Volless Edgars

Sliktā slava

Edgars Volless

Sliktā slava

Pie liela nama, kurā atradās vairāki kantori, parādes durvīm stāvēja kāds trūcīgi ģerbies cilvēks. Necilā āriene, novalkātais uzvalks un nomītie apavi liecināja, ka šim cilvēkam nav naudas. Viņa seja bija kalsna un izteiksmīga, virs skumju plīvura noēnotajām acīm melnēja taisnas un šauras uzacis.

Cilvēks vērīgi pētīja plāksnītes, ar namā izvietoto firmu nosaukumiem un drīz vien atrada to, ko meklēja. Viņa skatiens apstājās pie plāksnītes, kurā starp citiem piektā stāva kantoriem bija minēts šāds: "Sliktā slava".

Atnācējs no kabatas izvilka avīzes izgriezumu, salīdzināja to ar uzrakstu un apņēmīgi iegāja vestibilā. Viņa mētelis bija cieši aizpogāts: apkaklīti un kreklu nevarēja saukt par visai tīriem, jo vairāk nekā nedēlu tie nebija mainīti. Vērīgāk ieskatoties, varēja samanīt traipu pēdas arī uz galva uzliktā "katliņa", kā arī to, ka abi cimdi, ko viņš turēja, bija kreisās rokas cimdi.

Iegājis liftā, cilvēks ar jūtamu ārzemnieka akcentu strupi uzsauca lifta zēnam:

— Uz piekto stāvu!

Zēns uzveda viņu piektajā stāvā un ar rokas mājienu noradīja uz durvīm, uz kuram bija rakstīts "Sliktā slava". Atnācējs piegāja tuvāk un izlasīja:

""Sliktā slava." Redakcija.

Lūdzam klauvēt."

Viņš pieklauvēja pie matētā durvju stikla, un pēc mirkļa durvis atvērās. Kaut arī mehāniskā ierīce, kas atdarīja durvis, nebija nekas pārsteidzošs, atnācēju pārņēma tāda kā nedrošības sajūta.

Pārkāpis slieksni, viņš nonāca trūcīgi iekārtotā istabā. Pie loga stāvēja rakstāmgalds, uz kura mētājās avīžu paka. Pie sienas karājās diezgan apdriskāta Anglijas ģeogrāfiskā karte. Piegājis pie durvīm, kas atradās blakus kartei, viņš atkal pieklauvēja.

— Iekšā! — noskanēja aiz tām.

Uzmanīgi atvēris durvis, viņš iegāja nākamajā istabā.

Tā bija plašāka un glītāka. Virs masīva ozolkoka rakstāmgalda karājās divas elektriskās lampas ar skaistiem zīda abažūriem. Pie vienas sienas stāvēja liels grāmatskapis. Uz galda valdošā nekārtība liecināja, ka šajā telpā ir avīzes redakcija.

Taču ievērības cienīgākais šajā istabā bija cilvēks, kurš sēdēja pie galda. Viņš bija plecīgs, drukns, un, spriežot pēc balss, atradās pašā spēku plaukumā. Apmeklētājam viņa seju neizdevās saskatīt, jo tā bija paslēpta zem melna mežģīņu plīvura, kas līdzīgi kapucei bija uzmests uz galvas un pazodē sasiets ar aukliņu.

Pamanījis viesa pārsteigumu, pie galda sēdošais vīrs iesmējās.

Lūdzu, sēdieties! —viņš franciski teica. —Lai jūs nebiedē mans izskats.

—   Uzdrošinos apgalvot, ka jūsu izskats mani neuztrauc, — atteica atnācējs, — Mani biedē tikai viens — iespēja nomirt nabadzībā.

Cilvēks ar aizsegto seju brīdi klusēja un tad vaicāja:

—  Vai jūs atnācāt sakarā ar sludinājumu?

Viesis apstiprinoši pamāja ar galvu.

—   Jums ir vajadzīgs necils sekretārs, tāds, kurš daudz nepļāpā un zina syešvalodas un kuram vajag kaut ko nopelnīt. Es atbilstu visām minētajām prasībām, ja jūs vēl paģērētu, lai kandidātam ir vētraina, piedzīvojumiem bagāta pagātne, tad arī šajā ziņā es esmu jums piemērots.

Atnācējs, kaut arī nespēja saskatīt kantora īpašnieka acis, juta, ka tas viņu uzmanīgi vēro. Likās, šefs vērīgi pēta savu nākamo darbinieku.

—   Man šķiet, jūs atbilstai manām prasībām.

—  Protams! —atnācējs žigli centās viņu pārliecināt. — Bel tagad es gribētu dzirdēt jūsu noteikumus, lai varētu izlemt, vai jūsu priekšlikums saskan ar manām vēlmēm. Jums kā lietišķam cilvēkam taču ir zināms, ka līguma noslēgšanai nepieciešama abpusēja vienošanās. Tāpēc vispirms lūdzu jūs pateikt, kādi būs mani pienākumi.

Cilvēks ar aizplīvuroto seju atzvēlās krēslā un sabāza rokas kabatās.

—  Es izdodu nelielu avīzīti, ko lasa galvenokārt turīgu laužu kalpotāji. Laiku pa laikam saņemu no histēriskām franču istabmeitām vai par kaut ko aizvainotiem un atriebību alkstošiem itāļu sulaiņiem diezgan interesantas ziņas par viņu kungu dzīvi. Es diemžēl šīs valodas nezinu tik labi, lai ar tādām vēstulēm iepazītos pats, un tomēr gribētu, ka šī informācija man neietu secen. Tāpēc man vajadzīgs vienkāršs cilvēks, kas šīs vēstules pārtulkotu. Jūs, es domāju, droši vien nojaušat, ka parasti kalpotāju rīcībā ir ziņas par notikumiem, kas viņu kungus parāda ne visai cildinošā gaismā. Starp citu —kā jūs sauc?

Atnācējs brītiņu šaubījās.

—   Poltavo, —pēc neilgas klusēšanas viņš atbildēja.

—  Jūs esat itālis vai polis?

—   Polis.

—  Kā jau teicu, mana avīze ir ieinteresēta plaši informēt par visu, kas notiek sabiedrībā. Augstāko aprindu dzīves aizkulises mani interesē īpaši. Ja kaut kādas ziņas ir noderīgas presei, mēs tās publicējam. Ja ziņojumi publicēšanai neder… — redaktors zīmīgi apklusa, — mēs tos lasītājiem nepiedāvājam. Bet, —viņš brīdinoši pacēla pirkstu, —tikai neiedomājieties šos nepublicējamos ziņojumus izmest papīrgrozā! Mēs tos saglabājam arhīvā par prieku un patikšanu sev.

Atkal ilgāku laiku valdīja klusums. Likās, ka redaktors par kaut ko ir aizdomājies.

—   Kur jūs dzīvojat? — viņš beidzot ieprasījās.

—   Mazā namiņā Blūmsberi, ceturtajā slāvā.

—   Kad jūs ieradāties Anglijā?

—   Pirms sešiem mēnešiem.

—   Kāpēc atbraucāt uz Angliju?

Poltavo paraustīja plecus.

Kāpēc jūs uz šejieni atbraucāt? — redaktors noprasīja vēlreiz, šoreiz jau daudznozīmīgi.

Man radās domstarpības ar Sansebastjanas policijas priekšnieku, —vienaldzīgi atteica Poltavo.

Ja jūs būtu iedomājies stāstīt ko citu, es jūs darbā nepieņemtu, —sacīja redaktors.

Kāpēc? — Poltavo brīnījās.

—  Tāpēc, ka tagad es zinu: jūs nemelojat. Jūsu sadursmei ar Sansebastjanas policiju bija zināms iemesls. Hotelī, kurā jūs dzīvojāt, nozuda prāva naudas summa. Zādzība notika numurā, kas atradās blakus jūsējam, turklāt tos abus savienoja durvis. Cilvēkam, kas prot atmūķēt durvis, šis darbs nesagādāja nekādas grūtības. Jūsu aizbraukšanas iemesls bija ari tas, ka jums trūka naudas, lai samaksātu viesnīcas rēķinu.

—   Redzu, ka esat visnotaļ prātīgs cilvēks, — joprojām neapmulsdams, teica Poltavo.

—  Mana nodarbošanās prasa, lai es būtu informēts par itin visu… Starp citu, varat mani saukt par misteru Braunu… Ja es kādreiz uz šo vārdu neatsaukšos, neuztraucieties: es to varu arī aizmirst, jo patiesībā man ir cits vārds. Es jūsu pieņemu darbā.

—   Es esmu jums loti pateicīgs. Pie reizes — šo avīzes izgriezumu, — Poltavo to sniedza redaktoram, —man atsūtīja kāds nezināms labvēlis.

—  Šis nezināmais labvēlis nav neviens cits kā es. Tagad, ceru, jūs esat visu sapratis.

—  Jā, viss ir skaidrs. Taču man svarīgāk būtu uzzināt, kādu algu es saņemšu.

Misters Brauns nosauca summu, kas Poltavo šķita loti liela. Izdevējs viņu uzmanīgi vēroja un. likās, bija apmierināts ar iespaidu, kuru viņš bija atstājis uz Poltavo.

—  Jūs mani te diez cik bieži neredzēsiet. Ja labi strādāsiet un attaisnosiet manu uzticību, es atalgojumu divkāršošu. Bet ja sagādāsiet man vilšanos, tad sargieties! Tas ir viss, ko gribēju jums teikt. Rīt no rīta jūs pats atvērsiet kantori. Te jums būs atslēga, un šī atslēga ir no seifa, kurā es glabāju savu korespondenci. Tur atradīsiet milzum daudz vēstuļu, kas mūsu sabiedrības labākos pārstāvjus parāda ne visai tīkamā gaismā, bet laikam gan neatradīsiet ne rindiņas, kas varētu kaitēt man. Ceru, ka neliksiet man nožēlot šo izvēli — jūs pieņemt, — misters Brauns beidza visai iespaidīgā tonī.

—   Varat uz mani paļauties… — Poltavo ierunājās.

—  Nepārtrauciet, es vel neesmu beidzis! Kad es saku — man nebūs jānožēlo, ka esmu izvēlējies jūs, tas nozīmē, ka jūs nepūlēsieties ievākt ziņas par mani un noskaidrot manu īsto vārdu. Izmantojot speciālu ierīci, kuras uzbūvi netaisos jums izskaidrot, es varu šo namu atstāt tā, ka nevienam nenāks prātā uzskatīt mani par šās interesantās lapiņas izdevēju. Kad būsiet izskatījis svešvalodās rakstīto korespondenci, jūs to pārtulkosiet angliski un nodosiet kurjeram, kas pie jums ieradīsies katru dienu piecos pēcpusdienā. Algu jūs regulāri saņemsiet noteiktajos termiņos. Par citiem redakcijas darba jautājumiem jums nav jāraizējas, arī avīzes izdošana uz jums neattiecas. Tagad palūgšu jūs uz piecām minūtēm ieiet blakusistabā, bet pēc tam varat atgriezties un pievērsties šodienas pastam.

Poltavo godbijīgi palocījās un izgāja no istabas, aiz sevis rūpīgi aizvērdams durvis. Viņš izdzirdēja metālisku skaņu, un automātiskā ierīce, kas pirmīt atvēra durvis, šoreiz tās aizslēdza.

Pagāja piecas minūtes. Poltavo satvēra durvju kliņķi — tas padevās, un viņš iegāja blakusistabā. Tā bija tukša. Vēl vienas durvis no šās telpas veda uz gaiteni, taču Poltavo bija pārliecināts, ka viņa darba devējs nav izmantojis tik vienkāršu paņēmienu, lai nozustu. Rūpīgi apskatījis istabu, jaunizceptais sekretārs tā arī neatrada citu izeju no tās. Ai/, krēsla, uz kura bija sēdējis aizplīvurotais izdevējs, stāvēja liels skapis. Poltavo ielūkojās tajā, cerēdams atminēt sava patrona pazušanas mīklu, bet skapis bija piebāzts ar mapēm, biezām grāmatām un dokumentu žūkšņiem.

Poltavo sāka sistemātiski pētīt telpu. Vispirms viņa uzmanību saistīja rakstāmgalda atvilktnes. Taču, kad viņš pārliecinājās, ka tās ir aizslēgtas, viņa interese par to saturu zuda.

Viņš loti labi saprata, ka misters Brauns aizslēgtajās atvilktnēs neglabā nekādus kaut cik svarīgus dokumentus. Paraustījis plecus, viņš uztina smēķi un ķērās pie darba.

Sešas nedēļas Poltavo cītīgi strādāja savā jaunajā darbavieta. Katru piektdienu viņš uz rakstāmgalda līdzās kārtējai korespondencei atrada sev adresētu aploksni ar rūpīgi salocītām banknotēm. Katru pēcpusdienu pulksten piecos kantorī ieradās nerunīgs izsūtāmais un paņēma pastu.

Poltavo ik dienas pirka avīzi "Sliktā slava" un uzmanīgi to izlasīja. Viņš konstatēja, ka tikai niecīga viņa tulkojumu dala nonākusi izdevuma slejās, un noprata: tam, ka misters Brauns to izdod, ir pavisam cits mērķis. Pēc pāris dienām noslēpuma plīvurs tika mazliet pacelts.

Kāds pieklauvēja pie kantora durvīm, un Poltavo nospieda mehāniskā slēdža pogu, kas atradās zem rakstāmgalda virsmas. Durvis atvērās, un ienāca jauna dāma.

—  Vai jūs nebūtu tik laipna un neapsēstos? — Poltavo, piecēlies no krēsla, aicināja.

—   Vai jūs esat šās lapeles izdevējs? —jaunā sieviete noprasīja.

Poltavo klusēdams palocījās. Viņš allaž bija gatavs uzklausīt jebkurus glaimojošus vārdus. Ja sieviete vaicātu, vai viņš ir misters Brauns, arī tad viņš atbildētu ar klusējošu piekrišanu.

—  Saņēmu no jums vēstuli, —dāma turpināja un, piegājusi tuvāk, noraudzījās uz viņu no augšas. Skatienā bija lasāms nicinājums un vienlaikus arī slēptas bailes.

Poltavo atkal palocījās. Lai gan viņš bija rakstījis tikai un vienīgi uz savam šefam, viņš nejuta sirdsapziņas pārmetumus, ļaudams dāmai maldīties.

—  Es rakstu daudz vēstuļu, —viņš teica pavisam vienaldzīgi, — un patiesi neatceros — esmu jums rakstījis vai ne. Vai atļausiet ielūkoties vēstulē?

Dāma atvēra somiņu, izņēma aploksni un sniedza to Poltavo. "Sliktā slava" bija rakstīts uz aploksnes un uz vēstules veidlapas, bet adrese rūpīgi nosvītrota. Vēstules saturs bija šāds:

"Cienījamā kundze!

Manā rīcībā ir visnotaļ svarīgas ziņas par Jūsu attiecībām ar kapteini Brokliju. Esmu pārliecināts, ka Jūs negribēsiet, lai Jūsu vārds tiklu minēts saistībā ar šās amatpersonas vārdu. Jūs, nelaiķa sera Džordža Bilka meita un mantiniece, varbūt domājat, ka Jusu stāvoklis sabiedrībā Jums ļauj stāvēt pāri ļaužu valodām un vērtējumam, taču uzdrošinos apgalvot, ka manā rīcībā esošās ziņas varētu sagādāt Jums smagas nepatikšanas, ja es tās paziņotu Jūsu dzīvesbiedram. Mūsu informācijas birojs ir gatavs Jums palīdzēt un panākt, ka tie, kuri šīs ziņas gribētu izmantot Jums par ļaunu, klusē. Tas Jums maksātu desmittūkstoš mārciņu. Ja piekrītat šim priekšlikumam, lūdzu par to ievietot sludinājumu izdevuma "Megafons" sadaļā, kur ir ziņas par zūdībām un atradumiem. Pēc tam es Jums darīšu zināmu tikšanās laiku un vietu. Tikai neiedomājieties man rakstīt vai uzmeklēt mani manā kantorī.

Ar cienu D. Brauns."

Poltavo saprata, kāds ir avīzes izdevēja īstais mērķis. Viņš rūpīgi salocīja vēstuli un atdeva to jaunajai sievietei.

—  Varbūt es rīkojos pārsteidzīgi, —viņa izmeta, —bet man jums jāsaka: es ļoti labi zinu, kas ir izspiešana un kā to novērtē likums.

Poltavo uz brīdi samulsa, bet tad pieņēma lēmumu.

—  Es šo vēstuli neesmu rakstījis, —viņš laipni paskaidroja, — tā sūtīta bez manas ziņas. Ja nupat vēl neatspēkoju jūsu domas, ka esmu šās avīzes izdevējs, tad es tādējādi gribēju atzīt, ka esmu redaktora palīgs. Misters Brauns savus darījumus kārto pilnīgi neatkarīgi no kantora, lai gan es esmu informēts par visu, kas redakcijā notiek, — viņš steidzās piebilst, gaidīdams vēl citus atmaskojumus. —Varu tikai jums just līdzi, jo saprotu, ka šī vēstule nevarēja jūs nesatraukt.

Paltovo viegli pasmaidīja. Viņš bija acīgs un tūdaļ noprata, ka sieviete ir nobijusies daudz mazāk, nekā pirmajā mirkli viņam bija šķitis.

—  Varu šā jautājuma nokārtošanu uzticēt savam vīram un kapteinim Broklijam, —viņa teica. —Vēstuli nodošu advokātam un parādīšu arī abiem vīriešiem, kas tajā minēti.

Poltavo bija pamanījis, ka vēstule nosūtīta pirms četrām dienām, un nosprieda: ja dāma nebija minētajiem kungiem to parādījusi uzreiz, kad viņas sašutums un uztraukums bija vislielākais, tad viņi to nedabūs redzēt nekad.

—   Domāju, ka esat pietiekami prātīga, —viņš samierinoši turpināja, — lai saprastu, ka šīs mazās nepatikšanas jums neradīs nekādus sarežģījumus. Patiešām, kāda gan varētu būt nozīme dažu nožēlojamu vēstuļu publicēšanai?

—  Vai viņam patiešām ir manas vēstules? — jaunā sieviete vaicāja nu jau gluži citā tonī.

Poltavo pamāja ar galvu.

—  Un vai es šīs vēstules saņemšu atpakaļ, ja samaksāšu prasīto summu?

Poltavo atkal pamāja un dziļdomīgi klusēja.

—   līs sa; rotu.

Neteikusi vairāk ne vārda, vina steidzās projām.

Poltavo viiiu pavadīja līdz kāpnēm.

—   Tā ir šantāža, — jaunā sieviete teica, bet bez īpaša satraukuma. —Tagad man tikai jāizlemj, ko darīt.

Poltavo atgriezās kabinetā un izbrīnā apstājās uz sliekšņa. Krēslā, uz kura vēl pirms minūtes bija sēdējis viņš pats, tagad zvilnēja šefs.

Pārsteigums Poltavo sejā šefu uzjautrināja, taču ne jau tāpēc viņš bija ieradies.

—  Bravo! jūs lieliski izkļuvāt no situācijas, —viņš uzslavēja.

—  Vai tad jūs dzirdējāt manu sarunu ar dāmu? — Poltavo jautāja.

—  Jā. Dzirdēju katru vārdu. Un ko par to visu domājat jūs?

Poltavo piebīdīja krēslu pie galda un apsēdās.

Man šķiet, ka viss ir izdomāts loti veikli, — viņš godbijīgi novērtēja. —Taču vienlaikus mani neliek mierā doma, ka mans atalgojums ir pārāk niecīgs.

Misters Brauns pamāja.

—  Droši vien jums taisnība. —viņš atbildēja. — Es parūpēšos, lai to palielinātu. Bet cik aplam rīkojās šī persona, ierazdamās kantorī!

—  Viens no diviem: vai nu vina ir muļķe vai arī slikta aktrise.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? — Brauns vaicāja.

Poltavo paraustīja plecus.

—  Es nešaubos, ka viss, kas nupat šeit notika, bija veikli izdomāta komēdija. Un šai sievietei veicās, jo viņa panāca to, ko gribēja.

—   Ko tad viņa gribēja panākt? — redaktors izrādīja ziņkāri.

—  Jūs vēlējāties man parādīt sava uzņēmuma īsto būtību, — teica Poltavo. — Es to secinu, pamatodamies uz šādiem faktiem. Pirmkārt, spriežot pēc adreses, kuru es ievēroju uz aploksnes, dāmu sauca —lēdija Krūsberija, bet viņas īstais uzvārds sākas ar burtu V, jo to redzēju uz viņas somiņas. No tā izriet, ka vai nu vēstule nav adresēta viņai vai arī visa šī lieta bija blefs. Tādā kutelīgā jautājumā lēdija Krūsberija iztiktu bez vidutājas un pati atnāktu šurp. Domāju, ka lēdija Krūsberija, tāpat kā šī vēstule, eksistē vienīgi kāda iztēlē un ka visa inscenējuma mērķis bija mani pārbaudīt. Jūs no savas slēptuves mani vērojāt. Turklāt ar šo komēdiju jūs man parādījāt sava uzņēmuma īsto seju.

Misters Brauns klusi iesmējās.

—  Jūs neesat muļķis, Poltavo, — viņš noteica, — un esat pelnījis algas pielikumu. Esmu gatavs atzīt, ka jūsu pieņēmums atbilst īstenībai. Tagad, kad jūs visu zināt, es jautāšu skaidri un gaiši: vai šādos apstākļos esat ar mieru turpināt darbu pie manis?

—   Ar vienu noteikumu.

—   Sakiet, kāds tas ir!

—   Es esmu trūcīgs piedzīvojumu meklētājs, — Poltavo ierunājās. — Mana dzīve…

—  Beidziet pļāpāt! — Brauns viņu pārtrauca. — Netaisos jums dāvināt bagātību. Maksāšu tieši tik, cik vajadzīgs, lai jūs varētu pieklājīgi un komfortabli dzīvot.

Poltavo piegāja pie loga un domīgi skatījās uz ielu. Pagriezies pret šefu, viņš pēkšņi sacīja:

Lai es varētu bezrūpīgi dzīvot, man vajadzīgs dzīvoklis Sentdžeimsstrītā, automobilis, loža operā…

—  To visu jūs nedabūsiet! Esiet jel prātīgs!

Poltavo pasmaidīja.

—   Es esmu veselas bagātības vērts, jo man piemīt fantāzija. Paskatieties uz šo vēstuli, —un viņš izvilka vienu vēstuli no rīta korespondences žūkšņa. Tā bija rakstīta nevienādā rokrakstā, taču burtiem bija tipiska latiņu raksta pazīmes. — Vēstules autors ir itālis, un cilvēku lielākā dala tai nepievērstu uzmanību, bet man tā izsaka daudz. —Viņa acis satraukti iemirdzējās. — Loti iespējams, ka šī vēstule mani padarītu bagātu. To ir rakstījis cilvēks, kas gribētu nodibināt kontaktu ar angļu avīzēm un izzināt kāda mistera Eelloka dzīvesveidu.

—   Felloka? — Brauns izbrīnīts pārvaicāja.

Poltavo piekrītoši pamāja.

—  Mūsu draugs Felloks sev uzcēlis brīnišķīgu māju, — tā sacīts šajā vēstulē. Mājā noslēpti vairāki miljoni Itālijas liru. Vai patiešām tas neiekvēlina jūsu fantāziju?

—   Viņš ir uzcēlis māju?

Šo vēstuli… es jums laikam vēl nepateicu, ka to rakstījušas divas dažādas personas? Mūsu korespondenti ziņo, ka uz Felloka sirdsapziņas gulstoties vairāki noziegumi, taču viņiem trūkstot pierādījumu.

Brauns klusēdams domīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu, it kā risinātu grūtu uzdevumu.

—  Tās visas ir bērnišķīgas pļāpas! —viņš enerģiski iesaucās. — Visi šie spriedelējumi par apslēptu mantu nav ne plika graša vērti. Vēstuli rakstījuši dienvidnieki ar dzīvu iztēli. Tie droši vien grib uzzināt, vai jūs negrasāties aizsūtīt naudu, lai viņi varētu atbraukt šurp?

—  Tieši tā.

Brauns skali iesmējās un piecēlās.

— Tas ir vecs triks, ko praktizēja jau Spānijas cietumos. Es ceru, ka tik naivs izdomājums nespēja jūs apmānīt?

Poltavo paraustīja plecus.

—  Es pats esmu Spānijā sēdējis cietumā, —viņš uzsvēra, — un arī man ir gadījies sūtīt uz Angliju turīgiem cilvēkiem līdzīgas vēstules ar lūgumu palīdzēt, lai es tiktu ārā no cietuma. Šo triku es zinu, bet jūs maldāties, ja domājat, ka spāņu noziedznieki tādas vēstules raksta savā dzimtajā valodā — viņi raksta, kaut arī izkropļotā, tomēr angļu valodā. Mēs nerakstīsim slikta itāļu valodā, tāpēc ka loti labi zinām: saņēmējs nepūlēsies vēstuli pārtulkot. Nē, mister Braun, šī vēstule ir pavisam citāda. Tas, kas tajā rakstīts, ir patiesība.

—  Atļaujiet vēstuli apskatīt!

Poltavo viņam to pasniedza, un Brauns uz mirkli aizgriezās, lai, pacēlis plīvuru, ielūkotos vēstulē. Tad viņš to rūpīgi salocīja un iebāza kabatā.

—  Mēs par to vēl parunāsim! —viņš asi noteica. — Man viss jāapdomā.

—   Gribu jums lūgt vēl kaut ko, ne tikai algas paaugstinājumu vien.

—   Ko tad vēl?

—  Varbūt tā ir mana vājuma izpausme, —polis aizlika par sevi vardu, — bet man gribētos atkal grozīties labā sabiedrībā. Redziet, es alkstu atrasties daiļu dāmu un elegantu kungu vidū. Ilgojos pēc augstākajām aprindām. Tas ir muļķīgi, taču man gribētos likties ar bagātiem cilvēkiem, kas biržā kārto darījumus, ar politiķiem, ar rūpniecības magnātiem. Gribu dzīvot plaši —man patīk mūzika, izmeklēti vīni…

Un kāds man ar to visu ir sakars? —Brauns noprasīja.

—   ļūs man varat sagādāt iespēju atrasties tādā sabiedrībā, — Poltavo laipni atbildēja. — īpaši man gribētos iepazīties ar bagāto rūpnieku, kurš tik bieži minēts avīzēs, ar misteru Feringtonu…

Misters Brauns iegrima domās. Tad piecēlās un piegāja pie skapja. Viņš iedarbināja kādu slepenu mehānismu, atskanēja metālisks klikšķis, un skapis ar visu savu saturu atvirzījās, pavērdams izeju uz blakuslelpu, ko arī īrēja Brauns. Ne vārda neteikdams, viņš devās turp.

—  Jūs, Poltavo, tiešām neesat muļķis, — galvu izslējis, viņš bilda un nozuda.

Skapis atslīdēja agrākajā vietā, un durvis vairs nebija pamanāmas.

1. nodaļa divkāršā slepkavība

—  Slepkava!

Šis kliedziens atskanēja tukšajā Bērklijskvērā un iztraucēja kāda tuvējā nama iemītnieka naktsmieru. Kliedzienu izdzirdēja bezmiega mocītais misters Gregorijs Feringtons. Nolicis sānus grāmatu, viņš steidzās pie loga. Žalūzijas bija nolaistas, taču, iebāzis pirkstu starp divām līstītēm, viņš pamanījās saskatīt, kas notika uz ielas.

Neskaidri mirgojošajā ielas laternas gaismā viņš ieraudzīja divus vīriešus, kuri satraukti strīdējās. Feringtons ieklausījās to uzbudinātajās balsīs. Dzīvā žestikulācija lieci^ nāja par strīdnieku dienvidniecisko izcelsmi.

Viens no viņiem pacēla roku, it kā gribēdams otram sist, un Feringtons trūcīgajā laternas gaismā ievēroja pazibam revolvera stobru.

—  Hm! —Feringtons norūca.

Savā skaistajā mājā Bērklijskvērā viņš bija viens. Sulainis, virtuvene, kalpone un pat šoferis —visi bija aizgājuši uz kalpotāju balli. Ārā balsis kļuva aizvien skaļākas.

—  Zaglis! — pēkšņi atskanēja skaļš sauciens franču valodā. — Vai tiešām es ļaušu, ka mani apzog… —teikuma beigas Feringtonam neizdevās saklausīt.

Laukuma otrā malā parādījās policists. Feringtons rūpīgi noslaucīja loga rūti un tramīgi paskatījās uz policistu. Tad viņš nogāja pa kāpnēm lejā un atbīdīja vēstuļu kastītes vāku. Tagad bez piepūles varēja dzirdēt visu, ko uz ielas runā. Strīdnieki stāvēja pavisam tuvu — uz viņa nama ieejas kāpnēm.

—   Ko tu īsti gribi? —viens franciski taujāja.

—  Ir taču izsludināts atalgojums — tā var nopelnīt kaudzi naudas! Bet, ja mums izdotos dabūt rokās vinu pašu, tad naudas pietiktu pat divdesmit cilvēkiem. Diemžēl mūsu nodomi sakrīt, taču zvēru, ka negrasos tevi apmānīt… — Un viņš atkal sāka čukstēt.

Misters Feringtons joprojām stāvēja neapgaismotajā vestibilā, pūlēdamies saklausīt teikumu fragmentus, kuri aizskanēja līdz viņam. Strīdnieki, visticamāk, bija Montagjū — pazīstamā Montagjū Felloka — kompanjoni vai rokaspuiši.

Runa bija par Montagjū, šo izspiedēju, kuram veltīgi dzina pēdas Eiropas labākie policisti. Un tikpat neapšaubāmi bija arī tas, ka vīri, kas stāvēja uz ielas, abi vienlaikus nodomājuši Felloku šantažēt vai nodot.

Arī misters T. B. Smits dzīvoja Bērklijskvērā. Viņš bija viens no augstākajiem Skotlendjarda ierēdņiem un alka notvert Montagjū Felloku. Feringtonam tas bija labi zināms, un viņš saprata, par ko risinājās dedzīgais strīds viņa nama priekšā.

—  Bet es tev saku, —atkal ierunājās viens no strīdniekiem, — es daudz ko noskaidroju un esmu darījis visu, lai tiktos ar…

—  Tādā gadījumā iesim abi kopā, — bilda otrs, — es nevienam neuzticos un vēl jo mazāk — neapolietim…

Kā noskaidrojās vēlāk, izmeklēšanas laikā, policists Hebits strīdu nebija dzirdējis. Viņš kategoriski paziņoja: Es nekā sevišķa nedzirdēju!

Piepeši nogranda divi šāvieni.

Tie, bez šaubām, nāca no viena vai diviem brauniniem, un pēc tam atskanēja spalgs policista svilpiens. Policists Hebits steidzās turp, no kurienes bija atskanējuši šāvieni, un pa ceļam sacēla trauksmi.

Aizskrējis līdz notikuma vietai, viņš ieraudzīja trīs cilvēkus. Divi gulēja uz bruģa, un blakus stāvēja misters Feringtons, izbailēs raudzīdamies uz notikušo. Zobos viņš turēja signālsvilpi, bet asais vējš pluinīja vina pelēko rītasvārku stūrus.

Pēc desmit minūtēm notikuma vietā ieradās Smits. Nu jau pie Feringtona mājas bija sapulcējies liels pūlis, un arī no logiem skatījās ziņkārīgie.

—  Viņi ir beigti, — policists ziņoja.

Smits apskatīja zemē izstiepušos ķermeņus. Nebija nekādu šaubu, ka tur gulēja ārzemnieki. Viens bija labi ģērbies, bet otram zem cieši aizpogātā garā mēteļa bija apvalkāta viesmīļa fraka.

Abi līķi gulēja līdzās. Viens upuris bija nokritis uz muguras, otrs — uz mutes. Policists viņus tādā stāvoklī atrada un, pārliecinājies, ka abi ir miruši, tā arī atstāja.

Policisti ziņkārīgos turēja pienācīgā atstatumā, bet slepenpolicijas priekšnieks Smits sāka iepazīties ar apstākļiem, kādos bija noticis noziegums. Līkus aiznesa uz ātrās palīdzības karieti, bet Smits uzrunāja aukstumā drebošo Feringtonu.

—   Lūdzu, ienāciet pie manis, —samulsušais miljonārs teica policijas šefam, —es gribētu jums pastāstīt, ko es par notikušo zinu.

Iegājis vestibilā, Smits sajuta vieglu aromātu, kas parasti nav raksturīgs šādai telpai, taču to neizrādīja. Viņa oža bija ārkārtīgi attīstīta, bet viņš bija savaldīgs un korekts džentlmenis.

Misteru Feringtonu viņš pazina, jo kurš gan nepazina šo neaprakstāmi bagāto cilvēku.

—  jūsu meita, —viņš ierunājās.

—  Jūs gribējāt sacīt — audžumeita, — Feringtons izlaboja, iedegdams istabās gaismu. —Viņas nav mājās. Viņa palika nakšņot pie savas draudzenes, lēdijas Konstances Deksas. Vai jūs pazīstat šo dāmu?

Smits pamāja ar galvu.

—  Diemžēl neko daudz nevaru jums pastāstīt, — norūca Feringtons. Viņš bija bāls un joprojām vēl trīcēja.

Mājas saimnieks izskatījās uz mata tā, kā jāizskatās godīgam pilsonim, kas cienī likumus un nejauši ir kļuvis par slepkavības aculiecinieku.

—  Izdzirdēju balsis, —viņš skaidroja, — un aizgāju līdz durvīm… Gribēju pasaukt policistu, bet tad atskanēja divi šāvieni. Es atvēru durvis un redzēju, ka abi vīri ir salimuši uz bruģa. Tādā stāvoklī viņus arī atrada policists.

—   Par ko viņi runāja, stāvēdami pie jūsu durvīm?

Feringtons vilcinājās.

—   Ceru, ka man nevajadzēs ierasties tiesā, lai dotu liecību? — miljonārs apjautājās un, kad Smits apgalvoja, ka tas nebūšot nepieciešams, viņš teica:

—  Tie runāja par Montagjū Felloku… Viens no viņiem draudēja to nodot policijai.

—  Jā. —izmeta Smits. Un šis "jā" skanēja tā, it kā viņš to būtu nojautis un miljonāra paziņojums neatklātu neko jaunu.

—   Un kas bija trešais? —viņš pēkšņi vaicāja.

Feringtons viegli piesarka.

—  Trešais? — viņš pārjautāja.

—  jā, es interesējos par Irešo, par to, kurš nošāvis viņus abus. Lai gan pie līķiem atradu divus revolverus, no tiem nav šauts. Tāpēc esmu pārliecināts, ka šajā lietā ir iejaukts kāds trešais. Vai neiebildīsiet, ka pārmeklēju jūsu māju?

Miljonāra seja pavīdēja smaids.

—   Protams, man nav nekādu iebildumu. No kurienes jūs gribētu sākt mājas apskati?

—   Sākšu no pagrabtelpām un no virtuves.

Feringtons pa sētas kāpnēm noveda detektīvu apakšstāvā

un iededzināja gaismu.

Virtuvē nekas neliecināja, ka tur būtu bijusi kāda sveša persona.

—   Un te ir durvis uz pagrabu, — norādīja Feringtons. — Šeit ir pieliekamais, un te — durvis uz priekšnamu. Tās ir aizslēgtas.

Smits nospieda durvju rokturi, un durvis pavērās.

—   Kā redzat, tās nav aizslēgtas, —viņš konstatēja un iegāja tumšajā priekšnamā.

—  Tā ir sulaiņa vaina, — miljonārs atrunājās. — Ks stingri pavēlēju noslēgt visas durvis. Ja turpināsiet apskati, tad redzēsiet, ka durvis uz pagalmu ir aizslēgtas un tām priekšā — ķēde.

Detektīvs uzspīdināja durvīm kabatas lukturīti.

—   Man šķiet, ka tā nav. Durvis ir tikai aizvērtas.

Misters FeringtoiH zaudēja savaldīšanos.

—   Nav aizslēgtas?! — viņš iesaucās.

Smits izgāja mazā pagalmiņā. Nelielas trepītes — tikai daži pakāpieni —veda uz ielu. Viņš tās apgaismoja ar lukturīti un piepeši uz viena pakāpiena pamanīja kaut ko spožu. Pacēlis spīdošo priekšmetu, viņš redzēja, ka tas ir no dāmas somiņas izkritis mazs zelta flakoniņš. Detektīvs to pielika pie deguna.

—  Jā, tas pats ir, —viņš novērtēja.

—   Ko jūs teicāt? —aizdomīgi vaicāja miljonārs.

—   Es te domāju aromātu, ko jutu, ieejot jūsu vestibilā. Tas ir tāds pavisam īpašs. —Un viņš atkal paostīja flakoniņu. Sakiet, vai šī mantiņa pieder jūsu audžumeitai?

Feringtons apņēmīgi pašūpoja galvu.

—   Dorisa nekad mūžā te nav bijusi, —viņš mēģināja pārliecināt Smitu, —turklāt viņa necieš smaržas.

Smits mierīgi iebāza flakoniņu kabatā un turpināja apskati. Taču viņš veltīgi pūlējās kaut ko atrast un tad devās miljonāram līdzi uz kabinetu.

—  Ko jūs par visu notikušo domājat? — miljonārs vaicāja detektīvam.

Smits uz šo jautājumu neatbildēja uzreiz. Vispirms viņš piegāja pie loga un paskatījās ārā. Nolikuma pievilinātais pūlis jau sāka izklīst. Migla sabiezēja arvien vairāk un tajā iegrimušās laternas izskatījās pēc lielām, dzeltenām, blāvi mirgojošām bumbām.

— Šķiet, ka man beidzot ir izdevies tikt uz pēdām Montagju Fellokam.

Feringtons izbrīnā palūkojās Smilā.

—  Vai jūs to sakāt nopietni? —viņš noprasīja.

Detektīvs pamāja ar galvu.

—  Ko jūs teiksiet par neaizslēgtajām durvīm? Tur droši vien bijis kāds svešinieks! —Feringtons iesaucās. —Vai tiešām jūs domājat, ka šodien šajā namā ir bijis Montagjū Felloks?!

Smits atkal pamāja.

Uz brīdi iestājās klusums.

—  Viņš mēģināja mani šantažēt, — domīgi izdvesa Feringtons, — tomēr es nedomāju, ka…

Detektīvs aizpogāja mēteli.

—   Mani gaida vēl viens nepatīkams pienākums: nogalināto apskate.

Feringtons nodrebēja.

—  Tas ir briesmīgi! —viņš nosēcās.

Smits aplūkoja grezni iekārtoto kabinetu. Pie griestiem karājās sudraba lustra, un daudzo elektrisko spuldzīšu gaisma zaigoja un zibēja kristāla piekariņos. Sienas klāja paneli, un masīvajā čuguna kamīnā jautri sprēgāja uguns. Grīdu sedza persiešu tepiķis. Pie sienām karājās vairākas gleznas, un katra no tām maksāja veselu bagātību.

Uz rakstāmgalda stāvēja fotogrāfija — jauna, skaista sieviete pašā jaunības plaukumā.

—   Lūdzu piedošanu, —teica Smits, pieiedams pie rakstāmgalda, — kas viņa ir?

—   Tā ir lēdija Konstance Deksa, — miljonārs nekavējoties atbildēja, -rViņa draudzējas ar manu audžumeitu.

—  Vai patlaban viņa ir pilsētā?

—   Nē, viņa viesojas Greitbredlijā. Viņas brālis tur ir garīdznieks.

—   Greitbredlijā? —pārjautāja Smits un sarauca pieri, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties. —Vai tajā pašā pusē neatrodas arī "Noslēpumainais nams"?

—  Jā, es par to esmu kaut ko dzirdējis, —teica Feringtons un pasmaidīja.

—  K. D., — pie sevis noburkšķēja Smits, iedams uz durvīm.

—   Ko jūs teicāt?

—   K. D. ir lēdijas Konstanccs Deksas iniciāli.

—   Pilnīgi pareizi, bet kāds tam sakars ar notikušo?

—  Tādi paši burti iegravēti uz zelta flakona. Arlabunakti!

Feringtons neizpratnē sastinga, pārdomādams detektīva

pēdējos vārdus.

2. nodaļa Laupīšana Skotlendjardā

Misters T. B. Smits viens pats sēdēja savā kabinetā Skotlendjardā.

Bieza migla sedza Temzu un parlamenta ēku. Nu jau divas dienas Londona tinās miglā, un, ja ticētu meteorologu paredzējumiem, laika maiņu tuvākajās dienās nevarēja gaidīt.

Smita kabinets bija iekārtots ar atturīgu eleganci, kas apmierinātu visprasīgāko cilvēku. Uz kamīna ik pa brīdim melodiski zvanīja sudraba pulkstenis, un aiz r es tērp jautri sprēgāja uguns. Smilam priekšā stāvēja smalki servēts galdiņš ar tējas traukiem. Salvetes mirdzēja sniega baltumā.

Ieskatījies pulksteni, Smits redzēja, ka ir pusdivi. Viņš nospieda zvana pogu. Tūlīt pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca policists.

—  Ejiet uz reģistratūru, —teica Smits, —un atnesiet, — viņš ielūkojās papīrā uz galda savā priekšā, — lietu Nr. C—7941.

Policists klusi aizgāja, un,Smits sāka dzert tēju.

Viņa pierē iegūla domīgas grumbiņas, padarot Dicnvidfrancijas saulē iedegušo, pareizi veidoto, glīto seju skumju un raižpilnu.

Gluži negaidīti viņam bija nācies pārtraukt atvaļinājumu un atgriezties darbā, lai risinātu uzdevumu, kas ir pa spēkam tikai cilvēkam ar tādu prāta ievirzi un spējām, kādas piemita viņam. Vajadzēja izsekot lielo krāpnieku —Montagjū Felloku. Tagad šis uzdevums kļuva vēl svarīgāks, jo uz Montagjū vai viņa līdzzinātājiem gūlās atbildība par abu Bērklijskvērā nogalināto cilvēku nāvi.

Neviens nekad nebija redzējis Montagjū, nebija arī viņa fotogrāfiju, kas detektīviem palīdzētu tikt viņam uz pēdām. Laiku pa laikam iekrita kāds no Montagjū līdzdalībniekiem, taču arī tie pat bargākajās pratināšanās neko nevarēja par viņu pateikt, jo bija tikai krāpšanas līdzzinātāji.

Montagjū vēl aizvien bija noslēpums. Piesegdamies ar bankām, advokātiem un anonīmām personām, viņš policijai joprojām bija nesasniedzams.

Dežurējošais policists atkal ienāca kabinetā, nesdams nelielu melnu portfeli, ko nodeva Smitam. Tad viņš izgāja un atgriezās savā postenī.

Smits atvēra portfeli un izvilka no tā trīs nelielus, ar sarkanu aukliņu pārsietus sainīšus.

No pirmā viņš izņēma trīs kartītes. Tie bija pirkstu nospiedumu fotogrāfiski palielinājumi. Pat ar nepieredzējušu aci varēja saskatīt, ka tic visi ir viena un tā paša pirksta nospiedumi, kaut arī fotografēti dažādos apstākļos.

Detektīvs tos salīdzināja ar nelielu uzņēmumu, ko izvilka no savas vestes kabatas. Nebija šaubu, ka tas saskanēja ar pārējiem nospiedumiem. Tāds pats nospiedums atklājās uz vēstules, kuru izspiedējs Felloks bija nosūtījis lēdijai Konstancei Dcksai.

Smits piezvanīja, un kabinetā ienāca dežurants.

— Vai misters Els ir savā kabinetā?

—  Jā. Viņš nodarbojas ar muitas lietu.

—   Jā, jā, atceros: muitā pieķēra divus cilvēkus, kad tie gribēja apzagt kādu kravu. Bēgot tie nošāva policistu.

—   Tiešām, viņi abi aizbēga, taču viens no viņiem tika ievainots. Asiņainas pēdas veda līdz vietai, kur stāvēja automobilis.

Smits pamāja.

—   Palūdziet, lai misters Els ienāk pie manis, kad būs pabeidzis darbu.

Policijas inspektors drīz vien tika galā ar savu darbu un ienāca Smita kabinetā. Els izskatījās mazliet melanholiski noskaņots.

—  Lūdzu, sēdieties, —Smits viņu smaidīdams sveicināja, — un pastāstiet, par ko esat noraizējies.

Els atslīga krēslā un sāka stāstīt.

—   Visvairāk man rūp tas, ka nevaru atrast aculieciniekus, kas varētu pazīt laupītājus. Automobiļa numurs, protams, bija viltots — mašīnu izdevās izsekot līdz Laimhauzai. Esmu nonācis strupceļā. Zinu tikai to, ka vienu noziedznieku ievainoja un līdzdalībnieks viņu aizstiepa līdz automobilim. Varbūt viņš ir beigts. Tādā gadījumā agri vai vēlu mēs atradīsim līķi un tad varēsim meklēšanu turpināt.

Ja šajā lietā būtu iejaukts mans draugs Montagjū Felloks, —Smits labsirdīgi noteica, —es justos gauži laimīgs. Ko viņi muitā gribēja? Ko cerēja tur atrast?

—   Es nezinu. Viņi atmūķējuši divas pavisam necilas ceļasomas, kas iepriekšējā dienā ar kuģi "Mandavija" atvestas no Dienvidāfrikas. Somas nodotas muitā, kā tas parasti notiek ar pasažieru bagāžu, ja nav paredzams, ka tie būs ceļā ilgāk par dažām dienām. Tās pieder kādas Kongo provinces gubernatora sekretārei. Dāmas vārdu diemžēl esmu aizmirsis. Dala bagāžas piederēja kādam doktoram Goldvortijam, kas arī atgriezās no Kongo, kur bija pētījis miega slimību.

—   Tas viss neko neizskaidro un neizklausās sevišķi iepriecinoši, —novērtēja Smits. —Nesaprotu, kāpēc tik mūsdienīgi un veikli laupītāji, kas pie muitas piebraukuši ar auto, iekārojuši neievērojamu un mazvērtīgu kravu. Un kāpēc vini bijuši bruņoti un maskās? Cik atceros, tieši tā esot bijis.

Els apstiprināja Smita vārdu pareizību.

—   Kālab šie cilvēki noņēmušies ar tādiem niekiem?

—  To būtu interesanti uzzināt… Bet tagad, lūdzu, pastāstiet man par savu lietu, — inspektors aicināja.

—  Jūs gribat, lai stāstu par Montagjū Felloka lietu? — Smits vaicāja. —Atkal šis noslēpumainais Montagjū Felloks! Viņš bijis tik pieticīgs, ka no lēdijas Konstances Deksas, plaši pazīstamā un godātā Greitbredlijas garīdznieka Džeremija Benglija māsas, pieprasījis tikai desmittūkstoš mārciņu. Tā ir parasta šantāža. Ja prasīto summu nesamaksās, Felloks nodos atklātībai kādu senu lēdijas mīlestības romānu.

—   Benglijs ir loti labsirdīgs un laipns vīrs un pilnīgi pak|āvies savas māsas ietekmei. Viņa ir jau gados, taču vēl arvien daiļa. Visa šī lieta zināmā mērā tagad zaudējusi nozīmi, jo cilvēks, par ko ir runa, nesen Āfrikā nomiris. Tas it kā būtu viss. Viņas brālis par šo lietu ir pietiekami informēts, bet Montagjū piedraudējis, ka darīšot to zināmu plašai publikai. Turklāt viņš draudējis lēdiju nogalināt, ja tā grieztos pēc palīdzības policijā. Nav jau pirmā reize, kad viņš tā draud. Pēdējo reizi viņš mēģināja šantažēt

Fcringtonu, kurš sagadīšanās dēļ ir labs lēdijas Deksas pazina.

—  Tas viss ir loti sarežģīti, —atbildēja Els. —Vai jums neizdevās uztaustīt nevienu pavedienu, apskatot Bērklijskvērā nogalinātos?

Smits, sabāzis rokas kabatās, staigāja pa kabinetu un, izdzirdējis Ela jautājumu, domīgi pašūpoja galvu.

Viens nogalinātais esot Fereira de Kosta, otrs — Henrijs Sanss. Viņi abi neapšaubāmi ir saistīti ar Montagjū. Pirmais no viņiem bijis izglītots vīrs, pēc profesijas arhitekts. un acīmredzot uzņēmies starpnieka lomu. Parīzē viņš iejaukts kaut kādos tumšos darījumos. Sanss tika uzskatīts par uzticamu personu. Ne pie viena no abiem neizdevās atklāt neko tādu, kas varētu palīdzēt tikt uz pēdām Montagjū. Atradu tikai, lūk, šo!

Viņš izvilka rakstāmgalda atvilktni un pasniedza inspektoram mazu sudraba medaljonu ar pa pusei izdzisušu monogrammu.

Smits nospieda atsperi, un medaljons atsprāga vaļā. Tajā atradās mazs, apaļš balta papīra gabaliņš.

—  Etiķeti klāj līme, — Smits paskaidroja. — Bet uzraksts ir interesants.

Viņš pastiepa medaljonu tuvāk lampai un izlasīja:

"Mor. Kot.

Dievs, sargi karali!"

— Eoti patriotiski, taču pavisam dīvaini uzrakstīts, — Smits noteica un iebāza medaljonu kabatā.

Tad viņš aizslēdza portfeli un ielika to rakstāmgalda atvilktnē. Fils nožāvājās.

Lūdzu piedodiet, bet es esmu ļoti noguris. Starp citu, vai Greitbredlijā, par kuru nupat runājām, neatrodas kāda ļoti romantiska celtne?

Smits pamāja ar galvu.

—  Jā, tur ir tā sauktais "Noslēpumainais nams", —viņš atcerējās. — Bet policijai nav nekādas daļas gar dullo amerikāņu ēverģēlībām —vinu uzcelto dīvaino būvi. Līdz Čelsijai es jūs aizvedīšu ar savu mašīnu. —Viņš paņēma mēteli un uzvilka cimdus. —Varbūt liktenis būs mums labvēlīgs, un mēs miglā uzskriesim virsū Montagjū.

—   Redzu, ka šodien esat gatavs pat noticēt brīnumiem, — izmeta Els, dodamies līdzi Smitam.

— Šodien es gribu tikai vienu: mudīgi likties gultā, — Smits godīgi atzinās.

Izgājuši uz ielas, viņi it kā šaubīdamies apstājās. Migla bija neparasti bieza un ietina pilsētu necaurredzamā plīvurā. Smita šoferis, loti prātīgs policijas ierēdnis, vaļsirdīgi atzinās, ka tādā miglā tikt līdz Čelsijai diezin vai būs iespējams.

Smits piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Tādā gadījumā es pārnakšņošu policijas pārvaldē. Jūs varat pārgulēt kādā no dežurantu istabām, —viņš ieteica šoferim. — Bet ko iesāksiet jūs, El?

—   Iešu pastaigāties parkā, — Els ironiski atbildēja.

Smits atgriezās kabinetā, un Els viņam sekoja.

Iededzis gaismu, Smits izbrīnā sastinga. Viņa desmit

minūšu ilgajā prombūtnē kāds bija paspējis kabinetā padarboties. Dažas rakstāmgalda atvilktnes bija uzlauztas, uz grīdas juku jukām mētājās dokumenti un rakstāmpiederumi.

Smits piesteidzās pie galda un atklāja, ka melnais portfelis ir pazudis.

Viens no kabineta logiem bija atrauts līdz galam vaļā.

—  Palūk! Asinu pēdas… —Els iekliedzās, pievērsdams uzmanību dzēšlapai uz rakstāmgalda.

—   Roka sagriezta ar stiklu, —paskaidroja Smits, rādīdams uz izspiesto loga rūti. Viņš žigli paskatījās ārā. Migla bija tik blīva, ka neko nevarēja saredzēt. Pret palodzi balstījās vieglas, pēc amerikāņu parauga darinātas ugunsdzēsēju kāpnes. Policisti šo noziedznieku izmantoto rīku ievilka iekšā un ieraudzīja, ka tas veidots no bambusa līstēm, kas sastiprinātas ar metāla skavām.

—  Arī te ir asiņu pēdas, —Els turpināja novērtēt situāciju. Smits izsauca policistu un deva rīkojumus. Dežurējošajam inspektoram ar visiem saviem ļaudīm jāielenc policijas pārvaldes ēka. Jāpiezvana uz blakus iecirkni un jāizsauc citi dežuranti. Visiem iecirkņiem jāpaziņo: ja kāds pamana cilvēku, kas ievainots rokā, viņš ir jāaiztur.

—   Mums nav visai lielas izredzes šādi notvert mūsu draugu, — Smits konstatēja un, paņēmis lupu, sāka pētīt asins traipus.

—   Kas tas varētu būt bijis? — Els jautāja.

Smits rādīja uz asiņainu pirksta nospiedumu.

Tas ir bijis Montagjū Felloks. Un tagad viņš uzzinās to, ko es vismazāk būtu gribējis viņam atklāt.

—   Un tas būtu?

Smits atbildēja tikai pēc īsa mirkļa. Vēlreiz pārlaidis skatienu istabai, viņš drūmi noteica:

—  Viņš uzzinās tieši tikpat, cik es zinu par viņu. Taču viņam varbūt liksies, ka es par viņu zinu mazliet vairāk. Bet to rādīs nākotne.

3. nodaļa Miljonāra dīvainā izturēšanas

Londoniešiem tā bija grūta nakts, kaut ari pagāja samērā mierīgi. Pilsētu sedza bieza migla, gluži kā auts, kas aizklāj musulmaņa seju. Blīva migla pārņēma ielas, laupīja pārvietošanās iespējas, pārvērta labirintos šķērsielas un sānielas. Sevišķi grūti bija orientēties laukumos — miglā nevarēja redzēt tālāk par metru, un cilvēki lēnītēm kustējās, lūkodamies apkārt, it kā atrastos kādā dīvainā, rēgpilnā pasaulē.

Brīžiem migla mazliet izklīda, lai pēc tam atkal sabiezētu. Pie Komēdiju teātra dega spožas ugunis, pūlēdamās izlauzties cauri miglai. Uz turieni traucās blīva automobiļu straume. Mašīnas kā milzīgas, spožas vaboles iznira no tumsas, lai atkal nozustu miglas vālos. Uz šo apgaismoto centru devās ari daudzi gājēji.

Pūli šaudījās veikls pusaudzis ar žirgtu, blēdīgu seju. Tas bija avīžzēns, kurš uzmanīgi vēroja pie teātra pieripojošo automobiļu pasažierus.

Pēkšņi zēns strauji izskrēja uz brauktuves un apstājās pie kādas elegantas mašīnas. No tās izkāpa drukns vīrietis un jauna, skaista dāma.

Jaunā sieviete saistīja zēna uzmanību tikai uz mirkli. Viņa bija ģērbusies krēmkrāsas mētelī, kas īpaši izcēla slaido, daiļo augumu. Sievietes lielās, zilās acis ieskāva biezas, garas skropstas.

Dāma skani iesmējās.

— Uzmanies, krustmāmiņ, —viņa ieteica, palīdzēdama izkāpt no mašīnas pavecai, manierīgai sievietei. — Šīs Londonas miglas ir bīstamas.

Zēns novērsa acis no skaistules un atcerējās savu uzdevumu, tāpēc drosmīgi spraucās tuvāk abu dāmu pavadonim.

—  Vai nevēlaties avīzi, ser? —viņš to uzrunāja.

Vīrietis sākumā gribēja atteikties, bet kaut kas zēna izskatā saistīja viņa uzmanību, un viņš pārdomāja.

Kamēr vīrs vestes kabatā meklēja sīknaudu, avīžpuika viņu acīgi nopētīja. Zem platmales vīdēja enerģiska, apņēmīga seja. Lūpas tam bija cieši sakniebtas, dzijas grumbas stiepās no deguna līdz zodam.

"Tas ir viņš," zēns nodomāja.

Jaunā sieviete vēlreiz iesmējās, pamanījusi ceļabiedra interesi par avīzēm tik nepiemērotā situācijā, un pievērsās jauneklim, kas patlaban kāpa ārā no mašīnas.

It kā gaidījis šo brīdi, kad neviens nepievērsīs uzmanību pavecajam kungam, avīžzēns tuvojās viņam un nočukstēja:

—  T. B. S.

Vīrietis nobālēja, un sameklētā monēta izslīdēja viņam no pirkstiem.

Avīžpuika apskatījās visapkārt un, veikli satvēris monētu, čukstēja otrreiz:

—  T. B. S.

—  Vai šeit? — kunga lūpas nodrebēja.

Viņš ir organizējis teātra novērošanu. Patlaban teātrī atrodas loti daudz detektīvu, —avīžzēns pavēstīja, priecādamies, ka tik prasmīgi izpildījis uzdoto.

Pasniegdams kungam izkritušo naudu, viņš nemanāmi nodeva arī kādu zīmīti. Pēc tam zēns pagriezās pret jauno sievieti, pārlaida viņai skatienu, kurā jaudās lielīgs gandarījums, un aizskrēja.

Tas viss ilga nepilnu minūti. Atbraucēji devās uz vienu

no teātra ložām un drīz vien ieklausījās uvertīras burvīgajās skaņās.

—   Man gribētos būt Londonas ielaszēnam, — domīgi teica meitene, ieelpodama vijolīšu smaržu. —Vai jūs, Frenk, nesapņojat par piedzīvojumiem?

Frenks Doutons zīmīgi uzsmaidīja blakussēdētājai, un viņa piesarka.

—   Nē, neilgojos, —viņš atbildēja.

Dorisa iesmējās un paraustīja savus skaistos plecus.

—  Jaunam žurnālistam jūs esat pārāk vaļsirdīgs un uzticīgs, — viņa bija atklāta. — Gribu teikt vēl vairāk: jūs esat pārlieku nepieredzējis un naivs. Jums vajadzētu radināties būt noslēgtākam un diplomātiskākam… Ņemiet par paraugu mūsu kopīgo paziņu — grālu Poltavo.

Izdzirdis šo vārdu, Frenks sadrūma.

—  Ceru, ka šodien viņš pie mums neieradīsies? —žurnālists nepatīkami pārsteigts jautāja.

Dorisa pasmaidīja un pamāja ar galvu.

—   Es tiešām nesaprotu, ko jūs viņā esat atradusi, — Frenks turpināja, un viņa balsī skanēja pārmetums. —Varu saderēt, ka tas ir slīpēts zellis, loti veikls un izmanīgs, taču es esmu pārliecināts, ka viņš nav labs cilvēks. Lēdija Dinsmora, —viņš uzrunāja vecāko dāmu, —vai tiešām arī jums viņš liekas simpātisks?

—  Krustmātei Palricijai labāk to nejautājiet, —meitene aizliedza. —Viņa domā, ka grāfs Poltavo ir jaukākais un smalkākais cilvēks visā Londonā… Neliedzies, krustmamiņ!

33

—  Es pat nedomāju liegties, jo tā ir tīra patiesība. Grāfs Poltavo… —Lēdija Dinsmora apklusa, caur lorneti vērodama skatītājus. Pretējā ložā viņa ieraudzīja zvīļojošu, pērlupelēku kleitu un sievietes roku baltā cimdā. Loža grima

2 TujmIs

pustumsā, un vecā dāma nevarēja saskatīt, kas sēdēja viņai tieši pretī. —Grāfs Poltavo ir vienīgais interesantais vīrietis Londonā. Viņš ir ģēnijs. — Dāma nolaida lorneti. — Es vienmēr priecājos, ja gadās ar vinu parunāties. Viņš amizanti stāsta anekdotes, citē veco Taleirānu un Lukullu, turklāt ir tik acīgs, tik ātri izprot cilvēkus. Un viņa spriedumi vienmēr ir lieliski sakārtoti, gluži kā zā|u pudelītes aptieka.

Dorisa domīgi pamāja ar galvu.

—  Man nebūtu nekas pretī kādreiz atvērt vienu no šīm pudelītēm. Varbūt es reiz to arī izdarīšu.

—  Piesargieties! — izsmējīgi ieteica Frenks. — Domāju, ka uz tām visām ir trīs krusti un uzraksts "Inde".

Frenks nejutās mierīgs. Pēdējā laikā Dorisas attieksme pret viņu bija krasi mainījusies. Agrāk Dorisa bija viņa draudzene un uzticēja visu, bet nu meitene pārvērtās svešā cilvēkā, kas gandrīz vai baidījās no viņa. Meitene smējās par Frcnka vaļsirdību, atklātību un paļāvību. Visvairāk aizskāra Dorisas zobgalības, kad Frenks viņai mēģināja izrādīt uzmanību. Cik labprāt viņš būtu atzinies kaislē, kas viņu bija pārņēmusi.

Reizēm jauno žurnālistu nomāca drūmas domas. Viņš atcerējās šo pieglaimīgo grāfu, iztapoņu un liekuli, kas pēkšņi bija kļuvis par viņa sāncensi, visus žilbinādams ar savām manierēm un spriedelējumiem par mākslu un literatūru.

Vai gan Frenks, vienkāršs anglis, varēja cerēt uz panākumiem līdzās šim spožajam ārzemniekam? Vai tagad neatlika vienīgi cerība, ka vienā jaukā brīdī atklāsies šā cilvēka patiesā, noziedzīgā būtība? Šajā jautājumā viņam gribējās dzirdēt Dorisas aizbildņa domas.

—   Mister Ferington, —viņš to uzrunāja, —kā jums šķiet… — Frenks pēkšņi aprāvās un pielēca kājās, lai palīdzētu sarunas biedram.

Feringtons, piecēlies no krēsla, salīgojās, it kā justu stipras sāpes. Viņš nobālēja, un viņa sejā varēja lasīt ciešanas.

—  Doris, —viņš jautāja, —kad tu atvadījies no lēdijas Konstances?

Meitene izbrīnījusies paraudzījās tēvocī.

—  Šodien es neesmu viņu redzējusi —vakar viņa esot aizbraukusi uz Greitbredliju, vai ne, krustmāmiņ?

—   Jā, jā, un, manuprāt, tas bija diezgan dīvaini un ne visai pieklājīgi attiecībā pret mums, — krustmāte atbildēja. — Viņa pameta viesus, iekāpa savā mašīnā un aizjoņoja miglā. Reizēm man šķiet, ka lēdija Konstance ir pārāk ekstravaganta.

—   Man arī tā šķiet, — Feringtons drūmi atburkšķēja. Tad viņš piepeši uzrunāja Doutonu:

—   Vai jūs neparūpētos par Dorisu? Es pāvisam aizmirsu, ka esmu norunājis kādu tikšanos.

Ar tikko manāmu rokas kustību pieaicinājis Frenku, viņš kopā ar to izgāja no ložas.

—   Vai jums izdevās kaut ko uzzināt? — Feringtons mēģināja noskaidrot, kad viņi palika divatā.

—   Par ko tad? — Frenks vientiesīgi noprasīja.

Feringtona lūpās pavīdēja ironisks sņiaids.

—   Jaunam cilvēkam, kas uzsācis tik svarīgus meklējumus, gan vajadzētu būt vērīgākam.

—   Ak, jūs runājat par Tolingtona lietu! Nē, līdz šim neko nav izdevies noskaidrot, un es sāku domāt, ka nespēju tēlot detektīvu un izsekot cilvēkus. Varu rakstīt tīri labas noveles, bet detektīva lomai es nederu. No jūsu puses ir loti laipni, ka jūs man uzdevāt…

—   Nerunājiet muļķības! — Feringtons vinu pārtrauca. — Tā nav laipnība, es rīkojos arī savtīgās interesēs. Kaut kur mūsu valstī atrodas Tolingtona miljonu mantinieks. Es esmu viens no kuratoriem šā mantojuma lietā, un manās interesēs ir pēc iespējas drīzāk atbrīvoties no man uzkrautās atbildības un atrast mantinieku. Jūs zināt, ka es samaksāšu vairākus tūkstošus mārciņu tam, kurš pie manis atvedīs šo mantinieku. —Viņš ielūkojās pulkstenī. —Bet es gribu ar jums runāt par ko citu — par Dorisu.

Viņi stāvēja nelielā gailenīti aiz ložas, un Frenks brīnījās, ka Feringtons sarunai par tik intīmu jautājumu izraudzījies tik neērtu vietu un laiku. Viņš jutās miljonāram loti pateicīgs par dāvāto uzticību, lai gan uzdevums sameklēt Tolingtona bagātību mantinieku nebija vieglāks par adatas atrašanu siena kaudzē.

Bet viņš to uzņēmās, jo radās iespēja biežāk redzēties ar Dorisu.

—  Jūs manu viedokli zināt, —misters Feringtons turpināja, palūkodamies pulkstenī. —Es vēlētos, lai Dorisa ar jums apprecētos. Viņa ir loti laba meitene, vienīgā visā pasaulē, pret ko es jūtu simpātijas. — Vecā kunga balss iedrebējās, un par viņa vārdu patiesumu nevajadzēja šaubīties. — Esmu noraizējies, tā šaudīšanās naktī, par kuras nejaušo liecinieku kļuvu, mani padarījusi mazliet nervozu. Bet tagad ejiet un mēģiniet iekarot Dorisas uzticību!

Viņš sniedza Frenkam roku. Jaunais žurnālists, to satvēris, juta, cik auksti ir Feringtona pirksti. Atvadoties Dorisas aizbildnis pamāja ar galvu un teica:

—   Es ilgi neaizkavēšos.

Cauri vestibilam izgājis uz ielas, viņš ar spalgu svilpienu apturēja taksometru, kas piepeši iznira no biezās miglas.

—   Uz Savojas viesnīcu! — Feringtons uzsauca, sēzdamies mašīnā, kas nekavējoties rāvās uz priekšu.

Bet tūdaļ Feringtons nolaida lodziņu un sacīja:

—   Apstājieties, es gribu izkāpt un iet kājām.

Un viņš šoferim bagātīgi samaksāja.

—  Es neieteiktu tādā miglā iet kājām, —šoferis pieklājīgi teica. — Labāk būtu, ja kungs tomēr man lautu sevi aizvest līdz viesnīcai.

Bet Feringtona stāvs jau bija izzudis miglā.

Viņš ciešāk ietinās mētelī, uzvilka cepuri uz acīm un steidzīgi aizsoloja, it kā dotos pretim noteiktam mērķim.

Pēkšņi viņš apstājās, pasauca citu automobili, iesēdās tajā un nosauca šoferim adresi, kurp braukt.

4. nodaļa Dziļā nomalē

Migla joprojām bija necaurredzama. No laternām plūda vāri dzeltenīga gaisma, un avīžzēns, izpildījis uzdevuma pirmo dalu, steidzās uz upi. Ar strauju kustību viņš atbrīvojās no avīžu saiņa, iemezdams to atkritumu urnā, un veikli ielēca garāmbraucošajā autobusā. Pēc pusstundas viņš sasniedza savu galamērķi un nozuda šaurajās nomales ieliņās. Te dega tikai dažas elektriskās laternas un ielas bija vēl drūmākas, vēl tumšākas nekā pilsētas centrā.

Zēns soļoja jo naski, ik pa brīdim atskatīdamies, it kā baidītos, vai netiek izsekots.

Šajās miglas tītajās ielās, šajās cieši sablīvētajās mājās, kuru kontūras miglā izplūda, slēpās kaut kas noslēpumains un draudīgs.

Brīžiem no tumsas iznira kāds vientuļš gājējs vai aizkavējies uzdzīvotājs.

Bet zēns šajā pusē nebija pirmoreiz un labi orientējās miglas radītajā labirintā. Svilpodams kādu melodiju, viņš naski soļoja, vairīdamies no gājējiem.

Pēkšņi viņš miglā saklausīja solus, it kā viņam kāds sekotu. Zēns aizslēpās aiz stūra, tad devās atpakaļ un saskrējās ar kādu vīrieti, kas viņu rupji sagrāba. Ne mirkli nesvārstīdamies un nevilcinādamies, zēns pieliecās un iecirta zobus spalvainajā rokā.

Vīrietis piesmakušā balsī nolamājās, bet zēns aizskrēja, izmantodams brīdi, kad vajātāja roka viņu palaida vaļā. Vīrietis gan gribēja mesties pakal, taču biezajā miglā tas bija veltīgs mēģinājums.

Piepeši atvērās kādas durvis, kurām tobrīd garām skrēja puišelis.

No tām plūda spilgti sarkana gaisma, kuras lokā tagad atradās dubļiem notašķījies avīžzēns. Viņš apstājās un ielūkojās telpā.

Tur viņš ieraudzīja kādu vīrieti.

— Nāc iekšā! — tas strupi uzsauca.

Zēns paklausīja. Ar karstu plaukstu viņš noslaucīja sviedriem klāto pieri un pūlējās atvilkt elpu, bet tad iegāja nepievilcīgajā istabā, no kuras plūda gaisma.

Telpas grīda bija piebradāta, sienas klāja izbalējušas tapetes. Vienīgās mēbeles —galds un divi krēsli. Gaiss smacīgs un piepīpēts.

Zēns pārguris noslīga uz krēsla un palūkojās savā saimniekā, kas ne rei/.i vien bija devis viņam noslēpumainus uzdevumus. Bet saimnieks, nepievērsdams viņam uzmanību, skatījās uz apmetni tītu stāvu, kas gulēja zemē. Šā cilvēka seja bija pavērsta pret sienu.

—   Nu? —viņš ierunājās, un tas šajā situācijā skanēja dīvaini, jo tā bija izglītota un labi audzināta cilvēka balss. Virs runāja ar vieglu ārzemnieka akcentu. Viņš bija liela auguma, melnīgsnējs, ar tumšu bārdu, kas apņēma smalku seju ar pareiziem vaibstiem.

Bet šie vaibsti bija neizdibināmi un skarbi, gluži kā sfinksai.

Mugurā viņam bija fraka ar vijolīšu pušķīti pogcaurumā, bet sānis nolikts apmetnis un cilindrs.

Zēns zināja tikai to, ka viņa saimnieks ir ārzemnieks ar visai ekstravagantu dzīvesveidu, kurš bagātīgi maksāja par pakalpojumiem. Viņš dzīvoja lepnā namā Portlendas laukumā.

Zēns, protams, nezināja, ka šis lepnais nams bija viesnīca, kurā Poltavo (jo tas bija viņš) par saviem apartamentiem maksāja itin prāvu summu.

Avīžzēns sīki pastāstīja par visu, kas bija noticis tajā vakarā, un Poltavo mierīgi klausījās. Seju viņš bija aizklājis ar rokām. Uz pirksta čūskveida gredzenā mirdzēja asinssārts rubīns. Pēkšņi viņš piecēlās un sacīja:

—  Pietiek! Šovakar tu man vairs nebūsi vajadzīgs, —to teicis, viņš pasniedza zēnam sterliņu mārciņu.

—  Un te būs otra mārciņa. Par klusēšanu, — viņš zīmīgi piebilda. —Vai tu mani saprati?

Zēns tramīgi paskatījās uz zemē gulošo stāvu un aizgāja, pusčukstus nosolīdamies nevienam neko neteikt. Nokļuvis uz ielas, viņš atviegloti nopūtās.

Pēc mazā aģenta aiziešanas atvērās durvis uz iekštelpām un ienāca Feringtons. Viņš te bija ieradies piecas minūtes pirms zēna… Nevainojami tērptais Poltavo atlaidās pret krēsla atzveltni un uzsmaidīja drūmajam Feringtonam.

—  Beidzot tā lieta ies, —viņš laipni sacīja miljonāram.

Feringtons klusēdams noraudzījās uz zemē gulošo.

—  Lai nu kā, bet vajag pasteigties, — viņš teica. — Lieki atgādināt, ka mums jābūt loti piesardzīgiem. Viena kļūme, niecīgākā nepiesardzība, un viss pasākums sabruks kā kāršu namiņš.

—  Jums, bez šaubām, taisnība, — Poltavo joprojām bija laipns. — Bet jūs aizmirstat kādu apstākli. Lielā ēka, par kuru jūs tik noslēpumaini runājat, — viņš zīmīgi pasmaidīja, — man vēl aizvien ir pilnīgi sveša. Jūs ar savu piesardzību līdz šim esat pamanījies mani turēt pilnīgā neziņā.

Viņš apklusa un nogaidīdams vērās Feringlonā. Lūpās tam rotājās viegli ironisks smīns. Balss joprojām skanēja pieglaimīgi un laipni.

—   Vai tad man nav taisnība? —viņš noprasīja. —Es esmu informēts pat par jūsu tuvākajiem plāniem un nodomiem.

Poltavo vēl aizvien saglabāja augstāko aprindu smalkās manieres, bet paātrinātā elpošana liecināja, ka sarunas temats viņu satrauc.

Feringtons nemierīgi sarosījās.

—   Man jānokārto daži materiālas dabas jautājumi, — viņš teica.

—  Cik man zināms, jun\s steidzami jānokārto arī daži citādas dabas jautājumi, —Poltavo viņu pārtrauca. —Tā, piemēram, es redzu, ka jūsu labajā rokā ir cimds, kas mazliet lielāks par kreisās rokas cimdu. Domāju, ka zem lakādas cimda slēpjas plāns zīda apsējs. Jāatzīst, ka miljonāram tāda izturēšanās ir nedaudz dīvaina un varbūt pat — aizdomīga. Gribu dot jums labu padomu: uzticieties man! Es to saku bez jebkādas personiskas ieinteresētības. Jums vislabāk būtu uzticēties man, tāpēc ka, šķiet, jums tagad vairāk nekā jebkad ir vajadzīga palīdzība. Es ar darbiem esmu pierādījis savas spējas. Šodien Bērklijskvērā es jau teicu, ka cilvēks ar manām spējām jums varētu būt ļoti noderīgs. Jūs šie vārdi izbrīnīja, bet pēc tam modināja aizdomas. Kad piebildu, ka zinu par kādu mazu avīzīti, jūs sadusmojāties. Esmu pilnīgi atklāts pret jums, — Poltavo teica un paraustīja plecus. — Es esmu avantūrists bez līdzekļiem, sevi saucu par grāfu Poltavo, bet manai ģimenei laikam gan nav nekāda pamata pretendēt uz titulu. Es dzīvoju uz sava prāta un spēju rēķina; līdz šim savilkt kopā galus man palīdzēja iemaņas kāršu spēlē. Uz manas sirdsapziņas gulstas gandrīz vai slepkavība. Kā redzat, es pret jums esmu pilnīgi atklāts. Man vajadzīgs bagāta cilvēka atbalsts, un man liekas, ka šis cilvēks varētu būt jūs.

Viņš ievilka elpu un turpināja:

— Jūs teicāt, lai savu noderīgumu pierādu darbos, un es šo izaicinājumu pieņēmu. Kad jūs šodien devāties uz teātri, es ar sava ziņneša palīdzību jums pateicu, ka T. B. Sniits — patiesi loti cienījams vīrs — jūs novēro un ka teātris ir pilns ar detektīviem. Es tīšām izvēlējos šim uzdevumam zēnu, kas jau vairākkārt jums sniedzis dažādus pakalpojumus. Tādējādi pierādīju, ka zinu ne tikai to, ko dara jūsu pretinieki, bet arī to, ka esmu pietiekami informēts par jūsu darbību.

Poltavo paskatījās uz zemē gulošo.

—  Jūs esat interesants zellis, — drūmi novērtēja Feringtons. — Aiziesim kopā uz teātri un pa ceļam visu pārrunāsim, — pasmaidīdams viņš piebilda. — Es esmu zaudējis labu draugu, —palūkojies uz gulošo, piedāvāja: —Jūs Varētu ieņemt viņa vietu. Vai tiesa, ka jums ir kaut kāda sajēga par mehāniku?

—  Esmu Padujas universitātē nokārtojis eksāmenus un ieguvis inženiera diplomu, — Poltavo atbildēja.

5. nodaļa Avīzes "Sliktā slava" sekretārs jaunā lomā

Tieši pulksten desmitos, kad pēc pirmā cēliena nolaidās priekškars, lēdija Dinsmora pagriezās un sveica ložā ienākušos vīriešus.

Dārgo grāf, es uz jums ļoti dusmojos. Jūs likāt sevi gaidīt, un es pa šo laiku jūs tā saslavēju jauniešiem…

—   Man loti žēl, ka liku jums gaidīt.

Ar kādu sarunādamies, grāfs Poltavo mēdza izlikties, ka visu uzmanību veltī sarunas biedram. Viņš lieliski prata klausīties un, tā kā viņam bija jautra daba un raita valoda, sabiedrība viņu uzskatīja par tīkamu un interesantu sarunu biedru.

—   Lūdzu, pieņemiet manu atvainošanos!

Lēdija Dinsmora pašūpoja galvu un paskatījās uz Feringtonu, bet tas, atslīdzis krēslā, uzmanīgi vēroja publiku parterā.

—    Jūs, grāf, esat nelabojams, bet tagad sēdieties un mierīgi pastāstiet, kāpēc nokavējāties. Jūs taču esat pazīstams ar manu brāļameitu un misteru Doutonu? Viņš ir uzlecoša mūsu žurnālistikas zvaigzne.

Grāfs palocījās un apsēdās blakus lēdijai Dinsmorai.

Frenks uz grāfa palocīšanos atbildēja ar vēsu galvas mājienu un atkal iegrima sarunā ar Dorisu.

—   Ko jūs varat sacīt sev par attaisnojumu? —lēdija vaicāja blakussēdētājam. — Neprecizitāte ir loti nelādzīga, un par sodu jums vajadzēs pastāstīt, kas jūs aizkavēja.

Grāfs Poltavo laipni pasmaidīja.

—  Man bija ļoti nepatīkama lietišķa tikšanās, no kuras nevarēju atteikties un kurā mana klātbūtne bija nepieciešama. Diemžēl tas pats iemesls aizkavēja arī misteru Feringtonu.

—  Nerunāsim par darīšanām, — noteica lēdija Dinsmora. — Misters Feringtons spēj runāt tikai un vienīgi par darīšanām. Kad viņš dzīvoja pie manis, viņš arvien sūtīja uz Ameriku telegrammas un augu diennakti saņēma vēstules. Beidzot es pateicu: Gregorij, es necietīšu, ka tu arī turpmāk maitāsi manus kalpotājus ar savām dzeramnaudām un manu mājokli pārvērtīsi par māklera kantori. Būs labāk, ja tu savu darbošanos turpināsi Savojas viesnīcā un Dorisu nodosi manā gādībā. Un viņš paklausīja, — lēdija gandarīti piebilda.

Grāfs Poltavo paskatījās apkārt un izlikās, ka tikai tagad ir pamanījis Feringtona savādo izskatu.

—  Vai viņš slikti jūtas? Varbūt viņš ir sasirdzis?

Lēdija paraustīja plecus.

—  Atklāti runājot, man šķiet, ka viņš nav gluži vesels, taču izliekas, ka ir vēl sliktāk, lai izvairītos no piedalīšanās mūsu sarunā. Turklāt viņš necieš mūziku. Dorisa ir loti noraizējusies par viņa veselības stāvokli un, kopš pamanījusi, ka viņam nav labi, vairs nespēj klausīties operu. Viņa savu tēvoci dievina.

Poltavo paskatījās uz Dorisu. Starpbrīdi viņas skatiens vienaldzīgi slīdēja pāri publikai, it kā domas nodarbinātu kaut kas pavisam cits. Viņa bija neparasti klusa.

—  Viņa ir brīnumdaiļa, — Poltavo nočukstēja.

Viņa balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas lēdijai Dinsmorai lika palūkoties vērīgāk.

Grāfs uztvēra viņas skatienu.

—  Atļaujiet jums uzdot vienu jautājumu. Dorisa ir saderināta ar savu jauno draugu, vai ne? Ticiet man, es to jautāju ne tikai ziņkāres dzīts. Es pats… interesējos… — viņš turpināja tikpat mierīgi kā vienmēr.

Lēdija Dinsmora veikli aptvēra situāciju un atbildēja:

—  Diemžēl, nevaru lepoties, ka baudītu viņas uzticību. Dorisa ir prātīga meitene un nevienam padomus neprasa. Viņai jūs netīkat— piedodiet manu atklātību, bet tas, ko es saku, atbilst īstenībai.

Poltavo pamāja ar galvu.

—  Es to zinu. Vai jūs man neizdarītu pakalpojumu un nepateiktu, ar ko esmu izpelnījies viņas nelabvēlību?

Lēdija Dinsmora pasmaidīja.

—  Vēl vairāk: esmu gatava dot jums iespēju to uzzināt no viņas pašas. Frenk! —viņa uzrunāja jaunekli. —Vai jūs man nepaskaidrotu, kāpēc jūsu redaktors izplata tik baismīgas ziņas par Vācijas gatavošanos karam? Tas taču ietekmē sezonu Bādenbādenē.

Grāfs klusēdams piecēlās un apsēdās blakus meitenei. Iestājās mokpilns klusums. Atkal pirmais ierunājās Poltavo:

—  Mis Greja, — viņš nopietni sacīja, — jūsu krustmāmiņa bija tik laipna un atļāva uzdot jums vienu jautājumu. Vai drīkstu vaicāt?

Dorisa izbrīnā paskatījās uz grāfu.

—  Diezin vai spēšu atbildēt uz jautājumu, uz kuru nav varējusi dot atbildi krustmāte Patricija.

—  Šis jautājums attiecas tikai uz jums.

—   Ai! —viņas acis iezibējās un papēdīši nepacietīgi noklaudzēja pret grīdu. Tad viņa iesmējās.

—  Runā, ka jūs nekad nesakāt to, ko domājat, un nekad nedomājat to, ko sakāt.

—   Lūdzu, piedodiet, mis Greja, bet tā tas nav. Kad runāju ar jums, mani vārdi saskan ar manām domām. Tikai negribu būt atklāts pret visiem — kālab gan atklāt dvēseli, atklāt citiem savas jotas un domas? Tas neatbilst maniem uzskatiem, —viņš šos vārdus pastiprināja ar izteiksmīgu žestu. — Bet ar jums būšu atklāts, es jutu, ka esmu jūs aizskāris, mis Greja, ka esmu pret jums atļāvies kaut ko nepiedienīgu, vai arī mana neievērojamā persona gluži vienkārši nav izpelnījusies jūsu simpātijas. Vai tā nav?

Grāfa Poltavo vaļsirdība neizraisīja nekādas šaubas, taču meitene nebija noskaņota par to runāt. Dorisa lūkojās tālumā un viņas vaibsti pēkšņi kļuva loti līdzīgi tēvoča sejai.

—  Vai tas ir jautājums, ko gribējāt man uzdot? — viņa prasīja.

Grāfs klusēdams palocīja galvu.

—   Tad es atbildēšu, — meitene nočukstēja, un viņas balsī varēja manīt satraukumu. — Uz jūsu atklātību es atbildēšu ar atklātību un darīšu galu šai nenoteiktībai.

—  Tā ir mana karstākā vēlēšanās.

Nepievērsdama uzmanību Poltavo vārdiem, Dorisa turpināja:

—   Jums taisnība, un es priecājos, ka varu to atklāti pateikt. Jūs manī neizraisāt simpātijas. Varbūt man vajadzēja izteikties citādi, bet tā nu tas ir. Man nepatīk jūsu noslēpumainais dzīvesveids —tajā ir kaut kas tumšs. Es baidos no jūsu ietekmes uz manu tēvoci. Ar jums iepazinos tikai pirms divām nedējām; misters Feringtons jūs pazīst tikai nedēlu, un tomēr jūs uzdrošinājāties mani bildināt. Tādu rīcību nevaru neatzīt par nekaunīgu. Šodien jūs pie mana tēvoča bijāt trīs stundas. Varu iedomāties jūsu apciemojuma raksturu!

—   Baidos, ka jūsu aizdomas nesaskan ar īstenību.

Feringtons bažīgi palūkojās uz viņiem abiem. Poltavo

turpināja.

—  Es tikai gribētu būt jūsu draugs tajā dienā, kad jums ievajadzēsies manu palīdzību, —viņš nočukstēja. —Un ticiet, ka tāda diena pienāks jo drīz.

—   Vai jūs to sakāt nopietni? — noraizējusies jautāja Dorisa.

Viņš pamāja ar galvu.

—   Ja es varētu jums uzticēties! Jā, man ir vajadzīgs drauga atbalsts. Ja jūs zinātu, kā mani nomoka šaubas! Kādas bailes es reizēm jūtu!

Meitenes balss iedrebējās.

—   Kaut kas notiek ne gluži tā, kā vajadzētu, bet es nevaru to visu jums izskaidrot… Ja jūs būtu ar mieru man palīdzēt! Vai atļausiet pavaicāt?

—   Jautājiet, ko vien vēlaties!

—   Un vai jūs man atbildēsiet godīgi un vaļsirdīgi? — uztrauktā Dorisa šķita līdzīga bērnam.

Poltavo pasmaidīja.

—  Ja vien būšu spējīgs atbildēt uz jūsu jautājumu, varat būt droša, ka teikšu patiesību.

—  Tad, lūdzu, pasakiet, vai doktors Polis ir jūsu draugs?

—  Jā, viiiš man ir tuvs draugs, — Poltavo atbildēja, lai gan viņam nebija ne jausmas, kas ir šis ārsts. Poltavo likās — šādā situācijā ir attaisnojami jebkuri meli, ja vien tie dod iespēju uzzināt kaut ko jaunu. Melošana viņam veicās brīvi, bez piespiešanās.

—  Varbūt jūs pazīstat misteru Goru?

Viņš enerģiski papurināja galvu, un meitene atviegloti nopūtās.

—   Un kādas ir jūsu attiecības ar manu tēvoci? Vai jūs esat viņa draugs? — meitene šos vārdus izteica tik tikko sadzirdami un nepacietīgi gaidīja atbildi, it kā no tās būtu atkarīgs viss turpmākais.

Poltavo nespēja izlemt.

—   Uz šo jautājumu nav viegli atbildēt, —viņš sacīja. — Ja jūsu tēvocis neatrastos doktora Folla ietekmē, es nešaubīdamies viņu uzskatītu par savu draugu. — Poltavo atbildes improvizēja apbrīnojami viegli.

Dorisa uz viņu paskatījās ar interesi.

—  Varbūt jūs man atļausiet vaicāt, kādos apstākļos tēvocis iepazinās ar šo doktoru? — Poltavo jautāja tādā tonī, kas lāva pieņemt, ka viņš zina visu un informācija vajadzīga tikai šajā jautājumā.

Meitene šaubījās.

—    Es skaidri nezinu. Doktoru Follu mēs pazīstam kopš seniem laikiem. Viņš dzīvo ārpus pilsētas, un mēs redzamies loti reti. Viņš… — meitene aprāvās, — man šķiet, ka viņam ir briesmīga specialitāte: viņš ir psihiatrs un visu uzmanību veltī ārprātīgajiem.

Poltavo loti ieinteresēja meitenes teiktais.

—   Ludzu, pastāstiet man par visu sīkāk!

Dorisa pasmaidīja.

—  Baidos, ka jums patīk tenkas, — viņa piebilda mazliet ironiski, bet tad atkal k|uva nopietna. — Nevaru ciest šo doktoru, lai gan tēvocis apgalvo, ka manas domas esot maldīgas. Liekas, viņš ir diezgan gudrs un savaldīgs. Viņa sabiedrībā es jūtos tā, it kā man būtu jādejo tango sfinksas priekšā.

Poltavo skali iesmējās, atsegdams savus baltos zobus.

—   Ceru, ka drīzumā jūs satiksieties ar doktoru Follu, un tad jums kļūs skaidrs, ko es gribēju teikt, izmantodama šo salīdzinājumu.

Meitenes pareģojumu Poltavo atcerējās tikai vēlāk, kad pilnīgi nonāca doktora varā.

—   Un misters Gors?

Dorisa atkal nenoteikti paraustīja plecus.

—   Tas ir diezgan viduvējs cilvēks un ne ar ko nepiesaista uzmanību. Pēc izskata viņš līdzinās noziedzniekam, taču, kā šķiet, ilgus gadus ir uzticami kalpojis manam tēvocim.

—  Kādas ir jūsu tēvoča attiecības ar doktoru Follu? — Poltavo turpināja izjautāt. —Un kādu stāvokli sabiedrībā ieņem doktors?

—  Viņš ir džentlmenis un, ja nemaldos, ir arī bagāts.

—  Un kā jūsu tēvocis izturas pret Goru?

Meitenes atbildes Poltavo loti ieinteresēja, jo turpmāk viņam vajadzēja ieņemt tā cilvēka vietu, kura līķis gulēja uz grīdas kādā miglā tītas necilas ieliņas namā.

—  Uz šo jautājumu man nebūs viegli atbildēt, —meitene samulsusi noteica. —Agrāk tēvocis pret viņu izturējās kā pret sev līdzīgu. Bet reizēm viņš uz to ir loti nikns. Tas ir briesmīgs cilvēks. Varbūt jūs zināt par avīzīti "Sliktā slava"? — meitene apjautājās.

Poltavo atbildēja, ka viņam esot gadījies to redzēt un ka viņš tajā reizēm tīri labprāt lasot par kādu skandalozu notikumu.

—  Šo avīželi loti iecienījis misters Gors. Tēvocis šo lapeli nekad rokā neņem, bet misteram Gorām patīk to lasīt. Viņš uzjautrinās par publicētajām riebeklībām. Droši vien misteram Gorām ir kāds sakars ar izdevēju, bet, kad es par to ieminējos tēvocim, viņš loti noskaitās.

Poltavo likās, ka Feringtons no viņa nenovērš acis. Pašķielējis uz miljonāru, viņš ievēroja, ka tas lūkojas ne visai atzinīgi un nav apmierināts ar šo sarunu. Tāpēc Poltavo ieskatīja par vajadzīgu to pārtraukt un vērsās pie Feringtona:

—   Cik interesanti vērot spožo Londonas publiku!

—  Jums taisnība, —miljonārs sausi attrauca.

—   Teātrī ir daudz pazīstamu cilvēku. Piemēram, te ir arī Montagjū Felloks!

Feringtons pamāja ar galvu.

—   Un šis jaunais cilvēks ar gudru, vērīgu seju — ceturtajā rindā blakus celiņam?

—  Tas ir misters Smits, — Feringtons paskaidroja. — Man jau bija tas prieks viņu redzēt. Es pazīstu visus, izņemot…

—   Dāmu, kura sēž mums pretī —brīvložā. Viņa visu laiku turas ložas dziļumā. Ceru, ka viņa nav detektīvs.

Frenks Doulons, Dorisa un lēdija Dinsmora par kaut ko dzīvi sarunājās.

—   Poltavo, — Feringtons teica paklusā balsī, — man jāzina, kas ir šī dāma. Man ir pamatots iemesls to noskaidrot.

Orķestris sāka spēlēt intermcco, gaisma zālē nodzisa, un sākās otrais cēliens.

Iestājās klusums, un uz skatuves uznāca koris.

Pēkšņi brīvložā uzplaiksnīja žilbinoša uguntiņa un atskanēja šāviens.

—   Ak Dievs! — Feringtons iesaucās un atsprāga atpakaļ.

Izcēlās apjukums, bet kāda valdonīga balss pavēlēja:

—   Ātrāk iededziet gaismu skatītāju zālē!

Priekškars nolaidās, un teātrī atkal mirdzēja neskaitāmas

Ugunis.

6. nodaļa Miljonāra nozušana

Pamanījis šāviena zibsni, Smits pielēca kājās. Viņš žigli aizsteidzās uz brīvložu, bet tā bija tukša. Viņš izskrēja vestibilā, bet arī tur neviena nebija. Tad detektīvs drāzās lejup pa sānu kāpnēm, kas no brīvložas veda uz ielu, taču arī tur nevienu neredzēja. Bieza migla apņēma namus un neļāva neko saskatīt.

Smits izvilka svilpi un spalgi nosvilpa. Atsteidzās kārtībnieks, bet arī viņš nebija pamanījis neko aizdomīgu. Iztaujājis policistu, Smits atgriezās teātrī un steidzās uz Feringtona ložu.

—   Kur Feringtons? —viņš jautāja Poltavo.

—   Nupat aizgāja, — grāfs atteica, paraustīdams plecus. — Atskanot šāvienam, kas neapšaubāmi bija tēmēts uz šo ložu, viņš vēl atradās te. Lode ir trāpījusi šeit, —viņš norādīja uz robu sienā. — Kad iedegās gaisma, Feringtona šeit vairs nebija. Tas ir viss, ko es zinu.

—   Viņš nevarēja aiziet, —izmeta Smits. —Teātris ir aplenkts, un man kabatā ir pavēle par Feringtona apcietināšanu.

Dorisa izmisīgi iekliedzās. Viņa bija nobālusi un drebēja.

—  Jūs gribat viņu apcietināt? —pārbiedētā meitene čukstēja. — Kāpēc?

—  Viņš tiek apsūdzēts mēģinājumā kopā ar kādu Goru aplaupīt muitu. Un arī slepkavībā.

—  Ak Dievs! — iekliedzās Dorisa. —Ja kāds ir vainīgs, tad tas ir tikai Gors… Šis briesmīgais Gors…

— Tā nevajag runāt par nelaiki! —aizrādīja Smits. — Cik man ir zināms, šajā incidentā Gors tika smagi ievainots un nomira. Varbūt jūs, Poltavo, varētu man pastāstīt kaut ko tuvāk?

Bet grāfs paraustīja plecus.

Smits atkal izgāja vestibilā. No turienes pa rezerves durvīm varēja tikt ārā. Durvis bija aizslēgtas, taču, vērīgi apskatoties, viņš zemē atrada cimdu un uz durvīm —asiņainu pirksta nospiedumu.

Bet Feringtona teātrī vairs nebija.

Pagāja divas dienas. Tieši desmitos no rīta Frenks Doutons ar savu automobili piebrauca pie laikraksta "līveniiig Tinies" redakcijas. Durvju priekšā viņš uz bridi apstājās, lai ieelpotu svaigu gaisu. Migla, kurā vairākas dienas tinās Londona, bija izgaisusi. No blakus esošā veikala plūda liega ceriņu smarža. Frenks iejoņoja redakcijā, lēkdams pāri vairākiem pakāpieniem.

—   Vai redaktors ir savā kabinetā? —viņš noprasīja hronikas nodaļas vadītājam Džemsonam, kas izbrīnā vispirms palūkojās uz Frenku, tad uz pulksteni.

—  Nē! Viņš vēl nav atnācis. Šodien tu esi pārspējis pats sevi.

Frenks nometa cepuri uz rakstāmgalda un sāka pārlūkot korespondenci. Bet viņa domas nemitīgi nodarbināja miljonāra nozušana. Kopš toreizējā teātra apmeklējuma viņš vairs nebija ticies ar Dorisu. Vispirms viņa rokās nonāca konkurējošās avīzes numurs. Frenks ātri pārlaida acis virsrakstiem un, izbiedēti iekliedzies, pielēca kājās. Seja viņam bija nobālusi, bet roka nevilšus atslāba un lāva avīzei nokrist zemē.

—  Ak Dievs!

Hronikas nodaļas vadītājs pagriezās savā grozāmkrēslā.

—     Kas jums notika?

—    Feringtons, — Frenks piesmakušā balsī iesaucās. — Iedomājieties tikai —viņš padarījis sev galu!

—   Jā, es zinu, es arī par to uzrakstīju, — Džemsons pašapmierināts noteica. —Tā ir interesanta ziņa. Vai tad jūs Feringtonu pazināt? — viņš jauneklim noprasīja.

—  Jā, pazinu. Biju ar viņu kopā teātrī lajā vakarā, kad viņš nozuda.

Džemsons klusi iesvilpās.

—   Man drīzāk jādodas pie viņiem, —varbūt var kaut ko palīdzēt Dorisai, — Frenks teica, paņemdams cepuri.

Džemsons līdzjūtīgi paskatījās.

—  jūsu vietā es vispirms dotos uz Bērklijskvēru, —viņš sacīja. —Varbūt pa šo laiku kaut kas noskaidrojies, varbūt tas viss ir tikai nejēdzīgs pārpratums —jūs taču lasījāt, ka līķis līdz šim nav atrasts?

Izskrējis uz ielas, Frenks apturēja taksometru, aizbrauca uz Feringtona pilsētas kantori un aprunājās ar sekretāru, kas daudz ko pastāstīja. Feringtons atstājis īsu vēstulīti, kurā paziņojis, ka viņam esot apnicis dzīvot un tāpēc viņš aizejot no šīs pasaules.

—   Kādi gan iemesli viņu uz to ir pamudinājuši? — sarūgtinātais jauneklis neizpratnē vaicāja.

—  Mister Doulon, jūs, šķiet, neapzināties visa notikušā svarīgumu. Misters Feringtons bija multimiljonārs, finansu magnāts. Vismaz līdz šim viņš par tādu tika uzskatīts. Mēs pārlūkojām viņa privātās piezīmes un uzzinājām, ka pēdējā nedēlā viņš biržā cietis lielus zaudējumus. Zaudējis ne tikai savu īpašumu vien. Vakar, bēdu un izmisuma pārņemts, viņš laupījis sev dzīvību, līdz pēdējam mirklim mūs neinformēdams par zaudējumiem.

Frenks apjucis raudzījās sekretārā.

Vai tiešām sekretārs runāja par Feringtonu, kurš vēl aizvadītajā nedēlā bija teicis, ka izdevies audžumeitas īpašumu palielināt par miljonu? Pirms divām dienām viņš deva noslēpumainu mājienu, ka gatavojot grandiozu finansu operāciju. Un tagad visa šī mantība ir pagalam, bet pats Feringtons, tās nesenais īpašnieks, gul Temzas dzelmē!

—   Man liekas, ka es jūku prātā, — jaunais žurnālists ievaidējās. — Misters Feringtons nebija no tiem, kas izdara pašnāvību.

—   Tā kā jūs bijāt nelaiķa mistera Feringtona draugs, varu jums pastāstīt to, kas atklātībā vēl nav zināms. Šās lietas izmeklēšana uzdota T. B. Smitam. Viņš droši vien apjautāsies arī par jums. Ja jums labpatiktos kaut ko uzzināt…

—  Tad es jums par sevi došu ziņu. Smits ir loti talantīgs detektīvs.

Doutons atstāja savu adresi un aizsteidzās. Viņš bija priecīgs, ka Feringtona sekretārs neturpināja izjautāt par attiecībām ar nelaiķi.

Iesēdies mašīnā, viņš nolēma: "Tagad pie Dorisas!"

Bet jaunā meitene neiznāca viņam pretī. Doutonu pieņēma lēdija Dinsmora un klusēdama paspieda roku.

—  Loti laipni no jūsu puses, ka atnācāt. Vai esat jau dzirdējis, kas ir noticis?

Frenks klusēdams pamāja ar galvu.

—   Kā jūtas Dorisa?

Lēdija atslīga krēslā un skumīgi pašūpoja galvu.

—   Nabaga bērns to visu loti ņēma pie sirds. Viņa neraud, bet seja ir gluži kā sastingusi. Viņa negribēja tam noticēt, līdz ieraudzīja tēvoča paša rakstīto vēstuli. Tad viņa zaudēja samaņu.

Lēdija Dinsmora piespieda pie acīm mežģīņotu mutautiņu.

—  Dorisa aizsūtīja pēc grāfa Foltavo, — viņa izdvesa.

Frenks izbrīnā paskatījās uz lēdiju Dinsmoru.

—   Kāpēc viņa tā darīja?

— To es nezinu, — dāma nopūzdamās atbildēja. — Dorisa man par to neko neteica, bet viņa domā, ka grāfs kaut ko zina. Viņai liekas, ka Grcgorijs kļuvis par krāpšanas upuri.

Frenks pieliecās tuvāk.

—  Tādas ir ari manas domas, —viņš piekrita.

Lēdija Dinsmora uz viņu paskatījās ar aizdomām.

—  Jūs nepazīstat Gregoriju, —viņa teica.

—  Ja tā nav slepkavība, tad tā ir pašnāvība. Bet kālab gan misters Feringtons būtu spēris tādu soli?

—  Esmu pārliecināta, ka viņš nekad tā nedarītu, — ieteicās lēdija Dinsmora.

—   Kādas tad ir jūsu domas?

—   Kāpēc jūs esat pārliecināts, ka viņš tiešām ir miris? — viņa nočukstēja.

Frenks palūkojās viņā izbrīna pilnām acīm.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? Vai tiešām domājat, ka nelaime viņam laupījusi saprātu?

—  Es tikai domāju, ka viņš ir tikpat dzīvs kā mēs abi, — lēdija vēsi bilda. — Kas liecina par viņa nāvi? Tikai pašrocīgi rakstītā vēstule, kurā viņš paziņo, ka nolēmis aiziet no dzīves. Neticu, ka viņš to darītu. Un kad vispār Gregorijs ir teicis patiesību par savu prombūtni? Nē, esmu pārliecināta, ka viņš ir dzīvs. Kaut kādu viņam vien zināmu iemeslu dēļ Gregorijs grib, lai tiktu uzskatīts par mirušu, un vēlas dzīvot tālu prom no visiem.

—  Bet kāpēc? —jauneklis prašņāja. Tas likās neticami. Smadzenēs šaudījās visdažādākie un pretrunīgākie pieņēmumi.

Viesistabas durvis atvērās un ienāca Dorisa.

Mirkli viņa šaubīdamās apstājās uz sliekšņa un izklaidīgi vēroja klātesošos. Tērpusies mājas kleitiņā, matus apsējusi ar lenti, viņa izskatījās pēc pusaudzes. Rita saule apspīdēja meitenes augumu, un spilgtajā gaismā viņas seja liecināja par bezmiega nakti.

Zem acīm vidēja zilganas ēnas, un seja bija bālāka nekā parasti.

Frenks steidzās Dorisai pretim un satvēra meitenes rokas.

Dorisa jautājoši paskatījās Frenka acīs, viņas lūpas nodrebēja, un šņukstēdama viņa metās vīrieša apkampienos. Frenks viņu maigi satvēra.

—   Neraudiet, Doris! —viņš murmināja.

Frenks juta, cik viņam tuva un dārga ir šī bēdu pārņemtā meitene.

Noliecies viņš maigi pieskārās Dorisas matiem. Liegā smarža skurbināja —viņš juta,__ ka šo mirkli nekad neaizmirsīs.

—   Dārgā! — Frenks čukstēja.

Meitene pacēla bālo seju, skropstās viņai mirdzēja asaras.

—  Jūs… jūs vienmēr pret mani esat tik labs… —viņa nočukstēja. Vaigi tagad viegli sārtojās, un meitene ar kautru kustību raisījās laukā no Frenka apkampieniem.

Pienāca lēdija Dinsmora un apskāva Dorisu.

—   Apsēdieties, Frenk! —viņa laipni aicināja. — Vispirms, — un viņa saspieda meitenes vēsos pirkstus, — es gribētu izteikt savu ciešo pārliecību, ka Gregorijs ir dzīvs. Nezin kāpēc man stipri liekas, ka viņš ir sveiks un vesels.

Dorisa domīgi paskatījās uz Frenku.

—  Vai jums neko neizdevās uzzināt?

—   Ar šo lietu nodarbojas Skotlendjards, tā ir uzticēta misteram Smitam.

Meitene nodrebēja, dzirdot pieminam policiju, un atkal ar rokām aizsedza seju.

—   Smits taču vakar teātrī sacīja, ka gatavojoties tēvoci apcietināt, —cik tas viss ir savādi un briesmīgi! —viņa bailīgi nočukstēja. — Kad es domāju par tumšajiem upes ūdeņiem… par savu nabaga tēvoci… es it kā viņu redzu savā priekšā… —teikuma beigas aprāva šņuksti.

Lēdija Dinsmora bezpalīdzīgi paskatījās uz Frenku.

Tajā brīdī sulainis ienesa vēstuli.

Lēdija izbrīnījusies sarauca uzacis.

—   No Foltavo, —viņa pusbalsī konstatēja.

Dorisa uzlēca kājās un satvēra vēstuli. Viņa aši atplēsa aploksni un pārlaida acis uzrakstītajam. Meitene klusi un priecīgi izsaucās, seja atplauka, un viņa lasīja vēstuli otrreiz. Dorisas izskats pauda cerību un ticību. Vēstuli salocījusi, viņa neteica ne vārda un izgāja no istabas.

Frenks nobālēja. Viņu mocīja greizsirdība un sašutums. Ar šausmām viņš nolūkojās meitenei pakal.

Lēdija Dinsmora steidzīgi atvainojās un izgāja no istabas.

Gaidīdams, kad atgriezīsies abas sievietes, Frenks izklaidīgi staigāja pa viesistabu. Pirms neilga laiciņa, kad Dorisa nolieca galvu uz viņa pleca, viņš bija izjutis dziļu gandarījumu un prieku. Tagad šīs jūtas nomainīja izmisums. Kas gan varēja būt rakstīts īsajā vēstulītē, kura Dorisā izraisīja sajūsmu un modināja cerības?

Izklaidīgi soļodams šurpu turpu, Frenks nepievērsa uzmanību apkārtnei. Uzgrūdies krēslam, viņš klusi šķendējās. Sulainis, kurš nemanīti bija ienācis viesistabā, noklepojās un pienāca tuvāk.

—  Lēdiju Dinsmora lūdz atvainot un pateikt, ka par visu jums pavēstīšot rakstiski.

Frenks devās uz. ārdurvīm. Kāpdams lejā pa kāpnēm, jaunais žurnālists pēkšņi apstājās: savā priekšā viņš ieraudzīja Poltavo. Grāfs atturīgi palocījās.

—   Cik bēdīgs notikums, —viņš teica. —Vai jūs jau redzējāt mūsu dāmas? Kā visu notikušo uztvēra mis Greja?

Frenks drūmi uzlūkoja Poltavo.

—   Jūsu vēsts uz viņu iedarbojās loti labvēlīgi, —viņš caur zobiem izgrūda.

—   Mana vēstule? —Poltavo brīnījās. —Bet es nemaz neesmu rakstījis — jūs taču redzat, ka pats esmu atnācis šurp.

Frenka satraukums skaidri liecināja, ka jauneklis netic Poltavo vārdiem, un, uzbīdījis cepuri uz pieres, viņš devās prom.

Uz ielas Frenks tik tikko neuzgrūdās kādam gājējam.

—  Mister Smit, —viņš to ar cerību uzrunāja, —vai jums ir kādas jaunas ziņas?

Detektīvs ieinteresēti paskatījās uz jaunekli.

—  Policija atradusi upē līki, kura kabatās ir daudz lietiņu, kas piederējušas Feringtonam.

—   Vai tas nozīmē, ka viņš tiešām izdarījis pašnāvību?

Detektīvs atbildēja:

—  Ja kāds pirms ielēkšanas upē var sev nogriezt galvu, tad tā patiesi ir pašnāvība. Galvu atrada atsevišķi. Bet man nekad nav bijusi izdevība redzēt tik dīvainu pašnāvību, tāpēc es tai ne visai ticu.

Vilciens piestāja Vaterlo stacijā. No vagona izkāpa stalts, slaids cilvēks. Acīgāks vērotājs pamanītu, ka viņš nebija tik jauns, kā pirmajā acu uzmetienā izskatījās.

Viņa seju vagoja grumbas un deniņus klāja sudrabains sirmums. Seja bija iedegusi —acīmredzot viņš nesen atgriezies no kādas tropu zemes.

Apstājies pie stacijas, vīrietis prātoja, vai tūlīt ņemt taksometru vai arī iet kājām. Nakts bija auksta un drēgna.

Kamēr viņš tā apdomāja, klusi pieripoja taksometrs, un šoferis, piesviedis pirkstus pie cepures, atvēra mašīnas durtiņas.

—  Pateicos, — atbraucējs uzsmaidīja. — Varat mani aizvest uz viesnīcu "Metropole".

Brīdī, kad atbraucējs grasījās sēsties mašīnā, viņu apturēja kāda roka. Pagriezies viņš ieraudzīja pelēkas smaidošas acis.

—   Man liekas, ka jums, doktor Goldvortij, vajadzētu braukt ar kādu citu mašīnu, — pienācējs teica.

—  Man patiesi žēl… —nomurmināja atbraukušais doktors.

Redzēdams, ka negaidīti iejaucas trešā persona, šoferis gribēja žigli aizbraukt, bet pie viņa piesteidzās kāds vīrs, šķiet, pārģērbies detektīvs, piespiezdams apstāties.

—  Loti žēl, ka traucēju, —sacīja Smits, kas bija aizturējis doktoru, — bet pa ceļam es jums paskaidrošu visu, kas nepieciešams. Nepievērsiet uzmanību šoferim — mani ļaudis viņu nogādās, kur pienākas. Jums ir laimīgi izdevies izglābties no nolaupīšanas.

Un viņš aizveda apjukušo ārstu uz Skotlendjardu, kur abi divi kaut ko dzīvi pārrunāja. Uz Angliju atbraukušais doktors detektīvam pastāstīja par Džordžu Doutonu, kas miris viņa rokās, kā arī par čemodānu, kurā glabājas dokumenti, ko viņš apsolījies nogādāt lēdijai Konstancei Deksai.

Tāpat detektīvs uzzināja, kādos apstākļos vina uzzinājusi par mīļotā cilvēka nāvi.

—  Paldies, doktor Goldvortij, —pateicās Smits, noklausījies ārsta stāstījumu. — Man šķiet, ka tagad viss ir skaidrs.

7. nodaļa Lēdijas Konstances darījumu sakari

Nākamajā rītā pēc Feringtoria līka atrašanas misters Smits sēdēja savā mājīgajā kabinetā un brokastoja. Pēc tam viņš gribēja ķerties pie darba, bet ienāca sulainis un pieteica lēdiju Konstanci Deksu.

Smits vienaldzīgi ielūkojās vizītkartē un norādīja:

—   Lūdziet viņu iekšā, Džordž!

Viņš piecēlās un devās apmeklētājai pretī.

Lēdija Konstance pirmajā brīdī šķila loti skaista. Vina bija simpātiska, lai gan vaibstos vīdēja zināma cietsirdība un raksturam piemita dažas īpatnības, par kurām Smits jau bija dzirdējis. Viņai bija lieliska, maiga ādas krāsa, ieslīpas mandeļveida acis un rāmas, līganas kustības. Pēc viņa vērtējuma viņai varēja būt apmēram trīsdesmit gadu, un viņš nemaldījās — lēdijai Konstancei bija divdesmit septiņi gadi.

Jaunā sieviete bija tērpusies vienkārši un eleganti, viņas kustībām piemita grācija un cēls dabiskums.

—   Lūdzu, sēdieties! —detektīvs aicināja.

—   Baidos, ka uzskatīsiet mani par uzbāzīgu personu, kas jūs traucē darbā, it īpaši tik agrā rīta stundā. Bet es gribēju aprunāties par pēdējo dienu notikumiem.

—    Misters Feringtons bija vai ari joprojām ir jūsu draugs?

—   Mēs bijām draudzīgās attiecībās vairākus gadus, — lēdija mierīgi atbildēja. —Viņš ir izcila personība ar gluži neparastām spējām.

—  Ja nemaldos, pirms dažām dienām pie jums viesojās viņa brāļameita?

—  Jā, viņa ieradās pie manis uz balli un palika pa nakti. Pēc tam es aizbraucu uz Greitbredliju un vairs neesmu viņu redzējusi. —Lēdija labi valdīja pār sevi, un viņas balsī nevarēja manīt satraukumu.

—  Mister Smit, —viņa pēkšņi iesaucās, —man ir kļuvis zināms, ka pie jums atrodas flakoniņš, kas pieder man. To man pateica misters Feringtons.

—   Jā, es flakoniņu atradu mistera Feringtona mājas pagalmā tajā naktī, kad tika nogalināti itālieši.

—  Un ko jūs no tā secināt?

—  Ka tajā naktī jūs esat bijusi Feringtona mājā, — Smits atklāti pateica. -7Lēdija Konstance, domāju, ka mums jābūt pilnīgi atklātiem vienam pret otru. Esmu pārliecināts, ka brīdī, kad atskanēja šāvieni, jūs atradāties tuvumā. Kad tos dzirdējāt, jūs atgriezāties mājā. Bet no turienes aizgājāt caur virtuvi.

Smits manīja, ka apmeklētāja saknieba lūpas, un vienaldzīgi turpināja:

—  Jums taču ir skaidrs, ka mani neapmierināja tas, ko uzzināju tajā naktī. Rītausmā, kad migla izklīda, es turpināju meklējumus un uzdūros jūsu pēdām. Es atklāju, ka blakus garāžā stāvēja četras mašīnas, bet ne ar vienu tonakt nebija braukts, nevienai nebija tāda riepu raksta, kādu uzgāju. Tādējādi man izdevās noskaidrot, ka jūs dzirdējāt pie mājas notikušo sarunu un piezagāties tuvāk, lai to noklausītos. Apmierinājusi ziņkārību, jūs steidzāties iesēsties savā mašīnā un aizbraukt.

—   Jūs tiešām esat spējīgs detektīvs, — lēdija noteica mazliet izsmējīgi. —Vai tas ir viss, ko varat man pavēstīt?

—   Varu pateikt arī to, ka savu sporta mašīnu vadījāt jūs pati.

Viņa skali iesmējās.

—   Man (oti žēl, ka jums, lai to noskaidrotu, vajadzēja doties uz Greitbrcdliju. Tur katrs bērns zina, ka esmu radusi pati vadīt auto. Šā fakta noskaidrošanai jūs esat veltīgi izšķiedis tik daudz spēka.

—   Daudz pūlu tas neprasīja, — Smits atsmēja. — Bet es alkstu no jums uzzināt, kāpēc jūs tonakt ieradāties Peringtona mājā. Nekad neesmu domājis, ka jūs varētu būt vainīga šo cilvēku nāvē. Man ir pietiekami daudz ziņu, lai secinātu, ka šāvieni nenāca no Peringtona mājas.

—  Bet kas notiks, ja es jums sacīšu, ka tajā naktī man bija viesi un es no savas mājas neizgāju?

—  Šāds apgalvojums būtu pretrunā ar to, ko nupat teicāt. Jūs man apgalvojāt, ka izgājāt no mājas un izmantojāt automobili. Cik varu spriest, šis brauciens ir bijis īpaši svarīgs.

Lēdija Konstance novērsās un skatījās ārā pa logu. Sievietes seja pauda apņēmību —viņa par kaut ko izšķīrās.

—  Es jums varētu pastāstīt daudz ko tādu, kas pagaidām jums nav zināms, —viņa teica. — Manu atgriešanos Greitbredlijā var izskaidrot bez lielām pūlēm. Viens no maniem draugiem, precīzāk, mana drauga draugs, negaidīti atgriezās no Rietumāfrikas un man paziņoja, ka viņš ieradies Greitbredlijā un ka viņam esot man kaut kas jānodod. Kāda man ļoti tuva cilvēka uzdevumā.

Smits manīja viņas balsi notrīsam un vairs nešaubījās, ka nule dzirdētais atbilst patiesībai.

—  Man par katru cenu vajadzēja sastapt šo cilvēku, — lēdija Konstance mierīgi paskaidroja, —lai gan es negribēju, ka tas k|utu zināms citiem.

—  Man vēlreiz vajadzēs jūs pārtraukt. Jūsu pieminētais cilvēks nav neviens cits kā doktors Tomass Goldvortijs, kas nesen atgriezies no ekspedīcijas pa tropu zemēm, uz kurieni viņu bija sūtījusi "Tropu slimību apkarošanas biedrība". Bet jūsu stāstījums galīgi nesaskan ar īstenību. Doktors ieradās Grcitbrcdlijā tās dienas priekšvakarā, kad pie jums bija viesības. Un tad jūs viņu arī salikāt. Viņš sev līdzi atveda koka lādīti un saņēma to muitā. Divi cilvēki mēģināja lādīti nozagt. Mani loti interesēja uzzināt, kas ir lādītē, jo kāds draugs man pastāstīja šā nolikuma detaļas. Bet tas visu mazliet sarežģī. Doktors Goldvortijs lādīti nogādāja Grcitbrcdlijā pēc tam, kad bijs jums telegrāfiski paziņojis par savu ierašanos. Jūs viņu salikāt un tikai tad atgriezāties Londonā, lai uzņemtu viesus. Tik tiešām, lēdija Konstance, atmiņa jūs dažkārt pieviļ.

Viņa izaicinoši paskatījās uz detektīvu.

—  Ko jūs gribat darīt? Jūs mani apsūdzat viena vai abu vīriešu slepkavībā? Jūs pat nevarat pierādīt, ka es piedalījos uzbrukumā Feringtonam, bet vienlaikus daudz ko zināt par manu pagātni. Pirms dažiem gadiem es biju saderinājusies ar cilvēku, kas man dārgāks par visu pasaulē. Tas bija Džordžs Doutons.

—  Jā, es to zinu. Viņš bija dabaszinātnieks.

—  Pēkšņi viņš aizbrauca no Anglijas un man nezināmu iemeslu dē| atsauca saderināšanos. Visas manas vēstules un telegrammas palika bez atbildes, tāpat arī visi mēģinājumi sazināties, kamēr viņš atradās Āfrikā. Četrus gadus no viņa nesaņēmu ne rindiņas, ne vārdiņa, nekā, kas varētu izskaidrot šīs tik pēkšņās pārmaiņas. Tad pienāca ziņa par viņa nāvi. Sākumā nodomāju, ka viņu pieveikusi tropu malārija, bet doktors Goldvortijs apgalvo, ka viņš bijis nozieguma upuris: Džordžu noindējis cilvēks, kas bijis ieinteresēts viņa bojāejā.

Lēdijas balss iedrebējās, bet tad viņa atkal saņēmās.

—   Es viņu neaizmiršu. Visus šos gadus manā priekšā atradās viņa ģīmetne, un es gaidīju viņu atgriežamies. Mīlestība mana vecuma sievietēs tik viegli nemirst, bet aizvainotā un nepiepildītā mīlestība manī modināja plēsīga zvēra instinktus — kā ikvienā apvainotā sievietē. Tikai nupat uzzināju, kāds iemesls bijis Džordža Doutona aiziešanai un kā viņš miris. Man stāstīja, ka lauvu medībās vispirms jānogalina lauvene, tāpēc ka, cik ilgi vien viņa dzīvos, tā centīsies atriebt sava tēviņa nāvi. Pienāks diena, kad tas cilvēks piedzīvos briesmīgu atriebību, —viņa zīmīgi noteica.

—   Kurš?

Lēdija pasmaidīja.

Jūs jau tāpat zināt vairāk nekā jums vajadzētu, mister Smit. Pārējo jums vajadzēs noskaidrot bez manas palīdzības… Neaizkavējiet manu atriebību. Tas izklausās mazliet teatrāli, bet atbilst patiesībai. Man atņēma Džordžu Doutonu, viņu nogalināja, un par to es atriebšos. Cilvēks, kas to izdarīja, nav neviens cits kā Montagjū Felloks.

Viņa vairāk neko nepaskaidroja, bet Smits bija pārāk

piesardzīgs, lai uzstātu. Viņš dāmu aizvadīja līdz durvīm, un lēdija Konstanee sēdās pie sava lepnā limuzīna stūres.

—  Ceru ar jums drīzumā atkal tikties, lēdija Konstanee.

—  Bez pavēles mani arestēt? — viņa atjautāja ar smaidu lūpās.

—   Ceru, ka jā, —Smits mierīgi noteica. —Ja kādam nāksies uzzināt, kā izskatās apcietināšanas pavēle, tad tas būs jūsu draugs Montagjū Felloks.

Lēdija Konstanee nospieda gāzes pedāli, un mašīna uzņēma ātrumu. Smits to pavadīja ar acīm un pamanīja, ka, tiklīdz automobilis griezās ap stūri, no sānielas izbrauca motociklists un drāzās tam pakal. Smits apmierināts pamāja ar galvu. Nedrīkstēja atstāt neizmantotu nevienu iespēju, lai atminētu mīklu. Kopš šā brīža lēdija Konstanee tiks novērota nemitīgi — dienu un nakti.

Deviņos vakarā lēdijas Konstances sporta mašīna aizbrauca Greitbredlijas virzienā. Kā parasti pie stūres sēdēja pati mašīnas īpašniece. No šosejas automobilis iegriezās kādā sānielā un drīz vien pieripoja pie mājas, kur dzīvoja lēdijas brālis —garīdznieks.

Motora troksni bija dzirdējis kāds no kalpotājiem. Viņam ne vārda neteikusi, lēdija Konstanee iesteidzās namā, rūpīgi aizslēdza durvis un tikai tad iededza gaismu. Elektriskais apgaismojums šajā nelielajā pilsētiņā bija reti sastopams komforts, un par šo ērtību viņa varēja pateikties vienīgi "Noslēpumainā nama" saimnieka laipnībai.

65

"Noslēpumainais nams" atradās ieplakā trīs jūdžu attālumā no mājas, kurā mita lēdija Konstanee. Apkārtējie iedzīvotāji runāja, ka šās mājas būvētājam esot bijusi nelaimīga mīlestība un tāpēc viņš nolēmis dzīvot pilnīgā nošķirtībā. Ieplaku, kurā atradās "Noslēpumainais nams", sauca

3 Tapals

par Slepkavu ieleju. Tas bija gleznains stūrītis, kur pirms daudziem gadiem noticis briesmīgs noziegums. Māja lieliski atbilda vietas baisajai iesaukai. Neviens un nekad nebija sastapis "Noslēpumainā nama" saimnieku. Viņa sekretārs un kalpotāji bieži ieradās pilsētiņā, lai iepirktos; laiku pa laikam ielās parādījās slēgts automobilis, un ziņkārīgie iedzīvotāji varēja tikai cerēt, ka reiz kādā jaukā dienā notiks autokatastrofa, kas dos iespēju ieraudzīt "Noslēpumainā nama" saimnieku.

Taču visumā šā nama īpašnieks netraucēja vietējo iedzīvotāju mieru. Lai "Noslēpumainajā namā" notiktu kas notikdams, pilsētnieki pateicās Dievam, ka tas viņus radījis kā vienkāršus cilvēkus, kas ar savu uzvedību un paradumiem nekādi nelīdzinājās "Noslēpumainā nama" ļaudīm. Šī doma vietējos iedzīvotājus nomierināja un ari ļāva samierināties ar mīklainā nama tuvumu.

Tā noslēpumainajam saimniekam bija dīvaini paradumi. Viņš bija ierīkojis elektrostaciju ar spēcīgām dinamomašīnām. Elektrība "Noslēpumaino namu" gan apgaismoja, gan apkurināja. Greitbredlijā dzīvoja daudz prasmīgu angļu strādnieku, un viņi jutās dziļi sašutuši, ka "Noslēpumainā nama" celtnieks neiesaistīja darbā viņus, bet gan atveda elektrostacijas apkalpi no ārzemēm.

Elektrostacijas strādnieki dzīvoja ārpus pilsētas un neizrādīja nekādu vēlēšanos tuvināties vietējiem iedzīvotājiem. Tie bija vienkārši itāli, kas ilgojās atgriezties dzimtenē un šeit, svešumā, dzīvoja taupīgi, cerēdami iekrāt nelielu kapitālu. Par savu klusēšanu viņi saņēma bagātīgu samaksu un nekad sava saimnieka uzticību ļaunprātīgi neizmantoja.

Arī lēdijas Konstances māju apgaismoja "Noslēpumainā nama" elektrostacijas ražotā enerģija. Uz viņas mājiņu stiepās pazemes kabelis, un lēdija izrādījās vienīgā, kam bija ļauts iekļūt "Noslēpumainajā namā".

Vina pārģērbās un paēda vakariņas, pēc tam piegāja pie rakstāmgalda un izņēma no atvilktnes miniatūru revolveri, rūpīgi apskatīja eleganto ieroci un ielika tajā jaunu aptveri. Iebāzusi revolveri mēteļa kabatā, lēdija nokāpa lejā. Pie ieejas gaidīja automobilis.

—   Nolieciet mašīnu garāžā, —viņa pavēlēja šoferim, — es gribu apciemot misteru Džeksonu.

—   Klausos, milēdij!

8. nodaļa pirmais "Noslēpumainā nama" apmeklējums

Smits ieradās Greitbredlijā ar noteiktu nolūku. Viņš zināja — šajā pilsētiņā drīzāk izdosies tikt uz nozudušā Feringtona pēdām, kā arī iegūt kādu skaidrību par noslēpumaino Montagjū Felloku.

Šo noslēpumu atklāšana tagad bija Skotlendjarda godalieta. Beidzamajā nedēlā bija notikušas divas mīklainas slepkavības, atskanējis savādais šāviens operā un atklāta pašnāvība, kas radīja aizdomas par mistifikāciju.

Policija nespēja kaut cik ticami visu izskaidrot un apmierināt sabiedrības saspringtās alkas gūt atminējumu.

Vēlāk notika uzbrukums muitai un beidzot ielaušanās Skotlendjardā, tā ka policija no vajātājas pārvērtās aizstāvamajā.

—  Par mums klīst dažādas baumas, — Smitam pavēstīja Skotlendjarda priekšnieks. Viņš sniedza detektīvam vienu no rīta avīzēm. Smits smaidīdams iepazinās ar ironisko rakstu un treknajiem virsrakstiem, kuros tika apšaubītas policijas darbaspējas. Atdevis avīzi priekšniekam, viņš sacīja:

—   Man šķiet, ka mēs šos noziegumus varēsim atklāt vienlaikus. Šodien es apskatīju "Noslēpumaino namu". Visa atminējums jāmeklē tieši tur.

Policijas priekšnieks ar interesi palūkojās viņā.

—   Cik dīvaini, ka jūs par to ierunājāties. Tieši šodien es saņēmu vietējās policijas ziņojumu par šo namu.

—  Un kas tajā ir teikts?

—   Nav nekā interesanta. Kā parasti, vietējās policijas dienesta ziņojums ir loti bāls un nesaturīgs. Šķiet, "Noslēpumainā nama" īpašnieks ir bagāts amerikānis, loti slims un dažādu ekscentrisku ideju pārņemts vīrs. Vēl vairāk — jūs būsiet ļoti pārsteigts —autoritatīvi mediķi viņu atzinuši par garīgi slimu.

—   Par garīgi slimu? — tagad tiešām bija Smita kārta brīnīties.

— Jā. Viņš nav rīcībspējīgs un bauda visas priekšrocības, kādas saskaņā ar likumu pienākas tādam cilvēkam.

Smits domīgi klusēja.

—  Man ir neskaidra nojauta, ka "Noslēpumainā nama" iemītnieks labi pazīst Montagjū Felloku.

—  Tādā gadījumā mani vārdi lika jums rūgti vilties, — policijas priekšnieka balsī skanēja nožēla. — Bet par to nav nekādu šaubu. Es iepazinos ar visiem klātpieliktajiem dokumentiem. Šo cilvēku tiešām ir apskatījuši daži ievērojami psihiatri. Viņš atrodas sava sekretāra —vienlaikus mājas ārsta —aizgādībā. Tādējādi "Noslēpumainā nama" mīkla atrisinās pavisam vienkārši: tā ir tikai garīgi slima miljonāra privātklīnika…

— Tomēr nebūs nekas slikts, ja es došos uz šo namu un iepazīšos ar tā iemītnieku, — Smits noteica.

Agrā rītā Smits izbrauca no Greitbredlijas un tūlīt devās uz "Noslēpumaino namu".

Šoferis mašīnu apturēja netālu no tā, un Smits vispirms kārtīgi izpētīja apkārtni.

"Noslēpumainais nams" atstāja īpatnēju iespaidu. Par skaistu to nekādi nevarēja saukt. Dažas ēkas daļas šķita nesamērīgas, un detektīvam pagāja ilgs laiks, uzskicējot tā kontūras un atzīmējot visas ieejas un izejas.

Viņš aplūkoja arī kokus un krūmus, kas auga ap māju, un nelielā topogrāfiskā kartē atzīmēja visu, kas vajadzības gadījumā noderētu par dabisku aizsegu. Tad viņš pievērsās elektrostacijai, kas slēpās biezā audzē apmēram simt metru atstatumā no "Noslēpumainā nama".

Nākamajā rītā Smits sāka rīkoties saskaņā ar savu plānu.

Viņš piebrauca pie "Noslēpumainā nama" un mašīnu apturēja pie pašiem vārtiem. Izkāpis no automobiļa, inspektors lēnā solī devās uz ieeju. Smita acis raudzījās uz elektrostacijas augsto skursteni. Viņš pašūpoja galvu. Te kaut kas slēpās. Stacijas jauda neatbilda šās mājas vajadzībām.

"Dinamomašīnas ir tik spēcīgas, ka stacija varētu apgādāt ar elektrību nelielu dzelzceļu," viņš nodomāja. Slepus apskalot staciju, viņam bija izdevies ieraudzīt arī tās vadītāju — vienacainu itāli ar skarbu, rētas izkropļotu seju.

Smits būtu turpinājis pētīšanu, bet pēkšņi viņam zem kājām kaut kas noklakstēja. Šajā brīdī viņš stāvēja pie loga un gribēja pa to ieskatīties iekšā. Tūdaļ mājā atskanēja gongs, un aiz loga klusi nolaidās aizkars. Mēģinājums-ielūkoties pa logu bija beidzies neveiksmīgi.

Smits atrāvās atpakaļ un paspēja izsprukt pa vārtiem, pirms tie aizcirtās.

Pēc tam Smits kopā ar diviem policistiem tuvojās "Noslēpumainajam namam". Lai nevajadzīgi neriskētu, Smits policistus nostādīja pie vārtiem un pats devās pa platām marmora kāpnēm uz ieejas durvīm.

Viņš pamanīja, ka pie ieejas nav vis parasts kājslauķis, bet īpatnējs metāla režģis. Ieejas durvīm priekšā bija žalūzijveidīgs aizkars, gandrīz tāds pats kā daudzās piepilsētas mājās. No parastā šis atšķīrās ar to, ka pavedieni bija no metāla un stikla pērlīšu vai salmiņu vietā bija mazas tērauda lodītes. Tādējādi žalūzija bija savdabīgs kustīgs tērauda aizkars. Durvīm atveroties, žalūzija bez trokšņa atvirzījās. Acīmredzot to iedarbināja tas pats mehānisms, kas vēra durvis.

Durvīs stāvēja slaids, kalsns vīrs labi pašūtā tumšā uzvalkā. Viņa seja bija bāla un acis neizteiksmīgas. Viņš izturējās tā, kā mēdz izturēties uzticami kalpotāji —godbijīgi un vienlaikus ar pašcieņu.

—   Smits no Skotlendjarda, —atnācējs stādījās priekšā. — Es gribētu satiki misteru Mollu.

Vīrietis aizdomīgi nolūkojās Smitā.

—  Vai jūs nebūlu tik laipns un neienāktu, —viņš aicināja pēc neilga klusuma brīža un ieveda Smilu labi iekārtotā viesistabā. — Baidos, ka misters Molls jūs nevarēs pieņemt. Jūs jau droši vien zināt —viņš ir slims. Bet ja es varētu jums kaut kā pakalpot, tad…

—  Jūs varētu man pakalpot tikai tā, ka aizvestu mani pie mistera Molla, —smaidīdams atbildēja Smits.

—  Ja jūs to pieprasāt… —vīrietis atteica, manāmi šaubīdamies.

Smits pamāja ar galvu.

—   Es esmu viņa sekretārs un mājas ārsts — doktors Folls. Tāpēc radīsies zināmi sarežģījumi; varbūt jūs būsiet tik laipns un pateiksiet, kādā jautājumā esat ieradies?

—  To es pateikšu misteram Mollam pašam.

Ārsts klusēdams palocījās.

—  Tādā gadījumā lūdzu man sekot.

Un viņš veda Smitu cauri vestibilam uz liftu. Atkāpies sāņus, viņš aicināja Smitu kabīnē. Bet Smits laipni atteicās un sacīja:

—   Lūdzu jūs iet pirmajam!

Doktors pasmīnēja un iegāja lifta kabīnē. Smits viņam sekoja. Lifts ātri uzveda viņus trešajā stāvā.

"Šīs mājas iekārtojums atgādina viesnīcu," Smits nodomāja.

Patiešām, garā gaiteņa grīdu sedza paklāji, un tā sānos bija vairākas durvis. Doktors Folls veda detektīvu pa kreisi līdz lielām rožkoka durvīm. Kad tās atvēra, kļuva redzamas otras durvis. Ārsts atdarīja ari tās, un viņi nokļuva plašā istabā.

Tur bija pavisam nedaudz mēbeļu, taču visas ļoti greznas. Sienas bija apšūtas ar koka paneļiem, uz grīdas izklāts liels persiešu tepiķis, bet istabas vidū novietota liela, apsudrabota gulta. Bet Smita uzmanību nesaistīja ne gulta, ne tai blakus stāvošais izrotātais naktsgaldiņš, ne arī krāšņā lustra pie griestiem.

Visvairāk Smitu šajā istabā interesēja cilvēks, kas gulēja gultā.

Viņš bija pārsteidzoši dzeltens, acis raudzījās pilnīgi nesaprotoši. Iztālēm vinu varēja noturēt par vaska figūru. Tikai vienmērīgie elpas vilcieni un lūpu raustīšanās liecināja, ka tā nav vis lelle, bet gan dzīvs cilvēks. Detektīvs nosprieda, ka viņam varētu būt apmēram septiņdesmit gadu.

—  Tas ir misters Molls, —ārsts noteica. —Baidos, ka jums neizdosies ar viņu sarunāties. Viņš nav visai runīgs.

Smits piegāja pie gultas un sveicināja veco vīru, bet tas uz viņa palocīšanos nereaģēja.

—   Kā klājas, mister Moli? — Smits jautāja sirmgalvim. — Es esmu atbraucis no Londonas, lai jūs satiktu.

Un atkal nekādas reakcijas.

—   Kā jūs sauc? —brīdi klusējis, vaicāja Smits.

Vecā vīra acīs pazibēja dzīvība un kaut kas sapratnei līdzīgs, lūpas iedrebējās, un viņš vārgā balsī atbildēja:

—   Dzims Molls. Mani sauc — Dzims Molls. Nabaga vecais Molls nevienam nav nodarījis nekā ļauna.

Pametis izbiedētu skatienu uz ārsta pusi, viņš smagi atslīga spilvenos. Visi turpmākie Smita pūliņi piedabūt veco pie runāšanas palika veltīgi.

Smits izgāja no istabas.

—   Jūs man piekritīsiet, —ārsts noteica, —ka misters Molls nespēj ilgi sarunāties.

—  jums taisnība, — detektīvs laipni atzina. — Vai misters Molls ir amerikāņu miljonārs?

Polis, acis nenolaizdams, uzmanīgi vēroja Smitu.

—   Pilnīgi pareizi, Molls ir amerikāņu miljonārs.

—  Tomēr viņš nerunā kā amerikānis. Pat ievērojot viņa slikto veselību, jāatzīst, ka šo dīvaino faktu nekādi nav iespējams izskaidrot.

—   Par kadu dīvaino faktu jus runajal? —ārsts žigli noprasīja.

—  Jūs apgalvojat, ka viņš esot amerikānis, tātad varētu domāt — pietiekami izglītots un attīstīts. Tam būtu jāizpaužas viņa valodā. Taču, lai cik tas dīvaini ari nebūtu, viņš runā kā vienkāršs cilvēks no Somersctas.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? — ārsts jautāja.

—  To, ko pateicu. Viņš runā Somersctas izloksnē. Misters Molls ir mazizglītots, un es šaubos, vai viņš patiesi ir amerikāņu miljonārs.

—  Šķiet, ka jums nav bieži gadījies redzēt garīgi slimos. Citādi jūs zinātu, ka šie nelaimīgie zaudē visas iegūtās iemaņas — tiklab manieres, kā arī runasveidu.

Ārsts atkal veda Smitu uz liftu, bet Smits izteica vēlēšanos iet kājām lejā pa kāpnēm.

Viņš gribēja tuvāk iepazīt "Noslēpumaino namu". Polis neiebilda un veda Smitu pa kāpnēm, kuras klāja grīdsega.

—   Esmu diezgan labi informēts par garīgām slimībām, — Smits turpināja, — un it īpaši par tām, kas biežāk sastopamas zemāku šķiru ļautiņu un noziedznieku vidū.

—   Redzu, ka jūs apšaubāt manu vārdu patiesumu, — ārsts sadrūmis konstatēja. — Būšu spiests vērst jūsu uzmanību uz to, ka es esmu ne tikai mistera Molla sekretārs, bet arī viņa ārsts.

—  Tas man nav nekāds jaunums, —Smits iesmējās. — Jūs esat amerikāņu ārsts, 1S96. gadā ieguvis diplomu Pensilvānijā. Ar tvaikoni "Lukānija" jūs atbraucāt uz Angliju. Jums vajadzēja steidzīgi atstāt Ameriku, jo bijāt iejaukts skandalozā notikumā. Jūsu pagātni un dzīvi Amerikā bija daudz vieglāk noskaidrot, nekā jelko uzzināt par misteru

Mollu. Starp citu, ari Amerikas vēstniecībā par viņu nekas nav zināms.

Folls tumši pietvīka.

—  Jūs pārsniedzat savu pilnvaru robežas, —viņš nikni izmeta, —ja uzskatāt par iespējamu pieminēt drāmu, kurā es kļuvu par noziedznieku upuri.

—  Ļoti iespējams, ka tā, —Smits piekrita.

Pamājis ar galvu ārstam, viņš pa marmora kāpnēm nogāja dārzā. Pie vārtiem piebiedrojās viņa pavadoņi. Viens no tiem bija inspektors Els.

—   Ko jums izdevās noskaidrot,?

—   Es uzzināju daudz ko tādu, kas mums vēlāk neapšaubāmi noderēs, — Smits atbildēja.

Pagriezies pret otru ceļabiedru, viņš piebilda:

—   Palieciet te un novērojiet visus, kas ieiet šajā namā, tāpat arī visus, kuri no tā iznāk. Es atgriezīšos pēc dažām stundām.

Policists pielika roku pie cepures, un Smits iekāpa mašīnā.

—  Man jādodas vēl vienā vizītē, —viņš paskaidroja. — Un labāk būtu, ja jūs nenāktu man līdzi. Šoferis mani izsēdinās netālu no garīdznieka mājas.

Lēdija Konstance Deksa detektīvu jau gaidīja. Viņa sēdēja pie loga un bija redzējusi Smitu aizbraucam uz "Noslēpumainā nama" pusi.

Detektīvu viņa pieņēma viesistabā.

—   Es apciemoju personu, ar kuru jūs uzturat draudzīgas attiecības, —Smits teica.

—  Jūs domājat misteru Mollu?

—  Jā, — Smits apstiprināja.

Lēdija Konstance bridi pārlika, ko sacīt.

—  Domāju, ka jums nav zināmi visi šie apstākli, —viņa ierunājās. —ja včlaties, sniegšu jums papildziņas, kas varētu aizpildīt robus.

Smits atlaidās krēslā un bija gatavs klausīties.

—  Jums taisnība, es mēdzu iegriezties "Noslēpumainajā namā", —viņa atzinās, uz detektīvu neskatīdamās. —Es jums jau stāstīju par savu lielo mīlestību uz Džordžu Doutonu. Jūs droši vien pazīstat viņa dēlu?

Smits pamāja ar galvu.

—  Tā bija liela mīlestība, mīlestība no pirmā acu skatiena. Džordžs Doutons bija atraitnis. Viņš bija ideāls cilvēks — drosmīgs, patiess, neviltots un jautrs. Kā dabaszinātnieks viņš kļuva slavens tālu aiz Anglijas robežām. Es ar viņu iepazinos Londonā. Tur viņš mani iepazīstināja ar savu draugu, nu jau mirušo Feringtonu. Tolaik, kad Feringtons vasarās dzīvoja Greitbredlijā, Doutons pie viņa viesojās, un es iepazinu viņu labāk par visiem citiem.

Lēdija Konstance apklusa.

—  Mūsu mīlestība bija bezgalīga, —viņa turpināja, nolemdama detektīvam izstāstīt visu. — Kālab lai es to slēptu? Kādēļ lai kaunētos no tā, ar ko jālepojas? Kāzām vajadzēja notikt tieši tajā dienā, kad viņš pēkšņi aizbrauca uz Āfriku. Džordžs Doutons bija džentlmenis no galvas līdz kājām. Viss skandalozais viņam riebās, viņam grūti nācās samierināties ar mūsdienu tikumu pagrimumu, un šajā ziņā viņš varbūt bija mazliet vecmodīgs. Doutonam bija īpaši ideāli uzskati par sievietes godu, un no tiem viņš nekad neatkāpās. Tā, piemēram, viņš domāja, ka vīram vai sievai, kas vainīgi laulības šķiršanā, nav tiesības otrreiz stāties laulībā.

Lēdija Konstance ar pūlēm meklēja vārdus. Viņu nomāca nepieciešamība izstāstīt visu.

—  Es biju šķirtene, —viņa izdvesa un, pēc mirkļa saņēmusies, turpināja.

—   Pārsteidzīgas rīcības un jaunības dēļ es vainu uzņēmos uz sevi. Tas nebija īpaši prātīgi. Biju apprecējusies ar vēsu aprēķinātāju, kas mani nemīlēja. Tas bija cilvēks ar pretīgu raksturu, spējīgs uz jebkuru nelietību, —toreiz biju tik jauna… Un tad es aizbēgu kopā ar citu, kurš mani atbrīvoja no dzīves ar nemīlamu cilvēku. Viņu es nemīlēju, mūs saistīja tikai draudzība —es viņam uzticējos, un viņš manu uzticību attaisnoja. Šim bruņinieciski pašaizliedzīgajam cilvēkam bija smagi jāsamaksā par savu rīcību. Manas vainas pierādījumus nevarēja apšaubīt, tāpēc mans vīrs bez grūtībām panāca laulības šķiršanu. Ar laiku šis nepatīkamais notikums aizmirsās, bet, kad es iemīlēju Džordžu Doutonu, baidījos, ka ziņas par to var atkal uzpeldēt un aptumšot mūsu laimi. Šīs bažas nebija bez pamata. Pienāca kāzu diena, bet divas dienas pirms tās Džordžs atstāja Angliju un aizbrauca uz Āfriku, man par to neteikdams ne vārda. Pēc tam par viņu neko vairs neesmu dzirdējusi, — lēdijas balss kļuva arvien klusāka, un beidzamos vārdus tik tikko varēja sadzirdēt.

Smilu pārņēma līdzcietība, un viņš nepārtrauca klusumu. Nelaimīgās sievietes teiktais neizraisīja šaubas, viņš nemēģināja palielināt viņas mokas, uzdodot jautājumus.

—  Misters Feringtons pret mani izturējās ļoti laipni, — viņa turpināja. — Viņš mani arī iepazīstināja ar doktoru Follu.

—   Kālab? — Smits gribēja izdibināt.

—  To sapratu tikai vēlāk. Toreiz uzzināju, ka doktoram Follam ir sakari ar Āfriku un ka ar viņa palīdzību varbūt varu kaut ko noskaidrot par Doutonu. Kā slīcējs es ķēros pie katra salmiņa. Tā sāku bieži iegriezties "Noslēpumainajā namā". Esmu vienīgais svešais cilvēks, kas tur iekļūst. Man paveicās —es saņēmu ziņu par mīļotā cilvēka atrašanās vietu. Rakstīju viņam cerībā, ka vēstules sasniegs adresātu. Bet tad sāku apjēgt, ka misteru Feringtonu pavisam citi motīvi mudināja sapazīstināt mani ar doktoru Follu. Viņš ļoti vēlējās kontrolēt katru manu soli un nepieļaut, ka bez viņa ziņas sarakstos ar Džordžu Doutonu. Tāda ir mana saistība ar "Noslēpumaino namu". Misteru Mollu esmu redzējusi tikai vienu reizi.

—   Un misteru Feringtonu?

—   Es nekad neesmu viņu tur sastapusi.

—   Un Montagjū Felloku?

Lēdija izbrīnā sarauca uzacis.

—  Montagjū Felloku es nekad neesmu redzējusi, — viņa lēni atbildēja, —kaut gan esmu par viņu dzirdējusi. Arī viņš zināja manu pagātni un mūsu saderināšanās laikā centās mani šantažēt.

—  Jūs par to man neko nestāstījāt.

—   Par to nav ko stāstīt — viņa bilda, gurdeni atmezdama ar roku. — Es loti baidījos no šī noslēpumainā izspiedēja un domāju: viņš ir vainīgs, ka Doutons aizgāja no manis, jo tagad uzzināju, ka Montagjū visu ir izstāstījis Džordžam. Montagjū pieprasīja pasakaini lielu summu, un es atdevu visu, ko varēju. Nonācu gandrīz vai līdz izputēšanai, jo cerēju, ka viņš klusēs. Taču nelīdzēja ari nauda.

Lēdija piecēlās un satraukti staigāja pa istabu.

—  Un es vēl neesmu norēķinājusies ar Montagju.

Detektīvs, lēdijā palūkodamies, redzēja, ka viņas sejā

iegūlusi dziļa apņēmība.

—   Mister Smit, es varētu pastāstīt daudz ko tādu, kas jums lautu nodot tiesai šo nežēlīgo nelieti, taču es pati gribu viņam atriebties.

—   Atļaujiet tomēr jūs lūgt informēt mani par visu, — misters Smits neatlaidās.

Bet lēdija papurināja galvu.

—   Gribu paturēt iespēju atriebties pati, —vina apņēmīgi atteica. — Ja Montagjū Fellokam lemta nāve, tad lai viņš mirst no manas rokas!

9. nodaļa testaments

Grāfs Poltavo pa kāpnēm devās augšā uz savu vienkāršo dzīvokli. Viņš bija možs un dzīvespriecīgs, apmierināts ar sevi un citiem.

Tikai pirms dažiem mēnešiem viņš bija ieradies Londonā bez graša kabatā un jumta virs galvas — ka neveiksmi cietis avantūrists.

Poltavo pamatoti jutās apmierināts ar savu likteni: viņš bija iekļuvis augstākajā sabiedrībā, iepazinies ar vairākām ietekmīgām personām. Daudzas no tām dāvaja viņam savu uzticību, daiļas sievietes pievērsa viņam uzmanību.

Sāncenša —jaunā žurnālista —greizsirdīgais niknums nekādas bažas neradīja, un viņš to uzskatīja par sīkumu.

Liktenim bija labpaticies viņu iepazīstināt ar nelaika Feringtona noslēpumu. Laimīgas sagadīšanas dēļ viņš uzzināja miljonāra patieso finansiālo stāvokli, atklāja, ka Feringtons ir tikai krāpnieks, kas saistīts ar Montagjū Felloku.

Spožais stāvoklis nebija stabilāks par kāršu namiņu. Poltavo vēl tikai vajadzēja noskaidrot, vai Feringtons nav rīkojies ari ar savas brāļameitas līdzekļiem, jo šis šķietamais miljonārs bija radis izmantot pat savus tuviniekus.

Lai nu kā, bet, vērdams vaļā dzīvokļa durvis, Poltavo bija pārliecināts, ka ir stāvokļa noteicējs. Visi trumpji atradās viņa rokās, un bija cerība vinnēt — iegūt burvīgo Dorisu Grcju.

Tāpēc Poltavo izjuta gandarījumu, jo vienlaikus bija gan sentimentāls, mīlestības alkstošs cilvēks, gan bezsirdīgs, bezgodīgs egoists.

Iegājis guļamistabā, viņš uz brīdi apstājās pie spoguļa. Vecs paradums: aplūkot sevi spogulī un pašam ar sevi sarunāties. Poltavo apgalvoja, ka ne ar vienu nevar runāt tik atklāti kā ar savu spoguļattēlu, jo tas ir vienīgais sarunu biedrs, par kuru skaidri zināms, ka viņš ļaunprātīgi neizmantos tam dāvāto uzticību.

Katra diena nesa aizvien jaunus priekus, un viņš ar gandarījumu redzēja: Dorisa pakļaujas viņa ietekmei.

Dzīvoklī Poltavo mita viens, tikai veca apkopēja ik rītu atnāca telpu uzkopt.

Piepeši ieškindējās zvaniņš un pārtrauca Poltavo pārdomas. Viņš mehāniski devās uz durvīm, nedomādams par to, kas varētu būt atnācis. Vispār jau nemaz nebulu par ļaunu pakaulēties ar piena sievu vai ar kādu citu pārtikas piegādātāju, jo, gaidot uz lieliem kapitāliem, nācās stingri ievērot taupību.

Durvis atvēris, viņš izbīlī atsprāga atpakaļ, bet tad saņēmās un zemu paklanījās.

— Ludzu, nāciet iekšā, mister Douton!

t

79

Frenks ienāca priekšnamā un pagaidīja, kamēr grāfs aizslēdz durvis. Tad sekoja viņam līdzi istabā.

—  Kam esmu pateicību parādā par šo apciemojumu? — Poltavo pieklājīgi apjautājās.

—  Gribētu ar jums parunāt par to lietu, kas skar gan jūs, gan mani.

Poltavo piekrizdams pamāja ar galvu. Viņš manīja, ka Frenks noskaņots naidīgi, bet tas viņu nebiedēja. Ne reizi vien viņam bija gadījies nokļūt itin sarežģītās situācijās un godam no tām izkulties.

-      Man loti žēl, bet es varu jums veltīt tikai ceturtdaļstundu. Man jādodas uz Bērklijskvēru, lai piedalītos nelaiķa drauga testamenta atvēršanā…

-     F.s to zinu, — Frenks pārtrauca Poltavo, — jūs neesat vienīgais, kas lūgts piedalīties šajā ceremonijā.

—  Vai arī jūs būsiet tur? —grāfs izbrīnā vaicāja. Paša klātbūtne viņam likās pilnīgi pamatota, jo viņš bija Dorisas Grejas draugs un padomdevējs. Tādas tiesības deva vēstule, ko viņš bija rakstījis Dorisai. Tajā īsos vārdos bija teikts, ka jebkuros apstākļos Dorisa var grāfam Poltavo lūgt atbalstu un padomu. Un šī vēstule bija iemesls negaidītajam Dorisas apciemojumam.

—  Grāf Poltavo, nākamajā dienā pēc mistera Feringtona nozušanas izsūtamais mis G rēja i atnesa vēstuli.

—   Zinu, —atbildēja Poltavo.

—   Vēstulē bija runa par jums. Tajā teikts, ka Dorisa varot jums uzticēties, un vienlaikus dota cerība, ka Temzā atrastais slīkonis nemaz nav misters Feringtons.

Poltavo sadrūma.

—    Bet varas iestādes domā citādi, —viņš steidzās paskaidrot. —Tās nešaubās, ka misters Feringtons vairs nav dzīvs.

—  Ir iespējams, ka tas, kas konstatēts lika medicīniskajā apskatē, nesakrīt ar to, ko šajā sakarā domā Skotlendjardā, — Frenks sausi norādīja. — Fēc šās vēstules saņemšanas Dorisa jums ļoti uzticas, un man ar katru dienu kļūst grūtāk aizstāvēt viņas intereses. Es esmu vaļsirdīgs un atklāti saku to, ko domāju. — Un viņš uzsita ar roku pa galdu. — Jūs sagandējat Dorisas dvēseli un noskaņojat viņu pret mani, lai gan mana vienīgā vēlēšanās ir godīgi un bez kādiem blakusmērķicm pasargāt viņu no visa ļaunā.

Grāfs Foltavo izsmējīgi paraustīja plecus.

—  Dārgais draugs, es neticu, ka esat pie manis ieradies, lai es par jums aizliktu kādu labu vārdu mis Dorisai. Ja patiesi tāds ir bijis jūsu mērķis, tad atjaujiet pateikt, ka es nekādi nespēju būt jums noderīgs. Angļiem ir sakāmvārds, kurā slēpjas dziļa patiesība: mīlestībā un karā atļauti visi līdzekļi.

—   Mīlestībā? -r Frenks pārjautāja.

—  Jā, mīlestībā! Nevienam nav tiesību uzskatīt mīlestību par priekšrocību, ko Dievs dāvājis tikai viņam. Nevienam nav tiesību sacīt: es šo sievieti mīlu un nevienam citam neļaušu viņu mīlēt. Viss, ar ko mis Greja valdzina jus, apbur ari mani. Es labprāt izvairītos no sāncensības ar jums, bet ko lai dara, ja liktenis mūs padarījis par sāncenšiem. Zinu, ka nelaiķis misters Feringtons bija nodomājis virzīt savas brāļameitas likteni, un es ceru, ka viņa nolūki saskanēja ar manām vēlmēm.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Frenks brīnījās.

—   Sarunā misters Feringtons izteicās, ka būšot pilnīgi drošs par Dorisas likteni, zinādams, ka viņa ir manās rokas.

Frenks nobālēja.

—  Tic ir nekaunīgi meli! Es skaidri zinu mistera Feringtona nodomus —daudz labāk, nekā jūs domājat! —iekliedzās sašutušais jauneklis.

—  Varbūt jūs man par tiem pastāstītu sīkāk?

—  Atsakos apspriest šo jautājumu ar jums un sacīšu tikai vienu: ja redzēšu, ka jūs darbojaties pret mani, tad jums vajadzēs nožēlot, ka esam satikušies.

—  Atļaujiet jums parādīt durvis, —Poltavo nesatricināmi atbildēja. — Cilvēkiem, kam ir tāds stāvoklis un izcelšanās kā man, nedrīkst nesodīti sacīt šādas lietas.

—  jūsu stāvoklis man ir zināms, turpretī jūsu izcelšanās tīta miglā. Es vismaz zinātu, pie kā doties, ja gribētu ievākt sīkākas ziņas.

—  Un pie kā tad? — Poltavo izsmējīgi vaicāja, slēgdams vaļā durvis.

—   Pie Aleksandra cietuma priekšnieka.

Grāfs aizcirta durvis aiz sava apmeklētāja un, domās iegrimis, brīdi stāvēja kā sastindzis.

Pēc dažām stundām Bērklijskvērā pulcējās sērojoši cilvēki. Par lielu nepatikšanu Poltavo, ieradās arī Frenks. Viņš sēdēja blakus jaunajai meitenei, un abi sarunājās. Grāfam Poltavo likās, ka brīdis nebija piemērots, lai viņas uzmanību novērstu no jaunā žurnālista. Varēja jau pagaidīt.

Te atradās arī misters Smits.

Viņš pats bija notāram lūdzis atļauju būt klāt testamenta atvēršanas brīdī. Vienlaikus viņš norādīja, ka grib ierasties darba uzdevumā, nevis kā nelaiķa paziņa. Tāpēc viņam nekādi šķēršļi netika radīti.

Debenhema un Treija advokātu kantora šefs sēdēja blakus savam sekretāram pie rakstāmgalda, uz kura gulēja dokumentu kaudzīte. Tur atradās ari aizzīmogota aploksne, no kuras sekretārs nenovērsa acis.

Lielākajai daļai klātesošo testamenta atvēršanas brīdis bija loti svarīgs. Feringtonam nebija parādu, un viņa īpašumu neierobežoja nekādas saistības.

Smita ievāktās ziņas, kā par brīnumu, apliecināja, ka jaunās meitenes līdzekļi ir ieguldīti diezgan izdevīgi. Smits nogaidīja brīdi, kad Dorisa piegāja pie advokāta, un vērsās pie Frenka.

—   Vai jūs ar misteru Feringtonu bijāt tuvi draugi? — viņš jauneklim vaicāja.

Frenks pamāja ar galvu.

—  Vai jūs viņu labi pazināt?

—   Neuzdrošinos apgalvot, ka bijām tuvi draugi, taču viņš allaž pret mani bija ļoti uzmanīgs.

—  Kā tieši viņš izturējās pret jums? Piedodiet, ka apgrūtinu jūs ar tādiem jautājumiem, bet jūs zināt, ka man ir pamats tā darīt un es nerīkojos dīkas ziņkāres mudināts.

Frenks pasmaidīja.

—  Man liekas, ka jūs nebijāt sevišķi labvēlīgi noskaņots pret nelaiķi misteru Feringtonu. Es ļoti brīnījos, ka pēc visa, kas notika teātri, jūs esat atnācis.

—  Jūs atceraties, ka es viņu gatavojos arestēt? — Smits jautāja. — Par to nevajag brīnīties. Pat miljonāriem dažkārt gadās nonākt sarežģītās situācijās un konfliktā ar likumu. Bet man gribētos zināt, kāpēc misters Feringtons pret jums bija īpaši uzmanīgs.

Frenks svārstījās. Ja arī misteram Feringtonam kādreiz gadījusies kāda kļūme un bijuši trūkumi, pēc viņa nāves tomēr negribējās teikt neko tādu. ko varas iestādes varētu iztulkot viņam par jaunu.

—  Viņš man piedāvāja ļoti glaimojošu un izdevīgu darījumu, kas varēja ienest daudz naudas.

Detektīvs klausījās jauneklī arvien uzmanīgāk.

—  Ko viņš jums uzdeva?

Frenks īsumā pastāstīja par Tolingtona miljonu mantinieka meklēšanu.

—   Taču izrādījās, ka es šādam uzdevumam neesmu piemērots, — viņš paskaidroja, mulsi smaidīdams. — Daudz labāk būtu bijis, ja viņš būtu vienojies ar jums. Baidos, ka man pietrūkst detektīva spēju. Tomēr viņš uzstāja, lai es šo lietu uzņemos.

Smits iegrima domās.

—  Arī es esmu dzirdējis par Tolingtona atstātajiem miljoniem. Tas bija amerikāņu mežrūpniecības karalis, kurš nomira, neatstādams testamentu. Domājams, ka viņa mantinieki meklējami Anglijā. Arī mums par to ir ziņas.

Un, pieri saraucis, viņš pūlējās atcerēties kaut ko vairāk.

—  Skaidrs! Misters Feringtons bija viens no testamenta izpildītājiem. Viņš draudzējās ar Tolingtonu, taču nevarēja rīkoties ar nelaika naudu, tāpēc ka pārējie testamenta izpildītāji ir cilvēki ar nevainojamu reputāciju un ieņem augstu stāvokli Amerikā. Esmu jums loti pateicīgs par sniegtajām ziņām. Es nodarbošos ar šo lietu un, ja varēšu jums palīdzēt mistera Feringtona uzdevuma izpildīšanā, bez šaubām, darīšu visu, ko spēšu.

Advokāts piecēlās un nokremšlojies aicināja klātesošos apklust. Tad viņš paņēma aizzīmogoto aploksni.

—  Cienītās kundzes un godātie kungi, —viņš rāmā balsī iesāka. —Man uzdots atvērt nelaiķa mistera Feringtona testamentu. Tā kā šeit ir daudz personu, kas tajā ieinteresētas, es lūdzu ievērot klusumu un noklausīties testamentu pavisam mierīgi.

Tad viņš sāka lasit dokumentu. Kā jau parasts, vispirms tika nosauktas nelielas summas, kas novēlētas dažādiem labdarības mērķiem.

Advokāts turpināja:

—   Nezinu, vai man jums jāpaskaidro ka šo punktu izpilde atkarīga no tā, vai nelaiķis atstājis pietiekami lielus līdzekļus, lai viņa griba varētu tikt izpildīta, un es baidos, ka reālais stāvoklis to neļaus izdarīt. Tālāk testamentā sacīts:

"Tā kā man zināms, ka manu audžumeitu pieliekami nodrošina viņas pašas īpašums, es atļaujos izteikt savu pēdējo gribu un lūgumu, lai viņa, tiklīdz tas iespējams, apprec cilvēku, kuru es labprāt būtu redzējis kā viņas laulāto draugu un, gādnieku."

Divi no klātesošajiem vīriešiem lielā satraukumā gaidīja, kas būs teikts tālāk un vai viņu cerības piepildīsies.

"Un šis cilvēks," — advokāts svinīgi turpināja, — "ir mans draugs Frenks Doutons."

Frcnks smagi elpoja, Dorisa gandrīz vai iekliedzās, Pollavo sejas izteiksme krasi mainījās un acīs iekvēlojās naids.

Smits jau agrāk zināja par šo testamenta punktu, tāpēc pilnīgi varēja nodoties ieinteresēto personu novērošanai. Viņš pamanīja Dorisas apjukumu, Poltavo niknumu un Frenka izbrīnu. Advokāts lasīja tālāk.

"Tā kā zinu, cik mūsdienās ir mainīga konjunktūra un tāpēc pastāv risks zaudēt kapitālus, es ieteiktu visus

*

Dorisas Grcjas līdzekļus — astoņsimt tūkstoš sterliņu mārciņu — novietot Depozītu Bankas seifā. Pamatojoties uz pilnvarām, ko man devis viņas nelaika tēvs, es uzdodu saviem testamenta izpildītājiem nodot viņai seifa atslēgu un šo summu viņas rīcībā tajā dienā, kad viņa k|us par Frenka Doutona sievu. Ja kaut kāda iemesla dēļ viņa atzīs par neiespējamu izpildīt manu lūgumu, tad mantojuma nodošana viņai jāatliek, līdz būs pagājuši pieci gadi pēc manas nāves."

Iestājās dziļš klusums. Smits redzēja, kā pārvērtās Poltavo seja. Vispirms lajā izpaudās naids, tad izbrīns, ko nomainīja neticība. Smits būtu devis daudz, lai uzzinātu šā avantūrista slēptākās domas un nolūkus.

Un atkal skanēja advokāta balss:

"Frenkam Doutonam es novēlu tūkstoš mārciņu, lai palīdzētu viņam sameklēt Tolingtona miljonu mantinieku. Misteram Smitam, pazīstamajam Skotlendjarda darbiniekam, par dziļas cieņas apliecinājumu novēlu tūkstoš mārciņu, un dienā, kad viņš notvers Montagjū Felloku, viņam jāsaņem otrs tūkstotis mārciņu."

Advokāts uz brīdi apklusa.

—   Arī šā punkta i/.pilde ir atkarīga no jau minētajiem apstākļiem.

Detektīvs pasmaidīja:

—   Tas man ir skaidrs, — viņš mierīgi noteica. — Lai gan jūsos tas varētu radīt izbrīnu, —viņš piebilda pusbalsī.

Tālāk nāca vēl daži mazāk svarīgi punkti. Misters Feringtons grāfam Poltavo par piemiņu atstāja vairākas vērtīgas greznumlietas, un tad testaments bija galā.

—  Man vēl jāpiebilst, —advokāts turpināja, — ka bankā mistera Feringtona kontā ir zināma naudas summa, bet, vai tā visa tiks nodota viņa mantiniekiem, tas ir tiesas zinā. Iespējams, ka tiesa atzīs par vajadzīgu to nodot nelaika vadītās akciju sabiedrības kreditoriem.

Klātesošie dzīvi apsprieda testamentu. Poltavo žigliem soliem piegāja pie advokāta un paklusu par kaut ko apspriedās. Tad viņš pēkšņi pagriezās un tikpat strauji aizgāja. Detektīvs, kas vinu novēroja, mudīgi steidzās nopakaļ.

—   Vai drīkstu ar jums aprunāties, mīļo grāf? —viņš uzrunāja Poltavo. Abi kopā nokāpa lejā un izgāja uz ielas. — Vai testaments jūs pārsteidza?

Grāfs Poltavo jau bija apvaldījis savas jūtas.

Raugoties viņa mierīgajā sejā un dzirdot laipnīgo valodu, nevarēja iedomāties, ka testamenta novēlējumi viņu tik dziļi aizskāruši.

—  Mani tiešām mazliet pārsteidz testamenta saturs, — Poltavo atzinās, —un nav īsti skaidrs, kāpēc mūsu nelaiķis draugs Peringtons izvirzījis šādus noteikumus Dorisai atstātā mantojuma saņemšanai… — viņš sastomījās.

Smits teikumu pabeidza viņa vietā.

—  Jūs ar to domājat laulības noslēgšanu? — viņš laipni pajautāja.

Piepeši Poltavo atkal zaudēja savaldību un, lai gan dusmu objekts nebija detektīvs, viņš nošņācās:

—  Šis nelietis, kā gan viņš uzdrošinājās tā darīt! Tas ir neaptverami… neaptverami!… Es jums saku: šī sieviete man nozīmē vairāk, nekā jūs varat iedomāties! Atļaujiet ar jums parunāt kā ar privātpersonu.

—   Es jau paredzēju, ka jums radīsies tāda vēlēšanās.

Misters Smits pacēla roku un ar vieglu mājienu deva

zīmi. Pieripoja automobilis, kas visu laiku bija viņiem lēni sekojis, un Smits aicināja Poltavo sēsties mašīnā. Šoferim viņš neko neteica, un automobilis brauca uz Skotlendjardu.

Smita kabinetā Poltavo atkal saņēmās un atguva parasto savaldību.

—  Tātad — ko jūs man gribējāt sacīt? —vaicāja Smits.

—   Es jums varētu pateikt daudz ko, —Poltavo mierīgi atbildēja. — Patlaban apdomāju, vai manās interesēs ir jums izstāstīt visu, vai arī labāk klusēt.

—    Tādā gadījumā jūs noklusētu arī to, ko zināt par misteru Feringtonu? — Smits nesatricināmi mierīgi pajautāja. — Varbūt varu jums kaut kā palīdzēt?

—  Nedomāju vis. Liekas, jūs par šo cilvēku nezināt tik daudz kā es. Bet labāk nogaidīšu vēl dažas dienas un došu iespēju manā klusēšanā ieinteresētajiem cilvēkiem novērst man nodarīto ļaunumu. Man steidzami jābrauc uz Parīzi.

Smits neiebilda. Nebija nozīmes pūlēties grāfu piespiest runāt. Viņš bija pārliecināts, ka Poltavo, atguvis līdzsvaru un nomierinājies, joprojām klusēs.

—  Tad, lūk, kāds ir Skotlendjards, — noteica Poltavo, aplūkodams kabinetu. — Policijas pārvalde, no kuras bīstas visi noziedznieki un kuras slava izplatījusies pat Polijas noziedznieku pasaulē.

—   Jā, jūs tiešām atrodaties loti savdabīgā vietā. Vai nevēlaties, lai jums parādu šo to ievērības cienīgu?

—   Būšu jums loti pateicīgs.

Smits veda Poltavo pa gaiteni, nospieda lifta pogu un kopā ar viesi uzbrauca trešajā stāvā. Tur gara gaiteņa pašā galā bija liela istaba ar daudziem skapjiem.

—  Tā ir mūsu reģistratūra, — Smits paskaidroja. — Interesantākais, kas mums ir. Tā noteikti izpelnīsies jūsu uzmanību.

Kāpēc jūs tā domājat? —grāfs bija neizpratnē.

—  Tāpēc, ka man šķiet — jūs interesējaties par noziegumu atklāšanu, — Smits vienaldzīgi atbildēja.

Un atkal viņš bez noteikta mērķa pagājās gar skapjiem un tad pēkšņi pie kāda apstājās.

—  Te, piemēram, jūs atradīsiet kāda no visiem viedokļiem ievērības cienīga cilvēka reģistrācijas kartīti, —viņš teica,, izvilkdams kartotēkas kastīti. Vienu kartīti viņš paņēma un vedināja grāfu pie galda, kas atradās loga tuvumā, bet tad piedāvāja apsēsties.

Lūdzu, sēdieties, es tūlīt jūs iepazīstināšu ar kādu noziedznieku.

Un viņš sniedza Pollavo kartīti, uz kuras bija uzlīmēta noziedznieka fotogrālija.

—  Tas ir slepkava, taču viņa noziegumu sarakstā ir arī citi nodarījumi. Ja jūs tuvāk iepazīsieties ar šo lapiņu, tad redzēsiet, ka šim jaunajam cilvēkam nav tālu līdz karātavām.

Te ir tik smacīgi! —cīnīdamies pēc elpas, nočukstēja Poltavo un ar šausmām lūkojās fotogrāfijā.

Smits rādīja citus dokumentus, kas attiecās uz fotogrāfijā redzamo jaunekli.

—    Tas ir kņazienes Lidijas Boņanskas foto; arī viņa kļuva par šā noziedznieka upuri. Un te aprakstīta bankas aplaupīšana Varšavā pirms pieciem gadiem. Noziedznieku nenotvēra. Bet es redzu, ka tas jūs neinteresē.

Smits aizvēra atvilktni, pat nepaskatīdamies uz grāfu, kura seja bija nāves bālumā.

—  Tas ir loti interesanti, — Poltavo drebelīgā balsī nočukstēja.

Nedrošiem soliem viņš izgāja gaitenī.

—   Uzmanīgi, grāf, —Smits laipni brīdināja, —nepaklūpiet uz kāpnēm! Mans pienākums ir pazinot jūsu zemes policijai, ka paliaban atrodaties Londonā. Vai jūsu policija tūlīt rīkosies, lai panāktu jūsu izdošanu, vai arī ne, to es, protams, nezinu. Taču gribu jūs brīdināt, —un viņš pacēla pirkstu, — ja mēģināsiet stāties man ceļā, jums būs ar mani jārēķinās, un tad varat sagaidīt lielas nepatikšanas. Man joki nepatīk.

Poltavo izgāja no Skotlendjarda, grīļodamies kā piedzēries. Ar pūlēm viņš iesēdās taksometrā un brauca mājās. Dzīvoklī viņš uzkavējās tikai desmit minūtes un aizejot paņēma līdzi nelielu čemodānu.

Inspektors Els, kas grāfam sekoja no Skotlendjarda, neizlaida viņu no acīm un redzēja to ieejam viesnīcā. Inspektors izkāpa no mašīnas netālu no viesnīcas un ari iegāja tajā. Bet tur viņš Poltavo neredzēja. Els izgāja cauri vestibilam un gaiteņiem, bet Poltavo nekur nemanīja. Tad viņš apjautājās šveicaram. Tas apstiprināja, ka meklēto redzējis, bet šis kungs jau pēc īsa brītiņa atkal esot aizgājis.

Els nepukojās uz sevi un steidzās pie telefona, lai par savu neveiksmi ziņotu Smitam.

Smits bija par šo kļūmi ļoti neapmierināts.

—  Tomēr šķiet, ka es zinu, kur mums viņš jāmeklē, — Smits noteica. — Gaidiet mani Vaterlo stacijā, mēs sešos brauksim uz Greitbredliju.

10. nodaļa grafs Poltavo nokļūst slazda

—  Jūs vēlaties runāt ar misteru Mollu? —vaicāja doktors Folls.

— Jā, — Poltavo atbildēja, stāvēdams pie "Noslēpumainā nama" ieejas.

Strauji pārlaidis viesim vērīgu skatienu, doktors viņu ielaida un tad aizcirta durvis.

—  Sakiet, ko jūs vēlaties? —ārsts noprasīja. Viņš pamanīja ātru Poltavo rokas kustību —norunātu zīmi, kas tam lāva piekļūt pie daudziem savdabīgiem cilvēkiem.

—   Es gribu redzēt Feringtonu, —viņš teica.

—   Feringtonu? — ārsts brīnījās.

—  Jā! Jūs veltīgi spēlējat teātri. Man ar vigu jārunā. Es esmu Poltavo.

—   To es zinu, —mierīgi bilda doktors Folls. —Bet kālab esat ieradies un kāds jums pamats apgalvot, ka nelaiķis misters Feringtons mīt šajā namā? Jūs patlaban atrodaties psihiatriskajā slimnīcā, nevis morgā, —doktors drūmi jokoja.

Tomēr viņš aicināja atnācēju sev līdzi.

—  Kas noticis? — ārsts taujāja, kad bija ievedis Poltavo kabinetā un aizslēdzis durvis.

Poltavo izstāstīja par tikšanos ar Smitu, taču neminēja īsto iemeslu, kāpēc atbraucis šurp.

Folls vinu uzklausīja klusēdams.

— Šaubos, vai Feringtons gribēs jūs pieņemt. Viņam ir loti slikts garastāvoklis. Tomēr es pavaicāšu.

Pēc minūtēm desmit viņš atgriezās un ar galvas mājienu aicināja Poltavo uz istabu, kur gulēja slimais misters Molls.

Šajā istabā Poltavo gaidija misters Feringtons. Tas tiešām bija Feringtons, —tas pats Feringtons, kas tik mīklaini nozuda no Komēdiju teātra.

Kāpēc jūs ieradāties šeit un pievērsāt man visu Londonas detektīvu uzmanību? — viņš asi uzsauca Poltovo.

—   Nedomāju, ka jums vajadzētu uztraukties Londonas detektīvu dē|, — Poltavo aizrādīja, šķielēdams uz ārstu. — Es gribētu ar jums aprunāties divatā.

Feringtons paklausīja un lūdza Follu iziet.

Palicis kopā ar miljonāru, Poltavo viņam strauji piegāja klāt un iesaucās:

—  Es gribētu zināt, ko īsti nozīmē jūsu neģēlīgais testaments! Jūs esat nodevējs!

—  Ja vēlaties, varat apsēsties, — Feringtons mierīgi piedāvāja. — Jums būtu laiks saprast, ka es neesmu no tiem, kuriem var prasīt atskaiti par viņu rīcību. Es nekad un nevienam neesmu ļāvis runāt ar sevi tādā tonī.

—  Jūs zināt, ka atrodaties manās rokās, — Poltavo pašapmierināts iesaucās. —Man tikai vajag pakustināt mazo pirkstiņu, lai visa jūsu lepnība sabruktu!

Ja jūs būtu gudrāks, tad turētu mēli aiz zobiem! Ko īsti jūs vēlaties? Sēdieties…

—  Kāpēc jūs savā testamentā izvirzījāt noteikumu attiecībā uz šo nelietīgo Doutonu?

—   Man bija pietiekams pamats to darīt.

— Tādā gadījumā papūlieties mani par to informēt.

—  Pat nedomāju, —un Feringtons ļauni iesmējās. — Pietiks, ja sacīšu, ka es rūpējos par meitenes laimi. Vai tiešām jūs nesaprotat, — viņš aizrāvies turpināja, — ka vienīgais svētums, kas manā dzīvē ir —tā ir mīlestība uz manu brāļameitu. Gribu, lai viņas dzīve būtu laimīga, un skaidri zinu, ka Doutons spēs viņu darīt laimīgu.

—  Jūs esat jucis! — iesaucās Poltavo. —Ja nebūtu jūsu neprātīgo iedomu, viņa iemīlētu mani.

—  Jūs? — Feringtons pārjautāja. — Tas ir pilnīgi neiespējami!

—   Kāpēc neiespējami?! — Poltavo iebrēcās un nikni cirta dūri galdā.

—   Daudzu iemeslu dēj. Jūs neesat cienīgs būt pat par viņas sulaini, kur nu vēl vīru. Jūs…, piedodiet manu atklātību, esat tikai sīks izspiedējs, zaglis, slepkava, jūs… —un viņš nicīgi pasmīnēja. — Es pietiekami daudz zinu par jūsu pagātni un varu teikt, ka drīzāk ziedotu savu dzīvību nekā atdotu jums Dorisu. Tas gan man netraucē ļaut jums kā manam līdzdalībniekam sapelnīt lielu naudu, kamēr jūs paliksiet man uzticīgs.

Poltavo seja sašķiebās ķēmīgā smīnā.

—   Vai tas ir jūsu pēdējais vārds?

—  Jā. Un, ja klausīsiet labam padomam, jūs ar to samierināsieties. Nejaucieties lietās, kas uz jums neattiecas! Jūs cerat, ka savās rokās dabūsiet lielu bagātību, taču neaizmirstiet, ka viss, ko plānojat uzsākt, var galīgi sajaukt jūsu kārtis.

—  Jūs negribat ļaut man precēt Dorisu?

—   Protams, negribu!

—  Bet iedomājieties uz brītiņu… — un pašapmierinātais Poltavo noglaudīja savas melnās ūsiņas, — ka es tomēr varētu jūs piespiest dot savu piekrišanu.

Feringtons sarauca pieri.

—   Kā jūs varētu to panākt? —viņš jautāja.

—  Iedomājieties uz brītiņu, ka Dorisai es patiešām šķietu simpātisks un ka es īstenotu savu nodomu, ja viņai pret mani būtu tieši tādas jūtas.

—   ļums par to naktos bargi samaksāt! — Feringtons pikti atteica. —Vēl vairāk, jums būs jānožēlo, ka man draudējāt.

—   Es ne tikai draudu jums, es ari nekavēšos savus draudus izpildīt! — Poltavo iesaucās.

Feringtons viņam pārlaida drūmu skatienu, it kā gribēdams ielūkoties Poltavo patiesajos nodomos.

—   Rūtu labāk, ja jūs to nebūtu teicis, —viņš uzsvēra. — Es cerēju jūs padarīt par jēdzīgu cilvēku, bet man nākas vilties. Biju iedomājies, ka mūsu attiecībās jūtām nebūs nekādas nozīmes. Vai varbūt, jūs gribat Dorisu precēt cerībā iegūt viņas mantu? — Feringtons pēkšņi noprasīja.

Poltavo papurināja galvu un iesaucās:

—  Pie velna jūsu nolādēto naudu! Es gribu Dorisu! Ar katru dienu viņa kļūst iekārojamāka un man dārgāka.

—   Domāju, ka ari citas sievietes jums likušās iekārojamas un dārgas, — satraukti atbildēja Feringtons. — Un cik ilgi jūs veltījāt viņām savu uzmanību? Tik ilgi, cik jums labpatika. Pēc tam, kad bijāt pārsātinājies, jūs viņas pamētāt kā nenozīmīgas lietas! Es zinu jūsu pagātni. Bet tagad gribu noskaidrot tikai vienu —vai jūs nopietni teicāt, ka tādā gadījumā, ja es… — un viņš apklusa.

—  Un kas tāda gadījumā notiktu? —Poltavo izaicinoši noprasīja.

—  Tādā gadījumā jūs dzīvs no šejienes neizkļūsiet.

Feringtons to pateica gluži parastā, pat lietišķā tonī, un

Poltavo uzreiz pat neaptvēra šo vārdu baiso nozīmi.

Viņš pasmaidīja, bet tad viņa acis sastinga. Ar strauju kustību viņš iegrūda roku kabatā un izrāva revolveri.

—  Nemēģiniet man kaut ko nodarīt! —viņš iekliedzās. — Es esmu gatavs uz visu, Ferington! jūs pieļāvāt kļūdu, man draudēdams.

—  Es nepieļāvu tādu kļūdu kā jūs, — Feringtons smīnēdams iebilda. —Ja gribat, mēģiniet šaut. Man liekas —jūsu revolverī nav patronu.

Poltavo steidzīgi apskatīja revolveri un pārliecinājās, ka Feringtonam ir taisnība. Viņš kļuva bāls kā kaļķis.

—  Izbeigsim veltīgos strīdus, —viņš teica laipni un pieklājīgi, cenzdamies salabt. — Es taču atnācu tikai tādēļ, lai noskaidrotu, vai nevaru jums būt kaut kā noderīgs.

—  Jus atnācāt, lai mani piespiestu doi atļauju laulībām ar Dorisu, bet jūsu mēģinājums neizdevās.

Feringtons pazvanīja, un ienāca doktors Folls.

—  Dodiet grāfam kaut ko ieēst, viņam priekšā tāls atpakaļceļš. Viņš brauks uz Londonu.

Šie vārdi lāva Poltavo atģisties un izkliedēja bailes. Nama dīvainajā klusumā slēpās kaut kas baismīgs. Taču pamazām viņš saņēmās un atguva savaldību.

—   Vai jūs Dorisas likteni esat izlēmis? —viņš jautāja, jau stāvēdams durvīs.

—  Domāju, ka jums tas ir skaidrs, — Feringtons atbildēja.

—   Nu tad lieliski!

Poltavo gāja līdzi ārstam. Tas viņu aizveda uz lifta kabīni. Poltavo tajā iegāja, un durvis automātiski aizcirtās.

—   Kā lifts iedarbināms? —viņš prasīja caur režģiem.

—  Es pats par to parūpēšos, — ārsts atbildēja, stāvēdams kāpņu laukumiņā. Lifts sāka slīdēt lejup. Poltavo nobrauca garām otrajam un pirmajam stāvam —lifts turpināja slīdēt lejup, tad apstājās, un Poltavo atvēra kabīnes durvis. Mājas neparastais iekārtojums viņu darīja tramīgu; pats viņš bija viltības un nodevības iemiesojums, taču šoreiz tika apmānīts. Pirms kabīnes atstāšanas viņš nolēma būt gatavs uz ļaunāko, tāpēc, kabatā sagrābstījis zīmuli, ar to uz lifta apšuvuma uzšņāpa dažus vārdus.

Tad Poltavo izgāja pustumsā un atradās istabā, kur bija tikai gulta un divi krēsli. Lampa virs liela galda vāji apgaismoja telpu. Pie pretējās sienas viņš ieraudzīja vairākus elektrības slēdžus. Nebija cerību, ka no šejienes izdosies izkļūt ar liftu. Poltavo drudžaini pārlūkoja kabatas. Parasti viņš rezervei nēsāja līdzi dažas patronas, un patiesi, vestes kabatā atradās veselas divas. Poltavo steidzīgi pielādēja revolveri, prātodams, kā gan tas ticis izlādēts. Neapšaubāmi viņa dzīvokļa uzkopēja Feringtona uzdevumā izlādējusi revolveri un brīdinājusi "Noslēpumainā nama" iemītniekus par viņa steidzīgo aizbraukšanu.

Tā tas mēdz būt — gudrais Feringtons nekādi negribēja uzticēties nejaušam gadījumam, un Poltavo varēja tikai pukoties pats uz sevi, ka tik viegli ļāvies apmuļkotics. Istabā valdīja puskrēsla, un Poltavo, piegājis pie sienas, nospieda slēdzi. Iedegās spilgta gaisma.

Pagrabtelpas sienas bija koši sārtas. Kaktā stāvēja metāla gulta, un sienās varēja redzēt simetriski izvietotus ventilācijas caurumus.

Šis apakšzemes cietums likās samērā ciešams, un nekas neliecināja, ka tas atrodas "Noslēpumainajā namā". Taču brīdī, kad Poltavo gribēja rūpīgāk iepazīties ar telpas iekārtojumu, viņš pēkšņi sev aiz muguras izdzirda troksni. Pagriezies viņš redzēja, ka lifta tērauda durvis ir aizcirtušās

un kabīne cc|as augšup. Acīmredzot "Noslēpumainajam namam" bija vēl daudz mīklu.

Iedomājies, ka viņš taču varēja starp lifta durvīm ielikt krēslu, lai tās neaizvērtos, Poltavo nosprieda, ka tas laikam gan neizdotos, jo krēsli droši vien ir piekalti pie grīdas. Tomēr šīs aizdomas bija nepamatotas. Tikai viens no krēsliem izrādījās nostiprināts un neizkustināms: lielo zvilni metāla skavas saistīja pie grīdas.

Telpas stūrī Poltavo ieraudzīja režģotas durvis un noprata, ka aiz tām atrodas lifts pārtikas piegādāšanai ieslodzītajiem.

Šī pieņēmuma pareizība drīz vien apstiprinājās. Mehānisms sāka darboties, režģis atvirzījās, un nolaidās kabīne ar brokastīm. Poltavo izņēma paplāti un nolika uz galda. Starp traukiem atradās zīmīte ar šādu tekstu:

"Jūs droši varat baudīt atsūtīto ēdienu. Ja Jums labpatiktu, doktors Polis Jūs apciemos un dalīsies maltītē. Ja Jums kaut ko vajag, pašķindiniet zvaniņu, kas piestiprināts pagaldē."

Poltavo aplūkoja ēdienus. Viņš bija loti izsalcis. Vajadzēja rēķināties ar iespējamu saindēšanu, taču viņš saprata, ka atrodas šo cilvēku varā un tie viņu jebkurā brīdī var nonāvēt arī bez indes. Tāpēc viņš nolēma ieturēties un remdināt izsalkumu.

Paēdis viņš sniedzās pēc zvaniņa. Dažas minūtes vēlāk atskanēja lifta dūkoņa. Turēdams revolveri šaušanas gatavībā, Poltavo gaidīja pie lifta durvīm. Bet pēkšņi kāds sauca viņu vārdā.

97

Izbrīnā pagriezies, Poltavo ieraudzīja doktoru Follu. Kā viņš bija iekļuvis šajā telpā, palika mīkla.

•i Tapal.%

—  Ceru, ka es jūs nenobiedēju, —ārsts smīnēdams teica. — Speciāli izvēlējos citu ceļu. Uz šejieni ved trīs ejas, un tās visas ir jums vienādi nesasniedzamas.

—  Atļaujiet vaicāt: ko nozīmē šāda vardarbība?

Doktors Folls nevērīgi atlaidās vienā no krēsliem, gatavojās aizsmēķēt un piedāvāja cigāru arī savam gūsteknim.

—   Jūs nesmēķējat? Loti žēl.

—   Pateicos, man ir papirosi.

Doktors rūpīgi apgrieza cigāru un tad to aizdedzināja.

—  Es apbrīnoju jūsu aukstasinību. Vārds "vardarbība" jūsu lūpās izklausās vismaz smieklīgi. Mistera Feringtona uzdevumā es izskaidrošu jūsu stāvokli. Jūs loti sadusmojāt mūsu kopējo draugu, un tagad viņš ir nolēmis izturēties pret jums stingrāk, tāpēc jums lemts tas pats liktenis, kas diviem citiem vīriem, kuri piedraudēja Feringtonu nodot.

—   Par to cs neko nezinu.

—  Tad jūs esat viens no retajiem izņēmumiem Londonā, — doktors smaidīdams novērtēja. —Viens no viņiem bija arhitekts, bet otrs —vienkārši noderīgs cilvēks, tāds, kādi vēl laiku pa laikam kontinentā ir sastopami. Kopā ar citiem strādniekiem viņi ieradās no Itālijas, taču nebija apmierināti ar lielisko darba samaksu un gribēja saņemt vēl vairāk. Tieši tāpēc viņi Bērklijskvērā mira pāragrā nāvē.

—  Vai viņus nogalināja Feririgtons? —Poltavo satriekts jautāja.

—   To es neņemos apgalvot, —ārsts atbildēja, —taču varu pateikt, ka viņiem no dzīves nācās aiziet priekšlaikus. Abiem bija ienācis prātā sastrīdēties pie loti cienījama miljonāra mājas, iedomājoties, ka viņš ir "Noslēpumainā nama" būvētājs un īpašnieks.

—   Al< tad tāds bija viņu nāves cēlonis! — nočukstēja satriektais Poltavo.

—  Es neko neapgalvoju, —atkārtoja piesardzīgais ārsts. — Es tikai brīdināju, ka jūs riskējat nokļūt briesmās un piedzīvot tādu pašu likteni kā tie tur abi.

—  Man ir gadījies būt arī bīstamākās situācijās, — Poltavo centās ārstam iegalvot, taču jutās neomulīgi.

—  Nevajag lielīties, —ārsts mierīgi ieteica. —Varu saderēt, ka vēl nekad neesat bijis tik nepatīkamā situācijā. Īstenībā mēs esam nodomājuši jūs nogalināt. Es to atklāti pasaku tāpēc, ka misters Feringtons tomēr nolēmis jums dot iespēju izglābties. Bet jums skaidri jāzina, ka viņš vienmēr spēs tikt jums klāt. Mums nevajag jūsu zvērestu un solījumu; tiem nebūtu nekādas nozīmes. Misters Feringtons ir gatavs jūs atbrīvot ar vienu noteikumu: jums arī turpmāk viņam uzticami jākalpo, un par to jūs tiksiet bagātīgi atalgots. Bet ja sadomāsiet mūs krāpt, saņemsiet bargu sodu. Ceru, ka sapratāt?

—   Sapratu, —čukstēja Poltavo, un viņa roka ar papirosu drebēja.

—  Gribu tikai piebilst, ka… —ārsts turpināja, bet ieškindējās zvans. Doktors piecēlās, piegāja pie sienas un kādā vietā piespieda klāt ausi. Poltavo šajā vietā nesaskatīja nekādu atšķirību no citām. Bet sienā laikam bija iebūvēts rūpīgi nomaskēts telefons.

—   Klausos… — teica ārsts, tad piebilda: — Lieliski.

Un, pagriezies pret Poltavo, viņš nopietni pavēstīja:

—   ļūs varētu ieinteresēt fakts, ka nams ir aplenkts. Laikam policisti jūs izsekojuši.

Pola acīs pazibēja prieks.

—   Un jums tas ir loti nepatīkami, —viņš iesmējās.

—   Bet jums vēl nelādzīgāk, —Folls mierīgi atteica un devās uz durvīm.

—  Stāt! —Poltavo iekliedzās. Pagriezies doktors ieraudzīja, ka uz viņu nomērķēts revolveris. »

—   Iedrošinos apgalvot, ka revolveris tagad ir pielādēts ar divām patronām, —viltus grāfs izsmējīgi iesaucās. —Ar tām pietiks…

Viņš nespēja teikumu pabeigt, kad telpa iegrima tumsā. Nodzisa visas spuldzes, un no tumsas atskanēja doktora ņirdzīgā balss:

—   Lūdzu, šaujiet!

Bet Poltavo, jau atguvies,-saprata: nedrīkst velti izšķiest tik vērtīgās patronas. Viņš izlēma nogaidīt. Pēc dažiem mirkļiem noklaudzēja durvis, tad atkal iedegās gaisma, taču istaba bija tukša.

Poltavo likai paraustīja plecus un nolēma padoties liktenim. Viiiš neko nespēja uzsākt.

Ja Smits viņam sekojis un māja patiešām ir ielenkta un visur izlikti policisti, tad varēja cerēt, ka tie agri vai vēlu tiks iekšā un viņu atradīs.

Bet arī tad, ja šīs cerības nepiepildītos, Feringtons taču bija solījies viņu atbrīvot ar zināmiem noteikumiem.

Atkal varēja dzirdēt troksni. Nolaidās lifta kabīne. Poltavo nosprieda, ka šo iespēju nedrīkst palaist garām, jo pat nezināma nākotne būtu labāka nekā ilgāka palikšana šajā pazemes sprostā.

Viņš iegāja kabīnē, aizvēra durvis un, sev par izbrīnu, juta liftu ceļamies augšup. Pie griestiem dega divas spuldzītes, Poltavo tas biedēja, jo viņu varēja novērot, tāpēc viņš spuldzītes sasita ar revolvera spalu.

Tad viņš iespiedās kabīnes kaktiņā, revolveri turēdams šaušanas gatavībā, ta ka varētu nospiest gaili, tiklīdz rastos briesmas.

Augšā stāvēja Smits un viņam aiz muguras trīs policisti, gatavi uz visu. Smita priekšā bija Folls, nesatraucami mierīgs, kā vienmēr.

—   Protams, —Folls teica, —ja vēlaties, varat apskatīt visu māju. Tas, ka te ciemojas grāfs Poltavo, nav nekas neparasts vai noslēpumains. Viņš pieder pie tiem, kurus ziņkārība noved pārāk tālu. Patlaban viņš iepazīstas ar mūsu nama brīnišķīgo iekārtojumu.

Smitam ne visai patika doktora ironiskais smaids.

—  Vai jūs nebūtu tik laipns un neparādītu, kur atrodas grāfs Poltavo?

Šajā brīdī atvērās lifta durvis un no kabīnes iznāca Poltavo, vēl arvien turēdams rokā revolveri.

Viņš tūdaļ aptvēra situāciju. Bez apdomāšanās vajadzēja izšķirties, kurā pusē nostāties. Izvēle gan nesagādāja nekādas grūtības. Poltavo zināja, ka policijā viņam nevar būt draugi un izdevīga varētu būt tikai savienība ar Feringtonu un tā ļaudīm.

—  Jums rokā ir interesanta lietiņa, grāf, —Smits konstatēja. — Rādās, ka esat iepazinis šā nama īpatnības, riskēdams ar dzīvību?

—  Ai, nē, — Poltavo attrauca un mudīgi bāza revolveri kabatā. — Es tikai gribēju pavingrināties šaušanā. Te lejā ir lieliska šautuve, pie izdevības jums derētu to apskatīt.

Folls paskatījās uz savu neseno gūstekni, kurš viņa acis izlasīja atzinību.

—  Parastos apstākļos es nepūlētos apskatīt jūsu šautuvi, — Smits atsmēja, — jo es zinu, grāf, ka jūs melojat. Vēl vairāk —es esmu pārliecināts, ka jūs jūtaties mums lielu pateicību parādā par negaidīto ierašanos. Tāpēc paklausīšu jūsu padomam un došos lejup.

Folls paraustīja plecus.

—  Jums taisnība, tur nekādas šautuves nav, bet, tā kā šī ēkas dala atrodas nomaļus no apdzīvotajām telpām, tur netraucēti var vingrināties šaušanā. Un, protams, man nav nekādu iebildumu, ka jūs apskatāt apakšstāvu.

Smits iegāja lifta kabīnē un pateica:

—   Gribu braukt lejā pats.

Apliecinot piekrišanu, doktors palocīja galvu un iedarbināja mehānismu. Neapgaismotais lifts —Poltavo taču bija sadauzījis spuldzītes —slīdēja lejup.

Augšā palikušie brītiņu nogaidīja. Tad lifta kabīne atkal pacēlās, un Smits piebiedrojās citiem.

—   Pateicos, es apskatīju visu, kas mani interesēja, — Smits zīmīgi palūkojās uz Poltavo. —Tiešām jūsu māja ir ļoti interesanta, doktor Poli.

—   Katrā laikā tā ir jūsu rīcībā, varat to apskatīt, cik vien vēlaties.

Smits vēl aizvien grozīja pirkstos kabatas lukturīti. Pamājis klātesošajiem, viņš devās uz izeju. Tad pēkšņi vērsās pie Poltavo:

—  Kad jūs iekritāt slazdā un nodomājāt, ka viegli netiksiet ārā no šejienes, jUs aiz piesardzības devāt zinu varbūtējiem atbrīvotājiem. —viiļš sacīja, smiedamies par Poltavo apjukumu, —un es ieteiktu jums to izdzēst.

To teicis, Smits aizgāja. Policisti viņam sekoja.

—   Ko Smits ar to domāja? — Folls noprasīja.

—    Fls… Es… — Poltavo stostījās, —es uz kabīnes sienas uzrakstīju dažus vārdus, — nekā sevišķa, dārgo doktor, — un norādīju, ka atrodos lejā.

Doktors lādēdamies iesteidzās liftā. Viņš aizdedzināja sērkociņu un tā gaismā izlasīja Poltavo rakstīto. Par laimi, tur nebija nekā tāda, kas izpaustu nama noslēpumus.

— Jūs esat mūs nostādījis loti neērtā stāvoklī, —Folls stingri noteica. — Piesargieties! Nemēģiniet mūs turpmāk kompromitēt! Pirmoreiz piedosim, bet citā reizē tik viegli cauri netiksiet!

11. nodaļa sniita neveiksme

Bredlijas torņa pulkstenis nosita vienu reizi —bija viens pēcpusdienā. Smits iznāca no krūmiem, kur bija slēpies, un lēni devās pa ceļu uz "Noslēpumaino namu". Arī divi citi vīri, kas turpat bija slēpušies, gāja viņam līdzi.

—  Noskaidroju, ka gar dzīvžogu stiepjas tievi elektrības vadi. Tādi paši vadi šķērso visus mauriņus un takas. Bet ja labi uzmanās, tiem var tikt pāri, neiedarbinot signalizāciju.

—  Redziet, —viņš saviem ceļabiedriem rādīja tievu stieplīti, kas tikai mazliet pacēlās virs zemes.

Viens no vīriem apgaismoja stieplīti ar kabatas lukturīti un teica:

—   Šajā vietā es varu strāvu atslēgt.

Viņš izvilka no kabatas citu stiepli un novadīja strāvu zemē. Pēc dažām minūtēm Smits ar biedriem bez pūlēm tika pāri žogam.

—  Mums jārīkojas ārkārtīgi piesardzīgi, lai neuzskrietu virsū sargam, —turpināja Smits. —Viņš ir izgājis apgaitā. Piesargieties, ka nepieskaraties signālvadiem. Katru vakaru pēc saules rieta viņi novelk vadus pāri mauriņam. Es redzēju. kā to darīja.

Pēkšņi detektīvs pavēlēja:

—   Gulties!

Visi trīs vīri pieplaka pie zemes.

Els pirmajā mirklī nesaprata, kāpēc tas ir vajadzīgs, bet tad, apradis ar tumsu, ieraudzīja lēni tuvojamies kādu stāvu. Tas bija sargs, kas apstaigāja mājas apkārtni. Els redzēja viņa drukno augumu un pamanīja šauteni plecā. Elpu aizturējuši, visi trīs nogaidīja, līdz sargs pazuda aiz takas līkuma, un tad žigli steidzās uz namu. Smitam bija līdzi neliela ceļasoma. Iebāzis tajā roku, viņš izvilka trusīti, kas neganti spārdījās.

—   Nu, draudziņ, — Smits uzrunāja kustoni, — mums vajadzēs tevi upurēt noziegumu atklāšanas zinātnei: tava dzīvība mums palīdzēs noziedznieku nodot tiesai.

Pa kāpnēm viņi tuvojās dīvainajam dzelzs aizkaram, ko veidoja pavedieni, uz kuriem bija uzvērtas tērauda krellītes. Pavedieni nokarājās gandrīz līdz metāla kājslauķim, kas bija piestiprināts pie apakšējā pakāpiena. Smits uz tā nolika trusi un palaida vaļā. Izbiedētais dzīvnieks velti pūlējās nokļūt uz mauriņa. Turp neticis, viņš lēca pa kāpnēm un pieskārās kājslauķim. Tajā mirklī vadi izzibsnīja ar žilbinošu zilu gaismu un nabaga dzīvnieciņš, stiprā strāvas trieciena ķerts, nokrita beigts.

—  Man bija taisnība, — detektīvs čukstēja, aplūkodams trusi. —Viņi ir ierīkojuši elektrisku aizkaru. Ikviens, kas riskē pieskarties kājslauķim vai ai/karam, samaksā ar dzīvību. Tagad, Džonson, ir jūsu kārta rīkoties!

Uzrunātais policists izvilka no kabatas gumijas kurpes un uzāva tās. Rokās viņam bija gumijas cimdi. Uzmanīgi paņēmis visus aizkara metāliskos pavedienus, viņš tos atbīdīja sānis. Policists vērīgi raudzījās, lai neviens pavediens nepieskartos neaizsargātajām ķermeņa dalām.

Atvilcis aizkaru sāņus, viņš to apsēja ar gumijas saitēm un piestiprināja pie sienas. Ari Smits bija uzvilcis gumijas galošas un cimdus un tuvojās durvīm. Pirmoreiz ierodoties šajā namā, viņš bija ievērojis, ka durvju atslēgas konstrukcija ir samērā vienkārša. Mēģinājums tikt iekšā varēja neizdoties tikai tad, ja durvis būtu arī aizbultētas. Taču "Noslēpumainā nama" saimnieks laikam uzskatīja elektrisko aizkaru par pietiekami drošu sargu. Pēc dažiem mēģinājumiem detektīvam izdevās durvis atmūķēt. Viņi iegāja priekšnamā un klausījās. Apkārt valdīja pilnīgs klusums. Els un Džonsons gribēja iet Smitam līdzi.

— Labāk būtu, ja jūs paliktu te,—-'Smits iebilda. —Mums atliek cerēt uz laimīgu sagadīšanos, ka sargs varbūt nepamanīs atvilkto aizkaru.

Viņi steidzīgi apskatīja priekštelpu, bet trauksmes signalizāciju nekur nemanīja. Abi policisti palika lejā, bet Smits zagās augšup uz otro stāvu. Bez lielām grūtībām viņš nonāca trešajā stāvā.

Iededzinājis lukturīti, Smits redzēja, ka atrodas tajā pašā gaiteni, pa kuru gāja, kad šeit ieradās pirmoreiz. Turpat bija ari lifts, kas savienoja telpas ar pagrabstāvu.

Detektīvs bez ilgas svārstīšanās devās uz gaiteņa pēdējām durvīm, aiz kurām atradās mistera Molla guļamistaba. Viņš uzmanīgi nospieda durvju rokturi, tas padevās, un viņš ielūkojās istabā. Tā bija vāji apgaismota. Smits apskatījās visapkārt un izbrīnā sastinga: viņš atradās pavisam citā telpā —tā nebija mistera Molla istaba, kur viņš ienāca "Noslēpumainā nama" pirmā apmeklējuma laikā.

Šajā istabā Smits redzēja cilvēku, kura seju līdz zodam aizsedza melna maska. Nākamajā mirkli nepazīstamais pieskārās elektrības slēdzim, istaba iegrima tumsā, durvis aizcirtās un Smits no sliekšņa tika atbīdīts gaiteni. Tur tagad bija spilgta gaisma. Pagriezies Smits ieraudzīja smaidošo Follu.

Ārsts izskatījās mazliet bālāks nekā parasti, tomēr arī tik vēlā vakara stundā bija pilnīgi apģērbies.

—   Kādam laimīgam gadījumam es varu pateikties par šo pagodinājumu —jūsu naksnīgo apciemojumu?

—   Man vēlreiz gribējās satikt misteru Mollu, —vēsi atbildēja Smits.

—  Un vai jums tas izdevās? — doktors apvaicājās, mazliet smīnēdams.

—   Diemžēl man sajuka stāvi, un es nenokļuvu jūsu pacienta istabā, bet pret savu gribu iztraucēju kādu citu kungu. Šis kungs viņam vien zināmu iemeslu dē| savu seju slēpj no citu skatieniem.

Polis sarauca uzacis.

—   Es jūs lāgā nesaprotu, — viņš teica.

—   Varbūt ieiesim šajā istabā, tad arī jums viss kļūs skaidrs.

Atskanēja kāds savāds troksnis, zem kājām nodrebēja grīda, it kā garām mājai brauktu smagā mašīna.

—   Kas tas?

—  Tā ir nepatīkama šās mājas īpašība, ko nevar novērst, jo māja uzcelta virs vecas šahtas, — ārsts paskaidroja.

—  Bcl jūsu neparastais stāstījums laikam gan izskaidrojams tikai ar jūsu sakairināto fantāziju. Jūs redzat halucinācijas, mans draugs.

Un doktors lēni tuvojās tās istabas durvīm, uz kuras sliekšņa pavisam nesen stāvēja Smits. Viņš durvis atvēra, bet istaba tinās tumsā. Ieslēdzis elektrību, Folls aicināja Smitu:

—   Lūdzu, nāciet iekšā!

Smits iegāja Follam līdzi. Tā atkal bija tā pati istaba, kurā viņš iegriezās pirmajā reizē. Grīdu klāja persiešu tepiķis, un tur atkal stāvēja plata gulta, kurā gulēja vecs vīrs ar nedzīvi dzeltenu, neizteiksmīgu seju.

Smits veltīgi pūlējās visu apjēgt.

—   Kā redzat, jūs esat kritis par upuri savai pārāk dzīvajai fantāzijai, —ārsts laipni turpināja.

—  Es gribu apskatīt istabas, kas atrodas virs šās, kā arī stāvu zemāk.

—    Kā jums tīk, —joprojām mierīgi atbildēja Folls.

—  Lūdzu, nāciet man līdzi!

Un viņš uzveda detektīvu vienu stāvu augstāk. Istaba, kas atradās virs mīklainās šķietamā miljonāra guļamistabas, bija pavisam vienkārša un trūcīgi mēbelēta.

—  Man liekas, ka šī istaba netiek izmantota, — ieminējās Smits.

— Tas tomēr mūs nekavē tajā uzturēt tīrību un kārtību, — doktors atteica.

—  Tagad iesim lejā.

Uz kāpnēm Smits atkal izdzirda savādo troksni, kas jau pirmīt bija saistījis viņa uzmanību. Drebēja sienas.

Stāvu zemāk, tieši zem mistera Molla istabas, bija eleganti iekārtota guļamistaba. Smits to apskatīja, bet nekā aizdomīga nemanīja.

—   Ceru, ka jūsu ziņkārība ir apmierināta visā pilnībā un ka jūsu biedri bez jums pārāk negarlaikojas, —ārsts ironizēja, kad Smits bija apskatījis istabu.

—  Vai jūs viņus redzat?

—  Protams. Mēs, mister Smit, izmantojam ne tikai tādas vienkāršas ierīces kā signālzvani. Tiklīdz atveras ārdurvis, virs manas gultas iedegas spuldzīte. Kad jūs ieradātics, es nejauši atrados blakusistabā un neredzēju spuldzīti iedegamies… Vēlāk iegāju guļamistabā un ieraudzīju signālu. Lai gan man bija palicis nepamanīts jūsu ierašanās brīdis, es bez grūtībām vēroju jūsu rīcību. Labprāt to visu nodemonstrēšu savā istabā.

—  Loti priecāšos iepazīties ar jūsu ierīcēm.

Folla istaba atradās pirmajā stāvā. Tas bija vienkārši iekārtots kabinets, no kura durvis veda uz daudz greznāku guļamistabu, kur blakus gultai stāvēja apa|š paliktnis, apmēram tāds, uz kādiem viesnīcās liek puķu vāzes.

—   Lūdzu, paskatieties, —ārsts piedāvāja.

Detektīvs pieliecās un redzēja, ka šim paliktnim dibena

vielā ir stikla plāksne. Vērīgāk ielūkojoties, viņam izdevās tajā saskatīt divus kustīgus siluetus —uz šā savdabīgā ekrāna bija abu policistu attēli.

—  Tas ir mans izgudrojums, — lepni sacīja Polis. — Man to vajadzētu patentēt. Ar sarežģītas spoguļu sistēmas palīdzību stari nonāk uz ekrāna, kam ir loti liela gaismjūtība, tā ka varu saskatīt pat to, kas notiek vāji apgaismotā telpā.

—   Pateicos, tas ir loti interesanti, — noteica Smits.

Viņam neatlika nekas cits kā atzīt, ka iecerētais pasākums cietis neveiksmi.

t

—   ļums nebūs viegli atvērt durvis, — ārsts zobojās.

—  Jūs maldāties, — Smits attrauca, nezaudēdams savaldību.

Doktors ieslēdza gaismu, un vestibils, policistiem par izbrīnu, kļuva gaišs…

—   Mēs atstājām durvis neaizslēgtas.

—   Vai jūs nevēlētos pamēģināt tās atvērt? —doktors aicināja. Els gribēja durvis atvērt, bet visi pūliņi palika veltīgi.

—  Tās ir aizslēgtas. Mēs lietojam elektriskās slēdzenes, — Fails paskaidroja. — Man vajadzētu tās patentēt…

Viņš izvilka no kabatas atslēgu un iebāza tik tikko manāmā sienas spraudziņā. Tajā pašā mirklī durvis atvērās.

—    Arlabunakti, — Folls laipni novēlēja policistiem. — Ceru, kli mēs drīz atkal tiksimies.

—   Par to varat būt drošs, — Smits apgalvoja. — Mēs vēl tiksimies.

12. nodaļa vēstule no šķietami mirušā

Dorisa Greja atradās sarežģītā situācijā, ļaunās sievietes stāvoklis bija traģisks —viņa pat nebija pārliecināta par sava aizbildņa nāvi. Taču vienalga, vai viņš bija dzīvs vai arī miris —viņš jaunajai sievietei bija devis neatrisināmu uzdevumu.

Frenks Doutons viņai likās ļoti simpātisks, bet Dorisa bija pārāk jauna un nepiedzīvojusi, lai spētu izprast savas jūtas. Turklāt grāfs Poltavo — pieglaimīgs, laipns un glums kā zutis — bija viņu stipri pakļāvis savai ietekmei. Dzi|u iespaidu atstāja Poltavo stāsti par pieredzēto, par pilsētām un zemēm, tāpat arī viņa izveicība un asprātība. Tāpēc Dorisa pati nespēja saprast, kurš viņai patīk labāk — žurnālists vai iznesīgais aristokrāts.

Mazliet pārdomājusi, viņa secināja, ka Frenks tomēr ir mazāk pievilcīgs, bet testamentā izvirzītais nosacījums bija pretrunā ar viņas neatkarīgo raksturu un apdraudēja viņas brīvību.

īstenībā Dorisa nemaz nevēlējās precēties un varēja samierināties ar to, ka piecus gadus nesaņems savu mantojumu. Ar šo laiku pietiktu, lai noskaidrotu savas jūtas un attieksmi pret Frenku Doutonu.

Dorisa labprāt uzturējās jaunā žurnālista sabiedrībā un viņa klātbūtnē jutās laimīga un priecīga. Frenks vienmēr bija bruņinieciski pieklājīgs un uzmanīgs. Tomēr viņa saprata, ka šī pieķeršanās nav mīlestība un Frenks nav viņas izredzētais.

Kādā brīnumjaukā pavasara rītā Dorisa izgāja parkā pastaigāties. Viņa jutās lieliski un priecājās par sauli, puķu smaržu un skaidrajām debesīm. Piepeši viņa ieraudzīja, ka tuvojas Frenks. Jauneklis izskatījās īpaši līksms.

—   Man ir jums laba ziņa, —viņš sirsnīgi teica.

—  Apsēdīsimies uz brītiņu! —meitene aicināja un norādīja uz vietu sev blakus. — Ko labu teiksiet?

—   Vai atceraties, ka Feringtons man uzdeva sameklēt Tolingtona īpašuma mantinieku?

Viņa pamāja ar galvu.

—  Un man to izdevās atrast, — Frenks svinīgi pavēstīja. — Gluži neticami, ka man tā veicās, jo detektīva lomai es nederu. Es vienmēr esmu misteram Feringtonam teicis, ka fS*

uzdot man tādu uzdevumu ir bezcerīgi, jo es nekādi nespēšu būt noderīgs. Turklāt misters Feringtons man nevarēja dot nekādus pieturas punktus. Vecajam Tolingtonam bija radinieks, nelaiķes māsas dēls, un viņam vajadzēja mantot visu Īpašumu. Tolingtona māsa bija saderinājusies ar pazīstamu Čikāgas baņķieri, bet savā kāzu dienā aizbēga ar kādu angli. Viņa ģimene domāja, ka tas ir avantūrists, kurš ieradies Amerikā, lai uzlabotu savu finansiālo stāvokli. Bet acīmredzot viņš bija neparasts cilvēks, jo ne tikai atteicās sazināties ar meitenes vecākiem, kas bija loti bagāti, bet pat nejāva tai paziņot viņiem savu jauno adresi. Pēc abu aizbraukšanas no Amerikas par viņiem nebija nekādu ziņu. Brīžiem atklīda baumas, ka abiem izdevies Anglijā iekarot stāvokli sabiedrībā, un vēlāk, kad viņa sieva sāka ar vecākiem sarakstīties, šī ziņa apstiprinājās. Bet savu adresi viņa nekad neuzdeva, un vecāki bija spiesti atbildes sūtīt, izmantojot avīzē "Tinies" ievietotos sludinājumus. Pēc vecāku nāves viņas brālis atkal centās māsu sameklēt, taču veltīgi. Redziet, — Frenks naivi turpināja, — atrast cilvēku, ja nezina viņa vārdu, ir pilnīgi neiespējami.

— To es saprotu, — meitene smaidīdams atteica. —Tomēr jums izdevās gūt panākumus tur, kur citi cieta neveiksmi?

—  Ne gluži, —Frenks atbildēja, —tomēr es šo to noskaidroju. Cilvēks, kas pirms septiņdesmit gadiem aizbrauca no Amerikas Savienotajām Valstīm, vienu gadu dzīvojis Greitbredlijā.

— Tajā pašā pilsētiņā, kur lēdija Konstance Deksa? — Dorisa brīnījās.

Frenks pamāja ar galvu.

—   Radus, ka tur dzīvo daudz cilvēku, —viņš feica, — put mūsu druugs tur tagad mājo.

—   Kurš?

—  Poitavo. Viņš viesojas pie doktora Folla. Vai tad jūs neesat neko dzirdējusi par "Noslēpumaino namu"?

—   Nē. Bet, lūdzu, stāstiet tālāk! Kā jūs uzzinājāt, ka šis cilvēks kādreiz ir dzīvojis Greitbredlijā?

—   Pavisam nejauši. Ari es tur dzīvoju vairākus gadus. Un tur iepazinos ar jūsu tēvoci. Tolaik biju mazs puišelis. Man palīdzēja tas, ka pazīstu Greitbrcdliju. Vai tad jūs avīzēs nelasījāt, ka nojauc veco pasta ēku? Darbu laikā atrada vēstuļu žūksnīti, kas bija iekritis kādā šķirbā un tāpēc adresātiem nav nogādāts.

—   Jā, par to es lasīju. Un tās bija pusgadsimtu vecas vēstules?

Viņš pamāja ar galvu.

—= Tieši tā. Viena vēstule adresēta Tolingtonam, un to parakstījusi viņa māsa. Mūsu Greitbredlijas korespondents par to visu atsūtīja uz redakciju ziņojumu kopā ar vēstuļu sarakstu. Tā es uzzināju par šo laktu un tūdaļ braucu uz Greitbredliju, lai iepazītos ar vēstules saturu. Tas ir šāds:

"Dārgo Džordž!

Gribēju Tev pavēstīt, ka esam sveiki un veseli un mums klājas labi. Lasīju Tavu paziņojumu avīzē "Times". Henrijs sūta Tev sveicienus. Tevi mīlošā māsa Annija."

—  Protams, tas nav nekāds sevišķs atklājums, un tomēr — solis uz priekšu. Droši vien Greitbredlijā dzīvojušas daudzas Annijas, taču meklējumi līdz ar to kļūst vieglāki.

—  Jums taisnība.

—    Man tas viss ir īpaši svarīgi, jo es ar jūsu tēvoci noslēdzu vienošanos, ko apstiprināja citi testamenta izpildītāji. Šī vienošanas man nozīmē loti daudz.

Meitene žigli paskatījās uz jaunekli.

—  Vai ar to jūs domājat naudu? —viņa prasīja.

—   Nē, —Frenks nočukstēja, —nevis naudu, bet gan kaut ko citu. Doris, man līdz šim nebija iespējams jums pateikt, cik loti man žēl, ka jūsu tēvoča testamentā ir tas briesmīgais nosacījums. Man iedveš šausmas doma, ka jūsu tēvoča griba varētu jūs piespiest rīkoties pretēji pašas vēlmēm.

Dorisa pietvīka un novērsās.

—   Es… Es negribētu šo nosacījumu izmantot savā labā, — viņš teica. — Es vēlos tikai vienu: lai jūs būtu laimīga. Jums pie manis jānāk tikai tad, ja to tiešām liek jūsu jutas.

Dorisa neko neatbildēja un smagi nopūtās.

—  Es cerēju, ka pienāks diena, kad varēšu sniegt jums visus dzīves labumus, kādus vīrietis vēlas nolikt pie mīļotās sievietes kājām.

—  Vai jūs domājat, ka tas varētu ietekmēt manu lēmumu? — Dorisa steidzīgi vaicāja.

— Tad jūs vismaz būtu pārliecināta, ka es mīlu jūs pašu, nevis jūsu mantu.

Dorisas acis pieplūda ar asarām.

—   Frenk, —viņa atzinās, —es pati nesaprotu savas vēlmes. Jūs man esat dārgs, un tomēr manas jūtas pret jums nav tādas, kā jūs vēlētos.

—   Vai varbūt ir kāds cits vīrietis, kam jūs ar prieku dāvātu savu sirdi? —viņš vaicāja pēc klusuma brīža.

Dorisa nolaida acis un, mazliet saminstinājusies, atbildēja:

—   Nē, tāda vīrieša nav.

—   Un jūs neviens vīrietis pat drusciņ nevaldzina? — FrenkS taujāja.

—   Nē, Frenk, —meitene atbildēja un piecēlās. Frenks vii.iu pavadīja līdz parka vārtiem. Tur Dorisu gaidīja automobilis. Jauneklis ar acīm pavadīja aizbraucošo mašīnu.

Dorisa nevarēja izlemt, kā rīkoties. Pret savu gribu viņa bija nonākusi spēcīgā Poltavo ietekmē. Grāfa seja, balss, manieres pievērsa viņas uzmanību un saistīja domas.

Atgriezusies mājās, Dorisa gribēja doties uz savu istabu, bet viņu apturēja šveicars, svinīgi pavēstīdams:

—  Jums ir vēstule, mis Greja! Loti steidzama. Atnesējs lika to nodot jums pēc iespējās drīzāk.

Meitene paņēma aploksni un redzēja, ka adrese rakstīta ar rakstāmmašīnu. Vēstuli atplēsusi, viņa tajā atrada otru aploksni, uz kuras mašīnrakstā bija šāds teksts:

"Izlasiet šo vēstuli, kad būsiet vienatnē. Pārliecinieties, vai neviena nav tuvumā, un aizslēdziet durvis!"

Dorisa izbrīnā sarauca uzacis. Kāds gan varēja būt noslēpumainās vēstules saturs? Viņa izdarīja tā, kā prasīts. Savā istabā viņa atplēsa otru aploksni un, ieraudzījusi rokrakstu, nobālēja: to neapšaubāmi bija rakstījis viņas tēvocis.

"Gribu, lai tu nedēļas laikā apprecētos ar Frenku Doutonu. No tā ir atkarīgs mans stāvoklis un varbūt pat dzīvība. Gregorijs Feringtons."

Apakšā bija pierakstīts:

"Pēc izlasīšanas tūlīt sadedzini šo vēstuli, ja tev dārga mana drošība."

Smils enerģiskā gaitā iegāja šefa kabinetā.

—  Vai ir kas jauns? —apvaicājās sers Džordžs, palūkodamies uz padoto.

—  Varu jums pastāstīt visu, ko uzzināju, bet vel vairāk ir minējumu.

—   Vispirms iepazīstiniet mani ar faktiem, pēc tam ar saviem minējumiem.

—   Pirmkārt, —detektīvs informēja, apsēdies krēslā, — Gregorijs Feringtons ir dzīvs. Temzā atrasts tā cilvēka liķis," kuru sašāva muitas aplaupīšanas mēģinājuma laikā. Tātad uzbrukumā kopā ar viņu devies Feringtons. Lādzīgā doktora Goldvortija čemodānu bija ieplānots nozagt tādēļ, lai Feringtons dabūtu tajā noglabātās piezīmes un tādējādi nodrošinātos pret sievieti, kura kļuva viņam pārāk bīstama.

—  Jūs domājat lēdiju Konstanci Deksu? —šefs ieinteresēti jautāja.

Jā, runa ir tieši par viņu. Feringtons vainīgs viņas mīļotā cilvēka nāvē. Feringtons izpostīja viņas dzīvi. Feringtons Džordžam Doutonam pastāstīja par viņas pagātni. Doutonu, kura ētiskās prasības bija loti augstas, tas dziļi aizskāra, un viņš steidzīgi devās uz Āfriku, pat nepapūlēdamies noskaidrot, kāda īsti bijusi viņa iemīļotās vaina. Doutona dienasgrāmata lēdijai Konstancei atklātu līgavaiņa nozušanas iemeslu, bet Feringtons nekādā ziņā negribēja pieļaut, ka viņas rokās nokļūtu šis atmaskojošais dokuments.

—  Vai to ir iespējams pierādīt? — sers Džordžs gribēja zināt.

—  Jā, — Smits atbildēja un no kabatas izvilka aprakstītu papīra lapu. —Te ir lēdijai Konstancei Doutonai sūtītās vēstules kopija. Pagaidām neteikšu, kā šī vēstule nonāca manās rokās. Mani ļaudis dažkārt savās metodēs nav īpaši izvēlīgi.

—   To es zinu, —šefs pasmaidīja. —Pirms divām dienām naktī kāds ielauzies lēdijas Konstances brāļa —garīdznieka — mājā, un man ir aizdomas, ka vainīgais nav neviens cits kā jūsu personiskais sekretārs Seikss.

—  Taisnība, —Smits piekrita. —Tālāk man jāziņo: Feringtons un starptautiskais izspiedējs Montagjū Felloks ir viena un tā pati persona.

Sers Džordžs izbrīnīti skatījās, tad jautāja:

—  Vai jūs par to esat pārliecināts?

—  Jā! Un dīvainais Feringtona testamentā minētais noteikums tikai apstiprina manu apgalvojumu. Testaments uzrakstīts tā, lai novirzītu uz aplamām pēdām. Nesen atkal parādījušās Montagjū Felloka vēstules, kurās viņš visnotaļ pazīstamām personām pieprasa lielas naudas summas.

—   Un kur patlaban atrodas Montagjū Felloks?

—  Viņš mitinās "Noslēpumainajā namā".

—   Tad jau viņu varēs saņemt ciet bez īpašām grūtībām, — šefs sprieda. —Ceru, ka jūs visu nepieciešamo esat izdarījis?

Smits pašūpoja galvu.

—   Tas nav tik vienkārši, kā jūs domājat. "Noslēpumainais nams" slēpj sevī mīklu, ko es nespēju atrisināt. Māju cēlis ļoti talantīgs arhitekts, un tajā no tiesas ir iespējams slēpties, cik ilgi vien tīk. Esmu pārliecināts, ka ikviens mēģinājums tur iekļūt ar varu beigtos tādējādi, ka putniņš aizlaistos uz visiem laikiem. Mums vajag pacietīgi nogaidīt.

—  Bet es nevaru saprast, kāpēc viņš nozuda tik dramatiskos apstākļos, — sers Džordžs brīnījās.

—  Viņš zināja, ka cs viņu turu aizdomās, nojaušu, ka viņš ir Montagjū Fclloks. Turklāt viņš varēja tikt iejaukts abu denunciantu noslepkavošanā Bērklijskvērā. Tas viss spieda viņu attiecīgi rīkoties. Kādreiz Fclloks no visām pasaules malām bija savedis strādniekus, kas uzcēla viņa māju. Noskaidroju, ka Bērklijskvērā nogalinātie uz Angliju atvesti, lai mājā iebūvētu slepenus mehānismus un ierīces. Feringtons dzirdēja šos abus cilvēkus strīdamies pie viņa mājas. Tāds strīds draudēja viņam ar nepatīkamām sekām. Pie durvīm stāvēdams, viņš redzēja, ka vīri izvelk revolverus. Šis bridis likās īsti piemērots draudošo briesmu novēršanai. Viņš tos abus nošāva un savu revolveri nolika atpakaļ vietā. Tas viss risinājās tik veikli un ātri, ka līdz poli cijas atnākšanai Feringtons paguva noiet lejā un notēlot pārbīli. Ieejot mājā, es tūlīt sajutu pulvera smaku. Bet ne to vien —es jutu arī smaržu aromātu. Lēdija Konstance bija tur bijusi un redzējusi visu, kas notika uz ielas.

—   Bet kā viņa tur nokļuva?

—   Viņa bija nākusi, vai nu lai sodītu Feringtonu par viņa noziegumiem, vai arī lai pieprasītu paskaidrojumus par Doutona pēdējo vēstuli.

—   Bet kāpēc tad Feringtons nenozuda parastā veidā? Un kālab viņam vispār vajadzēja nozust? — Sers Džordžs nesaprata. — Viņa rīcībā taču bija lieli kredīti, turklāt viņš pārvaldīja savas brāļameitas īpašumu. Vai tiešām viņš krita panikā tādu sīku iemeslu dēl?

—   Tieši to es lāgā nesaprotu. Viņa nozušana patiesi nesaskan ar viņa ierasto rīcības veidu.

—   Un ko jūs domājat pasākt?

—    Es joprojām apsargāju "Noslēpumaino namu" un esmu veicis nepieciešamos drošības pasākumus, lai Feringtons nevarētu nozust. Vē! vairāk — es cenšos panākt, lai Feringtons nemanītu draudošās briesmas, un pat lūkošu viiju izmānīt no slēptuves. Ceru, ka, izgājis ārpus "Noslēpumainā nama", viņš no manis neizmuks.

—  Un Poltavo?

—   Poltavo tagad atrodas pilsētā, —misters Smits paskaidroja. — Man šķiet, ka ar viņu tikt galā būs daudz vieglāk. Patlaban viņš darbojas kā Feringtona aģents. Un ar savu stāvokli loti lepojas.

13. nodaļa frenka doutona nolaupīšana

Viss bija tieši tā, kā teica Smits. Atgriezies no brauciena uz "Noslēpumaino namu", Poltavo atkal uzsāka plašu dzīvi, grozījās sabiedrībā un veiksmīgi kārtoja darījumus.

Piesardzīgie viņam ne visai uzticējās, noprazdami, ka Poltavo stāvoklis ir diezgan divdomīgs. Neviens skaidri nezināja, vai šim ārzemniekam patiešām ir grāfa tituls. Gotas almanahā atrodams kāds pusducis Poltavo dzimtu, un grāfs Ernesto varēja būt nācis vienlīdz no jebkuras. Polu aristokrātija bija daudzskaitlīga, un precīzi noskaidrot Poltavo izcelsmi likās neiespējami.

Viņš pats uz jautājumiem atbildēja ar zīmīgu smaidu, ko varēja iztulkot dažādi.

Bet tagad, pēc brauciena, Poltavo vairs nevarēja atstumt no dažādiem sabiedriskiem pasākumiem, kā agrāk tas tika darīts viņa sliktā finansiālā stāvokļa dēļ. Nu viņš īrēja namiņu Berlingtongārdenā un par skaidru naudu bija iegādājies divus automobiļus.

Dzīvokli viņš bija iekārtojis grezni un gaumīgi, tā ka visiem nācās atzīt —grāfs ir pieradis pie komforta un prot dzīvot.

Poltavo bija guvis nežēlīgu mācību un no tās izdarījis secinājumus. Pārdzīvotais nesagādāja nekādu prieku, kaut arī ne Peringtons, ne Polis tur nebija vainīgi. lelūkošanās nāvei acīs grāfu izsita no līdzsvara.

— Viņi ir spiesti man uzticēties, —Poltavo teica pats sev. — Un viņi uzticēsies. Bet es nekad vairs neriskēšu doties uz "Noslēpumaino namu".

No šā nama viņš bija atgriezies ar prāvu naudas summu un vairākiem Feringtona uzdevumiem.

Visā valstī darbojās daži desmiti aģentu, kurus tagad pārzināja Poltavo. Daži no tiem nemaz nezināja, kādiem mērķiem kalpo, bet citi bija pilnīgi informēti par Felloka nolūkiem. Viņi ieņēma dažādu stāvokli —gan atradās sabiedrības augšslāņos, gan dienēja par sulaiņiem. Avīze "Sliktā slava" neapšaubāmi bija spēcīga un racionāli izveidota organizācija.

Avīzes izdošana nenesa Feringtonam peļņu, pat gadījās, ka izdevējdarbībā gads beidzās ar deficītu, tomēr viņš dāsni maksāja par saņemtajiem materiāliem.

Ļaudis, kas gribēja atriebties saviem tuvākajiem, iesūtīja rakstus, kas pēc tam parādījās preses slejās, ja vien cilvēks, par ko bija stāstīts, neatpirkās, maksādams par klusēšanu.

Reizēm ienāca raksti, ko iespiest nekādi nevarēja, taču arī to autori saņēma honorāru. Lielāko tiesu šādi raksti ziņoja par sabiedrībā augsti situētu personu jaunības grēkiem.

Šo materiālu iesūtītāji veltīgi gaidīja savu sacerējumu publicēšanu preses slejās.

Bet šajos rakstos minētās personas saņēma vēstuli no Montagjū Felloka un ar šausmām lasīja par notikumiem, kas šķita sen aizmirsti un pat no viņu pašu atmiņas izgaisuši. Viņiem neienāca prātā, ka starp avīželi, ko reizēm gadījās ieraudzīt kalpotāju rokās, un Felloka vēstulē pieprasīto lielo naudas summu pastāv kāda sakarība.

Felloka vēstules parasti panāca savu, un pieprasītā summa tika samaksāta.

Bet avīzei materiālus piegādāja ne tikai kalpotāji un mājas cilvēki. Pagrimuši elementi izmantoja izdevību izrēķināties ar tiem, kas viņus kādreiz bija aizskāruši. Dažkārt redakcija saņēma arī anonīmus ziņojumus.

ļa ziņojums likās interesants un solīja ienākumus, Felloks kādu no saviem aģentiem sūtīja to pārbaudīt, lai precizētu stāvokli. Ja izrādījās, ka materiāls atbilst īstenībai, upuris saņēma laipnu, bet kategorisku vēstuli, un bija spiests maksāt meslus.

Šis cietsirdīgais un nesaudzīgais cilvēks ne tikai laupīja ļaudīm viņu līdzekļus, ne tikai ņēma naudu, bet reizēm arī izjauca viņu dzīves laimi. Skotlendjardā tika reģistrētas vairākas pašnāvības, ko bija izraisījušas Felloka vēstules.

Mazās avīzītes redakcija atradās Flītstrītā — kādas ēkas augšstāvā. Viss personāls bija viens cilvēks, kurš saņēma korespondenci. Pēc tam nogadāja uz vienu no Londonas stacijām, kur izsūtāmais, kas ieradās stundu vēlāk, to nodeva glabāšanā citā stacijā. Tikai pēc visiem šiem piesardzības soļiem vēstules nonāca avīzes izdevēja rokās.

Parasti ikreiz pastnieks atnesa vairākas vēstules, kas deva iespēju šantažēt. Kādā avīzē Felloks regulāri ievietoja sludinājumu, kurā saviem korespondentiem solīja piecas ginejas par ziņojumu. Viņš patiesi katru nedēlu samaksāja ziņu piegādātājiem gandrīz tūkstoš mārciņu lielu honorāru, un jau tas vien liecina, kāda ir cilvēka daba.

Feringtona izvēle nelika vilties. Poltavo bija spējīgs māceklis, viltīgs un izveicīgs. Sēdēdams aiz slēgtām durvīm, viņš šķiroja korespondenci.

Foltavo jutās pārliecināts, ka nākotne būs nodrošināta, ja viņš prasmīgi tēlos savu lomu. Sirdsapziņas pārmetumus viņš nepazina un ar savu stāvokli un darbošanos bija apmierināts. Nākotnē tā solīja vēl lielākus ienākumus. Mitinādamies "Noslēpumainajā namā", Feringtons viņu mudināja neatstāt bez ievērības nevienu sīkumu.

—  ja jums ir iespēja no vienkārša cilvēka izspiest kaut vai piecus šiliņus, tad jūs šo izdevību nedrīkstat palaist garām! Mums jāizmanto katra iespēja, lai gūtu pelņu.

Tāpēc Poltavo, izskatīdams pastu, ar interesi lasīja ikvienu vēstuli un pētīja visus ziņojumus. Tos viņš sašķiroja, pa kreisi likdams publicēšanai domātos materiālus, bet pa labi vēstules, kurās minētas personas, kuras vēl "jāapstrādā".

Piepeši viņš darbu pārtrauca un, paceldams acis pret griestiem, nočukstēja:

—  Tātad viņai nedēļas laikā jāaprecas ar Frenku Doutonu!

Feringtons pieprasīja sava plāna īstenošanu, un Poltavo vajadzēja paklausīt.

—   Acīmredzot esmu zaudējis pašsavaldīšanos. Vai tiešām būšu ar mieru atteikties no šās burvīgās meitenes, kurai turklāt pieder liela bagātība? — Viņš pasmaidīja. — Nē, mans draugs, es domāju, ka jūs esat aizgājis pārāk tālu. Tev, Ernesto, mudīgi jāpieņem lēmums, tu nedrīksti vilcināties!

Atskanēja telefona zvans. Poltavo pacēla klausuli.

—   Hallo! — viņš iesaucās un, pazinis zvanītāja balsi, runāja pieklājīgi un laipni.

—   Vai jūs nevarētu rīt atnākt pie manis? — Dorisa jautāja.

—  ļa vēlaties, varu pie jums ierasties jau šodien.

Meitene brīdi vilcinājās.

—  Es loti priecātos, ja jūs mani apciemotu. Esmu stipri satraukta.

—  Ceru, ka nekas nopietns nav noticis? —Poltavo izbiedēts vaicāja.

—   Es saņēmu vēstuli, —vina zīmīgi teica.

—  Saprotu. Kāds grib, lai jūs rīkotos pretēji savām vēlmēm.

—  Tā es jums nevaru sacīt, — meitene atbildēja. — Zinu tikai, ka esmu pilnīgi apjukusi un nesaprotu, kas notiek. Vai jūs zināt vēstules saturu?

—  Jā. Es pats biju nelaimīgais šis vēstules nogādātājs.

—  Un ko jūs par to teiksiet? —vina pēc klusuma brīža vaicāja.

—  Jūs taču varat uzminēt manas domas, — Poltavo attrauca. — Vai tiešām domājat, ka es piekristu šai prasībai?

Poltavo kategoriskais tonis Dorisu sabiedēja, un viņa tikai ar pūlēm atguvās.

—  Atnāciet pie manis rīt, — viņa teica. — Gribu ar jums apspriesties.

—  Varu aiziet pie jums tūlīt.

—  Vai nebūtu labāk, ja jūs…

—  Nē, nē, tūdaļ būšu pie jums. — Poltavo nolika klausuli.

Atkal viņā uzmutuļoja sašutums pret savu priekšnieku, un "Noslēpumainajā namā" piedzīvotais aizmirsās. Atmodās instinkts. Kā meža zvēram, kas jūt, ka laupījums attālinās.

Drīz vien Poltavo ieradās pie Dorisas Grejas. Meitene bija satraukta un bāla. Zem acīm viņai gūlās smagas, tumšas ēnas. Viss liecināja par bezmiega nakti.

—  Es tiešām nezinu, ko lai daru, —viņa atzinās. — Frcnks man ir loti simpātisks. Es taču drīkstu būt pret jums, grāf Poltavo, pilnīgi atklāta?

—   Varat man uzticēties, — Poltavo apgalvoja.

—  Un tomēr es nevaru teikt, ka viņu mīlu un esmu ar mieru kļūt viņa sieva.

—  Kāpēc tad jūs gribat viņu padarīt par savu izredzēto?

—  Kā lai es nepaklausu? — meitene atbildēja un sniedza grāfam vēstuli.

Smaidīdams Poltavo to paņēma un devās pie kamīna. Iemetis vēstuli ugunī, viņš jokojot teica:

—   Man šķiet, jūs pārkāpjat prasītos drošības noteikumus.

Poltavo runasveidā un visā izturēšanās manierē bija kaut kas tāds, kas meiteni atbaidīja.

—  Klausieties, — Poltavo turpināja ar savu parasto smaidu. — Par to visu neraizējieties! Dariet tā, kā jums gribas, un atļaujiet man nokārtot šo lietu ar Feringtonu. Viņš ir loti stūrgalvīgs un godkārīgs, varbūt viņam ir kādi slepeni iemesli, kas liek vēlēties šādu laulību. Pacentīšos to visu noskaidrot sīkāk. Bet jūs tikmēr vairs nedomājiet par to, kas jūs nomāc!

—  Tas laikam ies pāri maniem spēkiem. Ja turklāt es nebūtu saņēmusi vēstuli arī no sava aizbildņa! Baidos, ka nepaklausīdama, varu viņam kaitēt, — meitene izmisumā lauzīja rokas. — Un kā gan es viņam palīdzētu, apprecēdamās ar Frenku Doutonu? Kā es varu viņu glābt? Vai jūs spējai man to izskaidrot?

Poltavo papurināja galvu.

—   Vai jūs par visu jau informējāt misteru Doutonu?

—   Jā, es viņam aizrakstīju, —Dorisa atbildēja. —Vai nevēlaties izlasīt manas vēstules kopiju? —viņa, brīdi šaubījusies, pajautāja.

—   Labprāt izlasīšu jūsu vēstuli, — Poltavo sacīja.

Dorisa viņam sniedza papīra lapu.

Viņš lasīja;

"Dārgo Frenk!

Dažu lādu iemeslu dēļ. kurus nevaru Jums izpaust, mūsu kāzām, kuras pieprasa mans tēvocis, jānotiek nedēļas laikā. Jūs zināt manu attieksmi pret Jums. Jūs zināt, ka nemīlu Jūs un pēc savas gribas ar Jums neprecētos. Bet esmu spiesta rīkoties pretēji savām vēlmēm. Man |oli grūti Jums rakstīt par to, bet es zinu, ka Jūs esat augstsirdīgs un labs, — zinu, ka sapratīsiet, kāpēc to visu Jums rakstu atklāti."

Poltavo nolika vēstuli uz galda. Ne vārda neteikdams, viņš staigāja pa istabu, tad pēkšņi apstājās Dorisas priekšā.

Madonna! —viņš teica ar vieglu dienvidnieka akcentu (jaunību Poltavo bija pavadījis Itālijā). —Ja Frenka Doutona vietā būtu es, vai arī tad jūs šaubītos?

Dorisa izbrīnīta paskatījās, un viņš saprata, ka ir pieļāvis kļūdu. Meitenes uzticēšanos viņš bija noturējis par spēcīgākām un dziļākām jūtām. Šajā brīdī viņš Dorisas acīs izlasīja, ka priekšroka drīzāk pienāktos Frenkam.

Poltavo pacēla roku, it kā neļaudams viņai runāt.

—    Jums man nekas nav jāsaka, — viņš teica. — Varbūt vēlāk sapratīsiet, ka grāfa Poltavo mīlestībā slēpās bezgalīga dievināšana, jo jūs man esat dārgāka par visu pasaulē. Manā mīlestībā nav nekādu zemisku vēlmju un tieksmju.

Poltavo balss iedrebējās, un iespējams, ka viņš patiešām ticēja savu vārdu patiesumam. Šos vārdus blēdis ne reizi vien bija teicis sievietēm, kuras vēlāk pilnīgi izgaisa no viņa atmiņas.

—  Jāpagaida, ko jums atbildēs misters Doutons, —viņš strupi pabeidza.

—   Es jau saņēmu atbildi —viņš piezvanīja pa telefonu, — meitene sacīja.

Poltavo pasmaidīja.

—   Tipisks anglis. Gandrīz vai amerikānis ar šo savu manieri — steigties. Un kad tad gaidāms laimīgais notikums? — viņš taujāja.

—  Neprasiet man, — meitene lūdzās. — Nezinu, vai man pietiks spēka izpildīt tēvoča vēlēšanos.

—   Kad? —viņš noprasīja vēlreiz.

—  Pēc trim dienām. Mēs… —viņa aprāvās. —Mēs aizbrauksim uz Parīzi, —viņa turpināja un pietvīka. —Bet Prenks grib, lai mēs… lai mēs joprojām dzīvotu katrs atsevišķi.

—   Saprotu. Misters Doutons rīkojas cēlsirdīgi!

Un atkal meitene juta nepatiku pret veiklo un pašapmierināto ārzemnieku. Viņai šis tēvišķīgi aizgādnieciskais tonis likās apvainojošs, un pat Frenka slavēšana Poltavo mutē izklausījās pēc izsmiekla.

—  Vai jūs nepadomājāt, kas notiks, ja neklausīsiet tēvoci un neapprecēsieties ar misteru Doutonu? Vai zināt, kas tad būs?

—  Nē, to cs nezinu, — meitene nedroši atbildēja. — Man jau sāk likties, ka esmu vinā vīlusies. Man vienmēr šķita — viņš ir labs un sirsnīgs. Bet tagad uzzināju, ka… — viņa aprāvās.

Teikumu pabeidza Poltavo:

—  …ka viņš ir noziedznieks, kas ilgus gadus izmantojis savu tuvinieku lētticību. Jums tas bija šausmīgs atklājums, mis Greja. Bet galu galā jūs viņam tomēr piedosiet, ka viņš ir nolaupījis jūsu īpašumu.

—  Tas viss šķiet tik briesmīgi, — meitene čukstēja. — Ar katru dienu cs arvien skaidrāk redzu, cik šausmīgs ir mans stāvoklis. Krustmāmiņai bija taisnība.

—   Lēdijai Dinsmorai vienmēr ir taisnība, —ar vieglu smīnu piebilda Poltavo. —Tas ir raksturīgi viņas gadiem un stāvoklim. Un kur tad, jūsuprāt, viņai ir taisnība?

—   Nezinu, vai ir labi, ka es jums visu to stāstu, bet viņai likās, ka mans tēvocis iejaukts tumšos darījumos. Reizēm viņa mani brīdināja.

—  Loti ievērības cienīga persona, — Poltavo joprojām ironizēja. —Bet trīs dienu laikā var atgadīties daudz kas. Man loti gribētos zināt, kas būs, ja kāzas nenotiks.

Nesagaidījis Dorisas atbildi, viņš izgāja no istabas.

—   Trīs dienas, —viņš atkārtoja mājupceļā. —Kālab Feringtons tā steidzina Dorisas laulības? Un kāpēc viņš audžumeitai par vīru izraudzījies trūcīgu žurnālistu?

To uzzināt nebija viegli.

*

Turpmākās dienas Frenkam Doutonam pagāja kā sapnī. Viņš nespēja ticēt, ka beidzot laimīgās cerības piepildīsies.

Taču priekam klāt jaucās rūgtums, jo žurnālists saprata — viņš stāsies laulībā ar meiteni, kuras vēlēšanās nesakrīt ar viņa ilgām.

Tomēr Doutons, ticēdams laimīgām saderināšanās beigām, cerēja, ka meitene viņu iemīlēs. Visu šo laiku viņš ne tikai cītīgi strādāja avīzē, bet arī pētīja datus, ko sniedza Tolingtona vēstule. Viņš izskatīja visas baznīcas grāmatas un pūlējās sameklēt visas sievietes, kuras sauc Anna un kuras tolaik bija dzīvojušas Greitbredlijā. Jo grūtāk veicās tāpēc, ka tāds vārds bija daudzām sievietēm.

Vēl bija arī daži citi dati, kas varēja novest uz īstajām pēdām. Taču šo darbu vajadzēja pamest, jo visu uzmanību saistīja gaidamās laulības.

Divas dienas pirms kāzām Frenks kādas lielas avīzes redakcijai, kas atradās Temzas krastmalā, nodeva darbu un no galvenā redaktora saņēma sirsnīgu apsveikumu.

—  Paredzu, ka jūsu nākamais raksts būs jāgaida krietni ilgi? —atvadoties teica redaktors.

—  Mana sieva būs loti bagāta, bet manu darbu tas nekādi neietekmēs. Negrasos no viņas ņemt 11c centa.

Redaktors uzsita Doutonam uz pleca.

—  Jums taisnība, —viņš piekrita. —Tas, kurš dzīvo no sievas līdzekļiem, vairs nedzīvo.

—   Izklausās pēc uzraksta uz kapa plāksnes, — sacīja Frenks.

Deviņos vakarā viņš beidza darbu un izgāja uz ielas. Tā kā Doutons nebija ēdis, viņš gribēja iet uz restorānu. Diena bija pagājusi vienā steigā, un palicis vēl daudz dārāmā.

Pie redakcijas ēkas stāvēja elegants automobilis. Kad

Frenks tam tuvojās, šoferis, pacēlis cepuri, viņu uzrunāja:

—   Piedodiet, ser, vai jūs neesat misters Doutons? ■

—  Jā, tas es esmu, — Frenks izbrīnījies teica.

—   Mani atsūtīja jums pakal.

—   Kas sūtīja un uz kurieni jūs mani vedisiet?

Pie sera Džordža Frederika, —šoferis godbijīgi paskaidroja.

Frenks bija dzirdējis par seru Džordžu, parlamenta locekli. un tagad pūlējās atcerēties, kur un kad ar to kādreiz ticies.

—   Kāpēc man jābrauc pie sera Frederika?

—  Viņš grib ar jums aprunāties.

Frenkam nebija nekāda pamata atteikties. Tāpēc viņš atvēra mašīnas durvis un iekāpa. Durvis aizcirtis, viņš redzēja, ka mašīnā nav viens.

Kas tad… —viņš ierunājās, bet tūdaļ kāda spēcīga roka aizspieda viņam muti un pašu atgrūda sēdeklī.

Automobilis aizjoņoja galvu reibinošā ātrumā…

14. nodaļa brauns lasa avīzi

Lēdija Konstance Deksa sava brāļa mājā aizvadīja bezmiega nakti. Pie brokastgalda viņa tikās ar brāli. Cienīgtēvu Džeremiju Bengliju pārsteidza māsas izskats. Garīdznieks bija neliela auguma, apaļīgs, apmierināts ar sevi un citiem. Pēc sava rakstura viņš visdīvainākos notikumus sliecās uztvert kā gluži parastus. Ja Greitbredlijā gadītos zerhes-

trīce, arī tad viņš paliktu tikpat vienaldzīgs un mierīgs, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis. Taču šoreiz pat šis godājamais vīrs brīnījās:

—  Tu ieradies uz brokastīm? Konstance, nu jau gadiem ilgi neesmu tevi sastapis pie brokastgaida!

—  Es nevarēju aizmigt, —viņa paskaidroja. —Gribu ar savu mapi doties uz Morkotedžu.

—   Man vienmēr licies, ka misters Feringtons ne visai veiksmīgi izraudzījis tev šo dāvanu — Morkotedžu, — Benglijs teica un, brītiņu klusējis, piebilda: —Tā atrodas tik nomaļā vietā, nekad tur neredzu nevienu dzīvu dvēseli, un es vienmēr baidos, ka tu nekrīti par upuri kādam klaidonim vai slepkavniekam.

Šajos vārdos slēpās daudz patiesības. Morkotedža izrādījās jauks namiņš, ko "Noslēpumainā nama" īpašnieks bija uzcēlis vienlaikus ar galveno ēku. Šai kotedžai vajadzēja kļūt par vasaras atpūtas vietu. Mājiņa stāvēja patālāk no ceļa. un, kopš Greitbredlijas raktuvēs vairs nestrādāja, tur bija diezgan vientuļi.

Kādreiz Morkotedža atradās loti dzīva rajona centrā, bet, kad visi mēģinājumi iegūt tur svina rūdu palika bez panākumiem, ļaudis izklīda. Apmēram puskilometru no kotedžas slējās "Noslēpumainā nama" elektrostacijas skurstenis.

Ne vienreiz vien lēdija Konstance saņēma dāvanas no Feringtona. Bija laiks, kad Feringtons nezināja, kā vien izrādīt savu uzmanību. Viņš to apbēra ar dažādām veltēm, bet Morkotedža laikam bija visvērtīgākā. Šajā vientuļajā namiņā Konstance varēja nodoties sapņiem par Greitbredlijā agrāk pavadītajiem laimīgajiem gadiem.

129

—  Kotedža patiešām atrodas nomaļā vietā. viņa piekrita. — Bet neraizējies par mani, es tikšu galā ar visu,

< Tdpals.

turklāt netālu būs Brauns, kurš vienmēr ir gatavs man palīdzēt.

Brālis pamāja ar galvu un atkal iedziļinājās avīzē.

—  Vairāk iebildumu man nav, —viņš izmeta, acis no "Times" nepacēlis. Tad pēkšņi pajautāja:

—   Kas īsti ir šis Smits?

Lēdija Konstance saausījās:

—   Par kādu Smitu tu runā?

—  Cik man zināms, tas ir kāds detektīvs. Pēdējā laikā viņš vairākkārt redzēts Greitbredlijā. Varbūt ar "Noslēpumaino namu" kaut kas nav kārtībā?

—  Kas gan tur varētu notikt? Beidzamajā gadu desmitā šajā pusē nekas īpašs nav atgadījies.

Un viņa paraustīja plecus.

—  Es nekad neesmu spējis saprast, kāpēc šo ēku vajadzēja uzcelt.

Pēc brokastīm lēdija Konstance piecēlās un piegāja pie loga. Lejā stāvēja viņas pasūtītā ekipāža. Brauns pacietīgi sēdēja uz bukas.

—  Pusdienās būšu atpakaļ, —viņa atvadoties sacīja brālim.

Džcremijs Benglijs noskatījās māsai pakal un ievēroja, ka viņa paņēmusi līdzi portfeli. Tajā glabājās dienasgrāmatas un vēstules, ko doktors Goldvortijs bija atvedis no Kongo, bet garīdznieks to nezināja.

Morkotedžas vientulība labvēlīgi ietekmēja lēdijas Konstances izmocīto dvēseli. Viņa varēja tur gremdēties atmiņās, lasīt tik dārgās rindiņas un domāt par nākotni.

Kotedžā nebija kalpotāju. Braukdama uz Greitbrcdliju, lēdija turp parasti aizsūtīja kādu no brāļa kalpotājiem, lai līdz viņas atbraukšanai sakārto namiņu un visu sagatavo.

Pie namiņa lēdija Braunam teica:

— Varat izjūgt zirgu — es te palikšu vismaz divas stundas, — un iegāja mājā.

Važonis godbijīgi pielika pirkstus pie cepures. Tāpat kā citi amata brāli, viņš bija pacietīgs cilvēks. Viņš šķūnī zirgu izjūdza, iebēra tam auzas un sāka lasīt savu iecienīto avīzi, kas stāstīja par augstāko aprindu dzīves jaunākajiem notikumiem.

Lasīšana nebija viņa stiprā puse, tāpēc avīzes sniegtās garīgās barības pietika divām, trim stundām. Apmēram pēc stundas viņam likās, ka kundze viņu sauc. Brauns uzlēca kājās, steidzās uz namiņu un ieklausījās.

Kad sauciens neatkārtojās, važonis nosprieda, ka ir pārklausījies, un, atgriezies savā vietā, iegrima lasīšanā. Tā pagāja četras stundas. Beidzot, sajutis izsalkumu, viņš mānijā, ka pacietība ir izsīkusi.

Brauns lēni piecēlās, aizjūdza zirgu, izbrauca ekipāžu no šķūņa un apturēja iepretim tās istabas logam, kur mēdza sēdēt lēdija Konstance. Pagāja vēl pusstunda. Tā kā lēdija vēl aizvien nenāca, Brauns nokāpa no bukas un iegāja namiņā. Pie savas kundzes durvīm viņš nokremšļojās un tad pieklauvēja.

Neviens neatsaucās.

Viņš pieklauvēja vēlreiz, —atkal nekādas atbildes.

Brauns satraucās. Piegājis pie loga, viņš ielūkojās istabā. Uz grīdas nekārtībā mētājās papīri, dokumenti un vēstules. Viens krēsls bija apgāzts, tintnīca — nokritusi zemē. Viss liecināja, ka noticis kaut kas ārkārtējs.

Važoņa satraukums vēl pieauga, kad, mēģinot atvērt durvis, izrādījās, ka tās ir aizslēgtas.

Mēģinājums durvis i/gāzt bija neveiksmīgs. Brauns piesteidzās pie loga, bet ari tas bija ciet.

Viņš vēl nebija izlēmis, ko tagad darīt, kad ieraudzīja strauji tuvojamies automobili. Kad mašīna apstājās, no tās izlēca Smits.

Brauns viņu pazina pēc izskata, tāpēc steidzās klāt kā glābējeņģelim.

—  Kur lēdija Konstance? — Smits jautāja, pirms važonis paguva atvērt muti.

Brauns drebēdams norādīja uz kotedžu.

—  Viņai jābūt kaut kur tur, —viņš teica, —bet viņa neatbild… un… istaba ir savandita…

Brauns pieveda detektīvu pie loga.

Smits ieskatījās iekšā — aizdomas apstiprinājās.

—   Paejiet sāņus!

Sagrābis pagali, Smits sašķaidīja rūti, tad žigli atbīdīja aizšaujamo un pēc mirkļa jau atradās istabā. Viņš izstaigāja visu māju, bet no lēdijas Konstances nebija ne ziņas, ne miņas. Viņas istabā uz grīdas mētājās mežģīņu strēmelīte. Viss liecināja, ka te ir noticis cīniņš.

—  Hallo! —iesaucās Els, kas bija ieradies kopā ar Smitu un staigāja tam līdzi. Viņš rādīja uz galda atrasto papīra gabaliņu ar asiņainu pirksta nospiedumu.

—  Te ir bijis Peringtons, —īsi izmeta Smits. — Bet kā viņi tikuši no šejienes ārā?

Smits vēlreiz iztaujāja važoni, kurš atkārtoja iepriekš teikto.

—  No kotedžas neviens nekādi nevarēja aiziet, lai es to nemanītu. No savas vietas es pārredzēju ne tikai māju, bet arī visu apkārtni.

—   Vai te nav kādas citas telpas, kur varētu atrasties lēdija Konstance? —Smits gribēja zināt.

—  Te ir tikai šī viena ēka, — Brauns atbildēja.

Tur atradās stallis un ratnīca, kuras durvis nebija aizslēgtas, tā ka Smits viegli tika iekšā. Kaktā viņš ieraudzīja salmu klēpi.

Pēkšņi Smits iekliedzās un noliecās. Viņš satvēra kādu augumu, sapurināja un nostādīja uz kājām.

—  Vai jūs nepaskaidrotu, ko šeit darāt? —viņš jautāja.

Bet uzrunātais klusēja un apjucis skatījās apkārt.

Tas bija Frenks Doutons.

—  Jūs man stāstījāt dīvainas lietas, —Smits atzinās.

—  Nevaru tam nepiekrist, — Frenks smaidīdams apstiprināja.

Tad viņš turpināja:

—   Bet es jūtos tik noguris, ka patnespēju aptvert, ko jau izstāstīju un kas vēl jāpasaka.

—   Nupat stāstījāt, ka vakar jūs nolaupīja un ar automobili vispirms veda nezināmā virzienā pa Londonu, pēc tam — ārpus pilsētas. Rīta pusē jums izdevās aizbēgt, izlecot no mašīnas, kad tā palēnināja gaitu.

—   Pilnīgi pareizi. Man nav ne jausmas, kur atrodos. Varbūt jūs man to varat pateikt?

—  Mēs esam netālu no Greitbredlijas, — Smits paskaidroja. — Brīnos, ka nepazīstat savu dzimto pusi. Cik man zināms, šeit jūs esat pavadījis bērnību.

Frenks izbrīnā skatījās apkārt.

—   Kāpēc es esmu atvests šurp?

—  To nu jums pašam vajadzēs noskaidrot. Man liekas…

—  Vai jūs nedomājat, ka mani gribēja aizvest uz "Noslēpumaino namu"? —jauneklis viņu pārtrauca.

Smits papurināja galvu.

—   Diezin vai. Man šķiet, ka visdrīzāk mūsu kopējais draugs Poltavo to izdarījis pašam par postu. Viņš jūs atvedis šurp, lai aizdomas novirzītu uz "Noslēpumaino namu". Bet tagad pastāstiet, kā nokļuvāt šajā šķūnī.

—   Lai gan biju galīgi zaudējis spēkus, es tikai ar lielu piepūli aizmuku no vajātājiem. Skrējienā pārguris, nonācu šeit un, tā kā visi mani mēģinājumi uzmodināt mājas iemītniekus vai kādu satikt palika bez sekmēm, nolikos gulēt šķūnī.

Frenka atrašanās šeit vēl vairāk sarežģīja jau tā neskaidro stāvokli.

—  Un jūs nevienu nedzirdējāt kliedzam? Vai saklausījāt, ka mājā kādi cilvēki būtu strīdējušies vai ķīvējušies?

—   Nē.

Smits Frcnkam pastāstīja par lēdijas Konstances mīklaino nozušanu.

Tad viņi kopā devās uz kotedžu un turpināja meklēšanu. Augšstāvā bija vannasistaba un guļamistaba, apakšstāvā — kabinets un tam blakus istabiņa, kurā atradās klavieres.

Bet lēdija Konstance bija pazudusi — it kā zeme būtu atvērusies un viņu aprijusi. Tomēr nekādas lūkas mājā nevarēja atrast, un Smitam likās, ka viņš šīs neatminamās mīklas dēļ sajuks prātā.

—   Nav šaubu, ka viss, kas eksistē, aizņem savu daļu telpas. — teica Els. — Lēdijai Konstancei kaut kur ir jābūt. Viņa nevarēja izgaist, nozust bez pēdām.

—  Neiešu no šejienes projām, iekams nebušu noskaidrojis, kur viņa ir palikusi, —Smits apņēmās.

Els pievērsa uzmanību savandītajam rakstāmgaldam un, it kā kaut kas būtu atausis atmiņa, sarauca pieri.

—  Vai atceraties mazo medaljonu, ko atrada pie viena no līķiem Bērklijskvērā? —viņš jautāja šefam.

Smits pamāja ar galvu un no krūškabatas izvilka medaljonu. Kopš šausmpilnās nakts viņš to allaž nēsāja līdzi.

—  Vajadzētu vēlreiz to pamatīgi izpētīt, — Els ierosināja.

Apsēdušies pie loga, viņi rūpīgi apskatīja medaljonu.

Tajā bija ielikts papīra aplītis ar uzrakstu:

"Mor.Kot.

Dievs, sargi karali!"

Els bezpalīdzīgi pašūpoja galvu.

—  Es esmu pārliecināts, ka mūsu meklējumi gūs sekmes, ja izdosies atšifrēt šo uzrakstu. Pievērsiet uzmanību pirmajai rindiņai: "Mor. Kot.". Tas, bez šaubām, nozīmē Morkotedžu.

—  Nudien, jums taisnība! Tas man neienāca prātā. Nav šaubu, ka šis cilvēks ir atminējis Morkotedžas noslēpumu un mēģinājis šantažēt savu līdzzinātāju. Bet nākamā —tik patriotiskā —rindiņa ir galīgi nesaprotama.

—  Arī tajā slēpjas kāda jēga. Tā kaut ko nozīmē.

Detektīvi un Smits palika kotedžā, bet Brauns devās uz

garīdznieka māju un no turienes brauca uz pilsētu.

Drīz vien ieradās cienīgtēvs Džeremijs Benglijs. Viņš bija pavisam mierīgs, un likās, ka ziņa par māsas pazušanu viņu nemaz nepārsteidz.

—  Es Konstanci vienmēr brīdināju, ka nevajag uz turieni doties, ja līdzi neiet pavadoņi, un nespēju sev piedot, ka laidu viņu vienu.

—   Vai varat rast kādu izskaidrojumu?

Mācītājs papurināja galvu. Viņš kotedžā bija pirmoreiz un nebija par to neko dzirdējis. Nebūdams ziņkārīgs, viņš tiešām maz interesējās, kas apkārt notiek.

Pēc pusstundas ieradās vietējās policijas pārstāvji. Kopā ar tiem atnāca arī inspektors, kas bija saņēmis ziņu par notikušo.

—  Domāju, ka šo jauno cilvēku vajadzētu aizturēt, — policijas inspektors teica, norādīdams uz Frenku.

—  Kāpēc? — Smits mierīgi iebilda. — Kāds jums labums no viņa aizturēšanas? Pret misteru Doulonu nav nekādu pierādījumu, un es esmu ar mieru galvot, ka viņam ar lēdijas pazušanu nav nekāda sakara.

Vērsdamies pie Frenka, viņš tam ieteica:

—  Vislabāk būtu, ja jūs no pilsētas aizbrauktu. Vispirms jums vajag izgulēties. Pārdzīvotais nav nekas īpaši jauks pirms jūsu kāzām, —ja nemaldos, tās būs rīt.

Frenks pamāja ar galvu.

—  Fls tikai gribētu uzdot vienu jautājumu: vai jūsu nozagšanai nav kāds sakars ar gaidāmo rītdienas notikumu? Vai kāds negrib izjaukt jūsu kāzas?

Frenks domāja.

—   Man grūti kādu turēt aizdomās, bet Poltavo…

—   Poltavo? — Smits atkārtoja.

—  Arī viņam ir savi nodomi attiecībā uz mis Greju.

Frenkam kļuva neērti, ka šajā situācija ir pieminējis

Dorisu.

—  Jā, es zinu, ka Poltavo ir pamats nejūsmot par jūsu gaidāmajām kāzām. Bet es palūgšu jūs vēlreiz izstāstīt visu, kas notika automobilī, —Smits labsirdīgi aicināja.

Frenks īsumā izklāstīja, kā ticis nolaupīts.

—  Nokļuvis viņu rokās, es kādu laiku izlikos, ka esmu nesamaņā. Mašīna drāzās milzīgā ātrumā. Bēgšanas mēģinājums būtu neveiksmīgs, jo krizdams es nosistos. Man blakus sēdošie bija maskās. Šķiet, tie bija ārzemnieki. Viens no viņiem sēdēja man pretim. Visu nakti viņi turēja uz ceļiem revolverus un lika noprast, ka laidīs darbā ieroci, tiklīdz es mēģināšu pretoties vai bēgt.

Es nesapratu, kādā virzienā braucam, bet pēkšņi mēs atradāmies ārpus pilsētas. Viņi nolaida logu stiklus, bet aizkarus nepašķīra. Par to, ka esam ārpus pilsētas, liecināja svaigais lauku gaiss. Bija skaidrs, ka esam tālu no Londonas. Tad iesnaudos, jo, kad pavēru acis, bija jau gaišs rīts. Arī mani ceļabiedri snauda. Es uzmanīgi palūkojos visapkārt. Automobilis samazināja ātrumu. Un tad es nolēmu bēgt. Nogaidīju izdevīgu bridi, strauji atrāvu vaļā automašīnas durvis un metos ārā. Ne vienu reizi vien esmu lēcis no ejoša autobusa, un mans mēģinājums izdevās.

Atjēdzies ieraudzīju, ka atrodos pļaviņā un netālu ir krūmi. kuros varētu paglābties no vajātājiem. Par laimi, paguvu tur nokļūt, līdz nolaupītāji aptvēra, kas noticis. Kad izskrēju no krūmāja, viņi mani pamanīja un raidīja nopakaļ lodi. bet netrāpīja. Tas arī ir viss.

Džeremijs Benglijs aicināja jaunekli sev līdzi. Frenks atvadījās no Smita, kas palika mašīnā, lai turpinātu meklējumus, un devās līdzi garīdzniekam.

Arī otrreizējā telpu apskate nedeva nekādus rezultātus.

—  Varam tikai iedomāties, —bilda Smits, kas bija zaudējis dūšu, —ka lēdija Konstance izgājusi no mājas tajā laikā, kad važonis lasīja avīzi. Varbūt viņa devās pastaigāties un tagad gaida mūs sava brāļa namā.

Taču Smits zināja, ka viņa izteiktais pieņēmums neatbilst patiesībai. Aizslēgtās durvis un cīniņa pēdas skaidri norādīja, ka viss noticis citādāk, un asiņainais pirksta nospiedums liecināja —šeit izdarīts noziegums. ' — Katrā ziņā lēdija Konstance joprojām atrodas šajā apvidū, aptuveni astoņu kilometru attālumā, —Smits drūmi konstatēja, — un es viņu sameklēšu, kaut arī tāpēc vajadzētu "Noslēpumaino namu" nojaukt līdz pašiem pamatiem.

15. nodaļa kāzas

Pienāca Dorisas Grejas kāzu diena.

Uzlēca saule, bija skaidra, skaista diena. Dorisa sēdēja pie loga un vēroja dārzu. Viņas noskaņojums neatbilda dienas jaukumam —tas bija drūms un nomākts. Par laimi, gatavošanās kāzām prasīja pievērsties tik daudziem sīkumiem, ka neatlika laika domāt par gaidāmo ceremoniju. Pienāca Frenka telegramma, kas nezin kāpēc no Greitbredlijas bija nosūtīta iepriekšējā dienā, un Dorisa jutās apbēdināta, ka viņu kāzu priekšvakarā Frenks nav Londonā. Jaunā sieviete noprata — Frenka prombūtne saistīta ar Tolingtona mantinieka meklēšanu un tāpēc viņš aizbraucis. Dienu pirms kāzām Frenks gan varēja palikt kopā ar līgavu, palīdzēt ar padomu un norādījumiem. Dorisas prātā pavīdēja arī bažas, ka viņš pārāk strauji ir iejuties vīra lomā, likdams ar sevi rēķināties. Turpretī Poltavo pret Dorisu allaž izturējās loti uzmanīgi un atsaucīgi.

Iepriekšējā dienā Dorisa dzēra tēju kopā ar Poltavo, kas bija tik delikāts un piesardzīgs, ka pat nepieminēja gaidāmās kāzas, un nerunāja arī par sevi, toties vina acis bija daiļrunīgas. Vērojot Poltavo, Dorisa juta pret viņu žēlumu, jo nešaubījās par grāfa jūtu patiesumu.

Ienāca kalpone un iztraucēja Dorisas pārdomas, likdama viiiai atgriezties īstenībā.

—  Ieradies misters Debenhems, es vinu ievedīšu viesistabā, — istabene teica.

—Ai, atnācis tēvoča advokāts… es tūlīt iziešu pie viņa! — meitene iesaucās.

Misters Debenhems domīgs staigāja pa istabu. Ieraudzīdams Dorisu, viņš sacīja:

—  Jūs droši vien zināt, ka mans pienākums ir piedalīties jūsu laulību ceremonijā. Man jums jānodod jūsu seifa atslēga. Te būs precīzs saraksts par tajā esošajām dārglietām un naudas summu.

Pabeidzis teikumu, viņš meitenei sniedza attiecīgos dokumentus.

—   Kādā brīvā brīdī varat ar tiem iepazīties. Kopumā jums atstāts īpašums apmēram astoņsimt tūkstoš mārciņu vērtībā. Tas ir ieguldīts solīdos darījumos, tā ka jūs arī dividendēs saņemsiet prāvu summu. Varu pavēstīt, ka pirms sešiem gadiem jūsu tēvocis man jautāja, kā rīkoties ar jūsu īpašumu. Toreiz es biju pret šādu naudas ieguldīšanu, bet turpmākie notikumi pierādīja mana viedokļa aplamību. Biržā notika straujas svārstības, un jūsu tēvocis, tāpat kā daudzi citi, zaudēja lielas naudas summas. Negribu mest ēnu uz misteru Feringtonu, bet tādos apstākļos būtu viegli krist kārdinājumā un jūsu īpašumu izmantot neveiksmīgo biržas operāciju izraisītā deficīta segšanai. Tāpēc man tagad gribētos uzzināt, vai tēvocis jums neko nestāstīja par Tolingtona lielo mantojumu. Viņš bija viens no Tolingtona testamenta izpildītājiem, lai gan šis īpašums neatradās viņa rīcībā.

Dorisa pārsteigta skatījās uz advokātu.

—  Brīnos, ka jūs man par to jautājat. Misters Doutons pašlaik cenšas atrast Tolingtona mantinieku.

—   To es zinu. Jautāju tāpēc, ka saņēmu ziņu no aizbildņiem, kas dzīvo Amerikā. Man būs loti žēl, ja tuvāko četrdesmit astoņu stundu laikā mistera Doutona meklējumi nevainagosies ar panākumiem.

—   Kāpēc tieši tajā laikā?

—  Testamentā ir kāds loti savāds punkts, — advokāts paskaidroja.

—   Es par to neko nezinu, — Dorisa atzinās.

—  Tad es visu sīki izstāstīšu, —advokāts smaidīdams paziņoja. —Šis mantojums jāsadala vienādās daļās mantiniekam un viņa dzīvesbiedrei.

—  Bet ja nu viņš nav precējies? — Dorisa vaicāja, smiedamās par tādu savādu nosacījumu. Viņa atkal atguva savu dzīvesprieku.

—  Tad nauda automātiski pienākas sievietei, ko mantinieks kādreiz apprecēs. Bet tajā pašā testamentā ir arī cits punkts: mantinieks jāatrod ne vēlāk kā divdesmit gadu laika pēc miljonāra nāves. Un šis laiks būs pagājis pēc divām dienām.

—   Nabaga Frenks! —Dorisa iesaucās. —Viņš, meklēdams šo mantinieku, ir izšķiedis tik daudz enerģijas. Tātad, ja viņš noteiktajā laikā mantinieku neatradīs, viņš zaudēs tiesības uz atlīdzību?

—    Tādā gadījumā viņam ir loti maz cerību saņemt atlīdzību. To viņam izmaksātu tikai tad, ja meklējumi sekmētos. Tāpēc jau es ierados pie jums, jo zināju, ka misters Doutons ir ieinteresēts šīs lietas iznākumā un… —viņš sastomījās, —tāpēc, ka likās —jus to visu zināt no sava tēvoča nostāstiem.

—  Vai jūs domājat, ka viņš mani informēja, kas ir Tolingtona mantinieks? Vai tiešām jums šķiet, ka viņš to zinājis, bet kaut kādu savtīgu iemeslu dē| ir slēpis?

—   Lūdzu uz mani nedusmoties, — advokāts attrauca, — es negribu teikt neko sliktu par misteru Feringtonu, bet zinu, ka viņš bija loti gudrs un apsviedīgs. Iespējams, ka viņš jums ir pateicis kaut ko tādu, kas jūsu nākamajam vīram palīdzētu meklējumos.

Bet Dorisa noliedzoši papurināja galvu.

—   Es par to visu neko nezinu. Tēvocis neko nestāstīja. Viņš bija loti noslēgtas dabas cilvēks un nekad nerunāja par saviem darījumiem, taču tāpēc es neapšaubīju viņa jūtas attiecībā uz mani.

—   Tas ir arī viss, ko gribēju jums pavēstīt, —sacīja misters Debēnhems. — Redzēsimies ceremonijas laikā.

Dorisa piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Atļaujiet cerēt, ka laulībā būsiet loti laimīga un visas jūsu cerības piepildīsies, —viņš piebilda.

—  Es gan nemaz nezinu, ko īsti gaidu, — Dorisa atteica nogurušā balsī un atvadījās no advokāta.

Ceļā uz savu kantori advokāts kaut ko domāja, skumīgi šūpodams galvu.

Vai gan kādreiz ir bijušas prozaiskākas un skumīgākas laulības nekā tās, kurām viņa gatavojās? Šo jautājumu

Dorisa sev uzdeva, prātodama, kas gan viņu sagaida. Ar šādu domu viņa sēdās automobili, lai brauktu uz kāzu ceremoniju.

Tāpat kā jebkura jauna meitene, arī viņa šo dienu un dzīvi pēc kāzām bija iztēlojusies visrožainākajās krāsās. Viņa sapņoja, ka, ērģelēm svinīgi skanot, viņu līdz altārim aizvedīs aizbildnis Gregorijs Feringtons. Viņa sapņoja, ka būs laimīga, jo precēsies ar mīlamu cilvēku. Bet nu sapņi bija izgaisuši. Viņa, viena no Londonas skaistākajām un bagātākajām meitenēm, uz laulību ceremoniju devās viena pati, turklāt īrētā taksometrā.

Frenks viņu sagaidīja pie drūmās ēkas, kurā reģistrēja laulības. Turpat stāvēja arī misters Debenhems ar saviem palīgiem. Un Dorisa vēl nepaguva atjēgties, kad jau bija kļuvusi par misis Doutoni.

—   Tagad mums jādara turpmākais, —advokāts teica, kad viņi atkal iznāca uz ielas, un paskatījās pulkstenī.

—   Es ieteiktu doties uz Depozītu banku, un, ja jūs atļausiet, es piecās minūtēs nokārtošu visas formalitātes, kādas nepieciešamas, pārņemot mantojumu.

Dorisa pret šo priekšlikumu neiebilda.

Ceļā uz banku Frenks ilgi klusēja un izteica tikai dažas piezīmes par to, kā ielās regulē satiksmi.

Dorisa domās pateicās viņam par tādu atturību. Viņa jutās satraukta. Viņa bija precējusies — precējusies ar cilvēku, pret kuru gan juta simpātijas, bet ko tomēr nevarēja saukt par savu mīļoto. Viņa izgājusi par sievu pie cilvēka, ko viņas vietā izvēlējies cits, apprecējusies pret pašas gribu. Palūkojusies uz Frenku, viņa manīja, ka arī jaunais vīrs ir nomākts un drūms. Cik daudzsološs sākums! Kādus priekus un bēdas solīja viņu turpmākā laulības d/īvc? Ar ko tas viss beigsies?

Automobilis apstājās pie bankas, un jaunlaulātie Debenhema pavadībā iegāja bankā.

Tur iznāca maza aizķeršanās, kamēr Debenhems skaidrojās ar kalpotājiem un personāls kārtoja formalitātes. Pa to laiku paguva ierasties arī Poltavo.

Viņš noliecās pie Dorisas rokas un, kā viņai likās, paturēja to savā mazliet ilgāk, nekā patika Frenkam. Poltavo izteica dažus vispārīgus novēlējumus un sasveicinājās ar pārējiem.

—   Grāfs Poltavo ieradies saskaņā ar jūsu tēvoča gribu, — advokāts steidzās paskaidrot. —Dažas dienas pirms Feringtonas mīklainās nozušanas es saņēmu tādu vēsti.

Frenks neapmierināts pašūpoja galvu, taču bija pārāk smalkjūtīgs, lai izrādītu nepatiku, un apņēmās būt pēc iespējas laipnāks pret šo ārzemnieku.

Viens no bankas kalpotājiem viņus veda pa garu, velvētu gaiteni, kura galā rēgojās smagas, rcžgotas tērauda durvis. Kalpotājs tās atslēdza, un viņi iegāja glabātavā.

Tur kaktā stāvēja viens vienīgs seifs. Advokāts iedarbināja atslēgas mehānismu, un seifa durvis ar klusu metālisku šķindoņu atvērās. Debenhems tam bija vistuvāk un ar savu augumu aizsedza no klātesošo acīm skapja saturu. Pēkšņi advokāts atsprāga atpakaļ un pārbijies iekliedzās:

—  Tas ir tukšs!

—  Tukšs? — nočukstēja Dorisa.

—  Tajā ir tikai, lūk. kas, —advokāts izdvesa un sniedza jaunajai sievietei aploksni. Dorisa to atplēsa un lasīja:

"Diemžēl biju spiests Tavu īpašumu izmantot savu plānu īstenošanai. Tu varētu mani par to nosodīt, bet es lūdzu piedošanu, jo esmu dāvājis Tev daudz lielāku dārgumu nekā nolaupīju… es dāvāju Tev dzīvesbiedru…" Dorisa ar pūlēm pacēla acis.

—   Ko tas viss nozīmē? —viņa jautāja.

Frenks paņēma vēstuli un nolasīja to līdz beigām.

"… dzīvesbiedru Frenku Doutonu…" —burti viņa acu priekšā saplūda. — "Un Frenks Doutons ir īstais Tolingtona mantinieks, jo ir viņa mazdēls. Visi dokumenti, kas apliecina viņa izcelsmi un tiesības uz mantojumu, atrodas aizzīmogotā aploksnē pie mana advokāta. Uz šīs aploksnes ir lielais burts S.

Gregorijs Feringtons."

Pirmais atjēdzās misters Debenhems. Viņa praktiskais prāts uzreiz aptvēra situāciju.

—   Varu apstiprināt, ka šāda aploksne patiešām ir un glabājas manā kantorī, —viņš paskaidroja. —Misters Feringtons man to iedeva, stingri pieteikdams, l<a bez papildu norādījumiem to nevienam nedrīkst izsniegt. Atļaujiet jūs apsveikt, mister Douton!

Un viņš paspieda roku izbrīnītajam jauneklim. Frenks to visu noklausījās it kā pa sapņiem. Tātad Tolingtona miljonu mantinieks nebija neviens cits kā viņš —Džordža Doutona dēls! Un, meklēdams Tolingtona māsu, viņš bija meklējis savu vecmāmiņu.

Piepeši Frenkam viss kļuva skaidrs. Nebūtu vajadzīgi nekādi pūliņi un meklējumi, ja viņš uzzinātu savas mātes vārdu. '

Doutons tikai ar pūlēm atcerējās laipno un labsirdīgo sievieti. Viņš vēl bija bērns, kad māte nomira. Nekad Frenkam pat prātā neienāca, ka šī sieviete, kas aizgāja viņsaulē dažas stundas pirms mīļotā vīra nāves, varēja būt Tolingtona māsa. Frenks smagi nopūtās, aptverdams, ka viņa materiālais stāvoklis pēkšņi uzlabojies tieši tad, kad viņš apprecējis tikpat pēkšņi izputējušu meiteni.

Dorisai tas bija pārāk smags trieciens, lai viņa uzreiz atgūtos.

Frenks maigi noliecās pie sievas, mēģinādams to mierināt. Foltavo viņus paslepus vēroja, Osiņas kodīdams. Viņa lūpās vīdēja ķēmīgs smaids.

—   Mana dārgā, —Frenks teica, —viss taču būs labi. Tavs īpašums nav zudis: tēvocis bija spiests tikai to aizņemties uz laiku.

—  Nē, tā nav, —meitene čukstēja, elsas valdīdama, —man ir smagi apzināties, ka tēvocis ar viltību piespieda noslēgt šīs laulības. Mani neuztrauc, ka viņš ir paņēmis manu īpašumu. Manā dzīvē naudai nekad nav bijusi liela nozīme. Bet viņš tevi piemānīja, izmantojot mani.

Un Dorisa ar rokām aizklāja seju. Pēc īsa brītiņa viņa saņēmās, un Frenks veda sievu uz automašīnu.

Poltavo noskatījās abiem pakal un, nekaunīgi smīnēdams, teica advokātam:

—  Misters Feringtons ir varen viltīgs.

Pret paša gribu viņš bija spiests Feringtonu pienācīgi novērtēt un noliekt galvu tā izveicības priekšā.

Advokāts vērīgi uzlūkoja svešzemju grāfu:

—  Anglijas cietumos čum un mudž cilvēki, kas specializējušies šādās viltībās, —viņš sausi noteica un atstāja Poltavo vienatnē ar paša domām.

16. nodaļa notikumi Korkstritā

Par pēdējiem notikumiem Smitam pastāstīja inspektors Els.

—  Tagad k|ūst saprotama arī Feringtona nozušana, — Smits teica, viņu uzklausījis.

—  Es vēl aizvien īsti nesaredzu šo notikumu kopsakaru, — Els atzinās, kopā ar Smitu pusdienodams Friča viesnīcā.

Tādā gadījumā es atļaušos jums visu īsumā paskaidrot. Feringtons jau sen zināja, ka Doutons ir Tolingtona miljonu mantinieks. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņš apmetās Greitbredlijā, kur dzīvoja Tolingtona mantinieki. Doutonu dzimtas vecākās atvases jau bija mirušas, bet dzimtu pārstāvēja Džordžs Doutons, romantiski noskaņots un nepraktisks dabaszinātnieks.

Džordžs iemīlējās lēdijā Konstancē Deksā, bet arī Feringtons centās iemantot lēdijas labvēlību. Viņš zināja, ka īpašumu sadalīs vienādās dalās starp mantinieku un tā dzīvesbiedri. Džordžs Doutons kļuva par atraitni, un viņam bija dēls. Loti iespējams, ka Feringtons pat nezināja, ka ir šāds zēns, jo Frenks Greitbredlijā ieradās tikai brīvdienās.

Fakts, ka Doutonam ir dēls, mazliet mainīja Feringtona plānus. Vienlaikus viņam nācās uzņemties savas brāļameitas Dorisas Grejas audzināšanu. Viņš meiteni iemīļoja un nolēma izmantot Dorisu, lai iegūtu Tolingtona mantojumu. Mīlestība uz Dorisu bija viena no nedaudzajām simpātiskajām Feringtona rakstura iezīmēm.

Likdams lietā velnišķīgu viltību, kas robežojas ar ģenialitāti. gandrīz vai Bordžu ļaundarību līmenī, viņš izperināja plānu —laupīt Džordžam Doutonam dzīvību un vēlāk tā dēlu apprecināt ar savu audžumeitu.

Viņš panāca, ka jaunieši icpazīstās un cerēja, ka abi satuvināsies un vina vēlmes piepildīsies.

Tomēr notikumi risinājās gausāk nekā cerēja Feringtons. Turklāt viņš uzzināja, ka mantinieks pēc zināma laika zaudē visas tiesības. Viņš mēģināja Dorisu ietekmēt, taču audžumeita pretojās. Vēl vairāk — Feringtons spēra pārdrošu soli un uzdeva pašam Frenkam Doutonam sameklēt Tolingtona mantinieku. Tādējādi viņš sev izvirzīja divus mērķus — pirmkārt, jauneklis bija spiests visu laiku ar viņu tikties, otrkārt, tika ievērota pārējo testamenta izpildītāju prasība, proti, ka Feringtonam ir jāmeklē mantinieks.

Taču visi mēģinājumi panākt Dorisas precības ar Frenku palika nesekmīgi. Tuvojās pēdējais termiņš, bet mērķis vēl aizvien nebija sasniegts, tāpēc Feringtons nolēma ķerties pie ārkārtējiem līdzekļiem. Viņš nozuda. To darīt pamudināja arī citi iemesli.

Feringtons zināja, ka es nojaušu viņš īsto lomu un ka lēdija Konstance viņu nodos, tiklīdz noskaidrosies, ka atbildība par lēdijas mīļotā cilvēka nāvi gulstas uz viņu. Šis apstāklis, kā arī testaments, kas jāatver pēc viņa nozušanas, bija izšķirošais faktors. Testamentā Feringtons kategoriski pieprasīja, lai Dorisa apprecas ar Doutonu. Domāju, ka Dorisa droši vien saprot: viņas tēvocis vēl arvien ir dzīvs.

Smits paskatījās pa logu un vēroja laužu drūzmu Pikadilli laukumā. Viņa sejā bija skumjas un sarūgtinājums.

— Ja tik es gribētu, jau rīt apcietinātu Feringtonu, Smits teica, —taču vēlos notvert ne tikai viņu vienu, bet visu šo organizāciju.

—  Ko jūs domājat par lēdijas Deksas nozušanu? — Els jautāja. — Kamēr mēs šeit zaudējam laiku, viņai joprojām draud briesmas.

Smits pašūpoja galvu.

—   Ja tie viņu nav nogalinājuši jau pirmajā mirklī, — tad par viņas dzīvību nav jābažījas. Ja Feringtons —un es nešaubos, ka tieši viņš ir nolaupījis lēdiju, —nav līdz šim viņu nonāvējis, tad arī tagad to nedarīs. Feringtons varēja laupīt viņai dzīvību tieši kotedžā, un neviens nespētu atklāt šo noziegumu. Lai lēdija Konstance pagaida. Pirms mēs lūkosim atbrīvot viņu, mums jāmēģina notvert visu šo izspiedēju bandu, kas pārdroši darbojas policijai pašā degungalā. Kamēr man tas nebūs izdevies, es ne brīdi nejutīšos mierīgs.

—   Un Poltavo?

—  Arī Poltavo lai pagaida, — Smits pasmaidīja.

Pēc šīs sarunas viņi izgāja no viesnīcas. Kāds vīrs, kas vērīgi aplūkoja veikalu skatlogus, pameta skatienu uz detektīviem un tad sekoja abiem pa pēdām. Savukārt viņam sekoja kāds cits, kas it kā aizrautīgi lasīja avīzi.

Smits ar savu pavadoni iznāca uz Korkstrītas, kas tajā laikā bija gandrīz vai tukša. Tikai retumis varēja redzēt vienu otru steidzīgu gājēju. Pirmais policistu izsekotājs pielika soli un izvilka no kabatas kādu metāliski spīdošu priekšmetu. Bet iekams viņš paguva kaut ko uzsākt, ceturtais gājējs, nometis avīzi, ar veiklu kustību satvēra uzbrucēju pie rīkles un ietrieca ceļgalu tam mugurā.

Cīniņa troksnis pievērsa Smita uzmanību. Viņš atskatījās. Ar Smita palīdzību detektīvs padarīja uzbrucēju pretoties nespējīgu. Tas bija melnīgsnējs, neliela auguma cilvēks ar asiem sejas pantiem, acīmredzot — itālietis.

Policists noziedznieku pārmeklēja un uzlika viņam roku dzelžus. Pirms apkārt paguva sanākt ziņkārīgie, uzbrucēju iegrūda automobilī un aizveda uz policijas pārvaldi.

Tur aizturēto nopratināja. Viņam uzdeva parastos jautājumus, bet itālietis klusēja un negrasījās atbildēt. Bez šaubām, viņš bija gribējis neģēlīgi nogalināt Smitu. Pie viņa atrada ne tikai revolveri, bet arī dunci. Taču pats svarīgākais, ko pie viņa atrada un kas izraisīja īpašu Smita interesi, bija papīra strēmelīte ar trīs itāliski uzrakstītām rindiņām.

Tekstu nekavējoties pārtulkoja angliski un izrādījās, ka šim cilvēkam dotas precīzas instrukcijas par Smita atrašanās vietu.

— Aizvediet viņu uz kameru, —domāju, ka mums vēl vajadzēs ar viņu noņemties. Es esmu gatavs saderēt, ka man viņu ir uzsūtījis Poltavo.

Aizturētais neteica ne vārda. Smita mēģinājumi no viņa kaut ko uzzināt palika bez panākumiem.

Nākamajā rītā apcietināto pamodināja un aicināja apģērbties. Divi policisti izveda viņu ārā, iesēdināja automobilī un aizveda uz Duvru. Tur detektīvi kopā ar itālieti uzkāpa uz kuģa un aizbrauca līdz Kalē, kur iedeva simt franku un atvadoties viņa dzimtajā valodā paskaidroja, ka pēc ministra rīkojuma viņš tiek izsūtīts no Anglijas.

Puisis priecājās, ka tik viegli ticis vaļā, un saņemtās summas lielāko dalu iztērēja, lai nosūtītu Poltavo garumgaru telegrammu.

Smits bija pārliecināts, ka tāda telegramma tiks adresēta Poltavo, un gaidīja to Londonas galvenajā pastā. Iepazinies ar telegrammas saturu, viņš ierēdnim sacīja:

—  Pateicos, tagad varat to nogādāt adresātam. Visu, kas mani interesēja, es esmu uzzinājis.

Stundu vēlāk telegrammu pasniedza Poltavo. Viņš varen sadusmojās uz savu neattapīgo līdzzinātāju, kas bija rīkojies tik nepiesardzīgi. Telegramma bija rakstīta italiski, turklāt bez šifra, tā ka ikviens varēja iepazīties ar tās saturu.

Visu dienu Poltavo gaidīja ierodamies policiju, un, kad vakarā atnāca Smits, viņš bija gatavs dot liecību par notikušo, pēc iespējas cenzdamies mazināt savu vainu.

Taču, viņam par izbrīnu, Smits izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Viņš bija ieradies cita iemesla dē|. Smits apjautājās, kā jutas mis Doutona, kas zaudējusi savu īpašumu.

—  Man misters Feringtons uzticējās, —atbildēja Poltavo, nopriecādamies, ka detektīva vizīte nav saistīta ar sekām, kas viņu biedēja. —Tomēr biju loti pārsteigts, kad mūsu acu priekšā atvēra 1ukšu seifu. Meitenei tas bija smags trieciens. Viņa kopā ar dzīvesbiedru aizbrauca uz Parīzi.

Smits pamāja ar galvu.

—   Vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu man viņu adresi?

—   Labprāt, — Poltavo no rakstāmgalda atvilktnes izņēma piezīmju grāmatiņu.

—  Loti iespējams, ka es pats rit došos uz Parīzi, —Smits turpināja. — Esmu nodomājis viņus uzmeklēt. Nav gan patīkami "jaunlaulātos traucēt kāzu ceļojumā, tomēr policijai ir zināmi pienākumi.

Viņi abi pasmaidīja, un Poltavo juta lielu atvieglojumu. Acīmredzot detektīvs par viņu īpaši neinteresējās.

Ne velti Poltavo juta cieņu pret šo izcilo Skotlendjarda darbinieku, un šī cieņa pamatoti mājoja līdzās bailēm. Var jau būt, ka viņš Smitam piedēvēja ģeniālas spējas, kādu tam nemaz nebija, taču vienlaikus viņš detektīva viltību neprata pienācīgi novērtēt. Kā gan Poltavo bulu varējis iedomāties, ka Smits šajā vakarā atnāca tikai tādēļ, lai grāfu nomierinātu un izgaisinātu aizdomas, kas viņam bija radušās.

Apmainījušies parastajām laipnībām, viņi šķīrās.

Palicis viens, Poltavo atviegloti nopūlās un sāka izstrādāt grandiozas šantāžas plānu. Pa logu noskatījies, ka detektīvs tiešām iesēžas mašīnā un aizbrauc, viņš rūpīgi aizslēdza durvis, tad izvilka rakstāmgalda atvilktni un nospieda slēptu atsperi. Atvērās slepens nodalījums, no kura viņš izņēma vēstuļu sainīti.

Šis vēstules rotāja Ambīrijas hercoga ģerbonis. To saturs bija loti svarīgs. Hercogs agrā jaunībā bija apprecējis trūcīgu meiteni. Tolaik viņa pulks atradies Gibraltārā, un neviens nav nopietni vērtējis iespēju, ka viņš varētu mantot titulu, jo esot bijuši vēl daudzi citi iespējamie mantinieki.

Kā liecināja šīs vēstules, sieviete; kuru apprecējis hercogs, bijusi apburoši daiļa spāniele, taču vienkāršu ļaužu bērns.

Vēlāk hercogs laikam notikušo nožēlojis, jo tad, kad mantojis titulu, apprecējies vēlreiz, šoreiz ar Vīčesteras hercoga trešo meitu. Turklāt, kā bija redzams no Poltavo rīcībā esošajiem dokumentiem, viņš nebija papūlējies šķirties no pirmās sievas.

Lieliskāku materiālu šantāžai bijs grūti iedomāties. Ambīrijas hercogs bija viens no Lielbritānijas karalistes bagātākajiem cilvēkiem, viņam piederēja puse Londonas un vairākas muižas dažādās grāfistes. Šis hercogs bija īstais upuris, no kura varēja izspiest krietnu naudas žūksni.

Spāniete bija mirusi, bet palicis viņas dēls. Līdz ar to viss būtiski mainījās. Dokumentu publicēšana nenovēršami izraisītu lielu skandālu. Visi pierādījumi, ka šīs pretenzijas ir patiesas, atradās Poltavo rokās. Nodevīgais sulainis bija pagādājis ne tikai laulības apliecību, bet ari izrakstus no baznīcas grāmatas un miršanas apliecības. Poltavo ķērās pie nodoma īstenošanas, un rezultāti šķita visai iepriecinoši.

Uz savu vēstuli viņš saņēma atbildi, kas bija publicēta avīzes "Times" sludinājumu nodaļā. Upuris piekrita uzsākt sarunas, pat nepieminēdams iespēju, ka varētu iejaukties policija.

Hercogs bija ar mieru samaksāt par klusuciešanu, nest jebkurus upurus, lai tikai saglabātu sava nama godu.

Tagad vajadzēja tikai vienoties. Par dokumentiem un klusēšanu Poltavo pieprasīja piecdesmit tūkstošus mārciņu. Tāda summa dotu iespēju uz visiem laikiem atstāt Angliju un dzīvot tā, kā viņš jau sen ilgojās, neiesaistoties nekādos riskantos darījumos. Šo naudu Poltavo jau varēja uzskatīt par savu. Viņš ar Feringtonu bija noslēdzis vienošanos, ka divas trešdaļas no katrā operācijā iegūtās summas pienākas Feringtonam un līdzzinātājiem, bet šoreiz Poltavo negatavojās vienošanos ievērot.

Viņš bija pārliecināts, ka Feringtons atrodas viņa rokās. Cilvēks, kas neriskēja iziet ārā no sava patvēruma, bija bezpalīdzīgs un nevarēja neko uzsākt pret viņu. Tātad visi trumpji atradās Poltavo rokās. Doktors Folls bombardēja viņu ar vēstulēm, neatlaidīgi pieprasīdams dalu, kas pienācās namam, bet Poltavo pat neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Viņš jutās kā stāvokļa noteicējs un steidzās visu uzkrāto summu noguldīt kādā Parīzes bankā. Pavērās spožas iespējas, un pēdējam viņa triecienam vajadzēja būt vislieliskākajam un visienesīgākajam. Saņēmis naudu no Ambīrijas hercoga, viņš varēja atļauties tādu greznību kā atlikušo mūža dalu nodzīvot godīgi, bez afērām.

Atskanēja zvans. Bija atnācis atbaidoša izskata itālietis — viens no aģentiem, kura pakalpojumus Foltavo izmantoja, kad vajadzēja darīt kaut ko pārāk bīstamu vai nepatīkamu.

—  Federiko, — Poltavo viņu uzrunāja itāliski, — policija ir notvērusi Antonio un izsēdinājusi Kalē ostā.

—  Zinu, sinjor. Viņam ir laimējies. Es baidījos, ka viņu ietupinās aiz restēm.

Poltavo pasmaidīja.

—  Reizēm Anglijas policijas rīcība ir pavisam neizprotama. Antonio mēģināja nogalināt kriminālmeklēšanas galveno priekšnieku, bet šie viņu palaiž vaļā! Vai tas nav neprāts?! Bet Antonio nekad šurp neatgriezīsies: ja ari viņi reiz ir rīkojušies tik bezprātīgi, tas vēl nenozīmē, ka viņi tā darīs arī otrreiz. Telegrafēju viņam, lai brauc uz Parīzi un gaida mani tur. Ja jums kādreiz gadīsies nokļūt tādā situācijā, kādā bija, šis nabaga Antonio, tad es brīdinu jūs — nekādā ziņā nesūtiet man telegrammas!

—   Par to neraizējieties, sinjor, —iialietis pasmīnēja. — Nesūtīšu telegrammas tāpēc vien, ka neprotu rakstīt.

—   Brīnišķīgs robs jūsu audzināšanā.

Poltavo paņēma no galda aploksni.

—   Šo vēstuli nodosiet cilvēkam, ko satiksiet Brensonskvērā. Es jau teicu, kur tieši jūs viņu sastapsiet.

Itālietis pamāja ar galvu.

—  Savukārt šis cilvēks iedos vēstuli jums. To aiznesiet uz sava brāļa māju. Pie vārtiem jūs gaidīs cilvēks garā mētelī. Iedams garām, iebāzīsiet aploksni viņam kabatā. Vai sapratāt?

—  Jā. Un visu iegaumēju.

—  Bet tagad ejiet, un lai Tas Kungs jūs sarga! — Poltavo liekulīgi noteica un iedeva itālietim vēstuli, kurai vajadzēja laupīt mieru un drošību nelaimīgajam Ambīrijas hercogam.

Vēlu vakarā Fedcriko Fregeti ieradās Poltavo norādītajā ielā. Pie sava brāļa mājas viņš pamanīja cilvēku. Ātri pārlaidis tam skatienu un pārliecinājies, ka tuvumā neviena cita nav, viņš ieslidināja vēstuli nepazīstamajam kabatā.

Valdīja krēsla, un neviens nebūtu varējis pamanīt vēstules nodošanu. Poltavo —tas bija viņš —, saņēmis vēstuli, steidzās mājās. Ceļā viņš vairākkārt mainīja taksometrus un pārradās savā dzīvoklī tikai tad, kad bija pārliecinājies, ka netiek izsekots.

Degdams nepacietībā, viņš atplēsa vēstuli, lai uzzinātu hercoga atbildi. Vai hercogs būs ar mieru samaksāt prasīto summu? Ja ne, tad cik īsti piedāvās par klusēšanu? Bet jau pēc pirmo rindiņu izlasīšanas viņš atviegloti nopūtās.

"Esmu gatavs samaksāt Jūsu pieprasīto summu, lai gan domāju, ka Jūs izdarāt smagu noziegumu," bija rakstīts vēstulē. "Tā kā Jūs baidaties, vai es nemēģināšu izvairīties no solījuma pildīšanas, daru Jums zināmu, ka naudu nodos kāds vecs manas Lenkašīras muižas strādnieks, kuram es, protams, negribu paskaidrot visu, kas notiek. Viņš Jums iedos aploksni ar naudu, kad būs saņēmis dokumentus, uz kuriem Jūs atsaucaties. Norādiet laiku un vietu, kad Jums būtu ērti, un es pēc Jūsu vēlēšanās aizsūtīšu savu cilvēku."

Poltavo sejā iegūla triumfējošs smaids. Viņš bija nokļuvis pie mērķa.

—  Nu ir pienācis laiks mums šķirties, draudziņ Ferington, — viņš čukstēja. — Jūs man vairs neesat vajadzīgs.

Visu, ko varēju, es no jums esmu paņēmis. Piecdesmit tūkstoši mārciņu… —viņš atkārtoja ar neslēptu prieku. — Ernesto, tev nu gan ir laimējies! Visa Eiropa gatava tev pakalpot, un tu vari atstāt šo neviesmīlīgo zemi. Apsveicu tevi, draugs!

jautājums par vietu, kur sastapties ar Ambīrijas hercoga sūtni, bija loti svarīgs. Lai gan vēstule liecināja, ka upuris nevēlas skandālu, tomēr Poltavo hercogam pilnīgi neuzticējās. Ideja — sūtīt vecu strādnieku — bija loti laba, taču kādu tikšanās vietu izraudzīties?

Nolaupījis Frenku Doutonu, viņš to gribēja paslēpt nelielā namiņā, ko īrēja Londonas austrumdaļā. Brauciens uz "Noslēpumaino namu" bija tikai manevrs, lai policiju novirzītu uz aplamām pēdām un aizdomas kristu uz Feringtonu. Tāpēc automobilim ar gūstekni vajadzēja atgriezties Londonā, un bija nodomāts Frenku Doutonu iemidzināt un aizvest uz nelielo namiņu, kur viņš paliktu, kamēr paiet Fcringtona noteiktais kāzu temiņš.

Bet tik lielas summas saņemšana šajā namā bija pavisam kas cits. Pastāvēja liela varbūtība, ka policija to aplenkuši. Lai izvairītos no nevajadzīga riska, Poltavo domāja izraudzīties atklātu vietu, kur apkārtne ir labi pārredzama.

Vai varbūt tomēr izvēlēties Grcitbredliju?

Tas būtu izdevīgi divējādā ziņā. Atkal visas aizdomas kristu uz "Noslēpumainā nama" iemītniekiem, un, ja viss iegrozītos nelādzīgi, turpat tuvumā būtu sabiedrotie — agrākie līdzdalībnieki.

Ļaunākajā gadījumā viņš varētu teikt, ka naudu iekasējis, lai nodotu Feringtonam.

Jā, Greitbredlija — tuksnesīga vieta uz dienvidiem no pilsētiņas — bija vispiemērotākā, kur tikties ar Ambīrijas hercoga sūtni.

17. nodaļa poltavo pēdējais trumpis

Pagāja trīs dienas.

Uzvilcis vienkāršas laukstrādnieka drēbes, grāfs Poltavo soļoja pa dienvidu cc]u. Viņš no Greitbredīijas gāja uz augstu pakalnu, no kura uz visām pusēm pavērās plašs skats.

Debesis sedza mākoņi, un auksts vējš plosīja apģērbu. Tādā laikā, protams, neviens neietu pastaigāties.

Pa kreisi no ceļa varēja redzēt vieglā miglā tīto pilsētiņu. Labajā pusē, koku daļēji aizsegta, rēgojās masīvā, neglītā "Noslēpumainā nama" fasāde.

Mazliet tālāk slējās spēkstacijas augstais skurstenis un stāvēja omulīgais namiņš, no kura tik noslēpumaini bija nozudusi lēdija Konstance. Pēc šā notikuma namiņš saistīja visu apkārtējo iedzīvotāju uzmanību.

Bija pagājusi vairāk nekā nedēla kopš lēdijas Konstances nozušanas. Tā tika izskaidrota loti dažādi. Greitbredīijas policija loti rūpīgi pārmeklēja visu apkārtni, bet nekur neatrada nekādas pēdas. Tikai daži cilvēki, arī Smits, bija pārliecināti, ka lēdija vēl arvien atrodas kaut kur tuvumā.

Grāfs Poltavo bija apgādājies ar labu lauka tālskati un cītīgi vēroja ceļu. Tālumā parādījās automobilis un, saceldams putekļu mākoņus, aizdrāzās Londonas virzienā.

Tad, vērīgi izpētījis apkārtni, Poltavo ieraudzīja cilvēku, kura dēļ bija šeit ieradies. Pa lauku gāja cilvēks, kurš ik pa brīdim apstājās, it kā nezinātu, kurp doties. Poltavo nogūlās zemē un tālskati vēroja nācēju.

Viņš redzēja, ka tas ir pavecs vīrs ar lielu sirmu bārdu un sirmiem matiem. Mugurā tam bija pašaustas drēbes svārki un rokā platmale. Viņš bija atpogājis krekla apkaklīti un ap kaklu apsējis lakatiņu. To visu Poltavo redzēja, tālskatī vērodams nepazīstamo, un šīs detaļas viņu nomierināja un izgaisināja visas šaubas.

Šis vīrs neizskatījās pēc krāpnieka. Poltavo bija loti rūpīgi sagatavojies visādām nejaušībām, likdams lietā piesardzības līdzekļus. Uz trim ceļiem, kas veda no pakalna, viņu gaidīja trīs automobiļi, ja nāktos bēgt, viņš varēja izraudzīties jebkuru virzienu, zinādams, ka tur gaida automobilis, kas aizvedīs no vajātājiem.

Vecais tuvojās. Poltavo piecēlās un gāja pretī.

—  Vai jums ir man domātā vēstule? —viņš jautāja.

Atnācējs Poltavo vēroja ar aizdomām.

—   Kāds ir jūsu vārds? —viņš asi noprasīja.

—  Mani sauc Poltavo, — labsirdīgi atbildēja viltus grāfs.

Vecais lēni bāza kabatā roku un izvilka paprāvu sainīti.

—  Bet vispirms man kaut kas jāsaņem no jums, —viņš pieprasīja.

Poltavo sniedza aizzīmogotu aploksni un pretī dabūja sainīti.

Un vēlreiz viņš paskatījās uz veco. ja nebūtu bārdas un sirmo matu, cilvēka nemaz neizskatītos vecs.

—  Šis ir vēsturisks brīdis! —priecīgi iesaucās Poltavo. Viņš bija lieliskā noskaņojumā. Prātā nāca visas cerības un sapņi, kas saistījās ar nupat iegūtā sainīša vērtīgo saturu.

—  Lūgšu jūs pateikt savu vārdu, lai es pirmajā izdevīgajā gadījumā izdzertu uz jūsu veselību!

—   Mani sauc Smits, —lēni un skaidri teica vecais, — un es jūs apcietinu, apsūdzot izspiešanā.

Poltavo atsprāga sāņus. Viņa seja kļuva pelnu pelēka.

Viņš tvēra pēc revolvera kabatā, bet detektīvs viņu apsteidza. Tēraudcietā tvērienā Poltavo sagrāba dzelžainas rokas un nogāza zemē. Smits nometās blakus uz ceļiem, un Poltavo nepaspēja ne atģisties, kad juta, kā rokām pieskārās auksts metāls. Tad tā pati spēcīgā roka viņu sapurināja un lika piecelties. Detektīvs, kam bija nokritusi bārda, izskatījās jocīgs, bet Poltavo smiekli nenāca.

—  Tad nu tomēr esmu jūs noķēris, draudziņ! —Smits gandarīts ieteicās, slaucīdams no sejas grimu.

—   Jūs tik viegli nevarēsiet neko pierādīt, —Poltavo turējās pretī. — Mēs esam divi vien… jūs un es… un maniem vārdiem būs tikpat liela nozīme kā jūsējiem. Bet Ambīrijas hercogs…

Smits skali iesmējās.

—   Nabaga zēns! Tāda Ambīrijas hercoga nemaz nav! Ks jau nopratu, ka angļu valoda nav jūsu stiprā puse. Bet nekādi nespēju iedomāties, ka jus tik viegli iekritīsiet lamatās. Ambīrijas hercogu dzimta ir izmirusi jau pirms divsimt gadiem, un vēstules jums tika sūtītas no Ambīrijkāstlas — tā sauc mazu ārpilsētas villu netālu no Boltonas. To par četrdesmit mārciņām var izīrēt uz gadu. Mums, angļiem, piemīt vairāk fantāzijas, nekā jūs domājat, un mēs savus vienkāršos mājokļus mēdzam nosaukt lepnos vārdos.

Paņēmis savu gūstekni zem rokas, Smits viņu izveda uz ceļa.

—  Ko jūs gribat ar mani darīt? —vaicāja Poltavo.

—  Vispirms nogādāšu policijas iecirknī Greitbredlijā. No turienes jūs vedīs uz Londonu. Man jau ir trīs pavēles par jūsu arestu. Viena no tām pamatojas uz jūsu valdības rīkojumu, bet man šķiet, ka Polijai vajadzēs mazliet pagaidīt, pirms jūs tur varēsiet stāties tiesas priekšā. Vispirms jūs pie mums tiesā atbildēsiet par dažiem saviem nodarījumiem.

Viui soļoja garām Morkotedžai. Smits bija pavēlējis policistu vienībai pēc stundas ceturkšņa tur ierasties, tāpēc devās uz šo mājiņu. Atslēdzis durvis, viņš aicināja savu gūstekni iekšā.

—  Mēs neiesim uz kabinetu, —viņš smaidīdams sacīja, — varbūt jūs zināt, ka no šīs istabas mīklaini nozudusi mūsu kopīgā draudzene lēdija Konstance Ambīrija IDeksa. Tā kā gribu jūs paturēt savā rīcība, palūgšu uzturēties blakusistabā!

Viņš atvēra durvis uz mazu viesistabu, kurā stāvēja klavieres, un norādīja uz krēslu.

—   Lūdzu, sēdieties! Mums beidzot ir radusies iespēja saprasties. Neslēpšu, ka jums draud bargs sods. Zinu, ka jūs esat aģents, kas darbojas citu personu uzdevumā, bet šoreiz jūs rīkojāties pats uz savu atbildību. Jūs visu sagatavojāt, lai aizbrauktu no Anglijas.

Poltavo pasmaidīja.

—  ļums ir taisnība, —viņš piekrita.

—  Redzēju jūsu čemodānus. Tie ir pavisam jauni, un es liku tos apskatīt.

—  Vai man nav nekādu iespēju izkulties ar veselu ādu?

—  Jūs varētu savu likteni padarīt vieglāku, —detektīvs mierīgi atteica.

—   Kādā veidā?

—  Ja jūs man pastāstīsiet visu, ko zināt par Feringtonu un "Noslēpumaino namu". Kur ir lēdija Konstance?

Poltavo tikai paraustīja plecus.

—  Viņa ir dzīva, to es varu teikt droši. No doktora Folla es saņēmu vēstuli, kurā uz to norādīts. Nezinu, kā viņi lēdiju dabūjuši savos nagos, bet viņa ir dzīva. Feringtonam vajadzēja padarīt viņu nekaitīgu. Reiz jau viņa bija uz to šāvusi, tāpēc viņai drīzāk vajadzēja nozust. Feringtons zināja, ka viņa nevilcināsies un tikpat enerģiski rīkosies ari turpmāk. Par "Noslēpumainā nama" iekārtojumu es nezinu gandrīz vai neko. Protams, Feringtons…

—  Tas ir Montagjū Felloks, —Smits pateica viņa vietā. — To es zinu.

—   Ko tad jūs no manis vēl gribat uzzināt? — Poltavo brīnījās. — Bez šaubām, es esmu gatavs izstāstīt visu. lai tikai atvieglotu savu likteni. Cilvēks, kas saucas par misteru Mollu un mīt "Noslēpumainajā namā", ir pavisam vienkāršs, prātā jucis vīrs, kas pat nenojauš, kādu lomu viņam liek spēlēt Feringtons. Viss organizēts tā, lai izgaisinātu aizdomas, kas varētu krist uz "Noslēpumaino namu" un tā iemītniekiem. Tā kā tur atrodas it kā slims miljonārs, visi pārējie jūtas drošāk un var netraucēti rīkoties.

—  Tas man ir skaidrs! —attrauca Smits. —Un tā nav slikta ideja. Ko jūs zināt par Follu?

Poltavo atkal paraustīja plecus.

—  Jūs par viņu zināt tikpat daudz, cik es. Bet jūs ari daudz ko nezināt. — Poltavo lēni turpināja. —Jūs, piemēram, nezināt, ka nekad nespēsiet notvert Feringtonu.

—   Kāpēc? — Smits ieinteresēts vaicāja.

Tas ir noslēpums, —polis atbildēja, —bet es esmu gatavs jums to pārdot.

—   Kādu cenu jūs prasāt? —detektīvs gribēja zināt.

—  Brīvību! Šo noslēpumu jums atklāšu tikai tad, ja jūs mani izlaidīsiet brīvībā, — Poltavo drosmīgi uzstāja. — Zinu, ka policijā jums ir liela teikšana, un jūs to varētu panākt, it sevišķi tāpēc, ka pret mani vēl nav izvirzīta nekāda

apsūdzība. Jūs varat apsūdzēt mani vienīgi mēģinājumā ar villu iegūt naudas summu, un arī to nebūtu viegli pierādīt. Kā redzat, es pazīstu Anglijas likumus. Zinu, ka par lādu noziegumu nedraud pārāk liels sods, taču negribu, ka mani izdod manas dzimtenes valdībai. Tāpēc arī nolēmu jums piedāvāt šādu darījumu. Izkārtojiet visu man par labu. un es atklāšu Feringtona plānus un norādīšu visus viņa aģentus, kas darbojas visās jūsu valsts malās. Atrazdamies "Noslēpumainajā namā", es galvenokārt nodarbojos ar šo aģentu vārdu un adrešu iegaumēšanu.

Smits apdomājās.

—   Jūsu priekšlikums ir jāapsver, —viņš teica. Ieklausījies troksnī, kas nāca no āra, viņš atbīdīja aizkaru un paskatījās pa logu.

Pie namiņa pieripoja policijas automobilis un izsēdināja vairākus policistus, arī inspektoru Elu.

—  Drīz, kad būšu apspriedies ar saviem biedriem, došu jums atbildi, — Smits noteica un izgāja no istabas, aiz sevis aizslēgdams durvis. Atslēgu viņš iebāza kabatā.

Pienāca Els.

—  Vai jūs viņu notvērāt?

—   Jā, notvēru! Un ceru, ka tagad esam dabūjuši rokā visu šo bandu.

—   Bet "Noslēpumainais nams"?

r 1(1.1?,

—   Ar to es tikšu galā. Tagad viss atkarīgs no tā, ko iesāksim ar Poltavo. Ja izdotos izvairīties no viņa nodošanas tiesai, mēs varētu vienā rāvienā likvidēt visu šo organizāciju. Es zinu, ka tas nav likumīgi. Taču mēs rīkotos likuma un sabiedriskās drošības interesēs. Cik cilvēku patlaban ir jūsu rīcībā?

161

— Šobrīd Greitbredlijā atrodas simt piecdesmit policistu. Puse atsūtīta no Londonas.

—  Pavēliet aplenkt "Noslēpumaino namu"! Lai neviens no turienes netiktu ārā! Jāaiztur visi automobili, kas dodas uz šo namu vai izbrauc no tā. Bet kas tad tas? — Smits iekliedzās un ieklausījās.

Apspiests sauciens lika detektīvam apraut sarunu.

—   Ātrāk! —viņš iesaucās.

Pēc šiem vārdiem Smits steidzās uz istabu, kurā bija atstājis Poltavo. Viņš ātri atslēdza un atrāva vaļā durvis.

Istaba bija tukša!

-/

18. nodaļa morkoledzas noslēpums

Feringtons kopā ar doktoru Follu bija ieslēdzies ārsta kabinetā. Bija noticis kaut kas tāds, kas satrauca pat mierīgo un līdzsvaroto doktoru.

Feringtona seju izķēmoja niknuma pilna grimase.

—   Vai jūs par to esat pārliecināts? — viņš noprasīja savam palīgam.

—  Par to nevar būt ne mazāko šaubu, — Folls atbildēja. — Viņš visu ir sagatavojis, lai steidzīgi atstātu Londonu. Viņa bagāža jau ir nosūtīta uz Parīzi. Dzīvokli viņš ir uzteicis. Nav šaubu, ka Poltavo mūs apkrāpis.

—  Viņš ir iedrošinājies mūs apkrāpt? — Feringtons pārskaities kliedza. Vēnas uz viņa pieres pietūka, un tikai ar lielām pūlēm viņš apspieda niknumu.

—    Es to zelli pacēlu no ielas, es šim badā mirstošajam sunim sagādāju iespēju bezrūpīgi dzīvot… es viņam lāvu izglābt dzīvību, kad viņš bija pelnījis nāvi… nespēju ticēt, ka viņam pieticis nekaunības uzdrošināties…

—  Šādr tipa noziedznieki ir gatavi uz visu, — paskaidroja Folls. —Jūs redzat, ka viņš ir viens no vispretīgākajiem. Viņš ir izmanīgs, viltīgs un nekautrējas ne no kādiem līdzekļiem. Viņš spēj nodot jūs, viņš pārdotu arī savu miesīgo brāli. Vai tad Poltavo nenogalināja savu audžutēvu? Vai uz viņa sirdsapziņas negulstas visriebīgākie noziegumi? Es jūs, Ferington, lūdzu neuzticēties Poltavo. Ja jūs būtu rīkojies tā, kā es ieteicu, viņš nekad vairs nebūtu izkļuvis brīvībā.

—  Es viņu palaidu va|ā Dorisas dēļ. Jā, jā, — saskatījis izbrīnu doktora acīs, Feringtons turpināja.

—  Ja ļausiet man pateikt savas domas, tad jūs rīkojāties mazliet sentimentāli.

—  Negribu dzirdēt jusu domas! —Feringtons turpināja. — Jūs nekad nesapratīsiet manu attieksmi pret šo meiteni. Es viņu adoptēju, kad nomira viņas tēvs, mans brālis. Atzīšos, ka vispirms gribēju iegūt viņas mantu. P>et, gadiem ritot, es šo bērnu patiesi iemīlēju. Viņa manā dzīvē ienesa kaut ko jaunu un skaistu. Visā savā vētrainajā mūžā nebiju neko tamlīdzīgu izjutis. Es mīlēju Dorisu, mīlēju viņu stiprāk nekā naudu, varu, noteikšanu pār cilvēkiem. Ja to saku es, tad tas nozīmē daudz. Es gribēju viņu padarīt bagātu. Kad manas spekulācijas beidzās bēdīgi un aprija ari viņas īpašumu, es sapratu, — Feringtons pieklusināja balsi līdz čukstam, — ka esmu lēmis nabadzību vienīgajai man dārgajai būtnei un nospriedu spert soli, ko nožēloju vēl tagad. Es novācu no ceļa Džordžu Doutonu, lai gūtu iespēju Dorisu apprecināt ar Tolingtona miljonu mantinieku. Es

Doutonu nogalināju viiļa dēla nākamās sievas labad. Tāda ir likteņa ironija! —Viņš piespiesti iesmējās.

—   Poltavo es palaidu vaļā tāpēc, ka viņam vajadzēja palīdzēt īstenot manu plānu attiecībā uz Dorisu. Vēlāk es redzēju, ka viņš savai lomai nav piemērots, bet tam nav nekādas nozīmes. Dorisa ir laimīga, viņa ir apprecējusies, — Feringtons apmierināts turpināja. —Ja arī viņa vēl nesaprot, ka mīl savu vīru, tad vēlāk nopratīs, ka viņas jūtas pret to jau ir mīlestība. Ar katru dienu Dorisas jūtas pret Frenku Doutonu kļūs spēcīgākas. Es meiteni pazīstu, zinu viņas domas, —Feringtona balss iedrebējās. —Mani viņa aizmirsīs. Un Dievs dod, lai tas notiktu labi drīz!

To teicis, viņš mainīja sarunas tematu.

—   Vai šodien saņēmāt kādu vēsti no Poltavo?

—   Neko īpašu viņš neziņo. Esot stājies sakaros ar dažiem mūsu aģentiem un izsūtījis vispārīga satura vēstules. Mūsu cilvēks, kas viņu novēro, apgalvo, ka viņš uzsācis kādu lielu darījumu, par ko nav mūs informējis.

—  Ja viņš tiešām ir nodomājis mūs krāpt…

—   Ko tad jūs viņam varētu padarīt? — Folls mierīgi pajautāja. —Viņš tagad vairs nav mūsu varā.

Kaktā kaut kas viegli iedūcās.

Doktors izbrīnījies paraudzījās Feringtonā.

—   Kas tad tas?

—  Vai tikai tas nenāk no signāltorņa?

Augstu pāri mājai pacēlās signāltornis, kur dienu un nakti nepārtraukti dežurēja sargs. Folls piegāja pie telefona un pacēla klausuli. Pēc sarunas ar novērotāju viņš Feringtonam teica:

—  Poltavo atrodas Greitbrcdlijā, —viens no mūsu cilvēkiem viņu ir redzējis un ziņojis uz šejieni.

—  Greitbredlijā? —Feringtons brīnījās. — Kālab viņš ir ieradies?

—  Un kālab viņš atveda šurp Frenku Doutonu? — Folls atbildēja ar pretjautājumu. —Tā viņš grib policijas aizdomas novirzīt uz mums. Nav nekādu šaubu.

Atkal atskanēja dūkoņa. Folls vēlreiz pa telefonu runāja ar novērotāju.

—   Poltavo tagad atrodas pakalnā dienvidos no Greitbredlijas, — Folls paskaidroja. — Viņš ieradies, lai ar kādu satiktos. Dežurants viņu skaidri saskatījis tālskatī. Pēc tam ieraudzījis: kāds vīrs dodas pie Poltavo.

—   Iesim uz sargtorni, — Feringtons izgrūda.

Izgājis no istabas, Feringtons atvēra šķietama skapja durvis —īstenībā tas bija viens no slepenajiem liftiem, ko, tāpat kā visas citas šejienes ierīces, darbināja elektrība.

Ar liftu viņi uzbrauca tornī, kas bija iekārtots atbilstoši pēdējiem tehnikas sasniegumiem un apgādāts ar visām ierīcēm, kādas nepieciešamas apkārtnes novērošanai. Tornī dežurēja viens no ārzemju strādniekiem, kuram bija uzdots ar tālskati nemitīgi novērot apkārtni.

—  Redziet, kur viņš ir! —dežurants teica Feringtonam.

Feringtons paskatījās tālskatī un pazina Poltavo. Bet kas

varēja būt vecais vīrs ar sirmo bārdu, kurš patlaban tuvojās Poltavo?

Folls apskatīja apkārtni un izteica domu: šis kungs grāfam kaut ko atnesis. No torņa viņi turpināja vērot apkārtni un redzēja, ka abi apmainās ar vēstulēm. Feringtons uztraukumā nolamājās. Bet tad viņš pēkšņi ieraudzīja, ka svešais metas Poltavo virsū un nogāž to zemē. Pamanījis nozibam rokudzelžus, Feringtons pagriezās pret nobālušo Follu un iesaucās:

—   Mans Dievs! Poltavo ir ieskrējis lamatās!

Kādu brīdi viņi klusēdami raudzījās viens otrā.

—  Vai viņš mūs nenodos? — Feringtons ievaicājās, saprazdams, ka arī doktors domā par to pašu.

—   Viņš darīs visu, lai izglābtos. Mums jāpadomā, ko iesākt. Ja viņu aizvedīs uz pilsētu, mēs esam pagalam.

—  Vai tuvumā nav redzama policija? — Feringtons jautāja.

Viņi pārlūkoja visu apkārtni, taču policistus nemanīja. Tad atkal pievērsās Smitam, kas savu gūstekni lēni veda ceļa virzienā.

—  Viņi dodas uz kotedžu! —pēkšņi iesaucās Folls.

—   Neaptverami! —satraukti iekliedzās Folls, un viņa acīs pamirdzēja cerība.

— Viņi tiešām iet uz Morkotedžu, —sacīja Folls. — Mums jārīkojas!

Jau nākamajā mirklī abi vīri atradās liftā un nobrauca pagrabstāvā.

—  Vai šaujamo paņēmāt? — Feringtons jautāja.

Folls pamāja ar galvu.

Iznākuši no lifta, viņi steidzīgi soļoja pa zemu, velvētu gaiteni. Noteiktā atstatumā cita no citas dega spuldzes. Iedams garām ar dzelzi apkaltām masīvām durvīm, Feringtons teica:

—  Viņu vajadzētu no šejienes aizvest. Vai līdz šim viņa nesagādāja nekādas problēmas?

Folls papurināja galvu.

—   Viņa uzvedās ļoti mierīgi. Mums patrāpījusies loti rāma gūstekne.

Gaiteņa galā bija citas lielas durvis. Folls tās atslēdza. Pavērās tumsā tīta telpa. Folls nospieda slēdzi. Šajā telpā nebija logu, un no tās tālāk veda pelēkas metāla durvis. Tās atbīdījis, Folls atradās lifta kabīnes priekšā. Viņi iegāja kabīnē, iedarbināja mehānismu un slīdēja lejup aizvien dziļāk un dziļāk —likās, ka braucienam nebūs gala.

Tomēr beidzot lifts apstājās un Feringtons ar Follu iegāja pazemes ejā.

Tā bija viena no agrāk izmantotajām atradnes ejām. Tagad šahtas stāvēja pamestas, un virs vienas no tām bija uzcelts "Noslēpumainais nams". Folls ieslēdza elektrību.

Garajā gaitenī atradās sliedes un neliela, ar elektrību darbināma kabīne. Abi vīri iekāpa tajā. No vidējās sliedes, pa kuru plūda strāva, uzzibsnīja zilganas dzirksteles, un savādais pazemes tramvajs uzņēma gaitu.

Pagriezienos Feringtons samazināja ātrumu, bet, kad redzēja taisnu ccla gabalu, tempu kāpināja maksimāli. Tā viņi joņoja aptuveni piecas minūtes. Tad nobremzēja un izkāpa telpā, kas līdzinājās tai, no kurienes viņi bija izbraukuši.

Arī te bija lifts, kas veda augšup.

— Brauksim lēnām, —Folls čukstēja. —Jāvairās sacelt lieku troksni, nevajag radīt aizdomas. Neaizmirstiet, ka šoreiz mums ir darīšana ar Smitu.

Feringtons pamāja ar galvu. Pēkšņi lifts apstājās. Abi vīri nekāpa ārā —viņi saklausīja balsis. Tur Smits runāja ar Poltavo. Viņi dzirdēja pola vārdus.

Poltavo izteica gatavību nodot savus līdzdalībniekus. Tad Feringtons un Folls dzirdēja, ka piebrauc automobilis ar policistiem un Smits iziet no istabas.

Durvis noklaudzēja, un nošķindēja atslēga — policists aizslēdza durvis. Folls spēra soli uz priekšu, nospieda slepenu atsperi, un koka apšuvums istaba bez trokšņa atvirzījās, pavērdams ieeju.

Poltavo to visu nemanīja, līdz viņa priekšā nostājās abi agrākie līdzdalībnieki. Ieraugot dusmās sašķobītās sejas, viltus grāfs noprata, kas viņu gaida.

—   Ko jūs gribat? —viņš čukstēja.

—  Palieciet klusu! — par atbildi čukstēja Feringtons. — Citādi mēs jūs nogalināsim.

Un viņš pielika nazi pie Poltavo rīkles.

—   Uz kurieni jūs mani vedat? — nobālējušais Poltavo taujāja, juzdams, ka spēle ir zaudēta.

—  Uz turieni, kur jums nebūs iespēja mūs nodot, — Folls paskaidroja. Viņa sejā pavīdēja biedējošs smīns.

Juzdams, kas viņu sagaida tuneļa galā, Poltavo aizmirsa nazi un skali iekliedzās.

Viņu satvēra spēcīgas rokas un aizspieda muti. Tad viņš sajuta stipru sitienu pa galvu un nesamaņā nogāzās zemē. Samaņu Poltavo atguva tikai kabīnē, kas strauji drāzās tukšajā tunelī.

Poltavo nemēģināja bēgt, viņš apjēdza, ka atrodas nāves ēnā. Neviens neteica ne vārda. Klusējot viņu ienesa liftā un veda augšup. Garām vairākiem gaiteņiem viņi nokļuva pie kādām durvīm un iegrūda Poltavo tumšā istabā. Kad iedegās gaisma, Poltavo redzēja, ka nonācis tajā pašā kamerā, kur reiz viņam jau bija lemts atrasties.

Bet nu viņš vismaz vairs neatradās policijas rokās — pazibēja pirmā doma, kas mazliet nomierināja. Te viņš bija pilnīgi atkarīgs no Feringtona gribas. Ko tas nodomājis darīt? Kā lai Poltavo izskaidro savu izturēšanos un to attaisno? Viņš nešaubījās, ka Feringtons ir noklausījies sarunu ar detektīvu. Viltus grāfs sev pārmeta vieglprātīgu uzticēšanos. Nevajadzēja iet uz Morkotedžu. Bet Smitam pašam vajadzēja to iedomāties un nevest viņu uz turieni pēc visa jau notikušā. Un kāpēc gan Smits viņu vienu pašu atstāja istabā?

Visi šie jautājumi viņa galvā joņot joņoja. Šoreiz neviens nepūlējās viņu paēdināt. Poltavo vairs nezināja, cik ir pulkstenis. Laika sajūtu viņš bija zaudējis. Galu galā ir gluži vienalga — diena vai nakts. Pat rokudzelži nebija noņemti. Vai rokas kādreiz vispār tiks atbrīvotas? Un ko viņi nodomājuši darīt? Poltavo mēģināja aptaustīt kabatas. Smits bija viņu rūpīgi pārmeklējis un atņēmis ieroci. Pirmo reizi kopš daudziem gadiem Poltavo jutās galīgi bezpalīdzīgs un neapbruņots.

Pēkšņi viņu pārņēma neizsakamās šausmas. Sirds dauzījās arvien straujāk, elpa kļuva smaga. Viņš metās pie sienas un pūlējās sataustīt durvis, pa kurām bija ievests kamerā, bet, par brīnumu, tās neatrada. Visapkārt slējās blīva akmens siena.

Nebija nekādu izredžu aizbēgt, vajadzēja pacietīgi nogaidīt. Viņš nešaubījās, ka no Peringtona neko labu nesagaidīs, jo ne jau pirmo reizi bija to apmānījis un nelietīgi izmantojis dāvāto uzticību.

'likdamies ar doktoru Follu, viņš lielījās, ka gadījies nokļūt grūtās situācijās, skatīties nāvei acīs un tomēr palikt sveikam un veselam, izķepuroties no vislielākajiem sarežģījumiem. Bet nekad vēl stāvoklis nebija bijis tik bezcerīgs, nekad vēl dzīvība nebija karājusies mata galā. Viņš taču bija atgriezts no visas pasaules, atradās "Noslēpumainā nama" pagrabā, neredzamu sargu uzmanīts, bez mazākās iespējas bēgt.

Palika vienīgi cerība, ka Smits tiks viņam uz pēdām, kad būs noskaidrojis, kā Poltavo nolaupīts no kotedžas. Pēc tam Smits noteikti ieradīsies šeit.

"Noslēpumainā nama" iemītnieki laikam baidījās no šādas iespējas, —brīdi pa brīdim Poltavo dzirdēja dīvainu troksni. Šķita, ka nezonāmi spēki maina "Noslēpumainā nama" istabu izvietojumu, iedarbinādami mehānismus, kas pārveido visu mājas konstrukciju.

Ilgi gaidīt nevajadzēja. Lejā nonāca lifta kabīne, un kamerā ieradās doktors Folls.

—    Smits ir "Noslēpumainajā namā", — Folls teica. — Viņš gatavojas to pārmeklēt. Pēc dažiem mirkļiem viņš būs šeit, lejā. Šādos apstākļos es esmu spiests jums uzticēt vienu no šā nama noslēpumiem.

Satvēris gūstekņa roku, viņš to ieveda kameras kaktā. Ar rokudzclžiem saistītais Poltavo nespēja pretoties.

Folls laikam sataustīja slepenu atsperi sienā vai arī tai uzmina ar kāju, —dala sienas atvirzījās, un Poltavo skatienam pavērās melna niša.

—   Fjiet iekšā! — Folls pavēlēja un pastūma viņu uz priekšu.

Pēc brītiņa pazemes istabā kopā ar trim policistiem ienāca Smits, taču nekas neliecināja, ka nupat šeit ir bijis Poltavo.

Bet viltus grāfs tumsā gaidīja, kā tiks izlemts viņa liktenis. Poltavo atradās nelielā nišā, ar pūlēm elpoja un nekādi nevarēja atrast citu izeju.

Šajā slēptuvē pavadītās divdesmit minūtes šķita vesela mūžība. Beidzot durvis atkal atvērās un viņu uzrunāja Feringtons, kas bija ieradies kopā ar savu uzticamo palīgu Follu un vienacaino itālieti.

Poltavo atcerējās, ka šo cilvēku redzējis spēkstacijā, kuru reiz apskatīja.

Viņa prombūtnes laikā istaba bija mazliet mainījusies. Galds bija atvirzīts sānus un lāva piekļūt pie grīdas piestiprinātajam krēslam.

Jau pirmoreiz ierodoties šajā telpā, Poltavo pievērsa uzmanību savādajam krēslam, kas bija piekalts pie grīdas.

Polis ar itālieti viņu rupji sagrāba un stiepa uz krēslu.

—  Ko jūs gribat darīt? — Poltavo iekliedzās, kļūdams bāls kā kaļķis.

—  Tūlīt uzzināsiet.

Viņi tam noņēma rokudzelžus un ar siksnām piesēja pie krēsla elkoņus un plaukstas, un beigās arī kājas.

Fcringtons drūmi smīnēja. Viņa seja līdzinājās sastingušai maskai. Neviens muskulis nepakustējās, acis bargi lūkojās nodevējā. Doktors Folls noslīga uz ceļiem blakus Poltavo, un nostirkšķēja audums. Folls pārplēsa viņa bikšu staru.

—  Ko tas viss nozīmē? Kas tie par jokiem? — Poltavo iekliedzās, pūlēdamies apspiest bailes.

Bet ar atbildi neviens viņu nepagodināja.

Arvien lielākās šausmās Poltavo vēroja savu mocītāju darbošanos. Uz ko viņi gatavojās? Neievērodami jautājumus, tie abi piestiprināja viņam pie rokām kaut kādus dīvainus aparātus. Poltavo juta pieskārāmies aukstu metālu, bet vēl arvien nesaprata, kas notiks. Viņš vel nenojauta, cik nežēlīgu lēmumu ir pieņēmuši agrākie sabiedrotie.

—   Mister Ferington, —viņš lūdzās, —sapratīsim taču viens otru! Atzīstu, ka es šo spēlīti esmu zaudējis.

—  Tas tiesa, — Fcringtons apstiprināja. Pēc ilgās klusēšanas tic bija viņa pirmie vārdi.

—  Dodiet man nedaudz naudas, lai es varētu aizbraukt no šās zemes, un zvēru, ka nekad vairs nestāšos jums ceļā.

—  Es esmu pārāk ilgi jums uzticējies, mans draugs. Jūs mani krāpāt pie katras izdevības. Tagad es esmu cieši nolēmis jūs padarīt nekaitīgu un atņemt jums iespēju man turpmāk traucēt.

—   Ko nozīmē tāda gatavošanās? — Poltavo jautāja, un vii.ia acīs vīdēja neizsakāmās šausmas.

Tikai tagad viņš pamanīja, ka no metāla plāksnītēm, kas bija piestiprinātas pie viņa rokām un kājām, resni zaļi vadi stiepās tieši uz kontaktu sienā. Poltavo izmisīgi iebrēcās — viņš saprata, kas notiks.

—   Ak Dievs! Vai tiešām jūs mani nogalināsiet?

Feringtons lēni pamāja ar galvu.

—  Atņemsim jums dzīvību bez sāpēm. Lai mēs varētu dzīvot, jums jāmirst! Atpestīsim jūs no liekām mokām, bet jūsu dzīvei pienācis gals.

—   Vai tiešām jūs mani nonāvēsiet ar elektrisko strāvu? — Poltavo raustīdamies stenēja. Viņa balss, zaudējusi skanīgumu, tik tikko gārdza. — Sakiet, ka tas ir tikai joks, ka tā nav taisnība… sakiet, Ferington, ka jūs mani nenogalināsiet! Tas ir drausmīgi! Tas nav iespējams! Dodiet man iespēju dzīvot… dodiet man revolveri vai nazi, dodiet man iespēju cīnīties ar jums, aizsargāt savu dzīvību! Dariet ar mani visu, ko vien gribat! Nododiet mani policijai! Bet tikai ne to! Dieva dēļ, nenogaliniet mani!

Doktors noliecās pie grīdas, paņēma ādas ķiveri un rūpīgi to uzmauca galvā Poltavo, kurš aiz bailēm bija vai prātu zaudējis.

Nedariet tā, Ferington! —tik tikko dzirdama skanēja viņa balss. — Nedariet tā! Zvēru, ka nenodošu jūs!

Feringtons pamāja Follam, kas piegāja pie sienas un uzlika roku uz slēdža.

—  Es jūs nenodošu… — no ķiveres apakšas nāca Poltavo balss. —Dodiet man iespēju… es zvēru… zvē…

Piepeši Poltavo apklusa. Folls bija pagriezis melno slēdzi, un acumirklīga nāve izbeidza nelaimīgā Poltavo ciešanas. Viņa dzīves cc|š bija galā.

Ar straujām kustībām Feringtons un Folls atbrīvoja viņa ķermeni. Vēl pirms brītiņa tas bija Poltavo — cilvēks, kas spēja domāt, mīlēt un darboties. Nu nedzīvais augums saļima krēslā.

Tā gāja bojā Poltavo —avantūrists un nelietis nomira pilnā spēku plaukumā.

Feringtons drūmi noskatījās uz līķi. Viņš kaut ko gribēja teikt, bet tajā brīdī kāda skarba balss aiz muguras pavēlēja:

—   Rokas augšā!

Akmens durvis, pa kurām Poltavo bija nogādāts "Noslēpumainajā namā", atvērās un uz sliekšņa stāvēja Smits, pavērsis pret abiem revolveri. Aizmugurē rēgojās Els.

19. nodaļa. medaljona noslēpums

Smits nebija apmierināts ar "Noslēpumainā nama" apskati. Neko nozīmīgu viņš arī nebija cerējis tur atrast. Protams, viņš bija gatavs uz to, ka drosmīgie un veiklie noziedznieki darīs visu, lai slēptu savu ļaundarību pēdas.

—  Ko nu iesāksim? — Els jautāja, kad viņi atstāja "Noslēpumaino namu".

—  Atgriezīsimies Morkotedžā, — Smits ierosināja. — Es esmu pārliecināts, ka noslēpuma atslēgu atradīsim tieši tur. Bez šaubām, no kotedžas uz "Noslēpumaino namu" stiepjas pazemes eja. Pa to ir aizvesta gan lēdija Konstance, gan Poltavo. Ja vajadzēs, es sakapāšu gabalos visus paneļus pirmajā stāvā. Man jāatrod slepenā eja uz Fcringtona māju.

Pusstundu vēlāk detektīvi uzmanīgi pētīja istabu, no kuras bija nozudis Poltavo. Vairākās vietās viņi izurba caurumus panelī un pārbaudīja visas sienas.

—  Tas ir bezcerīgi, — Smits noteica, atklādams, ka paneli piestiprināti pie metāla plāksnēm. —Mums no pilsētas jāizsauc speciālisti, kas palīdzētu paneļus noārdīt.

Viņš domīgi izvilka no kabatas mazu medaljonu un to atvēra.

—  Galīgs absurds, —detektīvs iesaucās un bezpalīdzīgi iesmējās. — Šajos vienkāršajos vārdos slēpjas mīklas atminējums, taču Skotlendjarda gudrākās galvas nespēj tos izprast.

—  Dievs, sargi karali! —skumīgi nočukstēja Els. — Gribētos uzzināt, ko gan tas nozīmē.

Pēkšņi Smitam iešāvās prātā kāda ideja, un viņš rādija uz klavierēm. Piegājis pie instrumenta, viņš uzsita dažus akordus. Mājas klusumā klavieres skanēja tik dobji. Acīmredzot tās sen nebija uzskaņotas.

—    Mēģināšu atskaņot himnu "Dievs, sargi karali!" — Smits sāka spēlēt, un viņa acis satraukti iemirdzējās. — Man liekas, ka noslēpuma atminējums rodams tieši šeit.

Viņš lēni nospēlēja himnu un skatījās visapkārt.

Viņu gaidīja vilšanās. Nekas neliecināja, ka noslēpums būtu atklāts.

Tad Smits Anglijas himnu nospēlēja vēlreiz.

Līdz ar pēdējiem akordiem sienā kaut kas nobrīkšķēja. Smits pielēca kājās… Vienas sienas panelis atvirzījās. Uz mirkli abi detektīvi sastinga, izbrīnā skatīdamies viens otrā. Namā viņi atradās tikai divi vien, lai gan netālu stāvēja policistu posteniVēl citi policisti ielenca "Noslēpumaino namu".

r

Smits izvilka no kabatas lukturīti un iegāja tumšajā nišā, kas nule bija atvērusies.

—   Ieiešu viens un paskatīšos, kas tur notiek, — viņš teica.

—  Domāju, ka labāk būtu iet mums abiem, — Els drūmi protestēja.

—   Lūk, elektrības slēdzis!

Smits iededzināja gaismu un ieslēdza lukturīti.

Elektriskajā apgaismojumā viņi ieraudzīja, ka atrodas nelielā lifta kabīnē.

—  Te droši vien ir visas sviras. Pamēģināsim nospiest šo slēdzi.

Viņš tā arī izdarīja, un kabīne sāka slīdēt lejup. Pēc brīža lifts apstājās. Policisti izkāpa no kabīnes un skatījās apkārt.

—  Mēs esam pamestā šahtā, — Smits paskaidroja. —Tā tiešām ir ģeniāla ideja.

Lukturīša gaismā viņš uz sienas atrada slēdžus. Tiem pieskaroties, iedegās apgaismojums.

—   Velns parāvis! Šeit ir pat apakšzemes tramvajs! Nu gan veikli iekārtojuši! —Els sajūsmā iesaucās.

It kā būtu gaidījusi tieši policistus, sliežu galā stāvēja neliela kabīne. Dažās minūtēs viņi aizbrauca līdz galerijas otram galam, tad iekāpa otrā liftā.

—  To visu darbina elektrība. Es ne vienu reizi vien esmu brīnījies, kāpēc Feringtons uzcēlis tik jaudīgu spēkstaciju. Tagad viss ir skaidrs. Ielāgojiet, kuru ceļu esam izvēlējušies. Domāju, ka atrodamies trīsdesmit metru dziļumā.

Tad Smits iedarbināja liftu. Uzbraukuši augšā, viņi atradās nelielā istabiņā, no kuras iegāja garā gaitenī.

Kad viņi nonāca pie durvīm gaiteņa galā, Smits teica:

—  Šķiet, ka aiz šim durvīm atrodas liela istaba vai cita telpa, —viņš mēģināja durvis atvērt, bet tas neizdevās. Uzmanīgi nopētīdami durvis, viņi slēdzi tomēr neatrada.

—  Ja vien šeit ir kāda slepena atspere, tā nepaliks nepamanīta, — sacīja Els un sāka iztaustīt durvis. Pēkšņi viņa jutīgie pirksti sastinga, vairākas reizes pārslīdēja pāri vienai un tai pašai vietai.

—  Šeit… Šeit ir atslēgas caurums! Tik maziņš kā adatas acs, —viņš iesaucās un, izņēmis no kabatas nazīti ar daudziem asmeņiem un instrumentiem, izraudzījās asu adatu.

—  Reizēm pīpes tīrāmais noder arī citur, —viņš sacīja un iebāza adatu durvju caurumiņā. Tās bez trokšņa atvērās.

Pirmais uz priekšu metās Smits, turēdams revolveri šaušanas gatavībā. Viņš ieskrēja istabā, kas nemaz neizskatījās pēc kameras, kaut arī tika izmantota gūstekņu turēšanai ieslodzījumā.

Telpa bija loti gaumīgi iekārtota, un sienas iztapsētas ar audumu, lai noslāpētu skaņas.

—   Lēdija Konstance! — pārsteigts iesaucās Smits.

Dāma, kura ar grāmatu rokās sēdēja pie galdiņa, izbrīnījusies piecēlās un lūkojās uz detektīvu.

—  Misters Smits! —viņa iekliedzās. —Visvarenais Dievs, kāda laime, ka esat te iekļuvis!

Viņa satvēra Smita roku un vai raudāja aiz prieka. Sākumā nesakarīgi murminādama, lēdija pastāstīja, kā sagūstīta, un pavēstīja par savām bailēm, ko nomainījis prieks, ieraugot Smitu.

—   Apsēdieties, lēdija Konstance, —aicināja misters Smits, — pamēģiniet sakārtot domas! Vai neesat redzējusi Poltavo?

—   Poltavo? —viņa pārsteigta vaicāja. —Nē. Vai tad viņš ir ffc?

— Viņam kaut kur tepat jābūt. Es pūlējos viņu sameklēt. Vai gribat palikt šeit, vai arī nāksiet kopā ar mums?

—  Es labprātāk ietu kopā ar jums, — viņa atteica, bailēs drebēdama.

Un viņi kopā izgāja no istabas.

—  Vai visas durvis šajā gaitenī atveramas tāpat kā pirmās? — apjautājās Smits.

—  Man šķiet, ka aiz šīm durvīm atrodas pazemes kameras, — lēdija čukstēja. — Un te pavisam tuvu ir lielākā kamera.

Viņa norādīja uz sarkani krāsotām durvīm. Els tās vērīgi apskatīja.

Šīs durvis, tāpat kā visas citas, atvērās, ja caurumiņā iebāza adatu. Viduslaikos tāds paņēmiens bija izplatīts Itālijā, un droši vien itālieši bija Anglijā izmantojuši šo Mcdiči un Bordžu zemē lietoto izgudrojumu.

—  Palieciet šeit! — Smits čukstēja, un lēdija Konstance pieplaka pie sienas.

Els iebāza caurumiņā adatu, un durvis lēni atvērās. Pirmais pār slieksni kāpa Smits.

Uz mirkli viņš sastinga, pūlēdamies aptvert to, ko redzēja. Zemē gulēja līķis, kam blakus stāvēja divi vīri ar akmeiiscietām, nežēlīgām sejām. Sakrustojis rokas uz krūtīm, Feringtons drūmi raudzījās uz nonāvēto. Folls rosījās ap sadales dēli.

Smits lēnām pacēla revolveri.

—   Rokas augšā! —viņš uzsauca.

Tiklīdz viņš šos vārdus izteica, telpa iegrima tumsā. Els sajuta spēcīgu grūdienu: iedarbinātās durvis aizcirtās ar milzīgu sparu. Viņa mēģinājums tās noturēt bija veltīgs. Tikpat nesekmīgi beidzās mēģinājums durvis atslēgt ar adatu.

Els nobālēja.

—  Ak Dievs! Viņi ir sagūstījuši Smitu!

Brīdi viņš stāvēja šaubīdamies. Pirms mirkļa redzējis istabā notikušo, viņš saprata, kādas briesmas draud Smitam.

—  Ātrāk atpakaļ! —viņš iekliedzās un, raudams līdzi lēdiju Konslanci, metās uz liftu. —Ātrāk uz liftu!…

Viņš bez pūlēm atrada slēdzi, kas iedarbināja liftu un nospieda to… Lifts slīdēja lejup… Tad sekoja straujš brauciens ar pazemes tramvaju… Atkal lifts… Šoreiz tas traucās augšup… Un beidzot viņi bija Morkotedžā.

Tur viņus gaidīja Smita automobilis.

—   Uz "Noslēpumaino namu"! — Els uzsauca šoferim.

—  Pēc tam aizvedīšu jūs, lēdij, uz mājām, bet tagad nedrīkstam zaudēt ne sekundi…

—   Ko viņi darīs?

—   Nojaušu viņu plānus, — Els norūca caur zobiem.

—  Feringtons liks uz spēles pēdējo trumpi un likvidēs Smitu.

Smits stāvēja tumšajā telpā kopā ar saviem niknākajiem ienaidniekiem.

Viņa pirksts atradās uz revolvera mēlītes, bet acis veltīgi urbās tumsā, pūloties kaut ko saskatīt.

—   Ne no vietas! —viņš mierīgi pavēlēja. —Citādi es šaušu.

—  Tas būtu gluži lieki, —pieklājīgi atbildēja Folls. —Gaisma nodzisa nejaušības dē). Varu apliecināt, ka ne jums, ne jūsu draugiem nekas nedraud.

Joprojām turēdams izstieptā rokā revolveri, Smits virzījās gar sienu. Viņš sev priekšā manīja ārsta auguma aprises. Detektīvs uzmanīgi pastiepa roku.

Pirksti skāra metālisku virsmu, un spēcīgs strāvas sitiens viņu atsvieda līdz pretējai sienai. Smits saļima.

—  Žiglāk… nosēdiniet viņu uz krēsla! —iekliedzās Feringtons. — Poli, jūs to esat vareni izdomājis!

—  Izvēlēdamies elektrību, jūs iegūstat lielisku sabiedroto, — Folls atzinīgi piekrita.

Atkal iedegās spuldzes. Smitu ar siksnām piesēja pie krēsla. Kad viņš atjēdzās no sitiena, jau bija par vēlu. Kamēr Smits gulēja bez samaņas, Poltavo l?ki aizvāca. Feringtons ar Follu sāka rīkoties tāpat kā iepriekš, kad izrēķinājās ar Poltavo. Smits juta aukstu metālu pieskārāmies rokām un sakoda zobus. Viņš labi apzinājās, kādā stāvoklī nokļuvis.

—   Mister Smit, — Feringtons pieklājīgi ierunājās, — baidos, ka jūs esat sevi nostādījis gauži neizdevīgā stāvoklī. Kur ir otrs policists? —viņš prasīja, paskatījies uz Follu.

—To es pavisam aizmirsu — laikam viņpus durvīm, — un Folls izgāja gaitenī.

Pēc brītiņa doktors atgriezās sakrities, ar pelnupelēku seju.

—  Viņš ir nozudis… Un kopā ar viņu arī sieviete…

Feringtons sacīja:

—  Tam nav nozīmes. Viņi ir par visu pārāk maz informēti. Pieslēdziet durvīm strāvu!

Folls pagrieza kādu slēdzi un tad pievērsās Smitam.

Jūs zināt, kādā situācijā atrodaties. Pateikšu, kā varat glābt savu dzīvību.

—   Esmu loti ieinteresēts to uzzināt, —vēsi attrauca detektīvs. —Taču es jūs brīdinu: neiedomājieties sacīt, ka mana izglābšanās ir atkarīga no jūsu iespējas aizbēgt. Tādā gadījumā es būšu spiests atzīt, ka esmu pagalam.

—   Jūs uzminējāt. Mana prasība —ļaut man kopā ar draugu netraucēti atstāt Angliju. Saprotu, ka jūs gribēsiet iebilst, teiksiet, ka neesat pilnvarots tā rīkoties. Bet es pieliekami labi zinu, kādas tiesības Skotlendjardā piešķirtas jūsu nodaļai. Zinu, ka ar jūsu atbalstu es jau šodien varētu atstāt "Noslēpumaino namu" un izkāpt Kalē ostā. Visā Anglijā nav neviena, kas varētu jums nejaut tā darīt. Es esmu gatavs saglabāt jums dzīvību, ja pieņemsiet manus noteikumus. Pretējā gadījumā…

—   Kas tad notiks?

—   Es jūs nogalināšu, — Feringtons īsi atteica. —Tāpat kā nogalināju Poltavo. Jūs esat mans visbīstamākais ienaidnieks, visbriesmīgākais pretinieks. Atņemšu jums dzīvību bez sirdsapziņas pārmetumiem. Jūs taču esat vainīgs, ka man nu jau vairākus mēnešus jādzīvo tik draņķīgi. Varbūt jums būs interesanti uzzināt, ka reiz jau mani gandrīz notvērāt. Tā mājas dala, kurā atrodas misters Molls, ir viegli pārveidojama, jo uzbūvēta tā, ka ikviena istaba ir savdabīgs milzu lifts. Mans kabinets, kurā jums izdevās ielauzties, atrodas lejā, bet es to varu pacelt arī ceturtajā stāvā. Un tas neprasa lielāku piepūli kā krēsla pārnešana no vienas istabas uz otru. ua ottA^^

—  Es to nopratu. Strādādams par inženieri elektriķi, jūs varētu kļūt bagāts.

—  Šaubos, — vēsi iebilda Feringtons. — Bet garām palaistās iespējas mani maz interesē. Daudz vairāk es interesējos par jūsu nākotni. Vai esat izlēmis?

Smits pasmaidīja.

—   Jūsu noteikumus es nepieņemšu, —viņš laipni paskaidroja. — Esmu gatavs mirt. Nekas uz pasaules, ari ne draudi man un maniem darbiniekiem mani nepiespiedis dot iespēju aizbēgt tik bīstamiem noziedzniekiem kā jus. Jums, Ferington, gals klāt! Mana nāve neko nemainīs, bet jūsu dienas ir skaitītas neatkarīgi no tā, kas notiks ar mani.

—   Jūs esat drosmīgs, ja man to atklāti paziņojat, — Feringtons nošņācās.

Smits vēroja noziedzniekus un saprata, ka ar saviem vārdiem tos ir aizskāris.

—  Ja domājat, ka jums vēl būs laiks aizmukt, —viņš mierīgi turpināja, —tad gauži maldāties un velti šķiežat laiku. Ar katru minūti jūs esat tuvāk karātavām.

—  Mans draugs, jūs paātrināt savu nāvi, — Folls noteica.

—   Bet jums, Foll, —Smits turpināja, plecus paraustīdams, — es nespēju pareģot jūsu galu. Es esmu gatavs mirt, izpildot savu pienākumu — tā, kā karavīrs mirst kaujas laukā. Īstenībā jums līdzīgie noziedzinieki ir sabiedrībai bīstamāki nekā ienaidnieks, ar ko godīgi jācīnās kaujas laukā. Karavīri ir mūsu naidnieki vienīgi tikmēr, kamēr ilgst karš, bet jūs būsiet sabiedrības ienaidnieki vienmēr.

Folls saskatījās ar savu sabiedroto, un Feringtons atbildēja, pamādams ar galvu. Doktors pieliecās un, pacēlis ādas ķiveri, uzvilka to Smitam galvā.

—   Dodu jums trīs minūtes laika apdomāties!

—  Šīs minūtes ir pilnīgi liekus, —detektīvs atcirta.

Tomēr Feringtons paņēma pulksteni un nolika sev priekšā. Viņa sejā nepakustējās neviens muskulis. I/.slējies visā augumā, slepkava stāvēja blakus nelaimīgajam upurim. Simt astoņdesmit sekundes telpā valdīja kapa klusums.

Bija dzirdama tikai pulksteņa tikšķēšana.

Kad noteiktais laiks bija pagājis, Feringtons iebāza pulksteni atpakaļ kabatā un noprasīja:

—   Vai piekrītat manam priekšlikumam?

—   Nē, —skanēja kategoriska atbilde.

—   Ieslēgt strāvu! — negantās dusmās iebrēcās Feringtons.

Folls uzlika roku uz slēdža. Tajā pašā mirklī elektriskās spuldzītes sāka mirgot un gaisma lēnām dzisa.

—   Ātrāk! — Feringtons uzsauca, aiz dusmām kā bez prāta.

Mirklī, kad gaisma nodzisa, doktors nospieda slēdzi. Smits juta asas, svelošas sāpes, kas pārņēma ķermeni, un zaudēja samaņu.

20. nodaļa doktora folla arests

Inspektora Ela automobilis strauji pieripoja pie "Noslēpumainā nama". Grupa policistu un detektīvu jau stāvēja blakus ieejai.

Els izlēca no automobiļa, pirms tas paguva apstāties, un uzsauca:

—  Viņi ir sagūstījuši Smitu! lelenciet māju! Visi, kam ir ieroči, man pakaļ!

Tad Els ieskrēja dārzā, kurā atradās māja, taču metās tai garām un nogriezās uz spēkstaciju.

Pie elektrostacijas ieejas stāvēja kāds drūms vīrs. Viņš mēģināja aizcirst durvis, bet Els viņu apsteidza. Sagrābis vīru aiz apkakles, detektīvs viņu atgrūda sānis un iegāja ēkā.

Visapkārt rēgojās niknas sejas. Vecākais, pieklājīgi ģērbies cilvēks, laikam spēkstacijas priekšnieks, metās pretī nelūgtajam viesim. Viņš turēja rokā lielu uzgricžņalslēgu un atvēzējās pret inspektoru.

Bet Els notēmēja ar revolveri un piespieda roku nolaist.

—  Atpakaļ! —Els pavēlēja itāliski. —Vai jūs šeit esat noteicējs?

—   Ko tas nozīmē, sinjor? —vīrs jautāja.

—  Dodu jums minūti laika, lai apturētu dinamomašīnu!

— Tas nav iespējams! Es to nedrīkstu, tas ir pret noteikumiem!

—  Vai jūs klausīsiet, vai ne? —Els rēca. — ja neklausīsiet, nošaušu jus uz vietas!

Itālietis brīdi šaubījās, tad devās pie sadales dēla.

—   Es to nedarīšu! Lūk, kur svira! Ja gribat, pagrieziet to pats, —viņš drūmi atbildēja.

Piepeši uz sadales dē|a iemirgojās sarkana kvēlspuldzīte.

—   Kas tas? — Els noprasīja.

—  Signāls no pagrabtelpām. Tas nozīmē, ka jāpalielina enerģijas padeve, —itālietis paskaidroja.

Els metās viņam klāt un pielika pie krūtīm revolveri. Inspektora acis mirdzēja nevaldāmā apņēmībā.

—  Žēlastību! —itālietis lūdzās un pagrieza sviru.

Šajā mirklī sāka dzist visas spuldzes, mašīnas spararati

palēnināja gaitu un apstājās. Elektrostacijā gaisma ieplūda

vienīgi pa logiem. Els smagi elsoja, sviedrus no pieres slaucīdams. Viņš drebēja kā drudzi.

—  Ceru, ka neesmu nokavējis, —viņš ar pūlēm izdvesa.

Spēkstacijā sanāca policisti.

—   Ņemiet ciet šos ļaudis! — Els pavēlēja. — Un pieraugiet, lai neviens nepieskaras aparatūrai. Mašīnistu arestējiet un nelaidiet pie citiem! Un tagad, —viņš uzrunāja elektrostacijas priekšnieku, —es jums došu iespēju izvairīties no nepatikšanām. Jūs ne tikai neapcietinās, bet pat apbalvos, ja ievērosiet manus norādījumus. Es esmu policijas inspektors un ierados, lai pārmeklētu šo namu. Jūs nupat pieminējāt pagrabtelpas. Vai zināt, kā tur var iekļūt?

Itālietis uzreiz nespēja izlemt.

—   Lifts vairs nedarbojas, —viņš teica, plecus raustīdams.

—  Vai citādi tur nevar tikt?

Itālietis atkal nodrebēja.

—   Tur var nokļūt pa kāpnēm. —viņš paskaidroja. — Ja tur izdarīts kāds noziegums un sinjors Molls ir anarhists, tad, ticiet man, es neko nezinu. Es esmu godīgs cilvēks no Padujas.

—  Labprāt ticēšu, —Els mierīgi piekrita. —Dodu jums iespēju izpirkt visus grēkus. Rādiet man ceļu uz pagrabu!

—  Esmu gatavs darīt visu, ko prasīsiet, — itālietis bezpalīdzīgi noteica. —Jūs esat mans liecinieks, ka es vienmēr esmu centies iespējami labāk izpildīt pavēles.

Un viņš kopā ar Elu gāja uz namu.

Ievedis policistu pagrabā, itālietis atvēra durvis ar atslēgu, kas viņam karājās pie jostas. Netraucēti pagājuši garām divām durvīm, viņi nonaca pie vītņu kāpnēm, kas veda lejup.

Pēkšņi Els redzēja, ka kāpnes apgaismo elektriskās spuldzes, un nobijās, ka, pretēji aizliegumam, atkal ir iedarbināta dinamomašīna.

Bet itālietis viņu nomierināja.

—  Šīs spuldzes strāvu saņem no rezerves baterijām, — viņš paskaidroja. — Bet ar to pietiek vienīgi mājas apgaismošanai.

Viņi kāpa lejā. Šķita, ka kāpnēm nekad nebūs gala. Els saskaitīja astoņdesmit septiņus pakāpienus, līdz abi nonāca pie apkaltām durvīm. Detektīvs redzēja, ka itālietis tās atslēdza tāpat kā viņš pats. kad te ieradās pirmoreiz.

Atrāvuši durvis, Els kopā ar otru policistu metās pie sarkanajām durvīm, kuras šoreiz dabūja vaļā bez īpašas piepūles.

Istabā vāji mirgoja divas elektriskās spuldzītes. Els ieraudzīja krēslā sagumušo stāvu, un drosme viņu atstāja. Viņš metās uz priekšu — detektīva klātbūtni pirmais pamanīja Feringtons.

Feringtons neveikli pagriezās… Atskanēja trīs šāvieni. Els joprojām stāvēja neskarts, bet Feringtons nodrebēja un smagi saļima uz grīdas.

—   Arestējiet šo cilvēku! — Els iekliedzās. Nākamajā mirklī doktors Folls juta rokudzelžu salto pieskārienu.

IZDEVNIECiBA TAPALS' JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments « Bongindas karalisti Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons • Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri V Spoku nams X Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri y Dižciltīgais klaidonis e Hipodroma blē/.i f. Nodevēju vārti Šausmu eņģelis y Sidraba trīsstūris V Tetovētās rokas \ Piektais dūzis Parādnieks < Pirātu gūstā y Durvis ar 7 atslēgām ■> Dimaniu straume V Melnais abats Viesnīca pie Tc'mzas 4 Zilā roka

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnīcās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7602672

■ 4 Varonīgā maiuiniccc )<

Baltā maska V I Diseldorl'as slepkava I Jūras meitene I Kniepadatas noslēpums I Cilvēks bez vārda > Liktenīgā kļūda iC ( Dubultnieks k Atriebējs ) Lords Bokseris | Džons Fleks || Cilvēks no Marokas | Kokaīna skandāls )c | Kreica Kalps <jr ) Spoku ieleja Bandītu karalis | Mantojuma alkas -p ) Nenotveramais ) Bīstamie liecinieki \ Trīspadsmitā istaba 71 i Kīdera sestais prāts« ) Biržas Krauklis & Lidojošā brigāde y i Rokas augšā! \ ķ Sliktā slava ^

TAVOŠANĀ: K i ngs Kongs / • Zaļā lente

Katru ceturtdienas vakaru Latvijas Televīzijas 1. kanālā

Policisti. Detektīvi. Meklētāji un izmeklētāji. Glābšanas vienības. Krimināllietas vienam vīram vai diviem. Mozers ar Rēksi. Abi neatvairāmie Bērki. Dižvīrs viens. Vecais lapsa arī viens.

Visa izmeklēšanas nodaļa un arī visa ŅUJORKAS POLICIJA !!!

TAPALS ļ>P ) — JAUNA GRAMATU SĒRIJA! "MŪSDIENU KRIEVU BESTSELLERS"

Asa sižeta romāni

2 GRĀMATAS lija Derevjanko "Reketieri" un "Reketieri 2"

"Reketieru" autors Iļja Derevjanko ir diplomēts jurists, kas pēc augstskolas beigšanas strādājis privātā apsardzes firmā. Romānā skarbi un patiesi tēlota "apsargu", reketieru un visu veidu bandītu ikdiena, "darbs", savstarpējā

izrēķināšanās.

"TAPALA" un "NORDIK" jaunā adrese ir Rīgā, Pārdaugavā, Daugavgrīvas iela 36-9 tālr.:. 76Q2672, 7602816, 7602817; fakss: 7602818

Ekspedīcija Jēzus baznīcas iela 7/9

IZDEVNIECĪBA

TAPALS

ROKZINĪBA KATRAM

HIROMANTIJAS PAMATI

KRISTIĀNE EISLERE-MERCA

•    Kopš seniem laikiem cilvēkus ir saistījusi iespēja skaidrot rokas līnijas. Tajās lasāmas norādes par cilvēka likteni, raksturu, attiecībām ar tuviniekiem. Arī nagu forma, pirkstu "spilventiņu" līnijas neatkartojami raksturo indivīdu.

•    Šajā grāmatā secīgā un pārliecinošā izklāstā ir aplūkoti

un ar zīmējumiem ilustrēti visi ar rokzinibu saistītie jautājumi.

•    Rokas uzbūves izpēte padziļina zinašanas par sevi un savu paziņu būtību.

Izdevniecibas tālr. 7602672

Vairumtirdzniecība Rīga, Jēzusbaznicas iela 7/9; tālr. 7225669

Moža, zinātkāra un sievišķīga, viņa, saritinājusies uz preses kiosku plauktiem, gaida savas lasītājas sievietes, kuras ptail sevi, vīriešus un dzīvi. ( Žurnāls Melnā Pantera tas ir elpu aizraujošs ceļojums sevis un vīrieša izzināšanā, intriģējošas sarunas ar populāriem cilvēkiem/skaistumkopšanas noslēpumi un pikantas fotogrāfijas.

Melnā Panterā var Ienākt arī tavā mājā, ja tu zini, ka mūsu abonēšanas mēnesim Ls 1,20 A mēnešiem Ls 3,60 mēnešiem Ls 6,90 mēnešiem Ls 9,90 2 mēnešiem Ls 12,60

Viena žurnāla cena preses tirdzniecības vietās Ls 1,50,

TAPALS MINI PUSAUDŽIEM

Noderīgi padomi un jautri zīmējumi

Mākslinieks Māris Putniņš

Kur un kā iepazīties? Kas ir flirts? Vai sludinājums ir pēdējā cerība iepazīties? Pirmā satikšanās! Ja draugs tev 'noceļ" meiteni… Noslēgumā: maza skaidrojošā vārdnīca un dažas pikantas anekdotes.

FormAts t>0 x 84/16. Avi/u papīrs. Ofseta iespiedums. S1A "Tapals".

Rep. apl. Nr. 2-U1I5. Vāki iespiesti r/a '"Latvijas karte".

Content

Volless Edgars Sliktā slava

1. nodaļa divkāršā slepkavība

2. nodaļa Laupīšana Skotlendjardā

3. nodaļa Miljonāra dīvainā izturēšanas

4. nodaļa Dziļā nomalē

5. nodaļa Avīzes "Sliktā slava" sekretārs jaunā lomā

6. nodaļa Miljonāra nozušana

7. nodaļa Lēdijas Konstances darījumu sakari

8. nodaļa pirmais "Noslēpumainā nama" apmeklējums

9. nodaļa testaments

10. nodaļa grafs Poltavo nokļūst slazda

11. nodaļa sniita neveiksme

12. nodaļa vēstule no šķietami mirušā

13. nodaļa frenka doutona nolaupīšana

14. nodaļa brauns lasa avīzi

15. nodaļa kāzas

16. nodaļa notikumi Korkstritā

17. nodaļa poltavo pēdējais trumpis

18. nodaļa morkoledzas noslēpums

19. nodaļa. medaljona noslēpums

20. nodaļa doktora folla arests