Volless Edgars

Noziegums Maskavas Kremlī

Edgars Volless

Noziegums Maskavas Kremlī

I

—   Jā gan, mīļais mister Hej, — Trimeins, «Ukrainas naftas sabiedrības» ģenerāldirektors turpināja; domīgi vērodams jauno inženieri. — Krievija ir brīnišķa zeme, un kāda valsts, tādi ari iedzīvotāji. Esmu nodzīvojis tur divdesmit gadus, tin tādēļ varu spriest. Man ikreiz jāsmejas, ja kāds, atgriezies ho Ķīnas, sāk stāstīt savus piedzīvojumus. Tiešām, ķīniešu kūlijs ir noslēpumains radījums, ko mums, eiropiešiem, grūti izprast, bet, salīdzinot ar krievu zemnieku, viņš tomēr ir atvērta grāmata. Vai jūs runājat krieviski?

—  Pilnīgi. Jau kopš sešpadsmit gadu vecuma.

—   Tad tiktāl viss būtu kārtībā. Man tomēr jāaizrāda, ka ar valodas prašanu vien vēl nepietiek. Jums jāpūlas iedzīvoties savu apakšnieku domāšanā, jāmācās izprast viņu jēdzienus, lai varētu vadīt tos vēlamā virzienā. Kā jau teicu, arī es pats ilgus gadus vadīju turienes nodaļu — tāpēc man ir zināma pieredze šajā lietā. Tomēr es nevaru sacīt, ka pazīstu lielās Krievijas valsts iedzīvotājus. Tie ir kā zuši — kolīdz šķiet, ka esi viņus atradis un iepazinies — atkal izslīd no rokām. ••

Direktors piezvanīja. Mirkli klusējis, viņš atsāka:

—   Jūs varēsiet doties ceļā tikai pēc nedēļas, vai divām,, un būtu labi, ja šajā laikā iepazītos ar mūsu uzņēmuma turienes nodaļas speciālziņojumiem. Sevišķi ieteicu ievērot visu, kas attiecas uz Ukrainas ievērojamāko personību dzīvi.

—  Man ir adrešu grāmata, ko sagādāja angļu konsuls Kijevā, — jauneklis aizrādīja.

Ģenerāldirektors pasmaidīja.

—  Ko jūs zināt par Izraēlu Kenskiju? — viņš jautāja.

—   Par ko? Cik atceros — šāda vārda manā grāmatā nemaz nav.

—   Un tomēr viņš ir viens no tiem, ar kuriem jums bieži nāksies sastapties. Ar viņu varat iepazīties tepat Londonā.

Durvis parādījās kāds kalpotājs.

—   Ienesiet misteram Hejam Ukrainas brošūras, — direktors pavēlēja, tad jautaja: — Kad īsti ieradās misters Kenskijs?

—  Aizvakar, ser, — rakstvedis atbildēja.

—   Tatad šonedēļ mēs redzēsim Londonā daudz ļaužu no Ukrainas, kuru vārdus jūs neatradīsiet savā adrešu grāmatā, mister Hej. Arī Jaroslavi nodomājuši aplaimot Angliju ar savu klātbūtni?

—  Jaroslavi? — jaunais inženieris izbrīnā atkārtoja.

—   Jā, lielkņazs un viņa meita, — Trimeins apstiprināja.

—  Ar tiem gan man laikam neizdosies sastapties.

—   Krievijā viss iespējams, — pesimistiskais ģenerāldirektors atteica. — Es nemaz nebrīnītos, ja kādā jaukā dienā jus atgrieztos no turienes kā krievu flotes admirālis vai lielkņaza znots un lielkņazes Irēnas Jaroslavas vīrs. Protams, es nebūtu pārsteigts arī tad, ja atgrieztos bez abām ausīm, ko zemnieki butu nogriezuši jums par godu kādam pirms sešiem gadsimteņiem mirušam moceklim, Un tomēr es jūs apskaužu.

Jā, arī es pats esmu pārsteigts, ser, un tikko varu ticēt savai laimei, — Hejs piekrita. — Zinu, ka man vēl daudz jāmācās, lai varētu būt jums noderīgs. Mans tituls sākumā maz ko spēs man līdzēt.

—   Jūs domājat par savu inženiera diplomu? Mans Dievs! Protams, gluži lieks tas nav, bet gan gribēsiet — kaut labak būtu kļuvis par mācītāju.

—  Par mācītāju?!

Direktors pamāja ar galvu.

—  Teoloģija Krievijā ir pats galvenais. Jums būs pie daudz kā jāpierod, Hej. Būtu labi, ja rūpīgi iepazītos ar visu svēto dzīves un ciešanu vēsturi. Krievijā tiek svinēts viss — dzimšanas un miršanas gadījumi, vārda un visādās citas dienas. Strādnieks izmanto ikvienu gadījumu, lai izvairītos no darba. Ja neuzmanīsities, viņi sadomas jums veselu rindu svētku par godu svētajiem, kādu nekad nav bijis.

Trimeins nobeidza sarunu un sveicinot pamāja inženierim ar galvu. Bet pirms jauneklis atstāja istabu, direktors to aizturēja.

—  Atnāciet rīt. Iepazīstināšu jūs ar Kenskiju.

Malkokns Hejs palocījās un izgaja.

* * *

Vienā no mazajām, šaurajām šķērsieliņām drūmā, neglītā namā atradās neliela pansija, kuras galvenā pievilcība bija tā, ka iedzīvotāji baudīja pilnīgu brīvību, jo neviens neinteresējās par to nākšanu un iešanu. Vienā no šī nama istabām sēdēja apmēram sešdesmit gadus vecs vīrietis un jauna meitene.

Vecis pacēla galvu. Viņa seja bija vienās grumbās un āda atgādināja vecu pergamentu. Viņam bija paliels, liks deguns un melnas, dedzīgas acis.

Meitenei varēja būt gadi divdesmit četri. Tās āriene nepārprotami liecināja par semitisko izcelšanos. Seju varētu saukt par skaistu, ja lūpās tai nerotajātos ļauns, zobgalīgs smīns.

Sirmgalvis sēdēja pie galda un smalkiem rīkiem apstrādāja ādu grāmatas iesējumam.

—  Ja kāds redzētu tevi strādājam, tas droši vien noturētu par nabagu, — jaunā meitene ieminējās.

Izraēls Kenskijs uzmeta meitai paviršu skatu, tad atkal pievērsās darbam.

—  Ko tu īsti gribi darīt ar šo iesējumu? — meitene jautāja. — Tas gan laikam nolemts talmudam, ko tev iedeva Levs Lenskis?

Vecais vīrs arī šoreiz palika atbildi parādā. Jaunā meitene īgni sarauca pieri. Svešinieks nekad nebūtu noturējis šos divus cilvēkus par tēvu un meitu. Viņus nesaistīja ne mīlestība, ne arī draudzība. Jābrīnās, kādēļ meitene vispār sekojusi tēvam uz Angliju. Kijevā minēja, ka tie neuzticoties viens otram un neizlaižot viens otru no acīm. Varbūt tā arī bija, bet Sofijai katrā ziņā bija arī vēl citi iemesli pavadīt tēvu ceļojumā.

Beidzot Kenskijs nolika darbu pie malas. Tad atlaidās krēslā un klusu iesmējās.

—   Jā, šis iesējums nolemts lielam darbam, — viņš tikai tagad atbildēja uz meitas jautājumu. — Es pat apkalšu to ar tēraudu, lai būtu sava satura cienīgs. Tā taču ir «Visvarenības grāmata».

—   Reizēm grūti noticēt, ka tu esi normāls, tēv. Kur tad esi atradis šo visvarenības noslēpumu, ko velti meklējuši jau tūkstošiem cilvēku. Kā gan tu, kas tikko proti parakstīt vārdu, gribi piepildīt ar savām «gudrībām» tik biezu grāmatu? — Viņa nicīgi iesmējās. — Vai gribi mācīt nākamām paaudzēm buršanas un pesteļošanas mākslu? Kāds tur brīnums, ka mēs Kijevā izturamies tik neuzticīgi pret tevi!

—  Mēs Kijevā? — Kenskijs zobojās.

—  Jā, mēs Kijevā!

—  Tātad ari tu sevi pieskaiti šiem nejēgām, Sofija? — vecis jautāja.

—  Un tu laikam uzskati sevi par labāku, Izraēl Kenskij? Jā, jā — tev jau patiktu pusdienot lielkņaza pilī, kur sulaiņi apkalpotu kā īstu kungu!

—  Nu, Sofij, lielkņazs nekad vēl nav licis apmētāt mani ar akmeņiem vai nodedzināt manu namu, — sirmgalvis aizrādīja.

—  Cik padevīgs tu gan esi viņam un viņa meitai, šai izlutinātai lellītei!

—  Nepiemini tās vārdu! — vecais vīrs apsauca.

—   Gan pienāks diena, kad viņa saviem ce|iem slaucīs putekļus manā priekšā. Es ilgojos pēc šī mirkļa un zinu, ka tas pienāks! Ceļos viņa vārtīsies manā priekšā!

Izraēls Kenskijs jau daudzkārt bija dzirdējis tamlīdzīgus pareģojumus, tāpēc arī šoreiz meitas vārdi neatstāja uz to nekādu iespaidu.

—   Tu esi nekrietna sieviete, Sofij, — viņš mierīgi piezīmēja. — Ko šī meitene tev nodarījusi, ka tā viņu ienīsti?

—   Mani kaitina augstprātīgais smaids, ko tā dāvina saviem vergiem. Es to ienīstu tādēļ, ka viņa stāv tik augstu, bet es tik zemu, tādēļ, ka viņa liek man sajust šo starpību, kas mūs šķir.

—   O, kāda tu esi muļķe! — Izraēls Kenskijs iesaucās, strauji pieceldamies un iedams uz durvīm.

—  Var jau būt, ka esmu, — meita ietiepīgi noteica. — Vai iesi gulēt?

' Tēvs apstājās uz sliekšņa.

—  Es iešu savā istabā, un šovakar vairs nenākšu lejā.

—  Tad arī es likšos gulēt, — Sofija sacīja, valdīdama žāvas. — O, kā es nicinu šo pilsētu!

—   Kādēļ tad tu brauci šurp? — viņš jautāja. — Es taču neesmu tevi lūdzis to darīt.

—  Taisni tādēļ, — viņa atcirta.

Iegājis savā istabā, Izraēls Kenskijs rūpīgi aizbultēja durvis. Blakustelpā bija dzirdami Sofijas soļi. Tad noskrapstēja durvju atslēga. Kenskijs pasmaidīja — viņš bija dzirdējis, kā Sofija vispirms aizslēdza, bet tad atkal atslēdza durvis. Nosēdies degošā kamīna priekšā, vecis turpināja klausīties. Tad piecēlās un izdzēsa gaismu. Virs durvīm atradās lodziņš, caur kuru no koridora varēja redzēt, vai istaba ir apgaismota. Atkal nosēdies krēslā un sakrustojis savas kaulainās rokas, viņš no jauna sāka gaidīt.

Pagāja stundas ceturksnis. Pēkšņi Sofijas guļamistabas durvis klusi iečīkstējās un koridorā atskanēja viegli, š|ūcoši soļi. Kenskija durvju priekšā tie uz mirkli apklusa, bet tad sirmgalvja dzirde uztvēra koka kāpju čīkstoņu. Sofija devās lejup.

Vecis piecēlās un, piegājis pie loga, uzmanīgi atbīdīja aizkarus. Nebija ilgi jāgaida. Drīz tas ieraudzīja savu meitu, kas izgāja pa dārza vārtiņiem un nozuda uz ielas.

Ar domīgu, norūpējušos seju vecais vīrs atgriezās pie kamīna un, iemetis tajā dažus ogļu gabalus, atkal nosēdās krēslā.

Sofija pa to laiku jau bija sasniegusi galveno ielu. Viņa prata vienīgi krieviski. Arī Londona tai bija gluži sveša. Pēkšņi no kāda nama ēnas iznāca vīrietis, kas nostājās tai ceļā.

—  Vai tā esi tu, biedre? —kāda balss krieviski jautāja.

—  Paldies Dievam! — viņa iesaucās, — Kas tu esi?

—  Boriss Jakovs. Gaidu jau veselu stundu. Locekļi sasaluši ledū!

—   Es nevarēju agrāk, — Sofija taisnojās. — Vecais visu vakaru blēņojās ar saviem niekiem. Izlikās neredzam manu žāvāšanos.

—  Ko viņš vispār meklē Londonā? — krievs jautāja. — Lietai kātrā ziņā jābūt nopietnai, jo citādi taču nebūtu atstājis savus naudas maisus.

Sofija neatbildēja. Tikai pēc laba brīža viņa iejautājās:

—   Vai tad mēs iesim kājām? Vai nevaram noīrēt taksometru?

—  Tikai pacietību, biedre! — krievs smējās. — Londonā mēs dzīvojam lepnāk, nekā savās mājās. Vecais…

—   Beidz viņu pieminēt! — Sofija nepacietīgi pārtrauca. — Man pietiek ar to, ka visu dienu esmu spiesta pavadīt laiku viņa tuvumā.

Naids, kas valdīja tēva un meitas starpā, jau bija tik labi pazīstams, ka krievs nebūt nejutās pārsteigts par viņas skarbajiem vārdiem. Auto, uz kuru Jakovs tik lepni bija atsaucies, izrādījās par vienkāršu taksīti.

—   Stāsta, ka tavs tēvs esot burvis, — krievs atsāka, kad auto jau ripoja. — Arī tevi viņš esot apbūris.

—   Tie ir meli, — meitene atbildēja. — Man gan bieži uzmācas briesmīgas bailes. Dažreiz šķiet, ka nupat, nupat atcerēšos notikušo, bet tad šis gadījums atkal aizmirstas un es vairs nespēju par to domāt.

—  Nu, redzi — tad jau viņš tiešām ir tevi nobūris! — krievs iesaucās. — Varbūt viņš tevi hipnotizē… Bet saki, Sofija, vai tiesa, ka jūs, žīdi, lietojat savos svētkos kristīgo bērnu asinis?

Meitene smējās tik sirsnīgi, ka asaras saskrēja acīs.

—   Kāds tu gan esi ēzelis, Boriss! — viņa atbildēja. — Kā 4u vari ticēt šim pasakām? Es domāju, ka Londonas biedri ir gudrāki. % ?

Jakovs sāka klepot, pūlēdamies slēpt mulsumu. Kā viņš varēja uzdot tik muļķīgu jautājumu? Boriss nolēma atvainoties. Sofija klusēdama noklausījas viņa vārdos.

Auto atstāja krēslainās ieliņas un joņoja pa kādu spilgti, apgaismotu ielu.

—   Kurp mēs īsti braucam? — Sofija jautāja, vērodama svešo apkārtni. — Kur notiks sapulce?

—   Kafejnīcā «Sudraba Lauva», — Jakovs klusu atbildēja.. — Tas ir restorāns, kur krievu biedri pulcējas un sapņo par laimīgu, brīvu tēviju. Šodien mēs uzaicinājām ari tevi, jo apspriežamas ļoti svarīgas lietas.

—  Bet vai tur var justies drošs no policijas? — Sofija jautāja.

—  No policijas? — viņš iesmējās. — Šeit taču nav «ohrankas», un ikviens var justies laimīgs pēc vēlēšanās. Tev nav jābaidās, Sofija.

—  Es jau nebaidos, — viņa atbildēja. — Bet kādēļ mums šodien jāsapulcējas, Jakov? Vai tu to zini?

—  Nē, bet gan jau dzirdēsim.

Mašīna apstājās tumšas ēkas priekšā. Nekas neliecināja,, ka te atrodas restorāns. Krievs paskaidroja, ka viņi piebraukuši pie nama sētas durvīm, ko bieži izmanto slepenā kluba locekļi. Jakovs piezvanīja. Durvis atvērās, un Sofija ar pavadoni nokļuva garā koridorā.

II

Plašajā pagrabtelpā, kādu šajā apvidū nav mazums, pie galdiem sēdēja kāds ducis vīriešu. Jakovs un Sofija tika sirsnīgi sveikti. Galdus sabīdīja vienā rindā, klātesošie ieņēma vietas un apspriede sākās. Priekšsēdētāja pienākumus pildīja krievs ugunssarkaniem matiem un knābim līdzīgu degunu. Sofijai šķita, ka viņa šo cilvēku jau redzējusi, tomēr nespēja atcerēties, kur un kad tas noticis. Svešinieka pirmie vārdi, ar kuriem tas vērsās pie Sofijas, liecināja, ka ari viņš to pazīst:

—   Mēs sūtījām pēc tevis, Sofij, lai uzzinātu, kāpēc tavstēvs uzturas Londonā?

—   Ja jau tu pazīsti manu tēvu, tad lieliski zini, ka viņš. neuztic man savus noslēpumus, — meitene atbildēja.

Priekšsēdētājs saprotoši pamāja ar galvu.

—   Jā, es pazīstu jūs abus. Esam bieži tikušies Kijevā, — vērodams Sofijas izbrīnu, viņš skaļi iesmējās. — Brīnos, ka tu mani vairs nepazīsti.

Beidzot Sofija sāka atcerēties.

—   Tu taču esi Buļba, lielkņaza mažordoms! — viņa iesaucas.

Priekšsēdētājs atstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Tu pati sapratīsi, kādēļ neapmeklēju sapulces Kijevā. Seit, Londonā, kur esmu ieradies sagatavot Jaroslaviem dzīvokli, jūtos daudz brīvāk. Vai tu, Sofij, tiešām ar sirdi un dvēseli atbalsti mūsu kustību? Tavs tēvs taču bauda lielkņaza meitas uzticību?

Meitenes skatienā iekvēlojās tik dziļš naids, ka bez vārdiem kļuva saprotamas viņas jutas pret lielkņazi.

—   Es daudzkārt esmu domājusi, kādēļ Iielkņaze tik ļoti interesējas par manu veco tēvu, — viņa piezīmēja.

—  Vecais žīds taču ir bagāts, — Buļba dzēlīgi ieminējās.

—   Arī Irēna Jaroslava nav ubadze, — Sofija aizrādīja. — Tātad naudai te nevar būt pārāk liela nozīme.

—   Draudzības cēlonis meklējams citur. Agrā bērnībā Iielkņaze reiz pastaigājusies savas audzinātājas pavadībā Kijevā, kad kaukāziešu strēlnieku pulks tur sarīkojis vienu no žīdu grautiņiem. Aukle pārbijusies, metusies bēgt un pametusi bērnu. Tavs tēvs, Sofij, bijis noslēpies un piedzērušie kareivji meklējuši viņu pa visu pilsētu. Likdams dzīvību uz spēles, viņš atstājis paslēptuvi un steidzies palīgā meitenītei, ko tam pēdējā acumirklī izdevies glābt no kāda zirga pakaviem un aiznest mājup.

—   Par to es līdz šim nebiju dzirdējusi! — Sofija pārsteigta iesaucās, sākdama saprast neparasto draudzību starp dižciltīgo dāmu un tēvu.

—    Lielkņazs jau sen aizmirsis par šo gadījumu, bet viņa meita nav tik nepateicīga. Ikreiz, kad Irēnai Jaroslavai trūkst padoma, tā meklē Izraēlu Kenskiju. Tieši tādēļ mēs uzaicinājām tevi, Izraēla Kenskija meitu!

—   Es sāku saprast, — jaunā meitene domīgi sacīja. — Tu gribi izmantot mani kā spiedzi, lai ziņoju tev visu, ko mans tēvs dara un domā?

—   Tikai to, kas notiek viņa un lielkņazes starpā, — priekšsēdētājs pārlaboja. — Tā kā viņa ieradīsies Londonā, nav šaubu, ka izmantos gadījumu, lai apmeklētu arī Izraēlu Kenskiju.

Tev jākontrolē viņu sarakste…

—  Bet… — meitene iesāka.

—   Nekādu «bet»! — Buļba viņu skarbi pārtrauca. — Tu dzirdēji, ko es teicu!

Viņš pievērsās cilvēkam, kas sēdēja tam līdzās.

—  Jaroslavs rīt ierodas Londonā. Es nevēlos, ka viņš dzīvsaizbrauktu no šejienes! Skaidrs?

—  Bet, biedri, — uzrunātais stostījās, — Londonā taču mēsnedrīkstam to darīt! Tā ir vienīgā pilsēta, kur netraucēti varam satikties. Ja es nonāvēšu Jaroslavu, kas tad ar mums notiks? Mūs vajās kā niknus zvērus un labākajā gadījumā izraidīs no Anglijas. Ar to mēs tikai kaitēsim kustībai!

—   Tu dzirdēji pavēli, — Buļba mierīgi atbildēja. — Protams, sākumā uztraukums būs liels, bet apsolu, ka troksnis, drīz norims.

—  Tomēr … — atskanēja vēl kāda nedroša balss, bet Buļba pārtrauca to, nepacietīgi paceldams roku.

—   Nevienam no jums nekas nenotiks. Jūs visi šajā lietā netiksiet iejaukti, — viņš apgalvoja.

—  Kas tad uzņemsies šo darbu, biedri? — kāds jautāja.

—   Jautājumu mēs varam izšķirt tikai pilnsapulcē, — kāds. cits piebilda. — Bez vadoņa pavēles es nekādā gadījumā neuzņemtos šāda rīkojuma izpildīšanu.

—  Nevienam no jums nav jādodas briesmās, — Buļba mierināja. — Nu, Jakov, saki, kas tev sakāms.

Cilvēks, kas bija atvedis Sofiju, uzmeta tai nedrošu skatienu.

—  Vai drīkstu runāt viņas klātbūtnē?

—  Runā, — Buļba pavēlēja. — Mēs visi šeit esam brāļi ure māsas. Neviens tevi nenodos.

Jakovs ieklepojās.

—    Kad saņēmu no Kijevas vēstuli, kurā uzdevi man atrast piemērotu cilvēku, es gandrīz kritu izmisumā, — viņš sāka savu rūpīgi sagatavoto runu. — Es plūcu matus, raudāju un…

—  Bez ievada! — Buļba pārtrauca. — Pastāsti mums, ko esi darījis, lai izpildītu pavēli.

—  Tas bija grūts uzdevums, — Jakovs lietišķi sacīja. — Tomēr man ir paziņa, kas pūlas atriebties buržuāzijai, iztukšodams tās kabatas…

—  Tātad zaglis? — Buļba iesaucās.

—   No viņa es uzzināju, ka Anglijā atrodas vīrs, kas vairāku slepkavību dēļ bijis spiests bēgt no dzimtenes.

Klātesošie neizpratnē uzlūkoja runātāju, it kā šaubīdamies par tā veselo saprātu. Vienīgi Buļba palika mierīgs, jo viņam šis stāsts nebija jaunums.

—  Profesionāls slepkava! — viens no sapulces dalībniekiem jautāja. — Kas viņš tāds ir?

—   Tas ir kāds jenkijs, — Jakovs atbildēja, un klausītāju vidū atskanēja smiekli.

—  Jā, viņš ir amerikānis, — Buļba apliecināja palīga vārdus. — Ņujorkā šādus ļaudis dēvē par «revolverzēniem». Viņš pieder bandai, ko Ņujorkas policija atklājusi un apcietinājusi. Mūsu kandidāts ir vienīgais, kam palaimējies izbēgt.

—  Bet ko lai mēs iesākam ar amerikāni? — kāds no klausītājiem jautāja.

—   Kas par to? — Jakovs atcirta. — Mums taču vienalgk, !<as viņš ir.

Buļba piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Kur ir šis cilvēks? — viņš jautāja.

—  Viņš ir šeit, — Jakovs atbildēja.

—  Vai viņš zina, kas par lietu? — priekšsēdētājs turpināja.

—  Nē. Es tikai pavēlēju ierasties un gaidīt aiz durvīm manus rīkojumus. Vai ievest? — Jakovs piecēlās.

Buļba pamāja un mirkli vēlāk istabā ienāca Cerijs Baims. Tas bija mazs, plecīgs, slikti ģērbies vīrietis ar labsirdīgu seju un jautrām, smaidošām acīm. Kaut arī nakts bija vēsa un vējaina, viņš bija bez mēteļa. Lai demonstrētu neapmierinātību ar pastāvošo iekārtu, viņš bija noņēmis ari apkaklīti. Ar pakausī atbīdītu platmali tas izskatījās drīzāk pēc darbu zaudējuša strādnieka, nekā profesionāla slepkavas.

Pamājis sazvērniekiem ar galvu, viņš ieplestām kājām nostājās Buļbas priekšā.

—  Labvakar, dāmas un kungi! — viņš jautri sveica sapulcējušos. — Mani sauc Cerijs Baims.

Sapulces dalībnieku lielākā daļa gandrīz neko nesaprata, jo visi vāji zināja angļu valodu. Jakovs pārtulkoja biedriem amerikāņa vārdus.

—  Biedr, vai tu ienīsti tirānus? — viņš jautāja, runādams angliski.

—   Jā, ja tie ir policisti, — misters Baims atbildēja, lagā nesaprazdams revolucionāru terminoloģiju. — Sie ļaudis man ir tieši tikpat mīļi, kā ledus gabals cauram zobam.

Buļba uzskatīja par vajadzīgu izskaidrot jēdziena patieso aiozimi. Varmakas un važas šajā stāstā mijās ar svina raktuvēm un krievu revolucionāru noslēpumaino nozušanu. Viņš stāstīja pārsteigtajam Baimam par Sliselburgu, par Pētera — Pāvila cietoksni un par miljoniem vīriešu, sieviešu un bērnur kas tur ieslodzīti. Tad viņš mazliet saprotamākos vārdos atgriežas pie lietas, kuras dēļ amerikānis ticis aicināts.

Misters Baims kļuva arvien domīgāks, jo tikai tagad sāka apjaust, ko šie ļaudis prasīja.

—   Pieturiet, draudziņ! — viņš beidzot pārtrauca Buļbasdaiļrunības plūdus. — Ka tas tur bija? Jūs gribat, lai aizraidu kādu cilvēku uz viņpasauli? Vai esmu pareizi sapratis?

—  Jā! — Buļba pamāja ar galvu. — Tam cilvēkam jāmirst,

—  Viņš ir tirāns, despots…

—  Palēnām, palēnām! — misters Baims atkal pārtrauca.

—  Tātad man būtu viņš jānošauj — tā jūs teicāt?

—  Katra ziņa! — Buļba apstiprināja.

Amerikānis enerģiski pakratīja ar galvu.

—  Nekā nebija! Es ierados Anglijā, lai šeit dzīvotu mierīgu dzīvi. Kādēļ lai laupu nabaga puisim gaisu? Es taču viņu pat nepazīstu. Ciktāl jūsu plāns attiecas uz mani — varat to mierīgi izmest no galvas!

Buļba nicīgi paraustīja plecus.

—  Man šķita, ka jums ir smadzenes kaulos, — viņš zobojās. — Bet jūs esat zaķpastala.

—  Ir visādi ļaudis, — Bairns atteica, nemaz neapvainodamies par krieva ironiju. — Es nekad vēl neesmu pacēlis ieroci pret cilvēku, kas nav mani aizkaitinājis.

Buļba saprata, ka šādā ccļā neko nepanāks. Tādēļ viņš strauji mainīja taktiku.

—   Jums jau tas nebūs jādara par brīvu, — viņš sacīja.

—  Izmaksāšu no kases divdesmit tūkstošus rubļu — tas ir div» tūkstoši dolāru.

— Arī nē, — Baims cieši noteica. — Jūsu priekšlikums man neder. Jūs neesat pirmais, kas piedāvā man šādu peļņu. Ari Ņujorkā esmu noraidījis dažu labu tamlīdzīgu priekšlikumu. Nerunāsim vairs par to, — viņš piebilda, nobeigdams sarunu.

— Tātad jūs atsakāties? — Buļbas balss nu skanēja skarbi, un viņa skats naidīgi dzēla amerikāni.

—  Uzminējāt, — Cerijs Baims apstiprināja, vienaldzīgi paraustīdams plecus. — Ja jums gadās cits uzdevums — bankas aplaupīšana, vai kas tamlīdzīgs, — labprāt to uzņemšos. Bet nonāvēt nevainīgu cilvēku — nē, tā lieta neiet!

Buļba ļauni iesmējās.

—  Apbrīnoju jūsu drosmi. Vai tiešām domājat, ka uzticēsim jums savus noslēpumus, lai pēc tam ļautu mierīgi aiziet?

Baims pasmaidīja.

—   Negribu jūs krāpt, draudziņ. Es jau to paredzēju, tādēļ esmu sagatavojies. Uzmanieties!

Viņš izstiepa roku, it kā gatavodamies demonstrēt kādu burvju mākslinieka triku, tad ar otru atbraucīja tās piedurkni.

—   Seit jūs neredzat neko, dāmas un kungi! — viņš sauca, parādīdams skatītājiem tukšu plaukstu. — Viens, divi, trīs!

Neviens netika redzējis, ka roka būtu pakustējusies, bet tajā pēkšņi atradās automātiskā pistole, kuras stobrs bija vērsts pret Buļbu. Apmierināts ar trika panākumiem, amerikānis pasvieda ieroci gaisā, tad atkal saķēra to.

—   Nezinu, godātie draugi, vai jūs tikai jokojat, vai arī tiešām esat tik traki, ka gribat mēģināt mani aizturēt… Prom no durvīm, Hektor! — viņš pēkšņi uzsauca pavēlošā balsī.

Hektors, kura īstais vārds bija Nikolajs Jaserdinskis, pasteidzās pavirzīties sāņus.

Ne vārda nebildis, Cerijs Baims izgāja no istabas, ar troksni aizcirzdams durvis.

III

Izraēls Kenskijs bija nemanot aizsnaudies kamīna priekšā. Kāpņu iečīkstēšanās viņu pamodināja. Koridorā bija dzirdami uzmanīgi soļi. Kenskijs strauji atgrūda durvis, un viņa meita pārsteigta palika stāvam.

—  Tu vēl neguli, tēt? — viņa mulsi stostījās.

—   Man nenāk miegs, — sirmgalvis mierīgi paskaidroja.

—  Ienāo — man tev kaut kas sakāms.

Viņš nejautāja, kur Sofija bijusi un no kurienes atgriežas pulksten trijos naktī. Tomēr viņa pati steidzās paskaidrot.

—  Tu laikam brīnies, ka tik agri esmu jau apģērbusies? Es ' izdzirdu uz ielas troksni, un…

—   Lai paliek! Kas man par to daļas! — tēvs pārtrauca.

—  Kādēļ lai tu gan neietu pastaigāties, ja tas tev dara prieku? Viņš ieslēdza gaismu, jo visu šo laiku bija nosēdējis tumsā. —■ Sēdies, Sofija. Es tevi gaidīju, jo dzirdēju, kā tu

izgāji.

Viņa klusēja, bet skatienā atspoguļojās bailes. Meitene nojauta briesmas, tāpēc nemierīgi grozījās krēslā. Kenskijs apmierināti pasmaidīja.

—  Atnes no guļamistabas mazo kastīti, kas stāv uz mazgājamā galda.

Sofija vilcinādamās piecēlās un mirkli vēlāk atgriezās ar prasīto.

—  Atver to, — viņš lūdza, turpinādams domīgi lūkoties kamīna liesmās.

Meitenes smadzenēs atausa tumšas atmiņas par kādu citu līdzīgu gadījumu. Viņa zināja, ka reiz jau tēvs bija licis darīt to pašu, tomēr neko vairāk nespēja atcerēties. Atvērusi kastītes vāku, viņa ieraudzīja mazu spogulīti, kas saistīja ar dīvainu spēku. Neraugoties uz pūlēm, viņa nespēja novērst acu no mazā stikla gabaliņa.

—  Aizver acis, — viņa izdzirda tēva balsi, kas skanēja kā no liela attāluma. Sofija mēmi paklausīja. Viņa bija zaudējusi katru pretošanās spēju.

—  Pastāsti man, Sofij, kur tu šonakt biji, — Kenskijs turpināja.

Sākumā vilcinādamās, bet tad arvien drošāk un noteiktāk viņa aprakstīja visu, ko nupat bija piedzīvojusi. Tikai atstāstot sarunu, kas norisinājās ar Ceriju Baimu, viņa atkal sāka stostīties, jo šīs sarunas saturu nebija sapratusi. Kā likās, tas Kenskijam bija diezgan vienaldzīgi.

—   Kam jāizdara uzbrukums? — viņš jautāja vēlreiz, bet Sofija ikreiz atbildēja vienu un to pašu:

—  Nezinu.

—  Varbūt zini, kā uzdevumā Buļba rīkojas? — vecais vīrs turpināja iztaujāt.

—  Nezinu! — Balsī skanēja tāds izmisums, ka Izraēls Kenskijs piecēlās un izņēma kastīti tai no rokām.

—   Ej gulēt, Sofij, — viņš laipni sacīja. — Tu neatcerēsies neko, kas noticis pēc tavas pārnākšanas! Tu aizmirsīsi, ka esmu ar tevi runājis un licis tev lūkoties šajā spogulītī! Skaidrs?

—  Jā, tēvs, — viņa čukstēja, šļūcošiem soļiem virzīdamās uz durvīm.

Nogaidījis, kamēr meita nozuda istabā, Izraēls Kenskijs nosēdās pie galda un saka steigā rakstīt. Ausa rīts, kad viņš beidzot salocīja papīra lapu un ielika to aploksnē, uz kuras uzrakstīja «viņas augstībai», lielkņazes Irēnas Jaroslavas adresi. Nenoģērbies, viņš iekrita gultā, un jau nākamajā acumirklī bija cieši aizmidzis.

* * *

Tās pašas dienas rītā Malkolmam Hejam bija saruna ar misteru Trimeinu. Tika pieminēts arī Izraēla Kenskija vārds.

—  Viņš ir Londonā, — ģenerāldirektors sacīja. — Man šķiet, ka jums derētu to apmeklēt. Kijevā jums bieži nāksies ar viņu sastapties, jo mūsu raktuves, kā zināms, atrodas nepilnus piecdesmit kilometrus no šīs pilsētas. Pie Kenskija varat griezties pēc padoma un palīdzības ikvienā gadījumā, ja rodas sarežģījumi darbā.

Hejs atzīmēja Kenskija adresi.

—   Man šķiet, arī viņa meita ir šeit, — Trimeins pēc brītiņa atsāka. — Bet šodien Londonā ieradīsies arī citi jūsu nākamie kaimiņi.

—  Mani kaimiņi? — jaunais inženieris izbrīnā atkārtoja.

Direktors pamāja ar galvu.

—  Jā, lielkņazs Jaroslavs ar meitu un pavadoņiem. Ar viņu jums gan reti gadīsies sastapties, bet viņš ir ļoti ievērojams un iespaidīgs vīrs.

Kāds ierēdnis ienāca kabinetā un pasniedza šefam krievu valodā rakstītu vēstuli. Trimeins nodeva to tālāk Hejam.

—   Te būs jūsu ieteikšanas raksts, mister Hej. Tas ir adresēts Izraēlam Kenskijam, kas angliski runā tikpat labi kā krieviski.

Kad Malkolms Hejs ieradās, Kenskijs bija izgājis. Vēlēdamies personīgi iepazīties ar iespaidīgo veikalnieku, jaunais inženieris neatstāja vēstuli apkalpotājam, bet nolēma atnākt vēlāk. Pastaigājoties jūrmalā, viņš atcerējās, ka ar pēcpusdienas vilcienu jāierodas lielkņazam.

Ceringkrosas stacijā bija salasījies prāvs ziņkārīgo pūlis, jo augsto viesu vilcienam vajadzēja pienākt ap pulksten diviem.

Hejs stāvēja uz trotuāra, kad pabrauca garām divas karaļa galma ekipāžas, kas bija izsūtītas sagaidīt lielkņazu. Pirmajā no tām sēdēja gadus četrdesmit vecs kungs, krievu uniformā. Hejs nepievērsa tam uzmanību, jo bija pievērsies lielkņazei, kas līdzās tēvam ar augstprātīgu skatu lūkojās taisni uz priekšu. Likās, ka viņa pat neklausījās jaunajā vīrietī, kas sēdēja pretī un smiedamies kaut ko stāstīja. Mirklī, kad kariete brauca garām Hejam, meitene nejauši pacēla galvu, un viņas skats īsu mirkli sastapās ar jaunā inženiera acīm. Neko nedomādams, Malkolms Hejs instinktīvi noņēma platmali. Tomēr lielkņaze neatņēma sveicienu, vienīgi tās tēvs smaidīdams pacēla roku. Nākamajā sekundē abi pajūgi jau bija nozuduši.

Hejs nopūtās.

—  Tā tik ir sieviete! — viņam līdzās, pēkšņi atskanēja sajūsmināta balss. — Nu arī es viņu ieraudzīju.

Malkolms uzlūkoja runātāju. Tas bija mazs, plecīgs cilvēks. Cieto platmali viņš bija atbīdījis pakausī. Sniegbaltie zobi košļāja apdzisušu cigāru un laipnās, zilās acis droši lūkojās jaunā inženiera Sejā.

—  Tas laikam bija pats lielkņazs? — svešais draudzīgi apjautājās.

Hejs pamāja ar galvu.

—   Un lelle, kas sēdēja viņam līdzās, droši vien bija viņa meita? Cik žēl, ka viņa tik maz rādās cilvēkos — iznāktu lieliska rēviju zvaigzne!

Malkolmam negribot bija jāsmejas. Parasti viņš nemēdza ielaisties sarunās ar garāmgājējiem, tomēr šī cilvēka labsirdīgā jautrība pārvarēja parasto atturību.

—  Lai nu kā, bet es nenožēloju, ka atnācu šurp, — svešais turpināja. — Mani interesē tikai viens, ko viņš varētu būt izēdis?

Misters Cerijs Baims — jo tas bija viņš — domīgi kratīja galvu. Malkolms Hejs gribēja turpināt ceļu, bet amerikāņa dīvainā piezīme lika apstāties.

-— Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Tāpat… — Baims mazliet samulsis nomurmināja. — Man vienkārši ienāca prātā …

—  Arī es priecājos, ka dabūju redzēt retos viesus, — Hejs sacīja. — Gandrīz nokavēju šo skatu, jo pārāk ilgi nosēdēju pie lenča …

—  Jūs esat laimīgs cilvēks, — misters Baims piezīmēja.

—   Kā tā? Vai tādēļ, ka esmu redzējis lielkņazu un viņa meitu?

—  Nē! Tādēļ, ka esat ēdis lenču. Pie velna, es nemaz vairs neatceros, kā izskatās ēdiens.

Hejs ieinteresēts uzlūkoja jautro amerikāni.

—  Bankrotējis? — viņš jautāja.

Misters Baims savieba skābu seju.

—  Galīgi!

Malkolms Hejs vilcinādamies iebāza roku kabatā, un misters Baims tūliņ saprata šīs kustības nozīmi.

—   Nemaz nebaidieties, mister, es nejutīšos apvainots, ja iespiedīsiet saujā nelielu naudas zīmi. Nepūlieties nomākt savu labdarības dziņu — es neļaunošos.

Hejs smiedamies pasniedza viņam desmit šiliņu zelta gabalu.

—  Te būs — ejiet un paēdiet!

—  Ne tik strauji! — amerikānis viņu aizturēja. — Vispirms

pasakiet, kā jūs sauc?

—  Kāds tam sakars ar manu vārdu? — Hejs gribēja zināt.

—  O, ļoti liels! — misters Baims nopietni aizrādīja. — Esmu viens no tiem, kam nepatīk palikt parādā.

—  Mans vārds ir Malkolms Hejs. Manai patreizējai adresei nav nozīmes, jo tuvākajās dienās aizceļoju uz Krieviju. 1 !

—   Uz Krieviju? Cik dīvaini!… Londonā man ik uz soļa gadas satikt cilvēkus, kam kāds sakars ar Krieviju.

Viņš domīgi uzlūkoja savu labdari, tad sveicinot pamāja ar galvu un nozuda ļaužu drūzmā.

īsi pirms vakariņām Malkolms Hejs atkal ieradās mazajā Meidvelas pansijā. Šoreiz viņam laimējās. Izraēls Kenskijs bija mājās, un jaunais inženieris tūliņ tika ievests istabā.

Kenskijs uzmeta apmeklētājam ciešu, vērtējošu skatu. Likās, apskates rezultāts bija Malkolmam labvēlīgs, jo vecā vīra nopietnā seja tūliņ kļuva laipnāka. Klusēdams viņš izlasīja ģenerāldirektora Trimeina vēstuli.

—   Lūdzu, sēdieties, — viņš angliski sacīja. — Es zināju, ka nāksiet, jo misters Trimeins jau rakstīja par to.

Inženieris apsēdās, uzmezdams ziņkāru skatienu galdam, uz kura vēl mētājās dažādi darba rīki.

—   Jūs droši vien brīnāties, ar ko tāds vecs žīds var kavēt sev laiku? — Kenskijs smaidīdams atsāka. — Jums laikam šķiet, ka mēs Krievijā nodarbojamies vienīgi ar bumbu taisīšanu. Ja es nebūtu tirgotājs, no manis katrā ziņā būtu iznācis krietns grāmatsējējs.

—  Vai šis iesējums ir jūsu paša darbs, mister Kenskij? — Hejs pamāja uz glīto ādas sējumu, kas gulēja uz galda. Kad Kenskijs piekrita, Malkolms neliekuļotā izbrīnā iesaucās: — Tas taču īsts mākslas darbs!

—   šī nodarbošanās man ir vispatīkamākais laika kavēklis, un bez tam tā man daudzējādā ziņā palīdz… jā, ļoti palīdz.

Malkolms nejautāja miljonāram, kā tam var palīdzēt grāmatsējēja darbs. Viņš vēl nezināja par «Visvarenības grāmatu» un tās nozīmi.

Saruna nevedās, un Kenskija skats ik mirkli kavējās pie pulksteņa. Ievērojis viņa nepacietību, Hejs piecēlās. Tomēr Kenskijs piespieda to apsēsties.

—  Tātad jūs gribat doties uz Krieviju? — viņš jautāja.

—  Jā.

—   Svešiniekam ta ir brīnišķīga zeme, un arī iedzīvotāji sagādās dažu labu pārsteigumu. Jūs braucat uz Kijevu … Tas ir interesanti… ļoti interesanti.

Malkolms nejautaja, kādēļ ceļojums uz Kijevu vecajam vīram šķiet interesants, jo uzskatīja piezīmi vienīgi par pieklājības izpausmi.

—   Baidos, ka mans apmeklējums atrauj jūs no svarīgāka darba, mister Kenskij. — Hejs gribēja piecelties.

—   Nē, lūdzu, palieciet vēl, — Kenskijs pretojās, no jauna uzmezdams skatu kamīna pulkstenim. — Piedodiet manu izklaidību, ko varējāt noturēt par nepieklājību. Pūlēšos turpmāk but uzmanīgāks namatēvs… Uz jūsu klusēšanu es taču varu paļauties, vai ne?

—  Protams, bet…

—  Es jau to zināju, — vecis viņu pārtrauca. — Lieta tāda, ka varat izdarīt man lielu pakalpojumu. Londona man ir sveša … Varbūt zināt, kur atrodas kafejnīca «Sudraba Lauva»?

—  Nē, — inženieris pārsteigts atbildēja. — Arī es šeit esmu svešinieks.

—   Nu, labi. Bet jūs taču varat atrast restorāna adresi ikviena telefona abonentu sarakstā. Tikai apsoliet, mister Hej, ka būsiet uzmanīgs!

Malkolms neizpratnē uzlūkoja dīvaino sirmgalvi, bet tas novirzīja sarunu uz citām lietām.

—  Šovakar jūs satiksiet te kādu dāmu, — viņš sacīja. —Tā vēlas runāt ar mani, un es jūs lūdzu nestāstīt nevienam par šo tikšanos.

Viņš piegāja pie loga un, atbīdījis aizkarus, palūkojās ārā.

—  Ā, tur jau viņa nāk. Palieciet vien savā vietā, — viņš nočukstēja.

Turpmākajiem paskaidrojumiem neatlika laika, jo durvis pēkšņi atvērās, un istabā ienāca kāda dāma. Viņa laipni uzsmaidīja Kenskijam, bet tad, pamanījusi jauno inženieri, atkal kļuva nopietna un salta. Malkolms bija mems no pārsteigumā, jo viņa priekšā stāvēja meitene, kuras seju tas pēcpusdienā tika redzējis galma karietē.

Kenskijs godbijīgi noskūpstīja viņai roku.

—   Augstība, —■ viņš sacīja, — šis svešinieks ir mans draugs. Jūs varat arī turpmāk pilnīgi uzticēties Izraēlam Kenskijam.

—   Tu taču zini, ka es to jau daru, — lielkņaze atbildēja krieviski, un viņas lūpās atplaiksnija smaids, kādu Malkolms nekad vēl nebija redzējis.

Viņa pamāja ar galvu Hejam, bet tad vairs nepievērsa tam uzmanību.

—   Diemžēl, ātrāk nevarēju ierasties, — meitene sacīja.

— Tu taču zini, cik grūti man nākas nepamanītai nok|ūt pie tevis.

—  Vai augstība saņēma manu vēstuli? — Kenskijs jautāja.

Viņa pamāja ar galvu.

—   Bet tu taču nedomā, Izraēl, ka šis briesmīgais nodoms varētu īstenoties? — balsī bija saklausāmas bailes.

— Viss iespējams, augstība, — sirmgalvis atbildēja. — Londonā netrūkst salašņu. ,

—  Un policija?

—  Seit policija nespēj jūs tā aizsargāt, kā Krievijā.

—   Lielkņazam jāzin, ka viņam draud briesmas, un arī… — Meitene mirkli vilcinājās. — Arī princim jāziņo par to, jo nodoms taču vērsts galvenokārt pret viņu, vai nav tiesa?

Kenskijs pakratīja ar galvu.

—   Augstība, es jau savā vēstulē ieminējos par kādu lietu, ko neuzdrošinājos uzticēt papīram. Bet nu man tas jāpastāsta, un ja man būs jārunā par valsts noslēpumiem — piedodiet to man, vecam vīram.

Viņa klusēdama pamāja ar galvu.

—  Lielkņazam Jaroslavam ir tikai viens vienīgs bērns — un tas esat jūs, augstība, vai nav tiesa?

Viņa atkal palocīja galvu.

—  Kas ir jūsu tēva titula mantinieks? — Kenskijs negaidot jautāja.

Lielkņaze izbrīnā uzlūkoja viņu.

—  Protams, princis Serganovs, kas reizē ar mums ieradās Londonā.

Malkolms, kas klusēdams sekoja sarunai, atcerējās jauno vīrieti, kurš karietē bija sēdējis iepretim lielkņazei. Acīmredzot tas bija princis Serganovs, kura vārdu jaunā meitene nupat pieminēja. Tomēr viņam nebija ne jausmas par prinča radniecības attiecībām ar lielkņazu un tā meitu.

—  Jā, princis Serganovs ir lielkņaza mantinieks un pēcnācējs, — Kenskijs atkārtoja, uzsvērdams katru vārdu. — Bet princis ir godkārs cilvēks, augstība, un mūsu lielajā Krievijā daudz kas iespējams. Ja lielkņazs… pēkšņi nomirtu.; «

Jaunā meitene strauji pietrūkās kājās.

—  Tas nav iespējams! — viņa iesaucās. — To viņš nekad neiedrošinātos! Nekad!

Kenskijs izteiksmīgi ieplēta rokas.

—  Kas var zināt? Cilvēki vienmēr bijuši savas godkāres un augstprātības vergi.

Lielkņaze Irēna vērīgi ielūkojās viņa sejā.

—  Nē, nekad Seganovs to neiedrošinātos darit! Es nespēju tam ticēt!

Kenskijs klusēja.

—  Kur tu ņēmi šādas ziņas? — lielkņaze jautāja.

—  No drošiem avotiem, augstība, — vecais vīrs apgalvoja.

—   Zinu, tu velti mani nebiedētu. Kas ir šis tavs draugs? Vai viņš to zina? — Jaunava uzlūkoja Heju.

Kenskijs pakratīja ar galvu.

—   Nē, bet es vēlētos, kaut šis kungs pēc iespējas labāk iepazītos ar šo lietu, jo tuvākajās dienās dodas uz Kijevu, un … Kas zina, kas tur var gadīties? — viņš piebilda, skumji purinādams galvu. — Turklāt viņš labi pazīst Londonu, un es nupat gribēju to lūgt uzmeklēt sazvērnieku mītni.

—   Vai tu gribi apgalvot, ka aiz šīs sazvērestības slēpjas princis Serganovs? — jaunā lielkņaze jautāja. — Nevaru ticēt, ka viņš būtu izdomājis slepkavības plānu!

—   Pasaule ir Jaunuma pilna, — Kenskijs piebilda.

—  Bet tu taču zini, Izraēl, ka princim ir daudz ienaidnieku, — Irēna turpināja. — Mans brālēns ir Pēterpils policijas trešās nodaļas šefs un tiek bezgala nīsts politisko sazvērnieku aprindās.

—   Augstība runā gudrus vārdus. Atceros, kā augstība jau bērnībā atšķīra labus cilvēkus no ļauniem. Sakiet, kādas ir jūsu domas — princis ir labs vai ļauns cilvēks? Vai uzskatāt viņu par spējīgu, vai nespējīgu izstrādāt šādu plānu?

Meitene klusēja. Viss, ko Kenskijs bija stāstījis, tai šķita ticams. Viņa piecēlās.

—  Nu man jāiet, draugs Izraēl, —viņa sacīja. — Es tev vēl rakstīšu.

Viņa jau gribēja atstāt istabu, ka Malkolms Hejs droši tai tuvojās.

—   Es justos pagodināts, ja augstība atļautu pavadīt sevi līdz mašīnai, — viņš lūdza.

Irēna Jaroslava mirkli šaubījās.

—   Man šķiet, būs labāk, ja iešu viena, — viņa beidzot sacīja.

—  Ļaujiet jauneklim jūs pavadīt, — Kenskijs ieteica. — Tad jutīšos daudz mierīgāks.

Viņa piekrizdama pamāja, un Malkolms klusēdams sekoja. Viņi jau bija izgājuši uz ielas, kad lielkņaze beidzot uzrunaja savu pavadoni.

—  Jūs uzskatāt mūs, krievus, par mežoņiem, mister…

—  Hejs, — Malkolms stādījās priekšā.

—    Mister Hej, — viņa atkārtoja. — Tas taču ir skotu vārds, vai nav tiesa? Atzīstieties, vai jūs uzskatāt mūs par barbariem?

—    Nē. Protams, nē, augstība, — jaunais inženieris samulsis nomurmināja. — Kā gan man varētu ienākt prātā šādas domas?

Tuvumā jau iemirdzējās auto sarkanā signāluguntiņa. Lielkņaze sāka iet lēnāk.

—   Tālāk jūs nedrīkstat mani pavadīt, — viņa sacīja. — Ja vēlaties, varat palikt šeit, kamēr būšu aizbraukusi. Vai jums kaut kas zināms par to, ko Kenskijs man stāstīja? — viņa vilcinādamās jautāja.

—  Nē, augstība, — Malkolms atzinās.

Viņa sniedza tam roku, un inženieris godbijīgi noliecās pār

to.

—   Ar labu nakti, mister Hej. Neaizmirstiet apmeklēt mani Kijevā.

Pagaidījis, kamēr auto nozuda tumsā, Malkolms atgriezās pie Kenskija.

IV

Gandrīz neierobežota bija vara, ko princis Serganovs baudīja carisma pēdējos gados. Viens viņa rokas mājiens, un tūkstošiem cilvēku pazuda no zemes virsas. Pietika ar vienu viņa vārdu, lai simtiem vergu steigtos pildīt viņa slepenos plānus.

Prinča raksturs bija neizprotams. Viņš mīlēja visas skaistās mantas, ko dzīve spēja tam sniegt. Tas vēl nebūtu nekāds brīnums. Parīzes veļa, Vīnes apavi, Ņujorkas uzvalki — tās visas viņam bija pašas par sevi saprotamas lietas. Stāstīja pat, ka reiz viņš ceļojis uz Londonu vienīgi tādēļ, lai nopirktu tur ādas portfeli, kādu tas reiz bija redzējis vienā no Anglijas galvaspilsētas tirgotavām. Viņu ieraugot, nezinātājs to varēja noturēt par jautru, vieglprātīgu jaunekli, kas nelauza galvu par dzīves sarežģījumiem. Viņa glītā, rūpīgi koptā āriene neatklāja šī daudzsološā cilvēka īsto raksturu.

Viņa dzīvoklis bija pēdējās modes paraugs. Tas bija iekārtots ar gaumi un apgādāts ar labierīcībām. Serganovs bija izdaudzināts kā mākslas darbu lietpratējs, kura spriedumi bez

iebildumiem tika uzskatīti par nemaldīgiem. Gļēvs pret sevi, " viņš bija nejūtīgs pret citu sāpēm un ciešanām. Nereti pats

piedalījās savu upuru spīdzināšanā un mocīšanā.

* * *

Princis Serganovs sēdēja Londonas greznākās viesnīcas numurā pie tualetes galdiņa, vērodams spogulī savu seju. Te viņš netraucēts varēja apbrīnot vienīgo cilvēku, ko mīlēja — sevi pašu. Jau četras dienas viņš bija pavadījis Londonā, lai realizētu plānu, no kura bija atkarīga visa nākotne.

Princis pazvanīja, un istabā ienāca sulainis.

—   Vai lielkņazs aizbrauca? — Serganovs jautāja.

—  Jā, ekselence.

—  Un lielknaze?

—  Arī.

—  Labi! — Princis pamāja.

—   Kā ekselence jūtas? — sulainis norūpējies apjautājās.

—  Vai galvassāpes mitējušās?

—  Ja. Ataiciniet lielkņaza mažordomu Buļbu — man jārunā ar viņu.

Mirkli vēlāk istabā ienāca Buļba. Dziļi palocījies, viņš palika stāvam pie durvīm.

—   Tu atkal esi mani izāzējis, Buļba! — princis uzbruka tam.

—  Es darīju visu iespējamo, ekselence, — Buļba taisnojās.

—   Un tādēļ nodevi manu dzīvību, godu un mantu nezin kāda amerikāņu noziedznieka rokās? — Serganovs ironizēja.

—  Piesargies, Buļba! Tu zini, ka mana roka sniedzas tālu. Aiz manas nodaļas sienām nozuduši jau daudzi, kas izturējušies pret saviem pienākumiem tikpat nevērīgi kā tu.

—  Zvēru, ekselence — es pūlējos pildīt visu, ko prasījāt! Ir daudz iemeslu, kādēļ uzdevumu nevar uzticēt kādam no sazvērniekiem.

—  Vēlos zināt šos iemeslus.

—   Ekselence zina, ka lielkņazam pieder sazvērnieku simpātijas, jo viņš nav bijis bargs pret saviem zemniekiem.

—  Ko tu saki? — princis zobojās, ledaini smaidīdams. — Tā,

tā!

—   Bez tam, ekselence, mums vajag nevien nogalināt lielkņazu, bet novākt pie malas ari slepkavu. Saskaņā ar plānu, amerikānim jānošauj lielkņazs parkā, pēc tam viens no sazvērniekiem varētu tikt galā ar slepkavu. Tādā gadījumā nebūtu jābaidas no nodevības, jo cilvēks, kas būtu nošāvis lielkņaza slepkavu, varētu cerēt uz valdības pateicību.

Serganovs pamāja ar galvu.

—   Jā, bet šis plāns izjuka, vai ne? Un tu pat neesi mēģinājis to īstenot! — Viņš pielēca kājās, un acis tam dusmās iekvēlojās.

Bujba ierāva galvu plecos.

—   Vēl tikai mazliet pacietības, ekselence! Man vēl kaut kas ziņojams. Ja es agrāk būtu zinājis iemeslu, kādēļ lielkņazam jāmirst, būtu varējis rīkoties drošāk un noteiktāk, bet man bija jāvadās vienīgi no minējumiem un neskaidriem aizrādījumiem.

—   Tev laikam šķiet, ka man vajadzētu uzticēt visus noslēpumus? — princis nicīgi jautāja. — Par ko gan tu mani uzskati? Labāk pastāsti, kas tev zināms par maniem plāniem un nodomiem?

Buļba noslaucīja baiļu sviedrus.

—   Ja lielkņazs mirst, — viņš čukstēja, — tad viņa īpašumus manto kāda persona.

Serganovs uzmeta sulainim asu skatu. īsos un skaidros vārdos viņš bija izteicis visu, kas jau vairākus mēnešus nodarbināja prinča smadzenes.

—  Nu un?

—  Titulu var piešķirt vienīgi cars, — Buļba turpināja. — Ar lielkņaza likumīgo mantojumu nekas nebūtu līdzēts, jo valdnieks taču piešķirs minēto titulu vienīgi tam, ko uzskatīs par cienīgu. Vai tādēļ nebūtu labāk, ekselence, ja lielkņazs kristu nežēlastībā galmā? Ja viņu atsauktu uz Pēterpili, lai tas aizstāvētos pret kādas personas celtiem apvainojumiem? Ja lielkņazs nomirtu pēc tam, visi domātu, ka cars licis to novākt aiz politiskiem iemesliem. Jaroslavs galmā nav visai iemīļots, ekselence, — viņš zimīgi piebilda.

Princis pakratīja ar galvu.

—   Viņš nav iemīļots, bet ar to ir par maz. Turpini — es redzu, ka tev vel kaut kas uz sirds.

Buļba pievirzījās tuvāk.

—   Un kas notiktu, ekselence, — viņš viltīgi jautāja, — ja lielkņazs vai viņa meita izrādītos iejaukti kādā politiskā sazvērestībā? Ja varētu apliecinat to ar neapstrīdamiem pierādījumiem, ko sniegtu Londonas policija? Kas notiktu, ja kļūtu zināms, ka lielkņazs vai viņa meita pieder nihilistu aprindām ,un apmeklē to sapulces? Vai ekselence saprot, ko es domāju?

—   Jā, saprotu, — Serganovs atbildēja, — bet neviens no viņiem taču neapmeklē šādas sapulces.

Mirkli vilcinājies, Buļba turpināja:

—  Es apņemos izkārtot, ka Iielkņaze apmeklēs vienu no šīm sapulcēm. Protams, tādā gadījumā nebūs grūti panākt, ka policija vajadzīgajā brīdī aplenc namu un apcietina sapulces dalībniekus.

Princis vērīgi ielūkojās sulaiņa sejā.

—   Tev ir vairāk prāta, nekā domāju, — viņš atzinīgi noteica. — Kādu dienu es Pēterpilī atbrīvošu tev siltu vietiņu manā tuvumā. Tas ir, — viņš piebilda, — ja vien līdz tam laikam tu nezināsi jau pārāk daudz. — Uztraukumā viņš sāka staigāt šurp turp pa istabu. — Vai tu nevarētu ievilināt šajā sapulcē arī amerikāni un pierunāt viņu, lai tas dodas uz Pēterpili sarīkot atentatu pret caru?

—  Viņš noteikti atteiksies no šāda priekšlikuma, — Buļba aizrādīja.

—   Lai! — princis nepacietīgi iesaucās. — Kāda tam nozīme? Pietiek ar to, ja šis nožēlojamais diedelnieks atrodas sapulces telpā tajā mirklī, kad policija tur ielaužas. Viņš, protams, apgalvos, ka viņam likts priekšā nonāvēt caru, vai nav tiesa? Un tajā pašā sapulcē tiks apcietināta arī Iielkņaze!

Bu|bas acis iekvēlojās ļaunā priekā.

—   Es pats parūpēšos, lai sapulci pārsteidz, — viņš sacīja. — Man ir labas attiecības ar Skotlendjardu un tādēļ būs labāk, ja policijas nodaļas vadību uzņemšos pats. Jā, tā ir, —viņš domīgi turpināja, — man personīgi jābūt tur klāt. Bet kā tu domā panākt, lai sapulcē ierodas ari Iielkņaze Irēna?

—   Man ir kāds plāns, ekselence, — Buļba atbildēja, un, pieliecies tuvāk savam pavēlniekam, ilgi čukstēja tam kaut ko ausī.

V

Sofija Kenskija ar sirdi un dvēseli bija uzticīga kustībai, kurai piederēja. Viņas ziņojumu par tēva rīcību un darbiem Buļba lasīja ar vislielāko interesi. Lielkņazes Irēnas apmeklējums un sastapšanās ar nepazīstamo angli bija aprakstīti visos sīkumos. Bija pastāstīts arī tas, ka Izraēls Kenskijs uzticējis anglim kādu uzdevumu, par kuru Sofijai nekas tuvāk nav zināms. Viņa nenojauta, ka Heja misija nebija tik svarīga, kādu ta bija iedomājusies: viņam vajadzēja tikai atrast kafejnīcu «Sudraba lauva». Sī lokāla adresi viņš atrada pirmajā telefona abonentu sarakstā.

Novērojumi, ko Malkolms veica lenča laikā, nejāva nojaust, ka restorānā risinātos kāda aizkulišu darbība. Vienīgais apstāklis, ko viņš pamanīja, bija, ka lokālu apmeklēja daudz krievu. Tikai pēc rūpīgas pētīšanas Hcjs atrada slepeno pagalma ieeju, par ko Sofija bija stāstījusi tēvam hipnozes iespaidā.

Malkolmam Hejam piemita daudz īpašību, kas nepieciešamas labam detektīvam. Arī tehniskā izglītība šajā gadījumā izrādījās noderīga. Celtne liecināja, ka ēkā atrodas telpas, kas nav domātas svešiem skatiem.

Malkolms bija pārliecināts, ka Londonas policijai šis slepenais klubs nevar būt nezināms. Lai pārliecinātos par šo aizdomu pareizību, viņš iegriezās tuvākajā iecirknī, un jau pēc īsas meklēšanas atrada biedrību reģistrā ierakstu: «Ārzemnieku — brīvības draugu klubs Londonā». Policijas ierēdnis, pie kura Malkolms griezās ar jautājumu, paskaidroja, ka politiskā policija uzraugot šo klubu, bet nevar atrast iemeslu slēgšanai.

Malkolms devās pie Izraēla Kenskija un ziņoja tam par noslēpumaino klubu. Viņš pirmo reizi redzēja vecā žīda meitu, kuras dienvidnieciskais skaistums viņu nesaistīja.

—  Sis kungs nodomājis doties uz mūsu dzimteni, Sofija, — Kenskijs tai paskaidroja.

—   Ko jūs darīsiet Kijevā? — meitene šķietami vienaldzīgi jautāja.

—   Es nedomāju palikt Kijevā, — Malkolms smaidīdams atbildēja. — Esmu iecelts par «Ukrainas naftas sabiedrības» vadītāju, kas atrodas dienvidos no šīs pilsētas. Kijevā ieradīšos tikai īpašas nepieciešamības gadījumos.

Kad Sofija bija atstājusi istabu, abi kungi atgriezās pie sarunas par «Brīvības draugu» klubu.

—   Briesmas vēl nav novērstas, — Izraēls Kenskijs sacīja. — Jaroslavi uzturēsies Londonā divas dienas. — Viņš uzmeta apmeklētājam asu, pētošu skatienu. — Jums piemīt divas labas īpašības — jūs esat anglis un gudrs. Neatteiksieties taču palīdzēt vecam vīram, kas grib pasargāt no nelaimes jaunu, nevainīgu būtni?

Malkolms pārsteigts uzlūkoja viņu.

—   Kas būtu šī būtne?

—   Lielknaze, — sirmgalvis īsi noteica. — Viņai draud vēl lielākās briesmas, nekā tās tēvam, lielkņazam.

Hej am bija jāsavaidas, lai neizteiktu vārdus, kas lauzas tam pār lūpām. Lai nemodinātu Kenskijā aizdomas, viņš kaut ko nomurmināja par gatavību darīt visu iespējamo.

—  Lielkņazei draud briesmas no šī kluba, — Kenskijs turpināja. — Es pazīstu šīs slepenās sabiedrības….

—  Vai mēs nevarētu uzdot vietējai policijai uzraudzīt kluba locekļus? — Malkolms jautāja.

Kenskijs pasmaidīja.

—   Nē. Mēs vispār nedrīkstam iejaukt policiju šajā lietā. To var nokārtot vienigi cilvēks, kas mii un ciena jauno meiteni.

—   Ko jūs gribat, lai daru? — Malkolms dedzīgi apjautājās.

Vai vecais vīrs prata lasīt domas? Vai Malkolms būtu aizrāvies tiktāl, ka mīla pret lielkņazi būtu tik pamanāma?

—  Jūs, kungs, varētu uzņemties kluba novērošanu, — Kenskijs paskaidroja. — Es to darītu, bet esmu par vecu.

—  Ja tik vien — darīšu to ar lielāko prieku, — jauneklis bez vilcināšanās atbildēja.

—  Jums jāuzmana ikviens, kas ieiet klubā, vai iznāk notā, — vecais vīrs turpināja. — Arī mana meita apmeklē šo vietu. Viņa ir liela sazvērniece.

—   Jums laikam šķiet, ka es tur satikšu vēl kādu pazīstamu? — Malkolms jautāja. — Kas tas varētu būt?

Kenskijs piecēlās un piegaja pie skapja. Izņēmis no kārbiņas dažus papīrus un kādu ģīmetni, viņš pasniedza tos jaunajam inženierim.

Malkolms pārsteigts vēroja fotouzņēmumu.

—   Pie velna! — viņš iesaucās. — Vai tas nav princis Serganovs?

—  Jā, tas ir viņš. Man jāzin vai princis turpmāko divu dienu laikā apmeklēs klubu. Viņu jums jāuzmana vairāk par visiem.

—  Un ko vēl jūs gaidāt tur?

Kenskijs mirkli vilcinājās.

—   Ceru, ka tas, ko gaidu, tomēr neieradīsies, — viņš beidzot atteica.

Priecādamies par gaidāmo dēku, Malkolms Hejs atgriezās viesnīcā. Pēdējo dienu notikumi bija mainījuši visu viņa dzīvi. Viņš, kas vēl vakar bija neievērojams students, pēkšņi nonācis sazvērnieku vidū un kļuvis par ķeizariskas personas aizstāvi!

Tonakt jauneklis velti stāvēja sardzē pie slepenā kluba, jo nekas īpašs nenotika. Otrā rītā Malkolms sakravāja bagāžu, ko Londonā bija papildinājis ar mazu, bet visai parocīgu Kolta revolveri. Mirkli Hejs vilcinādamies svārstīja to rokā, tad apņēmīgi ļāva tam ieslīdēt kabatā. Viņam negribot bija jāpasmaida par sevi. Vai ši apdomība nebija gauži lieka un smieklīga?

Vakarā viņš no jauna stājās sardzē tajā pašā ielas pusē, kur atradās kluba ieeja. Tumša nojauta teica, ka gaidāms kaut kas svarīgs, izšķirošs. Pusstundu vēlāk no jūrmalas puses tuvojās divi vīrieši, kas tik tuvu pagāja garām, ka maldīties nevarēja.

Tas bija jautrais amerikānis, ar ko viņš iepazinās stacijāl

Tomēr Mējam neatlika laika domāt par šo sagadīšanos, jo viņam garām arvien biežāk sāka plūst nelieli ļaužu pulciņi, kas nemanot nozuda klubā. Patreiz parādījās kāds vīrietis, pēc kura gaitas un auguma varēja pazīt karavīru. Malkolms nesteigdamies gāja tam pretī. So cilvēku viņš pazina, kaut tas līdz ausīm bija uzvilcis mēteļa apkakli — princis Serganovs.

Pēc stundas ceturkšņa Hejs piedzīvoja vislielāko pārsteigumu. Pagriežoties pret galveno ielu, viņš gandrīz ieskrēja krūtis meitenei, kas nemanot bija pienākusi. Viņš tikko paguva novērsties, kad tā gāja garām. Malkolms nespēja ticēt savām acīm — lielkņaze Irēna! Viņa vienā sapulcē ar amerikāņu revolvervīru un princi Serganovu?!

Kas atveda šurp šos trīs, kuru intereses bija tik dažādas? Malkolma smadzenēs atausa Kenskija brīdinājums. Meitenei draudēja briesmas! Nedomādams par sekām, Hejs pieskrēja pie kluba un no visa spēka parāva zvana auklu. Nākamā acumirkli viņš jau nolādēja savu pārsteidzību, bet atkāpties bija par vēlu. Pagāja četras, piecas minūtes, tomēr durvis neatvērās. Pēkšņi viņš pamanīja, ka uz ielas sākusies neparasta kustība. No visām pusēm plūda šurp nelielas vīriešu grupas, kas pulcējās kafejnīcas ieejas tuvumā.

Malkolms saprata, ko tas nozīmē. Tā bija policija, kas gatavojās ielenkt namu. Pirmā doma, kas ienāca prātā, bija, ka lielkņazi nedrīkst atrast šeit. Viņš no jauna metās durvīs, bet spēcīga roka satvēra elkoni.

—   Apcietiniet šo cilvēku, seržant! — atskanēja pavēloša balss, un kabatas laternas stars iesitās Heja sejā.

—   Tas taču anglis! — tā pati balss izbrīnā iesaucās.

—   Jā gan, tas esmu es, — jaunais inženieris aizelsies sacīja. — Atvainojiet, ka jaucos jūsu darīšanās, bet šajā namā atrodas dama, par kuru interesējos. Jūs taču gribat pārmeklēt šo namu, vai ne?

—   Jā. Bet kas jūs īsti esat? — ierēdnis aizdomīgi jautāja,

Malkolms nosauca savu vārdu un nodarbošanos.

—    Ieteicu jums ātrāk nozust. Atbrīvojiet viņu, seržantf Tad tam pēkšņi kaut kas ienāca prātā, un viņš labsirdīgi piebilda: — Ja jūsu draudzene ir šeit, pagaidiet vēl mirkli. Iespējams, ka varēšu izpildīt jūsu lūgumu un viņu atbrīvot.

VI

Misters Gerijs Baims, neraugoties uz avantūrismu, bija cilvēks, kas zināja savu vietu pasaulē un bija apbalvots ar neizsīkstošu optimismu. Viņš mīlēja līdzcilvēkus, kaut bija šķiras, ko tas ienīda. Jakovs, kam bija uzdots atvest Baimu, bija pārsteigts, kad amerikānis bez liekas vilcināšanās izrādījās ar mieru sekot. Kad Jakovs mēģināja apgalvot, ka sapulcē nekas ļauns nenotikšot, misters Baims pārtrauca to ar vārdiem, kas nav atkārtojami.

—   Nodarīt man ļaunu? — viņš zobojās. — Jāsmejas! Jūs taču neiedomāsieties, ka es varētu baidīties no jūsu bandas?

Vienīgais, ko Baims saprata un atzina, bija atalgojums, ko Jakovs piedāvāja par uzaicinājuma pieņemšanu. Simts mārciņu, ko Jakovs tika apsolījis, Baima patreizējos apstākļos bija liela nauda, kas ļautu tam atstāt Angliju.

Ieejot «Sudraba Lauvas» pagrabtelpās, viņš ievēroja, ka tur trūkst Buļbas. Priekšsēdētāja pienākumus pildīja kāds maza auguma, melnīgsnējs cilvēks, ko citi dēvēja par Nikolaju. Misteru Geriju nepatīkami pārsteidza ari nelaimi sološais miers, ar kādu to sagaidīja. Priekšsēdētājs norādīja uz krēslu sev pa kreisi.

—   Sēdieties, biedri, — viņš sacīja. — Mēs ataicinājām tevi šurp, lai apspriestu kādu citu priekšlikumu.

—   Ja tas ir līdzīgs iepriekšējam, tad turpināt nevajag, — Baims atteica.

—  Mister Baim, — priekšsēdētājs turpināja, — vai tevi neuztrauc tirānu netaisnība …

—   Nepūlieties, draugs! — jenkijs viņu pārtrauca. — Ar tādiem niekiem tu nevari mani ietekmēt. Uztraukties? Jāsmejas! Tirāni? Blēņas! Esmu uzaudzis brīvā zemē un vienīgie tirāni, ar ko man gadījies iepazīties, ir satiksmes policisti! Jums laikam atkal vajadzīgs kāds līķis? Ja tā, tad es pazūdu pie laika.

—   Bet ja runa ir par pašu caru? — krievs mierīgi jautāja.

Baimam aizrāvās elpa.

—   Par caru? — viņš neticīgi atkārtoja. — Jūs laikam jokojat?

—   Es jums nopietni jautāju: vai esat ar mieru par diviem tūkstošiem mārciņu nošaut caru? — Nikolajs atkārtoja jautājumu.

Gerijs strauji piecēlās.

—  Man pietiek! — viņš enerģiski noteica. — Es pazūdu.

Sajā brīdī ienāca Serganovs, un Baims palika stāvam kā

zibens ķerts. Princis bija aizsedzis seju ar masku.

—   Drīz varēšu svinēt piecpadsmit gadu jubileju savā arodā, — misters Baims iesaucās, — bet nekad vēl nav gadījies redzēt maskētu sazvērnieku! Nāc, draugs, — viņš pievērsās princim, — ļauj man ielūkoties tavā sejā.

Acīmredzot, viņš nebija vienīgais, kas to vēlējās, jo šur tur atskanēja piekrītoša murmināšana. Likās, svešinieks bija pamanījis šo neuzticību, jo griezās pie sapulces dalībniekiem:

—   Man jālūdz piedošana par šo maskēšanos. Tomēr svarīgu iemeslu dēļ esmu spiests šoreiz slēpt savu personību.

—  Man būtu vēl daudz svarīgāki iemesli, — Baims aizrādīja, — bet es tomēr nekautrējos un neslēpjos.

Maskētais izlikās nedzirdējis šo piezīmi.

—   Kas jums iebilstams pret priekšlikumu, ko biedrs priekšsēdētājs nupat piedāvāja, mister Baim? — viņš jautāja.

—  Ja nevēlaties, ka apšaubu jūsu saprātu, tad atmetiet šīs blēņas, — Gerijs atbildēja. — Kā liekas, jūs uzskatāt mani par pērkamu slepkavu. Sajā ziņā krietni maldāties!

—   Par to neķildosimies, — maskētais atteica. — Nikolaj, izsniedz viņam naudu, ko esam nolēmuši izmaksāt par pakalpojumu.

Amerikānis rūpīgi saskaitīja priekšsēdētāja pasniegto naudas zīmju žūksnīti. Tajā bija solītie divi tūkstoši mārciņu. Baims smaidīdams pievērsās sapulcei.

—  Paldies, bērni! — viņš sirsnīgi sacīja. — Pasauciet mani, ja vēlreiz varu sagādāt jums kādu prieku. Viesmīl, — viņš uzsauca restorāna apkalpotājam, — viss, ko kungi vēl pasūta, iet uz mana rēķina!

Serganovs nepacietīgi pacēla roku.

— Mirkli uzgaidiet, mister Baim! … Vai šīs ir īstās durvis? — viņš jautāja priekšsēdētājam, pamādams uz kādu citu izeju.

Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš strauji atrāva durvis, un sapulcējušies pārsteigti pietrūkās kājās — uz sliekšņa stāvēja lielkņaze Irēna.

—  Kur ir Izraēls Kenskijs? — viņa jautāja, un balsī bija dzirdamas bailes.

Neviens neatbildēja, tādēļ viņa vērsās tieši pie Serganova:

—  Sakiet man, kur varu atrast Izraēlu Kenskiju.

—  Viņa šeit nav!

Jaunā meitene paspēra soli uz viņa pusi un ielūkojās sejā, ko tikai daļēji aizsedza maska.

—   Kādēļ jūs slēpjat savu seju? Ko tas nozīmē? Jūs taču esat Serg …

—   Klusu! — princis to skarbi pārtrauca. — Sargieties minēt manu vārdu! — Viņš labi saprata, kādu iespaidu šis vārds atstātu uz sazvērniekiem, kas ienīda to vairāk par visu pasaulē.

—   Ko jūs šeit darāt? — lielkņaze nervozi jautāja. — Vai nezināt, kur atrodas Kenskijs?

—   Viņa šeit nav, — princis vilcinādamies atkārtoja. Viņa rokas uztraukumā trīcēja. Lielkņaze pagriezās pret izeju, bet Serganovs aizstājās tai ceļā.

—  Jūs paliksiet šeit! — viņš šņāca.

—   Kopš kura laika jūs varat man pavēlēt? — Irēna atcirta, uzmezdama tam augstprātīgu skatu. — Es ierados šeit, lai satiktu Izraēlu Kenskiju, kas rakstiski lūdza mani atnākt šurp.

Serganovs nicīgi iesmējās.

—   Es nosūtīju jums šo vēstuli, Irēna! Man bija nepieciešama jūsu klātbūtne šajā sapulcē.

—  To jūs nožēlosiet! — viņa mēģināja sasniegt izeju, bet Serganovs rupji atrāva to atpakaļ. Aiz dusmām un kauna pietvīkusi, viņa griezās pie sapulces dalībniekiem:

—  Jūs saucat sevi par vīriešiem, bet ļaujat apvainot neaizsargātu meiteni? Vai zināt, ka šis nelietis nodevis manu tēvu, un arī jūs sagaida tas pats?

Viņas vārdi neatstāja nekādu iespaidu. Neviens no sazvērniekiem nepiecēlās, lai palīdzētu tai. Bet tad klusumu pēkšņi pārtrauca amerikāņa balss:

—  Lūdzu atkārtojiet savus vārdus angliski, mis.

Jaunā meitene uzmeta viņam pateicīgu skatu.

—  Mani atvilināja šurp ar viltu, — viņa paskaidroja. — Sis nelietis bija viltojis vēstuli ar kāda mana drauga parakstu. Lūdzu palīdziet man izkļūt no šejienes. Jūs taču esat anglis, vai nav tiesa?

—  Nē, amerikānis. Protams, es palīdzēšu jums, mis. Nāciet!

—   Stāt! — princis izrāva revolveri, kura stobrs draudoši vērsās pret bruņniecisko jenkiju. — Nejaucaties citu darīšanās! Labāk rūpējaties pats par sevi! Nāciet šurp, Irēna!

Neraugoties uz meitenes pretošanos, viņš satvēra to aiz rokas un izvilka pa durvīm, virs kurām bija lasāms pusizdzisis uzraksts: — Rezerves izeja.

—   Palīgā! — Irēna iekliedzās. Tā kā princim abas rokas bija aizņemtas, tas nespēja aizspiest viņai muti, un lielkņaze turpināja: — Sis nelietis ir Pēterpils policijas priekšnieks, princis Serganovs!

Sajā mirklī durvis, kas veda uz ielu, tika ar sparu izsistas un koridorā atskanēja steidzīgi soļi. Kāda aizsmakusi balss šausmās iekliedzās:

—  Glābjas, kas var! Policija!…

Izmantojot apmulsumu, princis ierāva Irēnu ejā un aizcirta durvis. Pa kādām citām durvīm viņi nokļuva nelielā istabā, no kurienes veda kāpnes uz ielu. Atlaidis savu gūstekni, princis norāva masku.

—  Es biju pārliecināts, ka jūs mani pazīstiet, Irēna, —viņš sacīja.

—  Vai domājat, ka ar nekaunību jums izdosies kaut ko sasniegt? — viņa jautāja, uzlūkodama to naidā kvēlojošām acīm.

— Sis vakars jums dārgi maksās, godātais pulkveža kungs!

—   Nelauziet galvu manis dēļ, kņaze, — Serganovs ar saltu smaidu atteica. — Es nebūšu vienīgais, kam nāksies maksāt šo rēķinu. Par ko jūs uztraucaties? Ar savu iejaukšanos es izglābu jūs no briesmām un nepatikšanām. Vai zināt, ka šajā acumirklī.policija pārmeklē «Sudraba Lauvu»?

—  Vai tad tā nebūtu jūsu vaina, ja tiktu atrasta arī es? — viņa jautāja, aiz dusmām trīcēdama. — Mans tēvs…

—  Jūsu tēvs! Nupat gribēju par to runāt, — Serganovs viņu pārtrauca. — Jūs zināt, ka esmu tuvākais pretendents uz lielkņaza titulu. Pēc tēva nāves jūs mantosiet tikai viņa mantu. Jums zināms, ka vienmēr esmu jūs cienījis. Gan galms, gan cars piekrīt manai izvēlei.

—  Klausieties, princi! — viņa piegāja tam tuvāk. — Drīzāk es precēšu pēdējo diedelnieku, nekā jūs!

—   Gan mainīsiet savus uzskatus. Vai zināt, kas šovakar te notiek? Policija apcietina anarhistu sapulces dalībniekus. To starpā atrodas arī lielkņaze Irēna Jaroslava!

—  Tātad jūs ataicinājāt šurp policiju? — viņa jautāja, neslēpdama savu riebumu.

—  Jā, tas ir mans plāns. Vai zināt, ka amerikānis, ko nupat aicinājāt par savu aizstāvi, ir sen meklēts noziedznieks? Es ataicināju viņu šurp, lai nogādātu aiz restēm. Es samaksāju viņam, lai tas nogalinātu caru. Policija atradīs šo naudu. Labākais pierādījums, ka viņš manu priekšlikumu pieņēmis.

—  Jūs laikam gribat mani bildināt, lai visas šīs nepatikšanas tiktu novērstas? — Irēna vēsi jautāja.

—   Uzminējāt. Varat izvēlēties vienu no diviem — vai nu noraidīt piedāvājumu un šovakar nonākt policijas rīcībā, vai arī kļūt mana sieva.

—  Un trešais ceļš …

—  Trešā ceļa nav! — viņš to pārtrauca. — Iesaku pieņemt otro priekšlikumu. Neviens no apcietinātajiem jūs nenodos. Sazvērestībā iejaukti ļaudis no labākajām aprindām. Gerijs Baims pēc nedēļas būs ceļā uz Ņujorku, kur to gaida mūža ieslodzījums. Londonas policija viņu jau pazīst.

Gerijs Baims stāvēja aiz durvīm un vērīgi klausījās svešās valodas skaņās. Policijai iebrūkot lokolā, viņš ar vienu šāvienu sadragāja elektrisko vadu, izdzēšot zālē gaismu. Pats paslēpās aiz durvīm, ko princis izmantoja gūsteknes aizvešanai. Izdzirdis balsis, viņš bija palicis koridorā stāvam.

—   Izšķirieties, Irēna, — princis turpināja. — Pēc dažām minūtēm policija būs klāt, jo lūdzu rūpīgi pārmeklēt visas restorāna telpas. Ja pieņemsiet manu priekšlikumu, es pasargāšu no visām nepatikšanām. Ja nē… tad vainojiet pati sevi.

Lielkņaze klusēdama klausījās viņa vārdos, nenovērzdama skatu no revolvera, ko Serganovs ienākot bija nolicis uz galda. Ar strauju kustību viņa mēģināja satvert ieroci, tomēr princis aizturēja tās roku.

—   Revolveris noderēs man pašam, Irēna, — viņš smiedamies sacīja.

—  Ne tik strauji! — pēkšņi atskanēja kāda balss.

Serganovs satvēra ieroci un izšāva. Irēnai šķita, it kā

būtu dzirdējusi tikai vienu sprādzienu, bet kad pagrieza galvu pret princi, tas bija sabrucis pie galda.

Misters Cerijs smaidīdams pamāja lielkņazei ar roku.

—  Ātrāk, mis! Sīs kāpnes ved tieši uz ielu. Mums jāpazūd, kamēr nav ieradusies policija!

Irēna saprata, ka nedrīkst kavēties. Trīcošiem pirkstiem viņa atvēra durvis. Pretī steidzās divi vīrieši. Viens no tiem sniedza tai abas rokas.

—   Paldies Dievam, augstība — jūs esat drošībā! — Malkolms Hejs atviegloti nopūtās. Kriminālierēdnis smalkjūtīgi atkāpās. Viņš neredzēja iemesla iejaukties, jo meitene bija iznākusi pa durvīm, kuru apsardzība netika uzdota policijai.

—  Lūdzu, mister Hej, aizvediet mani no šejienes! — meitene vārgā balsī izdvesa.

Saudzīgi saņēmis viņas roku, Malkolms aizveda lielkņazi līdz galvenajai ielai, kur apturēja brīvu taksometru.

—  Aizvediet mani pie Izraēla Kenskija. Sādā izskatā es nedrīkstu rādīties viesnīcā.

Pateicis šoferim adresi, Malkolms apsēdās blakus lielkņazei. Viņa maigi paspieda tā roku.

—  Pateicos jums, mister Hej!

—  Kas tur īsti notika?

Meitene neatbildēja.

—   Sakiet tomēr šoferim, lai brauc uz viesnīcu. Varbūt man izdosies nokļūt istabā Buļbas nepamanītai. Paziņojiet Izraēlam Kenskijam, kas noticis.

—   Kā jūs domājat nokļūt savā istabā? — Malkolms jautāja.

—  Gan jau kaut ko izdomāšu, — viņa sacīja. — Mani logi ir ielas pusē… Ja man laimēsies nepamanītai nokļūt augšā, pamāšu jums ar kabatas lakatiņu.

Atvadījusies no Heja ar sirsnīgu rokas spiedienu, Irēna nozuda viesnīcas durvīs. Mirkli vēlāk logā atspīdēja gaisma un Malkolms ieraudzīja roku, kas māja ar lakatiņu. Hejs brauca pie Kenskija, taču tas jau zināja visus šīvakara notikumus.

—   Vai lielkņaze drošībā? — bija pirmais jautājums. Kad Malkolms atbildēja apstiprinoši, žīds dievbijīgi saņēma rokas, — Lai slavēts Jehova!

Mirkli viņš klusēja, domīgi lūkodamies kamīna liesmās. Tad turpināja:

—  Viens labums no šīs lietas tomēr bijis — viens no šiem neliešiem turpmāk vairs mums nekaitēs.

—   Kas tas ir? — Malkolms ieinteresēts jautāja.

—  Princis Serganovs.

—  Un kas noticis ar Baimu?

—   To es nezinu. Viņam laikam izdevies aizbēgt, jo apcietināti vienīgi krievi.

VII

Nokāpis no pinkainā zirdziņa, Malkolms Hejs uz brītiņu atlaidas zāle. Izjāde bija nogurdinājusi. Viņa priekšā pletās krāšņā Dņepra, kas rāmi vēla ūdeņus uz Melno jūru, bet aiz muguras atradās Kijevas priekšpilsētas zemie namiņi. Bija 1914. gada jūnijs.

Uz Kijevas ceļa parādījās kāds zemnieks.

—   Lai Dievs tevi svēti, dēls! — viņš sveicināja.

—  Lai viņš tev to atlīdzina! — Hejs'atņēma.

—   Vai esat nodomājis apmeklēt svēto pilsētu, kungs? — zemnieks jautāja un, saņēmis apstiprinošu atbildi, turpināja: — Tad izvairaties no ielas, kas ved uz svētā Andreja baznīcu.

—  Kādēļ? — Hejs izbrīnā jautāja.

Zemnieks iesmējās.

—  Izraēla Kenskija dēļ!

Malkolms labi atcerējās šo cilvēku, ar kuru tas bija iepazinies Londonā. Kopš tā laika viņš veco žīdu nebija redzējis»

—   yai tad viņš tev nodarījis ko ļaunu? — Malkolms jau.tāja, pārsteigts par naidu, kas skanēja zemnieka balsī.

Izraēls ir žīds, — tas atbildēja, — un kā tādam tam vajag slepkavot kristīgo bērnus, lai iemantotu debesu valstību. Lai Dievs viņu sadedzina par to! Ja lielkņazs neatsūtīs tam palīgā savus kareivjus, vecais Izraēls šodien beigs savu grēcīgo dzīvi.

—  Par ko tad jūs gribat viņu nonāvēt? — Hejs jautāja.

Viņš zināja, ka tumšā tauta jau vairākkārt rīkojusi pret Kenskiju vērstus grautiņus. Tikai lielkņazes Irēnas draudzība līdz šim bija palīdzējusi izglābties no drošas nāves.

—   Izraēlam Kenskijam ir grāmata, kas piešķir varu pār mums visiem, — zemnieks atbildēja. — «Visvarenības grāmata»!

Inženieris smiedamies piecēlās. Viņš zinaja, ka velti pārliecināt māņticīgo zemnieku.

—   Lai Dievs tevi pavada! — viņš atvadījās no negaidītā sarunu biedra. — Ar laiku tu kļūsi gudrāks un smiesies par blēņām, kam tagad tici. Paliec vesels!

Zemnieks turpināja ceļu. Malkolms gribēja sekot viņa priekšzīmei, kad izdzirda pakavu troksni un ieraudzīja tuvojamies divus jātniekus. Pirmajā zirgā sēdēja meitene, ko pavadīja sulainis greznā livrejā. Pēkšņi jaunās dāmas zirgs sacēlās pakaļkājās un metās virsū inženierim. Malkolms pēdējā acumirkli paguva atlēkt malā, bet jaunā meitene zaudēja līdzsvaru un nokristu, ja Ilejs nebūtu to satvēris.

—   Pateicos, — viņa teica. — Biju pārāk neuzmanīga. Vai jūs mirkli nepaturētu pavadu?

Pamājusi Hejam, viņa veikli uzlēca sedlos un pēc mirkļa nozuda. Zemnieks stāvēja nekustēdamies, dziļā godbijībā nolūkodamies pakaļ jātniecei.

—  Mosties reiz! — Malkolms smiedamies uzsauca. — Kādēļ tu nepaturēji dāmas zirgu?

—  Es nedrīkstēju, kungs. Kā lai uzdrošinos pieskarties ķeizariskās ģimenes loceklei?

—   Ķeizariskās ģimenes loceklei? — Hejs izbrīnā atkārtoja^

—  Kungs, — zemnieks turpināja, — tā bija viņas augstība lielkņaze Irēna Jaroslava!

—  Lielkņaze…?! — Malkolmam aizrāvās elpa. Un viņš to nebija pazinis!

Neraugoties uz svētku dienu, Kijevas ielas bija neparasti tukšas. Vai tiešām visi iedzīvotāji izklīduši pa baznīcām? Neievērodams zemnieka brīdinājumu, Hejs jāja pa ielu, kas veda uz svētā Andreja baznīcu. Pēkšņi viņš izdzirda priekšā neskaidru troksni. Mirkli vēlāk viņš pārliecinājās, ka nebija maldījies. Ielu aizsprostoja nepārredzams ļaužu bars, kas ar draudiem un lāstiem ielenca namu, kurā dzīvoja Izraēls Kenskijs. Gaisā pacēlās rungas un dūres, un no tukstots mutēm atskanēja klie: dziens: — Nāvi žīdam! Nāvi!

Malkolms pagrieza zirgu sāņus un sāka vērot pūli. Uzmanību saistīja cilvēks zilā, zeltītā livrejā, kas parādījās dažādās vietās. Tas bija lielkņazes sulainis. Tagad tas 'bija nodevies jaunam darbam, aicinot pūli uzbrukumā. Pēkšņi Malkolms ieraudzīja baltu roku, kas pacēlās virs trakojošā pūļa galvām. Tumša nojauta lika jāt tieši ļaužu jūrā. Kenskija nama priekšā bija palicis brīvs neliels laukumiņš un Hejs ieraudzīja tur divus cilvēkus. Zemē gulēja beigta zirga ķermenis, bet tam līdzās ar paceltu roku stāvēja jauna meitene, ar savu augumu aizsargādama sirmgalvi, kas piespiedies pie nama sienas un, izbailēs trīcēdams, ar roku taustīja asiņaino galvu.

Netīras rokas draudoši pacēlās pret jauno inženieri. Akmens svilpdams aizlidoja viņam gar galvu. Visapkārt skanēja lāsti un zaimi, kas bija vērsti pret pārdrošo ārzemnieku. Nepievērsdams tam uzmanību, Malkolms turpināja ceļu cauri ļaužu drūzmai, līdz beidzot sasniedza vietu, kur stāvēja abi apdraudētie. Veikli nolēcis no zirga, Hejs nostājās līdzās meitenei.

—   Kādēļ jūs nācāt šurp? Nekavējoties pazūdiet no šejienes! — viņa uzsauca tam. — Tas taču ārprāts — tīši doties briesmās!

—  Bet… bet jūs? — viņš stostījās.

—   Man nekas ļauns nevar notikt, — viņa mierināja. — Ļaužu dusmas vērstas vienīgi pret veco vīru. Vai varat uzlauzt durvis un ievilkt viņu namā?

—   Mums vajadzīga grāmata, žīd! — pūlis kliedza. — Atdod to, un mes tevi neaiztiksim! Augstība, sakiet viņam, lai tas atdod grāmatu ar labu!

Jaunais anglis pa to laiku ar vienu kājas spērienu izgāza durvis un ievilka sirmgalvi koridorā, kur ceļu aizsprostoja otras, smagas durvis, kas arī izrādījās aizslēgtas.

—  Kur ir atslēga? — Malkolms aizelsies jautāja. — Ātrāk dodiet to šurp!

Kenskijs sāka trīcošām rokām pārmeklēt kabatas, slēpdamies aiz inženiera platās muguras.

Hejs pavērsās pret jauno meiteni.

—   Dieva dēļ, nāciet taču iekšā, augstība! — viņš iesaucās bailēs trīcošā balsī.

Irēna Jaroslava noraidoši pakratīja galvu.

—   Man viņi neko nedarīs. Esmu noraizējusies vienīgi par jums abiem.

Sajā acumirklī Malkolms sajuta, ka vecais vīrs iebāza tam kabatā kādu smagu priekšmetu.

—   Uzglabājiet to pie sevis, kungs, — Kenskijs iečukstēja ausī. — Rīt es ieradīšos pie jums — tad varēsiet man atdot.

Pūlis arvien ciešāk aplenca namu, un jaunā meitene pret pašas gribu tika atspiesta atpakaļ koridorā. Bet Kenskijs bija paguvis atslēgt otrās durvis un steigšus pazuda tajas.

—   Nāciet! Nāciet ātrāk! — viņš vēl uzsauca saviem glābējiem.

Satvēris meiteni aiz rokas, Hejs bez vilcināšanās sekoja, aizcirzdams aiz sevis durvis.

Pūlī atskanēja dusmu kliedzieni, kas pamazām pārvērtās izbaiļu un sāpju saucienos. Zeme nodimdēja zem zirgu pakaviem, gaisā pamirdzēja mazi karodziņi, kas bija uzsprausti pīķu galos. Bija ieradies pussimts kazaku, kas dažos mirkļos attīrīja ielu. Kad briesmas bija pāri, Irēna un Malkolms cieši ielūkojās viens otram acīs, nepievērsdami uzmanību rokai, ko sirmgalvis pateicībā sniedza pretim saviem glābējiem.

—  Jūs esat drošsirdīgs cilvēks, — lielkņaze beidzot sacīja, — vai arī vieglprātīgs. Kā redzams, jūs vēl nepazīstat šejienes cilvēkus.

—   Es pazīstu tos pārāk labi, — Hejs ar rūgtu ironiju atbildēja.

—  Ari man nevajadzēja jaukties šajā lietā, — Irēna JarosJava atzinās, — tādēļ man nav tiesību jums pārmest. Viņi nosita manu zirgu. — Lielkņaze norādīja uz beigto dzīvnieku, kas gulēja durvju priekšā.

—   Un jūsu pavadonis? Kur tas palicis? — Malkolms jautāja.

Lielkņaze tikai paraustīja plecus.

—   Nāciet, — viņa sacīja. — Mums briesmas vairs nedraud.

Pārkāpjot nama slieksni, jaunais inženieris pēkšņi atcerējās priekšmetu, ko Kenskijs bija iebāzis tam kabatā.

—  Te būs jūsu …

—   Nē, paturiet to pie sevis, lūdzu, — sirmgalvis viņu pārtrauca. — Varbūt šie ļaudis vēl šovakar atgriežas, lai to atņemtu. Mana meita mani nodevusi… Kaut viņa degtu elles ugunīs!

—  Kas tas par sainīti? — Malkolms gribēja zināt.

Vecā vīra lūpas savilkās smaidā.

—   «Visvarenības grāmata»! — viņš atbildēja. — Lielkņazs savā pilī, zemnieks savā būdiņā — visi tiecas pēc tās. Jums es to uzticu, kungs, jo jūs esat anglis. Glabājat rūpīgi, jo tā satur noslēpumus, kas remdē asaras un aizdzen rūpes. Sī grāmata māca, kā vīrus var padarīt par vergiem, kā kristīgos pārvērst par žīdiem, kā iegūt visu mīlestību un cienīšanu. Skaistums slēpjas mūžīgās jaunības noslēpumā!

VIII

Šajā mirklī lielkņaze sauca Malkolmu, un tas klusēdams novērsās no Kenskija.

— Lūdzu pavadiet mani, — meitene sacīja.

Buļba jau bija ieradies ar zirgiem. Kazaku pussimts sakārtojās, lai pavadītu lielkņazi līdz pilij. Labu brīdi viņi jāja klusēdami. Beidzot Irēna iejautājās:

—   Kādas ir jūsu domas par Krieviju, mister Hej? — Pamanījusi jaunā inženiera izbrīnu, viņa iesmējās. — Jūs mani pirmīt nepazināt, bet es tūlīt sapratu, ka tas esat jūs. Galu galā šeit nemaz nav tik daudz ārzemnieku. Jūs bijāt arī viesībās, ko pagājušā gadā rikoja mans tēvs.

—  Toreiz man neizdevās jūs satikt, — Malkolms atbildēja. — Tikai jūsu dēļ biju tur ieradies …

—   Krievijā nav ieteicams lauzīt galvu par citiem. — Mirkli klusējusi viņa turpināja: — Krievu tauta man šķiet kā lavīna, kas lēnam, bet neatvairāmi plūst uz priekšu pa kanāliem, kas tai izrakti.

—   Bet vai šo kanālu krasti vienmēr izturēs spiedienu? — Malkolms ieminējās. — Ja tie grūs, tad ugunīgā lavīna pārpludinās visu Krieviju.

—  Arī man tā šķiet, — Irēna piekrita. — Tomēr tēvs domā', ka karš… — Vina pēkšņi apklusa un nosarka.

—  Karš?

Malkolms jau tik bieži bija dzirdējis pareģojumus par nenovēršamo karu.

—  Par to tik daudz runā, ka …

—  Jā, es zinu, ko jūs gribat sacīt…

Klausoties viņā, Hejs atcerējās grāmatu, ko Kenskijs bija iedevis. Viņš gribēja sākt runāt par to, bet tad iedomājās, ka tā būtu vecā žīda uzticības nelietiga izmantošana.

—  Kas tur īsti ir ar vecā Kenskija noslēpumaino grāmatu? — viņš tikai iejautājās.

—   Ar viņa Visvarenības grāmatu? — Irēnas balsī nebija izsmiekla, kaut Hejs to tika gaidījis. — Jā, šis vecais ir dīvains cilvēks, — viņa turpināja, rūpīgi apsvērdama katru vārdu. — Pūlis domā, ka viņam piemīt kāda pārdabiska vara, tomēr es tam neticu. Viņš esot burvis, kas spējot izdarīt visu1 . Tumšā tauta apgalvo, ka tas šo varu pērkot ar kristīgu ļaužu asinīm.—Viņi kāpa uzkalniņā, aiz kura pletās Kijevas aristokrātiskais rajons. Brīdi klusējusi, meitene atsāka:

—   Es labi ieredzu šo vīru. Viņš bieži apmeklē mani, lai izrādītu jaunākās zīda drānas, ko tas saņem no rietumiem. Viņš. ir bagātākais tirgotājs visā Mazkrievijā. Jūs gan laikam jau būsiet dzirdējis par viņa meitu, šo šausmīgo sievieti?

—   Sofija Kenskija man šķita krietna meitene, — Malkolms aizstāvēja. — Viņa esot pat pārgājusi kristīgajā ticībā?

Irēna Jaroslava paraustīja plecus, izrādīdama nicinājumu.

Viņi bija sasnieguši lielkņaza milzīgo, vecbizantiešu stilā celto pili. Veranda tos sagaidīja pats lielkņazs. Tas bija patīkama izskata pusmūža cilvēks, kura laipnību pret apakšniekiem Malkolmam jau vairākkārt bija gadījies apbrīnot.

—   Mans bērns! — lielkņazs iesaucās, izplestām rokām steigdamies pretim meitai. — Kāda nelaime! Kā tu varēji iejaukties šādā lietā? Komandieris man nupat ziņoja, kas noticis. Mans Dievs, kā gan pūlis iedrošinājās tev draudēt? Vai šis ir tas kungs, kas steidzies tev palīgā? — Viņš uzmeta anglim diezgan saltu skatu, un balsī neskanēja sirsnība, kad tas pievērsās Hejam: — Pateicos par pakalpojumu, ko esat izdarījis manai meitai. Protams, šie diedelnieki nekādā gadījumā nebūtu iedrošinājušies viņu aizskart… Tomēr esmu jūsu parādnieks. Kas attiecas uz žīdiem …

Viņš apklusa un kļuva domīgs.

—   Priecājos, ka varēju izdarīt šo mazo pakalpojumu, — Malkolms tikpat vēsi un rezervēti atbildēja.

—  Jā, jā, jā, — lielkņazs nervozi pārtrauca. — Esiet mūsu viesis, mister .. .?

—   Malkolms Hejs, — jaunā meitene stādīja priekšā savu pavadoni.

Malkolms nejutās visai labi. Kā likās, Irēna to ievēroja, jo smiedamās sacīja:

—  Tēvs neatstāj viesmīlīga namatēva iespaidu, toties mans aicinājums domāts no visas sirds.

—  Augstība tiešām ir ļoti laipna, — viņš atbildēja, uzmezdams izmisuma pilnu skatu savām putekļiem un dubļiem notraipītajām drēbēm. — Kā gan varu šādā apģērbā rādīties pie lielkņaza galda?

—   Viņu jūs nemaz neredzēsiet, — Irēna smējās. — Tēvs gan aicina viesus, tomēr nekad nerūpējas par tiem. Viņš brokasto savā istabā, tā ka jums, ja vien tas nav pārāk nepatikami, būs jāsēž pie galda vienīgi manā sabiedrībā.

Hejs klusēja, tomēr viņa skatiens runāja skaidrāk nekā vārdi, tā ka jaunajai meitenei bija jānovērš acis. Irēna pamāja Buļbam, kas visu laiku nekustīgi bija stāvējis viņu tuvumā.

—  Pavadiet ekselenci viesistabā un nozīmējiet sulaini apkalpošanai, — viņa pavēlēja.

Buļba uzveda jauno inženieri pa platām kāpnēm grezni iekārtotās telpās. Tur viņš atvēra mazgājamās istabas durvis.

—  Vai ekselencei būtu vēl kādas pavēles?

Malkolms cieši ielūkojās sulaiņa sejā.

—   Sakiet, — viņš jautāja, — kā tas varēja gadīties, ka viņas augstība viena pati atradās satrakotā puļa priekšā pie Kenskija nama? Kā tas izskaidrojams, ka jūs stāvējāt pu|a vidu to vēl vairāk mudinādams uz nekārtībām?

—   Kenskijs ir žīds. Lielās Piektdienas naktī viņš nokauj kristīgo bērnus un slaka to asinīm savus naudas maisus, lai bagātība vairotos. To man stāstīja viņa meita, Sofija.

Malkolms nicīgi paraustīja plecus.

—   Tu esi muļķis, Buļba! — viņš sacīja. — Tu esi apceļojis puspasaules, tomēr tici šādām blēņām?

—   Jā, to es zinu, kungs. Kenskijam ir grāmata, kas piešķir varu pār visiem cilvēkiem.

—  Un tu tiešām tam tici? — Hejs izbrīnā iesaucās.

Buļba viltīgi pasmaidīja.

—   Kas lai iedrošinās noliegt lietas, ko visi zina? Vai velnam trūkst palīgu virszemē? Kā mēs lai pārliecināmies par Kenskija nevainību, pirms neesam redzējuši viņa grāmatas? Un šo grāmatu viņš nodevis jums, ekselence!

Malkolms uzmeta viņam asu skatu.

—   Neesmu saņēmis no Kenskija nevienu grāmatu, Buļba. Tu kļūdies.

Buļba palocījās un aizgāja. Heja stāvoklis nebija patīkams, jo grāmata, kurai bija tik daudz tīkotāju, tiešām atradās pie viņa. Turklāt nebija patīkami apzināties sava vārda saistību ar Izraēla Kenskija burvju mākslām. Viņš zināja, ka Krievijā viss iespējams. Tumšās tautas māņticību nevar pārvarēt ar nicīgu smaidu. Izņēmis no kabatas liktenīgo grāmatu, Malkolms mēģināja to atvērt. Tomēr pūles izrādījās veltas, jo grāmatas saturs bija nodrošināts pret ziņkāriem skatiem ar mazu, izturīgu priekškaramo atslēdziņu. Pergamenta vākā bija iespiesti daži vārdi žīdu burtiem, ko inženieris neprata izlasīt, bet kas īstenībā nozīmēja sējuma īpašnieka vārdu: «Izraēls Kenskijs». Virs tiem krievu rakstībā, tādiem pašiem zeltītiem burtiem; bija iespiests:

«Visvarenības grāmata».

Hejs noglabāja grāmatu kabatā.

Atskaitot lielkņazi un tās viesi, pie galda sēdēja vēl kāda veca dāma un garīdznieks. Pēdējais, noskaitījis lūgšanu, vairs nepievērsa klātesošajiem uzmanību. Malkolms redzēja un dzirdēja vienīgi apburošo lielkņazi. Viņš pats nespēja ticēt, ka neievērojamais naftu avotu inženieris drīkst sēdēt pie viena galda ar šo skaisto, augstdzimušo dāmu, kas izturas pret viņu kā pret vecu draugu. Nemanot viņš aizmirsa plaisu, kas šķīrām to no Irēnas un pilnīgi nepiespiesti tērzēja, jokoja, smējās. Tomēr prieks nebija ilgstošs, jo brokastis tuvojās beigām.

—   Dieva dēļ! — lielkņaze pēkšņi iesaucās, nejauši ielūkodamās pulksteni. — Jau četri! Es apsolīju ierasties uz tenisa partiju!

Malkolmam neatlika nekas cits, kā piecelties un atvadīties.

—  Augstība bija pārāk žēlīga… — viņš iesāka, bet Irēna to jautri pārtrauca:

—  Lūdzu neaizmirstiet, mister Hej, ka patreiz neesmu j.ums augstība un lielkņaze, bet gan vienkārši jautra, jauna meitene..

Malkolms iesmējās.

—  Labi, tātad es …

Viņš apklusa, nepabeidzis teikumu. Abi jaunieši pietvīka, paši nezinādami kādēļ. Par laimi šajā mirklī ienāca lielkņazs. Viņš draudzīgi paspieda viesim roku un Irēna, kā likās, bija pārsteigta par tēva neparasto laipnību.

—  Jūs jau gribat mūs atstāt, mister Hej? — lielkņazs jautri sacīja. — Nē, nē, tas neder. Atvainojiet, ka tik maz rūpējos par jums. Bet nu es gribētu vēl papļāpāt. Jūs taču esat «Ukrainas naftas sabiedrības» galvenais inženieris? Lieliski! Ari manos Urālu īpašumos ir naftas krājumi, par kuriem es, diemžēl, esmu pārāk maz interesējies…

Saņēmis Malkolmu zem rokas, viņš izveda to dārzā. Irēna izbrīnā nolūkojās pakaļ abiem vīriešiem. Pārsteiguma vietā viņas sejā pamazām atspoguļojās neizpratne un rūpes.

IX

Stundu vēlāk, atgriezusies no tenisa spēles, jaunā meitene ievēroja, ka viņas tēvs garlaikojas, kamēr Malkolms Hejs pūlas pārliecināt to par naftas rūpniecības spožo nākotni. Iepriecināts, ka var beigt šo garlaicīgo sarunu, lielkņazs steidzās pretim meitai.

— Es pierunāju misteru Heju palikt pie mums uz vakariņām, — viņš sacīja. — Sulainis jau aizgāja atnest viņa lietas no viesnīcas. Tu vari pakavēt misteram Hejam laiku, Irēna. Tikai neļauj garlaikoties!

Viegli palocījies, viņš nozuda un meitene apsēdās.

—    Tiešām brīnos, ka esat pratis iekarot mana tēva draudzību, — viņa smaidīdama sacīja. — Atzīstieties, kā jūs to panācāt?

—  Varbūt tur vainīga «Visvarenības grāmata», — Malkolms jokoja.

—  «Visvarenības grāmata»? Vai tad tā atrodas pie jums? — Viņas balsī skanēja nemiers un rūpes.

Hejs pamāja ar galvu.

—  Jā, man kabatā.

Irēna papurināja galvu.

—   Vai nu Kenskijs bijis traks, jums to dodot, vai arī jūs tāds esat, viņu ņemot, — viņa vilcinādamās sacīja. — Visā Kijevā šis ir vienīgais nams, kur jūs varat justies puslīdz drošībā, un arī šeit… Bet nē — šeit jums nevar draudēt nekādas briesmas. Es tikai vēlētos, kaut šī nelaimīgā grāmata atrastos jūdzēm tālu no šejienes!

Pēc tam viņa vairs nepieminēja ne grāmatu, ne savu tēvu. Kad jaunais inženieris ieradās vakariņas, tas bija gandrīz aizmirsis šo sarunu. No līdzpaņemtajiem apģērba gabaliem viņam bija izdevies izveidot daudzmaz pieklājīgu vakara uzvalku. Pie galda sēdēja liels skaits vietējās aristokrātijas. Hejs tika iepazīstināts ar visiem, tomēr atmiņā palika vienīgi pulkveža Maļinkova vārds, ar kuru tam bija lemts satikties pēc ilgāka laika pavisam citos apstākļos. Visiem par pārsteigumu, Malkolmam tika ierādīta vieta līdzās pašam lielkņazam. Tomēr Hejam šis gods sagādāja maz prieka, jo laupīja iespēju sarunāties ar Irēnu, kas sēdēja galda otrā galā. Acīmredzot, arī jauno meiteni nomāca kādas rūpes, jo viņa visu vakaru bija ļoti klusa. Turpretim lielkņazs uzkrītoši jautrs un laipns. Saruna novirzījās arī uz šīrita nekārtībām un lielkņazs negaidot izteica piezīmi, ko Hejs nekādā ziņā negaidīja:

—   Nav noliedzams ļaunais iespaids, kādu Izraēla Kcnskija darbība atstāj uz svēto baznīcu.

Visapkārt atskanēja piekrišanas saucieni.

—   Vai augstība tiešām domā, ka Kenskijam piemīt kāds pārdabīgs spēks? — Malkolms jautāja.

—  Pats par sevi saprotams, — Jaroslavs nopietni atbildēja.

Jaunais anglis dziļi ievilka elpu. Neattīstīto zemnieku māņticību viņš vēl varēja saprast, bet šie ļaudis taču skaitījās izglītoti! Viņam gribējās iekniebt sev, lai pārliecinātos, ka tas nav sapnis.

—   Nav ne mazāko šaubu, — sacīja viens no resnajiem bīskapiem, — ka Kenskija grāmata ir līdzīga tai, ko svētais Vasilijs nolādēja kā paša velna rīku. Sīs grāmatas īpašniekam pieder vara pār visiem kristīgajiem un ikviens, kas nokļūst šī cilvēka valgos, uz mūžu tiek pazudināts.

Visi, kas sēdēja runātājā tuvumā, steidzīgi pārmeta krustu.

—   2ēl, — lielkņazs domīgi sacīja, — ka pūlim šorīt nav izdevies izpildīt savu nodomu.

Viņš neuzticīgi uzlūkoja Heju, bet tas sēdēja kluss un mierīgs. Tomēr viņš priecājās, kad mielasts beidzās un izdevāspārmīt dažus vārdus ar lielkņazi.

—   Man jāatvadās no jums, mister Hej, — jaunā meitene klusu sacīja. — Bet vispirms jums man kaut ko jāapsola.

—  Jūsu vēlēšanās ir izpildīta, pirms vēl esat to izteikusi.

—   Es lūdzu rīt pēc iespējas agrāk atstāt Kijevu un atgriezties savā darba vietā. Un, ja es sūtītu jums ziņu, — jums bez kavēšanās jāatstāj arī Krievija.

—  Kādēļ? — Malkolms jautāja.

—  Jūs esat iejaucies bīstamā dēkā, mister Hej.

—   Nesaprotu, ko jūs domājat, — jaunais anglis atzinās.

—  Tad runāšu vēl skaidrāk, — Irēna sacīja. — Ja tuvākajā laikā nenotiks kas sevišķs, kas saistītu visu uzmanību, jūsvairsnevarēsiet justies šeit drošs. Viņi zina, ka Kenskija grāmata atrodas pie jums.

—  Jā, es to pamanīju. Buļba ierunājās par to.

—   Buļba? — lielkņaze izbijusies atkārtoja. Tad viņa saprotoši pamāja ar galvu. — Nu, protams — tas izskaidro visu.

Sajā brīdī lielkņazs aicināja Malkolmu pie sevis. Gandrīz visi viesi jau bija atstājuši ēdamzāli.

—  Dzersim kafiju, mister Hej un nu nogaršojiet mūsu lielisko krievu ķimeli. Tam līdzīga nav visā pasaulē.

Pēc pusstundas Malkolms Hejs devās uz savu istabu. Noraidījis sulaiņa pakalpojumus, viņš aizslēdza durvis un sāka lēnām izģērbties. Apģērbis pidžamu, viņš apsēdās uz gultas malas un, galvu rokās atbalstījis, vēl mirkli pakavējās pie pagājušās dienas brīnišķīgajiem piedzīvojumiem. Kad viņš beidzot piecēlās, kājas nogurumā ļodzījās kā piedzērušam.

—  Narkoze! — Malkolms nodomāja.

Smadzenes darbojās gurdi, tomēr viņš saņēma visus spēkus, lai sakopotu domas. Viņš bija apreibināts ar kādu narkotisku līdzekli, kas pieliets kafijai vai liķierim. Hejs atgūlās gultā un cieši ietinās segā, apņēmies cīnīties pret nogurumu un miegu. Plaši ieplestām acīm Malkolms gulēja spilvenos. Istabu pildīja uzlēcoša mēness maigi zaļganā gaisma. Viņš_ gribēja piecelties un pieiet pie loga, tomēr nespēja pakusteties.

Pēkšņi durvis uz koridoru klusu atvērās. Pa tām kāds ienāca un bez trokšņa tuvojās gultas kājgalim. Hejs gribēja kliegt, bet rīkle bija kā aizžņaugta, neviena skaņa nenāca pār lūpām. Nu ■viņš redzēja arī nācēja seja — tā bija pati lielkņaze! Virs naktstērpa tā bija uzmetusi tumšu lakatu, un rokā turēja elektrisku lampiņu. Nesteigdamās viņa sāka pārmeklēt Heja apģērbu, ko tas bija nolicis uz krēsla. Malkolms redzēja, ka viņa izņēma no kabatas kādu priekšmetu. Tad mirkli palika stāvam pie angļa gultas, un Hejs skaidri dzirdēja balsi, kas klusu izdvesa:

—  Lai Dievs jūs sargā, mister Hej!

Pēkšņi lūpas pieskārās inženiera vaigam, un tas neizsakāmā svētlaimē aizvēra acis.

Jaunā meitene gribēja doties uz durvīm, bet nobijusies palika stāvam. Durvis atvērās, un istabā iespīdēja gaismas stars. Buļba ienāca drošiem soļiem, bet, ieraudzījis lielkņazi, palika •stāvam kā pārakmeņojies. Sulainis bija basām kājām, un rokā turēja garu dunci.

—  Jūs, augstiba?! — Viņa balsī bija dzirdamas šausmas, izbailes un bezgalīgs naids. — Kur žīds?

Viņa neatbildēja, tomēr Malkolms redzēja, ka tā drudžaini •sažņaudza zem lakata noslēpto grāmatu. Buļbas jautājošais skats klīda no lielkņazes uz Malkolmu un smagajiem aizskariem, kas lēnām šūpojās vējā.

—   Kenskijs atstājis savu namu, un ļaudis redzējuši to ienākam pils dārzā, augstība, — sulainis paskaidroja. — Kur viņš ir? — Buļba paspēra soli uz savas kundzes pusi.

—  Atpakaļ! — Irēna iesaucās. — Ko gan tu uzdrošinies?

Bet Buļba kā satracināts zvērs metās virsū. Pēc īsas •cīņas noslēpumainā grāmata atradās viņa rokās.

Malkolms skaidri redzēja un saprata visu notiekošo, bet nespēja pakustināt ne pirkstu. Kamēr Buļba pūlējās atraut grāmatas atslēgu, lielkņaze stāvēja nekustēdamās. Kādēļ viņa nekliedza? Acīmredzot neiedrošinājās to darīt, jo kā gan viņa būtu izskaidrojusi savu atrašanos svešā istabā nakts vidū? Buļba pacēla galvu no grāmatas un naidīgi uzlūkoja jauno meiteni.

—  Tātad augstība likusi ataicināt Kenskiju, lai atdotu tam šo grāmatu?

Viņš gribēja turpināt, bet notika kaut kas negaidīts. No aizskariem pēkšņi parādījās kāda roka, kas zibenīgi piespieda sulaiņa sejai kabatas lakatiņu. Pārsteigts un nobijies Buļba mirkli stāvēja kā sastindzis. Tad norāva lakatiņu un sāka slaucīt no sejas lipīgu šķidrumu, kas izskatījās kā ūdenī atšķaidīti māli.

—  Svētā Dievmāte! — viņš iekliedzās.

Nometis grāmatu zemē, viņš noliecās uz priekšu un šausmās un sāpēs vaimanādams, sāka berzēt acis.

Irēna izmetās pa durvīm un skriešus devās atpakaļ savā guļamistabā. Buļba arvien vēl valstījās pa grīdu, kad istabā iesteidzās daži kalpotāji un pats lielkņazs.

—  Kas noticis, Buļba? — viņš iesaucās.

—   Grāmata! Grāmata! Man viņa ir! Pameklējiet — viņa guļ tur zemē!

Bet dārgā grāmata bija pazudusi.

—   Kur, kur tā ir? — Lielkņaza balss uztraukumā trīcēja. — Parādi man to! Vai viņš tev iesita? Parādi taču, kur ir grāmata?

—  Tur, tur! — Buļba smilkstēja. — O, es neko neredzu! Es esmu — akls!

X

Bija 1918. gada pavasaris, kad Malkolms Hejs izkāpa no vilciena Kurskas piestātnē. Rokā tas nesa apdilušu ceļa somu, bet mutē kūpināja šausmīga izskata cigāru. Viņa acīs atspoguļojās apvaldīti smiekli.

—  Vai aizvedīsi mani uz «Slāvu Bazāra» viesnīcu, brālīt? — Hejs uzrunāja tuvumā stāvošu važoni.

Važonis uzmeta tam pētošu skatu, bet tad sacīja skaidrā angļu valodā:

—  Anglis? Tā jau domāju.

Malkolms izskatījās pārsteigts.

—   Jūsu seja man šķiet redzēta. Vai kādreiz neesam tikušies?

Važonis smiedamies noglāstīja bārdu.

—   Protams! Jūs taču esat Hejs, vai nav tiesa? Pirms četriem gadiem mēs tikāmies Kijevā, banketā. Ja nemaldos, jus toreiz bijāt naftas sabiedrības direktors?

—  Pareizi. Bet es tomēr neatceros …

Važonis pasmaidīja.

—  Es sēdēju līdzās lielkņazei…

—   Mans Dievs! — Malkolms iesaucās. — Pulkvedis Maļinkovs?!

—   Jā gan, 84. Kaukāza divizijas komandieris, bet nu vairs tikai važoņa zirga pavēlnieks. Ja vēlaties iekāpt, es aizvedīšu jūs uz restorānu, kur par piecdesmit rubļiem dabūsim paēst un iedzert.

Hejs kā pa sapņiem iekāpa vecajos vāģos, un pulkvedis Maļinkovs sāka vadīt nodzīto zirģeli pa klusām šķērsieliņām, izvairīdamies no lielajām ielām, kas veda uz Kremli un Sarkano laukumu. Pēc brīža vāģis apstājās mazas tējnīcas priekšā, Maļinkovs ieveda angli ļaužu pārpildītāja veikalā…

—  Sēdieties, mister Hej, — pulkvedis uzaicināja. — Jūs laikam esat ceļā uz Pēterpili?

—   Jā, un no turienes mājup. Kara laikā vadīju Mazkrievijas partijas apgādes punktu, bet revolūcija izbeidza manu darbību.

—   Laimīgais — jums ir sava dzimtene! Bet paies vēl mēneši, pirms izdosies nokļūt pāri robežai — ja vien tas vispār izdosies. Es jau pagājušā mēnesī mēģināju… šejienes gaiss man ir kaitīgs.

—  Bet kādēļ jūs …? — Malkolms iesāka.

—   Braucu par važoni? Tādēļ, ka esmu cilvēks un man vajag ēst un dzert.

—  Bet jums taču ir nauda!

—   Esmu pavisam nabags. Mani noguldījumi bankā tika apķīlāti, muiža rekvizēta, bet Pēterpils namā ievietoti padomju komisāru biroji.

—  Un jūsu dienests?

Virsnieks nedroši palūkojās visapkārt.

—    1917. gada martā šie ļaudis sāka apšaut virsniekus, viņš klusā balsi iesāka. — Mani izglāba no nāves kāda jaunībā sarakstīta brošūra, kurā prasīju parlamentāru valdību Krievijā. Kad armija sabruka, ierados Maskavā, kur kāds no maniem apakšniekiem, Izaks Moserovičs, palīdzēja man ar šiem vāģiem. Nu viņš ir tiesnesis padomju tiesā, kaut tikai ar pūlēm prot parakstīties.

Mirkli klusējis, pulkvedis turpināja:

—   Ar savu ceļojumu uz Maskavu jūs esat izdarījis lielu kļūdu, mister Hej. Griezieties atpakaļ uz Kijevu, un no turienes uz Kaukāzu. Tiflisā jūs atradīsiet amerikāņu pastu. Citādi nāksies grūti izkļūt no Krievijas, jo ļaudis šeit galīgi zaudējuši prātu. Ikviens ārzemnieks tiem šķiet aizdomīgs, un dažs labs anglis un amerikānis jau smok ieslodzījumā. Es sagādāšu jums pasi, ar kuru bez grūtībām nokļūsiet Odesā, bet no turienes viegli tiksiet uz Baku.

Malkolms atlaidas krēslā un domīgi uzlūkoja pulkvedi.

—  Vai tiešām tik ļauni?

—   Ļauni? Maskava kļuvusi īsta elle!

Cauri restorāna pūļa čalošanai atskanēja vairāki sprādzieni, ko pavadīja bungu rīboņa.

—   Šāvieni, — virsnieks paskaidroja. — Tur atkal likvidē kontrrevolūciju.

Viesmīļa pienākšana uz brīdi pārtrauca sarunu. Kad viņš bija aizgājis, Malkolms uzdeva pulkvedim jautājumu, kas to nodarbināja jau četrus gadus:

—  Kas noticis ar lielkņazu Jaroslavu?

—   Kad pēdējo reizi dzirdēju, viņš bija Pēterpilī.

—  Un… viņa meita? Dzirdēju, ka viņa darbojusies Sarkanajā Krustā, Baltijas frontē?

—   Kad tas bija? — virsnieks ieinteresējās. — Un kad jūs pēdējo reizi viņu redzējāt?

Malkolms vilcinājās. Kā gan lai stāsta šim svešiniekam visu, kas toreiz bija norisinājies guļamistabā? Kopš šīs nakts -viņš vairs nebija Irēnu redzējis. Kad otrā rītā pamodās, tam bija paziņots, ka lielkņazs ar meitu agri no rīta atstājuši Kijevu. Arī par Buļbu viņš neko nebija dzirdējis. Pat Izraēls Kenskijs negaidot pazuda bez pēdām. Tikai daudz vēlāk Malkolms bija dzirdējis, ka tas dzīvojot Maskavā.

—   Liekas, mans jautājums jūs samulsinājis, — pulkvedis smaidīdams atsāka. — Tūliņ paskaidrošu, kādēļ tā jautāju. Lielkņaze Irēna tika izraidīta no galma par nepaklausību caram. Viņu gribēja piespiest apprecēties, bet tā pretojās. So nelaimīgo precinieku piemeklēja bargs liktenis, bet viņš nomira kā vīrs. Viņu iebāza maisā un pakāra Pētera—Pāvila cietoksnī, bet līdz pēdējam elpas vilcienam tas turpināja lamāt padomes.

—  Un viņa… viņa tātad vēl neprecējusies?

Pulkvedis pamāja viesmīlim, atstādams inženiera jautājumu bez atbildes.

—  Cik man jāmaksā, biedri? — viņš apjautājās.

Viesmīlis nosauca summu, un Maļinkovs samaksāja.

—  Kurp nu? — viņš atkal pievērsās Hejam.

—  Nezinu. Kas man pirmkārtām darāms?

—  Jāmeklē dzīvoklis. Jūs pirmīt minējāt «Bazāra» viesnīcu.

Tur ir galvenais komisariāts. Ja jūsu seja patiks komisāram,, kas vel ir jautajums, viņš izsniegs pārtikas kartiņu. Tas tomēr nenozīmē, ka jūs pret to dabūsiet ko ēdamu.

«Bazāra» viesnīcā viņi lika pieteikt sevi komisāram, kas pieņēma tos kreklā un bez apkaklītes. Noklausījies apmeklētāju vajadzībā, viņš sāka lādēties un lika izsviest tos pa durvīm.

—  So vizīti mēs varējām aiztaupīt, — Maļinkovs piezīmēja. — No otras puses — apmeklējums tomēr bija nepieciešams, jo citādi jūs rīt agri tiktu piecelts no gultas un kā aizdomīgs ārzemnieks ieslodzīts… Starp citu, mums šeit ir kāds ļoti inte, resants cietumnieks — kāds amerikānis no sugas, ko Ņujorkā dēvē par «revolverzēniem».

—  Kā tas te nokļuvis? — Malkolms ieinteresēts jautāja.

—  Viņš ar revolveri rokā piespiedis kādu valdības kasieri atdot tam visu naudu, — pulkvedis paskaidroja. — Es labprāt gribētu redzēt dūšīgo jenkiju, tomēr maz ticams, ka viņš vēt dzīvs… Bet nu iekāpiet — brauksim pie cita komisāra.

Sis komisariāts atradās pilī. Miļinkovs paskaidroja:

—  Sis nams piederēja Jaroslaviem. Redziet, kāda sagadīšanās, — vēl nesen jūs apjautājāties man par lielkņazu un viņa meitu, bet nu mums jāiet viņu namā!

Pils priekšā slaistījās mežonīga izskata kareivji, bet pie durvīm stāvēja sardze ar cigaretēm zobos.

Komisārs bija izgājis, un neviens nezināja pateikt, kad atgriezīsies. Nebija arī neviena, kas viņa vietā varētu izšķirt Heja lietu. Ap četriem Maļinkovs un Hejs atkārtoja savu vizīti, bet arī šoreiz komisāra nebija. Astoņos sargkareivis atbildēja ar apstiprinošu galvas pamājienu.

—  Nu jūs viņu redzēsiet, — Maļinkovs sacīja. — Neaizmirstiet, ka jūsu nākotne atkarīga no iespaida, kādu atstāsiet uz šo vīru.

Uz sliekšņa Malkovs palika stāvam.

—  Pulkveža kungs … — viņš iesāka.

—  Dieva dēļ! — Maļinkovs izbijies viņu pārtrauca. — Varat saukt mani par pilsoni, biedru — kā vēlaties, tikai ne par pulkvedi!

—  Es baidos, ka ar savu egoismu varu sagādāt jums nepatikšanas. Vai jums nedraud kādas briesmas, pavadot mani?

—   Protams, nav ieteicams pievērst sev uzmanību. Bet reiz jau esmu jūs šurp atvedis, tad arī ārpusē gaidot nevaru justies vairāk drošībā, kā pavadot jūs. Tomēr tas, ka izvairos no komisāra tuvuma, vērstu pret mani aizdomas. Turklāt jums būs vajadzīgs kāda uzticama «biedra» galvojums.

Pie komisāra durvīm stāvēja līdz zobiem apbruņots sargkareivis. Pie papīriem apkrauta galda sēdēja otrs kareivis, kas pieteica komisāram apmeklētājus. Mirkli vēlāk viņš atkal parādījās durvīs, un Hejs ar pulkvedi Maļinkovu iegāja kabinetā;

XI

Telpā atradās kāds ducis militāra izskata cilvēku. Visi bija ģērbušies dubļiem notašķītos šineļos, sarkanām saitēm ap roku. Pie papīriem apkrautā galda sēdēja vīrietis un sieviete.

Pēdējā, kas, laiski atbalstījusies ar elkoni pret galdu, nenovērsa skatu no blakussēdētāja, bija žīdiete. Viņas priekšā gulēja kaudze papīru, un galds bija nobārstīts papirosu pelniem. Vīrietis viņai līdzās bija liela, spēcīga auguma. Nedz komisāra sarkanā bārda, ne arī atpakaļ sasukātie mati, bet vienīgi līkais deguns lika Hejam pazīt šajā cilvēkā Buļbu, lielkņaza Jaroslava mažordomu. Drebuļi pārskrēja anglim pār muguru. Izdzirdis ienācēju soļus, Buļba klausīdamies pacēla galvu.

— Kas tur nāk? — viņš skarbi jautāja. — Kas tas ir, Sofij?

— Kads buržujs, — žīdiete vienaldzīgi atbildēja.

— Un ārzemnieks turklāt? Kas tu tāds esi?

— Anglis.

Buļba atkal pacēla galvu, ieklausīdamies Malkolma balss skaņās.

—  Anglis? — viņš atkārtoja. — Vai tu agrāk nestrādāji naftas avotos? Kā tevi sauc?

— Malkolms Hejs.

Buļba pamāja ar galvu. Viņa seja atgādināja necaurredzamu masku, kurā neatspoguļojās nekādas jūtas.

— Un kas ir tavs pavadonis?

— Maļinkovs, — pulkvedis nosauca sevi.

Komisārs atkal pamāja ar galvu.

— Jā, atceros tevi — diviziona komandieris. Tu esi kļuvis •ormanis, biedri, vai nav tiesa? Vai pret viņu ir kādi apvainojumi, biedre? — viņš pievērsās Sofijai, kas vienaldzīgi sekoja sarunai.

— Cik zinu — nē. Katrā ziņā viņš tomēr ir aristokrāts un Pomanovu piekritējs.

— Hm … — Buļbas balsī bija dzirdama vilšanās. — Ko jūs gribat?

—   Anglis lūdz atļauju uzturēties Maskavā, kamēr izdosies sagaidīt kādu vilcienu uz ziemeļiem, — Maļinkovs paskaidroja.

Buļba neatbildēja. Brīdi viņš, domās nogrimis, braucīja bārdu.

—  Kur viņš šonakt gulēs? — tas beidzot apjautājās.

—  Manā stallī, Dārzu ielā, — pulkvedis atbildēja.

Komisārs pagrieza galvu un iečukstēja dažus vārdus Sofijai

Kenskijai ausī. Žīdiete paraustīja plecus.

—  Dari kā gribi, balodīt, — viņa atteica.

Buļba atkal noglāstīja bārdu.

—  Sēdieties! — viņš pēkšņi pavēlēja.

Istabā nebija neviena brīva krēsla, kur abi apmeklētāji varētu apsēsties. Tādēļ viņi atkāpās un iejaucās apkārtstāvošo kareivju pūli. Atkal komisārs klusu sarunājās ar Sofiju Kenskiju. Tad tā skaļi nosauca kādu vārdu. Virsnieks ar melnu portfeli piegāja pie galda un, izņēmis no portfeļa žūksni papīru, nolika tos Sofijas Kenskijas priekšā.

—  Nolasi man viņu vārdus, Sofij, — Buļba pavēlēja.

—  Marija Sazonova, — Sofija lasīja.

Komisārs norūca kaut ko nesaprotamu, kas izklausījās pēc jautājuma.

—    Iedomīga, riebīga sieviete, — Buļba secināja, noklausījies Sofijas paskaidrojumos… — Es viņu atceros. Ko viņa atkal izdarījusi?

—  Viņa pārgājusi revolūcijas ienaidnieku rindās.

—  Ta?! — komisārs bez apdomāšanās uzspieda zīmogu dokumentam un pasniedza to atpakaļ virsniekam. — Nakošais!

—  Pāvels Geļskis, — Sofija turpināja. — Sazvērestība pret revolūciju.

Buļbas zīmogs atkal uzspiedās papīram, izdzēšot cilvēka dzīvību.

Kareivji daļēji bija atstājuši istabu, un Malkolms ar pulkvedi divatā stāvēja savā kaktā.

—   Kas tie par papīriem? — anglis klusā balsī jautāja savam pavadonim.

—   Nāves spriedumi, — Maļinkovs paskaidroja, un Hejam pārskrēja drebuļi pār muguru.

Vārds sekoja vārdam, un mazais zīmogs atkal un atkal nolaidās uz atsevišķiem dokumentiem, kas nozuda virsnieka portfelī. Malkolmam kļuva nelabi. Tabakas dūmi un petrolejas spuldzes sabojātais gaiss gandrīz laupīja tam elpu. Tam visam vēl pievienojās bažas par Maļinkova likteni.

Pagāja stunda, divas, trīs, bet vēl arvien neviens nepievērsa abiem svešiniekiem nekādu uzmanību.

—   To es nesaprotu, — pulkvedis iečukstēja Hejam. — Ja Buļbam būtu aizdomas pret mums, tad taču mēs jau sen sēdētu cietumā.

Pēkšņi aklais piecēlās.

—  Cik pulkstenis? — viņš apjautājās.

No visām pusēm atskanēja pakalpīgas balsis, kas steidza atbildēt komisāram.

—  Jau pusvienpadsmit? — viņš pārsteigts atkārtoja. — Pasauciet apkopēju!

Klātesošo vidū atskanēja smiekli, un arī komisāra seja savilkās smīnā. Mirkli vēlāk parādījās… Irēna Jaroslava.

—  Slauki, slauki, balodīt!

Hejs sarāvās.

—  Tādēļ Buļba lika mums tik ilgi gaidīt! — viņš čukstēja.

—  Viņš bija mažordorns lielkņaza Jaroslava namā. — Malkolms paskaidroja.

—   Nu es saprotu — viņš gribēja pazemot lielkņazi mūsu priekšā.

—   Slauki vien, mazā! — Buļba turpināja zoboties. — Ak, kādēļ man nav acu, lai es varētu papriecāties par šo skatu! Ko viņa dara, Sofij? Pastāsti man to!

Zīdiete neatbildēja. Naidā kvēlojošām acīm viņa sekoja Irēnas kustībām. Pēkšņi viņa vērsās pie meitenes ar jautājumu:

—   Kur ir Izraēls Kenskijs?

—   Nezinu, — lielkņaze atbildēja, neatraudamās no sava darba.

—  Tu melo! Tev jāpasaka mums, kur atrodas žīds ar savu Visvarenības grāmatu!

—   Nomierinies! — Komisārs labinādams uzlika roku Sofijai uz pleca. — Gan viņa pati to pateiks man. Kur atrodas tavs tēvs, Iren!

—  To jūs zināt labāk par mani! — lielkņaze atteica.

Buļba iesmējās.

—   Viņš taču bija ļoti reliģiozs un ticēja brīnumiem. Viņš metās ceļos visu svētgleznu priekšā, kuru Kijevas baznīcās tik ■daudz. Tagad viņš ir kopā ar saviem svētajiem, balodīt. — Tad Buļba noliecās pie Sofijas un jautāja:

—  Kādu seju viņa rādīja, kad es to pateicu?

—   Pirms trim nedēļām viņu nobendēja Pētera—Pāvila cietoksnī, — Irēna mierīgi sacīja.

Buļba sāka neganti lādēties.

—   Kas tev to izstāstījis?! Pasaki man, un es izraušu šim pļāpīgajam nelietim mēli! Es taču gribēju pirmais paziņot tev šo prieka vēsti!

—  To man pastāstīja virskomisārs Bojaļskis, — Irēna atbildēja.

Buļba pārtrauca lādēšanos. Viņš neiedrošinājās kritizēt priekšnieka rīcību.

—   Apsēdies, — viņš uzbruka Sofijai: — Vai mēli esi norijusi, Sofij? Stāsti man visu, ko dara Irēna Jaroslava! Kā viņa slauka, kur patreiz atrodas?

—  Pie lielā grāmatu skapja, — žīdiete atbildēja.

—  Tā, tā! — Buļba gavilēja, berzēdams savas rokas.

Viņš piecēlās un taustīdamies tuvojās meitenei. Malkolms Hejs stāvēja kā uz kvēlojošām oglēm. Viņam nebija ieroču, bet uz Bujbas galda atradās smags zobens. Tomēr viņam nenācās iejaukties. Buļba aprobežojās, pārvelkot ar saviem netīrajiem pirkstiem pār meitenes seju.

—  Auksta kā vienmēr, — viņš vīlies piezīmēja. — Tev vairāk jāstrādā, Irēna. Rīt tu pati nesīsi ūdeni istabas bēršanai.

Irēna klusēdama turpināja darbu. Viņa bija nonākusi jaunā angļa tuvumā. Tā pacēla galvu, bet tūlīt atkal pievērsās darbam, izlikdamās, ka nav Heju pazinusi.

—  Vai angli viņa pazina, Sofij? — aklais gribēja zināt.

—   Droši vien, — žīdiete vienaldzīgi atrūca. — Buļba ļauj šai sievietei iet.

—  Nē, balodīt, — lai viņa vispirms padara savu darbu.

—   Viņa jau to beigusi, — Sofija ziņoja. — Cik ilgi var turpināt šo teātri? Vai vēl nav pierādīts, ka viņa ir aristokrāte un Romānovu cilts locekle?

—  Vēl tikai mazliet pacietības, biedre! — komisārs mierināja draudzeni. — Vai esi aizmirsusi grāmatu? Visvarenības grāmatu! Tā man ir daudz svarīgāka par visu. Tu vari iet, Irēna Jaroslava, — viņš piebilda, tad skaļi uzsauca: — Sergej!

Virsnieks ar melno portfeli piegāja pie galda.

—   Ņem abus šos vīrus līdzi, Sergej, — Buļba tam pavēlēja. — Ievieto tos svētā Makarija cietumā — viņi ir revolūcijas nodevēji.

—   Es tikai gribētu zināt, kas šovakar pabaros manu zirdziņu, — Maļinkovs nočukstēja, kad abi tuvojās cietumam, aiz kura sienām tos sagaidīja droša nāve.

XII

«Svētais Makarijs» bija milzīga blokēka, kas pagaidāmi pildīja cietuma funkcijas, jo apcietināto skaits pēdējā laikā, bija tik liels, ka cietumos un kazarmās trūka vietas. Betonētājā pagalmā, ko no visām pusēm ieskāva augstas mūra celtnes, pavērās skats uz bezgalīgām ieslodzīto kameru logu rindām. Visapkārt pagalmam stiepās dziļi, betonēti grāvji, kas kā šauras ieliņas savienoja atsevišķas ēkas savā starpā. So grāvju vienmuļību traucēja vietvietām iemūrētas akmens kāpnes, pa kurām varēja izkļūt no grāvja pagalmā.

Pa vienu no šiem grāvjiem arī Hejs un Maļinkovs tika vesti uz kameru. Viņiem nācās iet gar vairākām apkaltām durvīm, pirms tie sasniedza savu ieslodzījuma vietu. Cietumsargs atvēra kādas durvis, un abi jaunpienācēji tika iebīdīti vienā no kamerām. Durvis aiz viņiem aizcirtās, un viņi dzirdēja, kā sargs tās aizbultēja.

Tā bija vidēja lieluma telpa, kuras iekārtojums sastāvēja no galda un guļamās lāvas. Gaiss un gaisma ieplūda pa mazu lodziņu, pa kuru varēja redzēt pastaigāšanās pagalmu. Virs durvīm atradās aizrestots stikla lodziņš, un aiz tā nakts apgaismošanai domāta elektriska kvēlspuldzīte.

Kamerā jau bija divi apcietinātie — netīrs pops, kas truli blenza grīdā, un pilsonis, kas ar interesi vēroja ienākošos likteņa biedrus.

—  Sveicu jūs mūsu blakšu pilī! — viņš sacīja, un pēc izrunas bija skaidrs, ka tas ir amerikānis. — Kad tad jums būs jākāpj goda krēslā? Sis — viņš pamāja uz priesteri — jau šodien uzbrauks debesīs. Nevaru teikt, ka man būtu viņa visai žēl — garīgi viņš bija miris jau tad, kad te ierados.

Malkoims Hejs uzreiz bija pazinis jautro resnīti. Tas bija cilvēks, kam viņš, Jaroslavu atbraukšanas dienā, Londonā bija palīdzējis izkļūt no naudas grūtībām.

—   Liekas, jūs mani vairs neatceraties? — Hejs jautāja, — Par ko tad esat šeit?

Amerikānis atņirdza zobus smaidā.

—  Es iezvēlu Cerekinam.

Maļinkovs pārsteigts uzlūkoja viņu.

—   Tātad jūs esat Baims?

—   Jā! So vārdu esmu mantojis no kāda eņģeļa. Kad biju anazs, ari man bija gari, zeltaini mati kā eņģelim.

Maļinkovs pasmaidīja.

—   Jūs esat amerikānis, kas pratis piespiest Cerekinu atdot •desmit miljonu rubļu? Jums taču gandrīz izdevās aizbēgt, vai ne?

Misters Gerijs Baims bija noņēmis no naglas savu cepuri un uzlicis to galvā, atbīdot tālu pakausī.

—   Jā gan, tikai, diemžēl, nezināju, ka lieta grozās ap rubļiem. Es taču nebūtu kritis kārdināšanā šo papīra lupatu dēļ. "Pat sapnī man tas nebūtu ienācis prātā. Labi ļaudis man iegalvoja, ka tās esot franču banknotes.

Malkolms izbrīnā vēroja amerikāni.

—  Vai tiešām jūs esat…? Viņš kautrējās Baima amatu saukt vārdā, jo apzinājās, ka patreiz atrodas vienlīdz bīstamā situācijā.

—   Jā gan, — Cerijs apliecināja. — Tikai nedomājat, ka esmu lielceļa laupītājs, kas, draudot ar revolveri, atņem vecai dāmai rokas somiņu. — Tad viņš pēkšņi jautāja: — Vai jums ir līdzi kas ēdams? Lieta tāda, ka šeit jūs pamazām nomērdēs badā. Mūs baro vienīgi ar karstu ūdeni, kam tuvumā stāvējušas kāpostgalviņas, no kurām tas aizguvis kāpostu garšu.

—  Vai esat jau saukts tiesas priekšā? — pulkvedis apjautājās.

Baims iesmējās.

—  Tiesas priekšā? — viņš nicīgi atkārtoja. — Ko jūs iedomājieties? Jūs laikam cerat, ka jums piešķirs advokātu un vedīs pie tiesneša? Nē, mīļais. Ja arī tiešām jūs aizvedīs pie tiesneša, tad vienīgi tādēļ, lai pateiktu kaut ko nepatīkamu. Palūkojieties šurp!

Ar apbrīnojamu veiklību viņš uzlēca uz sola. No šīs vietas •pa logu varēja ielūkoties citā kamerā.

Paklausot viņa aicinājumam, arī Malkolms uzkāpa uz sola un paskatījās. Viņš ieraudzīja pretējā kamerā uz lāvas vecu vīru, kura lūpas bez mitēšanās kustējās, atkārtojot vienus un tos pašus vārdus:

—  Esmu nomodā! Esmu nomodā! Paskatieties, es taču neguļu!

Hejs šausmās novērsās.

—  Ko tas nozīmē? — viņš jautāja Baimam.

—  Tas ir kāds žīds, — Cerijs paskaidroja. — Viņam bijusi skaista meita, kurā iemīlējies viens no «biedriem». Kad tas kļuvis pārāk uzbāzīgs, vecais Mozus viņu nošāvis. Par to viņam piespriests nāves sods, bet soda izpildīšana var notikt tikai tad, kad viņš guj.

—  Kamēr viņš guļ? — Hejs neticīgi atkārtoja.

Baims pamāja ar galvu.

—  Jā, tā ir. Viņam ticis apsolīts, ka viņš dzīvos tik ilgi, kamēr būs nomodā. Es tomēr neticu šim solījumam, kad būs pienācis laiks, viņu tikpat nobendēs — vienalga vai tas gulēs, vaf būs nomodā. Nabaga velns tomēr ir pārliecināts, ka nomodā; esot nedraud nekādas briesmas.

—  Tā taču ir velnišķība! — Malkolms šausmās iesaucās, — Vai tad viņos nemaz vairs nav cilvēcības?

—  Tomēr, mister Hcj — tie ir krietni zēni. Man nav nekādai naida pret padomēm. Tās pieliek visas pūles, lai valdītu taisnīgi, bet vienīgi neprot to panākt.

Hejs klusēdams apsēdās uz sola un ierīkojās tur pēc iespējas ērtāk. Paša liktenis viņu neuztrauca, bet… nē, viņš nedrīkstēja domāt par Irēnu Jaroslavu! Kāda gan viņam daļa, kas notiek ar šo meiteni? Viņš bija pārliecināts, ka viņam dzīve nenoslēgsies šajā kamerā. Un, ja arī tam butu lemts vēlreiz redzēt Irēnu, lai Buļba pēc tam dara ar viņu, ko grib!

Dvēseles ciešanām pievienojās vēl kāda cita nepatīkama sajūta — mokošs izsalkums.

—  Es gribētu zināt, kādēļ šodien tik ilgi nenes ēdienu, — Baims pēc brīža ierunājās. — Citreiz mums dod vismaz gabalu rupjmaizes, bet nu …

Viņš piegāja pie loga un skumji lūkojās ārā.

Pulkstenis jau bija trīs, un Malkolms bija iesnaudies, kad to uzmodināja durvju troksnis.

—  Dieva dēļ! —viņš iesaucās, pietrūkdamies kājās. — Augstība, jūs?!

Irēna Jaroslava klusēdama ienāca kamerā un nolika uz galda lielu grozu. Malkolms satvēra viņas rokas un cieši saspieda tās.

—  Mana nabaga, mīļā meitene! — viņš trīcošā balsi izdvesa.

Viņa pasmaidīja.

—  Jūs esat iemācījies labi runāt krieviski, mister Hej. Protams, — viņa piebilda, — jūs man esat mīļš… kā ikviens, kas nevairās no briesmām, ja jāaizstāv apdraudēta sieviete.

—  Vai nevaram jums palīdzēt? — Malkolms jautāja. — Varbūt jūs varētu aizbēgt? Vai jums nav neviena drauga?

—  Man ir draugs, bet tam draud vēl lielākas briesmas nekā< man, — viņa atbildēja. — Nē, es nedomāju jūs, mister Hcj, — viņa piebilda, uztvērusi jautājošo skatienu. — Attiecībā uz jums es vēl neesmu zaudējusi cerības. Man šķiet, ka jums izdosies izkļūt no šejienes. Vai apsolāt man, ka gadījumā, ja jums izdosies aizbēgt, tūlīt atstāsiet Krieviju?

—  Reiz jau to prasījāt no manis, augstība, — viņš sacīja. — Toreiz atteicos, un šodien varat gaidīt no manis vēl mazāk paklausības.

—  Dzīvojiet laimīgs, mister Hej — līdz rītdienai, — Irēna noteica un devās prom.

Viņa jau sen bija izgājusi, bet Malkolms aizvien vēl sēdēja tajā pašā vietā. Viss notikušais viņam šķita kā brīnišķīgs sapnis.

—   Pestītājs! — Baims nopūtās. — Un mani viņa nemaz neievēroja! Nezinu —, priecāties par to vai skumt. Sasodīts, kas tā par glītu skuķi!

Malkolms nikni pavērsās pret viņu.

—  Mister Baim, šī dāma ir mana draudzene — neaizmirstiet!

—   Par to es nebūt nešaubos, — misters Gerijs mierīgi atbildēja, izkraudams groza saturu uz galda. — Acīmredzot pat ļoti laba draudzene. Bērni, aizveriet acis un iedomājieties, ka atrodaties Rektorija restorānā!

XIII

Nakts vidu Malkolmu Heju pamodināja šausmīgs kliedziens. Viņš pietrūkās no lāvas, un pieri tam pārklāja salti sviedri.

—  Kas tas bija? — viņš aizelsies jautāja.

Arī Maļinkovs bija pamodies un miegaini berzēja acis.

—  Arī es kaut ko dzirdēju, — viņš sacīja.

Vienīgi Gerijs mierīgi gulēja vaļējām acīm.

—  Cik varētu būt pulkstenis? — viņš jautāja, bez steigas pieceldamies.

—  Pusčetri, — Hejs atbildēja, ielūkojies kabatas pulkstenī.

—  Zēl, ka tas tur guļ, — Baims sacīja, pamādams uz priesteri, kas skaļi krāca savā kaktā. — Viņam būtu darbs, ja vien mūsu kaimiņš nebūtu žīds.

—  Vai jūs gribat teikt…? — Maļinkovs iesāka.

—  Es dzirdēju viņus ieejam vecā vīra kamerā, — Baims sacīja, atbildot uz pulkveža neizteikto jautājumu. Sajā mirklī bija dzirdams aizkrītošu durvju troksnis. — Tās bija viņa kameras durvis, — jenkijs paskaidroja. — Acīmredzot to aizved. Vecā žīda priekšgājēju viņi vienkārši iebāza maisā un pakara turpat kamerā. Tas vilkās diezgan ilgi. — Mazā amerikāņa balss skanēja vienaldzīgi, tomēr virslūpa viegli trīcēja, it ka tas ar varu valdītu elsas.

Ieslodzītie nevarēja aizmigt un bija priecīgi, kad caur aizrestoto lodziņu kamerā ielauzās pirmā rīta krēsla. Durvis atkal atvērās, un uz sliekšņa parādījās daži kareivji.

—  Boris Mihailovič, — viens no tiem sacīja, — tev jānāk mums līdzi.

Pops lēnām piecēlās. Viņa seja bija pelnu pelēka, uz muguras sakrustotās rokas manāmi trīcēja. Drošiem soļiem viņš devās uz durvīm. Uz sliekšņa viņš vēlreiz pavērās atpakaļ un mēmā svētībā pacēla rokas pret saviem ieslodzītajiem biedriem. Tad durvis aiz viņa aizkrita, un kamerā palikušie mēmās šausmās klausījās soļu troksnī, kas attālinājās. Desmit minūtes turpinājās nāves klusums, tad to pārtrauca vairāki šāvieni.

Gerijs Baims noslaucīja sviedrus no pieres.

—  Šorīt jau trešais, — viņš nočukstēja. — Tā tomēr ir labāk, nekā tikt pakārtam.

Pēcpusdienā Irēna atkal ieradās ar grozu. Viņa nojauta, kas noticis ar nelaimīgo popu, jo nemaz neieminējās par to.

—  Ja jums izdodas no šejienes izbēgt, — viņa vērsās pie gūstekņiem, — tad mēģiniet nokļūt Preobraženskas ciemā, kas atrodas tikai dažas verstis no pilsētas.

—   Piedodiet, mis, — Gerijs Baims sacīja, — vai jūs nevarētu pagādāt man, nabaga zēnam kādu revolveri? Ar to es vienmēr zinātu, ko iesākt.

—  Neticu, ka tas būtu iespējams, — viņa atbildēja. — Ikreiz, ienākot cietumā, tieku pārmeklēta.

—  Bet ja jūs ieceptu ieroci maizē? — Baims deva padomu.

—   Romānos taču bieži apraksta šādus gadījumus …

—  Neiespējami! — Irēna viņu pārtrauca. — Maizi vienmēr sagriež gabalos, un vārtu sardze rūpīgi pārmeklē.

Jenkijs domīgi vēroja sargkareivi, kas pastaigājās pagalmā. Pie jostas tam bija piesprādzēts revolveris.

—  Kaut man būtu šāda lietiņa! — viņš skumji nopūtās.

—  Nu man jāiet, — meitene sacīja.

—   Tikai atbildiet uz vienu jautājumu, — Malkolms lūdza.

—  Vakar jūs sacījāt, ka jums esot kāds draugs. Vai tas butu Izraēls Kenskijs?

—   Klusāk — nepieminiet viņa vārdu! — meitene saņēma jaunā inženiera roku un cieši saspieda to. — Varbūt rit es vairs neatnākšu. — Viņas balss skanēja aizsmakusi. — Buļba šorīt paziņoja, ka tam esot kaut kas padomā attiecībā uz mani. Dzīvojiet laimīgi, mister Hej.

Viņa sniedza roku arī Maļinkovam.

—   Neaizmirstiet, ko teicu par Preobražensku. Izredzes uz bēgšanu gan diezgan mazas, bet Dievs ir žēlsirdīgs. Ja jums tomēr palaimējas, — meklējiet Preobraženskā Ivanu Medvedjevu. — Iegaumējiet šo vārdu.

Mirkli vēlāk smagās durvis aizkrita, un ieslodzītie palika vieni.

—   Es gribētu zināt, kas viņai notika, — Malkolms domīgi piezīmēja. — Ienākot tā vēl nebija tik uztraukta, bet tad…

Pēkšņi viņa skatiens apstājās pie pretējās kameras loga, aiz kura pazibēja kāda roka. Malkolms saprata — tur kāds noslēpies, lai noklausītos viņu sarunā.

Majinkovs aizdedzināja pēdējo papirosu.

—  Draugi, nojauta man saka, ka rīt mēs iesim to pašu ceļu, kurp šorīt aizveda popu.

—  Kāpēc jūs tā domājat? — Hejs jautāja.

—  Tā ir nevien mana, bet arī lielkņazes pārliecība, — pulkvedis atbildēja. — Varbūt tūlīt jau dzirdēsim, kas noticis.

Viņa pēdējie vārdi attiecās uz durvju troksni. Kamerā ienāca sarkanās gvardes virsnieks. Viņš bija izraudzīts šim uzdevumam tādēļ, ka runāja angliski.

—  Lai zaglis nāk man līdzi! — tas pavēlēja.

—  Tas laikam attiecas uz mani, — Baims noteica.

Viņš rūpīgi uzlika galvā platmali un, tāpat kreklā, sekoja virsniekam. Hejs un pulkvedis redzēja, kā viņu aizveda pāri pagalmam.

—  Viņi taču nelaidīs to vaļā? — Hejs jautāja.

—   Viņu aizveda pie izmeklēšanas tiesneša, — Maļinkovs paskaidroja. — Droši vien Buļba cer iegūt kādas ziņas par mums.

Hejs mirkli klusēja.

—Neticu, ka Baims stāstīs ko tādu, kas varētu mums kaitēt, — viņš beidzot sacīja.

—  Viņš taču tomēr ir noziedznieks, — Maļinkovs aizrādīja.

—  Viss var būt, — inženieris atbildēja. — Savu naudasmaku es viņam neuzticēšu, tomēr esmu pārliecināts, ka mana dzīvība viņa rokās ir drošībā.

Divdesmit minūtes vēlāk amerikānis atgriezās kamerā. Viņa izskats bija ļoti noslēpumains un svinīgs.

—   Kas tas par Izraēlu Kenskiju? — viņš jautāja, kad durvju sargs aizgaja.

—   Kādēļ jūs jautājat? — Malkolms gribēja zināt.

—   Tādēļ, ka no manis pieprasa ziņas par viņu, — Baims paskaidroja. — Man tiks ierādīts atsevišķs salons, kur netraucēts varēšu ierakstīt protokolā visu, kas man zināms par šo cilvēku.

—  Tad jūs nedrīkstat rakstīt ilgāk par vienu minūti, — Hejs aizrādīja.

Baims noraidoši pacēla roku.

—  Tikai bez uztraukuma, seri — viņš lūdza.

—  Un kādēļ jūs atsūtīja atpakaļ?

—  Lai es varētu aprunāties ar jums.

Viņš uzvilka svārkus un, vērīgi aplūkojis platmales oderi,, atkal uzlika to galvā.

—  Mēs varam runāt desmit minūtes, — viņš dramatiski turpināja. — Man uzdots apspriesties ar jums par grāmatām un sevišķi par «Visvarenības grāmatu»… Bet tur jau viņi atkal nāk.

Angliski runājošais virsnieks no jauna aizveda Baimu, un tikai pēc divām garām, baigām stundām jenkija smaidošā seja parādījās durvīs. Uz visiem Heja un Maļinkova jautājumiem viņš atbildēja klusējot. Dziedādams tas staigāja pa kameru, un. melodiskā balss atkārtoja vienus un tos pašus vārdus:

—   Paskatieties, vai kāds nenoklausās mūsu sarunu?

—  Nē, šeit neviena nav, — Malkolms atbildēja, iepriekš pārliecinājies par to.

—   Pēc piecām minūtēm viņš atkal būs klāt, — Gerijs sāka steigā čukstēt. — Es teicu, ka gribu apjautāties jums par kādu lietu, pirms ierakstu to protokolā. Es jau būtu to izdarījis, tikainegribēju pamest jūs vienus.

—  Ko jūs būtu izdarījis? — Hejs nesaprata.

—   Es būtu aizbēdzis. Ieejot man ierādītajā istabā, ievēroju, ka tas puisis ieslēdz galda atvilknē trīs revolverus un dažas kārbiņas patronu. Turklāt atslēga bija tik vārga, ka varēja to atlauzt kailām rokām.

Maļinkovs pirmais saprata situāciju.

—  Un viņi atstāja jūs vienu? — viņš uztraukts jautāja.

—  Pilnīgi vienu. Noņemiet man platmali no galvas — tikai uzmanīgi!

Izpildot jenkija vēlēšanos, Hejs jau nākamajā mirklī sajuta saujā revolvera spalu.

—  Uzmanīgāk, bērni! — Baims brīdināja. — Tas ir brauniņš. Man padusē ir vēl otrs, un te būs ari patronas. Un nu ievērojiet, ko jums teikšu. — Viņš klusā balsi izstāstīja savu plānu: — Pārejot pāri laukumam, nokļūsiet otrā pagalmā, kur pie durvīm stāv apbruņots sargkareivis. Bet nu klusu — kāds nāk!

Angliski runājošais virsnieks ar rokas mājienu uzaicināja Baimu sev līdzi, un mazais amerikānis mierīgi tuvojās durvīm. Tad pēkšņi tas satvēra virsnieku, un ar vienu grūdienu iestūma kamerā. Pirms vēl tas paguva attapties no pārsteiguma, Gerija revolvera stobrs jau atradās pie viņa krūtīm. Vilcinādamies viņš pacēla rokas.

—  Sasieniet viņu! — uzvarētājs pavēlēja, pats atbruņodams virsnieku un apjozdams sev tā siksnu ar visu revolveri. Maļinkovs ar Heju veikli sasēja virsnieku.

Mirkli vēlāk draugi jau atradās koridorā. Baims aizbultēja kameras durvis. Ieraudzījis pagalmā kareivi, kas devās apgaitā, Gerijs brīdinādams pacēla roku.

—   Uzgaidiet šeit, — viņš čukstēja. — Tas puisis redzēja mani vairākkārt ejam pār pagalmu un droši vien noturēs par vienu no savējiem …

Viņš izgāja pagalmā un nesteigdamies devās tieši pretim sargkareivim. Hejs un Maļinkovs palika slēptuvē. Viņi redzēja, kā kareivis sabruka zemē, un Baims izrāva tam šauteni no rokām.

Nu vairs nedrīkstēja kavēties. Bēgļi skriešus devās pāri pagalmam. Baims veda savus biedrus tieši pie durvīm, aiz kurām bija redzama vārtu sardze.

—  Surp! — Gerijs čukstēja, rādīdams uz durvīm, kas stāvēja vaļā. Bēgļi nokļuva istabā, kuras priekšējo sienu aizsedza liels skapis. Malkolms piegāja pie loga un palūkojās ārā. Pagalmā pretī logam stāvēja melns auto, kuru viņš nupat vēl tur netika redzējis.

—  Droši vien kāds no priekšniecības ieradies pārbaudīt cietuma stāvokli, — Baims čukstēja.

Blakusistabā atskanēja balsis. Viena no tām neapšaubāmi piederēja Buļbam.

—   Es nevaru ilgi kavēties, biedri, — viņš sacīja. — Tomēr …

Bēgļi nevarēja dzirdēt, ko viņš vēl teica. Tad atskanēja cita, sveša balss:

—  Es iekārtošu, ka viņa paliks viena. — Sie vārdi izklausījās pēc pavēles.

Malkolma sirds sāka pukstēt straujāk. Par ko viņi runāja? Varbūt par Irēnu Jaroslavu?

—  Jā, es likšu viņu ievest, — bet otra balss atbildēja:

—  Nāc, Bu|ba, sēdies, te būs krēsls.

Nepazīstamais pateica dažus vārdus koridorā stāvošajam kareivim, un istabā tika ievests kāds cilvēks.

—  Ko vēlies, Buļba? — Hejs pazina Sofijas Kcnskijas balsi. Paldies Dievam — tātad runa nav par Irēnu!

—  Sofij, ir izdota pavēle tevi apcietināt! — Buļba paziņoja.

—  Mani? — viņa iekliedzās.

—   Tu esi sacēlusies pret revolūciju. Neuztraucies, mīļā, — tā ir pavēle, un es tikai izpildu to.

—  Tu melo! Es zinu — tu gribi dabūt mani no ceļa, lai pats varētu netraucēts lakstoties ar Irēnu Jaroslavu!

—   Tā ir pavēle, Sofij, — Buļba atkārtoja. — Lejā gaida auto, balodīt…

Viņš nepaguva pabeigt, jo Sofija kā satracināts zvērs metās tam virsū.

—   Turiet viņu, biedri! — Buļba izbijies iekliedzās. — Es taču esmu akls un nevaru aizstāvēties. Viņas tēvs mani padarīja aklu!

Baims atstaja savu slēptuvi. Pret kareivjiem, kas gribēja stāties ceļā, viņš pavērsa revolvera stobru.

—   Uz priekšu! — viņš uzsauca saviem pavadoņiem, kas tam sekoja. — Aizkavējiet tos, Hej! — viņš piebilda, norādīdams uz kareivjiem, kas stāvēja paceltām rokām.

Nogaidījis, kamēr Baims un pulkvedis bija izkļuvuši pagalmā, Hejs sekoja tiem, nenovērzdams ieroci no kareivjiem. Nākamajā acumirklī draugi jau sēdēja melnajā automobilī. Redzot pret sevi vērsto ieroci, šoferis bez iebildumiem pildija Cerija pavēli, un auto izjoņoja pa vārtiem.

XIV

— Uz Preobražensku! — Maļinkovs pavēlēja šoferim. — Brauciet pa klusākām ielām, izvairoties no apdzīvotām vietām!

Tā bija bēgļu laime, ka'Maļinkovs labi pazina šo apvidu. Saulei rietot, viņi jau bija sasnieguši plašo mežu, aiz kura atradās Preobraženska.

—  Paldies Dievam! — Maļinkovs atvieglots nopūtās. — Mūsu šoferis ir gluži prātīgs puisis. Viņš saka, ka senāk esot dienejis Korņilova armijā un grib palikt pie mums.

—  Vai domājat, ka varam viņam uzticēties? — Hejs ieminējās.

—   Pilnīgi! Un mums arī nav citas izvēles. Protams, mēs varētu viņu tepat nošaut, bet kas to izdarīs? Ko jūs domājat, mister Baim?

—  Sauciet mani par Geriju, — uzrunātais atbildēja. — Manuprāt varam paturēt šo puisi pie mums tik ilgi, kamēr viņš uzvedas kārtīgi.

Bēgļi ar šausmām uzklausīja šofera paziņojumu, ka benzīna bāka gandrīz pilnīgi tukša. Tomēr autovadītājs solījās papildināt degvielas krājumu Preobraženskas ciema noliktavā, nozogot tur vajadzīgo benzīna daudzumu.

Mežā viņi pagaidīja, kamēr satumsa nakts, un pa vienam devās uz to pusi, kur mirdzēja Preobraženskas ugunis. Mašīnu viņi noslēpa biezoknī, iegaumējot tās atrašanās vietu.

Pēc ilgākas klejošanas šoferis apstājās kādā ielu krustojumā.

—  Tur ir benzīna noliktava. — Viņš norādīja uz kādu ēku puduri. — Izmēģināšu savu laimi.

—  Mēs uzticamies jums, — Maļinkovs atbildēja.

—   Nebaidieties, es jūs nenodošu! — to sacījis, šoferis nozuda tumsā.

Bēgļi noturēja īsu kara apspriedi.

—   Es atceros kādu tirgotāju Medvedjevu, — Maļinkovs sacīja. — Ja nemaldos, viņš dzīvo tajā lielajā namā.

Medvedjeva nams bija celts no koka un izrotāts ar tornīšiem un balkoniem. Salasījis sauju sīku akmentiņu, misters Baims veikli iesvieda tos pirmā stāva logā, kas tūliņ atvērās.

—  Ko vēlaties? — kāda rupja balss jautāja.

—  Mūs sūta Irēna! — Maļinkovs atsaucās.

Mirkli vēlāk atvērās nama durvis, un bēgļi iegāja neapgaismotā koridorā. Namatēvs aizslēdza durvis.

—  Taustieties gar labo sienu, kamēr sasniegsiet eju, kas ved' pa labi, — viņš pamācīja neaicinātos viesus.

Sekojot saimnieka padomam, viņi beidzot nokļuva lielā, petrolejas spuldzes apgaismotā istabā. Logi bija aizsegti koka slēģiem, un smagi priekškari slēpa durvis. Medvedjevs neuzticīgi vēroja svešiniekus. Likās, ka pat mistera Gerija cieta platmale nespēja iedvest paļāvību, jo platmales atstāto labo iespaidu pilnīgi sabojāja revolveris, kas karājās Baimam pie jostas. Beidzot saimnieka skats pievērsās Maļinkovam, un viņa acis iemirdzējās priekā.

—   Maļinkova kungs? — viņš pārsteigts iesaucās. — Vai atceraties vēl mani? Mums kādreiz gadījās tikties…

—   Kijevā! — pulkvedis papildināja. — Protams, atceros. Es likai nezināju, kādu Medvedjevu man nāksies šeit sastapt.

—   Ar ko varu jums pakalpot? — saimnieks nomierinājies jautāja.

Maļinkovs paskaidroja tam apmeklējuma iemeslu. Medvedjevs domīgi lūkojās grīdā.

—  Ciktāl tas ir manos spēkos, es, protams, darīšu visu, lai izpildītu viņas augstības vēlēšanos, — viņš beidzot sacīja. — Vēl vakar runāju ar viņu, un viņa man stāstīja, ka sv. Makarija citadelē apcietinats kāds draugs. Diemžēl nevaru stādīt jums priekšā vēl vienu lielkņazes draugu, kas dzīvo manā pajumtē. Tieši šodien viņš, neraugoties uz iebildumiem, aizbrauca uz Maskavu. Manuprāt, viņš ir par vecu šādiem dēkainiem braucieniem.

—   Jūs laikam runājat par Izraēlu Kenskiju — vai ne? — Malkolms Hejs iejaucās sarunā.

—  Jā gan. Es pūlējos atrunāt viņu no šī bīstamā brauciena, bet viņš neklausīja. Izraēls gribēja katrā ziņā piedalīties viņas augstības, lielkņazes Irēnas kāzās.

Hejs satrūcies atkāpās soli atpakaļ.

—  Viņas augstibas kāzās? — viņš šausmās atkārtoja. — Ar ko tad?

Medvedjevs mulsi lūkojās grīda, it ka tam būtu kauns izrunāt līgavaiņa vārdu.

—  Ar Buļbu, viņas tēva bijušo mažordomu, — viņš beidzot atbildēja.

XV

Noskumusi Irēna Jaroslava atgriezās mājās. Cauras dienas un naktis viņu uzraudzīja Buļbas ļaudis, kuri izsekoja ikvienu tās soli.

Istabā, kur bija atradies mazais salons, viņu sagaidīja Marija Badinska — bijusī papirosu fabrikas strādniece, kam

Buļba bija uzticējis Iielkņazes uzraudzību. Sī sieviete, kas ieņēma komisares vietu, bija ģērbusies zīdā, kas vizuļoja visās varavīksnes krasās. Viņas melnos, sapinkojušos matus rotaja diadēma, kas agrāk droši vien bija lepojusies kādas kņazienes galva. Ieraugot Irēnu, viņa pietrūkās no dīvāna, kur bija sēdējusi.

—   Tu ilgi biji prom! — viņa uzkliedza. — Man nav laika tevi gaidīt, jo jāpiedalās kāda ļoti svarīgā sēdē. — Viņa sekoja meitenei otrā istabā. — Te ir tavs līgavas tērps. Viņš atsūtījis visu — nekas nav aizmirsts. Zēl tikai, ka viņš nevar tevi aplūkot.

Uz krēsla bija salikti apģērba gabali. Tos uzlūkojot, Irēna nespēja atturēt drebuļus. Vienīgi tāds cilvēks kā Buļba varēja but spējīgs uz šādu izvēli. Visi priekšmeti bija sarkani: zeķes, veļa, kurpes un pat līgavas tērps bija šajā kliedzošajā, asiņainajā krāsā.

Komisāres izturēšanās pēkšņi mainījās. Acīmredzot, viņa bija atcerējusies, ka tas priekšā stāv iespaidīga varasvīra līgava.

—  Es tev palīdzēšu, balodīt, — viņa dūdoja.

—   Es gribētu palikt viena, — Irēna lūdza. — Lūdzu izej uz mirkli, kamēr pārģērbjos.

Mirkli vilcinājusies, Marija Badinska izgāja no istabas.

Irēna sāka ģērbties. Brītiņu vēlāk pie durvīm klauvēja, un komisāre atkal ienāca.

—   Tavs līgavainis atsūtījis tev pakaļ, dūjiņ. Es aizvedīšu tevi pie viņa. Netrīci, bērns. Buļba ir labs cilvēks, un viņš tevi mīl.

Viņa gribēja meiteni apskaut, bet Irēna skarbi izvairījās. Ātriem soļiem viņa devās lielajā salonā, kur sapulcējušies jaunas varas pārstāvji.

Irēnai ienākot, kāds skaļi izsauca viņas vārdu. Zālē atskanēja vētraini aplausi, kas bija domāti kā atzinība jaunās līgavas tērpam un skaistumam. Istabas stūrī stāvēja ar sarkanu vadmalu pārklāts galds, pie kura sēdēja cilvēks frakā. Irēna pazina jauniecelto pilsētas galvu. Marijas vesta, Irēna ar pūlēm virzījās cauri pūlim turp. Pulkstenis bija bez ceturkšņa desmit, kad ieradās līgavainis. Ari viņu viesi saņēma skaļiem piekrišanas saucieniem. Neviens vēl nebija redzējis viņu šādā mirdzošā uniformā. Vienīgi Irēna pazina šo uzvalku, un viņas lūpās atplaiksnīja nicīgs smaids. Viņa neskaitāmas reizes bija redzējusi Buļbu īsās biksēs, zīda zeķēs un zaļa satina, zelta tresēm izrotātā livrejā — tērpā, ko lielkņaza mažordoms bija valkājis sevišķi svinīgos gadījumos.

Laulāšanas ceremonija bija ļoti īsa. Kad ierēdnis bija beidzis laulāšanu, Buļba vairs neizlaida meitenes roku no savējās.

—   Stāsti man, dārgais balodīt, ko ļaudis patreiz dara? — viņš jautāja, soļodams tai līdzās cauri viesu rindām. — Ak, cik laimīgs es šodien jūtos! Tevis dēļ es būtu apžēlojis ari angļu inženieri un viņa draugu, ja vien tie jau šorīt nebūtu bēgot nošauti. Bet kādēļ tu neatbildi, balodīt? Vai arvien vēl atceries laikus, kad Buļba bija tavs vergs? Nedomā vairs par pagātni, bet priecājies par tagadējo laimi!

Irēna bija tuvu ģībonim. Viņa droši vien būtu saļimusi, ja Buļbas spēcīgā roka to nesaturētu. Tuvojās brīdis, kad viņai būs jāpaliek vienatnē ar Buļbu. Viesi pēc ceremonijas sāka izklīst un viņa juta, ka pašnāvības domas kļūst arvien uzmācīgākas. /

—  Vai visi jau prom? — aklais čukstēja. Kad Irēna neatbildēja, viņš ciešāk saspieda tās roku. — Nāc, iesim manā istabā, balodīt! Tur mums sagatavots mielasts, ko ieturēsim divatā.

Buļba ieveda viņu bijušajā tēva kabinetā. Tur bija uzklāts ;pudelēm, glāzēm, augļiem un saldumiem piekrauts galds, kura vidū kūpēja neiztrūkstošais patvāris.

—   Ļauļ, balodīt, es aizbultēšu durvis, — Buļba čukstēja.

—  Skūpsti mani, dārgumiņ!

Saņēmusi visus spēkus, Irēna izrāvās no viņa. Buļba taustīdamies metās tai pakaļ, un viņa rokas satvēra tās apģērba stūri. Viņa kā tārps izlocījās no tā rupjajām skavām, pie kam gabals sarkanās zīda drānas palika Buļbas rokās. Viņš apstājās un īsi iesmējās.

—  Augstība, — viņš zobojās, — vai tiešām tu gribi laupīt aklam cilvēkam kāzu nakts priekus? Es esmu akls — arī tev tādai jākļūst. Nāc!

Taustīdamies viņš piegāja pie durvīm un pagrieza elektrības slēdzi.

—   Nu es esmu labākā stāvoklī par tevi, — viņš ņirgājās.

—  Arī tumsā es tevi dzirdu. Tu stāvi pie mazā galdiņa. Un nu tu atcel krēslu. Nāc, balodīt, nāc!

Kamēr viņš runāja, Irēna jutās drošībā. Bet kad tas apklusa, viņai kļuva baigi. Kā kaķis viņš tumsā zagās tuvāk. ■Reiz viņa roka jau pieskārās tās tērpam, un Irēna tik tikko paguva atlēkt atpakļ. Viņa dzirdēja Buļbas smago, satraukto elpu. Ironiskais maigums viņā bija atkāpies neprātīgu dusmu priekša.

—   Tūlīt nāc pie manis, Irēna! — viņš šņāca. — Diezgan esmu gaidījis! Nu tu būsi manas acis un manas rokas, un, kad būsi man apnikusi, tu aiziesi to pašu ceļu, kurp aizgāja Sofija Kenskija!

Jaunā meitene uzmanīgi taustījās viņam garām uz durvīm. Ja viņai izdotos sasniegt gaismas slēdzi, tā butu drošībā. Bet Buļba klusēja, un viņa, neraugoties uz visām pūlēm, nespēja noteikt atrašanās vietu. Viņš droši vien bija uzminējis tās nodomu, un nu gaidīja durvju tuvumā. Acumirklī, kad viņa ieslēdza gaismu, Buļba metās tai virsū. Irēna gan ieraudzīja viņu, bet bija jau par vēlu. Mirkli vēlāk viņa jau atkal locījās tā rokās.

Viņš stāvēja ar muguru pret aizskaru, kas sedza kādas durvis. Irēna, kuras seja bija vērsta pret šīm durvīm, pēkšņi izbailēs iekliedzās.

—  Kliedz vien, balodīt, kliedz! — aklais šņāca.

Bet tās nebija bailes par sevi, kas lika Irēnai iekliegties. Viņa redzēja, ka priekškaru starpā parādās divas kaulainas, dzeltenas rokas, kuru slaidie pirksti turēja sarkanu zīda aukliņu. Pirms vēl Buļba nojauta draudošās briesmas, tievā aukla jau. bija apvijusies tam ap kaklu. Klusu iekliegdamies, aklais atlaida savu upuri. Irēna šausmās atlēca atpakaļ, nejauši apgazdama galdu ar pudelēm un augļiem.

—   Šurp, augstība! — viņa izdzirda aizsmakušu balsi čukstam, un bez vilcināšanās izgāja caur pavērto portjeru. Izraēls Kenskijs atvēra durvis.

Irēna izskrēja uz kāpnēm, kas veda virtuvē. Durvis uz pagalmu stāvēja pusvirus. Uz ielas bija dzirdami sargkareivju smiekli. Izskrējuši cauri dārzam, bēgļi pa vārtiņiem izkļuva uz ielas, kur gaidīja pajūgs. Palīdzējis Irēnai iekāpt, Kenskijs atkrita tai blakus sēdeklī un uzsauca dažus vārdus vedējam. Tas uzšāva zirgiem, un vāģi sāka ātri ripot pa apklusušo ielu, kas veda ārā no pilsētas.

XVI

Malkolms pirmais izdzirdēja tuvojošos ratu rīboņu. Vīrieši apklusa, kamēr aiz loga atskanēja kluss svilpiens. Namatēvs skriešus metās ārā no istabas.

— Kas tur bija? — Maļinkovs čukstēja. — Kāds ir pie nama durvīm.

Mirkli vēlāk istabā iestreipuļoja Medvedjevs, turēdams rokā Irēnas nejūtīgo stāvu. Hejs palīdzēja viņam noguldīt meiteni; uz dīvāna.

—  Nē, viņa ir dzīva, — aiz muguras atskanēja kada mierinoša balss.

Malkolms pavērās turp. Viņa priekšā stāvēja Izraēls Kenskijs. Vecais vīrs izskatījās noguris un stipri novecojis. Trīcošiem pirkstiem viņš paņēma Medvedjeva pasniegto vīna glāzi un izdzēra to. Tad domīgi uzlūkoja nemaņā gulošo meiteni.

—   Kas notika ar Bujbu? — Medvedjevs gribēja zināt.

—   Varbūt viņš palika dzīvs, — Kenskijs vienaldzīgi atbildēja. — Es jau esmu par vecu un vāju. Es apliku viņam ap kaklu auklu un sasēju to mezglā. Ja viņam izdosies to atraisīt, viņš paliks dzīvs, ja nē — viņam jāmirst. Tomēr neticu, ka tas notiks — viņš ir pārāk spēcīgs.

—  Vai viņš zina, kas uzbruka?

Kenskijs pakratīja ar galvu.

Pulkstenis nosita divi.

—    Pulksten četros Sofija Kenskija mirs, — vecais vīrs sacīja tik vienaldzīgā balsī, ka Maļinkovs pārsteigts uzlūkoja to. — Tas ir taisnības likuma piepildījums, jo viņa nodeva nevien savu tēvu, bet arī savu ticību un tautu. Es nu iešu gulēt.

—   Vai neviens nesekoja jums? — Maļinkovs apjautājās.

Kenskijs domīgi glāstīja savu balto bārdu.

—  Uz tilta mēs pabraucām garām kādam postenim. Varbūt tādēļ var draudēt briesmas.

Viņš pamāja Malkolmam, un tas sekoja vecajam, kaut labprāt būtu palicis Irēnas tuvumā. Jaunā meitene pamazām sāka atgūt samaņu.

—   Kungs, — Izraēls Kenskijs sacīja Hejam, kad viņi bija palikuši vieni, — reiz, pirms daudziem gadiem, uzticēju jums kādu grāmatu — vai atceraties?

—   Protams, — Malkolms smaidīdams pamāja ar galvu.

—  Tā bija «Visvarenības grāmata», — Kenskijs turpināja. — Viņa ir šeit, manā istabā, un es gribu jums ko lugt. So grāmatu es novēlu lielkņazei, jo man nav nekādu piederīgo, un viņa vienmēr bijusi laba pret mani.

—   Bet jūs taču neticat, ka šai grāmatai tiešām varētu piemist kāds pārdabisks spēks? — Malkolms jautāja.

—  Savai «Visvarenības grāmatai» es ticu, — Kenskijs mierīgi atbildēja. — Lūdzu, neaizmirstiet, ka tai jākļūst par lielkņazes Irēnas Jaroslavas īpašumu. Nedomāju, ka ilgi dzīvošu, — viņš piebilda. — Kā un kādā nāvē man būs jāmirst — nezinu, bet tālu tā vairs nav. Nāciet, iedošu jums grāmatu.

Hejs klusēdams sekoja viņam mazajā guļamistaba, kas atradās nama otrajā stāvā. Tur Kenskijs nodeva viņam biezo grāmatu, kas nu bija iesieta cietos audekla vākos. Malkolms iebāza grāmatu kabatā, un viņi kāpa atpakaļ lejā. Kāpņu vidū Kenskijs apstājās.

—   Kungs, — viņš jautāja, cieši ielūkodamies anglim sejā,

—  vai jūs milat lielkņazi?

—  Jā — es viņu mīlu, — Hejs bez vilcināšanās atbildēja.

Vecais vīrs pamāja ar galvu.

—   Man šķiet, jūs būsiet laimīgi. Lai visvarenais Ābrama Izāka un Jēkaba Dievs jūs svētī un pavada visā jūsu dzīvē! Āmen!

Vecā, vienkāršā žīda svētība atstāja uz Malkolmu neaprakstāmu iespaidu. Viņš juta atgriežamies enerģiju, un visas nākotnes šaubas dvēselē izgaisa.

Kad Malkolms atgriezās pie citiem, Irēna strauji sniedza tam pretī abas rokas, bet Medvedjeva balss lika atgriezties īstenībā.

—   Es aizsūtīju cilvēku ar ēdamlietām uz mežu, kur atrodas jūsu auto, — viņš sacīja. — Kalps atgriezās un sacīja, ka šoferis jau gaida jūs. Viņš esot sagādajis benzīnu. Man šķiet, ka nevajadzētu ilgāk kavēties.

Irēna piecēlās un ar šausmām uzlūkoja savu saplosīto līgavas tērpu.

—   Bet es taču nevaru iet šādā apģērbā, — viņa sūdzējās.

—   Augšā ir jūsu čemodāns, augstība, — Medvedjevs sacīja un Irēna atviegloti uzelpoja.

—  Ātrāk, augstība!—Medvedjevs skubināja. —Seitjūs neesat drošībā.

Bēgšanai viss bija sagatavots. Brīdi vēlāk Irēna atgriezās pārģērbusies. Hcjs nespēja novērst skatienu no viņas ziedošās sejas.

Pēkšņi norībēja ieejas durvis. Bēgļi sastinga. Vai tur neklaudzēja šauteņu resgaļi pret durvīm? Medvedjevs nobāla, un Irēna bailēs ciešāk piekļāvās Malkolmam. Vienīgi Gerijs Baims palika pilnīgi mierīgs. Ar veiklu ķērienu viņš bija izrāvis no jostas abus revolverus un bez trokšņa nolicis tos uz galda.

—  Revolūcijas vārdā — atveriet!

Kenskijs atjēdzās pirmais.

—   Uzej guļamistabā, Medvedjev, — viņš klusu sacīja.

—   Izģērbies kreklā un parādies viņiem pie loga, lai domā, ka esi gulējis.

Medvedjevs aizsteidzās. Pamājis pārējiem sekot, Kenskijs izgāja koridorā. Tumsā viņš aizveda tos pie kādām durvīm, un tās bez trokšņa atslēdza.

—  Vai atceraties ceļu, pa kuru nokļuvāt šurp? — viņš čukstēja, noliecies pulkvedim pie auss.

Maļinkovs klusēdams pamāja ar galvu, un visi izgāja pagalmā.

Neviena nepamanīti, bēgļi izkļuva uz lielceļa un sasniedza taciņu, kas veda pie mežā noslēptā auto. Acīmredzot viņu bēgšana vēl nebija atklāta. Kenskijs nebija pierunājams ieņemt vietu gājiena vidū, bet stūrgalvīgi turējās beigās.

Bēgļi bija sasnieguši mežmalu, kad skarbs sauciens piespieda tos apstāties. No koku ēnas izjāja kāds jātnieks.

—  Stāt!

Visi palika stāvam, atskaitot Ceriju, kas mierīgi turpinājāsceļu.

—  Kas nāk? Atbildiet vai šaušu!

Jātnieks turēja savu karabīni gatavu šaušanai.

—  Mēs esam draugi, biedri, — Maļinkovs atsaucās.

—   Nosauciet savus vārdus! — sargs pavēlēja, un Maļinkovs uzskaitīja veselu rindu krievu uzvārdu.

—   Jūs melojat! — kareivis viņu rupji pārtrauca. — Jūsesat buržuji — tas dzirdams no jūsu izrunas!

Bez brīdinājuma viņš izšāva uz bēgļiem. Divi šāvieni atskanēja tik cieši viens aiz otra, ka Irēna dzirdēja tikai vienu. Kareivis zirga mugurā ievaidējās un izslīdēja no sedliem.

—   Tā, nu varam atkal iet, — mazais amerikānis mierīgi noteica.

Bēgļi steigā turpināja ceļu. Viņi bija nonākuši pie auto, ko šoferis jau iedarbināja, kad pēkšņi Heja balss lika tiem apstāties.

—   Kur Kenskijs? — viņš jautāja. — Vai esat viņu redzējis, Cerij?

Visi klusēja.

—  Nē, — uzrunātais beidzot atbildēja. — Kopš sargkareivisnovēlās no zirga, neesmu viņu redzējis.

—  Mēs nedrīkstam viņu pamest, — Malkolms sacīja.

—   Pagaidiet, es iešu viņu pameklēt, — Baims piedāvājās.

Pagāja piecas minūtes, bet ne Baimu, ne Kenskiju neredzēja. Pēkšņi tālumā norībēja šāviens, tam sekoja otrs, trešais.

—   Divas šautenes un viens revolveris, — Maļinkovs atzīmēja. — Ātrāk mašīnā, augstība! — Vai esi gatavs, Pēter? — viņš pievērsās šoferim.

Atkal atskanēja šāvieni. Brītiņu vēlāk meža biezoknī bija dzirdami gausi soļi un smaga elpošana.

—  Ieceliet viņu auto! — Gerijs izdvesa.

Pār plecu viņam gulēja Kenskija nekustīgais ķermenis, -ko Maļinkovs noguldīja mašīnā. Biezokņa tumsā atskanēja skarbas pavēles. Tad pār bēgļu galvām nosvilpa lode.

—   Uz priekšu, Heinrih! — Gerijs uzsauca šoferim un, pagriezies pret biezokni, Izšāva reizē no abiem revolveriem.

Pēkšņi Malkolms izdzirda viņu ievaidamies.

—   Vai esat ievainots? — pulkvedis noraizējies apjautājās.

—   Nē, — Gerijs nopietni paskaidroja, — bet gandrīz pazaudēju savu dārgo platmali!

XVII

Ap pieciem rītā Izraēls Kenskijs nomira. Viņi apraka to "ibiezokni, maza strautiņa krastā, un misters Gerijs Baims teica piemiņas runu.

—    Sis vecais vīrs bija diezgan godīgs cilvēks, — viņš sacīja. — Pret žīdiem man nav naida. Vienīgi to bagātība man nedod •.mieru. Vecais bija uzticīgs saviem draugiem, un tas ir viss, ko var no cilvēkp prasīt.

Irēna nometas ceļos pie sava vecā drauga kapa un klusu noskaitīja lūgšanu. Pār viņas vaigiem ritēja asaras.

Kenskija kaps negaidot izdarīja bēgļiem lielu pakalpojumu. Gūstītāji bija atraduši meža ievainotā Kenskija platmali un asiņu pēdas. Sekojot tām, viņi atrada svaigo kapu. Vajātāji devās tieši pāri strautiņam, spriežot, ka pēc biedra zaudēšanas, bēgļi droši vien būs izvēlējušies tuvāko ceļu uz robežu. Tomēr bēgļu stāvoklis arvien vēl bija visai bīstams.

—  Pa šo ceļu mēs drīkstam braukt ilgākais divas dienas, — Maļinkovs sacīja.

—   Un kurp mēs tad dosimies? — Malkolms gribēja zināt.

—    Polijas vai Ukrainas virzienā. Varbūt mums izdosies sasniegt Odesu — protams, tikai ne šajā mašinā. Viena no manām muižām atrodas apmēram simts kilometru no šejienes, un šķiet, ka vēl varu paļauties uz dažiem bijušajiem kalpotājiem. Mums būs jātiek vaļa no mašīnas, bet tas nebūs grūti izdarāms.

Hejs ievēroja, ka pulkvedis visai bieži lūkojas ārā pa logu.

—  Mēs braucam diezgan ātri, — inženieris, sacīja. — Jūs laikam baidaties, ka viņi varētu mūs panakt?

—   Kamēr esam uz lielceļa — nē, bet tiklīdz būsim nogriezušies stepē, mūsu mašīna būs skaidri saskatāma. Bez tam … — Viņš apklusa.

—  Nu?

—   Baidos, ka viņi izsutīs lidmašīnas mūsu gūstīšanai, pulkvedis atbildēja., — Tālumā redzams koku puduris, un mēs darītu labi, ja pagaidītu tur lidz vakaram. Nākamais ciems ir Trubeiska — diezgan ievērojams tirdzniecības punkts, ko> sarkanie droši vien stingri uzmana.

Viņa pareģojums piepildījās — kolīdz automašīna bija iebraukusi mežiņā, gaisā atskanēja propellera rūkoņa. Liels aeroplans aizlidoja virs ceļa, pa kuru bēgļi bija braukuši, un. nozuda ciema virzienā.

—    Kads uztraukums mūsu dēļ, — Hejs brīnījās, — cik retiem gan Krievijā jābūt noziedzniekiem, lai ikvienam raidītu pakaļ lidmašīnas!

—   Acīmredzot Buļba tomēr nav beigts, — pulkvedis noraizējies piezīmēja. — Nu mēs esam nevien revolūcijas ienaidnieki, bet arī kapitālistisku valdību spiegi. Jūs, mister Hej, būsiet Amerikas prezidenta aģents, un jūsu uzturēšanās Krievijā tiks attēlota kā mēģinājums izdarīt tautā apvērsumu. Misters Baims laikam būs kāds slepens aģents, kam uzdots nonāvēt Ļeņinu vai Trocki. Ja mums būtu pieejami valdības ziņojumi — mēs droši vien pārliecinātos, ka esam bīstami sazvērnieki, kuru mērķis ir patreizējās varas gāšana un kapitālistiskās iekārtās atjaunošana Krievijā.

Hejs smējās.

—   Tātad mēs esam tas, ko mēdz apzīmēt ar vārdu «starptautiskie sarežģījumi»?

—  Jā.

Maļinkovs, kas bija uzmanīgi aizgajis līdz mežiņa malai, steigā atgriezās pie pārējiem.

—   Lidmašīna atkal tuvojas, — viņš uztraukts ziņoja.. — Un nu tai seko vēl otra.

Abi aeroplāni lidoja izklaidus, rūpīgi pārmeklēdami visu apkārtni.

—  Kadā krāsā ir mūsu mašīnas jumts? —pulkvedis jautāja, un Baims tūliņ uzrāpās pārliecināties.

—   Balts, — viņš paziņoja. — Vai mēs nevarētu to pārkrāsot?

Steigšus tika salauzta vesela kaudze zaru, ar kuriem pilnīgf nosedza vāģa jumtu.

Propellera rūkoņa jau atskanēja pavisam tuvu, un bēgļi cieši piekļāvās koku stumbriem. Pēkšņi gaisu satricināja briesmīgs sprādziens. Irēna tika ar sparu atsviesta pret Heju, kas to turēja.

—  Kas tas bija? — viņa nobijusies čukstēja.

—   Bumbas. Tas ir vecs lidotāju triks, ko lieto, kad meklē mežā noslēpušos kājniekus. Kāds uztraukumā izskrien no meža un atklāj paslēptuvi.

Likās, ka lidotājs bija atteicies no tālākas meklēšanas, jo motora troksnis attālinājās līdz apklusa pavisam.

—   Es tomēr netieku skaidrībā, — Maļinkovs sacīja. — Kaut Buļba arī būtu sastāstījis par mums visādas briesmu lietas — tas tomēr vēl nav iemesls, lai mobilizētu pret mums tik lielus spēkus. Varbūt Buļba izdomājis tādus mūsu bēgšanas iemeslus, par kuriem mums nav ne jausmas, lai panāktu drīzāku sagūstīšanu?

—   Kenskijs iedeva man kādu grāmatu. Tā pieder lielkņazei, — Malkolms teica.

—  Man?— Irēna izbrīnā jautāja.

—  Tāda bija Kenskija griba.

—   Man liekas, ka visu mūžu noņēmos vienīgi ar Kenskija grāmatām, — jaunā meitene smaidīdama piezīmēja. — Acīmredzot šo grāmatu viņš gribējis atstāt man kā piemiņu no sevis.

—  Vai viņš bija bagāts? — Hejs jautāja.

—   Viņš nomira pilnīgi bez līdzekļiem, — Irēna atbildēja. 1 — Viss viņam tika atņemts. Reiz es jokodama apjautājos, kādēļ viņš nepiebur sev jaunu bagātību ar «Visvarenības grāmatas» palīdzību. Viņš atbildēja, ka vēl neesot pienācis īstais laiks. — Meitene domīgi aplūkoja Malkolma pasniegto grāmatu, tad atdeva to atpakaļ. — Nabaga Izraēls! — viņa nopūtās. — Nabaga Krievija!

Viņi nogaidīja mežiņā, kamēr iestājās pilnīga krēsla. Tika nolemts nemaz neiegriezties ciemā, kur droši vien stāvēja karaspēka vienības. Tuvojoties krustceļam, visi bija uztraukti, atskaitot vienīgi misteru Baimu, kas mierīgi gulēja aizmugurē. Reiz pulkvedim šķita, ka tas pamanījis tumšus stāvus ceļmalā. ■Gabaliņu tālāk ceļu aizkrustoja sarkana uguntiņa, ap kuru kustējās tādi paši stāvi. Šoferis strauji nobremzēja. Pāri ceļam bija pārlikta gara kārts, kuras gali nozuda tumsā. Malkolms •izrāva revolveri, tomēr spēku pārsvars bija pārāk liels.

Cilvēks ar degošu lāpu pienāca pie mašīnas un ielūkojās tajā.

—   Viens, divi, trīs, četri, — viņš skaitīja, vērīgi uzlūkodams katru iekšāsēdētāju. — Kur piektais? Sis te būtu virsnieks, tas — amerikānis, šī — kontrrevolucionāre. Bet kur tad laupītājs? Vai kāds aizbēga? — viņš jautāja tumsā, no kurienes vairākas balsis reizē atsaucās:

—  Nē, biedri!

Cilvēks ar lāpu rūpīgi pārmeklēja auto. Viņš atrada ari Baima guļvietu, taču mazais amerikanis bija nozudis.

—   Protams, šeit bijis vēl viens — jūs ēzeļi, — viņš sašutis uzkliedza saviem ļaudim. — Pārmeklējiet apkārtni — viņš nevar būt tālu aizgājis.

Malkolms aplika roku Irēnai ap pleciem.

—  Vai tu baidies? — viņš klusu jautāja.

—  Nē, — viņa čukstēja, ar lūpām pieskardamās tā vaigam. — Es paļaujos uz Dievu, mīļotais. Vai Gerijs aizbēdzis?

—  Ja, tā šķiet. Acīmredzot viņš jau laikus pamanījis briesmas un izlēcis. Kareivji dzen viņam pēdas.

Virsnieks no jauna pienāca pie mašīnas.

—  Vai jums ir ieroči? Atdodiet tos man!

Par pretošanos nebija ko domāt. Malkolms un pulkvedis, nodeva revolverus.

—   Iekāpj iet! — virsnieks pavēlēja, pārliecinājies, ka vairāk ieroču nav. — Es nodošu jūs revolucionārā tribunāla rīcībā.. Sī sieviete tiks nosūtita atpakaļ uz Maskavu, bet ar jums mēs ātri tiksim galā. Ari jūsu aizbēgušais draugs ilgi nestaigās, brīvībā!

XVIII

Virsnieks uzsauca dažus vārdus saviem ļaudīm, un tie atbrīvoja ceļu.

Uz katra kāpšļa nostājās pa kareivim, un mašīna devāsuz priekšu. Sasniedzot krustojumu, ko pulkvedis tik ļoti bija gaidījis, vāģis nogriezās pa kreisi. Ceļš kļuva šaurāks.

—   Es gribētu zināt vai viņiem izdosies noķert Ceriju, — Irēna čukstēja.

—  Tie būtu zili brīnumi, — Hejs atbildēja. — Viņš nebūstik viegli saņemams kā mēs.

Priekšā un pa labi spīdēja ugunis, ko Maļinkovs noturēja par kareivju nodaļas sargugunīm. Auto stipri šūpojās uz nelīdzenā ceļa, līdz beidzot viens no kareivjiem pēkšņi pazuda no kāpšļa. Gabaliņu tālāk tāda pati nelaime gadījās arī otram pavadonim: tas atlaida durvju rokturi un visā garumā izstiepās ceļa dubļos.

—   Kas tad nu? — Malkolms nesaprašanā iesaucās.

—  Tur! Tur! — Irēna uztraukta čukstēja.

No mašīnas jumta nokarājās vispirms viena kāja, tad otra, mirkli vēlāk kļuva redzams viss augums.

—   Pie visiem svētajiem — tas taču Cerijs! — Irēna pirmā bija pazinusi amerikāni, kas nu uzmanīgi virzījās tuvāk virsniekam, kura uzmanība bija pievērsta vienīgi šoferim un ceļam.

—    Stoi! — Tas bija viens no četriem krievu vārdiem, ko •Cerijs bija iemācījies, dzīvojot Krievijā. Auto salēkdamies apstājās tieši tajā vietā, kur ceļi šķīrās. Pa labi atradās sarkanarmiešu nometne, pa kreisi — ieleja, kuras gals zuda vakara krēslā. Ieraudzījis pret sevi vērstu revolveri, virsnieks pacēla rokas. Nākamajā acumirklī viņa revolveris jau atradās Baima kabatā. Tad viņš tālredzīgi atņēma virsniekam arī visus pārējos ieročus. Pa to laiku ari Hejs bija izlēcis no auto, un bēgļi noturēja īsu kara padomi. Atstāt virsnieku turpat viņi nedrīkstēja, bet nošaut to pat Baimam nebija sevišķa prieka.

—   Mums nekas cits neatliek, kā ņemt viņu līdzi, — Maļinkovs beidzot sacīja. — Gan jau vēlāk atradīsim vietu, kur bez riska varēsim to izsēdināt.

Sarkanais virsnieks visai mierīgi uzņēma neveiksmi.

—   Fortune de la guerre, — viņš smaidīdams bilda. — Es tikai izpildīju pavēli. Kas attiecas uz mani, tad es vislabprātāk sauktu: «Lai dzīvo cars!» Es varētu būt jums noderīgs, jo man zināmi visi soļi, kas tiek sperti jūsu aizturēšanai. Briesmas vēl nebūt nav pāri — tās gaida jūs ik uz soļa … ja vien jums neizdodas pievākt Buļbu, — viņš klusu piebilda.

—  Vai tad viņš ir tuvumā? — Hejs jautāja.

—   Buļbam jau paziņots par jūsu notveršanu. Drīz viņš ieradīsies, lai tiesātu jūs un aizvestu sev līdzi savu sievu.

—   Vai nezināt, pa kuru ceļu viņš ieradīsies? — Maļinkovs jautāja.

—    Caur Tveru. Tur atrodas četri kareivji apakšvirsnieka vadībā. Ja gribat uzticēties — izvedīšu jūs cauri viņu postenim. Pateikšu, ka vedu jūs pie Buļbas.

—   Mums jāuzticas viņam, — Maļinkovs vērsās pie biedriem. — Man šķiet, viņš mūs nenodos.

Auto turpināja ceļu, un Cerijs pastāstīja pārējiem par savu izglābšanos:

—   Jau laikus pamanīju izliktos slazdus, — viņš sacīja. — Tiklīdz mašīna apstājās, es nometu kurpes un uzrāpos uz jumta. Viss pārējais bija bērnu spēle.

—   Vai jūs nomētāt kareivjus no auio kāpšjiem? Nedzirdējām nevienu šāvienu.

—  Kādēļ es lai būtu šāvis, ja pietika ar revolvera spalu? — Baims atbildēja.

Pēc pusstundas ceļu aizkrustoja kareivju postenis. Saņēmuši virsnieka pavēli, kareivji atkāpās, un bēgļi varēja turpināt ceļu. Viņi bija nobraukuši apmēram divdesmit kilometru, kad notika nelaime — pārsprāga abas priekšējās riepas. Gribot negribot bija jāpārtrauc bēgšana, kamēr šoferis būs salabojis bojājumus. Atstājuši auto ar tajā ieslēgto sarkano virsnieku lauka vidū, bēgļi kājām devās uz priekšu, cerībā atrast kādu pajumti, kur atpūsties un iestiprināties.

Drīz viņi tālumā ieraudzīja vientuļu ēku.

—  Zemnieku sētai tā ir pārāk liela, — Maļinkovs piezīmēja.

—  Varbūt tas ir viens no Maskavas apgabala daudzajiem klosteriem.

Visos logos bija tumsa, un tikai pēc ilgākas meklēšanas viņi atrada šauru ieeju, kas veda kapelai līdzīgā telpā. Altārī spīdēja maza uguntiņa. Tās priekšā kāds priesteris, ceļos nometies, skaitīja lūgšanas.

Izdzirdis nācēju soļus, viņš piecēlās. Tas bija vēl jauns, bet ārkārtīgi nepatīkama izskata cilvēks. Viņa sejā atspoguļojās bailes un neuzticība.

—  Lai Dievs tevi svētī, tētiņ, — Maļinkovs sveica.

—  Un arī tevi, dēls. Ko jūs gribat?

—   Mazliet ēdiena un kādu kaktiņu, kur varētu atpūsties. Mēs samaksāsim par visu.

Pops pakratīja ar galvu.

—   Mūsu viesi mums visu atņēma, — mūks paskaidroja.

—   Pat tēvu Joahimu tie izdzina no viņa istabiņas.

—   Viesi? — Maļinkovs izbrīnā atkārtoja. — Jums ir viesi?

Mūks pamāja ar galvu.

—   Mūsu nabadzīgajā pajumtē apmeties kāds augsts varasvīrs. Ja vēlaties — varu jūs aizvest pie viņa, varbūt viņš palīdzēs jums ar pārtiku.

Nodzēsis sveci, viņš veda bēgļus uz kādām durvīm, kas savienoja kapelu ar zemu, iegarenu ēnu.

—   Stallis? — Maļinkovs jautāja. — Vai tad jums ir arī zirgi?

—  Nē, mēs šeit guļam, — priesteris paskaidroja.

Telpas dibenā bija redzamas otras durvis, kurp mūks nu veda savus neaicinātos viesus.

Malkolms pirmais iegāja istabā. Tā bija trūcīgi mēbelēta, bet patīkami silta, kamīnā kūrās gaiša uguns. Tas priekšā stāvēja spēcīgi noaudzis cilvēks, sabāzis rokas sava kareivju parauga šineļa kabatās. Malkolms droši tuvojās viņam.

—  Lūdzu, vai mēs …

Svešinieks lēnām pavērsās pret viņu.

—  Tā? Jūs lūdzat? — viņš ierēcās. Ko tu lūdz, biedri Hej? Bet nu klausies, ko es lūdzu — es lūdzu manu sievu, ko esi man nolaupījis!

Svešinieks bija Buļba.

XIX

Cerijs pēdējais pārkāpa slieksni. Pazinis Buļbu, viņš gribēja bēgt, bet šautenes stobrs, kas draudoši vērsās viņā no durvju spraugas, lika tam pārdomāt. Cerijs nokrita uz grīdas tieši tajā mirklī, kad kareivis nospieda šautenes atsperi. Krītot viņš ar labi tēmētu lodi nošāva kareivi. Tomēr jenkiju šoreiz nespēja glābt pat viņa šaušanas māksla. Klosteris bija pilns kareivju, un pārspēks padarīja katru pretošanos neiespējamu. Kareivji ievilka Ceriju atpakaļ istabā, kur patreiz bija vienīgi Buļba, kas taustīdamies gar sienām kliedza:

—   Kur viņi ir? Nāc, balodīt, nāc pie sava vīra! Hej, es noraušu tev ādu pār acīm ! .. Kur viņi palikuši?

—   Biedri komisār, — viens no kareivjiem ziņoja, — viņu šeit nav. Tomēr tie vēl nevar būt atstājuši klosteri.

—  Meklējiet viņus! Meklējiet tos, suņi! — Buļba šņāca.

Sarkanarmieši aizsteidzās. Cerijs, kam rokas bija sasietas

uz muguras, palika divatā ar Buļbu.

Amerikāņa skatiens klīda pa istabu, meklējot priekšmetu, ar kura palīdzību varētu atbrīvoties no saitēm. Viņš zināja, ka laika maz, jo kareivji varēja kuru katru mirkli atgriezties. Viņš pamanīja Buļbas jostu un atkāpās soli atpakaļ.

—   Kurp tu iesi, suns? — Buļba uzsauca, aizstādamies priekšā durvīm. — Nē, balodit, — es gan esmu akls, bet…

Tālāk viņš netika. Ar vienu lēcienu Baims bija tam klāt un, pagriezis Buļbam muguru, izrāva tam no jostas vienu no revolveriem, kas tur karājās. Nu norisinājās divkauja, kāda droši vien nekad vēl nebija redzēta. Izrāvis otru revolveri, Buļba sāka šaut uz neredzamo pretinieku, kas nepalika parādā nevienu šāvienu. Pēkšņi komisārs dobji ievaidējās. Baims redzēja, kā tas saļimst zemē. Cerijs skriešus devās atpakaļ kapelā, kur priesteris atkal altāra priekšā murmināja lūgšanas.

—   Nāc, Heinrih, atraisi man rokas! — Gerijs angliski uzsauca tam.

Mūks gan nesaprata viņa vārdus, tomēr tūlīt attapās, kas ■darāms. Kolīdz amerikāņa rokas bija brīvas, tas aplūkoja Buļbam atņemto ieroci. Revolveri bija vēl četras patronas.

Baims uzmanīgi tuvojās vietai, kur bija palicis auto. Ce|ā tas nesastapa nevienas dzīvas dvēseles. Pēkšņi kāja atsitas pret kaut ko cietu. Amerikānis noliecās un pacēla no zemes grāmatu, ko vēl nesen bija redzējis Hejam rokās. Tā bija «Visvarenības grāmata».

—   Blēņas! — Baims norūca, iebāzdams sējumu kabatā.

Tomēr viens labums šim atradumam bija — tas liecināja, ka pārējiem izdevies aizbēgt. Nu viņš atrada arī vietu, kur bija stāvējusi mašīna, bet tā bija pazudusi.

Cerijs bija palicis viens ar savām rūpēm — svešā zemē, neprazdams sarunāties ar vietējiem iedzīvotājiem, visu vajāts un dzenāts. Lēnām viņš sāka soļot pa ceļu, uzmanīgi pieliekdamies tajās vietās, kur dzelzceļa uzbērums bija zemāks par viņa augumu.

Pēkšņi viņš ieraudzīja priekšā mirdzošu uguntiņu rindu, kas ātri tuvojās. Tas bija vilciens, kura logi atklājās skatam ceļa līkumā. Mazais amerikānis atcerējās kādu Maļinkova izteiktu piezīmi, ka šis dzelzceļš ved uz Varšavu. Dažiem lēcieniem Baims bija sasniedzis sliedes. Pēkšņi viņam ienāca prātā ideja. Trīcošiem pirkstiem tas sameklēja kabatā sērkociņus. Bet kur lai ņem dedzināmo signālugunij? Grāmata! Viņš izņēma to no kabatas un noplēsa audekla pārvalku. Tikai tagad viņš ievēroja, ka grāmatas lapas bija aizslēgtas ar mazu piekaramo atslēdziņu. Ar vienu rāvienu Gerijs to salauza. Gramata atvērās. Pārsteigumā ieplestām acīm Baims lūkojās tajā, nemanīdams, ka izdegušais sērkociņš jau sāk svilināt pirkstus. Viņš pat būtu aizmirsis savu pirmītējo nodomu, ja lokomotīves vadītājs nebūtu pamanījis viņa sērkociņa uzliesmošanu. Bremžu čirkstēšana lika Baimam atgriezties īstenībā. Viņš sāka ātri skriet pretim vilcienam, kas arvien vairāk samazināja gaitu. Gerijam palaimējās nepamanītam aizzagties garām lokomotīvei un sasniegt pēdējo vagonu. Tieši tajā mirkli, kad vilciens pilnīgi apstājās, misters Baims visā augumā izstiepās uz vagona jumta. Lejā bija dzirdamas uztrauktas balsis, kas pūlējās noskaidrot vilciena apstāšanās iemeslus. Tad atskanēja pavēle, un vilciens no jauna devās uz priekšu. Bija tumša nakts, kad vilciens apturēja kādā piestātnē. Uzmanīgi palūkojies pār jumta malu, Baims redzēja izkāpjam no vagoniem dažus uniformētus kungus. Pēkšņi Baims izdzirda balsi, kas sacīja angliski:

—  Ļaujiet taču viņiem braukt līdzi, ģenerāl. Es pat sunim nenovēlētu palikt šajā zemē — tiešām, ne.

—   Bet tas ir pretrunā ar visiem diplomātiskajiem noteikumiem, — cita balss aizrādīja.

—  Svētais Mozus! — Baims pārsteigts norūca.

Viņš ieraudzīja mašīnu, kas stāvēja piestātnes pagalmā. No vilciena logiem krita pietiekoši daudz gaismas, lai Gerijs to nekļūdīgi pazītu. Aiz stacijas priekšnieka ēnā stāvēja neliela ļaužu grupa.

—   No tā atkarīga mūsu dzīvība, — Baims izdzirda arī Malkolma Heja balsi. — Man jānogādā šī jaunā dāma pāri Polijas robežai. Cilvēcības varda — jums man jāpalīdz!

—   Jūs esat anglis? — ģenerālis iesaucās. — Ātri, kāpiet iekšā!

Malkolms ciešāk aptvēra trīcošo meiteni.

—  Nāc, mīļotā! — viņš klusu sacīja.

Irēna pakratīja ar galvu.

—  Bez tevis — nē! — viņa cieši noteica.

—  Mēs taču nevaram atstāt Geriju vienu! — Hejs atbildēja. Mums jādodas viņu meklēt. Es nojaušu, ka arī viņam būs izdevies aizbēgt.

—   Bez tevis es nebraukšu! — Irēna atkārtoja.

—  Vai nu jūs nāciet visi, vai arī palieciet šeit, — ģenerālis pārtrauca viņu ķildu. — Mēs nevaram ilgāk gaidīt.

—  Kāpiet iekšā!

Hejs izdzirda šos čukstošā balsī izteiktos vārdus, kas šķita nākam no vagona jumta. Viņam bija krietni jāsavaldās, lai aiz pārsteiguma neiekliegtos. Viņš acumirklī saprata visu.

—  Labi, — viņš sacīja. — brauksim visi. Nāciet, Maļinkov, — vagonā jums paskaidrošu.

Viņi nozuda vagona durvīs. Lokomotīve iesvilpās, un vilciens sāka ripot. Bet pirms vēl pēdējais vagons bija atstājis piestātnes nojumi, stacijas pagalmā iedrāzās kāds auto, kā skaliņu apgāžot žogu, kas šķīra sliedes no ielas.

—  Stāt! Stāt!

Buļba stāvēja mašīnā, izstiepis abas rokas pret vilcienu, kas arvien vairāk attālinājās. Viņa pieri rotāja balts pārsējs, kas liecināja, ka apšaudīšanās klosterī nav palikusi bez sekām. Ar kreiso roku turēdamies pie jumta malas, Baims rūpīgi notēmēja. Atskanēja viens aiz otra trīs šāvieni, un Buļba bez dzīvības saļima.

— Es zināju, ka mēs vēl satiksimies, — Gerijs apmierināts, nomurmināja. — Nebiju domājis, ka šeit ir tik labi revolveri.

Un viņš maigi noglāstija ieroci, ko klosteri bija atņēmisaklajam komisāram.

XX

Gerijs Baims sēdēja pirmās klases kupējā, kas bija nodota bēgļu rīcībā.

Irēna smaidīja, jo līdzenums, pa kuru vilciens joņoja, atradās Polijas teritorijā. Bēgļi bija laimigi izsprukuši sarkano nagiem.

Amerikānis pasmaidīja.

—  Jūs esat krietni pārvērties, mister Baim, — Irēna sacīja, pieskardamās viņa rokai. — Es kādreiz biju Krievijas lielkņaze, un jūs…

—   Zinu, zinu, — Gerijs pātrauca. — Es stāvu ārpus sabiedrības. Bet nu pietiek! Es gan ienīstu darbu, bet manammūžam man naudas pietiek. Jā gan, tikdaudz man ir.

Malkolms uzsita viņam uz ceļa.

—   Jūs tomēr esat paņēmis no Krievijas līdzi vairāk ka mēs, Cerij, — viņš piezīmēja.

—  Nē, vislielāko dārgumu tomēr aizvedāt jūs, Hej, — Maļinkovs iejaucās sarunā. — Augstība, vai tiešām nav iespējamsglābt kaut daļu no lielkņaza bagātībām?

—  Nē — es esmu pavisam nabadzīga. Tu taču to zini, Malkolm?

Hejs pamāja ar galvu.

—  Pat Izraēla Kenskija dāvātā grāmata man nav palikusi, — jaunā meitene smaidīdama piebilda.

—   Es biju ļoti neuzmanīgs, — Hejs atzinās. — Bēgot no. klostera, tik ļoti steidzos, ka nemaz neievēroju, kad grāmata izkrita no kabatas. Mēs nedrīkstējām kavēties, — viņš turpinaja, pievērsies Baimam. — Kareivji jau pārmeklēja pagalmu, kad Maļinkovam beidzot izdevās atrast mūrī spraugu, pa kuru mēs izlīdām. Es negribēju atstāt jūs vienu, Cerij…

—   Lai nu paliek, — mazais amerikānis viņu pātrauca, — Tas viss ir pagājis vai nav tiesa! Un ko jūs domājat turpmāk iesākt, mis? — viņš jautāja lielkņazei.

Irēna iesmējās.

—   Es kļūšu īsta skotiete un dzīvošu tā, kā mans nākamais vīrs to prasīs no manis. Bet kādēļ jūs tā jautājat, Cerij?

Baims klusēdams izvilka no kabatas Izraēla Kenskija «Visvarenības grāmatu».

—  Kur tad …?

—    Es atradu to uz lielceļa, — Gerijs aizsteidzās priekšā A'iņas jautājumam. — Atslēgu norāvu tādēļ, ka gribēju sakurt uguni, lai apstādinātu vilcienu. Tomēr beidzot atsacījos no ši nodoma, tāpēc visas lapas vēl ir veselas.

— Jūs atradāt? — Irēna sniedzās pēc grāmatas, tomēr Baims to vēl paturēja pie sevis.

—   Es neprotu krieviski lasīt, — viņš sacīja. — Ko īsti nozīmē šie vārdi? — Viņš norādīja uz ierakstu pirmajā lappusē.

Irēna izlasīja un pārtulkoja:

«Visvarenības grāmata!

Tajā rakstīts tas, kas piešķir burvības spēku. Tā satur vārdus un simbolus, kas atdara cilvēku sirdis un iznicina vīru lepnumu.»

Cerijs mirkli klusēja.

—   Tie ir meli! — viņš beidzot mierīgi sacīja. — Manu lepnumu šī grāmata nav salauzusi. Lūdzu, ņemat to, mis!

Icjena paņēma grāmatu un sāka to izklaidīgi šķirstīt. Bet ar katru aizšķirtu lapu viņas sejā atspoguļojās arvien lielāks pārsteigums un mulsums. Viņa turpināja šķirstīt, neticēdama savām acīm. Ikviena no grāmatas daudzajām lapām bija tūkstoš mārciņu banknote, pret kuru saņemama nauda Anglijas bankā!

* * *

—   Acīmredzot Kenskijs šādā veidā gribējis nodrošināt savu mantu, — Maļinkovs sacīja. — Arī pirms revolūcijas žīdi dzīvoja vienās briesmās. Kenskijs izvēlējies visdrošāko vietu savas naudas glabāšanai — iemainījis to tūkstoš mārciņu zīmēs, viņš iesējis tās grāmatas veidā un nosaucis par «Visvarenības grāmatu.»

Irēna pievērsās Baimam.

—  Vai jūs zinājāt, kāda manta atrodas jūsu rokās? — viņa jautāja.

—  Protams, — Cerijs mierīgi atbildēja. — Es taču gribēju to sadedzināt.

Edgars Volless

«NOZIEGUMS MASKAVAS KREMLI»

Content

Volless Edgars Noziegums Maskavas Kremlī

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX