Robertsa Nora

Trīsdesmit graši

Nora Robertsa(J.D.Robb)

Trīsdesmit graši

Nora Robertsa

Trīsdesmit graši

Varas galvenie trūkumi: lēmumu novilcināšanu, korupcija, izmanība un pārmērīga bardzība.

Frānsiss Bēkons

Laulība nenozīmē tikai četras kailas pēdas gulta.

Džons Heivuds

PIRMĀ NODAĻA

Striptīzklubā ar visai zīmīgu nosaukumu "Šķīstītava" viņa vēroja nāvi, kas neapvaldīti bija plosījusies greznajā telpā, atstādama aiz sevis asiņu lāmas. Nāvi, kas bija ieradusies šeit, lai bērnišķīgi cietsirdīgās dusmās sētu postu un iznīcību.

Nedz rūpīgi izplānotām, nedz arī mežonīgi impulsīvām slepkavībām nebija raksturīga akurātība, noziegumu allaž pavadīja juceklis, ko kādam pēc tam vajadzēja sakopt un likvidēt.

Viņas darbs nozīmēja rakņāšanos slepkavības izārdītas dzīves drupās, meklējot un liekot kopā atsevišķus fragmentus, lai gūtu priekšstatu par vardarbīgi atņemto dzīvi un meklētu tajā slepkavas atstātās pēdas.

Šajā agrīnajā stundā, kad laukā ausa vēss un nemīlīgs pavasara rīts, zem viņas zābakiem griezīgi čirkstēja sadauzītu stiklu klājiens. Viņas zeltaini brūno acu vēsais, vērīgais skatiens pamanīja itin visu - sadauzītos spoguļus un saplēstās pudeles, sadragātās mēbeles un sienu paneļus. Omulīgās nišas bija izdemolētas, bāra solu un mīksto dīvāniņu ādas un auduma apšuvums sadīrāts koši krāsainās skrandās.

No grezna striptīzkluba kādreizējās godības bija pāri palikusi tikai drazu kaudze.

Vīrietis, kas gulēja asiņu peļķē aiz izliektās bāra letes, vairs nebija cilvēks, bet slepkavības upuris.

Leitnante Eva Dalasa notupās līdzās nedzīvajam ķermenim. Viņa bija policiste, un tālākais bija tikai viņas ziņā.

- Melnādains vīrietis tuvu četrdesmit. Nāves cēlonis -smagi ievainojumi ķermenī un galvā. Konstatēti daudzi kaulu lūzumi. - Eva izņēma no somas aparātu, lai izmērītu gan nedzīvā ķermeņa, gan gaisa temperatūru. - Izskatās, ka nāve iestājusies pēc galvaskausa lūzuma, bet ar to slepkavam vēl nav bijis gana.

- Šis cilvēks taču vārda tiešā nozīmē sadragāts gabalos.

Uzklausījusi savas palīdzes piezīmi, Eva noņurdēja kaut

ko piekrītošu. Viņas priekšā atradās tas, kas bija palicis pāri no labi noauguša vīrieša spēka gados, kurš dzīves laikā bija lepojies ar sešas pēdas divas collas garu augumu un vismaz divsimt trīsdesmit mārciņām lieliski trenētu muskuļu.

- Ko tu par to visu saki, Pībodija?

Uzrunātā automātiski izslējās un piemiedza acis.

- Hmm...izskatās, ka upurim uzbrukts no mugurpuses. Iespējams, pirmais sitiens notriecis viņu zemē vai vismaz apdullinājis. Asiņu daudzums un izšķaidītās smadzenes liecina, ka nāves cēlonis bijis sitiens pa galvu, tomēr slepkava turpinājis dauzīt upuri, kas visticamāk jau atradies bezsamaņā. Skaidri redzams, ka daļa miesas bojājumu radušies pēc nāves iestāšanās. Slepkava izmantojis metāla nūju, ko licis lietā ar ievērojamu spēku un izmaņu. Spriežot pēc nozieguma pārspīlētās nežēlības, nav izslēgts, ka uzbrucējs atradies narkotiku reibumā.

- Slepkavība izdarīta aptuveni četros no rīta, - Eva piebilda, uzmezdama skatienu Pībodijai.

Viņas palīdze kā allaž izskatījās nevainojami akurāta, pat formas cepure nebija nošķiebusies. Pībodijai bija tumši, īsi apgriezti mati, brūno acu skatiens skaidrs un možs. Šāds skatiens rosina uzticību, Eva nodomāja. Kaut arī nežēlīgās slepkavības un grautiņa aina bija padarījusi seržantes vaigus mazliet bālākus, viņa turējās kā lauva un nebija zaudējusi dūšu.

- Kāds varētu būt slepkavības motīvs? - Eva pavaicāja.

- Leitnante, izskatās pēc laupīšanas.

- Kas tev liek tā domāt?

- Kases aparāta atvilktne atvērta un iztukšota, kredītkaršu terminālis salauzts.

- Hmm... tik smalkās vietās klienti parasti norēķinās ar kredītkartēm. Diezin vai kasē bija īpaši daudz skaidras naudas.

- Narkomāni reizēm nogalina ari sīknaudas dēļ.

- Tas tiesa. Tikai tad gribot negribot rodas jautājums, kāpēc upuris pēc kluba slēgšanas uzturējies kopā ar potenciāli bīstamu narkomānu? Turklāt... - Ar aizsargcimdā tērpto roku Eva izzvejoja no asiņu lāmas vairākas sudrabainas monētas. - Diezin vai narkomāns būtu atstājis naudu mētājamies uz grīdas.

- Varbūt viņš monētas gluži vienkārši pazaudējis? - Tomēr Pībodija atskārta, ka Eva saskatījusi ko tādu, kas viņai paslīdējis garām nemanīts.

- Varbūt.

Uzlasījusi atlikušās monētas - kopsummā trīsdesmit dolārus - Eva ielika tās lietiskiem pierādījumiem paredzētā maisiņā. Tad paņēma rokā asinīm notraipīto metāla nūju. Pasvārstot to, Eva lēsa, ka aptuveni divas pēdas garais un krietni smagais sitamais izrādījies ļoti piemērots ierocis ļaunā darba pastrādāšanai.

- Nūja ir pamatīga un kvalitatīva, tādu narkomānam diezin vai izdotos sameklēt kādā pamestā graustā. Galu galā izrādīsies, ka nūja pieder pie kluba inventāra un tikusi glabāta zem bāra letes. Pībodija, drīz vien kļūs skaidrs arī tas, ka upuris bijis pazīstams ar slepkavu. Nav izslēgts, ka viņi abi norunājuši satikties, lai iedzertu pa mēriņam pēc kluba slēgšanas. - Piemiegusi acis, Eva mēģināja iztēloties šo ainu. -Varbūt viņiem izraisījās vārdu pārmaiņa, un strīds kļuva aizvien niknāks. Droši vien slepkava, perinot savu ļauno nodomu, jau zināja, kur atrodas nūja. Neizraisot aizdomas, viņš iegāja aiz bāra letes - iespējams, pirms tam bija to darījis ne reizi vien. Upurim tas nešķita savādi, jo viņš pat nepapūlē-jās pagriezties.

Nostājusies vietā, kur pirms uzbrukuma bija stāvējis nogalinātais vīrietis, Eva izvērtēja ķermeņa stāvokli un traipus, ko bija atstājušas uz visām pusēm šķīdušās asiņu šļakatas.

- Pirmais sitiens ietriecis viņu ar seju stiklotajā sienā. Aplūkosim savainoto seju - šādas brūces nevar atstāt pa gaisu lidojošas šķembas. Iegriezumi ir pārāk dziļi un gari. Upurim izdevies pagriezties, un nākamo sitienu viņš saņēmis pa žokli. Tas atkal apsviedis viņu riņķī un ietriecis plauktos, kas apgāzušies, sasitot dzērienu pudeles. Un tad sekojis nāvējošais trieciens, sadragājot upura galvaskausu kā olas čaumalu. - Eva atkal pietupās līdzās nogalinātajam. - Slepkava turpinājis dauzīt nedzīvo ķermeni, bet pēc tam ķēries pie demolēšanas. Kas zina - varbūt tādējādi vēlējies izlādēt niknumu, bet varbūt mēģinājis jaukt pēdas? Tā vai citādi, bet slepkava bijis tik aukstasinīgs, lai pirms došanās projām atgrieztos te un nomestu nūju upurim līdzās.

- Varbūt viņš vēlējās, lai noziegums tiktu uzskatīts par laupīšanu vai kriminālo grupējumu izrēķināšanos?

- Nav izslēgts. Varbūt nogalinātais bijis lētticīgs vientiesis, bet mēs iedomājamies nezin ko? Vai esi nofotografējusi telpu un upura ķermeni?

- Jā, leitnante.

- Tad pagriezīsim viņu otrādi.

Sadragātie kauli nedzīvo ķermeni darīja līdzīgu maisam ar sasistu trauku lauskām.

- Nolādēts! - Apgriezusi to ar seju uz augšu, Eva nolamājās un izzvejoja no recējošo asiņu lāmas identifikācijas karti. Tad ar cimdotās rokas īkšķi notrina fotogrāfiju un zīmotni. - Viņš šeit atradies darbā.

- Policists? - Pībodija paspēra soli uz priekšu. Piepeši telpā iestājās klusums. Aprima arī ekspertu brigāde, kas rosījās telpas otrā malā.

Pusducis seju nogaidot pagriezās pret Evu.

- Detektīvs Tādžs Kouli, - viņa drūmi paziņoja, pieceldamās kājās. - Viens no mūsējiem.

Čirkstinādama stikla lauskas, Pībodija piegāja pie Evas, kas noraudzījās, kā detektīva Tādža Kouli mirstīgās atliekas tika sagatavotas aizvešanai uz morgu.

- Man izdevās sadabūt ziņas par nogalināto. Strādājis simt divdesmit astotās nodaļas narkotiku apkarošanas vienībā. Policijas darbam pievērsies pēc militārās karjeras beigām, paguvis nostrādāt astoņus gadus. Trīsdesmit septiņus gadus vecs, precējies, divi bērni.

- Vai viņa personas lietā reģistrēti pārkāpumi?

- Nē, leitnante. Absolūti nevainojama reputācija.

- Tad jāuzzina, vai viņš šeit slepeni pildījis uzdevumu vai gluži vienkārši piepelnījies no darba brīvajā laikā. Eljot? Man nepieciešami visu novērošanas kameru ieraksti.

- Tādu nav. - Uzrunātais ekspertu brigādes loceklis piesteidzās pie Evas. Vīrieša sejā bija iegūlis nikns vaibsts. - Pievākti pa tīro. Kameras izvietotas visos stūros, bet tas draņķis nav atstājis nevienu pašu disku.

- Tātad slēpis pēdas. - Iespriedusi rokas sānos, Eva apgriezās riņķī, lai nopētītu kluba zāli.

Triju līmeņu telpas zemākās daļas centrā atradās skatuve, bet deju grīdas bija izvietotas otrajā un trešajā līmenī. Gar sienām rindojās daļēji slēgtas nišas. Lai nodrošinātu šādas telpas novērošanu, bija nepieciešams vismaz ducis kali mēru, tomēr slepkava nebija taupījis nedz laiku, nedz pūles, pievākdams itin visus ierakstus.

- Skaidrs, ka viņš labi pazina šo vietu, - Eva secināja. - Bet varbūt brīnišķīgi pārzināja novērošanas tehniku? Ahā, tātad demolēšana bija domāta tikai tam, lai pūstu mums miglu acīs, - viņa pie sevis nomurmināja. - Viņš zināja, ko dara, lieliski pārvaldīja situāciju. Pībodija, noskaidro, kam pieder klubs, kas to vada. Gribu iepazīties ar visiem darbiniekiem. Man jāsaprot, kas īsti te notiek.

- Leitnante? - Caur izdemolēto telpu viņai tuvojās pārguris policists. - Ārā atrodas nepiederoša civilpersona.

- Ārā atrodas neskaitāmi daudzas nepiederošas civilpersonas, un tur lai tās arī paliek.

- Gluži manas domas, leitnante, bet šī persona uzstāj, ka vēloties runāt ar jums. Apgalvo, ka esot kluba īpašnieks. Un, hmm, ka...

- Hmm, ka...?

- ...Esot jūsu vīrs.

- "Rorka izpriecu industrija", - Pībodija paziņoja, lūkodamās sava plaukstdatora ekrānā. Tad piesardzīgi uzsmaidīja Evai. - Vai tu jau nojauti, kam pieder šis elles priekškambaris?

- Man vajadzēja par to iedomāties. - Samierinājusies ar likteni, Eva devās uz durvīm.

Rorks izskatījās gluži tāpat kā pirms divām stundām, kad viņi bija šķīrušies, lai dotos katrs savos darbos, proti, aizraujoši izskatīgs, nevainojami kopts un elegants. Viņš bija tērpies tumšā uzvalkā un gaišā mētelī, kura stūrus plivināja rīta vējš. Tas plandīja un jauca arī melno matu viļņus, bet viņa sejai jebkurš dzejnieks piedēvētu grēkā krituša eņģeļa vaibstus. Eleganto koptēlu papildināja tumšas saulesbrilles.

Kad Rorks tās noņēma, Evas skatiens iegrima viņa acu zilgmē. Iebāzis brilles kabatā, viņš jautājoši uzrauca uzacis.

- Labrīt, leitnante!

- Ierodoties šeit, man uzreiz uzmācās nelāgas aizdomas. Šādas vietiņas ir tieši tavā gaumē, vai ne? Nolādēts, kāpēc tev pieder teju itin viss šajā pasaulē?

- īstenots pusaudža gadu sapnis. - Balsī ieskanējās tikko jaušams, melodisks īru akcents. Rorks pameta skatienu uz policijas iežogoto kluba ieeju. - Šķiet, abi esam nonākuši neveiklā stāvoklī.

- Vai tev obligāti vajadzēja klāstīt policistam, ka esmu tava sieva?

- Bet tu patiešām esi mana sieva, - viņš bezrūpīgi attrauca, ielūkodamies Evas sejā. - Un tas turpina mani priecēt ik mīļu brīdi. - Satvēris viņas plaukstu, Rorks ar īkšķi paberzēja laulības gredzena stīpiņu.

- Nepieskaries man, - Eva nošņāca, strauji atbrīvodama roku.

- Pirms pāris stundām tu teici gluži ko citu, - Rorks pasmaidīja. - Patiesību sakot, pat...

- Aizveries, Rork! - Viņa nemierīgi pameta skatienu apkārt, kaut arī tuvumā neviena nebija. - Jokus pie malas, te ir notikusi slepkavība.

- Jā, tā man teica.

- Interesanti, kurš tev to teica?

- Telpu apkopes nodaļas vadītājs - tieši viņš atrada līķi. Protams, vispirms tika izsaukta policija, - Rorks īpaši uzsvēra. - Tomēr gluži dabiski, ka pēc tam viņš piezvanīja man. Kas īsti noticis?

Nebija jēgas niknoties, ja atkal bija krustojušās viņu profesionālās dzīves takas. Kārtējo reizi... Varbūt ar Rorka palīdzību izdosies saīsināt ceļu caur nomācošo informācijas vākšanas biežņu? Šī doma sniedza Evai vārgu mierinājumu.

- Vai šeit strādāja bārmenis, vārdā Kouli? Tādžs Kouli?

- Nav ne jausmas, bet to es tūdaļ noskaidrošu. - Izņēmis no kabatas miniatūru plaukstdatoru, Rorks ievadīja informācijas pieprasījumu. - Vai viņš ir miris?

-Jā.

- Kouli patiešam bijis viens no manējiem, - pēc brītiņa Rorks apstiprināja. īru akcents viņa balsī šķita iegūstam ledaini saltu pieskaņu. - Pieņemts darbā pirms trim mēnešiem uz nepilnu darbalaiku, strādājis četrus vakarus nedēļā. Ģimenes cilvēks...

- Zinu. - Atskārta, ka šāds fakts Rorkam nav vienaldzīgs, kārtējo reizi aizkustināja Evas sirdi. - Viņš bijis policists, - Eva pavēstīja, manīdama, ka Rorks izbrīnīts uzrauc uzacis. - Cik noprotu, tavā rīcībā šādas informācijas nav.

- Nav gan. Acīmredzot Personāla nodaļa nav bijusi uzdevuma augstumos. Nekas, turpmāk tas neatkārtosies. Vai drīkstu iet iekšā?

- Jā, pēc maza brītiņa. Cik ilgi tev pieder šis klubs?

- Aptuveni četrus gadus.

- Cik cilvēku šeit strādā? Mani interesē gan pilna, gan nepilna laika darbinieki.

- Leitnante, es katrā ziņā sniegšu visu nepieciešamo informāciju un atbildēšu uz visiem āķīgajiem jautājumiem. -Pastiepjot roku, lai atvērtu durvis, viņa skatienā pavīdēja aizkaitinājums. - Bet pagaidām gribu uzmest acis savam īpašumam.

Apņēmīgi iesoļojis iekšā, Rorks aplūkoja izdemolēto telpu, apstādinot skatienu pie viegliem ratiņiem, uz kuriem atradās biezā melna plastikāta maisā ievietotais līķis.

- Kādā veidā viņš ticis nogalināts?

- Pamatīgā, - Eva atcirta, tad nopūtās, manīdama Rorka izbrīnu. - Skats bija briesmīgs, skaidrs? Viņš nosists ar metāla nūju.

Rorks pārlaida skatienu stikla sienai aiz bāra, kur sarecējušo asiņu šļakatas šķita veidojam dīvainus ornamentus.

- Domājams, ka pēc pāris sitieniem viņš vairs nejuta neko, - Eva turpināja.

- Vai tu kādreiz esi saņēmusi sitienu ar metāla nūju? Man ir gadījies, - Rorks turpināja, iekams Eva paguva atbildēt. - Sajūta nav no patīkamām. Starp citu, te notikušais nepavisam neatgādina laupīšanu, kaut arī noziedznieks vēlējies radīt tieši tādu iespaidu.

- Kāpēc tu tā domā?

- Klubā atrodas ievērojami pirmklasīga alkohola krājumi, ko viegli iespējams pārdot uzpircējiem un krietnu laiku dzīvot bez bēdām. Kālab dauzīt pudeles, ja tās var pārdot? Plānojot uzbrukumus šādām iestādēm, laupītājus ne tik daudz interesē tas mazumiņš skaidras naudas, kas glabājas kasē, bet gan inventārs un varbūt šis tas no tehniskā aprīkojuma.

- Vai tie būtu pieredzes diktēti secinājumi?

Jautājums izvilināja Rorka lūpās smaidu.

- Pats par sevi saprotams. Protams, runa ir tikai par likumam paklausīga pilsoņa un kluba īpašnieka pieredzi.

- Skaidrs.

- Ko vēsta novērošanas kameru ieraksti?

- Aizvākti pa tīro. Nav palicis neviens pats.

- Tātad noziedznieks vispirms pamatīgi izpētījis šo vietu.

- Cik novērošanas kameras te uzstādītas?

Rorks atkal izvilka elektronisko piezīmju grāmatiņu.

- Astoņpadsmit. Deviņas zemākajā līmenī, sešas otrajā, bet trešajā līmenī divas, kas nodrošina kopainu. Paredzot tavu nākamo jautājumu, es atbildēšu, ka klubs tiek slēgts trijos no rīta, bet darbinieki dodas uz mājām aptuveni pusčetros. Pēdējā programmas daļa beidzas ap diviem. Muzikanti un mākslinieces...

- Striptīza meičas.

- Ja tev tā patīk labāk - lūdzu, - Rorks miermīlīgi piekrita. - Tātad visas mākslinieces dodas projām drīz pēc tam. Stundas laikā tavā rīcībā būs viņu vārdi un precīzi darba grafiki.

- Bušu tev ļoti pateicīga. Kāpēc tu izvēlējies šādu nosaukumu?

- "Šķīstītava"? - Rorka lūpu kaktiņos ievijās viegls smaids. - Man patīk šis jēdziens. Ikviens priesteris, pastāstīs, ka tā ir grēku izpirkšanai un varbūt pat pāraudzināšanai paredzēta vieta. Sacīsim, kaut kas līdzīgs cietumam. Man vienmēr licies, ka šķīstītava ir pēdējā iespēja pabūt cilvēciskas būtnes ādā, pirms tiec vai nu pie spārniem un nimba, vai arī degšanas mūžīgās elles ugunīs.

- Un kas tev būtu tīkamāk - nimbs vai elles ugunis? -Eva apvaicājās.

- Tur jau tā lieta - es mīļuprāt paliktu cilvēciska būtne. -Kad viņiem garām tika aizripināti ratiņi ar līķi, Rorks pārlaida roku pār Evas brūnajiem, īsi apgrieztajiem matiem. - Man ļoti žēl, ka tā iznācis.

- Man arī. Vai tev ir kāda nojausma par iemesliem, kas likuši Ņujorkas policijas detektīvam slepeni iefiltrēties klubā "Šķīstītava"?

- Ne mazākās. Nav izslēgts, ka policija varētu apšaubīt kāda klienta biznesa darbības likumību, tomēr manā rīcībā nav ziņu par klajiem likumpārkāpumiem. Var gadīties, ka kriminālie darboņi kluba slēgtajās nišās šad tad paslepus mēdz sist viens otram saujā, tomēr esmu pārliecināts, ka liela apmēra darījumi šeit nav notikuši, jo tad es to noteikti zinātu. Ar prostitūciju šeit nodarbojas tikai dažas striptīza meičas, un visām ir licences. Klubā netiek ielaistas mazgadīgas personas - nedz apmeklētāji, nedz darbinieki. Leitnante, lai ko jūs par mani domātu, es stingri ievēroju spēles noteikumus.

- Es tev neko nepārmetu, tikai vēlos izveidot pēc iespējas skaidrāku kopainu.

- Tu niknojies, ka es vispār esmu iejaukts šajā lietā.

Eva mirklīti paklusēja; vēja sajauktie īsie mati nepakļāvīgi spurojās uz visām pusēm. Kad morga darbinieki stūma laukā pa durvīm ratiņus ar Kouli mirstīgajām atliekām, telpā ielauzās rīta stundas rosmīgā kņada.

- Tiesa, niknojos gan, tomēr kaut kā tikšu ar to galā. Saki, kad tu pēdējo reizi apmeklēji šo klubu?

- Pirms daudziem mēnešiem. Personāls tiek galā ar saviem pienākumiem, tālab mana personiskā pārraudzība te nav nepieciešama.

- Kam tu esi uzticējis vadības grožus?

- Rū Maklīnai. Tu saņemsi visu informāciju arī par viņu.

- Jo drīzāk tas notiks, jo labāk. Vai vēlies apstaigāt telpas?

- Nav jēgas to darīt, kamēr neesmu atsvaidzinājis atmiņā skaitļus un izmaksas. Vēlos, lai mani ielaiž, tiklīdz būšu to paveicis.

- Es par to parūpēšos. Jā, Pībodija? - Eva pagriezās pret palīdzi, kas nokāsēdamās paspēra soli tuvāk.

- Leitnante, gribu pateikt, ka esmu sazinājusies ar bojā gājušā policista nodaļas kapteini. Viņi grasās sūtīt savus pārstāvjus pie Kouli tuviniekiem un grib zināt, vai būtu vēlams pagaidīt arī mūs.

- Saki, lai pagaida. Mēs tūdaļ brauksim. Man jāiet. - Pēdējie vārdi bija domāti Rorkam.

- Neapskaužams darbiņš, leitnante. - Nespēdams noturēties, viņš satvēra Evas roku un savija kopā viņu pirkstus. - Nekavēšu tevi. Tu iespējami ātri saņemsi visu nepieciešamo informāciju.

- Rork! - Eva uzsauca viņam nopakaļ. - Man ļoti žēl, ka esi cietis zaudējumus.

- Tas ir tikai koks un stikls, - viņš nevērīgi atsvieda, atskatīdamies pār plecu.

- Viņš tā nemaz nedomā, - Eva nomurmimāja, kad aiz Rorka bija aizvērušās durvis.

- Leitnante?

- Uzskatīdams notikušo par personisku apvainojumu, viņš to tā neatstās, - Eva smagi nopūtās. - Iesim, Pībodija.

Mus gaida pats grūtākais pienākums - apmeklēt nogalināta sievu.

Kouli ģimene mitinājās jaukā īstsaidas daudzdzīvokļu namā, kādus parasti mēdz apdzīvot jauni precēti pāri un pensionāri. Eva nosprieda, ka nams nav nedz gana stilīgs bagātiem vientuļniekiem, nedz tik lēts, lai tajā atrastu patvērumu tie, kas visiem spēkiem mēģina noturēties virs ūdens.

Apstādinādama mašīnu līdzās citai, Eva pamanīja pie mājas durvīm divus policistus.

Koptās sievietes īsais matu griezums bija nevainojams, mugurā ne īpaši dārgs tumšzils kostīms. Viņas acis slēpa saulesbrilles. Pametot skatienu uz kurpēm ar vismaz divas collas augstiem, smailiem papēžiem, Evai acumirklī bija skaidrs, ka savas darbadienas sieviete pavada pie rakstāmgalda.

Skaidrs kā diena - priekšniece.

Tikko jaušami korpulentajam vīrietim bija plati pleci un biezi, sirmot sākuši mati, ko raustīja un plivināja rīta vējš. Seja rāma un savaldīga, kājās līdz mirdzumam nospodrinātas kurpes ar izturīgām zolēm - katra kārtīga policista iecienītie apavi. Žaketei, kas šķita mazliet par šauru, bija nedaudz apspūruši piedurkņu gali.

Eva nosprieda, ka te darīšana ar ilgus gadus nostrādājušu policistu, kurš pēdējā laikā nomainījis operatīvo darbu pret papīru būšanām.

- Leitnante Dalasa, vai ne? - Sieviete paspēra soli uz priekšu, tomēr nesniedza roku sveicienam. - Es jūs uzreiz pazinu. Plašsaziņas līdzekļi jūs lutina ar uzmanību. - Šajos vārdos ieskanējās tikko jaušams nosodījums. - Esmu kapteine Rota no simt divdesmit astotās. Arī seržants Klūnijs ir no mūsu nodaļas - viņš šādās bēdīgās reizēs izpilda padomdevēja un uzticības personas pienākumus.

- Pateicos, ka pagaidījāt. Iepazīstieties ar manu palīdzi Pībodiju.

- Leitnante, cik tālu esat tikusi?

- Detektīva Kouli mirstīgās atliekas aizvestas steidzamas ekspertīzes veikšanai. Pēc upura tuvinieku apmeklēšanas nekavējoties sastādīšu pirmo ziņojumu. - Nevēlēdamās paaugstināt balsi, Eva mirkli paklusēja, gaidīdama, līdz garām pabrauc milzīga kravas mašīna. Tad turpināja: - Kapteine Rota, šobrīd ir zināms tikai tas, ka policijas darbinieks noslepkavots īpaši nežēlīgā veidā. Tas noticis agrā rīta stundā pēc naktskluba slēgšanas. Upuris tur strādājis par nepilna laika bārmeni.

- Vai runa ir par laupīšanu?

- Diezin vai.

- Tad kāds, jūsuprāt, varētu būt slepkavības motīvs?

Eva juta, ka sirds dziļumos uzviļņo sašutums, tomēr zināja, ka nedrīkst ļaut tam vaļu.

- Šajā izmeklēšanas stadijā man vēl nav radies skaidrs priekšstats par slepkavības motīvu. Kapteine Rota, vai tiešām jūs labprātāk vēlaties iztaujāt mani uz ielas, nevis vēlāk izlasīt manu ziņojumu?

Pavērusi muti, Rota strauji ierāva elpu.

- Mājienu sapratu, leitnante. Detektīvs Kouli nostrādāja manā vadībā piecus gadus. Runāšu bez aplinkiem. Vēlos, lai viņa slepkavības izmeklēšana tiktu uzticēta manai nodaļai.

- Lieliski izprotu jūsu izjūtas, kapteine Rota. Kamēr esmu atbildīga par šo lietu, apsolu veltīt detektīva Kouli nāves apstākļu noskaidrošanai visus spēkus.

Noņem taču tās nolāpītās saulesbrilles, Eva nodomāja. Gribu beidzot ieskatīties tev acīs.

- Jūs varat pieprasīt, lai lietu nodod citam, - Eva turpināja. - Tomēr brīdinu, ka tik viegli vis nepadošos. Šorīt biju spiesta stāvēt viņam līdzās un raudzīties uz to, kas viņam bija nodarīts. Vēlos notvert Kouli slepkavu tikpat dedzīgi kā jūs.

- Kapteine... - Paspēris soli uz priekšu, Klūnijs viegli pieskārās Rotas elkonim. Viņa bālzilās acis ietvēra smalku krunciņu tīklojums, piešķirot sejai noguruma pilnu, bet uzticību rosinošu izteiksmi. - Leitnante... Šobrīd emocijas sit pārlieku augstu vilni. Gan man, gan jums abām. Tomēr neaizmirstiet, ka šeit ieradāmies, lai veiktu ne īpaši tīkamu uzdevumu. - Viņš pameta skatienu uz ceturtā stāva logiem. - Mūsu izjūtas nav salīdzināmas ar tām, ko tūdaļ vajadzēs pārdzīvot Kouli ģimenei.

- Jums taisnība, Ārt. Nokārtosim šo lietu pēc iespējas ātrāk.

Rota pagriezās un atvēra durvis.

- Leitnante? - Klūnijs palika pāris soļu iepakaļ. - Noprotu, ka jūs ieradāties, lai iztaujātu Tādža sievu - viņas vārds ir Petsija. Vēlos lūgt, lai jūs izturētos pēc iespējas saudzīgāk, jo pats lieliski atceros tamlīdzīgas izjūtas. Redziet, pirms pāris mēnešiem gāja bojā mans dēls. Arī viņš bija policists. Tādos brīžos rodas sajūta, ka tiek izrauts gabals dzīvas miesas.

- Klūnij, man nepiemīt paradums spārdīt pakritušos. -Nikni iebrāzusies pa durvīm, Eva acumirklī savaldījās un pagriezās atpakaļ. - Es nepazinu Kouli, - viņa ierunājās rāmākā tonī, - zinu tikai to, ka viņš bija policists un viņu kāds nogalināja. Man ar to pilnīgi pietiek. Skaidrs?

- Jā, protams.

- Augstā debess, cik ļoti es ienīstu šādus brīžus... - Eva sekoja Rotai uz liftu. - Sakiet, kā jūs tiekat galā ar saviem uzticības personas pienākumiem, Klūnij? Kā jūs to spējat izturēt?

- Patiesību sakot, mani pierunāja uzņemties šo pienākumu, jo man kaut kā izdodas... saglabāt mieru. Turklāt tas ir tikai viens no manas darbības aspektiem, - Klūnijs piemetināja, žigli pasmaidīdams. - Sākumā pamēģinājis pastrādāt par padomdevēju izdzīvojušiem, ar laiku atklāju, ka patiešām spēju paveikt šo to labu, jo līdz pēdējam sīkumam zinu, ko izjūt šie cilvēki. - Iekāpdams liftā, Klūnijs saknieba lūpas. - To iespējams izturēt tikai tāpēc, ka vari palīdzēt... kaut vai nedaudz. Ir svarīgi, ka padomdevējs ir no policistu vidus. Bet pēdējo mēnešu laikā izrādījās, ka vēl lielāka nozīme ir apstāklim, ka šis policists pats ir pārcietis smagu zaudējumu. Leitnante, vai jums kādreiz ir bijis jāzaudē kāds ģimenes loceklis?

Evas atmiņā pazibēja netīra istabele, piedzēries, neķītrs vīrietis un čokurā sarāvusies meitenīte, kas tup kaktā. Meitenīte, kas kādreiz bija viņa pati.

- Man nav ģimenes.

- Ak tā... - Tas bija viss, ko bilda Klūnijs, kad lifts apstājās ceturtajā stāvā.

Klātesošie zināja, ka policistu sievas visu saprot vienā acumirklī. Vārdiem nebija nozīmes - tiklīdz atvērsies durvis, Petsijas dzīve vairs nekad nebūs tāda kā agrāk.

Šoreiz pat nebija jāklauvē.

Petsija Kouli, glīta sieviete ar gludu, melnkokam līdzīgu ādu un īsi apgrieztiem melniem, sprogainiem matiem, bija saposusies iziešanai. Uz viņas krūtīm mazuļu pārnēsājamā somā gulēja zidainītis, bet pie rokas nepacietīgi dīdījās mazs puisēns.

- Iesim šūpoties! Iesim šūpoties!

Viņa māte piepeši vairs nesmaidīja, bet sastinga kā zemē iemieta. Tad pacēla brīvo roku, lai piekļautu pie sirds mazuli.

- Tādžs...

Kapteine Rota beidzot bija noņēmusi saulesbrilles. Salti zilo acu skatiens izrādījās stīvs un neizteiksmīgs.

- Petsija, iesim iekšā.

- Tādžs... - Nekustēdamās no vietas, Petsija lēni purināja galvu. - Tādžs...

- Petsija, varbūt apsēdīsimies? - Klūnijs apvija roku ap sievietes pleciem.

- Nē. Nē. Nē!

Puisēns sāka raudāt, raustīdams mātes stīvo, nepakļāvīgo roku. Gan kapteines Rotas, gan leitnantes Evas skatienā pavīdēja neslēpta panika.

Paspraukusies garām, Pībodija notupās puisēnam līdzās.

- Sveiks, draudziņ!

- Gribu šūpoties, - mazais apaļvaidzis šņukstēja, birdinādams asaras kā pupas.

- Skaidrs. Leitnante, vai drīkstu izvest bērnu laukā?

- Prātīga doma. - Mazuļa šņuksti lika Evas kuņģim savilkties sāpīgā kamolā. - Misis Kouli, vai neiebilstat, ja mana palīdze izvedīs puisēnu pastaigāties? Domāju, tas būtu visprātīgāk.

- Čeds...- Petsija palūkojās uz dēlu, itin kā nule pamodināta no miega. - Mēs parasti ejam uz parku divus kvartālus tālāk. Šūpoles...

- Es viņu turp aizvedīšu, misis Kouli. Neraizējieties, viss būs kārtībā. - Evai atlika vien izbrīnā saraukt pieri, kad Pībodija ar ierastu kustību pacēla mazo uz rokām. - Hei, Čed, vai tev garšo virtuļi?

- Petsija, dodiet nu meitiņu man. - Klūnijs saudzīgi atsprādzēja mazuļa pārnēsājamās somas siksnas un, iztrūcinādams Evu līdz sirds dziļumiem, pastiepa zīdainīti viņai.

* - Paklausieties, es ne...

Bet Klūnijs jau veda Petsiju uz dīvāna pusi, un Eva palika stāvam ar nelielo vīstoklīti rokās. Viebdamās palūrējusi uz leju un sastapusi platu melnu actiņu pāri, kas ziņkārīgi lūkojās pretī, Eva juta, ka nosvīst plaukstas.

Kad mazulis iegulgojās, viņai izkalta mute.

Eva palūkojās apkārt kā glābiņu meklēdama. Klūnijs un Rota rosījās ap Petsiju. Vīrieša balss dudināja kaut ko saudzīgu un mierinošu. Nelielajā istabā uz paklāja šur tur mētājās rotaļlietas, bet gaisā vēdīja Evai nepazīstamu aromātu sajaukums -bērnu pūderis, zīmēšanas kritiņi, piens. Tā bija mazuļu smarža.

Viņa nopriecājās, pamanījusi uz grīdas grozu ar izmazgātu un rūpīgi salocītu veļu. Tad piesardzīgi, gluži kā rīkodamās ar pašdarinātu spridzekli, ieguldīja mazuli grozā.

- Paguli te, - viņa nočukstēja, neveikli noglāstīdama tumšos, pūkainos matiņus un pamazām atgūdama spēju elpot un uztvert apkārtējo pasauli.

Uz dīvāna sēdošā sieviete, dziļi iegrimusi savās bēdās, neizdvesdama ne skaņas, šūpojās uz priekšu un atpakaļ, bet pār viņas vaigiem straumēm lija asaras.

Eva neiejaukdamās vēroja Klūnija darbošanos, vēroja abus cilvēkus, kas bija ieradušies pie atraitnes vissmagākajā brīdī. Tad, lūk, kad visvairāk nepieciešama ģimene, viņa nodomāja. Šādos brīžos tās atbalsts ir neaizstājams.

Bēdas šķita piepildām telpu kā bieza dūmaka. Bija skaidrs, ka paies ļoti ilgs laiks, iekams tā izvējosies.

- Tā ir mana vaina. Tā ir mana vaina. - Tie bija pirmie Petsijas izrunātie vārdi.

- Nav tiesa. - Klūnijs satvēra sievietes plaukstas, piespiezdams viņu pacelt skatienu. Viņš zināja, ka nelaimes piemeklētie vēlas ielūkoties acīs tiem, kas atrodas līdzās, lai spētu uzticēties un rast mierinājumu. - Tā nekādā ziņā nav tava vaina.

- Viņš negribēja uzņemties papildu darbu, bet bija spiests to darīt, jo pēc Džilijas piedzimšanas es nevēlējos atgriezties darbā. Es gribēju padzīvot mājās. Bet pabalsts, ko maksā nestrādājošai mātei, ir tik mazs, ka...

- Petsija, Tādžs priecājās, ka tu dzīvojies pa mājām un audzināji bērnus. Viņš ļoti lepojās gan ar viņiem, gan ar tevi.

- Es nespēju... un Čeds? - Atsvabinājusi rokas, sieviete aizklāja ar plaukstām seju. - Man taču vajadzēs viņam to pastāstīt. Kā mēs dzīvosim bez Tādža? Kur viņš atrodas? -Nolaidusi rokas, Petsija uzmeta istabai atsvešinātu skatienu. - Man viņš jāredz. Varbūt notikusi kļūda.

Eva atskārta, ka pienākusi viņas kārta.

- Man ļoti žēl, misis Kouli, bet nekādas kļūdas nav. Esmu leitnante Dalasa, man uzticēta šīs lietas izmeklēšana.

- Jūs redzējāt Tādžu... - Petsija grīļodamās piecēlās kājās.

- Jā. No visas sirds jūtu jums līdzi. Misis Kouli, vai esat gatava runāt ar mani? Tādējādi jūs palīdzēsiet notvert personu, kas izdarīja šo noziegumu.

- Leitnante Dalasa... - Rota iejaucās, tomēr Petsija papurināja galvu.

- Nevajag, es gribu runāt ar izmeklētāju. Tādžs noteikti vēlētos, lai to daru. Viņš... Kur ir Džilija? Kur ir mana mazulīte?

- Es, hmm... - Atkal sajuzdamās aplam muļķīgi, Eva norādīja uz veļas groza pusi.

Noslaucījusi asaras, Petsija pasmaidīja.

- Viņa ir tik mīļa un labiņa, neraud gandrīz nekad. Aiznesīšu viņu uz gultiņu.

- Ļaujiet man, Petsija. - Klūnijs piecēlās. - Jūs aprunājieties ar leitnanti. - Evai tika veltīts rāms, skumjas izpratnes pilns skatiens. - Tā būtu vēlējies Tādžs. Varbūt mēs pa to laiku varētu piezvanīt kādam jūsu tuviniekam? Varbūt māsai?

- Jā. - Petsijas elpa bija saraustīta. - Jā, lūdzu, piezvaniet Kārlai.

- To izdarīs kapteine Rota, vai ne, kapteine? Es nolikšu gulēt mazo.

Cīnīdamās ar sevi, Rota sakoda zobus. Eva nebrīnījās, manīdama priekšnieces aizkaitinājumu. Klūnijs bez piepūles bija pārņēmis grožus savās rokās. Droši vien šai dāmai likās nepieņemami izpildīt savas nodaļas seržanta rīkojumu.

- Jā, protams. - Uzmetusi Evai vēl vienu brīdinošu skatienu, Rota iegāja blakusistabā.

- Vai jūs strādājāt vienā nodaļā ar Tādžu? - Petsija vaicāja.

- Nē.

Petsija paberzēja deniņus.

- Nu protams, jūs droši vien esat no Slepkavību izmeklēšanas nodaļas. - No viņas rīkles izlauzās drebošas elsas. Eva ar dziļu apbrīnu vēroja šo sievieti, kas prata saņemties, kaut arī tas prasīja necilvēciskas pūles. - Ko jūs vēlējāties man jautāt?

- jūsu vīrs šorīt neatgriezās mājās. Vai tas jums nešķita savādi?

- Nē. - Sataustījusi atbalstam dīvāna paroci, Petsija atkal apsēdās. - Tādžs teica, ka no kluba viņš, iespējams, došoties taisnā ceļā uz iecirkni. Viņš reizēm tā mēdza darīt. Un

/ /

vēl piebilda, ka pēc kluba slēgšanas viņam esot kāds jāsatiek.

- Kas?

- To viņš neteica.

-+ Misis Kouli, vai kāds vēlēja jūsu vīram ļaunu?

- Viņš taču bija policists, - sieviete vienkārši atbildēja. - Vai pazīstat kādu, kas vēl ļaunu jums, leitnante?

Vārds vietā, Eva nodomāja, pamādama ar galvu.

- Bet varbūt bija cilvēks, ko viņš pieminēja īpaši?

- Nē. Tādžs nemēdza mājās runāt par darbu. To viņš uzskatīja par goda lietu, jo nevēlējās, lai ģimeni skar visādas nelādzības. Es pat nezinu, ar ko viņam darbā iznāca darīšana. Tādžs par to nerunāja. Tomēr pēdējā laikā jutu, ka viņš bija noraizējies.

Cieši sažņaugusi klēpi noguldītās plaukstas, Petsija ar stingu skatienu raudzījās uz tām. Eva pamanīja, ka acis kavējas pie laulības gredzena stīpiņas.

- Nojautu, ka pēdējā laikā vīram kaut kas dara raizes. Es apvaicājos par iemeslu, bet viņš nevēlējās par to runāt. Tas bija īsti Tādža garā, - Petsija piemetināja, pasmaidīdama ar trīcošām lūpām. - Var jau būt, ka dažs labs teiktu: tā izpaužas vīrieša augstprātība, bet tāds nu viņš bija, dažos jautājumos pieturēdamies pie gaužām vecmodīgiem uzskatiem. Tādžs bija krietns virs un lielisks tēvs. Viņš mīlēja savu darbu. - Petsija saknieba drebošās lūpas. - Tādžs britu lepns, ja būtu jāatdod dzīvība, veicot svarīgu uzdevumu. Bet tas, kurš viņu nogalināja, atņēma viņam pat šo iespēju. Atņēma viņu man un bērniem. Kā tas iespējams? Kā tas varēja notikt, leitnante?

Uz šo jautājumu atbildes nebija, un Evai atlika vien turpināt iztaujāšanu.

otrā NODAĻA

- Tas bija drausmīgi.

- Piekrītu. - Iedarbinādama mašīnu, Eva pūlējās nokratīt smagumu, kas šķita uzgūlies pleciem pēc Kouli atraitnes apmeklējuma. - Nekas, bērnu dēļ viņa saņemsies. Šai sievietei ir stingrs mugurkauls.

- Burvīgi mazuļi. Puišelis ir īsts viltnieks. Pastaigas laikā viņš pamanījās izspiest no manis virtuli, trīs šokolādites un lielo krējumkonfekti piedevām.

- Tad jau viņš patiešām aptina tevi ap pirkstu.

Pībodija sirsnīgi pasmaidīja.

- Man ir brāļabērns tieši tādā pašā vecumā.

- Tev ir brāļu un māsu bērni visos iespējamos vecumos.

- Tā gandrīz varētu sacīt.

- Pībodija, ņemot vērā tavas apjomīgās zināšanas par ģimenes padarīšanām, paskaidro man, lūk, ko: vīrs un sieva dzīvo kā cimds ar roku, viņiem ir stabila laulība, bērni un tā tālāk. Kāpēc sieva, kurai, šķiet, piemīt gan stingrs mugurkauls, gan smadzenes, gandrīz neko nezina par savu vīru? Kāpēc viņa nespēj pastāstīt nenieka par viņa ikdienu?

- Varbūt tāpēc, ka viņš visu, kas saistīts ar darbu, ar nodomu atstāj aiz sava nama durvīm?

- Sit kaut nost, es to nesaprotu, - Eva murmināja. - Dienu no dienas dzīvot kopā ar otru cilvēku un nezināt, ko viņš dara un domā, nezināt, kas ar viņu notiek? Petsija stāstīja, ka vīrs bijis par kaut ko noraizējies, bet viņa nenojaušot iemeslu un neesot ari mudinājusi viņu uz atklātību. - Veikli manevrēdama auto caur blīvo satiksmes straumi, Eva sarauca pieri un papurināja galvu.

- Es to nespēju saprast.

- Jums abiem ar Rorku ir cits priekšstats par kopdzīvi.

- Sasodīts, ko tu ar to gribi teikt?

Pībodija uzmeta skatienu Evas profilam.

- Mēģināju pēc iespējas smalkjūtīgāk pateikt vienīgi to, ka neviens no jums abiem nesamierināsies, ja otrs mēģinās kaut ko noklusēt. Viss acumirklī tiks pamanīts un izdibināts līdz pēdējam. Abi esat ziņkārīgi un ar gana nejaukiem raksturiem, lai nepieļautu nekādu izlocīšanos. Ja atceros kaut vai savu krustmāti Mirjamu...

- Vai tas ir obligāti?

- Gribu teikt tikai to, ka viņa un tēvocis Dzims bija precējušies četrdesmit gadus. Viņš ik dienu devās uz darbu, ik dienu vakaros atgriezās mājās. Viņiem bija četri bērni, astoņi - nē, deviņi mazbērni un laimīga ģimenes dzīve. Tomēr krustmātei nebija ne jausmas, cik lielu summu vīrs nopelna gadā. Tēvocis gluži vienkārši izsniedza viņai kabatas naudu un...

Eva par mata tiesu izvairījās no sadursmes ar taksometru.

- Ko?

- Es jau teicu, ka tu esi gluži citāda. Nu, lūk, tēvocis deva viņai saimniecības naudu un visu nepieciešamo. Krustmāte katru vakaru apjautājās, kā pagājusi diena, viņš vienmēr atbildēja, ka lieliski, un temats par darbu bija izsmelts. - Pī-bodija paraustīja plecus. - Tā nu viņi dzīvoja. Bet mana māsīca Frīda...

- Es sapratu tavu domu, Pībodija. - Turpinādama grozīt stūri,'Eva sameklēja mobilo tālruni un piezvanīja.uz Tiesu medicīnas ekspertīzes laboratoriju.

Zvans tika pāradresēts Morzēm, kas patlaban veica līķa sekciju.

- Dalasa, es vēl neesmu beidzis. - Viņa balss izklausījās neierasti drūma. - Nolādēts, tas vīrs taču ir sadauzīts lupatu lēveros.

- Zinu. Narkotikas?

- To es pārbaudīju vispirms. Organismā nav konstatētas aizliegtas vielas. Neilgi pirms nāves viņš iebaudījis alu un dažas sālsstandziņas. Šķiet, pirmais sitiens nabadziņu ķēris tieši tobrīd. Pēdējā īstā maltītē sešas stundas pirms slepkavības viņš ieturējies ar vistas sviestmaizi, makaronu salātiem un kafiju. Šobrīd varu teikt tikai to, ka šim vīram bijusi lieliska veselība un iespaidīga fiziskā kondīcija, pirms nelietīgais uzbrucējs viņu vārda tiešā nozīmē sadragājis gabalos.

- Skaidrs. Vai nāves cēlonis ir ielauztais galvaskauss?

- Vai tu nedzirdēji, ka es vēl neesmu beidzis? - Morze skarbi attrauca. Pirms Eva paguva atbildēt, viņš mainīja toni: - Piedod, šis tas man jau ir skaidrs. Slepkava uzbrucis no aizmugures. Pirmais sitiens trāpījis pa pakausi. Plēstas brūces liecina, ka upuris ar seju ietriecies stiklos. Otrs sitiens, trāpīdams pa žokli, notriecis viņu zemē. Un pēc tam tas nelietīgais bastards sadragājis upura galvu kā rieksta čaumalu. Varu apgalvot, ka tajā brīdī Kouli jau bija miris. Pārējie miesas bojājumi nodarīti pēc nāves iestāšanās. Vēl neesmu paguvis tos kaut vai saskaitīt.

- Tu pateici tieši to, ko vēlējos noskaidrot. Piedod, ja izturējos pārāk uzstājīgi.

- Nē, piedod tu. - Morze nopūtās. - Redzi, es pazinu nogalināto, tālab šī lieta man pārlieku ķeras pie sirds. Viņš bija kārtīgs puisis. Bieži vien mēdza rādīt savu bērnu fotogrāfijas. Mūsu iestādē nemaz tik bieži negadās redzēt smaidošas un apmierinātas sejas. - Viņš nopūtās. - Priecājos,' ka izmeklēšana uzticēta tev, Dalasa. Līdz manas dežūras beigām tu saņemsi oficiālu ziņojumu.

Morze neatvadīdamies nolika klausuli.

- Kouli visi piemin ar labu vārdu, - Eva piezīmēja. - Bet kurš gan vēlējis ļaunu kārtīgam puisim, lepnam divu bērnu tētim, mīlošam vīram? Kurš sadauzījis viņu asiņainā putrā, skaidri zinādams, ka viņa kolēģi ies kaut vai cauri sienām, lai notvertu policista slepkavu? Atliek secināt, ka tomēr kāds lolojis pret šo cilvēku negantu naidu.

- Kāds, ko viņš ietupinājis?

Nav iespējams baidīties no visiem, ko kādreiz vajadzējis ietupināt, Eva nodomāja. Tomēr der paturēt prātā arī šo iespēju.

- Vai tiešām policists mierīgi dzertu alu kopā ar izbijušu cietumnieku? Vai tiešām bez bažām pagrieztu viņam muguru, itin kā pats uzprasīdamies pēc sitiena pa pakausi? Pībo-dija, vajadzēs papētīt upura darba biogrāfiju. Gribu saprast, kāds policists bijis šis Tādžs Kouli.

Kad Eva atgriezās iecirknī, uzgaidāmajā telpā viņu gaidīja kāda sieviete.

- Vai leitnante Dalasa?

-Jā.

- Mans vārds ir Rū Maklīna. Uzzināju par Tadža noslepkavošanu. Es... - Viņa apjukusi noplātīja rokas. - Rorks apgalvoja, ka jūs katrā ziņā vēlēsieties aprunāties ar mani, tālab nolēmu ierasties bez kavēšanās. Es gribu palīdzēt izmeklēšanai.

- Atzinīgi vērtējama rīcība. Lūdzu, uzgaidiet mirklīti! -Eva paveda sānis savu palīdzi.

- Pībodija, vispirms papēti Kouli profesionālo darbību, bet pēc tam ari finanšu stāvokli.

- Finanšu?

- Tu nepārklausījies. Dari, ko vari, ja netiec galā, piezvani Fīnijam no Datorinformācijas nodaļas. Parocies dziļāk! Noskaidro, varbūt viņš tuvāk draudzējies ar kādu kolēģi no savas nodaļas. Ar sievu viņš par darbu nemēdza runāt, bet varbūt laimēsies atrast kādu viņa uzticības personu. Gribu zināt arī to, vai viņam bijuši vaļasprieki un citas intereses. Noskaidro, pie kādām lietām viņš pēdējā laikā strādājis vai ari gatavojies strādāt. Gribu, lai līdz darbadienas beigām viņa dzīve man būtu kā uz delnas.

- Klausos, leitnante!

- Mis Maklīna? Varbūt dosimies uz nopratināšanas telpu? Manā kabinetā ir, hmm, nedaudz pašauri.

- Man nav iebildumu. Vēl nespēju noticēt notikušajam. Nesaprotu, kā tas varēja notikt.

- Tūdaļ par to parunāsim. - Turklāt ar ieslēgtu diktofonu, Eva nodomāja, caur gaiteņu labirintu vadīdama Rū uz nopratināšanai atvēlētajām telpām. - Es gribētu ierakstīt mūsu sarunu, - viņa teica, ievezdama apmeklētāju kārbai līdzīgā istabiņā, kur atradās tikai galds un divi krēsli.

- Protams. Es ierados tāpēc, ka vēlos palīdzēt izmeklēšanai.

- Lūdzu, apsēdieties! - Eva ieslēdza diktofonu un ierunāja ievada frāzes. - Leitnate Dalasa iztaujā Rū Maklīnu, kas brīvprātīgi vēlas sniegt liecību Tādža Kouli slepkavības lietā. Mis Maklīna, pateicos, ka atnācāt.

- Diemžēl nezinu, vai spēšu pastāstīt jums ko noderīgu.

- Jūs vadāt naktsklubu, kurā Tādžs Kouli piepelnījās, strādādams par bārmeni?

Eva nodomāja, ka Rorkam patīk šāda tipa sievietes. Rū bija glīta, eleganta, labi kopta būtne. Tumši violetas acis, kuru dzīlēs patlaban biezēja raižu mākoņi, mirdzēja krēmkrāsas sejā kā dārgakmeņi.

Smalki, teju vai eleganti veidoti vaibsti ar tikko jaušamu dzelžainu apņēmību zoda līnijā. Trauslo, bet labi veidoto augumu izcēla plūmju krāsas kostīms, kura īsie svārki atklāja skatienam skaistas kājas.

Saulaini gaišie mati bija saņemti uz pakauša ciešā mezglā - šādu frizūru varēja atļauties sieviete ar nevainojamu pašapziņu un glītiem vaigu kauliem.

- "Šķīstītavu"? Jā, es vadu klubu jau četrus gadus.

- Un ko jūs darījāt pirms tam?

- Strādāju par viesu sagaidītāju nelielā klubā pilsētas centrā. Pirms tam biju dejotāja. Izpildītājmāksliniece, - viņa piemetināja, skopi pasmaidīdama. - Tad nolēmu, ka vēlos pamest skatuvi un pievērsties darbam, ko iespējams veikt neizģērbjoties. Rorks deva man tādu iespēju vispirms "Tren-dā", tad "Šķīstītavā", kur tiku pie menedžeres amata. Leitnante, jūsu vīrs prot novērtēt veselīgu godkāri.

Diemžēl šāds pavērsiens nebija vēlams oficiālai, diktofonā ierakstītai iztaujāšanai.

- Vai jūsu pienākumos ietilpst arī darbinieku atlase?

- Jā. Es pieņēmu darbā Tādžu. Viņš meklēja iespēju piepelnīties. Viņa sieva, kurai nesen bija piedzimis mazulis, gribēja palikt mājās ar bērniem. Viņam bija vajadzīgi papildu ienākumi un nebija iebildumu strādāt vēlajā maiņā. Turklāt Tādžs bija laimīgi precējies, tālab nedraudēja iespēja, ka viņš zaudēs galvu kādas meičas dēļ.

- Vai tās ir vienīgās prasības cilvēkiem, kas vēlas strādāt "Šķīstītavā"?

- Nē, bet viss minētais tomēr tiek ņemts vērā. - Rū izslēja roku, ko greznoja viens vienīgs gredzens - trīs čūsk-veidīgi izslīpēti dārgakmeņi viņas acu krāsā. - Kouli prata sajaukt un pasniegt kokteiļus. Viņam piemita trenēta acs uz potenciāliem nemiera cēlējiem. Es nezināju, ka viņš ir policists. Darba pieteikumā Kouli rakstīja, ka strādājot apsardzes firmā, un es nekavējos to pārbaudīt.

- Par kādu apsardzes firmu bija runa?

- "Lenux". Es piezvanīju uz norādīto tālruni, aprunājos ar Tādža priekšnieku - vismaz tā man toreiz tika teikts -un saņēmu apliecinājumu, ka viņš patiešām tur strādā. Man nebija iemesla apšaubīt labās atsauksmes, tālab pieņēmu viņu darbā. Godam izturējis divu nedēļu izmēģinājuma laiku, viņš turpināja strādāt.

- Vai jums ir saglabājies "Lenux" tālruņa numurs?

- Jā. - Rū izpūta dvašu. - Es pamēģināju piezvanīt, bet šoreiz saņēmu vienīgi paziņojumu, ka minētais tālrunis vairs netiek izmantots.

- Tomēr kārtības labad iedodiet man šo numuru.

- Protams! - Rū sameklēja somiņā elektronisko piezīmju grāmatiņu. - Nesaprotu, kālab Kouli nepateica, ka strādā policijā, - viņa runāja, meklēdama vajadzīgo informāciju. - Varbūt baidījās, ka tad nedabūs šo vietu? Jocīgi - ja jau pat kluba īpašniece ir policiste...

- Man tas klubs nepieder.

- Lai nu tā būtu. - Paraustījusi plecus, Rū pasniedza Evai papīra lapiņu.

- Kouli uzturējās kluba telpās pēc darbalaika beigām. Vai tā pie jums pieņemts?

- Nē, tomēr tas nav nekas ārkārtējs. Parasti klubu slēdz atbildīgais bārmenis kopā ar kādu no apsardzes darbiniekiem. Vakarnakt to darīja Tādžs. Spriežot pēc darba grafika, viņa pāriniekam bija jābūt Nesteram Vainam, bet pagaidām man nav izdevies viņu sazvanīt.

- Vai jūs esat sastopama klubā katru vakaru?

- Piecas dienas nedēļā, izņemot svētdienu un pirmdienu. Biju tur arī vakarnakt un aizgāju aptuveni pustrijos no rīta. Klubs jau bija gandrīz tukšs, turklāt viena no mūsu meitenēm bija galīgi sanīkusi - esot nepatikšanas ar draugu. Aizvedu viņu mājās, brītiņu ļāvu paraudāt uz pleca un tad devos projām.

- Cikos tas bija?

- Cikos es pārbraucu mājās? - Rū samirkšķināja plakstus. • - Domāju, tā ap pusčetriem vai bez piecpadsmit četros.

- Kā sauc to meiteni?

- Micija. - Rū ierāva elpu. - Micija Trīčere. Leitnante, kad es pēdējo reizi redzēju Tādžu, viņš bija dzīvs un strādāja aiz bāra letes.

- Mis Maklīna, patlaban es vācu un apkopoju faktus. Kādā noskaņojumā bija detektīvs Kouli, kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?

- Šķita, ka viss ir kārtībā. Tiesa, vakarnakt mēs pārmijām tikai pāris vārdu, kad vairākas reizes biju piegājusi pie bāra pēc glāzes minerālūdens. Kā iet, karsta naksniņa - kaut ko tādā garā. Augstā debess... - Rū samiedza plakstus. - Viņš bija jauks cilvēks. Allaž tik rāms un nosvērts. Pirmajā darba pārtraukumā vienmēr zvanīja sievai, lai pārliecinātos, ka mājās viss ir kārtībā.

- Vai viņš izmantoja bāra tālruni?

- Nē. Mēs neatbalstām dienesta tālruņu izmantošanu personiskām vajadzībām, ja nu vienīgi neatliekamus zvanus. Viņš zvanīja no mobilā.

- Vakarnakt arī?

- Nezinu. Gluži vienkārši neievēroju. Bet pag... - Šoreiz Maklīna pievēra acis un šķita domās kavējamies pagājušās nakts notikumos. - Viņš ēda sviestmaizi atpūtas istabā. Atceros, ka gāju garām atvērtajām durvīm. Viņš izdvesa kaut kādas dūdojošas skaņas, tātad runājās ar mazuli. - Rū atvēra acis. - Es to atceros tāpēc, ka bija muļķīgi mīļi un aizkustinoši dzirdēt spēcīgu vīru vāvuļojam kaut ko bērna va-Iodiņā. Vai tas jums kaut ko dod?

- Pagaidām es mēģinu saprast, kāds cilvēks viņš bijis. -Eva atcerējās, ka noslepkavotā vīrieša tuvumā mobilo tālruni neredzēja. - Varbūt esat manījusi kādu personu, kas mēdza ierasties klubā tieši Kouli maiņu laikā? Kādu, ko viņš pazina un kas īpaši uzkrītoši trinās gar bāra leti?

- Nē. Protams, mums ir savi pastāvīgie apmeklētāji, kas nāk vairākas reizes nedēļā. Tādžs jau bija paguvis iegaumēt viņu iecienītos dzērienus. Klientiem tas patīk.

- Vai viņam bija izveidojušās tuvākas attiecības ar kādu darbabiedru?

- Diezin vai. Jau teicu, ka viņš bija nosvērts un atturīgs. Gana draudzīgs, tomēr īpaši tuvu nevienu sev klāt nelaida. Viņš uzvedās kā īstam bārmenim klājas - vēroja un klausījās.

- Sakiet, vai zem bāra letes tiek glabāta metāla nūja?

- Likums to atļauj, - Rū žigli attrauca, bet piepeši nobālēja. - Tātad tieši ar to viņš...

- Vai Tādžs kādreiz to lika lietā vai kādam piedraudēja?

- Nē, tādas nepieciešamības nav bijis. - Rū paberzēja pakrūti, itin kā mēģinādama kliedēt sasprindzinājumu. - Cik atceros, Tādžs tikai reizi vai divas izvilka nūju. Droši vien tikai tāpēc, lai iebiedēšanas nolūkā paklaudzinātu pa leti. Ar to parasti pietika, it īpaši, ņemot vērā viņa iespaidīgo mie-sasbūvi. Turklāt "Šķīstītava" ir augstas klases iestāde, kur pavisam reti atgadās nopietnas nepatikšanas. Leitnante, es vadu klubu, kura reputācija ir tīra un neaptraipīta. Jums jāzina, ka Rorks nepieļauj nekādas nelikumības.

Pirmais izmeklēšanas ziņojums izrādījās skops un visai neiepriecinošs. Tajā tika izklāstīti tie nedaudzie fakti, kas pagaidām bija viņas rīcībā. Ar īpašu nežēlību nogalināts policists, kura ķermenis ticis dauzīts ar nūju pat pēc nāves iestāšanās; mežonīgi izdemolētas kluba telpas, kas liek domāt, ka noziedznieks atradies stiprā narkotiku reibumā un visai nepārliecinoši mēģinājis iztēlot notikušo par laupīšanu; vēl pazudušais mobilais tālrunis un asiņu paltī izkaisīta nauda -kopsummā trīsdesmit dolāri.

Bija skaidri zināms arī tas, ka upuris pieteicies par bārmeni piepelnīšanās nolūkā, vēlēdamies papildināt savas karsti mīlētās ģimenes budžetu. Policista karjeras laikā Kouli nebija izpelnījies nedz īpašas uzslavas, nedz ari rājienus, toties bijis labi ieredzēts darbabiedru vidū. Pagaidām nekas neliecināja par to, ka mirušais būtu dzīvojis pāri saviem līdzekļiem, ielaidies ārlaulības sakaros vai pieļāvis nelikumības policista darbā.

Pavirši raugoties, varētu likties, ka puisim gluži vienkārši nav palaimējies. Tomēr bija skaidrs, ka šajā lietā slēpjas vēl pārlieku daudz nezināmā.

Eva uzklikšķināja datora ekrānā Tādža Kouli personas apliecības fotogrāfiju. No tās raudzījās spēcīgs vīrietis ar apņēmīgu zodu un platiem pleciem. Skatiens bija lepns un atklāts.

- Kāds vēlējies izdeldēt tevi no zemes virsas, Kouli. Interesanti, kuram tu biji tik pamatīgi ieriebis?

Sagrozījusies krēslā, Eva noklabināja taustiņus, ievadīdama datorā nākamo komandu - balstoties uz zināmajiem datiem, izskaitļot procentuālu iespējamību, ka upuris pazinis savu slepkavu.

Pēc brītiņa ekrānā parādījās skaitlis "93,4".

- Re, tas man patīk. - Paliekusies uz priekšu, Eva izlaida pirkstus caur matiem. - Padomāsim, kādi cilvēki veido jebkura policista paziņu loku. Citi policisti, ziņotāji, sliktie puiši... ģimene un kaimiņi. Bet cik daudzus pazīst bārmeņi? -Viņa aprauti iesmējās. - Visus un ikvienu. Detektiv Kouli, vai šārīta tikšanos tu norunāji kā bārmenis vai kā policists?

- Leitnante? - Durvīs pabāza galvu Pībodija. - Es pārbaudīju lietas, pie kurām pēdējā laikā bija strādājis Kouli, un mēģināju pārbaudīt arī viņa finanšu stāvokli, bet visi konti ģimenei ir kopēji, tālab nepieciešama vai nu oficiāla pilnvara, vai sievas atļauja.

- Es par to parūpēšos. Un kas tev sakāms par viņa profesionālo darbību?

- Nekā acīs krītoša. Tiesa, pirms sešiem mēnešiem viņš piedalījies liela mēroga narkodīlera arestā. Runa ir par Rikeru.

- Maksu Rikeru?

- Jā. Kouli bijis iesaistīts operācijas sagatavošanas darbā, bet Rikera arestu veica leitnants Milss un detektīve Mar-tinesa. Kaut ari tika pierādīts, ka aizliegtu vielu noliktava pieder Rikeram, viņam izdevās izsprukt sveikā. Pēc tam policija arestēja sešus citus noziedzīgās organizācijas darboņus.

- Rikers nepieder pie tiem, kas bojā manikīru, notraipīdams rokas ar asinīm, toties nesvārstīdamies maksās algotam slepkavam, lai novāktu nevēlamu personu - pat tad, ja runa ir par likuma sargu.

Šāda doma lika Evai sasparoties.

- Pibodija, pārbaudi, vai Kouli bija iekļauts liecinieku sarakstā. Cik atceros, lieta jau bija nonākusi līdz tiesai. Pārbaudi, kāda bijusi viņa loma šajos arestos. Iztaujā kapteini Rotu. Ja viņa nevēlas atbildēt, pasaki man. Es eju pie priekšnieka.

Kamēr Eva sniedza ziņojumu par izmeklēšanas gaitu, policijas komandieris Vitnijs, salicis aiz muguras platās plaukstas, stāvēja pie loga un raudzījās laukā.

Kad viņa apklusa, Vitnijs pagriezās. Viņam bija masīva, tumsnēja seja, pēc armijas parauga īsi apgriezti, sirmot sākuši mati. Skatiens nopietns, vēss un vērīgs. Pusi darba mūža šis prāva auguma vīrs bija aizvadījis operatīvajā dienestā. Kaut arī otra puse bija aizritējusi kabinetā pie rakstāmgalda, viņš nebija aizmirsis sajūtu, kādu sniedz ieroča smagums pie sāna.

- Leitnante, pirms pievēršamies ziņojuma analīzei, vēlos jūs informēt par sarunu ar kapteini Rotu no simt divdesmit astotās nodaļas. Viņa iesniegusi oficiālu pieprasījumu uzticēt Kouli slepkavības izmeklēšanu viņas nodaļai.

- Jā, ser. Kapteine Rota neslēpa man šo nodomu.

- Un ko jūs par to domājat?

- Tā ir viegli saprotama, emociju diktēta rīcība.

- Piekritu. - Pieliecis galvu, Vitnijs brītiņu nogaidīja. - Jūs nevaicājat, vai esmu nolēmis apmierināt kapteines Rotas pieprasījumu.

- No taktikas viedokļa nav pietiekama pamata to darīt. Ja tomēr jūs uzskatītu par vajadzīgu nodot izmeklēšanu kapteines Rotas rokās, jūs to būtu pateicis jau sarunas sākumā.

Sakniebis lūpas, Vitnijs atkal pagriezās pret logu.

- Trāpīts desmitniekā. Izmeklēšanu turpināsiet jūs. Leitnante, šajā lietā patiešām netrūkst emociju. Tās pārņēmušas gan kapteini Rotu un simt divdesmit astoto nodaļu, gan arī ikvienu Ņujorkas policistu. Ir ļoti smagi zaudēt kādu no savējiem, kaut arī mēs visi apzināmies, cik riskants ir mūsu darbs. Tomēr tik bezjēdzīga cietsirdība ierindo šo slepkavību gluži citā pakāpē. Tieši pārmērīgā nežēlība liedz domāt, ka te darbojies profesionālis.

- Jums taisnība. Tomēr es pagaidām neizslēdzu arī tādu iespēju. Ja noziegumā iesaistīts Rikers, nav izslēgts, ka algots slepkava saņēmis instrukcijas rīkoties tieši šādi. Ser, pagaidām man vēl nav skaidrs, kāda bijusi Kouli profesionālā darbība. Vai viņš pakļāvis sevi riskam muļķības vai pārmērīgas pašpārliecības pēc? Uzdevu Pībodijai parakņāties gan pēdējā viņam uzticētajā lietā, gan arī darba biogrāfijā. Jāūz-zina, ar ko viņš bijis draudzīgās attiecībās, jānoskaidro viņa ziņotāju vārdi. Arī tas, cik cieši Kouli bijis saistīts ar Rikera lietas izmeklēšanu un tiesas procesu.

- Nav pirmā reize, kad Rikers tiek turēts aizdomās par pasūtījuma slepkavību, kurā iet bojā policists. Tiesa gan, agrāk viņš darbojās daudz neuzkrītošāk.

- Ser, šī lieta man šķiet ļoti personiska. Nezinu, mundiera goda vai Kouli dēļ. Starp citu, klubs pieder Rorkam, -viņa piemetināja.

- Jā, to man jau paguva pavēstīt. - Pārlaidis skatienu Evas sejai, Vitnijs atgriezās pie rakstāmgalda. - Tātad caur un cauri personiska lieta, vai ne, leitnante?

- Tas ļaus man vieglāk iegūt informāciju par klubu, tā darbiniekiem un klientiem. Šodien sniegt liecību brīvprātīgi ieradās kluba menedžere. Tas, ka Kouli slēpis savu piederību Ņujorkas policijai, vedina domāt, ka viņš darbojies uz savu roku. Kouli ar nodomu sniedzis nepatiesas ziņas par savu darbavietu un pat iekārtojies tā, lai kāds viņu piesedz. Trūkst ziņu, ka viņš būtu pildījis policijas uzdevumu civilā, tātad runa var būt tikai par neoficiālu darbošanos.

- Manā rīcībā nav nedz oficiālu, nedz neoficiālu ziņu par izmeklēšanu, kuras interesēs detektīvam Kouli būtu dots uzdevums iefiltrēties klubā "Šķīstītava". Tomēr šis jautājums vēl tiks pārrunāts ar kapteini Rotu. - Pirms Eva paguva iebilst, Vitnijs noraidoši paslēja roku. - Būs labāk, ja šādu informāciju pieprasīšu es, nevis jūs, Dalasa. Mēģināsim iztikt bez asumiem.

- jā, ser. - Tomēr Eva jutās aizkaitināta. - Man nepieciešama pilnvara, kas ļautu pārbaudīt Kouli finanšu darījumus. Ģimenei bijuši kopēji konti. Šobrīd man negribētos traucēt atraitni ar šādu lūgumu.

- ...Un izbiedēt viņu, iekams būsiet tikusi skaidrībā, -Vitnijs pabeidza Evas vietā. Tad noguldīja prāvās plaukstas uz galda. - Jūs uzskatāt, ka viņš ņēmis naudu?

- Man ļoti negribētos tam ticēt.

- Rīkojieties, - Vitnijs pavēlēja. - Tikai neuzkrītoši. Es parūpēšos par pilnvaru, bet jūs gādājiet man rokā Kouli slepkavu.

Atlikušo dienas daļu Eva pavadīja, pētīdama Kouli personas lietu, iepazīdamās ar viņam uzticētajiem uzdevumiem un cenšoties pēc iespējas pamatīgāk izprast šo cilvēku.

Pagaidām šķita, ka te ir darīšana ar parastu vidusmēra policistu, kas darbojies stabili, tomēr nav izrādījis īpašu iniciatīvu. Viņš pavisam reti kavējis dežūras, bet tikpat reti piekritis pastrādāt vienu otru virsstundu.

Tā kā Kouli ieroci lietojis ļoti apdomīgi, viņš nekad nav ticis pakļauts apjomīgai psiholoģiskai testēšanai. Sekmīgi pabeidzis vai grasījies pabeigt ievērojamu skaitu lietu. Ziņojumi bijuši rūpīgi izstrādāti, kodolīgi un vispusīgi.

Eva nosprieda, ka Kouli, mats matā sekodams likuma burtam, apzinīgi paveicis savu darbu, bet pēc tam devies uz mājām un izmetis visu no galvas līdz nākamajam ritam.

Eva nebeidza vien brīnīties, kā tas vispār ir iespējams.

Militārajā dienestā pavadītais laiks sniedza ļoti līdzīgu ainu. Kouli nebija nedz iekūlies nepatikšanās, nedz ari īpaši izcēlies dienesta biedru vidū. Pieteicies armijā divdesmit divu gadu vecumā, viņš bija nodienējis sešus gadus, divus pēdējos no tiem pavadīdams militārās policijas rindās.

Netrūka neviena punkta uz "i". Pēc Evas domām, Kouli bija dzīvojis nevainojami parastu dzīvi. Gandrīz pārlieku parastu.

Piezvanot "Šķīstītavas" apsargam Nesteram Vainam, Eva bija spiesta runāt ar viņa sievu, kas izmocītā balsī paskaidroja, ka virs esot saslimis, tālab atgriezies no nakts maiņas agrāk nekā parasti. Viņa pati tikko esot pārbraukusi no slimnīcas, kur aptuveni trijos no rīta ticis ievietots viņas vīrs -radušās aizdomas par akūtu apendicītu.

Tas bija brīnišķīgs alibi. Evai izdevās izdabūt no misis Vainas tikai ieteikumu aprunāties ar kādu striptīza meiču, vārdā Nensija, kura bija grozījusies tuvumā tieši tajā brīdī, kad Kouli pierunājis viņas vīru doties mājās.

Drošības labad Eva tomēr piezvanīja uz slimnīcu, kur saņēma apstiprinājumu, ka Nesteram Vainam no paša rīta izdarīta apendicīta operācija.

Nesteru varu izsvītrot, Eva pie sevis noteica, ierakstīdama nopratināmo personu sarakstā striptīza meičas vārdu.

Mēģinājums sazvanīt leitnantu Mi'lsu un detektīvi Mar-tinesu izrādījās nesekmīgs. Viens bija aizņemts uzdevumā, otra atradās ārpus tālruņa uztveršanas zonas. Atstājusi abiem paziņojumu, Eva savāca savas piezīmes un grasījās doties uz mājām, nospriezdama, ka šovakar kārtīgi papētīs Kouli finanses.

Eva sastapa Pībodiju pie rakstāmgalda kopējā darba telpā, cīnoties ar milzīgu dokumentu kalnu.

- Atstāj kaut ko rītdienai un ej mājās.

- Tu saki? - Pametusi skatienu rokaspulkstenī, Pībodija sāka starot. - Turklāt mēs beidzam darbu gandrīz laikā. Astoņos es vakariņoju kopā ar Čārlzu. Man vēl atliks brīvs brītiņš, lai savestu sevi kārtībā.

Izdzirdējusi Evas pikto ieņurdēšanos, Pībodija pasmīnēja.

- Vai zini, kādas ir grūtības, satiekoties vienlaikus ar diviem puišiem?

- Vai tad tu uzskati Maknabu par savu puisi?

- Labā noskaņojumā viņš ir burvīgs kontrasts Čārlzam. Nu, vai saprati, kur tās grūtības, satiekoties ar abiem?

- Nē, Pībodija, saki vien pati.

- Tādu nav. - Skaļi smiedamās, Pībodija pagrāba somu un skriešus metās projām. - Redzēsimies rīt!

Eva pagrozīja galvu. Viņai bija pārpārēm gana ar grūtībām, ko radīja viens vienīgs vīrietis. Sasodīts, ja laimēsies neaizkavējoties izkļūt no Centrālā iecirkņa, viņa pat varētu pārmaiņas pēc ierasties mājās pirms viņa.

Pa ceļam uz mājām Eva pārbaudes nolūkā mēģināja izmest no prāta domas par darbu. Blīvā satiksmes straume neļāva atslābināt uzmanību, savukārt visur izvietotās košās reklāmas piedāvāja visu iespējamo, sākot no pavasara apģērbu kolekcijām līdz modernāko sporta mašīnu modeļiem.

Pamanījusi kādā neona ugunīs zaigojošā reklāmā pazīstamu seju, Eva gandrīz ietriecās līdzās braucošā automašīnā.

Augstu virs Trīsdesmit ceturtās ielas šūpojās liesmainu matu vainaga ieskautā Meivisas Frīstones seja. Ik pēc sekundes matu krāsa mainījās - tie kļuva te zeltaini, te apžilbinoši zaļi.

Reklāma ir tieši Meivisas garā, Eva nodomāja, nemanīdama, ka sejā kavējas muļķīgi plats smaids.

- Apžēliņ, vai viņa pati to jau ir redzējusi? Tas tik ir blieziens!

Evas senākā draudzene Meivisa, ko viņa savulaik bija arestējusi par zādzībām uz ielas, bija nogājusi garu ceļu, vispirms kļūstot par dziedātāju trešās šķiras naktsklubos, bet pēc tam par īstu popmūzikas pasaules zvaigzni.

Tiklīdz Eva bija sameklējusi mobilo tālruni, vēlēdamās nekavējoties dalīties iespaidos ar Meivisu, aparāts iezvanījās pats.

- Hallo? - Kaut gan aizmugurē nepacietīgi signalizēja vismaz septiņas astoņas mašīnas, Eva joprojām nespēja novērst skatienu no neona ugunīs mirdzošās reklāmas. - Dalasa klausās.

- Sveika, Dalasa!

- Vebsters? - Evas pleci neviļus saspringa. Tiesa, viņa bija personiski pazīstama ar Donu Vebsteru, bet kurš policists priecātos par zvanu no Iekšlietu biroja? - Kālab tu zvani uz manu mobilo tālruni? Noteikumi paredz izmantot oficiālus saziņas ceļus.

- Gribu mazliet aprunāties ar tevi. Vai tev atradīsies pāris minūtes laika?

- Tu taču jau runā ar mani.

- Vēlos aprunāties aci pret aci.

- Kāpēc?

- Nespītējies, Dalasa. Tas aizņems tikai desmit minūtes.

- Es braucu uz mājām. Parunāsim rīt!

- Tikai desmit minūtes, - Vebsters atkārtoja. - Satiksimies pie parka iepretī tavai mājai.

- Vai Iekšlietu birojam radušās pretenzijas?

- Parunāsim, kad satiksimies. - Balsī skanošais uzvaras prieks saasināja Evas aizdomas.

- Tiekamies pie parka. Atrodos tieši aiz tevis.

Piemiegtām acīm ieskatījusies atpakaļskata spogulītī, Eva konstatēja, ka Vebsters nav melojis. Neteikdama ne vārda, viņa nolika klausuli.

Pametusi aiz muguras mājas vārtus, Eva principa pēc nobrauca vēl pusotru kvartālu, tad, pārliecinājusies, ka citu stāvvietu tuvumā nav, ieņēma vienīgo brīvo vietu.

Viņa nejutās izbrīnīta, kad Vebsters atstāja auto neatjautā vietā līdzās citai, un, nelikdamies manām eleganta pāra un trīs ne mazāk elegantu afgāņu kurtu augstprātīgos skatienus, pievienojās viņai.

Šis vīrietis nekavējoties lika lietā savu spēcīgāko ieroci -smaidu -, pie viena saglabājot gaišzilo acu skatienā draudzīgu ieinteresētību. Gadiem ejot, kalsnajā, paskarbajā sejā aizvien jūtamāk šķita iezīmējamies askētiska zinātņu vīra vaibsti. Tumšbrūnie, vijīgie mati bija apgriezti pavisam īsi.

- Tu esi iepeldējusi plašos ūdeņos, Dalasa, ja reiz mitinies tik smalkā rajonā.

- Jā, trakoti noriebušies ikmēneša kaimiņu saieti. Ko tu gribi, Vebster?

- Kā tev vispār klājas? - viņš ikdienišķā tonī apvaicājās, sākdams soļot uz parku, kas vilināja ar lekniem zālieniem un maigi pavasarīgā zaļumā saplaukušiem kokiem.

Norijusi aizkaitinājumu, Eva sagrūda rokas kabatās un pieskaņoja soļus Vebstera gaitai.

- Man klājas labi. Un tev?

- Grēks žēloties. Jauks laiciņš. Pavasarī Ņujorka ir burvīga.

- Vai ņujorkieši arī? Uzskatīsim, ka tukšo pļāpu limits ir izsmelts. Ko tu no manis gribi?

- Tev nekad nav paticis patērzēt. - Vienīgo reizi, kad viņam bija izdevies iedabūt Evu gultā, viņi netika pārmijuši gandrīz ne vārda. - Varbūt pameklēsim brīvu soliņu? Šis vakars ir īpaši jauks.

- Es nevēlos meklēt brīvu soliņu un tērzēt par laiku. Gribu doties uz mājām, un tieši to es arī darīšu, ja tev nav nekā interesantāka, ko man pavēstīt. - Eva pagriezās un paspēra trīs solus.

- Tev uzticēta Kouli slepkavības izmeklēšana.

- Tas tiesa. - No jauna pagriežoties pret Vebsteru, Evas smadzenēs ieskanējās trauksmes zvans. - Un kāda gar to daļa Iekšlietu birojam?

- Es neapgalvoju, ka birojam būtu gar to kāda daļa -protams, izņemot policista nogalināšanas gadījumos paredzētās pārbaudes.

- Parastajā procedūrā nav ietverta personiska un neoficiāla tikšanās ar lietas izmeklētāju.

Vebsters paslēja roku.

- Mēs esam pazīstami tik sen. Sasodīts, jau kopš Policijas akadēmijas laikiem. Man likās - personiska satikšanās būs draudzīgāks žests.

Neatraudama skatienu no viņa sejas, Eva pienāca tuvāk, līdz-abi stāvēja aci pret aci.

- Neapvārdo zobus, Vebster. Kāpēc birojs ieinteresējies par izmeklēšanu, kas uzticēta man?

- Paklau, es izlasīju tavu pirmo ziņojumu. Tā ir viena draņķīga padarīšana, un viegli nebūs nevienam - nedz departamentam, nedz viņa nodaļai un ģimenei.

Evas smadzenēs sāka griezties atskārtas zobratiņi.

- Vai tu pazini Kouli?

- Tā gluži nevarētu teikt. - Vebstera sājajā smaidiņā ieaudās rūgtums. - Vairums detektīvu nemīl ielaisties darīšanās ar Iekšlietu biroju. Jocīgi gan, mēs visi nosodām negodīgus policistus, bet neviens nevēlamies izrādīt kādu nieku ieinteresētības, lai izvestu viņus skaidros ūdeņos.

- Vai tu gribi teikt, ka Kouli spēlēja netīras spēlītes?

- Prātā nenāk. Es neapspriestu ar tevi iekšējo izmeklēšanu pat tad, ja tāda būtu ierosināta.

- Blēņas, Vebster. Gatavās blēņas. Ir nogalināts policists. Ja viņš bijis iejaukts nelikumībās, man tas jāzina.

- Man nav tiesību apspriest ar tevi jautājumus, kas atrodas biroja kompetencē. Starp citu, pamanīju, ka esi rakņājusies Kouli finanšu dokumentos.

Eva brītiņu paklusēja, apvaldīdama dusmas, kas draudēja uzkūsāt pāri malām.

- Man nav tiesību apspriest ar tevi jautājumus, kas skar šīs slepkavības izmeklēšanu. Interesanti zināt, kālab noteikta šīs izmeklēšanas daļa nonākusi okšķeru biroja uzmanības lokā.

- Tagad tu esi tā, kas mēģina izvest mani no pacietības. -Nezaudēdams savaldību, Vebsters viegli paraustīja plecus. - Es biju iecerējis tevi draudzīgi un neoficiāli pabrīdināt, ka visiem būs svētīgāk, ja izmeklēšanai bez lieka trokšņa tiks aši pielikts punkts.

- Vai Kouli bija sapinies ar Rikeru?

Kaut arī Vebstera vaigā nevilšus noraustījās muskulītis, balss saglabāja mieru.

- Nesaprotu, par ko tu runā. Rakņāšanās pa detektīva Kouli finansēm tev neko nedos, tikai lieki sāpinās viņa ģimeni. Tas cilvēks taču tika nogalināts ārpus darbalaika.

- Viņš bija policists un tika nosists ar metāla nūju. Sieva palikusi atraitnēs, divi bērni zaudējuši tēvu. Vai gribi teikt, ka tam visam nav nozīmes tikai tāpēc, ka viņš tobrīd nepildīja policista darba pienākumus?

- Nekādā ziņā. - Vebsteram pietika pieklājības, bet varbūt veselā saprāta, lai lautu nojaust, ka jūtas mazliet neērti. Viņš novērsa skatienu.

- Vebster, neuzdrošinies mani mācīt, kas un kā būtu darāms. Neuzdrošinies stāstīt man, kā veicama slepkavību izmeklēšana. Tu pameti darbu policijā. Es ne.

- Dalasa... - Viņš panāca Evu, pirms viņa bija tikusi līdz ielai un satvēra aiz rokas, gatavodamies neizbēgamam dusmu izvirdumam.

Taču Eva tikai pagriezās un uzlūkoja viņu ar ledaini saltu, tukšu skatienu.

- Aizvāc roku! Nekavējoties.

Vebsters paklausīja, sabāzdams rokas kabatās.

- Gluži vienkārši mēģinu tev iestāstīt, ka birojs vēlas, lai izmeklēšana tiktu pabeigta bez lieka trokšņa.

- Man nospļauties uz to, ko vēlas birojs. Ja tev ir kas sakāms sakarā ar detektīva Kouli nāves apstākļu izmeklēšanu, dari to oficiāli. Nekad vairs neuzdrošinies man sekot, Vebster. Skaidrs?

Eva aizcirta durtiņas, nogaidīja pārrāvumu ne īpaši dzīvajā satiksmes straumē un apgrieza auto.

Vebsters noraudzījās, kā Eva attālinās, iestūrē augsto vārtu ailā un nozūd pasaulē, kas bija kļuvusi par viņas mājām. Tad trīs reizes dziļi ievilka elpu. Tas nepalīdzēja, un viņš nikni iespēra pa auto aizmugurējo riteni.

Vebsters kaunējās par savu rīcību. Bet vēl sāpīgāk dzēla atskārta, ka visus šos gadus viņam tā arī nebija izdevies aizmirst Evu.

TREŠĀ NODAĻA

Iestūrēdama auto piebraucamajā cejā, kas veda uz krāšņo pelēka akmens namu - viņas un Rorka kopīgajām mājām Eva kūsāja niknumā.

Lūk, kas bija iznācis no iedomas nevilkt darbu līdzi uz mājām. Sasodīts, bet ko darīt tad, ja darbs seko viņai teju vai līdz slieksnim? Vebsters bija kaut ko uzošņājis, un tas nozīmēja tikai to, ka birojs perina savus plānus.

Vajadzēja nomierināties un izgaisināt niknumu, ko bija izraisījusi Vebstera okšķerēšanās. Daudz svarīgāk patlaban šķita padomāt par to, ko viņš bija mēģinājis aizplīvurotā veidā pavēstīt. Bet vēl nozīmīgāks uzdevums - izprast to, kas bija palicis nepateikts.

Eva pameta mašīnu piebraucamā ceļa galā gan tāpēc, ka viņai tā šķita ērtāk, gan arī vēlēdamās pakaitināt Rorka augstprātīgo namzini Samersetu.

Paķērusi somu ar dokumentiem, Eva metās augšā pa kāpnēm, bet pusceļā apstājās, dziļi izelpoja un apsēdās turpat uz pakāpieniem.

Pienācis laiks izmēģināt ko jaunu, viņa nosprieda. Gluži vienkārši pasēdēt un izbaudīt skaisto pavasara vakaru, pa-tīksmināties par plašajiem zālieniem, par ziedošu krūmu un koku puduriem, kas iezīmējās pret tumstošajām debesīm. Mitinoties šajā namā jau gandrīz gadu, Eva pavisam reti bija atradusi laiku papriecāties par apkārtnes skaistumu, pienācīgi novērtējot Rorka veikumu un atzīstamo stila izjūtu.

Tornīšiem greznotais, bagātīgi stiklotais nams, nodrošinot tā iemītniekiem elegantu un ērtu dzīvi, šķita gluži kā piemineklis labai gaumei un bagātībai. Neskaitāmās nama istabas, kas piedāvāja visas iedomājamās vai pat neiedomājamās ērtības, greznoja milzīgs skaits mākslas priekšmetu un senlietu.

Nams slējās iespaidīga parka vidū. Rorks piederēja pie cilvēkiem, kam nepieciešama plaša dzīves telpa. Tomēr -atšķirībā no daudziem - viņš prata to piepildīt ar saturu, jo vienlaikus bija saglabājis spēju izjust prieku kaut vai par vienu vienīgu ziedu, kas uzplaukst un novīst tam atvēlētajā laikā.

Izdaiļojis apkārtni ar puķudobēm, dekoratīviem krūmiem un kokiem, kas turpinās zaļot arī pēc tam, kad nama saimnieku vairs nebūs starp dzīvajiem, Rorks bija norobežojies no lielpilsētas ar augstām akmens sienām, režģotiem metāla vārtiem un sarežģītām drošības sistēmām.

Par spīti tam, šķita, ka pilsēta slapstās un ošņājas aiz stūra kā nemierīgs, izsalcis suns.

Mūru iežogotais dabas skaistums itin kā simbolizēja Rorka - iespējams, arī viņas - dziļākās būtības divējādību.

Rorks bija uzaudzis Dublinas nabadzīgo rajonu netīrajās ielās un lētajos mitekļos, nopūlēdamies visiem spēkiem, lai izdzīvotu un izsistos uz augšu. Savukārt Evu, kuras bērnību šķita slēpjam necaurredzama tumsa, joprojām vajāja atmiņu uzplaiksnījumi, paretam ļaujot ieraudzīt sevi tādu, kāda viņa savulaik bijusi un ko darījusi, lai izglābtos.

Rorks norobežojās no pagātnes ar naudas, varas un ietekmes palīdzību. Evai šim nolūkam kalpoja policistes profesija. Abi bija gatavi teju vai uz visu, lai netiktu sagrautas šīs aizsargbarjeras. Eva nodomāja, ka tikai kopā viņi kļuvuši par... savā ziņā parastiem cilvēkiem, parastu pāri, kas apprecējies un nodibinājis kopdzīvi.

Tieši tālab Eva, joprojām glabādama sirdī aizritējušās dienas sārņus, tagad sēdēja uz mājas kāpnēm, vēroja vēja šūpotos ziedu ķekarus un gaidīja Rorku.

Drīz vien viņa ieraudzīja garu melnu limuzīnu, kas līgani tuvojās pa piebraucamo ceļu. Atvērās aizmugurējās durtiņas, Rorks izkāpa un pārmija pāris vārdu ar šoferi. Kad auto aizslīdēja projām, viņš tuvojās, sev vien raksturīgajā veidā lūkodamies tieši Evas sejā. Neviens nebija raudzījies uz Evu tā, it kā šādā brīdī pasaule vairs neeksistētu un būtu palikuši tikai viņi abi.

Kaut arī Eva bija to pieredzējusi neskaitāmas reizes, ilgais, ciešais skatiens ikreiz lika sirdij notrīsēt.

Apsēdies līdzās, Rorks nolika malā dokumentu portfeli.

- Sveiks, - Eva ierunājās.

- Sveika. Jauks vakars, vai ne?

- Jā, puķes zied kā trakas.

- Tiesa gan. To laikam mēdz dēvēt par pavasara atdzimšanu. Nodrāzta, bet gana patiesīga frāze kā jau vairums nodrāzto teicienu. - Rorks pārlaida roku pār viņas matiem. - Ko tu te dari?

- Neko.

- Skaidrs. Tas tev nav raksturīgi, mīļā.

- Tas ir eksperiments. - Viņa sakrustoja noskrambātos zābaciņos ieautās pēdas. - Es pārbaudīju, vai pratīšu atstāt darbu Centrālā iecirkņa sienās.

- Un kā izdevās?

- Ne īpaši veiksmīgi. - Atmetusi galvu, Eva pievēra acis, mēģinādama atdzīvināt sajūtas, ar kādām bija uzsākusi mājupceļu. - Sākumā man veicās gluži labi. Redzēju Meivisas reklāmu.

- Iespaidīga, vai ne?

- Tu man nestāstīji par to.

- Reklāma tika uzstādīta tikai šodien. Cerēdams, ka pamanīsi to pa ceļam uz māju, gribēju sagādāt tev jauku pārsteigumu.

- Pārsteigums izdevās. - Evas seja atplauka smaidā. - Gandrīz taranēju līdzās braucošo mašīnu. Muļķīgi smaidīju un grasījos nekavējoties sazināties ar Meivisu. Diemžēl nepaguvu, jo iezvanījās tālrunis.

- Tātad labos nodomus atkal izjauca darbs.

- Vairāk vai mazāk. Zvanīja Vebsters. - Smaids atkal izplēnēja. Sarauktu pieri raudzīdamās uz ziedošajiem kokiem, Eva nepamanīja, ka Rorks saspringst. - Dons Vebsters no Iekšlietu biroja.

- Jā, es atceros. Ko viņš gribēja?

- Tieši to es patlaban mēģinu izprātot. Viņš piezvanīja uz manu mobilo un lūdza personisku satikšanos.

- Patiešām? - Rorka balss skanēja maldinoši rāmi.

- Viņš esot sekojis manai mašīnai jau no Centrālā iecirkņa. Mēs satikāmies kvartāla attālumā no šejienes. Brītiņu patēlojis jauku un draudzīgi noskaņotu sarunu biedru, Vebsters uzsāka izvairīgu riņķadanci ap Kouli lietu. - Atminoties Šo sarunu, Evai atkal uzkūsāja asinis. - Birojs, raugi, vēloties, lai izmeklēšana tiktu pabeigta bez lieka trokšņa, un viņiem ļoti nepatīkot mana interese par Kouli finanšu darījumiem. Tomēr nekas netika nedz atklāti apstiprināts, nedz nepārprotami noliegts. Galu galā Vebsters tikai esot gribējis mani draudzīgi, neoficiāli pabrīdināt.

- Vai tu viņam noticēji?

- Nē, tomēr pagaidām netieku gudra, kādu pasaciņu viņš man vēlējies "iebarot". Es neciešu pat domu, ka biroja ok-šķerīgie pirksteļi grābstās ap man uzticētām lietām.

- Tam vīram ir personiska rakstura interese par tevi.

- Vebsteram, vai? - Evas skatiens pauda neviltotu izbrīnu. - Tu maldies. Tiesa, pirms daudziem gadiem mēs pavadījām kopā vienu vienīgu nakti. Tas bija šo attiecību sākums un gals.

Tev varbūt, Rorks nodomāja, tomēr nolēma neizvērst šo tematu.

- Tā vai citādi, bet es joprojām netieku skaidrībā, vai viņš ieradās Kouli vai galvenokārt Rikera dēļ.

- Runa ir par Maksu Rikeru?

- Jā. - Evas skatienā iezaigojās tērauda saltums. - Tu viņu pazīsti. Man vajadzēja to nojaust.

- Savulaik esam tikušies. Kāds Rikeram sakars ar Kouli?

- Kouli darbojies komandā, kas pirms pusgada palīdzēja gatavot Rikera arestu, kaut arī nepiederēja pie galvenajiem spēlētājiem. Rikeram toreiz izdevās izlocīties, tomēr tas prasīja viņam krietni daudz laika un naudas. Nav izslēgts, ka Rikers mēģina atriebties, novākdams operācijā iesaistītos policistus.

- Tas, ko šorīt redzēju "Šķīstītavā", nepavisam neatgādina Rikera rokrakstu.

- Diezin vai viņš būtu atstājis tur savus pirkstu nospiedumus.

- Ahā, skaidrs. - Rorks brītiņu paklusēja. - Tātad tu gribi noskaidrot, vai man ar Rikeru kādreiz bijušas biznesa attiecības.

- Es tev to nejautāju.

- Jautā gan, tikai ne atklātā tekstā. - Viegli noskūpstījis Evas roku, Rorks piecēlās.

- Paiesimies mazliet.

- Izrādās, ka tomēr esmu atvilkusi darbu uz mājām. -Eva pasmaidīdama ļāva uzraut sevi kājās. - Eksperiments cietis neveiksmi. Jāsāk kaut ko darīt.

- Darbs veiksies raitāk, ja mēs noskaidrosim šo jautājumu līdz galam. - Neatlaizdams Evas roku, Rorks sāka iet pāri zālienam.

Sulīgi zaļajā zālē kā baltas un sārtas sniegpārslas gulēja vēja notrauktās ziedlapas. Puķes, kurām Eva nezināja nosaukumus, bagātīgos viļņos tiecās izplūst pār dobju malām, atvizēdamas nespodri zilos un mirdzoši baltos krāstoņos. Dienai palēnām dziestot, pār pasauli nolaidās maigs mijkrēslis. Nāsis uztvēra saldu, gaistošu ziedu smaržu, kas uzbūra iztēlē idilliskas lauku noskaņas.

Spēji noliecies un noplūcis baltu tulpi, kuras nevainojamais ziedkauss Šķita kā skulptora rokas darināts, Rorks pasniedza ziedu Evai.

- Jau gadiem ilgi neesmu nedz saticis, nedz ielaidies darīšanās ar Maksu Rikeru. Tomēr savulaik mums bija viens otrs kopīgs bizness.

Aplūkojot balto tulpi, Eva šķita teju vai saklausām lielpilsētu ošņājamies ap dārza vārtiem.

- Un kāda veida bizness tas bija?

Rorks apstājās un atlieca Evas galvu, lai ieskatītos acīs, un bija satriekts, pamanot skatienā neslēptas bažas.

- Vispirms gribu apliecināt, ka pat cilvēkiem ar tik ... sacīsim, eklektisku gaumi kā manējā... nav pieņemami zināmi darbības veidi. Viens no tiem ir algotu slepkavību veikšana. Nekad neesmu nogalinājis nedz viņa, nedz arī citas personas uzdevumā.

Eva pamāja ar galvu.

- Liksim mierā šo tavas dzīves daļu.

- Lai notiek!

Tomēr viņi jau bija aizgājuši pārāk tālu, lai spētu apstāties. Eva turpināja Rorka iesākto.

- Vai tu esi tirgojies ar aizliegtām vielām?

- Darbības sākumā man nebija iespēju... Nē, - viņš izlaboja, apzinādamies, cik svarīgi šādā brīdī būt pilnīgi godīgam. - Laikā, kad nebiju pārlieku izvēlīgs tirgojamo preču klāstā, man gadījās laiku pa laikam pārdot aizliegtas vielas, un vairākos darījumos iesaistījās arī Rikers un viņa organizācija. Pēdējo reizi mēs sadarbojāmies... jēziņ, tas bija pirms desmit gadiem. Man nepatika viņa paņēmieni, turklāt es pamazām iekaroju tik stabilu stāvokli, ka man vairs nevajadzēja sadarboties ar sev netīkamiem cilvēkiem.

- Skaidrs.

- Eva... - Rorka skatiens kavējās pie viņas sejas. - Jau tad, kad mēs iepazināmies, vairums manu uzņēmumu darbojās likuma noteiktajos ietvaros. Šādu izvēli biju apzināti izdarījis jau pirms laba laika. Sastapis tevi, es pārdevu vai arī pārveidoju visus uzņēmumus, kuru darbība joprojām bija apšaubāma. Darīju to tālab, lai nesagādātu tev nepatīkamus brīžus.

- Tev nav jāsaka man tas, ko es jau zinu.

- Domāju, ka tomēr nenāks par ļaunu šo to atgādināt. Kaut arī tavā labā esmu ar mieru darīt visu, kas manos spēkos, es nespēju mainīt savu dzīvi un pagātni, kas izveidoja mani tādu, kāds esmu šobrīd.

Eva paraudzījās uz glezno un nevainojamo ziedu savā rokā. Tad ielūkojās Rorka sejā. Viņš nebija nevainojams, bet -Dievs liecinieks - labāku un sev piemērotāku līdzgaitnieku viņa nespēja ne iedomāties.

- Es nemaz negribu, lai tu kaut ko maini. - Evas plaukstas nolaidās uz Rorka pleciem. - Ar mums viss ir un būs kārtībā.

Pēc vakariņām, kuru laikā abi cītīgi vairījās pieminēt darbu, Eva iekārtojās savā kabinetā un sāka pētīt Tādža un Pet-sijas Kouli finanšu stāvokli.

Vispusīgi izpētījusi iegīīto informāciju, izdzērusi trīs tasītes kafijas un nonākusi pie viena otra secinājuma, Eva piecēlās, pieklauvēja pie durvīm, kas šķīra viņu darba telpas, un iegāja Rorka kabinetā.

Viņš sēdēja aiz rakstāmgalda un runāja pa tālruni. Pamanījis Evu, Rorks pavicināja roku, aicinādams pagaidīt, un nospieda taustiņu, kas ļāva sekot līdzi sarunai. Izklausījās, ka viņa sarunu biedrs atrodas Tokijā.

- Fumi-san, man ļoti žēl, bet šoreiz projekts neapmierina manas prasības.

- Protams, runa pagaidām ir tikai par uzmetumu, ko iespējams apspriest, mainīt un papildināt. - Balss skanēja skarbi un aprauti. Eva nodomāja, ka arī viņas vīra laipnais un pieklājīgais izteiksmes veids slēpj sevī ne mazāku skarbumu.

- Tad mēs varētu to apspriest pēc tam, kad aprēķini vairs nebūs tikai uzmetumu līmenī.

- Rork-san, uzskatīšu par godu apspriest šo jautājumu ar jums personiski. Arī mani kompanjoni uzskata, ka tik delikātu pārrunu veikšanai būtu nepieciešama jūsu klātbūtne. Tokija pavasarī ir īpaši skaista. Varbūt jūs vēlētos tuvākajā laikā apciemot mūsu pilsētu? Pats par sevi saprotams, ka ceļojuma izdevumus segtu mēs.

- Lai cik vilinoša man liktos šāda iespēja, diemžēl aizņemtības pēc ceļojums uz Tokiju izpaliks. Tomēr priecāšos sastapties ar jums un jūsu kompanjoniem Ņujorkā. Ja tas jums šķiet pieņemami, atliek vienīgi sazināties ar mana biroja administratori. Viņa ar prieku palīdzēs sagatavot šo apmeklējumu.

Iestājās neilga pauze.

- Pateicos par laipno ielūgumu. Apspriedīšos ar saviem kompanjoniem un, cik ātri vien iespējams, došu jums ziņu ar biroja administratores starpniecību.

- Gaidīšu ar nepacietību. Palieciet sveiks, Fumi-san!

- Ko tu grasies pirkt šajā reizē? - Eva apvaicājās.

- To mēs vēl redzēsim, bet ko tu sacītu par Japānas beisbola komandu?

- Man patīk beisbols, - Eva pēc mirkļa atzina.

- Jauki. Leitnante, kā varu palīdzēt?

- Ja esi pārāk aizņemts, pērkot sporta komandas, varu pagaidīt.

- Kamēr nav notikušas nopietnas pārrunas, es vispār neko nepērku. - Rorka skatienā pazibēja plēsonīgs spīdums. - Turklāt pārrunas katrā ziņā risināsies manā teritorijā.

- Labi, tad vispirms kaut ko pavaicāšu. Ko tu darītu, ja es kategoriski atteiktos apspriest ar tevi savu profesionālo darbību?

- Skaidrs kā diena - iepļaukātu. - Viņš piecēlās, priecādamies, ka izdevies Evu sasmīdināt.

- Tomēr ceru, ka tiktāl nenonāks. Kāpēc tu jautā?

- Esmu briesmīgi izbijusies, ka nedabūju pļauku, tālab mēģināšu to pašu pateikt citiem vārdiem. Vai var būt tā, ka divi cilvēki ir laimīgi precējušies, dzīvo vienā mājā, bet viens no viņiem nezina neko par otra darbu? - Manīdama, ka Rorks neizpratnē rauc uzacis, Eva izlamājās. - Protams, uz tevi tas neattiecas. Kurš gan spēj saprast ar ko tu nodarbojies? Labi vēl, ka man tas ir skaidrs vismaz vispārējos vilcienos. Tu iegādājies visu, kas vien nonāk tev pa ķērienam, ražo un pārdod gandrīz ikvienu cilvēcei zināmu mantu vai produktu. Un šobrīd tu apsver iespēju iegādāties japāņu beisbola komandu. Redzi nu!

- Apžēliņ, izrādās, ka manā dzīvē var lasīt kā atvērtā grāmatā. - Viņš apgāja apkārt rakstāmgaldam. - Ja atgriežamies pie tava jautājuma - jā, uzskatu, ka ir iespējams dzīvot kopā un nezināt nenieka par partnera darbu vai ārpusmājas interesēm. Un ja nu es esmu aizrāvies ar makšķerēšanu?

- Ar makšķerēšanu?

- To es minu tikai piemēra pēc. Pieņemsim, ka esmu kaislīgi aizrāvies ar šo vaļasprieku un bieži vien nedēļas nogalēs lidoju uz Montānas pavalsti pasēdēt pie ūdeņiem. Vai tad tu pievērstu uzmanību maniem makšķernieku stāstiem un uzmanītu, kad atgriežos mājās?

- Aizrāvies ar makšķerēšanu? - Eva atkārtoja, likdama viņam iesmieties.

- Redzi nu, vai tagad tev ir skaidrs, ko es ar to gribēju teikt? Tātad atbilde uz tavu jautājumu ir apstiprinoša. Bet tagad saki, kāpēc tu uzdevi šo jautājumu?

- Gluži vienkārši mēģinu izveidot pēc iespējas skaidrāku priekšstatu. Tā vai citādi - lai tev nerastos kārdinājums mani iekaustīt - un tad man nekas cits neatliktu, kā vien savaldīt tevi - es labprāt aprunātos ar tevi par vienu otru profesionālas dabas jautājumu. Varbūt tu uzmestu aci...?

- Lai notiek! Tikai ņem vērā, ka tev neizdotos mani savaldīt.

- Un kā vēl...

- Tikai tad, ja es lautu, - Rorks paziņoja, dodamies uz Evas kabinetu.

Datora ekrānā joprojām rindojās skaitļu virknes, kas vēstīja par Kouli ģimenes finansiālo stāvokli. Piemeties uz rakstāmgalda stūra, Rorks pielieca galvu un pārlaida skatienu ekrānam.

Abi zināja, ka cipari viņam nozīmē gluži vai dzīvības dvašu. Šķita, ka Rorks tos uzņem sevī ar katru elpas vilcienu.

- Staridarta izdevumi, kas atbilst tipiskas vidusšķiras ģimenītes dzīvesveidam, - viņš paziņoja.

- Mēreni, savlaicīgi nokārtoti īres maksājumi. Maksa par mašīnu, apkopes un garāžas izdevumi gan šķiet tā kā nedaudz par augstu. Nav brīnums, ka viņš bija spiests piepelnīties. Toties apģērbam, ēdienam un izklaidēm viņi tērējušies samērā skopi. Ik pēc diviem mēnešiem uzkrājumu kontā noguldītā summa atbilst viņa algas līmenim. Šo ģimeni nevar turēt aizdomās par ienākumiem neatbilstoši plašu dzīvesveidu.

- Tā tas varētu būt. Interesi izraisa vienīgi izdevumi par mašīnu - ja ņemsim vērā to, ka Kouli lietojis dienesta mašīnu un nedz viņam, nedz sievai nepieder personiskais auto.

- Tiešām? - Saraucis pieri, Rorks vēlreiz ielūkojās ekrānā. - Tātad zem pieticīgās čaulas slēpjas kaut kādas nelikumības, tomēr nekas īpaši nozīmīgs tas nevar būt, jo runa ir tikai par četriem tūkstošiem mēnesī.

- Nozīmīgs ir katrs sīkums, - Eva nomurmināja. - Tagad uzmet aci ieguldījumu kontam - uzkrājums bērnu mācībām koledžā, pensijai un ietaupījumiem nebaltai dienai. -Noklikšķinājusi peli, viņa izdzirdēja Rorku noelšamies.

- Dažs labs ir nopietni parūpējies par nākotni. Pusmiljons pēdējo piecu mēnešu laikā - tas ir pieklājīgs papildinājums. Tomēr es ieteiktu ieguldīt naudu radošāk un daudzveidīgāk, turklāt izvēloties galvenokārt jomas, kas nes vislielāko peļņu.

- Viņam vairs nav nepieciešams finanšu konsultants. Skaidrs ir tikai tas, ka, liekot centu pie centa, policists nevar sakrāt pusmiljonu. Kouli ir spēlējis netīru spēli. - Valdīdama dusmas, Eva apsēdās. - Viņš ir ņēmis naudu. Jautājums tikai, no kā un kāpēc. Tikai savādi, ka viņš nav mēģinājis rūpīgāk nomaskēt savus naudas darījumus, rīkodamies sasodīti pašpārliecināti. - No jauna pielēkusi kājās, Eva sāka nemierīgi mērot soļiem istabu. - Nudien, gluži apbrīnojama pašpārliecība. Nedomāju, ka viņš bija muļķis. Drīzāk milzīgi pārliecināts par sevi, drošs, ka neviens neko ne-uzodīs.

- Ja Kouli nebūtu nogalināts, nevienam pat prātā nenāktu rakņāties viņa finansēs, - Rorks gluži pamatoti aizrādīja. - Viņa dzīvesveids neradīja aizdomas. Kouli ģimene dzīvoja atbilstoši legāliem ienākumiem.

- Jā, viņš godīgi nostrādāja savu dežūru, tad atgriezās mājās pie savas jaukās sieviņas un bērniem. Un tā dienu no dienas. Nekā acīs krītoša. Šādiem cilvēkiem parasti nepievērš īpašu uzmanību, bet visiem viņi patīk. Arī Kouli bija jauks un mierīgs puisis. Tomēr par viņu bija sācis interesēties Iekšlietu birojs. - Eva apstājās pie datora. - Birojā zina, ka Kouli ņēma naudu, bet nevēlas, lai tas uzpeldētu atklātībā. Līdz šim birojs nav izcēlies ar īpašu iejūtību, tātad nevar būt runa par vēlēšanos saudzēt sērojošās atraitnes jūtas. Gribētos gan zināt, kurš te kuru piesedz?

- Var gadīties, ka viņi gluži vienkārši sargā savu ietekmes sfēru. Uzsākuši izmeklēt Kouli darbošanos, viņi vēlas to pabeigt paši.

- Tā varētu būt, un to var saprast. - Tomēr šāds pieņēmums šķita sprūstam rīklē kā asaka. - Godīgs vai ne, bet Kouli bija policists, un šī lieta tagad ir manās rokās. - Viņa ar galvas mājienu norādīja uz ekrānu. - Gribu aprunāties ar Maksu Rikeru.

- Leitnante... - Nostājies aiz muguras, Rorks pamasēja viņas saspringtos plecus. - Mana ticība tavām spējām, intelektam un intuīcijai ir neierobežota, tomēr Rikers ir bīstams vīrs, kuram sagādā prieku visādas riebeklības. Sevišķi tad, ja runa ir par sievietēm. Tavu ierašanos viņš uzskatīs par īstu izaicinājumu - it īpaši manis dēļ.

- Tiešām? - Eva nomurmināja, pagriezdamās pret Rorku.

- Nevaru apgalvot, ka mēs sarāvām biznesa attiecības mierīgā un draudzīgā garā.

- Tad es nekavēšos izmantot viņa interesi, lai veiksmīgāk izlauztos caur viņa advokātu izliktajiem šķēršļiem un norunātu tikšanos.

- Ļauj man par to parūpēties.

- Nē.

- Nesaki neko, tikai padomā mirklīti. Ar manu palīdzību tu piekļūsi Rikeram daudz ātrāk un taisnākā ceļā.

- Ne šoreiz, ne šādi. Tu nespēj mainīt savu pagātni, - Eva iebilda. - Rikers ir daļa tavas pagātnes, bet ne šodienas.

- Toties tavējās gan.

- Tas atkal tiesa. Varbūt pamēģināsim nešķirt šīs divas lietas. Ja Rikers ir mūsu tagadnes vai pagātnes daļa, tu uzzināsi visu, ko esmu nodomājusi darīt. Lai kāds policists bijis Kouli, esmu vienīgā, kas tagad kaut ko spēj darīt viņa labā. Tomēr ņem vērā - es pati norunāšu šo tikšanos, kad pienāks īstais brīdis.

- Ļauj man pirms tam mazliet papētīt situāciju, tad tu būsi labāk apbruņota. - Un viņam atliks vairāk laika darīt visu iespējamo, lai Eva nekad nenokļūtu ne tuvumā Rikeram.

- Dari tā. - Tomēr īpaši dedzīgu piekrišanu viņas tonis nepauda. - Bet tagad pastāsti, ko tu par viņu zini. Atklāj to, kas slēpjas zem virskārtas.

Maskēdams raižpilno nemieru, Rorks devās ieliet sev glāzi brendija.

- Pirmajā acu uzmetienā viņš šķiet pievilcīgs un izglītots cilvēks, kas vajadzīgos brīžos prot izturēties ļoti valdzinoši. Viņš ir visai augstās domas par sevi un labprāt uzturas skaistu sieviešu sabiedrībā. Ja palaimējies viņam iztapt, Rikers neskopojas un izrāda dāsnu augstsirdību. Ja ne... - Rorks pagriezās un paskalināja glāzē brendiju. - Viņš spēj būt nežēlīgs un to neslēpj arī attiecībās ar padotajiem un kompanjoniem. Reiz redzēju, kā viņš pāršķēla rīkli kalpotājam, kas bija nejauši saplēsis vīna glāzi.

- Grūti mūsdienās sameklēt labus kalpotājus.

- Vai ne? Galvenais Rikera ienākumu avots ir visdažādāko aizliegto vielu ražošana un izplatīšana, bet viņš nesmādē arī naudiņu, ko ienes ieroču tirdzniecība, politiskas pasūtījuma slepkavības, pornogrāfija un prostitūcija. Viņš jūtas drošībā, jo ir uzpircis vairākas augstu stāvošas valsts amatpersonas. Tiklīdz tu mēģināsi ar Rikeru sazināties, stundas laikā viņa rīcībā būs visa iespējamā informācija par tevi. Eva, viņš uzzinās ari to, ko tu mīļuprāt paturētu noslēpumā uz visiem laikiem.

Kaut arī juzdama kuņģī sāpīgas spazmas, Eva pamāja ar galvu.

- To es kaut kā pārdzīvošu. Vai viņam ir ģimene?

- Kādreiz bija brālis. Baumo, ka pēc kāda strīda Rikers nolēmis saraut radniecības saites. Brāļa līķis tā arī netika atrasts. Viņam ir dēls aptuveni manā vecumā, varbūt pāris gadu jaunāks. Vārdā Alekss. Nekad neesmu viņu sastapis, jo tolaik viņš galvenokārt uzturējās Vācijā. Stāsta, ka Rikers dēlu turot ļoti īsā saitītē, būtībā izolēdams no sabiedrības.

- Un ko tu zini par Rikera vājībām?

- Augstprātība, iedomība, alkatība. Līdz šim viņš nesodīts pratis izdabāt šīm vājībām. Bet pagājušā gada laikā sāka klīst klusas, ļoti piesardzīgas baumas, ka viņa garīgā veselība strauji pasliktinoties, līdz ar to ciešot viņa bizness. Šo aspektu mēģināšu papētīt rūpīgāk.

- Ja viņš patiešām ir saistīts ar Kouli slepkavību, nesodāmībai tiks pieliks punkts. Arī atzinums par psihisku nepilnvērtību nepasargās viņu no cietuma. Kā tu domā, vai viņš piekritīs satikties, ja es izteikšu šādu priekšlikumu?

- Piekritīs, kaut vai tīrās ziņkārības pēc. Tikai atceries vienu - ja mēģināsi patramdīt šo lapseņu pūzni, viņš to nemūžam neaizmirsīs. Rikers ir salts un pacietīgs. Ja vajadzēs gaidīt gadu vai desmit gadus, lai tiktu tev klāt, viņš to darīs.

- Tēmējot uz viņu, gribu būt droša, ka bulta trāpīs mērķi.

Ar to nepietiks, Rorks nodomāja, pabeigdams tukšot glāzi. Ja Eva mēģinās ķerties klāt Rikeram, viņa dienas būs skaitītas.

Arī Rorks prata būt salts un pacietīgs.

Naktī Eva gultā piekļāvās Rorkam. Tas notika reti un lielākoties tikai tad, kad viņu kārtējo reizi mocīja ļauni sapņi. Parasti Eva gulēja dziļā bezsapņu miegā. Var jau būt, ka viņa nojauta, cik daudz Rorkam nozīmē šī tumsas slēptā intimitāte, kas bija daiļrunīgāka un patiesāka par jebkuriem vārdiem.

Viņas aicinošās lūpas sameklēja Rorka muti, bet plaukstas glāstoši slīdēja pār plato muguru, aši vien aizklejodamas līdz gurniem.

Viņu augumi - kopā savijušos locekļu un siltas miesas kamols - valstījās pa plato gultu, un ikviens glāsts lika elpai plūst straujāk.

Rorks juta, ka viņu piepilda Evas lūpu, kakla, krūšu garša un aromāts, modinot alkas un kairinot vēlmes. Viņa rokas un mute juta sievietes drudžaini straujo pulsu, bet dzirde uztvēra baudas pirmo priekšvēstnesi - klusu vaidu.

Evas aicinošais un prasīgais augums pauda vienlaikus spēku un padošanos. Ieslīdot karstajā, miklajā, gaidošajā ķermenī, ievaidējās viņš, sajuzdams spēcīgos muskuļus sakļaujamies ap sevi. Siltā, ēnainā tumsa, lēnais, zīdaini maigais divu augumu ritms piešķīra naktij neparastu kvēli un dziļumu.

Tiekdamies sagādāt baudu gan viņai, gan sev, Rorks pacēla viņas gurnus un paātrināja ritmu.

Evai šķita, ka viņa grīļojas uz bezdibeņa malas. Sajuzdama, ka kritiens neizbēgams, viņa izelsoja Rorka vārdu.

Lūkodamies Evas plaši atvērtajās, valgi mirdzošajās acīs, Rorks iesaucās: "Eva!" un ļāvās brīvam kritienam kopā ar viņu.

Vēlāk viņš gulēja, raudzīdamies tumsā un ieklausīdamies Evas rāmajā elpā. Rorks zināja, ka vīrietis ir gatavs nogalināt daudz un dažādu iemeslu pēc. Bet nebija neviena svarīgāka un urdošāka iemesla kā vēlēšanās nosargāt sievieti, kuru mīli.

CETURTĀ NODAĻA

Leitnants Alans Milss sazvanīja Evu brīdī, kad viņa tukšoja otro kafijas tasi. Spriežot pēc zvanītāja miegainās, aizkaitinātās balss, arī viņam nekaitētu uzmundrināt sevi ar krietnu kofeīna devu.

- Dalasa? Te Milss. jūs meklējāt mani?

- Tieši tā. Man uzticēta Kouli slepkavības izmeklēšana.

- Cūcīga padarīšana. - Milss nikni nošņācās. - Kaut nu manos nagos nonāktu tas draņķis, kas piebeidza Kouli. Ko jums līdz šim izdevies noskaidrot?

- So to. - Eva negrasījās apspriest izmeklēšanas gaitu ar cilvēku, kas šķita nupat izvēlies no gultas. - Jūs ar detektīvi Martinesu bijāt iesaistījuši Kouli savā operatīvajā grupā. Runa ir par Maksa Rikera lietu.

- Jā, jā. - Milss saberzēja seju - bija dzirdams, ka pret delnu sausi nosprakšķ bārdas rugāji. - Viņu un vēl vismaz duci citu kolēģu, bet tas glumais nelietis tomēr pamanījās izslīdēt cauri tīkla acīm. Jūsuprāt, slepkavība ir Rikera roku darbs?

- Patlaban mēģinu iztēloties, kāds bijis Kouli. Varbūt tas palīdzēs izprast ari viņa slepkavu. Būtu labi, ja jums šorīt atrastos brītiņš laika, lai kopā ar Martinesu atbrauktu uz nozieguma vietu. Būšu pateicīga par jebkuru informāciju.

- Dzirdēju, ka lietas izmeklēšana tikšot uzticēta mūsu nodaļai.

- Būsiet kaut ko saklausījis aplam.

Šķita, ka Milss, sagremojot šo ziņu, kļūst aizvien nīgrāks.

- Kouli bija viens no mūsējiem.

- Bet tagad kļuvis par manējo. Tālab arī lūdzu jūsu palīdzību. Vai esat gatavs sadarboties?

- Katrā ziņā vēlos uzmest acis nozieguma vietai. Cikos?

- Laiks ir dārgs. Tiksimies "Šķīstītavā" pēc divdesmit minūtēm.

- Pa ceļam savākšu Martinesu. Viņa droši vien vēl šņāc saldā miegā. Zināt, viņa ir meksikāniete.

Milss neatvadīdamies nolika klausuli, bet Eva, vēl labu laiciņu domīgi raudzījusies uz tālruni, galu galā iebāza to bikšu kabatā.

- Tad redz, kādas tās lietiņas. Leitnant Mils, neviens man nepateica, ka tu esi neglābjams stulbenis.

- Šis stulbenis nav atmetis domu pierādīt, ka viņam ir stiprāki pauti nekā tev, - Rorks piezīmēja. Ieklausīdamies Evas vārdu pārmaiņā ar kolēģi, viņš bija pārtraucis pārskatīt biržas atskaites.

- Jā, to es pamanīju.

Eva piesprādzēja ieroča plecsiksnu. Rorks nodomāja, ka viņa to dara gluži tāpat, kā cita sieviete iestiprinātu ausu ļipiņās auskarus. Piecēlies viņš pārvilka pirkstu pār Evas zoda bedrīti.

- Šis Milss drīz vien sapratīs, ka smagi kļūdījies. Nevienam nav tik stipru pautu kā tev, leitnante.

Pārbaudījusi ieroci, Eva iebāza to makstī.

- Vai tas domāts kā kompliments vai dzēlība?

- Gluži vienkārši novērojums. Es vēlētos uzmest vēl vienu skatienu nozieguma vietai - drošības labad.

Skaidrs kā diena - manas drošības labad, Eva nodomāja.

- Šodien ne, draugs. Parūpēšos, lai tevi tur ielaiž rit.

- Kā kluba īpašniekam man ir tiesības pārbaudīt telpu stāvokli un noteikt zaudējumu apmēru.

- Kā slepkavības izmeklētājai man ir tiesības neielaist telpās nepiederošas personas, iekams būšu droša, ka manā rīcībā nonākuši visi lietiskie pierādījumi.

- Telpu pārmeklēšana un fotografēšana tika pabeigta jau vakar pēcpusdienā. - Rorks paņēma disketi, kas atradās uz galda. - Šajā izmeklēšanas posmā īpašnieks kopā ar policijas pārstāvi un savu apdrošināšanas aģentu drīkst ierasties notikuma vietā, lai novērtētu nodarīto zaudējumu un remontu izmaksas. Te būs mana advokāta ziņojums, leitnante.

Eva paķēra disketi.

- Un kurš tagad mēģina pierādīt savu vīrieša pārākumu? -viņa nomurmināja, piespiezdama Rorku pasmaidīt. - Varbūt man šorīt nav laika noņemties ar tevi.

Rorks devās pie iebūvēta sienasskapja, lai izvēlētos pieskaņotu žaketi no savas neizmērojami plašās garderobes krājumiem. Eva tā arī netika skaidrībā, kā iespējams noteikt, kas ar ko sader kopā, ja eksistē tik milzīga izvēle.

- Varbūt tomēr pamēģini atrast laiku. Es braukšu kopā ar tevi. Esmu norunājis, ka man pēc tam atsūtīs pakal mašīnu.

- Tu to visu nokārtoji jau vakar, pirms pārbrauci mājās.

- Hmm... - Piegājis pie skapja, kur glabājās Evas drēbes, Rorks izvēlējās pelēku, biksēm pieskaņotu vesti. Ja viņa mēģinātu sameklēt kaut ko piemērotu pati, tas prasītu vismaz stundu. - Šorīt ir vēss, - viņš bilda.

- Tu droši vien domā, ka esi varen viltīgs un izmanīgs, vai ne?

- Protams. - Noliecies zemāk un noskūpstījis Evu, Rorks veikli aizpogāja vestes pogas. - Varam braukt?

- Esi nu tik labiņš un neielaidies sarunās ar pārējiem policistiem, - Eva brīdināja, kad viņi tuvojās klubam.

- Nez kas man viņiem būtu sakāms? - Rorks turpināja raudzīties plaukstdatora ekrānā, lasīdams naktī saņemtās elektroniskā pasta vēstules.

- Nedomā klīst apkārt uz savu roku. Tu drīksti pārvietoties vienīgi manā, Pībodijas vai cita īpaši norīkota policista pavadībā, - Eva turpināja. - Un tu nedrīksti aiztikt un ņemt līdzi neko - iegaumē, itin neko.

- Paklau, varbūt tev ir patikšana iegādāties nelielu vasaras mājiņu Aļaskā? - Pacēlis galvu, Rorks ielūkojās viņas piemiegtajās acīs. - Redzu - nav vis. Šķiet, ka arī es to nevēlos. Ahā, esam klāt. - Viņš noglabāja plaukstdatoru. - Turklāt esam ieradušies pirmie.

- Rork, met taču jokus pie malas.

- Tev par laimi, esmu aizmirsis klauna sarkano gumijas degunu birojā. - Tad izkāpa no mašīnas. - Vai vēlies, lai atveru? - viņš apvaicājās, ar rokas mājienu norādot uz aizzīmogotajām kluba ieejas durvīm.

- Labāk neizved mani no pacietības. - Mēģinādama nelikties zinis par ķircināšanos, Eva norāva zīmogu. - Ja bāzīsi degunu, kur nevajag, apsolu, ka izsaukšu divus būdīgus policistus un izlikšu tevi aiz durvīm.

- Dārgā, tas būtu tik uzbudinoši - iepazīt tevi brutālas policistes lomā.

- Pievaldi mēli, gudriniek. - Eva atrāva durvis. Telpā caur logiem ieplūda blāva dienas gaisma, bet gaisā joprojām jautās izlieta alkohola un sarecējušu asiņu dvaka, kas bija sajaukusies ar kratīšanas komandas izmantoto ķīmisko pulveru smārdu.

Nospiēžot slēdzi, virs bāra iemirgojās spuldzes, liedamas izdemolētajā telpā saltu, žilbinošu gaismu.

- Arī šodien te neizskatās īpaši piemīlīgi, vai ne? - Rorks pārlaida acis klubam, juzdams sevī sakuplojam niknuma dēstus.

- Aizver durvis, - Eva rāmi palūdza. Tad ievilka elpu un darīja to, ko prata nepārspējami, proti, iztēloties sevi slepkavas vietā. - Viņš ierodas pēc kluba slēgšanas. Viņš šeit nav pirmo reizi. Droši vien ir labi iepazinies ar telpu izvietojumu un drošības sistēmu. Nav izslēgts, ka viņš šeit strādā. Ja tas tā patiešām ir un viņš strādājis arī tonakt, tad noteikti devās projām kopā ar kādu citu. Nevienam nav jāzina, ka pēc tam viņš šeit uzturējies divatā ar Kouli. - Apiedama drazu kaudzes, Eva virzījās uz bāra letes pusi. - Viņš apsēžas, draudzīgā un ikdienišķā tonī palūdz kaut ko dzeramu. Abiem vīriem ir kas pārrunājams, un svešas acis un ausis te liekas.

- Bet kāpēc viņš nelūdza Kouli izslēgt novērošanas kameras? - Rorks pavaicāja.

- Par kamerām slepkava bija nolēmis parūpēties vēlāk. Pēc tam. Bet pagaidām viss izskatās pēc mazas, draudzīgas pasēdēšanas pēc darbalaika beigām. Nekas neliek saspringt Kouli policista instinktiem - ja viņam tādi vispār bija. Viņš paliek turpat aiz bāra letes, dzer alu, jūtas brīvi, uzkož riekstiņus. Jo labi pazīt savu apmeklētāju. Droši vien šī nav pirmā kopīgas iedzeršanas reize. - Eva pacēla galvu, novērtēdama novērošanas kameru izvietojumu. - Arī Kouli nepievērš uzmanību kamerām. Tātad ir divas iespējas - vai nu viņu sarunā nav nekā slēpjama, vai arī viņš tās ir izslēdzis. Pa to laiku Kouli viesis prāto par to, kā izdarīt savu gājienu. Visbeidzot viņš nolemj doties aiz bāra letes, izliekoties, ka pats vēlas ieliet sev dzeramo.

Eva iegāja letes norobežotajā telpas daļā, skaidri iztēlodamās vēl dzīvo Kouli - spēcīgu liela auguma vīru, tērpušos "Šķīstītavas" darbinieku formas tērpā - melnā kreklā un biksēs. Viņš bezrūpīgi malko alu un iemet mutē pa riekstiņam.

- Slepkavas sirds dauzās kā neprātīga, tomēr viņš prot savaldīties un neko neizrādīt. Varbūt izmet kādu joku, varbūt palūdz, lai Kouli viņam kaut ko pasniedz. Ar to pietiek, lai Kouli uz mirkli uzgrieztu muguru, dodams slepkavam iespēju pagrābt nūju un izdarīt pirmo sitienu.

Lai sakļautu plaukstu ap sitamo un atvēzētos, vajadzīga sekunde, viena vienīga sekunde, Eva nodomāja.

- Pirmais sitiens, trāpīdams mērķī, šķiet atbalsojamies slepkavas rokās līdz pašiem pleciem. Pašķīst asinis, Kouli ar seju ietriecas stiklotajos plauktos. Gāžas un plīst pudeles, troksnis atgādina pamatīgu sprādzienu. Sprādzienu, - viņa atkārtoja. Piemiegto acu skatiens bija vērsts uz iekšu. - Tas atbalsojas slepkavas galvā kā kaujas sauciens, kas liek asinīm kūsāt straujāk un izraisa milzīgu adrenalīna pieplūdumu. Viņš ir stāvokļa noteicējs un vairs nedomā atkāpties. Otrs sitiens trāpa upurim sejā. Ir tik tīkami vērot Kouli sāpes un neizpratni. Trešais, liktenīgais sitiens, pārlauž galvaskausu, pašķīst asinis un smadzenes. Bet slepkavam ar to vēl nav gana. - Eva sažņaudza abas dūres, it kā turētu tajās nūju. - Viņu pārņēmusi iznīcināšanas kāre, tālab sitieni seko cits citam. Sadragāto kaulu krakšķēšana slepkavas ausīs skan kā tīkama mūzika. Nāsis kairina asins smaka. Viņa elpa ir strauja un svelpjoša. Visbeidzot atrāvies no zvēriski piebeigtā upura un atguvis spēju domāt, slepkava sameklē viņa kabatā policista zīmotni un iemet asiņu peļķē. Asinīm notraipīta zīmotne - tam noteikti ir sava nozīme. Pēc tam slepkava uzveļ nedzīvo ķermeni tai virsū. - Eva brītiņu padomāja. - Uzbrucēja rokas, apģērbs, kurpes ir notrieptas ar asinīm. Tomēr citur telpā asiņu traipu nav. Tātad slepkava ir pārģērbies. Viņam pieticis veselā saprāta vispirms sakopt sevi. Izlietnē tika atrastas Kouli ādas, asiņu un smadzeņu atliekas. - Eva pagriezās, lai palūkotos uz izlietni zem bāra letes. - Aiz muguras guļ līķis, bet slepkava nomazgājās tepat. Salts kā akmens... Pēc tam viņš ķeras pie demolēšanas, pēc sirds patikas nosvinēdams nule izdarīto noziegumu. Tomēr nezaudē vēsu aprēķinu, nosviezdams nūju līdzās Kouli, itin kā gribēdams sacīt - te nu ir mans rokudarbs un rīks, ar ko tas paveikts. Tikai tad slepkava, pievācis visus novērošanas kameru ierakstus, beidzot dodas projām.

- Leitnante, vai zini, kas nepieciešams, lai izveidotu savā prātā tik spilgtu iztēles ainu? Drosme, apbrīnojami daudz drosmes.

- Es gluži vienkārši daru to, kas man jādara.

- Nē, ne tikai. - Rorks satvēra viņas plaukstas, sa

juzdams, ka tās galīgi nosalušas. - Tu esi paveikusi daudz vairāk. »

- Lūdzu, nemēģini novērst manu uzmanību. - Eva atbrīvoja rokas, jo patiešām bija nosalusi un mazliet apjukusi. - Pagaidām tā ir tikai mana versija par notikušo.

- Toties sasodīti pārliecinoša versija. Man šķita, ka es to visu redzēju savām acīm. Kaut vai asinīm notraipīto zīmotni. Ja neesi maldījusies un tam ir sava simboliska jēga, Kouli tika nogalināts tāpēc, ka bija policists.

- Arī mani nebeidz urdīt līdzīga doma.

Vērās durvis, un Eva uzmeta skatienu ienācējiem. Viens no viņiem bija Milss - lielāka auguma, nekā viņa bija iedomājusies, bet drīzāk izplūdis miesās, nevis muskuļots.

Bija skaidrs, ka šis vīrs nemēdz izmantot nedz Policijas departamenta piedāvāto treniņu programmu, nedz arī fiziskās formas uzturēšanai atvēlētos darba pārtraukumus.

Sieviete līdzās šim tauku blāķim šķita īpaši trausla, slaida un apņēmīga. Olīvkrāsas āda atsauca atmiņā saules kveldētas dienvidu zemes. Garie, mirdzoši melnie mati bija savilkti uz pakauša akurātā "zirgastē". Gandrīz tikpat tumšās acis šķita sprēgājam no apvaldītas iekšējās enerģijas.

Līdzās šai sievietei Milss izskatījās pēc pārbarota, nevīžīga sētas kranča.

- Ļaudis melsa, ka esot diezgan ļauni. - Martinesa runāja aprauti, ar tikko jaušamu ārzemniecisku akcentu. - Spriežot pēc tā, kā te izskatās, bijis vēl daudz ļaunāk. - Viņas skatiens, aši pārslīdējis pār Rorka seju, apstājās pie Evas. - Jūs droši vien esat leitnante Dalasa.

- Jūs nekļūdījāties. - Eva devās pie ienācējiem. - Pateicos, ka atbraucāt. Civilpersona ir šās iestādes īpašnieks.

Nevērīgi pamājis ar galvu, Milss klumzāja uz bāra letes pusi. Viņa kustības atgādināja lāci, turklāt pārbarotu lāci.

- Ak tad te Kouli nolika karoti? Draņķīgs gals.

- Reti kurš tāds nav. - Martinesa pagriezās uz durvju pusi, pēc Evas domām, pārlieku steidzīgi sniegdamās pēc ieroča, kas karājās makstī pie sāniem.

- Mana palīdze, - Eva iepazīstināja, tiklīdz Pībodija bija pārkāpusi pār slieksni. - Policiste Pībodija, detektīve Martinesa, leitnants Milss. - Paraudzījusies uz ienācēju, viņa neuzkrītoši pabungoja ar pirkstu pa blūzes apkaklīti, tad pagriezās un kopā ar Martinesu iegāja aiz bāra letes.

Uztvērusi norunāto signālu, Pībodija ieslēdza diktofonu.

- Cik ilgi jūs pazināt Kouli?

- Pāris gadu. Pārnācu strādāt uz simt divdesmit astoto nodaļu no Bruklinas. - Martinesa aplūkoja asiņaino haosu. - Leitnants gan pazina viņu ilgāk.

- Kā tad, kopš viņš pie mums ieradās kā jauniņais. Godīgs, ka bail, visu darīja kā pēc grāmatas. Pirms tam bija dienējis armijā, tāpēc ienesa militāro garu arī jaunajā darbā. īsts vienas dežūras brīnums.

- Mils, piebremzē, - Martinesa nomurmināja. - Mēs taču patlaban mīdāmies pa viņa asinīm.

- Es saku tikai to, kas bija. Nostrādājis savu maiņu, puisis nekavējoties devās uz mājām. Nekad nepalika ne minūti ilgāk, ja vien nebija saņēmis tiešu rīkojumu no priekšniecības. Tomēr savu darbu viņš veica godīgi.

- Kādu iemeslu pēc viņš tika iesaistīts Rikera aresta sagatavošanā?

- Tā gribēja Martinesa. - Nopētīdams jucekli, kas valdīja aiz bāra letes, Milss papurināja galvu. - Kuram gan ienāktu prātā, ka viņu šādi novāks. Biju gatavs vai galvu likt ķīlā, ka Kouli godīgi nokalpos savus divdesmit piecus un pavadīs pensijas gadus, naglodams putnu būrīšus vai tamlīdzīgu drazu.

- Jā, es iekļāvu Kouli operatīvajā komandā, - Martinesa apstiprināja. Viņa bija atvirzījusies pēc iespējas tālāk no Milsa. Ķermeņa valoda nepārprotami liecināja par klaju netīksmi. - Es biju galvenā izmeklētāja un darbojos leitnanta Milsa vadībā. Kouli piemita neparasta spēja pamanīt un iegaumēt pēdīgos sīkumus. Viņš nepalaida gar ausīm nevienu vārdu. Uzticot viņam personas vai objekta novērošanu, saņēmu ziņojumu, kur bija detalizēti aprakstīts viss, ko viņš četru stundu laikā pamanījis, ieskaitot pat renstelē sasviestos mēslus. Viņam piemita vērīga acs. - Martinesa ar sarauktu pieri aplūkoja asiņu traipus. - Ja uzskatāt, ka Kouli slepkavību pasūtījis Rikers, es neredzu tam pamata. Kouli šajā operācijā bija sīks gariņš, kas veica vienīgi melno darbu. Tiesa, arī viņš piedalījās arestā, bet viņa pienākumi aprobežojās tikai ar notiekošā fiksēšanu ierakstā. Tā biju es, kas arestēja Rikera bandu.

- Tātad Kouli bija informēts par visiem sīkumiem, - Eva ierunājās. - Varbūt tieši kāds no šiem sīkumiem palīdzēja Ri-keram izslīdēt no tīkla?

Iestājās pailgs klusuma brīdis. Martinesa un Milss saskatījās, tad reizē pagriezās pret Evu.

- Man nepatīk tas, ko jūs pateicāt, Dalasa.

Milsa balss tonis, raisot asociācijas ar rūsas klātu metālu sasvīdušā rokā, šķita neslēpti draudīgs. Ar acs kaktiņu pamanījusi, ka vienlaikus sakustas gan Rorks, gan - nolādēts -arī Pībodija, Eva paspēra soli uz priekšu, itin kā vēlēdamās nomierināt modri saspringušus sargsuņus.

- Tas, ko es nupat pateicu, uzskatāms par standartjautājumu.

- Kā tad, vismaz attiecībā uz vienu otru nožēlojamu cilvēku sugas eksemplāru, kas beidz savu dzīvi plastikāta maisā. Taču ne attiecībā uz policistu. Kouli nēsāja sev līdzi tādu pašu zīmotni kā jūs un es. Kas jums dod pamatu apgalvot, ka viņš spēlējis netīru spēli?

- To es neapgalvoju.

- Iestāstiet to kādam citam! - Milss nikni kratīja pirkstu. - Dalasa, ja esat nostājusies uz šīs taciņas, neceriet uz manu palīdzību. Uzskatu, ka izmeklēšana jāuztic mūsu nodaļai, nevis kaut kādai kucei no Centrālā iecirkņa.

- Tomēr tā uzticēta tieši kucei no Centrālā. Mēģiniet ar to samierināties. - Aizbāzdama Milsam muti, Eva pamanīja, ka Martinesa cenšas apvaldīt smīnu. - Man bija jāuzdod šis jautājums, un tas tika uzdots. Tomēr joprojām neesmu sagaidījusi atbildi.

- Ejiet jūs... Citas atbildes nebūs.

- Mils, rāmāk, - Martinesa nomurmināja.

- Un tu tāpat. - Milss pasviedās pret kolēģi. Viņa seja bija tumši pietvīkusi, rokas sažņaugtas dūrēs. - Policijā vispār sievišķiem nav vietas. Martinesa, ja gribi, paliec un pakaltējies ar Vitnija protežēto mauķeli, tad redzēsi, kurp tas tevi novedīs. Neviens policists nevēršas pret savējo, lai kas viņš būtu bijis. Viss, uz manu palīdzību varat necerēt.

Uzmetis Evai negantu atvadu skatienu, Milss izsoļoja laukā.

Martinesa noklepojās un pakasīja pakausi.

- Leitnantam sagādā grūtības nepieciešamība strādāt kopā ar sievietēm un etnisko minoritāšu pārstāvjiem.

- Patiešām?

- Patiešām. Tālab neuztveriet viņa sacīto pārāk personiski. Ar Rikera lietu strādāju es un izvēlējos Kouli tieši viņa godīguma pēc. Arī man nepalika jūsu jautājums, bet būs vien jāpiekrīt, ka jums tas bija jāuzdod. Kaut arī Kouli nepiederēja pie tiem, kas nekurnēdams paspers lieku soli, tomēr pret savu policista zīmotni viņš izturējās ar cieņu un pietāti. Viņam patika policista darbs, patika stāvēt likuma un kārtības sardzē. Es neticu, ka viņš bija uzpirkts. Tas gluži vienkārši neizskatās pēc viņa.

Tas atkarīgs no tā, kā prasmīga roka izkārto atsevišķus bilžu mīklas fragmentiņus, Eva nodomāja. Tad pavaicāja:

- Ko Milss ar to gribēja sacīt - "lai kas viņš būtu bijis"?

- Attiecībā uz Kouli? - Sievietes acīs iedzirkstījās vai nu humors, vai dusmas. - Tikai to, ka Kouli bija melnais. Milss, raugi, uzskata, ka īsts policists var būt tikai heteroseksuāls baltais vīrietis. Šajā ziņā viņš ir karojošs kretīns.

Eva pagaidīja, līdz Martinesa nozuda aiz durvīm.

- Vai visu ierakstīji, Pībodija?

- Jā, leitnante.

- Izgatavo man ieraksta kopiju un - nevienam ne vārda. Tagad kopā ar Rorku apstaigā klubu, lai viņš var sastādīt ziņojumu par nodarītajiem zaudējumiem. Dodu piecpadsmit minūtes laika, - viņa brīdināja Rorku. - Pēc tam tu dosies projām, bet telpas līdz manam turpmākajam rīkojumam tiks aizzīmogotas.

- Viņa izskatās burvīga, kad dusmojas, vai ne, Pībodija?

- Man arī tā vienmēr ir licies.

- Ņem vērā, atlikušas četrpadsmit minūtes, - Eva atgādināja.

- Varbūt sāksim no augšējā līmeņa un virzīsimies uz leju? - Rorks ierosināja, piedāvādams Pībodijai elkoni.

Tiklīdz viņi atradās ārpus dzirdamības robežām, Eva izvilka mobilo tālruni un piezvanīja Fīnijam uz Datorinfor-mācijas nodaļu.

- Izdari man pakalpojumu, - viņa palūdza, izdzirdējusi klausulē kolēģa nogurušo balsi.

- Ja tas attiecas uz policista slepkavības lietu, vari prasīt, ko vien vēlies. Ikviens manas nodaļas darbinieks nežēlos nedz laiku, nedz pūles, lai tev palīdzētu. Nelietīgais kuņas dēls uzskata, ka tiks cauri sveikā, bet drīz vien sapratīs, ka smagi maldījies.

Eva nogaidīja dedzīgās tirādes beigas.

- Vai vari pāradresēt šo zvanu uz savu privāto tālruni?

Kaut arī nelabprāt, Fīnijs tomēr izpildīja Evas lūgumu.

- Par ko būs runa?

- Zinu, ka tev tas nepatiks. To es tev pasaku uzreiz, lai pēc tam nebūtu nekādas vaimanāšanas. Gribu, lai tu papēti divus mūsējos. Leitnantu Alanu Milsu un detektīvi Džūlje-nu Martinesu. Abi strādā simt divdesmit astotās nodaļas narkotiku apkarošanas vienībā.

- Man tas nepavisam nepatīk.

- Fīnij, gribu, lai tu visu izdari tā, ka ne čiku, ne grabu.

Eva nojauta, ka šajā brīdī kolēģa sērīgajā sejā parādās

vismaz divreiz vairāk krunku.

- Man tas ļoti, ļoti nepatīk.

- Man žēl, ka uzmācos tev ar šādu lūgumu. Es varētu to izdarīt pati, bet tev tas visādā ziņā izdosies ātrāk un nemanāmāk. - Eva pameta skatienu uz trešo līmeni, kur patlaban atradās Rorks un Pībodija. - Man arī tas viss nepatīk, tomēr durvis jāatver, un tikai tad tās varēs vērt ciet.

Fīnijs pazemināja balsi, kaut arī atradās kabinetā viens pats.

- Dalasa, vai tu vēlies viņus papētīt tāpat vien vai arī ceri uzrakt kaut ko aizdomīgu?

- Pagaidām nezinu, bet esmu atklājusi diezgan daudz kopsakarību, ko nav iespējams ignorēt. Fīnij, izdari to un pēc tam piezvani! Norunāsim kaut kur satikties, un es tev visu izstāstīšu.

-- Es pazīstu Milsu. Viņš ir kretīns.

- Jā, man jau radās iespēja par to pārliecināties.

- Tomēr neticu, ka viņš spēj rīkoties negodīgi.

- Tur jau tā nelaime, vai ne? Mēs parasti nevēlamies tam noticēt.

Noglabājusi kabatā mobilo tālruni, Eva iegrozīja ērtāk bāra solu, apsēdās un atšķīra piezīmju grāmatiņu. Tad sāka pierakstīt uzvārdus un zīmēt shēmu. Pašā vidū atradās Kouli, ko bulta savienoja ar Rikeru, kurš savukārt tika sasaistīts ar Milsu un Martinesu. Šiem uzvārdiem tika pievienota arī Rota, bet pašā apakšā savu vietu atrada Vebsters no Iekšlietu biroja.

Kārtējā bultiņa savienoja viņu ar Kouli. Interesanti zināt, vai izmeklēšanas gaitā atklāsies Vebstera saikne ar kādu no pārējiem šeit minētajiem cilvēkiem?

Pašās beigās - kas jādara, jādara - Eva ierakstīja arī Rorka vārdu, savienojot to ar Kouli un Rikeru. Visuvarenais, kaut nu tā izrādītos vienīgā Rorka saistība ar šo lietu!

Eva zināja, ka ikviena vardarbīga nāve nes līdzi atšķirīgu vēstījumu. Sava nozīme piešķirama gan slepkavības vietai, veidam un laikam, gan tam, ko noziedznieks pametis, gan tam, ko paņēmis līdzi. Viss bija nesaraujami saistīts.

Aizliegtas vielas, Eva turpināja kricelēt piezīmju grāmatiņā. Asinis uz policista zīmotnes. Pārmērīga nežēlība. Striptīza meičas. Pazudušie novērošanas kameru ieraksti. Narkotiku apkarošana. Sekss? Asiņaina nauda - trīsdesmit dolāri.

Kamēr Rorks un Pībodija turpināja apstaigāt klubu, Eva ar sarauktu pieri pētīja savas piezīmes.

- Kāpēc asins peļķē mētājās nauda? - viņa skaļā balsī prātoja. -Vai tāpēc, ka Kouli pazudināja tieši nauda? Nevis tāpēc, lai uzbrukums izskatītos pēc laupīšanas? Bet varbūt tam ir cita simboliska jēga? Asins nauda... Bet kāpēc tieši trīsdesmit?

- Analoģija ar trīsdesmit sudraba grašiem, - Rorks atsaucās, manīdams, ka Evai tas neko neizsaka. - Leitnante, cik noprotu, valsts apmācības sistēmā Bībeles stundas nebija paredzētas. Jūda saņēma trīsdesmit sudraba grašus par to, ka nodeva Kristu.

- Trīsdesmit sudraba graši... - Beidzot Evai šis tas kļuva skaidrāks. Pamājusi ar galvu, viņa piecēlās. - Tātad varam secināt, ka Kouli simbolizē Jūdu. Tad - kuram atvēlēta Kristus loma? - Eva pārlaida pēdējo skatienu telpai. - Laiks ir beidzies, - viņa teica Rorkam. - Piezvani, lai atbrauc tev pakaļ.

- Mašīna jau gaida. - Rorks atvēra un pieturēja durvis. Kad Eva grasījās iziet pa tām, Rorks viņu satvēra, pievilka sev klāt un sirsnīgi noskūpstīja. - Pateicos par atsaucību, leitnante!

- Debestiņ, šis vīrietis patiešām prot skūpstīties, - Pībo-dija dziedošā balsī novilka, kad Rorks atvadījies devās uz ietves malā gaidošo limuzīnu. - No skatīšanās vien kļūst skaidrs, ka viņš šajā jomā ir izcils lietpratējs.

- Tikai nemēģini iztēloties, ka viņš skūpstās ar tevi.

- Tas iet pāri maniem spēkiem. - Kamēr Eva no jauna aizzīmogoja durvis, Pībodija teju vai aplaizījās. - Vari man ticēt - šīs iztēles ainas man palīdzēs pārdzīvot šo dienu un ātrāk sagaidīt nakti.

- Tev taču tagad pašai ir savs vīrietis.

- Bet ne jau tāds. - Dodamās uz Evas mašīnu, Pībodija nopūtās. - Ne uz to pusi. Kurp tagad?

- Apciemot striptīza dejotāju.

- Pasaki vēl, ka runa ir par vīrieškārtas dejotāju, un šī diena man uzreiz liksies saulaināka.

- Baidos, ka tevi gaida vilšanās.

Nensija dzīvoja Leksingtonas avēnijā, visnotaļ piemīlīgā, pirms kara celtā ēkā. Augšējo stāvu palodzes greznoja kastes ar krāšņi ziedošām puķēm, bet ieeju apsargāja mundrs, formā tērpies šveicars, kurš, ieraudzījis policista apliecību, apveltīja Evu ar žilbinošu smaidu.

- Leitnante Dalasa, ceru, ka nav atgadījies nekas nopietns. Dodiet man ziņu, ja varu būt noderīgs.

- Pateicos, gan mēs pašas tiksim galā.

- Varu derēt, ka dzeramnaudās viņš nopelna apaļu summiņu, - Pībodija piezīmēja, pārlaizdama skatienu nelielam, bet ārkārtīgi eleganti iekārtotam vestibilam. - jauks smaids un lieliska pēcpuse. Kas gan vēl vajadzīgs šveicaram? - Tad viņa nopētīja neuzkrītošās plāksnītes ar īrnieku vārdiem, lifta durvis no mirdzoši nospodrināta misiņa, telpā izvietotās pavasara ziedu kompozīcijas. - Man ne prātā nebūtu nācis, ka šādā namā mitinās kaildejotāja. Varētu domāt, ka tamlīdzīgas vietiņas drīzāk iecienījušas augstākā līmeņa kantoru žurkas un jauneklīgi firmu direktori. Interesanti, cik viņa nopelna gadā?

- Vai tu prāto par profesijas maiņu?

- Lika pagaidīt. - Iekāpdama liftā, Pībodija iespurcās. - Puiši stāv garā rindā, lai tikai dabūtu redzēt mani kailu. Tomēr es teikšu, ka Maknabs...

- Lūdzu, nepiemini Maknabu, es to nevaru izturēt. - Izkāpusi no lifta sestajā stāvā, Eva taisnā ceļā devās uz C dzīvokli un jutās ļoti atvieglota, ka durvis acumirklī atvērās, neļaujot Pībodijai izvērst iesākto tematu.

- Vai Nensija Geinora?

-Jā.

- Esmu leitnante Dalasa no Ņujorkas policijas Slepkavību izmeklēšanas nodaļas. Vai drīkstam ienākt, lai aprunātos ar jums?

- Protams. Droši vien vēlaties iztaujāt mani par Tādžu.

Nensijas āriene nevainojami saderējās ar jauko dzīvoklīti. Gan miteklis, gan tā saimniece bija sakopta, pievilcīga un gaiša kā saulstars. Eva lēsa, ka Nensijai nebija vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Biezas zeltainas matu cirtas, rožainas, uzmestas lelles lūpiņas un milzīgas zaļas acis - meiča nudien izskatījās svaiga kā ziedpumpurs. Gundegu dzeltenais ādas kostīms, izceldams visus auguma krāšņumus, tomēr šķita nevis izaicinošs, bet gan meitenīgi piemīlīgs. Tēlu papildināja basas kājas un tikko jaušams maijpuķīšu aromāts.

- Esmu galīgi satriekta par notikušo, - viņa iesāka, ievedusi apmeklētājas dzīvojamā istabā. - Galīgi satriekta. Rū mūs visus apzvanīja vakar. - Asaru aizmiglotās acis atgādināja pārplūdušas, zaļas pļavas. - Nespēju noticēt, ka "Šķīstītavā" notikuši tādi briesmu darbi. - Jaunā sieviete bezpalīdzīgi noplātīja rokas, norādīdama uz garu, izliektu dīvānu ar rožsārtu samta pārsegu un veselu lēveni varavīksnes krāsās zaigojošu spilvenu. - Vai apsēdīsimies? Varbūt drīkstu piedāvāt jums kaut ko dzeramu?

-- Pateicos, neapgrūtiniet sevi! Mis Geinora, vai jums nav iebildumu, ka šī saruna tiks ierakstīta?

- Ak, protams. - Nensija iekoda zobus glīti pilnīgajā apkašlūpā un saņēma plaukstas virs izcili skaistajām krūtīm. - Domāju, ka man nav iebildumu. Vai jums tas jādara?

- Tikai ar jūsu atļauju.

- Lai notiek, es gribu palīdzēt, ja vien tas būs manos spēkos. Tomēr labāk apsēdīsimies. Šķiet, esmu nedaudz nervoza. Nekad neesmu iztaujāta slepkavības lietā. Vienu reizi gan mani nopratināja, tas bija tieši pēc pārcelšanās uz Ņujorku -sakarā ar manu istabas biedreni, licencētu prostitūtu. Licences termiņš bija beidzies, bet gan jau tā bija gluži parasta aizmāršība. Tā vai citādi, bet man vajadzēja runāt ar licencēšanas komisijas atbildīgo amatpersonu un tā tālāk. Tomēr tas bija pavisam kas cits.

Eva samirkšķināja acis.

- Kur jūs dzīvojāt pirms tam?

- Aiovā. Pārcēlos uz Ņujorku pirms četriem gadiem. Sākumā cerēju, ka kļūšu par dejotāju Brodvejā. - Viņa sāji pasmaidīja. - Droši vien vesels lērums meiteņu dodas šurp, sapņodamas par tamlīdzīgu karjeru. Es nudien esmu sasodīti laba dejotāja, bet ļoti daudzas meitenes ir tikpat labas, turklāt dzīve lielpilsētā ir nežēlīgi dārga, un tā es sāku strādāt klubā. Tā nebija nekāda labā vieta, - viņa atzinās, samirkšķinādama lielās acis. - Biju nobijusies, zaudēju drosmi un sāku prātot, ka vajadzēs atgriezties Aiovā un apprecēt Džoi-ju, kaut ari viņš, zināt, ir gatavais murmulis, bet tad manu priekšnesumu noskatījās Rū un sagādāja man darbu daudz labākā klubā. Tur bija jauki, maksāja daudz vairāk un neļāva apmeklētājiem grābstīties ap meitenēm. Tad Rū pārgāja strādāt uz "Šķīstītavu" un uzaicināja dažas no mums sev līdzi. Tas ir augstas klases klubs, nudien. Gribu, lai jūs to lieciet aiz auss. Tur nenotiek nekādi "šuri mūri".

- "Šuri mūri", - Eva atkārtoja, mazliet apjukusi no vārdu plūdiem un informācijas pārbagātības. - Es augsti vērtēju jūsu atklātību.

- Ak, es labprāt vēlos jums palīdzēt. - Nensija paliecās uz priekšu. - Rū teica, ka vajagot sazināties ar jums, ja kāds no mums zinot kaut ko noderīgu. Ka mums vajagot atbildēt uz visiem jautājumiem un darīt visu, ko vien spējam, jo tas esot pareizi, un jūs esot Rorka sieva. "Šķīstītava" taču pieder viņam.

- Jā, pa ausu galam esmu dzirdējusi tādas baumas.

- Nudien, es atbildētu uz visiem jautājumiem arī tad, ja jūs nebūtu precējusies ar Rorku. Tas tak ir mans pilsoņa pienākums un tamlīdzīgi. Turklāt Tādžs bija tik jauks puisis. Viņš nekad neizmantoja iespēju slepeni paglūnēt uz meitenēm. Pat augstas klases klubos viens otrs darbinieks reizēm lūr, kad neklātos to darīt. Bet Tādža priekšā varējām staigāt kā no mātes miesām nākušas, un viņš nekad neglūnēja. Tas ir, viņš redzēja gan, bet neglūnēja. Viņam bija sieva un bērni, vārdu sakot, viņš bija īsts ģimenes cilvēks.

Kā lai viņai aizbāž muti, Eva pie sevis nosūkstījās. - Mis Geinora...

- Ai, labāk sauciet mani par Nensiju.

- Jauki, Nensija. Tātad jūs tonakt strādājāt. Vai uzstājās arī Micija?

- Protams. Mūsu darba grafiki parasti sakrīt. Micija vakarnakt beidza darbu tā agrāk. Viņa bija galīgi sanīkusi, jo draugs pameta viņu kādas stjuartes dēj. Sēdēdama grimē-tavā, viņa gandrīz nepārtraukti raudāja, jo tas puisis esot viņas dzīves lielā mīlestība, turklāt esot solījies viņu precēt un pirkt māju Kvīnsā. Bet varbūt Bruklinā, turklāt...

- Mis Geinora...

- Laikam jau tas nav svarīgi, vai ne? - Meiča mundri pasmaidīja. - Kā nu bija, kā nebija, bet Rū aizveda Miciju mājās. Rū prot parūpēties par dejotājām. Tāpēc ka pati kādreiz bija dejotāja. Varbūt derētu piezvanīt Micijai un apvaicāties, kā viņa jūtas?

- Esmu pārliecināta, ka tas viņu iepriecinās. - Šie pārsvarā nebūtiskās informācijas plūdi tomēr apstiprināja Rū Maklīnas alibi. - Varbūt jūs pastāstītu, kad un kādos apstākļos pēdējo reizi redzējāt Tādžu?

- Labi. - Nensija atslīga spilvenos, iegrozīja ērtāk sēžamvietu un gluži kā skolniece rātni salika rokas klēpī. - Tajā naktī man bija divi priekšnesumi, divas piedalīšanās grupas dejā un trīs uzstāšanās privātiem klientiem, tātad biju pamatīgi aizņemta. Pirmajā pārtraukumā redzēju Tādžu atpūtas istabā notiesājam sviestmaizi. Es uzsaucu: "Hei, Tādž, tā izskatās gana laba, lai to apēstu." Tas, zināt, bija domāts kā joks, jo sviestmaizes jau vispār ir domātas apēšanai.

- Ha-ha, - Eva izmocīja.

- Tādžs pasmējās un atbildēja, ka sviestmaize patiešām esot laba un to viņam pagatavojusi sieva. Es paņēmu sev gāzēto ūdeni ar ķiršu garšu un uzsaucu, ka redzēsimies vēlāk, jo man jāiet pārģērbties nākamajam priekšnesumam.

- Vai jūs runājāt arī par ko citu?

- Nē, tikai par sviestmaizi. Pēc tam es devos pārģērbties, un ģērbtuvē gāja kā pa trakomāju. Dotija, viena no mūsu meitenēm, nevarēja atrast savu sarkano parūku, bet Micija...

- Par Miciju jau mēs visu noskaidrojām.

- Mhm. Vēl viena meitene - laikam Čārmeina - klāstīja Micijai - lai tak priecājoties, ka laimīgi tikusi vaļa no tā mērkaķa, bet Micija sāka raudāt vēl trakāk, tāpēc Vilhaimena -viņa agrāk bija puisis, bet pēc tam izdomāja, ka mainīs dzimumu - ieteica viņai aizvērties. Ne jau Micijai, bet Čārmei-nai. Turklāt visi šaudījās apkārt kā sasviluši, jo tuvojās grupas deja. Mēs to nodejojām, un pēc tam man bija privāta uzstāšanās. Ieraudzījusi, ka Tādžs strādā bārā, es pamāju viņam ar roku.

Eva juta, ka pēc mirkļa ausīs sāks džinkstēt.

- Vai viņam ar kādu bija garāka saruna?

- Nē, nemanīju vis. Viņš strādāja veikli, klienti dabūja pasūtītos dzērienus laikā un nekļuva pikti. Pēc tam es gāju dejot vienam biznesmenim no Toledo. Viņš teica, ka svinot dzimšanas dienu un varbūt es varot viņu iepriecināt drusciņ vairāk, bet Rū nepatīk, ka dejotājas ar to nodarbojas bez licences. Viņš tomēr iedeva man simtnieku dzeramnaudas, un pēc tam devos uzstāties uz grozāmās skatuves. Biju tik aizņemta, ka neatceros, vai vēl redzēju Tādžu līdz kluba slēgšanai. Tad man sakārojās pēc vēl viena gāzētā dzēriena, un viņš man to iedeva. Kamēr apmeklētāji izklīda, es pasēdēju pie bāra, zināt, lai mazliet atgūtos.

Nensijai vajadzēja ievilkt elpu, un Eva aši mēģināja iespraukties vidū. Tomēr Nensija izrādījās veiklāka.

- Ai, un Vainijs arī bija slims... hmm, es runāju par Ne-steru Vainu. Mēs viņu saucam par Vainiju. Vai nav jocīgi, ka dažreiz cilvēki izskatās mats matā atbilstoši savam vārdam? Tā vai citādi, bet puisis izskatījās galīgi bāls, svīda vienā gabalā un visu laiku skraidīja uz "havaju". Tādžs centās pierunāt viņu doties uz mājām un parūpēties par sevi. Man arī mācās virsū grūtsirdība, jo biju uzzinājusi, ka Džoijs saderinājies ar Bārbiju Tomasu.

- Puisis no Aiovas?

- Jā. Bārbija visu laiku bija mēģinājusi dabūt viņu savos nagos. - Nensija sadrūma, tomēr aši vien atguva ierasto mundrumu. - Tādžs izturējās ļoti mīļi un teica, lai es neņemot to galvā. Ka es esot jauna, skaista meitene un atradīšot savu īsto vīrieti, kad pienāks laiks precēties. Stāstīja, ka brīdī, kad sastopot savu otro pusīti, nevajagot domāt divreiz. Es gluži vienkārši zināšot, ka tas ir īstais. Droši vien Tādžs domāja par savu sievu, jo tad viņa skatiens vienmēr kļuva maigs un sapņains. Saruna mani uzmundrināja, un es pasēdēju pie bāra brītiņu ilgāk. Tādžam kopā ar Vainiju bija jāslēdz ciet klubs, bet Vainijs saslima. Vai to jau es pateicu?

- Pateicāt, - Eva atbildēja, juzdama, ka galva pamazām sāk griezties.

- Tātad Vainijs saslima, kā jau es teicu. Parasti jau klubu neslēdz ciet viens cilvēks, bet reizēm tomēr gadās. Tādžs teica, ka esot jau vēls un man vajagot braukt uz mājām. Piedāvājās izsaukt taksi, bet es gribēju braukt ar metro. Viņš neļāva, jo naktīs uz ielām esot bīstami, tālab es izsaucu taksi, un viņš pagaidīja pie durvīm, kamēr es iesēdos mašīnā. Tas bija viņam raksturīgi, - Nensija piebilda ar asarām acīs.

- Viņš bija ļoti mīļš un uzmanīgs.

- Sakiet, varbūt Tādžs minēja, ka tonakt gaida ierodamies kādu draugu?

- Nedomāju vis... - Aprāvusies Nensija saknieba lūpas.

- Varbūt... Varbūt viņš pieminēja kaut ko tamlīdzīgu, kad man bija sameties skumīgi Džoija un citu dzimtajā pilsētā palikušo draugu dēļ. Varbūt viņš pateica, ka draugi vienmēr paliekot draugi. Varbūt pieminēja, ka vēlāk gaidot ierodamies kādu draugu. Tomēr tajā brīdī es nepievērsu šiem vārdiem īpašu uzmanību. - Smagi nopūtusies, meiča ar pirkstu galiņiem notrausa asaras. - Tā vai citādi, draugs nebūtu tā izrīkojies ar Tādžu. Draugs gluži vienkārši tā nedarītu.

Tas atkarīgs no drauga, Eva nodomāja.

PIEKTĀ NODAĻA

Eva prātoja, ka nākamās trīs dienas varētu pavadīt, vai nu iztaujājot striptīzdejotājas, kluba darbiniekus, apmeklētājus un tuvumā strādājošus taksometru šoferus, vai arī jau šodien pat mest pirmo izaicinājumu Maksam Rikeram.

Nebija īpaši grūti izdarīt izvēli, kaut arī bija skaidrs, ka nekur nepaliks arī melnais ikdienas darbs.

Iegājusi nodaļas kopējā telpā, Eva pārlaida skatienu galdu rindām. Vairāki policisti runāja pa tālruni, citi sastādīja ziņojumus un analizēja iegūto informāciju. Vēl dažiem sniedza liecību pilsonis, kas izskatījās drīzāk pacilāts, nevis uztraucies. Gaisā vēdīja sliktas kafijas un iestāvējušos dezinfekcijas līdzekļu smaka.

Eva labi pazina savus kolēģus. Kaut arī daži no viņiem bija gudrāki un lietpratīgāki, itin visi godprātīgi darīja savu darbu. Viņa nekad nebija izmantojusi iespējas, ko sniedza augstāka dienesta pakāpe, un domāja, ka spēs panākt savu arī šoreiz.

Eva pagaidīja, līdz pietvīkušais, ar sevi varen apmierinātais liecinieks pameta telpu.

- Puiši, tagad paklausieties, kas man sakāms.

Vismaz ducī seju, kas pavērsās pret runātāju, acumirklī mainījās izteiksme. Visi zināja, kādu lietu patlaban izmeklē Eva. Tālruņa sarunas tika pārtrauktas, skatieni novērsās no mirgojošajiem datoru ekrāniem. Bija skaidrs, ka arī šoreiz viņai nevajadzēs likt lietā priekšrocības, ko dod augstāks dienesta stāvoklis.

- Detektīva Tādža Kouli slepkavības lietā ir aptuveni seši simti potenciālu liecinieku. Tālab man nepieciešama palīdzība. Tos, kuri patlaban nestrādā pie svarīgām lietām, vai arī tos, kuriem tuvāko dienu laikā varētu atrasties pāris brīvu stundiņu, lūdzu pieteikties pie manis vai Pībodijas.

Pirmais pielēca kājās Baksters. Kaut arī puisis palaikam mēdza krist visiem uz nerviem, uz viņu allaž varēja paļauties kā uz klinti.

- Man atradīsies laiks. Mums visiem atradīsies. - Baksters pārlaida telpai kareivīgu skatienu, itin kā pārliecinādamies, vai kādam pietiks dūšas iebilst.

- Tas ir labi. - Eva sabāza rokas kabatās. - Tad pateikšu svarīgāko... - Tagad vajadzēja laipot ļoti piesardzīgi. - Detektīvs Kouli tika piekauts līdz nāvei augstākās klases strip-tīzklubā "Šķīstītava", kur viņš piepelnījās, strādādams par bārmeni. Slepkavība notika pēc kluba slēgšanas. Spriežot pēc visa, Kouli bijis pazīstams ar slepkavu. Tālab es meklēju cilvēku, ko viņš pazina tik labi, ka nebaidījās sastapties vienatnē un uzgriezt muguru.

Kādu, kuram Kouli savas maiņas laikā bija zvanījis vai arī no kura saņēmis zvanu pa mobilo tālruni, Eva nodomāja. Tieši tālab slepkava bija paņēmis aparātu līdzi.

- Esmu noskaidrojusi, ka pēdējā laikā detektīvs Kouli netika strādājis ar lietām, kas prasīja īpašu slepenību, netika vācis informāciju, kas attiecas uz šādām lietām. Tomēr nav izslēgts, ka slepkava bijis viņa informators. Versija par laupīšanu neiztur kritiku. Slepkavība drīzāk atgādina personisku atriebību, - viņa piemetināja, ielūkodamās kolēģu sejās. - Personisks uzbrukums cilvēkam ar policista apliecību kabatā. Simt divdesmit astotā nodaļa uzskata, ka izmeklēšana jāuztic viņiem. Es palieku pie tā, ka to paveiksim mēs.

- Skaidrs kā diena. - Detektīve, vārdā Kārmaikla, drūmi blenza savā kafijas krūzē.

- Plašsaziņas līdzekli pagaidām nepievērš notikušajam uzmanību, - Eva turpināja. - Galu galā kaut kāda tur bārmeņa slepkavība nepacels laikrakstu tirāžas un televīziju reitingus. Pat tas, ka viņš bijis policists, žurnālistiem nešķiet nekas sensacionāls. Viņu acīs šāda slepkavība nav īpašas uzmanības vērta. - Eva brītiņu paklusēja, pētoši ielūkodamās kolēģu sejās. - Ar mums ir citādi. Tie, kuri vēlas dot savu ieguldījumu, var pieteikties pie Pībodijas un paziņot, kādu skaitu liecinieku uzņemas iztaujāt. Viņa nokārtos pārējo. Palūgšu pēc tam iesniegt man dokumentāri fiksētās liecības un ziņojumus.

- Dalasa, varbūt tu man uzticēsi striptīza meiču nopratināšanu? - Baksters pazobojās. - Tās krāšņāk noaugušās, lūdzu.

- Protams, Bakster. Visi zina, ka kailu sievieti tu dabū redzēt tikai tad, ja viņai par to samaksā. - Atskanēja draudzīga ņirgšana un izsaucieni. - Lielu daļu laika es grasos pavadīt ārpus kantora. Ja patrāpīsies kas ievērības cienīgs, dodiet man ziņu.

Pa ceļam uz kabinetu Evai piebiedrojās Pībodija.

- Vai ārpus kantora tu strādāsi bez palīga?

- Man nepieciešams, lai tu paliktu šeit un koordinētu darbu ar lieciniekiem.

- Labi, bet...

- Pībodija, līdz pagājušajam gadam lielāko daļu ārpus-kantora darba es veicu vienatnē. - Atbīdīdama krēslu, lai apsēstos pie rakstāmgalda, Eva pamanīja palīdzes acīs aizvainojuma dzirksti. - Tas nepavisam nenozīmē, ka es tev neuzticos, Pībodija. Saņemies! Tev jāpaliek šeit, lai koordinētu darbu un savāktu noderīgo informāciju. Mēs abas lieliski zinām, ka datortehnikā tu orientējies daudz labāk par mani.

Šķita, šie vārdi mazliet uzlaboja Pībodijas garastāvokli.

- Tas tiesa. Bet varbūt es tomēr drīkstu piebiedroties tev, kad būšu šeit tikusi galā ar darbiem?

- Es sazināšos ar tevi. Varbūt tu varētu kalt dzelzi, kamēr tā karsta un visi vēl ir noskaņoti veltīt šim uzdevumam vismaz pāris darba stundu? - Likdama manīt, ka saruna beigusies, Eva pagriezās pret datoru. - Nekavēsim laiku!

- Klausos, leitnante!

Pagaidījusi, kamēr Pībodija aiziet, Eva piecēlās vēlreiz, lai aizdarītu kabineta durvis. Apsēdusies viņa atvēra datni, kur glabājās visa pieejamā informācija par Maksu Rikeru.

Viņa nevēlējās piedzīvot nekādus pārsteigumus.

Eva bija redzējusi Rikera fotogrāfiju jau agrāk, tomēr šoreiz viņa aplūkoja to daudz vērīgāk. Valdonīga, spēcīgi veidota galva, asi sejas vaibsti. īsas, sudrabaini sirmas ūsas, kas tomēr nespēj atmaidzināt lūpu skarbās aprises. Arī acis sudrabaini pelēkas, to skatiens noslēgts un necaurredzams.

Rorka pieminēto iedomību uz sevi pauda gan tumšo, sirmuma caurausto matu kuplie viļņi, gan labās auss ļipiņā zaigojošs briljants, gan arī baltā - teju vai mirdzoši baltā - āda bez nevienas krunciņas, itin kā pār kauliem būtu stingri nostiepts balināts zīds.

Teksts vēstīja:

Rikers Makss Edvards, garums sešas pēdas viena colla, svars divsimt divas mārciņas. Kaukāziešu izcelsme. Dzimšanas datums 03.02.1947. Dzimšanas vieta: Filadelfija, Pensilvānijas štats. Vecāki: Leons un Mišela Rikeri, abi miruši. Viens brālis, miris.

Izglītojies Pensilvānijas universitātē, ieguvis grādu biznesa zinībās.

Nav reģistrējies laulībā, ne ar vienu nav oficiāli dzīvojis kopā. Ir dēls Alekss, dzimis 26.06.1975. Māte Etena Mērija Morandi. Mirusi.

Mēdz uzturēties Hārtfordā, Konektikutas štatā, Sarasotā, Flo-ridas štatā; Florencē, Itālijā; Londonā, Anglijā.

Profesija - uzņēmējs, šādu firmu un akciju īpašnieks...

Atlaidusies krēslā, Eva lasīja Rikera biznesa darbības izklāstu. Vienreiz dzīvē viņai jau bija vajadzējis pētīt kādam daudzpusīgam un iniciatīvas bagātam biznesa cilvēkam piederošo firmu un kompāniju sarakstus. Tas, gluži tāpat kā Ri-kers, bija šķitis potenciāli bīstams un draudīgs.

Toreizējās lietas izmeklēšana bija krasi pārmainījusi Evas dzīvi.

Viņa cerēja, ka šajā reizē mainīsies Rikera dzīve.

Eva ievadīja datorā komandu izdrukāt Rikera kriminālo biogrāfiju, visu arestu un apsūdzību sarakstu. Saņēmusi pieprasīto informāciju, viņa izbrīnīta uzrauca uzacis. Gadu gai-tā apsūdzību bija sakrājies krietns skaits, sākot ar sešpadsmit gadu vecumā izdarīto pirmo nenozīmīgo zādzību, kam bija sekojusi neatļauta ieroču lietošana, tirgošanās ar aizliegtām vielām, krāpniecība, kukuļošana, divas sazvērestības ar slepkavīgiem nolūkiem. Kaut arī Rikeram vienmēr bija izdevies izkļūt sveikā, viņa kriminālās pagātnes saraksts izcēlās gan ar garumu, gan daudzveidību.

- Ak tad tu neesi vis tik gudrs un slīpēts kā Rorks? -viņa murmināja. - Kurš, kā zināms, nekad netika pieķerts nelikumībās. Bet varbūt tā izpaužas tava iedomība? Tev nav nekas pretī, ja tevi pieķer, vai ne? - Viņa vēlreiz ielūkojās Rikera fotogrāfijā. - Tātad tev sagādā prieku iespēja apmuļķot tiesībaizsardzības sistēmu? Tā ir tava vājība, Riker, turklāt bīstama vājība.

Ierakstījusi visu informāciju disketē, Eva paņēma klausuli. Bija pienācis laiks noskaidrot, kurā pasaules malā Ri-kers gaidīja neizbēgamo sastapšanos ar Evu Dalasu.

Laimīgā kārtā viņš uzturējās savā Konektikutas īpašumā. Eva nosprieda, ka vienīgi augstprātīgās pārākuma apziņas pēc Rikers nelika viņai veikt īstu riņķadanci, saskaņojot šo apmeklējumu ar veselu rindu advokātu un pilnvaroto.

Eva ieradās precīzi norunātajā laikā, un pie vārtiem viņu sagaidīja trīs apsardzes vīri ar neizteiksmīgām un kokainām sejām. Pēc personības dokumentu uzrādīšanas - protams, tā bija tīrā formalitāte -, viņa saņēma instrukciju atstāt savu auto vārtu iekšpusē un iekāpt tur gaidošajā nelielajā mašīnītē.

Šis transporta līdzeklis, ko vadīja sīka, trausla kalpotāja, aizvizināja Evu pa līkumotu, kokiem apstādītu aleju, kas beidzās pie plašas trīsstāvu ēkas. Stikla pārbagātībā mirdzošais nams bija uzcelts akmeņaina jūras krasta nogāzē.

Galveno ieeju greznoja strūklaka - akmens sieviete klasiskās krokās krītošā tērpā ar krūku rokās graciozi tecināja ūdeni baseinā, kur šaudījās košsarkanas zivtiņas. Pie mājas austrumu sienas pelēkās maisveidīgās biksēs un kreklā tērpies dārznieks ravēja puķudobi.

Viņa seju neļāva saskatīt platmalaina cepure, bet pie sāniem viņam karājās ierocis.

Durvīs Evu sagaidīja cita kalpotāja, tērpusies melnā, iecie-tinātā formas tērpā. Viņas smaids bija laipns un balss sirsnīga.

- Labdien, leitnante Dalasa! Misters Rikers jūs gaida. Ceru, ka brauciens bija patīkams. Esiet tik laipna un sekojiet man!

Pa ceļam Eva nopētīja mājokli, kas šķita neslēpti izdvašojam milzīgas bagātības smaržu. Protams, to nevarēja ne salīdzināt ar Rorka māju, kurai klusinātās krāsas un bagātīgais pulēta koka izmantojums piešķīra daudz mājīgāku noskaņu. Savukārt Rikers bija devis priekšroku modernam, izaicinošam krāsu spilgtumam, kas ātri vien nogurdināja skatienu. Telpu iekārtojumā dominēja pārāk daudz drapēriju un uzkrītošs gaumes trūkums.

Itin visām mēbelēm bija asi stūri un visās kaut viena detaļa bija sudrabainā krāsā. Eva noprata, ka šis tonis uzskatāms par nama saimnieka īpašo atšķirības zīmi.

Trīsdesmit sudraba graši, viņa nodomāja, ienākdama asins-sarkani iztapsētā istabā, kuras stiklotā galasiena ļāva baudīt satriecošu skatu uz jūru. Pie pārējām sienām cita pie citas rindojās gleznas, visas kā viena darinātas abstraktā, sirreālā vai nez kādā citā manierē, kas, pēc Evas domām, bija tikai audeklam uzšļākti nepievilcīgu krāsu traipi.

Gaisu darīja smagu tvanīgs ziedu aromāts, kas sauca atmiņā bēres, bet gaisma šķita pārlieku spilgta. Savādos leņķos izliektie sēdekļi un dīvāni bija nokrauti ar mirdzoši sudrabainiem spilveniem.

Mājas saimnieks sēdēja krēslā, sūkdams no augstas glāzes indīgi sārtu kokteili. Sagaidīdams apmeklētāju, viņš piecēlās un pieklājīgi pasmaidīja.

- Eva Dalasa, beidzot esam sastapušies. Sveicu jūs savā necilajā mājoklī. Vai vēlaties kaut ko atspirdzinošu?

- Nē, pateicos!

- Ja pārdomāsiet, pasakiet. - Izkoptā balss un noslīpētā runas maniere atsauca atmiņā dialogus Rorka iemīļotajās vecajās melnbaltajās filmās. - Pateicos, pagaidām tas būtu viss, Marta.

- Klausos, mister Riker. - Kalpotāja kāpās atpakaļ un aizvēra aiz sevis durvis.

- Eva Dalasa, - Rikers atkārtoja vēlreiz. Acīm iedzirk-stoties, viņš ar rokas mājienu norādīja uz krēslu. - Tas nudien ir burvīgi. Vai drīkstu jūs saukt par Evu?

- Nē.

Kaut arī mājastēvs sirsnīgi iesmējās, sudrabainās dzirkstis skatienā kļuva dzeldīgi saltas.

- Žēl gan. Tātad jālieto uzruna "leitnante". Varbūt jūs tomēr apsēstos? Atzīšos, ka man patiešām gribējās iepazīties ar sievieti, kas apprecējusies ar vienu no maniem bijušajiem... laikam jau es sacītu - aizbilstamajiem, - viņš piemetināja, atkal apsēzdamies. - Tomēr esmu pārliecināts, ka Rorkam nepatiktu šāds apzīmējums. Tāpēc labāk teikšu - ar manu kādreizējo kompanjonu. Biju cerejis, ka apmeklēsiet mani kopā.

- Viņam nav nekādas daļas nedz gar jums, nedz lietu, kuras dēļ esmu šeit.

- Šajā brīdī tas varbūt arī atbilst patiesībai. Lūdzu, apsēdieties un jūtieties ērti!

Kaut arī bija maz ticams, ka tik ķēmīgā krēslā cilvēks vispār var justies ērti, Eva paklausīja un apsēdās.

- Jūs esat ļoti pievilcīga. - Balss skanēja pieglaudīgi, bet skatiens netīkami ložņāja pār Evas augumu.

Vīrietis, kas lūkojas uz sievieti šādi, cer, ka viņa izjutīs neveiklību un seksuālu neaizsargātību. Tomēr Eva jutās tikai nedaudz aizskarta.

- Tiesa, jūsu pievilcība ir neuzbāzīga un lietišķa, - Rikers turpināja. - Kas to būtu domājis, ka Rorks apprecēs jūs? Viņa gaumē vienmēr bijušas daudz elegantākas, uzsvērti sievišķīgas būtnes. - Uzmetusi skatienu Rikera pirkstiem, kas nemierīgi bungoja pa krēsla paroci, Eva pamanīja, ka bīstami smaili novīlētie nagi nolakoti Rikera iecienītajā sudrabainajā tonī.

- Protams, viņš rīkojies ļoti gudri un apdomīgi, izvēlēdamies sievieti ar jūsu raksturu un profesiju. Droši vien ir ļoti parocīgi iegūt tik tuvu sabiedroto policijas aprindās.

Ja Rikera nodoms bija Evu sadusmot, viņam bija jāviļas.

- Tiešām? Un kālab lai viņam tas būtu tik parocīgi?

Rikers iemalkoja dzērienu.

- Ņemot vērā viņa biznesa intereses...

- Vai viņa biznesa intereses skar arī j€is, mister Riker?

- Tā sakot, tikai teorētiski, jo savulaik mēs darbojāmies kopā.

Eva paliecās uz priekšu.

- Vai vēlaties oficiāli parunāt par jūsu biznesa attiecībām?

Piemiegto acu skatiens bija ļauns un salts.

- Vai esat gatava pakļaut viņu riskam?

- Rorks spēj pats par sevi parūpēties. Nu, kā tad būs?

- Leitnante, vai jums patiešām izdevies viņu piejaucēt? Vai vilks ticis kastrēts un pārvērsts par klēpja sunīti?

Šoreiz Eva sirsnīgi iesmējās.

- Šis klēpja sunītis kuram katram pārkodīs rīkli, un jūs to labi zināt. Man nebija ne jausmas, ka jūs tik ļoti baidāties no Rorka. Tas nudien ir interesanti.

- Jūs maldāties. - Tomēr Rikera pirksti aizvien nervozāk žņaudzīja slaido glāzi.

Eva vēroja viņa rīkli saspringstam, itin kā pūloties nodabūt uz leju īpaši netīkamu kumosu.

- Nedomāju vis. Tomēr neesmu ieradusies Rorka dēļ. Vēlos parunāt par jūsu biznesa īpatnībām, mister Riker. - Viņa izņēma no somas diktofonu. - Ar jūsu atļauju...

Vīrieša lūpas zem sudrabotajām Ūsiņām savilkās cietsirdīgā grimasē, kam nebija nekā kopīga ar smaidu.

- Protams. - Viņš nospieda krēsla parocī iemontēto pogu. Viena istabas siena aizslīdēja sānis, atklājot skatienam galdu, aiz kura sēdēja seši tumšos uzvalkos tērpušies vīri. Viņu skatieni bija asi un vērīgi, rokas rātni saliktas uz galda.

- Mani advokāti, - Rikers paskaidroja.

Novietojusi diktofonu uz sudrabotā galdiņa, Eva vārdu pa vārdam nolasīja likumā paredzētās ievada frāzes.

- Jūs strādājat rūpīgi un pamatīgi. Rorks droši vien prot to novērtēt. Gluži tāpat kā es.

- Mister Riker, vai jūs izprotat savas tiesības un pienākumus?

-Jā.

- Jūs esat izmantojis savas tiesības uz advokātu - sešu advokātu klātbūtni šajā neformālajā izvaicāšanā. Pirms sešiem mēnešiem jūs tikāt arestēts par... - Kaut arī Eva zināja visas apsūdzības no galvas, viņa tomēr izvilka piezīmju grāmatiņu un nolasīja tās vārds vārdā. - Aizliegtu vielu - tajā skaitā halucinogēnu un atkarību izraisošu vielu izgatavošanu, uzglabāšanu un izplatīšanu, narkotiku starptautisku tirdznie-čību, aizliegtu ieroču glabāšanu, ķīmisku ražotņu atvēršanu bez nepieciešamajām licencēm...

- Leitnante, mums abiem laiks ir dārgs, tālab paziņošu, ka esmu iepazīstināts ar visām man izvirzītajām apsūdzībām sakarā ar nelaimīga pārpratuma pēc notikušu arestu.' Gluži tāpat esmu pārliecināts - arī jūs zināt, ka lielākā daļa šo smieklīgo apsūdzību pēc tam tika noraidītas kā nepamatotas, bet tās, kas nonāca līdz tiesai, netika pierādītas.

- Esmu pārliecināta tikai par to, ka pēc jūsu advokātu un pilsētas prokurora pārrunām tika noslēgta vienošanās. Nenozīmīgākās apsūdzības tika noraidītas, bet par to prokuratūra no jūsu pārstāvja saņēma četru narkotiku izplatītāju un ieroču tirgotāju vārdus un informāciju, kas ļāva viņus saukt pie atbildības. Mister Riker, nevarētu sacīt, ka jūs izrādāt īpašu lojalitāti saviem kompanjoniem.

- Gluži otrādi, esmu izslavēts par ārkārtīgu lojalitāti. Tiesa, starp maniem partneriem nav nedz ieroču tirgotāju, nedz narkotiku izplatītāju. Leitnante, esmu godīgs biznesa cilvēks, kas ik gadu ziedo ievērojamas summas gan labdarībai, gan politiskajām partijām.

- Jā, esmu dzirdējusi par šiem politiskajiem ziedojumiem. Jūs esat dāsni atvēlējis līdzekļus organizācijai "Kasandra".

- Tas tiesa. - Viņš pacēla roku, lai apklusinātu vienu no advokātiem, kas mēģināja iejaukties sarunā. - Uzzinājis par šīs organizācijas teroristisko darbību, biju šokēts līdz sirds dziļumiem. Leitnante, jūs izdarījāt cilvēcei lielu pakalpojumu, atklādama un padarīdama nekaitīgu šo drausmīgo veidojumu. Pirms plašsaziņas līdzekļi nebija publicējuši materiālus par "Kasandras" noziedzīgo darbību, es maldīgi uzskatīju, ka viņi rūpējas par Amerikas sabiedrības drošību un tiesību ievērošanu. Jā, es zinu, ka viņi to darīja ar pus-militārām, tomēr atzītām un likumīgām metodēm.

- Žēl gan, ka jūs nepapētījāt "Kasandras" darbību mazliet rūpīgāk, mister Riker, kā to jūsu vietā darītu jebkurš, kas nolēmis šķirties no desmit miljoniem sūri, grūti pelnītas naudiņas.

- Es dziļi nožēloju savu alošanos. Darbinieks, kas pārraudzīja šo ziedojumu lietu, tika nekavējoties atlaists.

- Saprotu. Jūs nonācāt tiesā, bet pret jums netika izvirzītas tās apsūdzības, par kurām tika panākta vienošanās ar prokuratūru. Arī pārējos apsūdzības punktos dīvainā kārtā pazuda svarīgas liecības un informācija par policijas operāciju, kuras laikā notika reids jums piederošā noliktavā.

- Vai tāda ir oficiālā versija? - Rikers atmeta galvu, teatrāli noplivinādams sudrabainās matu krēpes. - Informācija bija nepietiekama, nepārliecinoša un smieklīgi kļūdaina. Policija organizēja uzbrukumu noliktavai, kas patiešām skaitījās manā īpašumā, tomēr to apsaimniekoja neatkarīgs uzņēmējs.

Eva pamanīja, ka Rikera skatienā parādījies neveselīgs spīdums, balss skan aizvien skaļāk un nervozāk, bet bīstami smaili novīlētie nagi izbungo pret krēsla paroci aizvien straujāku ritmu.

- Šī safabricētā lieta bija pilnīga policijas izgāšanās, un mani advokāti gatavojas iesniegt tiesā prasību pret Ņujorkas Policijas departamentu.

- Kāda ir jūsu saistība ar detektīvu Tādžu Kouli?

- Kouli? - Rikers turpināja smaidīt, kaut arī skatienā dzalkstīja salts un draudīgs spīdums. - Baidos, ka šo vārdu dzirdu pirmo reizi. Leitnante, man iznācis sastapties ar ļoti daudziem jūsu amata brāļiem. No visas sirds atbalstu šos cilvēkus, kas gādā par sabiedrības drošību. Tomēr šis vārds... paga, paga. - Rikers paberzēja lūpas ar pirkstu un -sasodīts, paklusām iesmējās. - Kouli, nu protams. Dzirdēju par šo traģēdiju. Viņš nesen tika nogalināts, vai ne?

- Operatīvās komandas sastāvā Kouli piedalījās jums piederošās noliktavas kratīšanā, kas sagādāja jums vismaz pāris miljonus zaudējumu.

- Misters Rikers nav bijis saistīts ar šo noliktavu, ķīmiskajām laboratorijām vai Ņujorkā izveidoto narkotiku izplatīšanas centru, ko atklāja un slēdza policija sadarbībā ar Drošības departamentu. Mēs iebilstam pret paziņojumiem, kas ir pretrunā ar šiem faktiem.

Nedz Eva, nedz Rikers nepievērsa uzmanību advokāta vārdiem.

- Bēdīgi gan, ka detektīvs Kouli gājis bojā. Leitnante, vai turpmāk mani pratinās ikreiz, kad kāds policijas darbinieks ņems traģisku galu? Vai tas būtu vēl viens policijas mēģinājums sagādāt man neērtības?

- Nekādā ziņā. - Tagad smaidīja Eva. - Esmu pārliecināta, ka pat jūsu advokātiem nevarētu rasties iebildumi pret to, ko tūdaļ grasos jums sacīt. Kouli bija cilvēks, kurš pētīja un iedziļinājās detaļās - un to viņš prata lieliski. Domāju, ka jūs - gan kā biznesmenis, gan kā dzīvē pieredzējis cilvēks, piekritīsiet, ka patiesība bieži vien slēpjas šķietamos sīkumos un tai piemīt paradums allaž uzpeldēt virspusē, par spīti mēģinājumiem noslēpt to pēc iespējas tālāk un dziļāk. Šādam darbiņam gluži vienkārši nepieciešams sameklēt īsto cilvēku. Redziet, patiesība izraisa manī vismaigākās jūtas, toties nepavisam neciešu, ka tiek nogalināti policisti. Tāpēc šīs patiesības atklāšanu, noskaidrojot personu, kas nogalinājusi vai likusi nogalināt Kouli, uzskatu par savu personisko misiju.

- Es saprotu, ka kolēģa nežēlīga noslepkavošana, kas turklāt notikusi jūsu vīram piederošā iestādē, jūs dziļi aizvaino un sāpina. - Rikera balsī tikko jaušami ieskanējās ļauns prieks. - Nelāgi, leitnante. Abi ar Rorku esat iekūlušies nepatīkamā situācijā, vai ne? Varbūt tieši tālab jūs uzmācaties man ar aizplīvurotiem apvainojumiem, nevis izsaucat uz nopratināšanu pašas vīru?

- Es nepateicu nedz to, ka slepkavība bijusi īpaši nežēlīga, nedz arī to, ka iestāde pieder Rorkam. Sakiet, kā jūs ieguvāt šādu informāciju, mister Riker?

Pirmo reizi šīs tikšanās laikā viņš šķita satraukts - žoklis atkārās, skatienā pavīdēja mulsums. Tūdaļ vienlaikus ierunājās visi seši advokāti. Vienmuļā murdoņa deva Rikeram laiku atgūties.

- Leitnante, informācijas iegūšana pieder pie mana darba. Man paziņoja, ka vienā no jūsu vīram piederošiem klubiem notikusi slepkavība.

- Un kurš jums to paziņoja?

- Droši vien kāds no maniem biznesa partneriem. - Ri-kers tēloti nevērīgi pavēcināja roku, kaut arī plauksta pret paša gribu tiecās savilkties dūrē. - Nespēju atcerēties. Sakiet, vai likums aizliedz iegūt šādas ziņas? Redziet, es piederu pie cilvēkiem, kas krāj informāciju, uzskatot to par sava veida vaļasprieku. Proti, man patīk šo to uzzināt par mani interesējošiem cilvēkiem, piemēram, par jums. Zinu, ka astoņu gadu vecumā tikāt atrasta visai bēdīgos apstākļos un uzaugāt valsts aizgādnībā.

Runājot Rikera dūre pavērās, skatiens iekvēlojās. Eva nodomāja, ka tajās vīd izsalkums, gluži kā cilvēkam, kas tūdaļ baudīs gardu maltīti.

- Jūs taču bērnībā tikāt regulāri izvarota, vai ne? Droši vien nav viegli dzīvot tālāk pēc tik smagas traumas, samierināties ar tik nežēlīgu nevainības laupīšanu. Pēc tam jums pat nebija sava vārda, to steigā izvēlējās dzīves nomocīta sociālā darbiniece. Eva - visai sentimentāla izvēle, droši vien par godu pirmajai sievietei. Savukārt Dalasa norāda uz pilsētu, kur jūs atrada vāļājamies aizaugušā alejā, skrambām un brūcēm klātu, gandrīz vai aizmirsušu cilvēku valodu.

Šie vārdi paveica savu, atsviežot Evu atpakaļ bērnības šausmās, saldējot līdz kaulam un saraujot iekšas sāpīgā kamolā. Tomēr viņa ne uz mirkli neatrāva skatienu no Rikera ņirdzīgās sejas.

- Mēs visi esam spiesti spēlēt ar likteņa iedalītām kārtīm. Arī es esmu ievākusi šādu tādu informāciju par cilvēku, kas aizvaino manu stila izjūtu. Rociet vien augšā visu iespējamo, Riker. Tas palīdzēs jums iegūt skaidru un nepārprotamu priekšstatu par pretinieku, kas stāsies jums pretī šajā reizē. Kouli lieta uzticēta man, un es izdibināšu kas, kāpēc un kā. Iztaujāšana beigusies, - viņa strupi paziņoja, izslēgdama diktofonu.

Kamēr advokāti ņēmās cits caur citu bārstīt brīdinājumus un iebildumus, Rikers bez ceremonijām nospieda pogu, aizvērdams blakustelpu. Evai šķita, ka viņa seja izskatās daudz bālāka nekā sarunas sākumā.

- Uzmanieties, leitnante! Ar cilvēkiem, kas uzdrošinās man draudēt, atgadās daudz kas nelāgs.

- Riker, lieku reizi pārlūkojiet manu biogrāfiju, un jums kļūs skaidrs, ka mani nebaida nelāgi notikumi.

Kad Eva piecēlās, to darīja arī Rikers, pasperdams soli tuvāk. Viņa saspringa, klusībā cerēdama, ka namatēvs kaut uz mirkli zaudēs apvaldu. Ar vienu vienīgu mirkli viņai būtu gana.

- Tu domā, ka spēsi mani pieveikt? Ceri, ka policista zīmotne dod tev tādu varu? - Viņš noklakšķināja pirkstus pavisam tuvu Evas sejai. - Pietiks man uzsist knipi, un tu būsi beigta un pagalam.

- Pamēģiniet, tad redzēsim!

Rikera seja nervozi raustījās, tomēr viņš savaldījās un soli atkāpās.

- Droši vien tu aplamā kārtā ceri, ka Rorks spēs tevi aizsargāt un paglābt. Velti - viņš ir kļuvis vājš un jūtelīgs, turklāt pakļuvis zem policistes tupeles. Savulaik es saistīju ar viņu lielas cerības. Tagad mani plāni ir mainījušies.

- Riker, uzmanīgāk papētot manu biogrāfiju, jūs sapratīsiet, ka man nekad nav bijis nepieciešams aizstāvis. Teikšu jums vienīgi to, ka Rorks būs sajūsmā, uzzinājis, cik ļoti jūs baidāties no viņa. Vēlāk mēs abi no sirds pasmiesimies par jums.

Kad Eva pagriezās, lai dotos projām, Rikers sagrāba viņas roku. Apveltot namatēvu ar saltu, vaicājošu skatienu, viņas sirds trauksmaini notrīsēja.

- Lūdzu, tikai neapstājies, - viņa pie sevis nomurmināja.

Rikera nagi ar negantu sparu ieurbās viņas miesā. Nē,

Eva nodomāja, viņš maldās, uzskatīdams, ka spēj valdīt pār sevi.

- Pavadīšu jūs līdz durvīm.

- Nepūlieties, es zinu ceļu. Riker, labāk sāciet slēpt pēdas. Atcerieties, es apgriezīšu otrādi ikvienu akmeni, zem kura jūs mēģināsiet patverties. Turklāt darīšu to ar milzīgu baudu.

Eva izsoļoja pa durvīm, diezin kāpēc pat nenobrīnīda-mās, sastopot aiz tām laipni smaidošo kalpotāju.

- Leitnante Dalasa, ceru, ka apciemojums bija patīkams. Pavadīšu jūs līdz ārdurvīm.

Aiziedama Eva saklausīja plīstoša stikla šķindoņu.

Nē, Rikers vairs nespēj valdīt pār sevi, viņa pasmaidīdama nodomāja.

Aizdomīgu skatienu pavadīta, Eva tika aizgādāta līdz savai mašīnai.

Pēc desmit minūšu brauciena viņa pamanīja pirmos vajātājus, kuri pat nepūlējās darboties neuzkrītoši. Eva ļāva viņu automašīnai turēties astē, tikai nedaudz pārsniegdama atļauto braukšanas ātrumu. Pēc divdesmit jūdzēm no sānceļa priekšā izšāvās vēl viena mašīna, tādējādi mēģinot panākt, lai viņa apstājas.

Lai notiek, paspēlēsimies, viņa nodomāja, līdz galam nospiezdama gāzes pedāli.

Izveicīgi manevrēdama blīvajā satiksmes straumē, Eva ik pa brīdim mainīja braukšanas joslu, tomēr īpaši nepūlēdamās atrauties no sekotājiem. Modri vērodama ceļu, viņa pamanījās piezvanīt pa mobilo tālruni. Galu galā šāda situācija viņai nebija nekas neparasts.

Cerēdama, ka māņu gājieni atstās paniskas bēgšanas iespaidu, viņa pie pilsētas robežas no automaģistrāles nogriezās klusākā sānceļā.

- Es zinu, ka tikšu ar jums galā, - viņa murmināja, manīdama, ka sekotāji atrodas pavisam tuvu. - Idioti tādi.

Priecādamās, ka šis ceļš ir gana tuksnesīgs, viņa atkal nospieda gāzes pedāli līdz grīdai, tad strauji apmeta mašīnu pretēji braukšanas virzienam un pārgalvīgi brāzās virsū vajātājiem. Abi auto pašāvās katrs uz savu pusi un, vadītājiem lielā ātruma pēc nenovaldot stūri, ieslīdēja grāvī.

Ieslēgusi sirēnu un izrāvusi ieroci, Eva izlēca no mašīnas.

- Policija! Visi laukā! Rokas turēt tā, lai varu tās redzēt. -Pamanījusi, ka vīrietis, kas sēž otras mašīnas pasažiera sēdeklī, bāž roku žaketes kabatā, viņa nevilcinādamās sašāva auto priekšējos lukturus. Uz visam pusēm pašķīda šķembas, bet viņas auto sirēnām tālumā pievienojās vēl citas.

- Tūlīt laukā! - Ar brīvo roku viņa izrāva no kabatas savu apliecību. - Ņujorkas policija. Jūs esat arestēti.

Vīrietis, kas bija vadījis vienu no mašīnām, paklausīja rīkojumam, tomēr izskatījās nekaunīgi pašpārliecināts.

- Par ko mēs tiekam apsūdzēti?

- Sāksim kaut vai ar ātruma pārsniegšanu un pēc tam paskatīsimies. - Eva paslēja īkšķi.

- Rokas uz jumta. Gan jau zināsiet, kas darāms.

Policistu saradās aizvien vairāk.

- Vai vēlaties, lai uzliekam viņiem rokudzelžus, leitnante?

- Jā, uzskatīsim, ka notikusi pretošanās policijai. Paskat, kas tad tas? - Viņa sataustīja un izvilka vīrieša kabatā paslēptu ieroci. - Oho, turklāt no aizliegtajiem. Ai-ai-ai, baidos, ka esat iekūlies pamatīgā ķezā.

Steidzīgi pārmeklējot mašīnas un to pasažierus, tika atrasti vēl citi ieroči, astoņas unces narkotiku, iespaidīgs krampjlauža rīku komplekts un trīs īsas, smagas metāla nū-

jas - ļoti parocīgi sitamie, lai kadam, sacīsim, pārlauztu mugurkaulu.

- Esiet tik labiņi un aizgādājiet šos nabadziņus uz Centrālo iecirkni, - Eva palūdza patruļdienesta policistiem. - Aizturēšanas iemesls - aizliegtu ieroču un narkotiku pārvadāšana, šķērsojot pavalstu robežas, aizdomīgu priekšmetu uzglabāšana mašīnā. - Notrīdama gar apģērbu rokas, Eva atieza zobus negantā smaidā. - Ak, es piemirsu arī nepieļaujamu ātruma pārsniegšanu. Zēni, baidos, ka esat sagādājuši misteram Rikeram pamatīgas galvassāpes.

Iesēdusies savā mašīnā, Eva izapļoja saspringtos plecus.

Riker, dusmas nav labākais padomdevējs, viņa nodomāja, izklaidīgi paberzēdama smeldzošo roku, kur miesā bija iecirtušies smaili novīlētie nagi. Nav prāta darbs izdāļāt rīkojumus brīžos, kad cilvēks nespēj savaldīt emocijas.

Tātad pirmajā raundā uzvarējusi Eva Dalasa.

SESTĀ NODAĻA

Ienākdams detektīvu kopējā darba telpā, Ians Maknabs centās izskatīties pēc iespējas neuzkrītošāks, kaut vīrietim, kas nēsā oranžas bikses un dižojas ar bizi teju līdz viduklim, tas nebūt nebija viegli.

Maknabs pat bija parūpējies par visnotaļ pamatotu aizbildinājumu šim apmeklējumam, proti, vairāki detektīvi bija atsūtījuši uz viņa nodaļu informācijas pieprasījumus par Kouli lietā aptaujātiem lieciniekiem. Viņš bija nolēmis turēties pie šīs versijas, lai tur lūst vai plīst.

Tomēr īstais iemesls bija gluži cits. Šis iemesls patlaban sēdēja nelielā starpsienu norobežotā "kabūzītī" telpas tālākajā galā un uzcītīgi darbojās ar datoru. Maknabam šķita, ka uzcītība dara šo būtni sevišķi pievilcīgu.

Skaidrs kā diena - viņš bija ieķēries līdz ausīm, kaut arī pats nebūt nejutās par to īpaši sajūsmināts. Maknabs, raugi, allaž bija vēlējies iegūt tik daudz sieviešu, cik nu vien tas bija iespējams. Viņam gluži vienkārši ļoti patika sievietes.

Bet tad viņa dzīvē akurātā formas tērpā un neglītās policistes kurpēs bija iesļojusi Pībodija. Ar to pašu viņš bija beigts un pagalam.

Turklāt viņa pat neizrādīja īpašu atsaucību. Kaut ari Mak-nabs galu galā bija iedabūjis viņu gultā - parasti gan tas notika uz virtuves grīdas, lifta kabīnē, tukšā ģērbtuvē vai jebkurā citā, viņa spilgtās un mainīgās iztēles ierosinātā vietā -, Pībodija nebūt nešķita viņa dēļ kā bez prāta.

Kaut arī tas kremta, Maknabs bija spiests atzīt, ka policistei Dīlijai Pībodijai bija izdevies izraisīt viņā krietni spēcīgākas jūtas, nekā pašam gribētos atzīt.

Iespraucies viņas "kabūzītī", Maknabs uzstutēja kalsno pēcpusi uz rakstāmgalda stūra.

- Sveika, Pībodija. Kā klājas?

- Ko tu te dari? Kāpēc nesēdi pie saviem datoriem? -Pībodija atcirta, nepaceldama acis no darba. - Atkal aizšmauci?

- Mūs nemēdz turēt aiz atslēgas, kā tas pieņemts šeit. Kā tu spēj strādāt, tupēdama šādā būrī?

- Ātri un efektīvi. Tinies projām, Maknab! Man patiešām darba pāri galvai.

- Kouli lieta? Visi par to vien runā. Nabadziņš...

Saklausījusi tonī līdzjūtību, Pībodija beidzot pacēla galvu un pamanīja, ka jaunā vīrieša vēsi zaļo acu skatienā pavīd ne tikai skumjas, bet arī nikna apņēmība.

- Nekas, gan mēs dabūsim rokā to riebekli, kas viņu nogalināja. Visi zina, ka Dalasa ies kaut cauri sienām.

- Neviens to neprot labāk par viņu. Daži jūsējie atsūtīja uz mūsu nodaļu pieprasījumus pārbaudīt informāciju par vienu otru liecinieku. Datoru nodaļā itin visi - sākot no Fīnija un beidzot ar pēdīgo zaļknābi - patlaban strādā tikai ar šiem pieprasījumiem.

Pībodija izsmejoši pavīpsnāja.

- Un kāpēc to nedari tu?

- Mani deleģēja uz šejieni, lai mēģinu uzzināt pēdējos jaunumus. Nelauzies, Pībodija, pasaki vismaz kaut ko, lai man nav jādodas atpakaļ tukšā.

- Ari es neko daudz nezinu, bet to, ko pateikšu, gan pagaidām paturi pie sevis, - viņa atbildēja, pazeminādama balsi un palūrēdama, vai tuvumā nav svešu ausu. - Es nezinu, kas Dalasai padomā. Viņa aizbrauca, bet mani neņēma līdzi, pat nepateica, uz kurieni dodas. Pirms dažām minūtēm viņa man piezvanīja un paziņoja, ka patruļpolicisti vedot uz šejieni četrus aizturētos, kam izvirzītas vairākas apsūdzības, tajā skaitā neatļautu ieroču nēsāšana un pārvadāšana. Dala-sa grib, lai nekavējoties pārbaudu šo ļautiņu dosjē. Viņa pati tūdaļ būs klāt.

- Un ko tev izdevās atklāt?

- Visi četri paguvuši paviesoties dažādās tiesībaizsardzības iestādēs sakarā ar vardarbīgiem uzbrukumiem, kas reizēm beigušies ar upura nāvi. īsti rīkļurāvēji un parādu izsitēji. Bet tas vēl nebūt nav viss.

Pībodija vēlreiz pazemināja balsi, piespiežot Maknabu pieliekties tuvāk. Nāsīs ķircinoši iesitās viņas šampūna smarža.

- Visi četri ir saistīti ar Maksu Rikeru.

Maknabs pavēra muti, tomēr Pībodijas niknais šņāciens lika viņam apvaldīt pārsteigtu izsaucienu.

- Tu domā, ka Kouli novāca pēc Rikera pavēles?

- Nezinu. Zinu tikai to, ka operatīvās komandas sastāvā Kouli piedalījies Rikera arestā pagājušā gada rudenī - Dala-sa atstiepa apsūdzības lietu un tiesas sēžu protokolus. Paguvu iemest tur aci, bet izrādījās, ka Kouli bijis nenozīmīgs bandinieks, pat nav sniedzis liecību. Pats par sevi saprotams, ka pēc trim dienām Rikers jau bija laukā no cietuma. Tomēr Dalasai droši vien ir savi iemesli vākt šurp daļu no viņa algoto rīkļurāvēju bandas. Tu vari pastāstīt savējiem par tiem četriem, bet par Rikeru gan pagaidām turi mēli aiz zobiem.

- Norunāts, tikai man vajadzīgs papildu stimuls, lai nejauši neizpļāpātos. Vai atnāksi šovakar pie manis?

- Pagaidām nezinu, ko ieplānojusi Dalasa. - Maknabs pasmaidīja, un sev neizprotamu iemeslu pēc Pibodijai kļuva aizvien grūtāk pretoties šā visumā muļķīgā smaida valdzinājumam. - Nu labi, varbūt tomēr iegriezīšos pie tevis.

- Būtu jauki, jo tad mēs varētu... - Viņš pieliecās tuvāk, lai izteiktu priekšlikumu, kas neliktu Pībodijai mieru visu atlikušo dienas daļu. Bet tad atsprāga no rakstāmgalda kā apsvilis. - Jēziņ, komandieris nāk.

- Nomierinies! - Tomēr arī Pībodija kļuva modra.

Vitnija parādīšanās nodaļas kopējā telpā nebija nekas ārkārtējs, kaut arī parasti viņš nemēdza ierasties bez īpašas vajadzības.

- Sasodīts, viņš nāk tieši šurp.

Pībodija apvaldīja vēlēšanos noraustīt formas tērpa žaketi.

- Detektīvs Maknabs? - Vitnijs apstājās pie ieejas un nomērīja uzrunāto ar tumšu, tēraudcietu skatienu. - Vai esat pārcelts darbā uz šo nodaļu?

- Nē, ser! Noskaidrojot detektīva Tādža Kouli nogalināšanas apstākļus, Datorinformācijas nodaļa sadarbojas ar Slepkavību izmeklēšanas nodaļu. Mēs uzskatām, ka šāda sadarbība būs auglīga un ļaus īsā laikā notvert noziedznieku.

Juzdama tādu kā dusmīgu apbrīnu, Pībodija bija spiesta atzīt, ka Maknabs ir izmanīgs kā kaķis, allaž pamanīdamies nokrist uz visām četrām.

- Tad jums derētu doties atpakaļ uz savu nodaļu, lai turpinātu šo auglīgo sadarbību, nevis traucēt policisti darbā.

Tomēr nepietiekami izmanīgs, Pībodija nodomāja.

Apvaldījis vēlēšanos salutēt, Maknabs acumirklī izkūpēja gaisā kā dūmu grīste.

- Sakiet, vai esat sameklējusi leitnantes Dalasas pieprasīto informāciju par četriem arestētajiem?

Arestētajiem? Jau? Ak jēziņl

-Jā, ser.

Vitnijs pastiepa roku.

- Izdrukājiet man šos datus!

Pībodija izpildīja prasīto.

- Atbilstoši leitnantes Dalasas pieprasījumam esmu nosūtījusi informāciju gan uz viņas mašīnu, gan datoru.

Noņurdējis kaut ko nesaprotamu, Vitnijs devās projām, pa ceļam lasīdams saņemtos materiālus. Pamanījis, ka telpā ienāk Eva, viņš uzsauca:

- Leitnante, iesim uz jūsu kabinetu!

Granītcietais tonis lika Pībodijai sāpīgi saviebties. Viņa drosmīgi spēra soli laukā no sava "kabūzīša", tomēr nebūt nejutās vīlusies, kad Eva ar rokas mājienu deva viņai zīmi palikt uz vietas.

Nu ir uguns pakulās, Pībodija nodomāja. Interesanti, kuru Šoreiz trāpīs priekšnieka dusmu zibeņi?

- Lūdzu, ser. - Palaidusi Vitniju pa priekšu, Eva aizvēra aiz viņiem durvis.

- Paskaidrojiet, leitnante, kas pamudināja jūs doties ārpus pavalsts robežām, lai iztaujātu Maksu Rikeru, iepriekš neapspriežot ar mani šo nodomu un tādējādi pārkāpjot sub-ordināciju?

- Ser, atbildīgais izmeklētājs drīkst sastādīt nopratināmo personu sarakstus, nesaskaņojot tos ar priekšniecību. Man ir tiesības pamest pavalsts jurisdikcijas robežas, ja tas tiek darīts izmeklēšanas interesēs.

- Un apgrūtināt civilpersonu, kas dzīvo citā pavalstī?

Eva centās neievērot pirmos dusmu priekšvēstnešus.

- Apgrūtināt, ser?

- Man piezvanīja Rikera advokāts, kurš jau bija paguvis sazināties arī ar Ņujorkas policijas priekšnieku, draudot iesūdzēt tiesā gan jūs, gan mūsu nodaļu un visu Ņujorku piedevām par viņa klienta apgrūtināšanu un uzbrukumu četriem Rikera darbiniekiem, pēc tam viņus nepamatoti aizturot.

- Redz, kā? Tātad viņš ir pamatīgi nobijies, - Eva pie sevis nomurmināja. - Nemaz necerēju, ka man izdosies uzart tik dziļu vagu. - Tad turpināja skaļi: - Ser, sazinoties ar Ri-keru, es lūdzu atvēlēt laiku sarunai, kas man netika liegts.

Viņa izņēma no atvilktnes aizzīmogotā aploksnē ievietotu datordisku.

- Izsakot minēto lūgumu un saņemot piekrišanu, es zvanīju no šā aparāta. Saruna tika ierakstīta, gluži tapat kā Rikera iztaujāšana, kas norisinājās viņa mājā sešu advokātu klātbūtnē. Intervējamā persona tika likumā noteiktajā kārtībā iepazīstināta ar tās tiesībām. - Eva izņēma otru disku no somas. - Šef, ieraksts veikts ar viņa atļauju. Vēlos atzīmēt, ka viņš mums visiem uzspļauj, bet šajā sakarā viņam neizdosies mums piesiet lietu.

- Arī man tā šķiet. - Vitnijs paņēma abas kasetes. - Tomēr vēlos teikt, ka mēģinājums sasaistīt Rikera vārdu ar policista slepkavību uzskatāms par aizdomīgi bīstamu un kutelīgu padarīšanu. Būtu labi, ja jūs atrastu pārliecinošu pamatojumu šādai rīcībai.

- Ser, tas ir mans darbs - pārbaudīt ikvienu iespējamo versiju. Es gluži vienkārši daru savu darbu.

- Sakiet, vai jūsu darba pienākumos ietilpst arī četru cilvēku arests publiska ceļa vidū, pirms tam radot draudus viņu un citu tuvumā esošu cilvēku dzīvībai ar nepiedodami pārgalvīgu braukšanu? Iznākumā bojātas arī divas automašīnas.

Evas trenētā pašsavaldība neļāva viņai noņurdēt kaut ko nepiedienīgu.

- Pa ceļam no Konektikutas man sāka dzīties pakaļ divas civilistu mašīnas ar diviem vīriem katrā. Es mēģināju izvairīties, tomēr minētās mašīnas turpināja man sekot, ievērojami pārsniedzot atļauto braukšanas ātrumu. Raizēdamās par citu satiksmes dalībnieku drošību, no ātrgaitas šosejas nogriezos klusākā sānceļā. Sekotāji turpināja palielināt ātrumu, itin kā grasīdamies uzbrukt. Tajā brīdī tika šķērsota pavalsts robeža. Baidīdamās, ka viņu nodomi var būt ļauni, es izsaucu papildspēkus un, neriskēdama pieļaut ātrumsacīkstēm līdzīgu pakaļdzīšanos apdzīvotās vietās, ieslēdzu sirēnu un apgriezos braukšanai pretējā virzienā. Šo darbību pēc abas mašīnas ieslīdēja grāvī.

- Leitnante...

- Ser, es vēlētos pabeigt savu ziņojumu par šo incidentu. - Kaut arī iekšēji Eva vārījās dusmās, balss skanēja salti un oficiāli.

- Turpiniet, leitnante!

- Nosaucu savu vārdu un dienesta pakāpi, liku viņiem izkāpt no mašīnām. Tajā brīdī viens no viņiem izdarīja aizdomīgu kustību virzienā, kur, manuprāt, varēja atrasties ierocis. Vēlāk aizdomas par ieroci apstiprinājās. Es izdarīju brīdinājuma šāvienu, kas sašķaidīja vienas automašīnas lukturus. Pēc tam ieradās papildspēki - divas patruļmašīnas, un minētās personas tika aizturētas. Kratīšanas gaitā pie aizturētajiem vai paslēpti mašīnās tika atrasti aizliegti ieroči, neliels daudzums divu veidu narkotisku vielu, aizdomīgu instrumentu komplekts un divas metāla nūjas. Pēc tam es pieprasīju, lai patruļdienesta policisti nogādā visus četrus Centrālajā iecirknī, pamatojot aizturēšanu ar veselu virkni apsūdzību. Tad sazinājos ar savu palīdzi, lūgdama pārbaudīt informāciju par šīm personām, un devos šurp, lai uzrakstītu ziņojumu un nopratinātu aizturētos. - Evas balss saglabāja saltu mieru. Arī skatienā nepavīdēja nedz dusmas, nedz triumfs. Viņa izņēma no somas vēl divus diskus. - Arī pakaļdzīšanās un aizturēšanas laikā tika veikts ieraksts, izmantojot apģērbam piestiprinātu mikrofonu. Uzskatu, ka esmu iespējami precīzi izpildījusi visas likumā noteiktās prasības.

Iebāzis kabatā ierakstus, Vitnijs atļāvās skopi pasmaidīt.

- Sasodīti smalki paveikts darbiņš, nudien.

Šis bija īstais brīdis nemanāmi mainīt noskaņojumu. Tomēr viņas "pateicos, ser" noskanēja gaužām strupi.

- Niknojaties par izprašņāšanu? - Vitnijs apvaicājās.

- Jā, ser!

- Nevaru pārmest. - Laiski grozīdams pirkstos kabatā noglabātos diskus, viņš paspēra dažus soļus līdz šaurajam logam. - Es biju pārliecināts - kaut arī ne līdz galam ka jūs esat pamatīgi nodrošinājusies. Jums visādā ziņā metīsies virsū Rikera advokāti. Tur nelīdzēs pat šie ieraksti. Gribēju pārliecināties, vai jūs tiksiet galā. Dalasa, es neesmu vīlies -jūs, kā jau allaž, tikāt galā.

- Pārrunās ar advokātu man nav vajadzīga palīdzība.

- Par to nešaubos. - Dziļi ievilcis elpu, Vitnijs paraudzījās uz nožēlojamo skatu, kas pavērās caur tikpat nožēlojamo logu, un nobrīnījās, ka viņa vispār spēj pastrādāt šaurajā telpā, kas atgādināja kārbu. - Leitnante, vai jūs gaidāt atvainošanos?

- Nē, ser, nekādā ziņā.

- Tas ir labi. - Pagriežoties Vitnija seja atguva skarbo noslēgtību. - Priekšnieki reti atvainojas. Jūs esat ievērojusi noteikumus, un es neko citu arī negaidīju. Tomēr tas nepadara par nebijušu to, ka Rikera iesaistīšana nostāda mūsu departamentu visai saspringtā un nepatīkamā situācijā.

- Nogalināts policists savukārt rada šādu situāciju man.

- Jūsu kritika te nav vietā, leitnante, - Vitnijs atcirta.

- Nevajag novērtēt par zemu gan manu, gan visas nodaļas nostāju detektīva Kouli slepkavības lietā. Ja Rikers ir saistīts ar šo noziegumu, es ne mazāk dedzīgi vēlos, lai viņš saņemtu pelnīto sodu. Bet tagad pastāstiet, kāda iemesla pēc viņš uzsūtīja jums tos četrus dumiķus, ja reiz brīvprātīgi piekrita sarunai.

- Man izdevās viņu nokaitināt.

- Pastāstiet sīkāk, leitnante! - Vitnijs palūkojās apkārt.

- Sasodīts, uz kā šajā caurumā varētu apsēsties?

Eva klusēdama atvilka no galda čīkstošu krēslu. Mirkli aplūkojis nožēlojamo grabažu, Vitnijs izkliedēja telpā valdošo saspringumu, atmezdams galvu un dārdoši iesmiedamies.

- Domājat, es nesaprotu, ka tas uzskatāms par apvainojumu? Tiklīdz mēģināšu uzstutēt uz šīs krēsla karikatūras sēžamvietu, vienā mirklī būšu uz grīdas. Dalasa, jūsu dienesta stāvoklis Jauj jums pamest šo c\lu un pārcelties uz pieklājīgu kabinetu.

- Man tepat ir labi. Tiklīdz cilvēks tiek pie lielākas telpas, rodas vēlēšanās novietot tajā vairāk mēbeļu. Un tad tur nemitīgi sāk grozīties cilvēki, kas garāmejot ienākuši papļāpāt.

Vitnijs nosvilpās caur zobiem.

- Ko jūs sakāt! Varbūt neliegsiet man tasīti kafijas? Tās pašas kafijas, ar kuras palīdzību Rorkam izdevās iekarot jūsu sirdi.

Eva devās pie kafijas vārāmā, lai pagatavotu divas tases karstas, stipras un melnas kafijas.

- Ser, es vēlētos aprunāties ar jums neoficiāli.

- Ielejiet man kafiju un runājiet kaut veselu stundu. Augstā debess, kāds aromāts!

Eva pasmaidīja, atcerēdamās pirmo reizi, kad bija baudījusi Rorka plantācijās audzēto kafiju, nevis kaut kādas pabiras. Jau toreiz viņa bija nojautusi, ka šis cilvēks viņai ir īstais.

Un tā kā Rorks patiešām tāds bija, Eva, pasniegusi kafiju, nolēma uzticēties savam priekšniekam.

- Savulaik Rorku ar Rikeru saistījuši vairāki biznesa darījumi. Rorks pārtrauca sadarbību jau pirms desmit gadiem. Ri-kers to nav nedz aizmirsis, nedz piedevis. Viņam nebūtu nekas pretī atriebties Rorkam, par atriebības ieroci izmantojot mani. Tikšanās laikā es speciāli vairākkārt pieminēju Rorku, lai viņu pakaitinātu. Tas iedarbojās. Rikers vairākas reizes zaudēja pašsavaldību, tiklīdz biju aizskārusi vārīgo vietu.

- Cik spēcīga ir viņa vēlēšanās atriebties Rorkam?

- Manuprāt, gana spēcīga, bet Rikers baidās no Rorka. Šīs slēptās bailes viņu tracina vairāk par visu. Turklāt Rikers tās vispār uzskata nevis par bailēm, bet gan par riebumu pret nodevēju. Tos četrus plānprātiņus viņš sūtīja man pakal tikai tālab, ka reaģēja nepadomājot. Viņš ir diezgan gudrs, lai saprastu, ka šo āmurgalvu pēdas vedīs atpakaļ pie viņa. Tomēr Rikers zaudēja paškontroli un deva viņiem rīkojumu dzīties man pakaļ, jo vēlējās man nodarīt ļaunu. Jo viņam šķita nepiedodami, ka policiste, turklāt Rorka sieva, bija atļāvusies par viņu paņirgāties.

- Jūs izaicinājāt Rikeru. Padomājiet par to. Viņš pats varēja nodarīt jums ko ļaunu.

- Diezin vai Rikers apgānītu savu mājokli. Es riskēju pieļaujamības robežās. Ja man izdotos piespiest kādu no tiem četriem stulbeņiem atzīties, mēs dabūtu Rikeru savos nagos un varētu pastiprināt spiedienu.

- šādi ļautiņi nav īpaši naski uz atzīšanos.

- Domāju, ka daudz pūļu tam nevajadzēs. Es vēlos panākt Rikera arestu. Narkotiku lietā viņam izdevās izsprukt sveikā, kaut gan tā nedrīkstēja notikt. Es izpētīju ziņojumus un tiesas sēžu protokolus. Sākumā viss izskatījās nostrādāts tik nevainojami, ka derētu teju vai par rokasgrāmatu iesācējiem. Bet tad piepeši sākas visādas ķibeles. Vispirms sajukums pierādījumu ķēdē, tad pazūd galvenais liecinieks, kuru būtu vajadzējis nepārtraukti apsargāt, pēc tam kāds prokuratūras ierēdnis nejauši nozaudē svarīgus dokumentus. Mazas spraudziņas kļūst par lieliem caurumiem, un Rikeram galu galā izdodas izslīdēt no tīkla.

- Piekrītu. Ticiet man, arī es dedzīgi vēlos padarīt Rikeru nekaitīgu. Tomēr viņa saistība ar Kouli lietu šķiet visai apšaubāma. Pagaidām nespēju izprast jūsu viedokli.

- Es turpinu izstrādāt savu versiju. - Vairāk Eva negrasījās atklāt. Paturēdama prātā Vebstera miglainos mājienus, viņa vēl nebija gatava par to runāt.

- Dalasa, nevarētu taču būt, ka vēlaties atriebties Rike-ram personisku iemeslu pēc.

- Tā nav. Ser, ļaujiet turpināt darbu ar! šajā virzienā.

- Lieta uzticēta jums. Tomēr iesaku saglabāt piesardzību. Ja izrādīsies, ka Rikers tēmējis uz Kouli, viņš nevilcināsies pavērst stobru arī pret jums. Spriežot pēc jūsu vārdiem, iemeslu viņam netrūkst.

- Ja izdosies Rikeru spēcīgi nokaitināt, viņš visādā ziņā izdarīs kļūdu. Savukārt es negrasos kļūdīties.

Dienas atlikušo daļu Eva pavadīja, tikdamās ar veseliem četriem juristiem - katram no aizturētajiem bija atsūtīts savs advokāts. Pēc Evas domām, tie visi kā viens bija netīkami, glumi vīreļi, tērpušies piectūkstoš dolāru vērtos uzvalkos. Advokāti pārzināja ikvienu triku un viltību, tomēr viņiem neklājās viegli, jo viss notikušais bija fiksēts ierakstos.

- Runājot par ierakstiem, - teica galvenais glumiķis, vārdā Kenārds, pasliedams nevainojami manikirētu pirkstu, - trūkst pierādījumu, ka tie nav viltoti vai sagrozīti, tādējādi kaitējot mana klienta interesēm.

- Kādā nolūkā jūsu klients "sēdēja astē" manam auto ceļā no Konektikutas uz Ņujorku?

- Leitnante, likums neaizliedz lietot publiskos ceļus.

Eva paklaudzināja ar pirkstu pa mapi, kurā atradās lietas materiāli.

- Un ko jūs teiksiet par paslēptiem neatļautiem ieročiem?

- Mans klients apgalvo, ka tieši jūs esat novietojusi aizliegtos priekšmetus viņa mašīnā.

Eva palūkojās uz minēto "klientu", būdīgu tēvaini ar rokām kā šķiņķi un ģīmi, ko par piemīlīgu uzskatītu tikai miesīga māte - un arī vienīgi tad, ja sirgtu ar nopietnu vāj-redzību. Līdz šim tēvainis nebija teicis ne vārda.

- Tad nu gan man bija darba pilnas rokas. Tātad jūsu klients, kuru acīmredzot piemeklējis pēkšņs mēmums, apgalvo, ka manā policijas mašīnā atradušies vismaz seši likumā aizliegti ieroči, ko es vadāju līdzi, cerēdama, ka patrāpīsies kāda nevainīga civilpersona, kam piesiet lietu par nelikumīgu ieroču glabāšanu? Varbūt es to darīju tālab, ka man neiepatikās viņa seja?

- Manam klientam nav ne jausmas par jūsu rīcības motīviem.

- Jūsu klients nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta. Uzbrukums un piekaušana, neatjauta ieroča nēsāšana, uzbrukums ar cietušā nāvi, laupīšana ar iepriekšēju nodomu. Kenārd, jūsu aizstāvamais nav nekāds nevainīgs baznīcas kora zēns. Ar to, kas jau ir mūsu rīcībā, pietiks, lai viņš nonāktu cietumā un tur arī paliktu. Domāju, ka viņš dabūs divdesmit piecus gadus bez iespējas lūgt pirmstermiņa atbrīvošanu. Turklāt tādā cietumā, kur mūsu iecirkņa kameras liksies kā viesnīcas luksusnumuri.

- Mēs esam gatavi, ka policija izmantos iebiedēšanu, -Kenārds nesatricināmi paziņoja.

- Manam klientam vairs nav nekas sakāms.

- Toties līdz šim viņš burbuļoja kā strautiņš. - Eva vērsās tieši pie aizturētā. - Vai jūs patiešām ļausiet, lai Rikers jūs pataisa par upurjēru? Viņam ir nospļauties, ka jums vaja-dzēSpavadīt ķurķī nākamos divdesmit piecus gadus.

- Leitnante Dalasa, - Kenārds iejaucās, bet Eva turpināja vērot tēvaini, kura skatienā bija pavīdējusi tikko jaušama raižu ēna.

- Lūis, es nevēlos jūs ietupināt. Ja vēlaties sevi paglābt, jums jāatbild uz manu jautājumu. Kurš jums šodien deva rīkojumu dzīties man pakaļ? Pasakiet šā cilvēka vārdu un būsiet glābts.

- Nopratināšana beigusies. - Kenārds piecēlās kājās.

- Vai arī jūs tā domājat, Lūis? Vai arī jūs vēlaties, lai nopratināšana būtu galā un šī nakts kļūtu par pirmo nebrīvē pavadīto nakti nākamo divdesmit piecu gadu laikā? Vai viņš jums patiešām maksā tik daudz, lai atlīdzinātu par divdesmit pieciem šaurā būcenī pavadītiem gadiem, dēlu lāviņu gultas vietā un metāla tualetes podu stūrī? Uzraugiem, kas novēro ikvienu jūsu kustību? Lūis, varat necerēt uz glauniem apstākļiem. Lai ko apgalvotu politikāņi, ieslodzījums ir un paliek sods, nevis pāraudzināšana.

- Esiet mierīgs, mister Lūis! Esmu pielicis punktu šai nopratināšanai un pieprasu noteikt lietas iztiesāšanu.

- Neraizējieties, iztiesāšanu viņš saņems. - Eva piecēlās. - Lūis, jūs esat gatavais muļķis, ja ticat, ka šim smalkā uzvalkā tērptajam vāvuļotājam tiešām rūp jūsu liktenis.

- Man nav ko teikt. Negrasos runāt ne ar policistiem, ne maukām. - Lūiss noņirdzās, paceldams galvu. Par spīti bravūrīgajiem vārdiem, Eva pamanīja viņa skatienā izbailes.

- Skaidrs, tā kā ietilpstu abās kategorijās, tas man neatstāj nekādas cerības. - Eva devi zīmi apsargam. - Aizvediet šo mēslumaisu uz kameru. Čučiet saldi, Lūis! Kenārd, jums es negrasos novēlēt to pašu - dzirdēju, ka haizivis nekad neguļot, - viņa piemetināja, dodamās laukā pa durvīm.

Eva pagriezās ap gaiteņa stūri un iegāja telpā, no kuras Vitnijs un Pībodija bija vērojuši pratināšanas gaitu.

- Iztiesāšana notiks rīt pulksten deviņos, - Vitnijs pavēstīja. - Kenārds ar savu komandu netaupīja pūles, lai sēdi noliktu pēc iespējas ātrāk.

- Jauki, bet zēniem tomēr šī nakts būs jāpavada kamerā. Pirms sēdes es vēlētos vēlreiz nopratināt Lūisu. Viņu varētu likt pašās beigās, tad man rīt no rīta atliktu laiciņš padarboties ar viņu. Lūiss ir tas, kurš varētu neizturēt un padoties.

- Piekrītu. Leitnante, jūs taču nekad neesat apmeklējusi stingrā režīma cietumus, vai ne?

- Nē, ser. Tomēr esmu dzirdējusi, ka tās esot īstas mēslu bedres.

- Vēl ļaunāk. Arī Lūiss ir dzirdējis tādas runas. Mēģiniet spēlēt uz šīs stīgas. Bet tagad dodieties uz mājām izgulēties, - Vitnijs piemetināja.

- Ja es būtu tā Lūisa vietā, - ierunājās Pībodija, kad viņas bija palikušas divatā, - aiz bailēm būtu aptaisījusies. Vai viņš patiešām var nopelnīt divdesmit piecus stingrajā režīmā?

- Un kā vēl. Nav vēlams niekoties ar policiju. Tiesībaizsardzības sistēma uz šādām draiskulībām nemēdz skatīties caur pirkstiem. To zina arī Lūiss, kas šo nakti veltīs ļoti nopietnām pārdomām. Pībodija, ierodies darbā pusseptiņos no rīta. Gribu ķerties pie Lūisa tā paagrāk. Tu piedalīsies nopratināšanā un centīsies izskatīties pēc iespējas bargāka un cietsirdīgāka.

- Man tādas lietiņas patīk. Vai tu dosies uz mājām? - Pībodija apvaicājās, lieliski zinādama, ka leitnante bieži vien aizsūta viņu projām, bet pati paliek turpināt darbu.

- Jā. Pēc ņemšanās ar šito varzu briesmīgi kārojas ielīst dušā. Tiksimies rit pusseptiņos, Pībodija.

- Klausos, leitnante!

Eva, kura nebija paguvusi paēst pusdienas, nebija sajūsmā, atklādama, ka kāds saldummīlis nekaunīgā kārtā atradis un piesavinājies viņas rakstāmgaldā paslēptos krājumus. Vajadzēja iztikt ar ābolu, kas bija aizķēries nodaļas kopējās telpas ledusskapī.

Pieticīgā maltīte tomēr bija šā tā apmānījusi skaudro izsalkumu, un, ierodoties mājās, Eva vispirms sapņoja par ilgu, karstu dušu, nevis vakariņām. Viņa jutās mazliet vīlusies, ne-sastapusi vestibilā namzini Samersetu - tātad šovakar izpaliks ierastā apmētāšanās ar dzēlībām.

Vispirms duša, viņa nolēma, rikšodama augšup pa kāpnēm. Pēc tam vajadzēs noskaidrot, kur atrodas Rorks. Mazgājoties pietiks laika izdomāt, ko no dienā piedzīvotā vajadzētu atklāt vīram.

Vissvētīgāk būs, ja mājas un Rorka dvēseles miera labad viņa vispār nepieminēs Rikeru.

Ienākusi guļamistabā, Eva vispirms ieraudzīja puķes. Būtu grūti nepamanīt grandioza izmēra, šķebinoši saldi smaržojošu ziedu klēpi.

Pēc mirkļa viņa konstatēja, ka buķete balstās uz kaulainiem, melnās biksēs tērptiem stilbiem.

Ahā, Samersets. Duša var pagaidīt.

- Tie ir man? Ai, nevajadzēja tā tērēties. Ja jūs nemēģināsiet apvaldīt savu postošo kaislību, Rorks galu galā iedos jums vilka pasi, sagādādams man īstu svētku dienu.

- Jūsu joki man ir kā pīlei ūdens, - ziedu klēpis paziņoja strupā balsī, kurā ieskanējās tikko jaušams slāvisks akcents. - Šo pretīgo un samāksloto pušķi nupat piegādāja privāts kurjers.

- Neuzminiet kaķim, - Eva brīdināja, manīdama, ka Samersets sper soli uz priekšu. Viņai par pārsteigumu, namzi-nis, par mata tiesu izvairīdamies no runča Galaheda astes, pamanījās izveicīgi novietot milzīgo pušķi uz plata galda dzīvojamā zonā.

Uzlēcis tam līdzās, dzīvnieks apošņāja ziedus, tad apvēlās uz muguras un sāka trīt galvu gar Samerseta kāju.

- Ziedi atsūtīti jums, - namzinis pavēstīja, Evas klātbūtnē ar nodomu nepievērsdams uzmanību kaķim. - Dariet ar tiem, ko gribat.

- Kas tos sūtījis? Pušķis nemaz nav Rorka stilā.

- Protams, ne. - Samersets noraustīja degunu, gluži tāpat, kā to bija darījis runcis, un uzmeta krāšņajai buķetei neslēpta riebuma pilnu skatienu. - Varbūt kāds no jūsu paziņām kriminālistiem uzskata to par itin piemērotu kukuli.

- Kā tad. - Sameklējusi un atplēsusi ziediem pievienoto kartīti, Eva ieņurdējās tik neganti, ka runcis izbailēs nolēca zemē un paslēpās aiz Samerseta kājas. - Nelietīgais kuņas dēls Rikers!

- Makss Rikers? - Nepatika pārtapa griezīgi ledainā saltumā. - Kāpēc viņš sūta jums puķes?

- Lai mani kaitinātu, - Eva izklaidīgi atteica, sajuzdama kuņģi izbaiļu spazmas. - Vai arī Rorku. Vāciet tās projām! Sadedziniet, izmetiet atkritumos - dariet vienalga ko, tikai aši. Un nestāstiet Rorkam. - Eva sagrāba Samerseta piedurkni. - Galvenais - nestāstiet Rorkam!

Eva principa pēc splīnīgajam namzinim nelūdza nekad un neko. Tālab lūgums ieskandināja trauksmes zvanus vecā vīra smadzenēs.

- Kāds jums sakars ar Rikeru?

- Viņš ir mans mērķis. Nolādēts, ašāk vāciet puķes projām. Kur ir Rorks?

- Augšstāva kabinetā. Ļaujiet ielūkoties kartītē. Vai tie ir draudi?

- Nē, Rorkam pasviesta ēsma, - Eva nepacietīgi attrauca. - Izmantojiet liftu. Kustieties taču! Vāciet tos ātrāk projām! - Viņa sažņaudza dūrē kartīti, pirms Samersets paguva to izķert viņai no rokas.

Manāmi neapmierināts, namzinis atkal paņēma ziedu kārtojumu.

- Esiet ļoti, ļoti piesardzīga, - viņš brīdināja, iemanev-rēdams ar smaržīgo nešļavu liftā.

Tiklīdz lifta durtiņas bija aizvērušās, Eva izgludināja un pārlasīja saburzīto kartīti.

Man netika dota iespēja noskūpstīt līgavu.

M. Rikers

- Es tev sagādāšu gan iespēju, - Eva nomurmināja, rūpīgi saplucinādama kartīti sīkos gabaliņos. - Tiklīdz mēs abi pirmo reizi satiksimies ellē.

Aizskalojusi biezā papīra driskās tualetes podā, viņa uzelpoja un sāka izģērbties. Pametusi drēbes uz grīdas un novietojusi ieroča plecsiksnu uz garas letes, viņa iegāja stiklotajā duškabīnē un atgrieza krānu.

Tad aizvēra acis un ļāva karstajām, spēcīgajām strūklām padzīt no auguma sīkās, saltās baiļu trīsas, ko bija iesējuši ziedi un to sūtītājs. Viņa nolēma par to vairs nedomāt, paprātojot par iespēju pamatīgi apstrādāt Lūisu nākamajā rītā.

Juzdamās krietni labāk, Eva aizgrieza krānu, izžņaudzī-ja no matiem ūdeni un pagriezās. Tad izbailēs izdvesa neartikulētu skaņu.

- Jēziņ! Rork, tu taču zini - es nevaru ciest, ka tu pielavies kā zaglis.

- Zinu, kā nu ne. - Pasniedzis Evai lielu, pūkainu dvieli, viņš noāķēja no aizdurvē ierīkotā pakaramā viņas rītasvār-kus.

Kad Eva bija noslaucījusies, Rorks piepeši sastinga kā zibens ķerts.

- Kurš atstājis uz tavas rokas šīs skrambas?

- Hmm?

- Tev ir savainota roka.

- Jā. - Palūkojusies uz smailo nagu atstātajām pēdām, viņa iztēlojās naidā kvēlojošo Rikera skatienu. - Tev taisnība. Droši vien esmu uzgrūdusies kaut kam asam. - Eva pasniedzās pēc rītasvārkiem, bet Rorks soli atkāpās. - Izbeidz, es negrasos ielaisties ar tevi dumjās spēlītēs.

Šādi paziņojumi parasti izvilināja Rorka lupās smaidu. Manīdama, ka šoreiz viņa skatiens saglabā saltu vērīgumu, Eva sajuta kuņģi saraujamies čokurā.

- Tās ir nagu pēdas, leitnante. Kurš to izdarīja?

- Dieva dēļ! - Mākslīgi uzkurinādama sevī aizkaitinājumu, Eva izķēra no viņa rokām rītasvārkus. - Neaizmirsti, ka esmu policiste. Tas nozīmē tikai to, ka man ik mīļu dienu iznāk darīšana ar visādiem riebekļiem. Vai tu jau paēdi? Esmu izsalkusi kā vilks.

Rorks ļāva viņai atgriezties guļamistabā un pasūtīt no virtuves vakariņas.

- Kur palikuši ziedi?

Nolādēts...

- Kādi ziedi?

- Milzīgs pušķis, kas tika piegādāts pirms neilga brītiņa.

- Nesaprotu, par ko tu runā. Es pati tikai pirms brītiņa atgriezos... Ei!

Rorks pagrieza Evu pret sevi tik strauji, ka viņai sacirtās kopā zobi. Skatiena verdošais niknums sastindzināja Evu. Ledainais vērīgums vienā mirklī bija pārtapis trakojošā liesmā.

- Nemelo! Dieva dēļ, nekad nemelo man! - Pat dusmās sagrābdams Evas rokas, viņš pacentās nenodarīt viņai sāpes, piesargādamies skart savainoto miesu.

- Izbeidz! Puķes tiek sūtītas teju vai ik dienu. Kāpēc tu šoreiz tā uztraucies? Laid mani vaļā! Esmu izsalkusi.

- Eva, esmu piecietis un - Dievs zina - arī turpmāk piecietīšu no tevis ļoti daudz. Tikai ne to, ka tu melo man, acīs skatīdamās. Šodien kāds atstājis nagu pēdas uz tavas rokas. Samersets lejā stūķē atkritumu smalcinātajā puķes. Droši vien izpilda tavu rīkojumu, jo vispirms viņš tās atstiepa šurp. Nolādēts, pat smarža vēl nav izvējojusi. Kas īsti tevi tā pārbiedējis?

- Es neesmu pārbijusies.

- Kurš? Kurš iesējis bailes tavā skatienā?

- Tu.

Eva zināja, ka rīkojas aplami un cietsirdīgi. Un ienīda sevi par to, jo, palaižot vaļā viņas rokas un soli atkāpjoties, Rorka skatiens vienā mirkli ieguva atsvešinātu izteiksmi.

- Lūdzu piedošanu.

Eva ienīda šo salto, stīvo un oficiālo toni. Tas tracināja viņu daudz vairāk nekā niknas vārdu pārmaiņas. Kad Rorks pagriezās, lai atstātu istabu, viņa padevās.

- Rork! Nolādēts, Rork! - Eva metās viņam pakaļ un satvēra aiz rokas. - Piedod! Man ļoti žēl.

- Man jāstrādā.

- Lūdzu, nevajag šādi atkratīties no manis. Es to nespēju izturēt. - Viņa iebrauca ar visiem desmit pirkstiem matos, piespiezdama delnas pie sāpīgi pulsējošās pieres. - Es vairs nezinu, ko iesākt. Viss, ko mēģinu pateikt, uzdzen tev vēl lielāku niknumu.

Drūmi saraukusi pieri, Eva devās uz dzīvojamo zonu un iezvēlās dīvānā.

- Kāpēc tu nemēģini pārmaiņas pēc teikt patiesību?

- Lai notiek! Bet vispirms tev vajadzēs kaut ko apsolīt.

- Un tas būtu?

- Nestāvi kā mietu norijis un nāc apsēdies.

- Tas miets patlaban noder visai labi. - Uzmanīgi pavērojis Evas seju, Rorks beidzot atskārta patiesību. - Tu brauci pie Rikera.

- Vai tu esi telepāts, vai? - Bet tad Eva iepleta acis un vēlreiz traucās viņam pakaļ. - Ei, tu taču apsolīji!

- Neko neesmu solījis.

Panākusi Rorku gaitenī, Eva uz mirkli apsvēra iespēju nogāzt viņu uz grīdas, bet tad nolēma izmantot vīra vājo vietu un gluži vienkārši apskāva viņu.

- Lūdzu...

- Viņš tevi aizskāra.

- Rork, palūkojies uz mani! - Eva iekļāva plaukstās viņa seju un ielūkojās acīs, kurās vīdēja neslēpti slepkavīgs skatiens. Viņa zināja, ka Rorks spēj nogalināt gan dusmu uzplūdā, gan arī aukstasinīgi izplānojot noziegumu. - Es speciāli izaicināju Rikeru. Man bija savi iemesli to darīt, un izrādījās, ka viņu var izsist no līdzsvara. Puķes bija mēģinājums tev iedzelt, tevi aizvainot. Izaicināt tevi uz atklātu sadursmi. Tieši to viņš vēlas.

- Un kālab lai es viņu neiepriecinātu?

- Tālab, ka es lūgšu tevi to nedarīt. Tālab, ka piespiest šo nelieti pie sienas ir mans darbs. Izspēlējot pareizās kārtis, es to paveikšu.

- Reizēm tu prasi no manis par daudz.

- Zinu. Zinu, ka tu spēj padarīt šo cilvēku nekaitīgu, zinu, ka tu prastu to izdarīt tā, ka ne gailis pakaļ nedziedātu. Tomēr tas nav pareizais ceļš. Tu vairs neesi tas, kas biji kādreiz, Rork.

- Patiešām? - Bija jūtams, ka viņa skaudrais niknums pamazām sāka noplakt.

- Patiešām. Šodien es raudzījos uz Rikeru gluži tāpat, kā patlaban raugos uz tevi. Tu ne drusciņas nelīdzinies viņam. Ne drusciņas.

- Savulaik gan...

- Bet nu vairs ne. - Eva juta, ka krīze ir aiz muguras. - Iesim, apsēdīsimies, un es tev visu izstāstīšu.

Satvēris Evas zodu, Rorks ielūkojās viņas sejā. Kaut ari kustība bija maiga un saudzīga, skatiens nebija zaudējis skarbumu.

- Tikai nemēģini atkal sameloties!

- Norunāts. - Gluži kā apstiprinādama solījumu, Eva sakļāva plaukstu ap viņa rokas locītavu, kur nemierīgi sitās pulss. - Es nemelošu.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Stāstījums ārkārtīgi līdzinājās mutvārdu ziņojumam, ko viņa bija sniegusi Vitnijam. Arī tonis bija tikpat bezkaislīgs, salts un profesionāls.

Pēc tam Rorks labu brīdi nebilda ne vārda, likdams viņas nerviem trīsēt kā pārspriegotām stīgām. Viņa acu zilgme bija salta kā Arktikas ledāji, skatiens kā pielipis pie Evas sejas. Viņai nebija ne jausmas, ko šajā brīdī domā un izjūt šis vīrietis.

Eva zināja, uz ko Rorks var būt spējīgs ārkārtas gadījumos. Un ne tikai, viņa nodomāja, manīdama, ka nervu gali sasprindzinājumā šķiet teju vai izlienam ādas virspusē. Arī tad, ja tic, ka mērķis attaisno līdzekļus.

Noklausījies Evas stāstu, Rorks devās pie sienā iebūvētā bāra, lai ielietu sev glāzi vīna. Tad apjautājās:

- Vai tu arī gribi?

- Hmm... protams.

Viņš piepildīja otru glāzi tik dabiski un ikdienišķi, itin kā viņi būtu apsēdušies patērzēt par kādu nenozīmīgu starpgadījumu mājas dzīvē. Ari Evu nebija tik viegli izkustināt no līdzsvara, viņa spēja bez baiļu trīsām skatīt vaigā nāvi un ciešanas, jo tas viss bija daļa no viņas ikdienas.

Bet šis vīrietis spēja viņu satricināt un izsist no sliedēm. Paņemdama glāzi, Eva piekodināja sev, ka nedrīkst to iztukšot vienā malkā.

- Tā... tas nu laikam būtu viss.

Viņš apsēdās, graciozi ierīkodamies dīvāna spilvenos. Gluži kā kaķis, Eva nodomāja. Ļoti liels, ļoti bīstams kaķis. Malkodams vīnu, Rorks turpināja vērot Evu pār glāzes malu.

- Leitnante... - Balss skanēja glāsmaini kā zīds, bet šis tonis nespēja Evu maldināt.

- Kas ir?

- Saki godīgi - vai tiešām tu ceri, ka es to tā atstāšu un ļaušu visam iet savu gaitu?

Eva nolika glāzi. Šis nebija īstais brīdis baudīt dzērienu.

-Jā.

- Tu taču neesi muļķe. Tavs intelekts un intuīcija ir apbrīnas vērti.

- Nevajag, Rork. Nepadari šo lietu personisku.

Viņa skatienā iegailējās tēraudciets mirdzums.

- Bet tā ir personiska.

- Nav vis. - Viņai jātiek galā, jāatrod īstie vārdi. Eva pieliecās viņam tuvāk. - Vismaz tik ilgi, kamēr tu neļausies Ri-kera provokācijām. Tieši to viņš vēlas panākt, grib, lai tu zaudē pacietību, lai sāc uzskatīt to par personisku lietu, un tad viņš viegli varēs nokārtot ar tevi rēķinus. Rork, tu taču neesi muļķis. Tavs intelekts un intuīcija ir apbrīnas vērti.

Pirmo reizi aptuveni stundas laikā viņa lūpās parādījās viegla smaida ēna.

- Veikli nostrādāts, Eva.

- Viņš man nevar nodarīt neko ļaunu. - Itin kā pamanījusi spraugu necaursitamā mūrī, Eva nekavējās to izmantot. Pieraususies uz ceļgaliem, viņa noguldīja plaukstas uz Ror-ka pleciem. - Ja vien tu pats nedod viņam šādu iespēju. Ri-kers var tikt man klāt tikai ar tavu palīdzību. Nejauj viņam to izdarīt, neiesaisties viņa spēlītē.

- Vai tu uzskati, ka es palikšu zaudētājos?

Eva iekārtojās ērtāk, pavilkdama zem sevis kājas.

- Zinu, ka uzvarēsi. Un tieši tas mani baida visvairāk. Mums būs jāmaksā barga cena. Mums abiem, Rork. Nedari to! Ļauj man pašai tikt galā.

Labu brīdi Rorks, neteikdams ne vārda, raudzījās Evai acīs.

- Ja Rikers vēlreiz pieliks tev pirkstu, ar viņu būs cauri. Nē, esi mierīga, - viņš iebilda, nejaudams Evai pavērt muti. - Līdz tam brīdim es paklausīgi neuzsākšu neko. Bet tiklīdz viņš pārkāps robežu, lai vaino pats sevi. Es atradīšu gan īsto vietu, gan laiku, lai viņu piebeigtu.

- Man tas nav vajadzīgs.

- Mīļā Eva... - Beidzot viņa sajuta Rorka pieskārienu -rādītājpirksts vieglītiņām pārslīdēja zodam. - Tas ir vajadzīgs man. Tu šo cilvēku nepazīsti, kaut arī esi ar viņu satikusies un daudz uzzinājusi. Toties es...

Eva sev atgādināja, ka reizēm ir vērts samierināties arī zīli rokā.

- Apsoli, ka nemēģināsi viņam atriebties.

- Ne tagad. Tā kā tev nav ne jausmas, ko man maksā šāds lēmums, labāk beigsim sarunu.

Kad Rorks piecēlās, Eva, sajuzdama sirdī ledainas trīsas, klusībā izlamājās.

- Tu joprojām niknojies uz mani.

- Tas gan ir tiesa. Patiešām niknojos.

- Saki, ko tu no manis gribi? - Izvesta no pacietības, Eva pierausās kājās, visiem spēkiem apvaldīdama vēlēšanos triekt dūri vīrišķīgi skaistajā sejā. Gluži vienkārši tāpēc, ka neredzēja labāku situācijas risinājumu. - Es taču tev atvainojos.

- Tu atvainojies tikai pēc tam, kad es piespiedu tevi pie sienas.

- Tev taisnība. Tev atkal taisnība. - Dusmodamās gan uz sevi, gan Rorku, Eva nikni iespēra pa dīvānu. - Es nesaprotu, ko iesākt. Es tevi mīlu, un tas padara mani vai traku. Vai tad tas vien jau nav gana riebīgi?

Rorks nenoturējies iesmējās. Viņa izskatījās tik apjukusi.

- Jēziņ, Eva, tu nu gan esi viens izcils eksemplārs.

- Par to man vismaz pienāktos zināms handikaps... nolādēts! - viņa nošņācās, izdzirdot mobilā tālruņa signālu. Tad apvaldīja kārdinājumu izraut aparātu un triekt to pret sienu. Viņa tikai vēlreiz iespēra pa dīvānu. - Dalasa klausās. Ko?

Leitnante Eva Dalasa, pienācis ziņojums par slepkavību uz Džordža Vašingtona tilta, austrumu puse, otrais līmenis. Upuris sākotnēji identificēts kā leitnants Alans Milss no simt divdesmit astotās policijas nodaļas narkotiku apkarošanas grupas. Jums pavēlēts nekavējoties ierasties notikuma vietā un sākt izmeklēšanu.

-Ak, Jēzus... Ziņojums pieņemts. Izsauciet uz turieni manu palīdzi Dīliju Pībodiju. Izbraucu nekavējoties.

Atbalstījusi galvu plaukstā, Eva saguma.

- Vēl viens policists. Nogalināts vēl viens policists.

- Leitnante, es braukšu kopā ar tevi, - Rorks apņēmīgi paziņoja, kaut arī Eva purināja galvu.

- Vai arī viens. Bet došos turp tā kā tā. Apģērbies! Mašīnu vadīšu es. Tā mēs tiksim tur ātrāk.

Tilta arka mirguļoja vienās ugunīs, iezīmēdama mirdzošu pusloku pret skaidrajām, tumšajām nakts debesīm. Lielpilsētas atblāzmā šauriņais mēness sirpītis izskatījās pavisam blāvs.

Dzīve turpinājās.

Uz tilta otrā līmeņa, kas patlaban bija satiksmei slēgts, cita pie citas rindojās vismaz ducis policijas mašīnu. Lauz-dāmās caur policistu un detektīvu bariņu, Eva saklausīja mobilo tālruņu pīkstoņu, lāstus un aprautas frāzes.

Viņas seja mainīgajās neona gaismās ieguva te sārtu, te zilu, te ledaini baltu nokrāsu. Neteikdama ne vārda, Eva devās pie netīras smilškrāsas automašīnas, kas bija novietota rezerves joslā.

Milss atradās pasažiera sēdekli - acis aizvērtas, galva noliekta uz krūtīm, it kā viņš gluži vienkārši būtu apstājies brītiņu nosnausties. No zoda uz leju apģērbs bija viscaur piesūcies ar asinīm.

Apstrādājusi plaukstas ar aizsargsastāvu, Eva pētīja ķermeņa novietojumu.

Inscenēta poza, viņa nosprieda, ieliekdamās pa atvērto logu. Pie nogalinātā vīrieša kājām asiņu paltī gulēja policista zīmotne un mirdzēja izkaisītas sudrabainas monētas.

- Kurš viņu atrada?

- Žēlsirdīgais samarietis. - Viens no policistiem tūdaļ paspēra soli uz priekšu, itin kā būtu nepacietīgi gaidījis savu uznācienu. - Mēs iesēdinājām viņu vienā no patruļmašīnām kopā ar dažiem mūsējiem. Viņš pārcietis pamatīgu satricinājumu.

- Vai uzzinājāt viņa vārdu un pierakstījāt liecību?

- Jā, leitnante. - Policists eleganti atsita vaļā piezīmju grāmatiņu. - Džeimss Stains, dzīvo Deviņdesmit piektajā ielā, mājas numurs tūkstoš viens. Viņš esot braucis mājās no darba - iznācis aizstrādāties tā pavēlāk - un ieraudzījis rezerves joslā novietotu auto. Satiksme tobrīd neesot bijusi īpaši dzīva, tālab viņš pamanījis, ka mašīnā kāds sēž un nojautis ko nelāgu. Apstājies un piegājis klāt piedāvāt palīdzību. Ieraudzījis nogalināto, tūdaļ zvanījis policijai.

- Cikos tika saņemts šis zvans?

- Divdesmit vienos piecpadsmit. Mēs ar pārinieku pirmie ieradāmies notikuma vietā pulksten divdesmit vienos divdesmit piecās. Konstatējuši, ka auto pieder Policijas departamentam, mēs piezvanījām uz Centrālo iecirkni, paziņojām mašīnas numuru un aprakstījām nogalinātā vīrieša pazīmes.

- Labi. Aizvediet Stainu mājās!

- Leitnante, vai jūs negrasāties viņu iztaujāt?

- Šovakar ne. Pārliecinieties, ka adrese nosaukta pareizi un nogādājiet viņu mājās.

Beigusi sarunu, Eva ieraudzīja, ka no nule piebraukušās mašīnas izlec Pībodija un Maknabs.

Uzmetot skatienu smilškrāsas auto, Evas palīdzes mute sakniebās skarbā švīkā.

- Kad saņēmu izsaukumu, biju kopā ar Maknabu un nekādi nespēju no viņa atkratīties.

- Skaidrs. - Eva palūkojās turp, kur pret tilta spožajām gaismām vīdēja tumšais Rorka stāvs. - Šī situācija man nav sveša. Ķeries klāt pie notikuma vietas vispusīgas dokumentēšanas un filmēšanas. - Eva pat nepapūlējās apvaldīt lāstu, kad, bremzēm kaucot, apstājās vēl viena mašīna, no kuras izlēca kapteine Rota.

Eva pagājās viņai pretī.

- Ziņojiet, leitnante!

Ziņojumi citu nodaļu vadībai neietilpa Evas dienesta pienākumos, un viņas abas to zināja. Brītiņu divas sievietes mēroja viena otru skatieniem, un viņu sejā nenotrīsēja ne vaibsts.

- Kapteine, šajā brīdī mēs abas zinām vienlīdz maz.

- Leitnante, es zinu tikai to, ka jūs neesat bijusi uzdevuma augstumos un gājis bojā vēl viens manas nodaļas policists.

Apkārt skanošā sarunu murdoņa aprāvās kā uz' burvju mājienu. Šķita, vienlaikus pārtrūkušas itin visas balss saites.

- Kapteine Rota, uzskatīsim, ka jūsu sacīto diktējušas pārmērīgi sakāpinātas emocijas. Ja vēlaties panākt manu atstādināšanu no šīs lietas, izmantojiet oficiālus ceļus. Es necietīšu naidīgus izlēcienus, kas tiek vērsti pret mani brīdī, kad jāuzsāk vēl vienas slepkavības izmeklēšana.

- Uzskatiet, ka tā uz jums vairs neattiecas.

Eva paspēra soli sānis, aizšķērsodama Rotai ceļu.

- Attiecas gan, un kā vēl. Kā atbildīgajai izmeklētājai man ir visas tiesības palūgt jūs doties projām no notikuma vietas, ja rastos nepieciešamība. Esiet tik laipna un gādājiet, lai tāda nerastos.

- Vai vēlaties pamēroties spēkiem ar mani? - Rota iebadīja ar rādītājpirkstu Evai krūtīs.

- Ne īpaši, bet es to darīšu, ja jūs vēlreiz aizskarsiet mani vai mēģināsiet kavēt izmeklēšanu. Tagad dariet, ko gribat - pavirzieties tālāk, leciet upē vai vispār pazūdiet no šejienes.

Rotas skatiens iekvēlojās, zobi atņirdzās draudīgā grimasē, un Eva sagatavojās tam, kas sekos.

- Kapteine Rota! - Caur policistu pūlīti steigšus lauzās Klūnijs. Vīrieša seja bija pietvīkusi, elpa saraustīta, itin kā viņš būtu skrējis. - Vai drīkstu ar jums aprunāties? Divatā, ja iespējams.

Mirkli svārstījusies, saniknotā sieviete šķita atgūstam pašsavaldību. Mundri pamājusi ar galvu, Rota pagriezās un devās atpakaļ pie savas mašīnas.

- Leitnante, man ļoti žēl, ka tā iznāca, - Klūnijs nomurmināja, pārlaizdams nelaimīgu skatienu Milsa mašīnai. - Notikušais viņai dziji ķēries pie sirds.

- Saprotu. Kālab jūs esat šeit, Klūnij?

- Ziņas izplatās ātri. - Viņš dziļi un smagi nopūtās. - Šovakar man būs jāklauvē pie vēl vienām durvīm, lai mierinātu vēl vienu atraitni. Nolādēta padarīšana...

Pagriezies Klūnijs aizsoļoja pie Rotas, kas gaidīja gabaliņu tālāk.

- Viņai nebija iemesla jums uzbrukt, - aiz muguras atskanēja Maknaba balss.

Eva pagriezās, lai pārlaistu skatienu slepkavības vietai, ko patlaban pedantiski rūpīgi pētīja, dokumentēja un filmēja Pībodija.

- Iemesls nav tālu jāmeklē.

Maknabu tas nepārliecināja, tomēr viņš nolēma neturpināt šo tematu.

- Varbūt es varu kaut ko palīdzēt?

- Ja vajadzēs, es pateikšu. - Paspērusi soli, Eva uzlūkoja viņu pār plecu. - Maknab?

- Jā, leitnante?

- Izrādās, ka reizēm jūs nemaz neesat tik neglābjams stulbenis.

Piebiedrojoties Rorkam, kas stāvēja gabaliņu tālāk, Mak-nabs nespēja novaldīt smaidu.

- Sveiki, vai arī jūs šovakar piestrādājat par šoferi?

- Trāpīts. - Rorks īgņojās, juzdams nepārvaramu tieksmi pēc cigaretes. - Varbūt jūs pastāstītu, kāda muša iekodusi kapteinei Rotai? - Redzēdams, ka Maknabs parausta plecus, Rorks pasmaidīja. - Ian, datoristi vienmēr zina visas baumas, vai ne?

- Jums taisnība. Var jau būt, ka mēs drusku papētījām Rotu, kad uzzinājām, ka Kouli strādājis viņas nodaļā. Rota ir dzelžains sievišķis, strādā policijā jau astoņpadsmito gadu, arestējusi dučiem noziedznieku, saņēmusi lērumu uzslavu un pāris nenozīmīgu rājienu par subordinācijas neievērošanu. Tiesa, pēdējā laikā rājienu vairs nav bijis. Apņēmīgi virzījusies uz augšu pa dienesta kāpnēm, karjeras interesēs uzņemdamās milzum daudz nepateicīgu darbu. Par kapteini kļuvusi aptuveni pirms gada. Runā, ka viņa ar zobiem un nagiem turoties pie sava krēsla, bet, par spīti visiem pūliņiem, Rikera lieta tomēr izgāzās.

Abi vīrieši pameta skatienu uz to pusi, kur tikko bija norisinājusies skarbā vārdu pārmaiņa.

- Un tas, šķiet, padarījis viņu viegli aizvainojamu, - piezīmēja Rorks.

- Tā izskatās. Pirms dažiem gadiem Rotai bijušas nelielas ķibeles ar alkoholu. Pirms tās kļuvušas par lielām, viņa brīvprātīgi izgājusi ārstēšanās kursu. Divreiz precējusies, bet mani ziņu avoti vēsta, ka tieši patlaban ari otrā laulība kļuvusi gaužām nestabila. Viņas dzīvi līdz pēdīgam elpas vilcienam aizpilda darbs. - Maknabs apklusa un pavēroja Rotu, kas sarunājās ar Klūniju. - Ja gribat zināt manas domas -viņa ir konkurences cīņās rūdīta persona, kas modri un greizsirdīgi sargā savu teritoriju. Droši vien citādi nevar, ja vēlas valkāt kapteiņa uzplečus. Zaudēt veselus divus savas nodaļas puišus ir ļoti smags pārbaudījums. Turklāt Rotai briesmīgi kremt, ka izmeklēšana uzticēta citai policistei. It īpaši policistei ar tādu reputāciju...

- Un kāda tad ir Dalasas reputācija?

- Viņa gluži vienkārši ir vislabākā, - Maknabs bez aplinkiem atzina. Tad viegli pasmaidīja. - Pībodija grib dienās viņai līdzināties. Ja runājam par Pībodiju... gribēju pateikt, ka man lieti noderēja padoms par romantikas elementa ieviešanu attiecībās.

- Priecājos dzirdēt.

- Protams, viņa joprojām satiekas arī ar to pretīgo tipu. Tas mani tracina.

Maknabs piedāvādams pastiepa Rorkam turziņu.

Domīgi gremodami košļājamo gumiju, abi vīrieši noraudzījās uz savām sievietēm, kas turpināja darbu nozieguma vietā.

Eva nelikās ne zinis par skatieniem, kas sekoja ikvienai viņas kustībai. Viņai bija tiesības atbrīvot notikuma vietu, tomēr šoreiz tas būtu aplams solis. Būdami klāt šādā brīdī, policisti vienlaikus apliecināja cieņu mirušajam un izjuta to, ka paši joprojām ir dzīvi.

Abi iemesli bija gana svarīgs attaisnojums viņu klātbūtnei.

- Upuris identificēts kā leitnants Alans Milss no simt divdesmit astotās nodaļas narkotiku apkarošanas vienības. Kaukāziešu izcelsme, vecums piecdesmit Četri gadi. - Ierunādama diktofonā šo informāciju, Eva ar aizsargcimdā tērpto roku saudzīgi pacēla nogalinātā vīrieša zodu. - Upuri dienesta mašīnas pasažiera sēdeklī atradusi civilpersona - Džeimss Stains. Auto atstāts uz rezerves joslas Džordža Vašingtona tilta austrumu pusē. Nāves cēlonis vēl nav konstatēts. Viņš bija dzēris, Pībodija.

- Leitnante?

- Spriežot pēc smakas - krietnu daudzumu džina.

- Nesaprotu, kā tev tas izdodas, - Pībodija nomurmināja, sekli vilkdama dvašu caur zobiem.

- Visā šajā smirdoņā...

Pavērusi Milsa žaketi, Eva pamanīja, ka ierocis joprojām atrodas makstī.

- Neizskatās, ka viņš vispār būtu grasījies to izraut. Un kālab viņš sēž pasažiera pusē? Tā taču ir viņa mašīna. Vairumā gadījumu vajadzētu lietot spēku, lai atrautu policistu no stūres. - Tad sarauca degunu. - Te ož ne tikai pēc asinīm un džina. - Atsvabinājusi ķermeni no drošības jostas, Eva instinktīvi atrāva rokas, jo no krekla apakšas tajā pašā mirklī izslīdēja asiņains zarnu mudžeklis.

- Ak, Jēzus... Ārprāts... - Nobālējusi kā kaļķis, Pībodija, krampjaini rīstīdamās, kāpās atpakaļ. - Dalasa...

- Ej, paelpo svaigu gaisu.

- Ar mani viss ir kārtībā, tikai es... - Pībodijai reiba galva un kaklā neatturami kāpa nelabums. Pamanījusies nokļūt līdz tilta margām, viņa šķīrās no Maknaba sabiedrībā baudītā siera un pupiņu tacos.

Uz brīdi aizvērusi acis, Eva mēģināja saņemties. Dobjais troksnis galvā atgādināja vētrainas jūras dunoņu. Attīrīdama prātu no visa liekā, Eva atvēra acis tikai tad, kad bija pilnīgi pārliecināta, ka saklausa vienīgi skaņas, ko rada Iid-mašīnas debesis un automašīnas, kas traucas pa tilta apakšējo līmeni.

Un tad viņa ar drošu roku atpogāja notašķīto Milsa kreklu. Ķermenis ar vienu naža vēzienu bija pāršķelts no krūškaula līdz pavēderei.

Kamēr Pībodija turpināja krampjaini rīstīties, Eva ierunāja savus novērojumus diktofonā.

Pretīguma pārņemta, viņa izslējās, paspēra pāris solu atpakaļ, lai ieelpotu kaut mazliet tīrāku gaisu. Skatiens pārslīdēja pār cilvēku pūlīti, pamanot, ka daži izskatījās drūmi, citi izbiedēti, bet vairāki neslēptu šaušalu pārņemti. Pībodija nebija vienīgā, kas kārstījās pāri tilta margām.

- Man nekas nekait. Ar mani viss ir kārtībā.

Lai gan asinis smagi dunēja ausīs, līdz Evas dzirdei nonāca Pībodijas vārgā balss.

-j Mīlulīt, uz mirklīti apsēdies un atvelc elpu. - Maknabs jau atradās viņai līdzās.

- Maknab, man vajadzīgs viņas diktofons.

- Nē, es pati. Es varu. - Pībodija atgrūda puiša mierinošās rokas un iztaisnoja plecus. Viņas seja bija mironīgi bāla. Nodrebējusi viņa atgriezās pie Evas. - Piedodiet, leitnante!

- Tev nav jālūdz piedošana. Iedod man savu diktofonu, es pati pabeigšu.

- Nē, es varu turpināt darbu.

Mirkli uzlūkojusi savu palīdzi, Eva pamāja ar galvu.

- Dokumentē un uzfilmē ķermeņa stāvokli. Darbodamās mēģini izslēgt prātu un nedomāt.

- Vai tas vispār ir iespējams? - Pībodija pavaicāja, tomēr pagriezās un ķērās pie uzdevuma izpildes.

Izklaidīgi paceldama roku, lai paberzētu seju, Eva pēdējā mirklī atcerējās, ar ko tā notraipīta.

- Sasodīts, kur gan kavējas mediķi?

- Ņem, leitnante! - Pienācis klāt, Rorks pasniedza viņai mirdzoši baltu zīda mutautu.

- Jā, paldies. - Eva noslaucīja seju, pēc tam rokas. - Paej nost, tu nedrīksti te atrasties. - Nezinādama, kur likt notraipīto drāniņu, viņa galu galā iebāza to lietiskiem pierādījumiem paredzētā plastikāta maisiņā.

- Tev derētu mirkli atvilkt elpu, - Rorks klusi ieteica.

- Ne tagad. Nevaru to atļauties. Viens vājuma mirklis -un es zaudēšu kontroli pār notikuma vietu. - Notupusies uz papēžiem, viņa uzpūta rokām svaigu aizsargaerosola kārtu. Pēc tam piecēlās un pasniedza Rorkam maisiņu ar notraipīto kabatdrānu. - Piedod par šo.

Bet tad izslējās un novietoja mazliet izvērstās kājas ērtāk, jo Klūnija pavadībā Milsa automašīnai tuvojās Rota. Pienākusi klāt, viņa sastinga pussolī, itin kā uzgrūdusies neredzamai sienai, un ieplestām acīm raudzījās uz to, kas bija atlicis no Alana Milsa.

- Svētā Dievmāte... - Tie bija viņas vienīgie vārdi. Rotas skatiens šķita sauss un karsts, savukārt Klūnija acis bija aizmiglojušas asaras.

- Ak, Jēzus, Mils... Rau, ko tie nelieši tev nodarījuši...-Aizvēris acis, viņš mēģināja elpot lēni un dziļi. - Mēs nevaram stāstīt ģimenei visu patiesību. Kapteine Rota, jādodas pie Milsa tuviniekiem nekavējoties, iekams priekšā nav aizsteidzies kāds cits. Viņu labad mums jāmēģina notušēt notikušā briesmīgākās detaļas.

- Piekrītu, Art. - Rota uzmeta skatienu Evai, kas vilka no kabatas mobilo tālruni. - Ko jūs grasāties darīt?

- Noskaidrot, kur kavējas mediķi.

- Es jau to izdarīju. Pēc pāris minūtēm viņi būs klāt. Vai drīkstu jūs lūgt uz pāris vārdiem, leitnante? Klūnij, piebiedrojieties leitnantes palīdzei un sargājiet notikuma vietu no nepiederošiem. Negribu, ka klātesošie policisti tuvumā redz šo skatu.

Abas sievietes pagājās tālāk no spožajām gaismām, ienirdamas tilta spraišļu ēnā. Pēc nāves un iznīcības smakas auto gāzu smirdoņa ieplūda nāsīs kā dziedinošs balzams.

- Leitnante, es atvainojos par savu nesavaldību.

- Atvainošanās pieņemta.

- Strupa atbilde.

- Tikpat strupa kā atvainošanās.

Samirkšķinājusi plakstus, Rota lēni pamāja ar galvu.

- Man riebjas mūžīgā nepieciešamība atvainoties. Nemitīgi ļaudamās dusmu uzliesmojumiem un atvainodamās par tiem, es nebūtu sasniegusi tik augstu dienesta pakāpi. Domāju, ka ar jums ir tāpat. Diemžēl Policijas departamentā sieviešu izturēšanos joprojām vērtē daudz stingrāk.

- Iespējams, ka jums taisnība, kapteine. Mani tas neinteresē.

- Dalasa, tad jūs esat par mani krietni pārāka sieviete. Bet varbūt gluži vienkārši jums piemīt mazāk godkāres? Mani burtiski tracina nevienlīdzīga attieksme. - Viņa svelpjoši izpūta elpu. - Nepelnīto uzbrukumu izraisīja emocionāla reakcija, kas izrādījās gan nepiedienīga, gan pārsteidzīga. Atklāšu jums, ka uz Kouli nāvi es reaģēju tik pārspīlēti tālab, ka viņš man ļoti patika. Savukārt saasināto reakciju uz Mil-sa zaudējumu izraisīja gluži pretējas izjūtas - es viņu nevarēju ciest. - Rota pameta skatienu pār plecu. - Viņš bija īsts draņķis, zemisks tēviņš, kas ik uz soļa daudzināja, ka sievietēm vajagot dzemdēt bērnus un cept raušus, nevis nēsāt kabatā policista apliecību. Viņam nepatika melnie, ebreji, azi-āti... nolādēts, viņš nevarēja ciest nevienu, kas nelīdzinājās viņam, proti, pārbarotam baltam vīrietim. Tomēr viņš bija manas nodaļas policists, un es gribu dabūt savos nagos to, kas viņu tik nelietīgā kārtā uzšķērdis.

- Es tāpat, kapteine.

Rota vēlreiz pamāja ar galvu. Abas vēroja piebraucam mediķu brigādi. Ahā, ieradies Morze, Eva nodomāja. Ja rima ir par vienu no savējiem, allaž tiek nodrošināta visaugstākā līmeņa speciālistu ierašanās.

- Dalasa, slepkavību izmeklēšana nav mans lauciņš, kā to saprātīgi norādīja Klūnijs. Zinu, ka jūs tiekat augsti vērtēta, tālab paļaujos, ka tiksiet galā. Gribu, lai... - Rota aprāvās un šķita apvaldām skaidri manāmu nepacietību. - Būšu pateicīga, ja jūs atsūtīsiet man ziņojuma kopiju.

- Jūs saņemsiet to rīt no rīta.

- Pateicos! - Viņas skatiens pārslīdēja pār Evas seju. - Vai jūs patiešām tik labi pieprotat savu darbiņu, kā par jums runā?

- Es neklausos, ko par mani runā.

Rota aprauti iesmējās.

- Ja gribat tikt pie kapteiņa uzplečiem, nekaitētu sākt. -Viņa pastiepa roku.

Eva to satvēra. Pēc tam viņas šķīrās - viena devās paziņot par nāvi, otra - turpināt pētīt tās apstākļus.

Noraugoties Rotai nopakaļ, Eva pamanīja ierodamies pirmos reportierus.

Viņa nolēma, ka par plašsaziņas līdzekļu informēšanu padomās vēlāk.

- Paklau, viņu taču uzšķērduši kā kaujamu lopiņu. - Morze nesteidzoties uzvilka aizsargtērpu un uzpūta aerosolu rokām. Eva pacietīgi gaidīja turpat līdzās.

- Vispirms pārbaudi reibinošo vielu klātbūtni organismā. Varu derēt, ka nāves brīdī viņš bija tā piesūcies, ka neapjēdza ne rīta, ne vakara. Ierocis neskarts atrodas makstī, un neizskatās, ka viņš būtu mēģinājis aizstāvēties. Es skaidri saodu izdzertā džina dvingu.

- Lai tik spēcīgs vīrs nepretodamies saņemtu nazi vēderā, nepieciešama vai vesela muca džina. Kā tev šķiet, vai viņš tika nogalināts mašīnā?

- Pārāk daudz asiņu, lai varētu pieļaut citu iespēju. Vispirms piedzirdījis, tad apdullinājis Milsu, slepkava nav žēlojis laiku, lai atpogātu viņa kreklu. Pēc tam uzšķērdis līdz pašai pavēderei, kreklu kārtīgi aizpogājis un nostiprinājis nedzīvo ķermeni ar auto drošības jostu. Pat atgāzis atpakaļ sēdekli, lai zarnas cik necik turas vietā līdz brīdim, kad kādam veiksminiekam ienāks prātā atsprādzēt drošības jostu.

- Saderam, ka zinu, kurš izrādījās šis veiksminieks. -Morzes smaidā jautās krietna līdzjūtības deva.

- Uzminēji, piespēli uztvēru es. - Nolādēts, cik ilgs laiks paies, līdz viņa spēs aizmirst šo brīdi? - Pēc tam atvizinājis Milsu uz šejieni, - viņa turpināja, - slepkava izkāpa un mierīgi aizgāja. Domāju, ka mēs neatradīsim nevienu pirkstu nospiedumu. - Viņa pārlaida skatienu nozieguma vietai. - Un atkal nelietis darbojies nekaunīgi pašpārliecināti. Var jau būt, ka darbiņš tika paveikts tepat, tomēr maz ticams, ka slepkava būtu rīkojies tik pārdroši. Bet viņam vajadzēja sēdēt šeit un nogaidīt, līdz gaiss bija tīrs, lai dotos projām. Jādomā, ka tuvumā viņu gaidīja mašīna.

- Ar līdzzinātāju pie stūres?

- Varbūt. Pagaidām nezinu. Sazināsimies ar ceļu policiju un noskaidrosim - varbūt viņi šovakar pamanījuši rezerves joslā vēl kādu mašīnu? Diezin vai slepkava būtu savām kājiņām pametis tiltu. Viņam bija plāns ar skaidri izstrādātiem gājieniem. Morze, gribu pēc iespējas ātrāk saņemt ziņojumu par apreibinošo vielu saturu upura organismā.

Pībodija plecu pie pleca ar Maknabu stāvēja pie tilta margām. Viņas sejā bija atgriezies viegls sārtums, tomēr Eva zināja, kādas ainas slīdēs gar palīdzes acīm, kad viņa šonakt mēģinās aizmigt.

- Maknab, vai vēlies piedalīties šīs slepkavības izmeklēšanā?

- Jā, leitnante.

- Tad uzdodu jums ar Pībodiju sadabūt tilta abos galos uzstādīto novērošanas kameru ierakstus par iepriekšējām divdesmit četrām stundām.

- Visus?

- Ja darbosimies rūpīgi un pamatīgi, nav izslēgts, ka palaimēsies. Sāciet tos pārskatīt, vispirms izpētot šā tilta līmeņa ierakstus. Atrodiet brīdi, kad ieraksts fiksējis šīs mašīnas parādīšanos.

- Tiks izdarīts.

- Pībodija, tev vajadzēs tuvāk painteresēties par žēlsirdīgo samarieti Džeimsu Stainu. Nedomāju, ka uziesi kaut ko aizdomīgu, tomēr tas jādara, lai izsvītrotu šo vārdu no aizdomīgo personu saraksta. Ziņojumu gaidu tieši astoņos no rīta savā mājas birojā.

- Tu taču no paša rīta vēl grasījies apstrādāt Lūisu, - Pībodija atgādināja. - Tu piekodināji, lai ierodos darbā sešos trīsdesmit.

- Tikšu galā pati. Tev gaidāma gara un grūta naksniņa.

- Tev tāpat. - Pibodijas sejā iegūla nepiekāpīga izteiksme. - Leitnante, ieradīšos darbā saskaņā ar iepriekšējo rīkojumu.

- Jēziņ, dari kā gribi. - Eva ielaida pirkstus matos, lieliski izprazdama palīdzes izjūtas. - Pārvietojoties izmanto pirmo patruļmašīnu, kas ieradās notikuma vietā. Viens no policistiem ļoti grib sadarboties. Dosim viņam tādu iespēju.

Pagriezusies Eva devās pie Rorka.

- Man vajadzēs tevi te pamest.

- Aizvedīšu tevi uz Centrālo iecirkni, pēc tam došos uz mājām.

- Es nebraukšu pa taisno uz Centrālo. Man vēl šur tur jāiegriežas. Palūgšu, lai kāda patruļmašīna aizved tevi uz mājām.

Rorks palūkojās uz policijas transportu ar vieglu nicinājumu skatienā.

- Gan es pats tikšu galā, tomēr pateicos par rūpēm.

Interesanti, kāpēc šonakt visi grib ar mani strīdēties, Eva

nobrīnījās.

- Es negrasos pamest tevi sasodītā tilta vidū.

- Leitnante, tikšu mājās saviem spēkiem. Kurp dosies tu?

- Paveikt šo to neatliekamu, pirms ķeros pie ziņojuma rakstīšanas.

Rorka balss skan tik salti, Eva nosūkstījās, skatiens tik atsvešināts.

- Cik ilgi tu uz mani niknosies?

- Vēl neesmu izlēmis. Kad izlemšu, pateikšu, par to tu vari būt droša.

- Tu liec man justies kā pēdīgai idiotei.

- Dārgumiņ, par idioti tu pati sevi lieliski proti pataisīt. Dusmu un vainas apziņas mocīta, Eva paglūnēja uz Ror-

ku ar gaužām negantu skatienu.

- Pie velna to visu, - viņa noteica. Tad satvēra Rorku aiz mēteļa atlokiem, pierāva sev klāt un cieši noskūpstīja. Nomurminājusi "redzēsimies vēlāk", viņa soļoja projām.

- Par to vari būt droša.

ASTOTĀ NODAĻA

Donu Vebsteru pamodināja, pēc viņa domām, īpaši spēcīgs negaiss. Kad miega apmiglotās smadzenes sāka noskaidroties, viņš nosprieda, ka kāds mēģina ielauzties dzīvoklī caur sienu, izmantojot pneimatisko urbi.

Sataustīdams ieroci, viņš beidzot atskārta, ka pērkona dārdiem līdzīgo rīboņu rada nikna dauzīšanās pie durvīm.

Uzrāvis kājās džinsus un paķēris ieroci, viņš devās uz priekšnamu un ieglūnēja durvju actiņā.

Ielaižot dzīvoklī Evu, caur viņa galvu izvirpujoja vesels lēvenis domu un sajūtu, kur jaucās gan prieks un tīkamas priekšnojautas, gan arī neveiklība.

- Vai nejauši pagadījies tuvumā? - Vebsters apvaicājās.

- Tu nešķīstais kuņas dēls. - Spēcīgi pagrūdusi viņu atpakaļ, Eva aizcirta vaļā palikušās durvis. - Gaidu no tevis atbildes un gribu saņemt tās nekavējoties.

- Atceros, ka arī agrāk tu iztiki bez garām priekšspēlēm. -Viņš nožēloja pasprukušos vārdus tajā pašā acumirklī, bet paslēpa neveiklību aiz augstprātīga smīna. - Kas noticis?

- Vel viens policists pagalam, Vebster.

Smīns pazuda kā aizslaucīts.

- Kurš? Un kā?

- Uz šiem jautājumiem meklē atbildi pats.

Brītiņu abi raudzījās viens uz otru. Vebsters novērsās pirmais.

- Es nezinu.

- Un ko tu zini? Kāda ir Iekšlietu biroja loma šajos notikumos? Zinu, ka tāda ir. Es to burtiski saožu.

- Paklau, tu esi ielauzusies pie manis... ārprāts, pēc pulksten vieniem naktī, teju vai ķeries man pie rīkles, met sejā faktu, ka nogalināts policists, bet pat nepapūlies pateikt upura vārdu vai atklāt, kādā nāvē viņš gājis bojā.

- Detektīvs Alans Milss, - Eva spīvi atcirta. - Narkotiku apkarošana, strādājis vienā nodaļā ar Kouli. Ak, tu gribi zināt, kā viņš nogalināts? Uzšķērsts no kakla līdz pautiem. Es zinu, ko runāju, jo viņa iekšas izgāzās uz manām rokām.

- Ak, Jēzus... - Vebsters spēcīgi saberzēja seju. - Man nepieciešams kaut ko iedzert.

Viņš pagriezās un nozuda gaitenī.

Eva metās pakaļ. Viņa miglaini atcerējās dzīvoklīti, kurā šis vīrietis bija mitinājies tolaik, kad vēl strādāja par ierindas policistu. Tagad viņam piederēja nesalīdzināmi plašāks un greznāks mājoklis.

Birojs savējiem maksā labu algu, viņa ar rūgtumu nodomāja.

Eva atrada Vebsteru virtuvē pie ledusskapja ņemam laukā alus pudeli. Atskatījies pār plecu, viņš izņēma vēl vienu.

- Gribi? - Kad Eva neatbildēja, viņš atlika to atpakaļ. Tad norāva savējai vāciņu un iedzēra pamatīgu malku. - Kur viņu atrada?

t

- Neesmu ieradusies atbildēt uz jautājumiem. Nolādēts, neesmu tava ziņotāja.

- To pašu varu teikt par sevi, - viņš atspēkoja, atbalstīdamies pret ledusskapja durtiņām un mēģinādams apvaldīt emocijas. Jo zināja, ka citādi Evai visādā ziņā izdosies izvilināt informāciju, ko viņam nebija tiesību izpaust.

- Tu pirmais ieradies pie manis, - viņa atgādināja. - Vai nu gribēdams kaut ko izvilkt no manis, vai arī saozdams ēsmu. Bet varbūt tu gluži vienkārši esi biroja izsūtāmais zēns?

Vebstera skatiens satumsa, tomēr viņš mierīgi pacēla pie lūpām dzēriena pudeli. - Ja tev radušās domstarpības ar mani, tu nez kāpēc attiecini tās uz biroju. Tas mums nedos neko labu.

- Ar savām likstām es pagaidām tieku galā pati. Atbildi, kas kopīgs Kouli, Milsam un Maksam Rikeram?

- Rikeru tu labāk liec mierā, citādi iztramdīsi lapseņu pūzni, un tad tik būs elle vaļā.

- Tavs padoms ir novēlots, jo lapseņu pūznis jau iztramdīts. To gan tu nezināji, vai ne? - Eva apvaicājās, manīdama Vebstera skatienu uzliesmojam. - Šī mazā, jaukā informācijas pērlīte vēl nebija ieripojusi tev azotē, vai ne? Ar manu gādību šobrīd četri Rikera rīkļurāvēji jau tup aiz restēm.

- Tev neizdosies viņus tur paturēt.

- Varbūt, toties nav izslēgts, ka no viņiem izdosies uzzināt vairāk nekā, teiksim, no savējiem. Paklau, tu taču savulaik biji policists!

- Nolādēts, Dalasa, es tāds joprojām esmu.

- Tad arī izturies kā policists!

- Ko tu galu galā iedomājies - ja es neveicu efektīgus arestus pūļa gaviļu pavadībā, tad man nospļauties uz policista darbu? - Viņš ar troksni nolika pudeli uz virtuves letes. - Ja rīkojos tā, kā uzskatu par vajadzīgu, tad tieši darba interesēs. Ja ikviens policists būtu tik godīgs un neuzpērkams kā Eva Dalasa, Iekšlietu biroju varētu klapēt ciet.

- Vai Milss un Kouli bija negodīgi policisti, Vebster? Vai viņi tādi bija?

Vebstera seja atkal kļuva noslēgta.

- To es tev neteikšu.

- Nezini vai nedrīksti teikt?

Vebsters ielūkojās Evas acīs. Uz īsu mirklīti viņa skatienā pavīdēja nožēla.

- Neteikšu.

- Vai birojs patlaban nodarbojas ar Kouli, Milsa vai citu simt divdesmit astotās nodaļas policistu darbības izmeklēšanu?

- Ja tā būtu, - Vebsters apdomīgi iesāka, - šāda informācija tiktu uzskatīta par slepenu. Man nav tiesību to nedz noliegt vai apstiprināt, nedz arī vispār apspriest šādus jautājumus.

- Kādā ceļā Kouli tika pie lielām summām, kas ieguldītas vairākos uzkrājuma kontos?

Vebsters saknieba lūpas. Eva nevis izvilināja, bet teju vai zobiem un nagiem plēsa laukā informāciju.

- Komentāru nebūs.

- Vai es atradīšu kaut ko tamlīdzīgu arī Milsa finanšu pārbaudē?

- Komentāru nebūs.

- No tevi iznāktu sasodīti labs politiķis, Vebster. - Eva pagriezās uz papēžiem.

- Eva... - Agrāk viņš ne reizi nebija nosaucis Evu vārdā. - Uzmani katru savu soli, - viņš rāmi ieteica. - Un aizmuguri arī.

Eva neapstājās, itin kā nebūtu dzirdējusi brīdinājumu. Kad noskanēja aizcirsto durvju klaudziens, Vebsters labu brīdi palika stāvam, izcīnot smagu iekšēju cīņu.

Tad devās pie tālruņa un uzgrieza numuru.

Nākamais pieturas punkts bija Fīnija dzīvoklis. Jau otro reizi šajā naktī Eva uzmodināja dziļā miegā slīgušu vīrieti. Fīnijs atvēra durvis galīgi aizpampušām acīm, izspūris, vēl krunkaināks nekā parasti. No zilo, izbalējušo rītasvārku apakšas rēgojās tievas bālas kājas.

- Jēziņ, Dalasa, pulkstenis ir divi naktī.

- Es zinu. Piedod, ka iztraucēju.

- Labi jau labi, nāc iekšā, tikai runā klusāk, citādi pamodīsies sieva un gribēs mums pagatavot kafiju vai vēl nezin ko.

Dzīvoklītis bija neliels, to nevarēja ne salīdzināt ar Veb-stera plašo, eleganti iekārtoto mitekli. Dzīvojamā istabā televizora priekšā bija novietos liels, neglīts, toties ērts atzveltnes krēsls. Nolaistie logu aizvērtņi radīja sajūtu, ka atrodies glīti sakārtotā, tomēr krietni vien nolietotā kārbā.

Eva acumirklī jutās šeit kā mājās.

Fīnijs devās uz virtuvi - nelielu, šauru telpu ar noskrambātu Ieti gar vienu sienu. Eva zināja, ka to viņš iebūvējis pats ar savām rokām, vēl ilgi pēc tam lepodamies ar savu veikumu. Klusēdama iekārtojusies uz viena no augstajiem soliem, viņa pagaidīja, līdz Fīnijs ieslēdza kafijas automātu.

- Es domāju, ka būšu tev vajadzīgs agrāk. Tāpēc paliku darbā ilgāk nekā parasti.

- Piedod, man bija jānokārto viena cita lieta.

- Jā, es jau dzirdēju. Esi ķērusies pie Rikera? Tik lielu kumosu būs grūti sakošļāt.

- Esmu cieši apņēmusies nelikties mierā, iekams šis kumoss nebūs norīts.

- Tikai iepriekš pārliecinies, vai pēc tam tas nesagādās tev pastāvīgus gremošanas traucējumus. - Nolicis uz letes divas kūpošas kafijas krūzes, Fīnijs iekārtojās uz otra sola. - Milss ir spēlējis negodīgu spēli.

- Milss ir miris.

- Sūdu būšana. - Kaut ko prātodams, Fīnijs iemalkoja kafiju. - Tad viņš ir nomiris kā bagāts cilvēks. Līdz šim esmu ticis uz pēdām divarpus miljoniem, kas noguldīti vairākos kontos, bet varbūt tas vēl nav viss. Viņš nav žēlojis pūļu, lai droši noglabātu šo naudiņu, galvenokārt izmantojot mirušu radinieku vārdus.

- Vai būs iespējams uzzināt, no kurienes nākusi šī nauda?

- Pagaidām tāda veiksme man nav smaidījusi. Ar Kouli kontiem ir līdzīgi. Tā kā naudiņa tikusi atmazgāta neskaitāmas reizes, tā uzskatāma teju par sterilu. Bet to gan esmu noskaidrojis, ka Milss sācis strauji papildināt savu sasodīto pensiju fondu un vērtspapīru portfeli tieši divas nedējas pirms Rikera aresta. Salīdzinājumā ar šo vareno naudas straumi līdz tam noguldītās summas atgādina vārgu tērcīti.

Fīnijs pakasīja zodu, ko kniesa tikko sadīgušie bārdas rugāji.

- Kouli ticis pie naudiņas pāris mēnešu vēlāk. Martine-sas finansēs pagaidām neesmu manījis neko aizdomīgu. Vai nu viņa ir tīra, vai arī daudz veiklāk prot slēpt pēdas. Drusciņ papētīju arī Rotu.

' - Un...?

- Pēdējo sešu mēnešu laika viņa izņēmusi no saviem uzkrājumiem ievērojamas summas. Pavirši raugoties, izskatās, ka viņa ir tuvu izputēšanai.

- Vai izņemtās summas sakrīt ar kādu no pārskaitītajām?

- Es turpinu visu pārbaudīt. - Fīnijs trokšņaini nopūtās. - Viegli neiet, jo svešās datorsistēmās jādarbojas ārkārtīgi piesardzīgi.

- Vienalga, paldies tev!

- Kas notika ar Milsu?

Eva iedzēra malku kafijas un pastāstīja. Piedzīvotais joprojām bija pārlieku svaigā atmiņā, tomēr pēc tam viņa jutās mazliet vieglāk.

- Milss bijis īsts stulbenis, tomēr tāda nāve ir drausmīga, - Fīnijs atzina. - To izdarījis cilvēks, ko viņš labi pazina. Kurš policists pielaidīs kādu sev tik tuvu klāt un ļaus uzšķērst sevi, pat nemēģinādams pretoties?

- Milss bija pamatīgi piedzēries. Domāju, ka viņš satikās ar kādu, lai kopā tukšotu pa glāzītei - gluži tāpat kā Kouli. Arī viņš apreibinājās, atslābināja uzmanību un samaksāja ar savu dzīvību.

- Tā izskatās. Pareizi darīji, ka uzticēji Maknabam novērošanas kameru ierakstu pārbaudi. Viņš tiks galā.

- Teicu, lai abi ar Pībodiju ierodas manā mājas birojā pulksten astoņos no rīta. Saki, vai tu man palīdzēsi atšķetināt šo lietu?

Fīnijs pasmaidīja, vairāk nekā jebkad izskatīdamies pēc skumīga basetu šķirnes suņa.

- Man šķiet - es to jau daru.

Kad Eva ap četriem no rīta pārradās mājās, bija sācis līņāt maigs pavasara lietutiņš. Neiedegdama lampu, viņa devās uz dušu, lai aizskalotu projām šīs nakts sārņus, lai atbrīvotos no uzmācīgās asiņu un žults smakas.

Tad uzstādīja modinātājpulksteni uz pieciem. Eva bija nolēmusi vēlreiz nopratināt Lūisu, un tas nozīmēja, ka pašā rīta agrumā būs jādodas uz Centrālo iecirkni. Tomēr viņa bija apsolījusi sev veselu stundu miega.

Eva ielīda gultā, pateicīgi izbaudīdama otra ķermeņa izstaroto siltumu. Droši vien vīrs jau ir nomodā. Rorks gulēja modri kā kaķis, vienmēr sajuzdams brīdi, kad Eva atgriezās mājās.

Tomēr šoreiz viņš nedz pagriezās, nedz arī izrunāja viņas vārdu.

Eva aizvēra acis, ar gribas piepūli padzina no smadzenēm jebkuru domu un pavēlēja ķermenim aizmigt.

Pēc stundas viņa pamodās gultā viena.

Jau iesēdusies savā mašīnā un grasīdamās iedarbināt motoru, Eva pamanīja, ka no mājas izskrien Pībodija.

- Tik tikko tevi noķēru.

- Kā tā - noķēri mani? Bet ko tu te dari?

- Mēs ar Maknabu pārgulējām šeit. - Guļamistabā, par kuru viņa sapņos visu atlikušo dzīvi.

- Mēs savācām ierakstus un braucām pa taisno šurp. Rorks teica - tā būšot prātīgāk, nekā doties uz Maknaba dzīvokli un pēc tam rīta agrumā triekties uz šejieni.

- Ak Rorks tā teica?

- Nu, jā. - Plbodija iekārtojās pasažiera sēdeklī un aizsprādzēja drošības jostu. - Mēs kopā devāmies pēc novērošanas kameru ierakstiem, bet pēc tam viņš piezvanīja, lai atsūta auto, un mēs visi braucām šurp un ķērāmies pie darba.

- Kurš ķērās pie darba?

Pībodija bija tiktāl pamodusies, ka beidzot saklausīja Evas balsī griezīgus toņus.

- Hmm, mēs ar Maknabu... un Rorks. Viņš jau agrāk bija devis šādus tādus padomus tehniskos jautājumos, tālab es tur nesaskatīju nekā slikta. Vai esmu izdarījusi aplamību?

- Nē, kāpēc tu tā domā?

Pībodijai ļoti nepatika gurdums, kas skanēja šajos vārdos.

- Mēs beidzām strādāt tikai ap pulksten trijiem. - Viņa mēģināja runāt īpaši mundri. - Es vēl ne reizi nebiju gulējusi uz želejas matrača. Tāda sajūta, ka būtu iegūlusies mākonī, lai gan mākonim varētu izkrist cauri. Maknabs parasti krāc kā jūra, bet šoreiz es neko nedzirdēju, jo atslēdzos jau pēc pāris sekundēm. Vai tu esi nikna uz Rorku? - Pībodija galu galā izgrūda.

- Nē. - Diemžēl viņš joprojām ir nikns uz mani. - Vai kameras fiksējušas Milsa mašīnas parādīšanos uz tilta?

- Jēziņ, vai patiešām es tev vēl nepateicu? Jā, mašīna uzbraukusi uz tilta aptuveni divdesmitos astoņpadsmit. Pavirši uzmetot skatienu, ikviens apzvērēs, ka pasažiera vietā sēdošais vīrietis gluži vienkārši aizmidzis. Tikai palielinājumā var saskatīt asinis.

- Un kas vadīja mašīnu, Pībodija?

- Te vairs tā aina nav tik spoža. Nezināmu iemeslu pēc vadītājs gandrīz nav saskatāms. Maknabs saka - vajadzēšot pārbaudīt ierakstu nez kādā īpašā datorā, tomēr nezinu, vai tas ko dos. Viņš pat paguva iedēvēt šo autiņu par nāves kapsulu. Laikam bija tik vēls, ka sākām gvelzt visādas muļķības, - Pībodija neveikli paskaidroja.

Iestūrēdama auto Centrālā iecirkņa stāvvietā, Eva šķita neparasti domīga. Izvilkusi mobilo tālruni un piezvanījusi Fī-nijam, viņa lūdza pārbaudīt, vai minētā mašīna neskaitās "aizdzīta" vai nozagta.

- Ja tā nebūs, man aizvien neatlaidīgāk uzmācas doma, ka kopā ar Milsu dienesta mašīnā iekāpis savējais.

Pībodija iepleta acis.

- Tu taču nedomā, ka policists...

- Tagad paklausies! Slepkavības izmeklēšana nesākas un neaprobežojas ar saskatāmām un sataustāmām lietām. Tā sākas ar aizdomās turamu personu, iespējamu motīvu un versiju sarakstu. Sekmīgi atrisināt lietu var vienīgi citu pēc cita izsvītrojot aizdomās turamo vārdus, sašaurinot meklējumu loku un pārbaudot versijas. Pēc tam tavā rīcībā paliek tikai nepieciešamie bilžu mīklas fragmentiņi - pierādījumi, liecības, nozieguma vieta, upuris un slepkava. Tad neatliek nekas cits kā vien mēģināt to visu savienot visās iespējamās kombinācijās, līdz rodas skaidra un nepārprotama aina. Pagaidām turi mēli aiz zobiem, - Eva piemetināja. - Nevienam ne pušplēsta vārda. Taču, ja viss norādīs uz vēl kāda policista līdzdalību šajos noziegumos, mēs nekavējoties rīkosimies.

- Norunāts. Šī lieta man uzdzen šķērmu dūšu.

- Zinu. - Eva izkāpa no mašīnas. - Parūpējies, lai Lūisu tūdaļ atved uz nopratināšanu.

Iestiprinājusies ar kafiju, Eva saņēma drosmi un uzkodu pārdošanas automātā iegādājās ķiršu pīrāgu. Tas garšoja drīzāk pēc līmes un zāģskaidām, tomēr kaut vai nedaudz aizpildīja kuņģī iepletušos tukšumu.

Viņa iesoļoja pratināšanas telpā, paņemdama līdzi milzīgu krūzi ar savos - pareizāk sakot, Rorka krājumos atrodamo kafiju, jo zināja, ka debešķīgais aromāts spēj jebkuru padarīt par lūdzēju. Izdāļādama laipnus Smaidus, viņa iekārtojās pie galda, kamēr Pībodija, savilkusi īpaši drūmu un draudīgu seju, ieņēma vietu pie durvīm. Ieslēgusi diktofonu un ierunājusi ierastās standarta frāzes, Eva sāka nopratināšanu.

- Labrīt, Lūis. Jauka dieniņa, vai ne?

- Runā, ka laukā līst.

- Vai tad jūs nezināt, ka lietus nāk par labu puķēm? Nu, kā gulējāt?

- Nevaru žēloties.

Eva smaidīdama iedzēra malku kafijas. Zem Lūisa acīm ēnojās tumši loki. Diezin, vai viņš bija pavadījis miegā ilgāku laiku nekā viņa pati.

- Atgriežoties pie mūsu pārtrauktās sarunas...

- Sūdu es ar jums runāšu bez advokāta.

- Vai tad es esmu kaut ko tādu pieprasījusi? Pībodija, pārbaudiet iepriekšējās sarunas ierakstu un apstipriniet, ka es ne reizi neesmu mudinājusi aizturēto lietot šādu vārdu.

- Mani uz muļķi nepaķersiet. Man nav nekā, ko jums teikt. Izmantošu likumā garantētās tiesības nerunāt.

- Dariet tā, Lūis, izmatojiet savas pilsoņa tiesības, kamēr jums vēl tādas ir. Labošanas iestādē varēsiet par tām aizmirst. Ticiet man, jūs nonāksiet draņķīgākajā no visām. Varat būt drošs, ka es nežēlošu pūles, lai jūs ietupina visšaurākajā betona būrī. Lai notiek, klusējiet vien, runāšu es. Jūs esat piedalījies sazvērestībā ar mērķi nolaupīt policijas virsnieku.

- Nav pierādījumu. Neesam jums ne pirksta pielikuši.

- Četri bruņoti vīri divās mašīnās lielā ātrumā dzenas pakaļ vienai nabaga sievietei, turklāt šķērsodami pavalsts robežu. Tieši tā bija lielākā aplamība, gudriniek. Es varu piekārt šo lietu pie lielā zvana arī federālā līmenī. Domāju, ka FIB puiši priecāsies dabūt jūs savos nagos. Pietiek kaut vai ar paslēptajiem ieročiem, lai cilvēki ar tik iespaidīgu kriminālo pagātni acumirkli nokļūtu aiz restēm. Kur nu vēl narkotikas...

- Es nelietoju nekādas narkotikas.

- Tās atradās mašīnā, kurā jūs sēdējāt pie stūres - vēl viena neraža. Kā pasažierim jums būtu lielākas, iespējas dabūt īsāku termiņu. Bet cilvēkam, kas vada mašīnu, kurā paslēpti aizliegti ieroči un narkotikas... Šie fakti jūs padara par ideālu grēkāzi. Neceriet, ka Rikers kaut vai pamās ar rociņu, kad jūs sēdinās policijas transportā un vizinās projām uz ieslodzījuma vietu.

- Man jums nekas nav sakāms.

- To jau es dzirdēju. - Tomēr Lūiss bija sācis svīst. Eva turpināja: - Varu derēt, ka advokāti nav skopojušies ar solījumiem. Saderam, ka es tos varu nosaukt punktu pa punktam. Jā, tev būs mazliet jāpasēž, toties kabatā ieripos apaļa summiņa. Tiks apstrādāti vajadzīgie cilvēki, lai tevi ievietotu jaukā kamerā ar visām ērtībām. Pieci, augstākais septiņi gadi - un tu iznāksi laukā kā bagāts cilvēks. Nu, vai minējumi ir diezgan tuvi patiesībai?

Satrauktais, raižpilnais Lūisa skatiens apliecināja, ka Eva trāpījusi desmitniekā.

- Jebkurš advokāts prot melot, acīs skatīdamies. Domāju, ka jums pieticis veselā saprāta un laika, lai to saprastu. Nonācis ķurķī, jūs dabūsiet nosēdēt visu - no zvana līdz zvanam. Ja radīsies pretenzijas un gribēsies celt troksni, kāds no jūsu jaukajiem kameras biedriem saņems ziņu no ārpasaules. Tālāko viegli paredzēt - ūdeņainajā kartupeļu biezputrā iepilināta inde, dūriens ar asu priekšmetu pastaigas laikā, lauzts kakls, dušā neveiksmīgi paslīdot uz ziepju gabala... Nelaime nenāk brēkdama, un, rau, jūs jau esat beigts un pagalam.

- Ja runāšu ar jums, būšu pagalam, pirms tikšu līdz cietumam.

Ahā, tas ir padošanās sākums, Eva nodomāja, paliekdamās uz priekšu.

- Eksistē liecinieku aizsardzības programma.

- Tīrais mēsls. Viņš mani atradīs jebkur.

- Lūis, Rikers nav burvis. Es jums piedāvāju jauku darījumu. Ja pateiksiet to, kas mani interesē, varu izkārtot visu tā, ka jūs iegūsiet juridisku neaizskaramību, pārvietošanās brīvību un iespēju sākt jaunu dzīvi jebkurā zemeslodes nostūrī.

- Kāda velna pēc man būtu jums jātic?

- Tāpēc, ka man nav iemesla vēlēt jums nāvi. Tas ir iespaidīgs arguments, vai ne?

Lūiss neatbildēja, bet nervozi aplaizīja lūpas.

- Man radās iespaids, ka Rikera prātiņš vairs nav īsti kārtībā. Un kā domājat jūs, Lūis? - Eva brītiņu pagaidīja, ļaudama viņam padomāt par šiem vārdiem. - Rikers sacīs, ka vainīgi esat jūs paši, ja reiz salaidāt visu grīstē. Tas jau nekas, ka rīkojumu dzīties man pakaļ deva viņš. Ka tieši viņš izdarīja lielu muļķību. Jūs pats to lieliski zināt. Arī to, ka Rikers ir mazliet jucis.

Mētājoties pa šauro guļvietu, Lūiss visu nakti bija nomocījies ar līdzīgiem prātojumiem un pats nonācis pie šāda secinājuma. Viņam nepatika Kenārda saltās zivs acis. Rikers nebija izslavēts ar iecietību un nemēdza piedot padoto kļūdas.

- Runāšu, bet ar vienu noteikumu - man nebūs jāsēž cietumā nevienu dienu.

- Par to tiks padomāts.

- Padomāts? Nekā nebija. Nodošiniet man neaizskaramību. Neteikšu ne vārda, iekams nebūšu savām acīm ieraudzījis attiecīgu dokumentu. Man vajadzīga neaizskaramība, Dalasa, cits vārds, cita seja un sākumam vismaz simt piecdesmit tūkstoši skaidrā.

- Varbūt jums vēl sagribēsies, lai pie viena pagādāju arī jauku sieviņu un divus sārtvaidžus bērneļus?

- Ha-ha, ļoti smieklīgi. - Pieņēmis lēmumu, Lūiss sāka justies daudz jēdzīgāk. - Es runāšu tikai pēc tam, kad būšu savām acīm redzējis dokumentus.

- Mēģināšu kaut ko darīt lietas labā. - Eva piecēlās. - Drīz sāksies jūsu nodarījuma iztiesāšana. Saglabājiet vēsu prātu un izmantQjiet savas pilsoņa tiesības uz klusēšanu. Ja Kenārds kaut ko nomanīs, viņš nekavējoties drāzīsies pie Rikera.

- Es zinu, kā tās lietiņas darās. Gādājiet tik rokā dokumentu!

- Tavs aprēķins izrādījās pareizs, - Pībodija piezīmēja, kad viņas devās projām no Centrālā iecirkņa.

- Tā izskatās. - Eva jau bija zvanījusi uz prokuratūru, ar neslēptu pretīgumu noklausīdamās augstprātīgā tonī ierunātu informāciju par minētās iestādes darbalaiku. - Izskatās, ka šorīt man vajadzēs izcelt no gultas vēl dažu labu. Pirms iekustinu visus zobratus, gribu uzmest acis diskam. Pēc tam visi saņems īsu darbības instrukciju.

- Visi?

- Mums pievienosies arī Fīnijs.

Eva bija cerējusi, ka Rorks kopā ar Maknabu bursies ap datoru viņas kabinetā. Ieraudzījusi tur vienīgi Maknabu, viņa bija pārsteigta, aizkaitināta un vīlusies. Durvīs, kas veda uz Rorka kabinetu, mirgoja sarkanā uguntiņa, norādot, ka tās ir slēgtas.

Nolādēts, viņa jau nu neklauvēs pie šīm durvīm.

- Leitnante, neko vairāk neesmu spējis noskaidrot, -Maknabs paziņoja. - Palielināju attēlu, bet mašīnas vadītājs tomēr saskatāms ļoti neskaidri.

Eva aplūkoja izdrukāto attēlu.

- Turpiniet pārlūkot ierakstu, apstādinot kadru un rūpīgi aplūkojot ikvienu sasodītu transporta līdzekli, kas braucis pa šo tilta līmeni līdz tā slēgšanai.

- Katru transporta līdzekli, kas šķērsojis Džordža Vašingtona tiltu austrumu virzienā stundas laikā?

Eva apveltīja puisi ar ledainu skatienu.

- Tāds bija mans rīkojums, detektīv. Vai jums ir grūtības ar saprašanu?

- Nē, leitnante. - Tomēr Maknabs atļāvās izdvest smagu jo smagu nopūtu.

Eva devās pie tālruņa un sazinājās ar doktori Miru, ievērojamu psiholoģijas speciālisti, kas nereti izlīdzēja policijai ar vērtīgiem padomiem, un norunāja tikšanos nākamās dienas rītā. Mirkli vilcinājusies, viņa uzgrieza arī sava tiešā priekšnieka numuru.

- Ser, es vēlos, lai abu policistu slepkavības izmeklēšanā man palīgā tiktu norīkots kapteinis Fīnijs un detektīvs Maknabs no Datorinformācijas nodaļas.

- Ja nepieciešams, jums ir tiesības izvēlēties sev palīgus no jebkuras nodaļas. Ko jūs šobrīd varat teikt par Milsa slepkavību?

- Ser, kad manā rīcībā būs vairāk informācijas, sniegšu ziņojumu personiski. Pa to laiku uzskatu par nepieciešamu nodrošināt pastāvīgu novērošanu detektīvei Martinesai no simt divdesmit astotās nodaļas.

- Vai jūs uzskatāt, ka detcktīve Martinesa saistīta ar šiem noziegumiem?

- Ser, manā rīcībā nav informācijas, kas apstiprinātu šādu pieņēmumu. Tomēr domāju, ka arī tad, ja tiešas saistības nav, viņa varētu kļūt par nākamo mērķi. Esmu nodomājusi iztaujāt Martinesu pamatīgāk, bet līdz tam gribu būt droša, ka viņai nekas nedraud.

- Leitnante, es par to parūpēšos.

- Ser, vai jūsu rīcībā ir informācija, ka Iekšlietu birojs izmeklē Kouli, Milsa un Martinesas profesionālo darbību?

- Nē. Un jums?

- Nē...bet tas dara man raizes.

- Saprotu. Divpadsmitos gaidu jūsu ziņojumu. Žurnālisti jau kaut ko ir uzoduši un sāk celt troksni. No divu policistu slepkavības var izpūst pamatīgu sensāciju.

- Skaidrs, ser.

Pabeigusi sarunu, Eva uzgrieza Nadīnas Fērstas numuru. Septiņdesmit piektā televīzijas kanāla reportiere vēl bija mājās.

- Dalasa, kas tā par lietu? Nupat saņēmu interesantu mājienu no sava ziņu avota. Kurš nogalina policistus?

- Tiksimies manā kabinetā... - Ielūkojusies rokaspulkste-nī, Eva aprēķināja laiku. - ...Tieši pusvienpadsmitos. - Viņa lēsa, ka laika pietiks, lai instruētu Fīniju, aizietu uz Lūisa lietas iztiesāšanu un atsteigtos atpakaļ uz iecirkni. - To, ko būšu gatava stāstīt, tu dabūsi zināt pirms jebkuras oficiāli izsludinātas preses konferences.

- Un kurš man būs jānogalina pateicībā par tavu augstsirdīgo dāsnumu?

- Tik traki nebūs. Es vēlos, lai tu sagatavo sižetu, kas balstītos uz ... anonīmu ziņu avotu policijā. Saki, Nadīna, vai tevi viegli nobaidīt?

- Esmu pierakstījusies pie zobārsta. Nekas mani nebaida.

- Tomēr piesardzība nenāks par ļaunu. Šajā tā saucamajā informācijas noplūdē būs runa par Maksu Rikeru.

- Jēziņ, Dalasa. Ko īsti tu esi uzrakuši? Vai fakti ir pierādīti? Paklau, vai zini, pēc kā ož tāds sižets? Vismaz "Emmy" balva, ja ne Pūli cera prēmija.

- Piebremzē, Nadīna. Tiksimies tieši pusvienpadsmitos. Ja kulstīsi mēli pirms tam, vienošanās nebūs spēkā un tu dabūsi trūkties.

- Būšu klāt kā likts.

Nolikusi klausuli, Eva, prātodama, kas būtu darāms tālāk, pamanīja, ka Pībodija un Maknabs raugās uz viņu ar platām acīm.

- Vai kaut kas sagājis greizi? - Eva noprasīja.

- Nē, leitnante, esmu jau ticis galā ar pirmajām desmit ieraksta minūtēm.

- Strādājiet veicīgāk!

- Varbūt tas izdotos, ja mēs būtu pabrokastojuši.

- Maknab, jūs uzturaties šeit jau astoņas stundas. Diezin vai šajā mājā vēl palicis kaut kas ēdams. - Viņa uzmeta skatienu Rorka kabineta durvīm, mēģinādama pārvarēt kārdinājumu. Par laimi, ieradās Fīnijs, tādējādi paglābdams viņu no lēmuma pieņemšanas.

- Gandrīz galu dabūju, kamēr visu pārbaudīju krustu šķērsu. - Fīnijs atlaidās krēslā un izstiepa kājas. - Mašīna nav nozagta un neatrodas meklēšanā.

Eva pamāja ar galvu, juzdama, cik sāpīgi sažņaudzas sirds. Fīnija skumīgie vaibsti šķita atspoguļojam viņas pašas jaunākās aizdomas un iekšējo pretestību neizbēgamajam.

- Tātad skaidrs, ka mums jāmeklē policists - vai nu pensionēts, vai joprojām strādājošs policists.

Pačaukstinājis turziņu, Fīnijs nokraukšķināja zobos riekstus.

- Ellīga padarīšana...

- Abi upuri labi pazina savu slepkavu, uzticējās viņam un nesaskatīja draudošās briesmas. - Eva apsēdās aiz rakstāmgalda un sāka zīmēt shēmu. - Vispirms savienojam Kouli ar Milsu, tad Milsu ar Martinesu. Rota ir saistīta ar visiem trim. Centrā liksim Maksu Rikeru. Kurš vēl iederētos šajā kompānijā? - Gluži kā atbildēdama uz pašas uzdoto jautājumu, Eva sameklēja sarakstu, kurā bija minēti visi narkotiku apkarošanas komandas dalībnieki, kas piedalījušies Rikera aresta sagatavošanā. - Mēs pārbaudīsim viņus visus.

Eva uz mirkli apklusa, lai ielūkotos kolēģu sejā.

- Pārbaudīsim no "A" līdz "Z". Gribu, lai tas tiktu paveikts bez lieka trokšņa. Vislielāko uzmanību pievērsiet finanšu darījumiem. Gan Kouli, gan Milsam uzkrājumu kontos nesen uzradušies aizdomīgi lieli līdzekļi.

- Baigā neraža, - piezīmēja Maknabs. Pārlaižot acis sarakstam, ierasti vēsajā skatienā pazibēja nomāktība. - Leitnante, ja šie divi spēlēja negodīgu spēli, ņemdami naudu no

Rikera vai viņa rokaspuišiem, kāda jēga bija viņus novākt? Kālab kāds no viņu kolēģiem uzņēmās Šo netīro lietu?

- Maknab, vai jums šķiet, ka zagļu vidē ir cieņā kaut vai elementāras morāles normas?

- Nē... un tomēr es nesaprotu.

- Kaut vai pašaizsardzības nolūkā, sacīsim, glābjot savu ādu. Vainas apziņa, sirdsapziņas pārmetumi... - Eva savilka plecu. - Bet varbūt Rikers gluži vienkārši vienam samaksāja vairāk, lai atbrīvotos no nevēlamiem līdzzinātājiem? Trīsdesmit sudraba graši, nodevības simbols, - viņa skaļi prātoja. - Rikers patiešām ir ķerts uz sudrabu. Var gadīties, ka šajā sarakstā nebūs slepkavas vārda, bet varbūt šo cilvēku vidū atrodas viņa nākamais mērķis? Trīsdesmit sudraba graši... - Eva atkārtoja. - Varbūt tas, kurš viņus nogalināja, vēlējās pavēstīt, ka tie bijuši negodīgi policisti. Bet kālab? Tas mums jānoskaidro. Sāciet ar to, ka izpētiet, kuri no viņiem spēlējuši netīru spēli.

- Tiklīdz paklīdīs runas, var sanākt liels nesmukums, -ieteicās Fīnijs. - Dažs labs nebūs priecīgs, ka tu aptraipi ar dubļiem policista mundieri.

- Bet zīmotne jau tā kā tā ir notraipīta ar asinīm. Tagad man jābrauc uz Centrālo iecirkni, bet pēc tam uz tiesu. Būtu labi, ja jūs šodien pastrādātu tepat. Parūpēšos, lai šeit novieto vēl vienu datoru.

Rorka kabineta durvīs joprojām mirdzinājās sarkanā uguntiņa. Evai ne prātā nenāca pazemoties, kolēģu klātbūtnē klauvējot pie šīm durvīm. Viņa izgāja gaitenī, pagriezās ap stūri un, norijusi lepnumu, apstājās pie kabineta otras ieejas.

Turēdams rokā dokumentu portfeli, durvīs parādījās Rorks.

- Leitnante, nupat grasījos doties projām.

- Jauki, es arī. Mana komanda šodien strādās tepat. Būtu ļoti noderīgi, ja viņu vajadzībām tiktu uzstādīts vēl viens vai divi datori.

- Samersets parūpēsies par visu nepieciešamo.

- Lieliski. Hmm...

Rorks pieskārās pie viņas rokas, vedinādams paieties līdzi.

- Vai tev ir vēl kas uz sirds?

Viņam līdzās soļodama uz kāpņu pusi, Eva atzinās:

- Grūti veltīt visus spēkus darbam, apzinoties, ka tev joprojām ir zobs uz mani.

- Droši vien. Un ko tu gribi, lai es daru?

Viņa balss tonis bija tik nevainojami laipns, ka Evai sagribējās viņam iespert.

- Es taču jau atvainojos nez cik reižu. Nolādēts!

- Atvainojies gan. Cik rupji no manis... atzīt, ka joprojām - kā tu tur teici - man ir zobs uz tevi.

- Ilgstoša niknošanās tev padodas labāk nekā man, - Eva drūmi atzina. - Tā nav līdzvērtīga spēle.

- Dzīvē tā mēdz gadīties. - Tomēr, nespēdams ilgāk raudzīties Evas nomāktajā sejā, Rorks kāpņu vidū apstājās. - Es mīlu tevi, Eva. Nekas nespēj nedz mainīt, nedz iznīdēt šo mīlestību, tomēr es patiešām esmu nikns uz tevi.

Rorka mīlestības apliecinājums izraisīja pretrunīgu izjūtu virpuli, kur atvieglojums cīnījās ar aizkaitinājumu. Kālab viņai jācieš par to, ka rīkojusies vislabāko nodomu vadīta?

- Paklau, man gluži vienkārši negribas, lai tu tiktu iejaukts...

- Ahā, tiktāl nu mēs būtu.... - Rorks uzlika pirkstu uz Evas lūpām, lai piespiestu viņu apklust. - Aiz šā paziņojuma slēpjas vesela raižu un nemiera jūra. Šaubos, vai mums abiem patlaban iznāks laiks papētīt tuvāk šo pasauli, tālab nebūtu slikti, ja tu par to padomātu pati, ja nu tavos krusta karos par taisnīguma uzvaru patrāpīsies kāds brīvs brītiņš.

- Nerunā ar mani tā, it kā es būtu pēdīgā idiote.

Uz atvadām Rorks viegli noskūpstīja Evu - tas, protams, bija labāk nekā nekas.

- Atgriezies pie darba, Eva. Parunāsim vēlāk.

- Kā tas var būt, ka toni atkal nosaka viņš? - Eva murmināja. Bija dzirdams, ka Rorks aši un nevērīgi pasaka pāris vārdu Samersetam. Tad atvērās un aizkrita ārdurvis.

Eva kāpa lejā, domās vēl un vēlreiz pārcilādama tikko notikušo scēnu, iztēlodamās visas gudrās, asprātīgās un kodolīgās atbildes, ko būtu varējusi likt lietā - bijis tik laiks pāris minūšu padomāt.

- Leitnante? - Kāpņu pakājē gaidīja Samersets, turēdams gatavībā viņas jaku. To viņš nekad nemēdza darīt. - Es parūpēšos, lai jūsu kolēģi tiktu nodrošināti ar nepieciešamo aparatūru.

- Lieliski.

- Leitnante?

Bāzdama rokas piedurknēs, Eva nepacietīgi ieņurdējās:

- Kas ir?

Samersets ne aci nepamirkšķināja.

- Runājot par jūsu rīcību vakarvakarā...

- Tikai nesāc arī tu, cirvjaģīmi. - Eva aiztraucās večukam garām un atrāva ārdurvis.

- ...Uzskatu, ka jūs rīkojāties pilnīgi pareizi, - viņš turpināja, pat nedomādams pacelt balsi.

Vecā namziņa vārdi apstulbināja Evu kā revolvera šāviens. Viņa ar vaļēju muti atskatījās pār plecu.

- Vai es saklausīju pareizi?

- Uzskatu, ka dzirde jums ir normāla, un man nepatīk atkārtoties. - To pateicis, Samersets aizsoļoja projām, atstādams Evu izbrīnīti blenžam viņa mugurā.

DEVĪTĀ NODAĻA

Nadīna Fērsta ieradās precīzi norunātajā laikā, sagatavojusies vadīt interviju tiešraidē. Kaut gan viņas nebija par to vienojušās, Eva neiebilda.

Abu sieviešu pazīšanās ar laiku bija izvērtusies draudzībā, un tagad tas jau šķita pavisam dabiski. Intervija Evas šaurajā kabinetā ierasti ritēja savu gaitu. Nadīna zināja, ka velti cerēt uz satiecošiem jaunumiem, jo Eva Dalasa mēdza sniegt sensacionālu informāciju tikai tad, ja tas palīdzēja īstenot viņas pašas mērķus.

Tomēr ekskluzīva intervija ar izmeklētāju un precīza, rūpīgi izrediģēta informācija ļāva ievērojami paaugstināt Nadīnas reitingu un atstāt konkurentus tālu iepakaļ.

- Spriežot pēc stāstītā, - reportiere rezumēja, - detektīvs Kouli un leitnants Milss tikuši nogalināti, izmantojot gluži atšķirīgus paņēmienus. Vai tas, ka viņi strādājuši vienā iecirknī un nodaļā, liek jums domāt, ka šīs slepkavības ir savstarpēji saistītas?

Gudri uzdots jautājums, Eva nodomāja. Viņa nešaubījās, ka Nadīna paguvusi steidzīgi parakņāties abu nogalināto policistu dosjē un zina par viņu piedalīšanos Rikera arestā. Tomēr reportiere bija tik saprātīga, lai nepieminētu šo vārdu, iekams nav saņēmusi no Evas nepārprotamu mājienu.

- Gan šīs un vēl citas kopsakarības, gan arī vairāki lietiskie pierādījumi, par kuriem vēl pāragri runāt, vedina mūs uz domām, ka abas slepkavības ir vienas un tās pašas personas roku darbs. Abi upuri strādāja simt divdesmit astotajā nodaļā, abi vairākas reizes bija iesaistīti vienu un to pašu krimināllietu izmeklēšanā. Mēs turpinām strādāt šajos virzienos. Gan Ņujorkas policija, gan Drošības departaments darīs visu iespējamo, lai izsekotu, atklātu un sauktu pie atbildības divu savu biedru slepkavu.

- Pateicos, leitnante! Tiešo reportāžu no Centrālā policijas iecirkņa vadīja septiņdesmit piektā televīzijas kanāla reportiere Nadīna Fērsta. - Nodevusi pārraides grožus kolēģiem studijā, viņa pamāja operatorei un atvieglota atlaidās dziļāk krēslā.

Eva nodomāja, ka draudzene šajā mirklī atgādina kaķeni, kas grasās pamieloties ar treknu kanārijputniņu.

- Bet tagad... - Nadīna iesāka.

- Diemžēl man vairs nav laika - jāskrien uz tiesu.

Nadīna pielēca kājās.

- Bet paklau, Dalasa...

- Varbūt tu gribi panākties līdzi... pavadīt mani? - Eva nevērīgi piedāvāja, uzmezdama smaidīgu skatienu televīzijas operatorei.

- Protams! Šodien jauks laiciņš. Lūsija, brauc vien atpakaļ uz studiju. Es noķeršu taksi.

- Kā gribi. - Pieklājīga kā vienmēr, bet skaidri zinādama, ka svarīgāko sarunas daļu nedzirdēs, Lūsija ar visu kameru nozuda aiz durvīm.

- Nu, klāj vaļā, - Nadīna uzstāja, kad viņas bija palikušas divatā. - Rikers?

- Ne šeit. Iziesim ārā.

- Ak tad tavs priekšlikums bija domāts nopietni? - Nadīna paraudzījās uz savām elegantajām, bet garākai pastaigai nepiemērotajām augstpapēžu kurpēm. - Ja sabiedrība zinātu, kādas mocības man jāpārcieš, lai nodošinātu tai tiesības saņemt jaunāko informāciju...

- Muļķības, tu valkā šos moku rīkus tikai tāpēc, ka tajos tavas kājas izskatās varen seksīgas.

- Sasodīti trāpīgs novērojums. - Samierinājusies ar likteni, Nadīna sekoja Evai. - Un kā sviežas personiskajā dzīvē?

Iekāpdama liftā, Eva nodomāja, ka tik tikko noturējusies, lai neizpļāpātos par savām nesaskaņām ar Rorku. Galu galā viņai sāka likties, ka nemaz nebūtu slikti apspriest šīs nedienas ar kādu sievieškārtas būtni, kas palīdzētu izstrādāt vispiemērotāko izturēšanās stratēģiju.

Diemžēl Nadīna ar visu savu eleganto ārieni, aso prātu un lielisko humora izjūtu nevarēja lepoties ar īpašiem panākumiem attiecībās ar pretējo dzimumu.

- Viss ir kārtībā.

- Atbilde mazliet kavējās. Vai paradīzes dārzam pārslīdējusi ēna?

Līdzjūtīgais tonis vedināja uz atklātību.

- Nē, tikai jūtos mazliet izklaidīga.

Laukā Eva izvēlējās visgarāko ceļu uz Tiesu namu. Viņai bija nepieciešams svaigs gaiss un mazliet laika. Arī nosacīta vienatne, ko ikvienam nodrošina drūzmaina lielpilsētas iela.

- Nadīna, iegaumē, ka informāciju tu esi ieguvusi no anonīma ziņu avota policijā.

- Neuztraucies, es darīšu tā, kā tu liksi, lai gan pēc mūsu šāsdienas intervijas nebūs īpaši grūti nojaust, kurš īsti ir tas "avots".

- Tu nemānies?

Nadīna pētoši ielūkojās draudzenes sejā.

- Piedod, es tikai tagad sāku saprast tavu nodomu. Tu vēlies, lai zināmi cilvēki notic, ka anonīmais informētājs esi tieši tu.

- Negrasos sniegt tev precīzu informāciju, drīzāk gan tikai pieņēmumus. Toties ar tiem tu drīksti rīkoties pēc sirds patikas. Domāju, ka varu lieki nedzesēt muti, jo tu droši vien zini, ka Kouli un Milss operatīvās komandas sastāvā piedalījās Rikera arestā.

- Jā, to es jau paguvu noskaidrot. Bet tur taču piedalījās vismaz ducis policistu un vēl vesela virkne augstāka līmeņa departamenta liekēžu. Skaidrs, ka Rikers nav nekāds balodītis, bet diezin vai viņš līstu no ādas ārā, lai citu pēc cita novāktu visus policistus, kas bijuši saistīti ar viņa arestu. Galu galā, kāda velna pēc? Tikai tāpēc, ka nespēj savaldīt dusmas? Protams, Rikers zaudēja kaudzi naudas, tomēr galu galā izkļuva sveikā.

- Ir pamats aizdomām, ka viņš bijis saistīts vismaz ar vienu no abiem upuriem. - Izsakies pēc iespējas izvairīgāk, Eva sev piekodināja. Lai Nadīna pati mēģina uzrakt ko vairāk. - Šorīt notiks lietas iztiesāšana četriem vīriem, kuru darba devējs, domājams, ir tieši Makss Rikers. Viņi tiek apsūdzēti dažādos nodarījumos, to skaitā arī ar likumu aizliegta pakaļdzīšanās policijas mašīnai. Ja Rikeram pietiek nekaunības, lai gaišā dienas laikā sūtītu savus rīkļurāvējus vajāt policisti, diezin vai viņš kautrētos noorganizēt ari dažu policistu slepkavību.

- Viņa ļaudis dzinās tev pakaļ? Dalasa, īstu reportieri šādi mājieni padara vai traku. - Viņa uzlika plaukstu uz Evas rokas. - Bet kā tava draudzene gribu ieteikt tev paņemt atvaļinājumu un pavadīt to pēc iespējas tālāk no šejienes.

Eva apstājās pie Tiesu nama.

- Tavs anonīmais ziņu avots neuzņemas atbildību, apgalvojot, ka Rikers tiek turēts aizdomās par divu policistu slepkavību. Bet to gan vari teikt droši, ka izmeklēšanas gaitā tiks pamatīgi, objektīvi pētīta un izvērtēta kāda visiem zināma Maksa Edvarda Rikera darbība, kompanjoni un biznesa aktivitātes.

- Diezin vai tev izdosies piespiest viņu pie sienas, Dala-sa. Rikers ir kā dūmu grīste - te viņš ir, te izkūp gaisā kā nebijis.

- Paskatīsimies, - Eva atteica, dodoties augšā pa Tiesu nama kāpnēm.

- Es paskatīšos gan, - Nadīna pie sevis nomurmināja. - Nolādēts, un pie tam traki raizēšos par tevi.

Iebrāzusies pa durvīm Tiesu namā, Eva mēģināja neboz-ties par garajām rindām pie elektroniskajiem drošības skeneriem un izvēlējās visīsāko, kurā stāvēja policijas darbinieki un municipalitātes ierēdņi. Kad viņa beidzot bija tikusi iekšā, ēkā piepeši sacēlās velnišķīgs troksnis.

Turklāt tieši otrajā stāvā, kur bija paredzēta Lūisa lietas iztiesāšana. Eva metās augšā pa kāpnēm, lauzdamās caur tiesas darbinieku un ziņkārīgās publikas pūli.

Lūiss gulēja uz grīdas ar pelnpelēku seju un pārgrieztām acīm.

- Viņš gluži vienkārši saļima zemē! - kāds iesaucās. - Zvaniet "ātrajiem". Steidzami izsauciet ārstu!

Lādēdamās izlauzusies līdz pakritušajam, Eva notupās līdzās.

- Mem, lūdzu paejiet nost!

Eva paraudzījās uz formā tērpto policistu.

- Esmu leitnante Eva Dalasa. Šo cilvēku aizturēju es.

- Piedodiet, leitnante! Esmu jau izsaucis neatliekamo palīdzību.

- Viņš vairs neelpo. - Uzsēdusies jāteniski uz nekustīgā ķermeņa, Eva atrāva vaļā Lūisa kreklu un uzsāka sirds masāžu. - Aizvāciet pūli un norobežojiet šo vietu.

- Norobežot...

- Tieši tā, - Eva pavēlēja, sākdama elpināšanu no mutes mutē, bet skaidri zinādama, ka viss ir veltīgi.

Tomēr viņa nemitējās, līdz ieradās mediķi un oficiāli konstatēja nāves iestāšanos. Juzdamās neizsakāmi nelāgi, Eva pievērsās policistam, kas bija pavadījis apsūdzēto.

- Ziņojiet. Stāstiet visu, kas noticis, kopš izvedāt viņu no kameras.

- Viss noritēja atbilstoši standarta procedūrai, leitnante. -Policists šķita sašutis, ka atbildība par kaut kāda algota bandīta sirds vājumu tiek uzvelta viņam. - Sakarā ar to, ka apsūdzības bija gana nopietnas, aizturētajam pirms transportēšanas tika uzlikti rokudzelži.

- Kas atradās mašīnā?

- Tikai es un mans pārinieks. Bijām saņēmuši rīkojumu nepieļaut aizturētā kontaktēšanos ar pārējiem trim. Atbraukuši vedām viņu uz otro stāvu.

- Vai jūs neizmantojāt dienesta liftu?

- Nē, leitnante. - Policists viegli sastomījās. - Lifts bija pārpildīts. Mēs kāpām augšā kājām. Aizturētais uzvedās mierīgi un nesagādāja mums nekādas papildu grūtības. Šeit sastapām viņa advokātu, kas palūdza brītiņu uzgaidīt, jo viņš runāja pa mobilo tālruni ar citu klientu. Mēs stāvējām tepat, kad aizturētais pēkšņi sagrīļojās un nokrita, tvarstīdams ar muti gaisu. Kamēr mans pārinieks mēģināja noskaidrot starpgadījuma cēloni, es centos noturēt pūli pienācīgā attālumā. Drīz pēc tam ieradāties jūs.

- Kurā iecirknī jūs strādājat... - Eva uzmeta skatienu kartītei ar viņa vārdu. - ...Policist Hārmon?

- Centrālā iecirkņa Drošības dienestā.

f

- Vai transportēšanas laikā jums kāds tuvojās vai arī mēģināja sazināties ar aizturēto?

- Neviens, leitnante. Saskaņā ar noteikumiem mēs ar pārinieku atradāmies viņam katrs savā pusē.

- Tātad jūs gribat teikt, ka neviens nepienāca ne tuvu šim puisim līdz pat brīdim, kad viņš nokrita beigts?

- Nē. Tas ir, mēs, gluži tāpat kā visi pārējie, izgājām drošības pārbaudi. Tās laikā daudzi cilvēki stāvēja rindā vai pārvietojās pa telpu. Tomēr neviens nedz runāja, nedz pieskārās apsūdzētajam. Mans pārinieks tika uz brīdi aizkavēts ar jautājumu par to, kurā virzienā atrodas civillietu tiesas zāles.

- Vai šis cilvēks pienāca tuvu klāt apsūdzētajam?

- Leitnante, tā bija sieviete. Satraukta un noraizējusies sieviete, viņa mūs apstādināja, kad nācām garām.

- Vai paguvāt viņu kārtīgi apskatīt, Hārmon?

- Jā, leitnante. Vecums līdz divdesmit pieci, gaišmate, zilas acis, gaiša sejas āda. Viņa raudāja, tomēr varonīgi mēģināja savaldīties, ja saprotat, ko ar to gribu teikt. Uztraukumā sieviete nometa somiņu, izbārstīdama uz grīdas daļu tās satura.

- Varu derēt, ka jūs abi bijāt tik galanti, ka palīdzējāt dāmai salasīt mantas.

• Evas tonis iztrūcināja policistu, viņš juta kuņģī sagriežamies vieglu nelabumu.

- Leitnante, tas neaizņēma vairāk par desmit sekundēm, turklāt aizturētais uzvedās mierīgi un visu laiku atradās mūsu redzeslokā.

- Es tūdaļ jums kaut ko parādīšu, Hārmon, un jūs neaizmirstiet to pateikt arī savam pāriniekam. - Ar žestu uzaicinājusi mediķus pavirzīties nost, viņa vēlreiz notupās pie nedzīvā ķermeņa. - Vai redzat šo nelielo, bālsārto aplīti tieši virs sirds?

Minētā zīme nebija tik viegli pamanāma, bet ne pa jokam iztrūcinātais Hārmons lielā centībā gandrīz piespieda degunu pie Lūisa krūtīm.

- Jā, leitnante.

- Vai jūs zināt, kas tas ir?

- Nē, leitnante, nezinu.

- Šo zīmi atstājusi miniatūra šļirce. Raudulīgā blondīne noslepkavojusi apsūdzēto jūsu deguna priekšā.

Kaut ari necerēdama uz īpašu veiksmi, Eva tomēr pārmeklēja katru ēkas stūrīti, mēģinādama atrast sievieti, kas atbilstu Hārmona aprakstam. Pats par sevi saprotams, ka pūles nevainagojās panākumiem. Izsaukusi uz nozieguma vietu ekspertu komandu, kas uzsāka ierasto slepkavības izmeklēšanas procedūru, viņa mazliet iepriecināja sevi, paaicinādama uz nopratināšanu Kenārdu.

- Jūs zinājāt, ka viņš, netikdams līdz tiesas zālei, atdos galus, vai ne?

- Leitnante, man nav ne jausmas, par ko jūs patlaban runājat. - Rātni sēdēdams Centrālā iecirkņa nopratināšanas telpā numur trīs, advokāts laiski pētīja manikirētos nagus. - Atļaušos atgādināt, ka esmu šeit ieradies brīvprātīgi. Šorīt neesmu bijis ne tuvumā savam nelaimīgajam klientam, bet jums vēl vajadzēs noskaidrot, vai viņš patiešām miris nedabiskā nāvē.

- Visnotaļ veselīgu, vēl ne piecdesmit gadus nesasniegušu vīrieti nopļauj sirdstrieka. Nudien, īstā laikā, it īpaši tāpēc, ka prokuratūra gatavojās piedāvāt aizturētajam neaizskaramības statusu apmaiņā pret liecību par kādu citu jūsu klientu.

- Leitnante, ja neaizskaramība tika piedāvāta, man par to nekas nav zināms. Tā kā biju mirušā advokāts, šādu piedāvājumu būtu pieklājies izteikt tikai manā klātbūtnē. - Pastiepdams lūpas smaidā, viņš nodemonstrēja sīkus, nevainojami līdzenus zobus. - Leitnante, es uzskatu, ka esat pārkāpusi tiesiskās procedūras robežas un apgājusi likumu ar līkumu. Diemžēl jākonstatē, ka manam klientam tas nav devis nekā laba.

- Jūs esat sapratis pareizi. Kenārd, jūs drīkstat informēt savu klientu, ka viss, ko viņš paguvis te sastrādāt, sanikno mani līdz baltkvēlei. Tikai brīdinu - kad esmu nikna, darbs man strauji iet no rokas.

Advokāts vēlreiz apveltīja Evu ar salto čūskas smaidu.

- Leitnante, manam klientam tas neinteresē. Bet tagad atvainojiet, man jādodas izpildīt pienākumu pret traģiskā nāvē mirušā mistera Lūisa ģimeni - bijušo sievu un brāli. Izteikšu viņiem visdziļāko līdzjūtību. Ja nu patiešām liktenīgas sagadīšanās pēc apstiprināsies jūsu pieņēmums par mistera Lūisa pāragru aizraidīšanu uz viņsauli, es ieteikšu viņa ģimenei iesūdzēt tiesā Ņujorkas policiju par noziedzīgu nevērību, kas izraisījusi aizturētās personas nāvi. Tad es ar patiesu prieku uzņemšos viņu pārstāvību civiltiesā.

- Kenārd, varu derēt, ka viņš jums pat nemaksā. Gluži vienkārši pasviež zivi, pēc kuras jūs iespiegdamies palecaties un esat gatavs nirt jebkādās duļķēs.

No Kenārda skatiena pazuda ironiskā jautrība, kaut arī lūpas joprojām palika savilktas smaidam līdzīgā grimasē. Stīvi piecēlies un atvadījies ar galvas mājienu, Kenārds atstāja telpu.

- Man to vajadzēja paredzēt, - sarunā ar savu priekšnieku atzinās Eva. - Man vajadzēja nojaust, ka Rikeram ir savi cilvēki gan policijā, gan prokuratūrā.

- Bet jūs taču rīkojāties iespējami piesardzīgi. - Vitnijs sajuta dziļi sirdī gruzdam dzeldīgu niknumu. - Par ieceri piešķirt Lūisam neaizskaramības statusu bija informēti tikai nedaudzi darbinieki.

- Un tomēr notika informācijas noplūde. Ja ar Lūisu izrīkojās šādi, man nemūžam neizdosies piespiest pārējos trīs liecināt pret Rikeru. Neesmu pārliecināta pat par to, ka viņiem iedos maksimālo termiņu. Man nepieciešams kāds pieturas punkts. Vienu reizi man jau izdevās uztaustīt Rikera vārīgo vietu, un es zinu, ka spētu to izdarīt vēlreiz. Tomēr man nepieciešams kaut vai aiz matiem pievilkts iegansts, lai izsauktu viņu uz nopratināšanu.

- Tas nebūs viegli. Viņš ir pārlieku labi nodrošinājies. Runājot par Milsu... - Komandieris mainīja tematu. - ...Jūs tātad esat pārliecināta, ka viņš ņēmis naudu?

- Esmu pārliecināta, ser. Tomēr nezinu, vai ņēmis tieši no Rikera. Fīnijs turpina rakties dziļumā, savukārt es esmu nolēmusi pārbaudīt dažas papildu versijas.

- Leitnante, no šā brīža es vēlos ik dienu saņemt ziņojumus par katru šīs izmeklēšanas soli, ko esat spērusi vai iecerējusi spert jūs un jūsu komanda. Vai dzirdat - par katru soli.

- Saprotu, ser!

- Vēlos uzzināt ikviena pārbaudei pakļauta policista vārdu, un tas attiecas gan uz tiem, kuru negodprātība jau pierādīta, gan uz tiem, par kuriem radušās šaubas.

- Jā, ser.

- Ja uzskatāt, ka negodīgos darījumos bez Kouli un Mil-sa ielaidušies arī citi policisti, mums vajadzēs informēt Iekšlietu biroju.

Brītiņu abi nogaidoši raudzījās viens uz otru.

- Ser, jūsu vietā es ar to nesteigtos. Kamēr neesmu ieguvusi pārliecinošus pierādījumus, runa var būt tikai par aizdomām.

- Un cik ilgs laiks, jūsuprāt, būs nepieciešams, lai apstiprinātu vai noliegtu šīs aizdomas?

- Ser, ja jūs atvēlētu man vēl divdesmit četras stundas...

- Norunāts, Dalasa. - Vitnijs pamāja ar galvu. - Dodu jums diennakti laika. Mēs nedrīkstam spēlēties ar uguni ne mirkli ilgāk.

Lieki netērēdama laiku, Eva sazinājās ar Martinesu un pieprasīja tikšanos, nospriedusi, ka ārpus iecirkņa sienām saruna vedīsies raitāk.

Viņas satikās nelielā kafejnīcā, kas atradās patālu gan no Centrālā, gan simt divdesmit astotā iecirkņa, tātad droši vien nepiederēja pie policistu iecienītajām pulcēšanās vietām.

Martinesa pāris minūšu nokavēja, tādējādi dodama Evai iespēju viņu pavērot un izveidot savu spriedumu. Spriežot pēc ķermeņa valodas, bija skaidrs, ka Martinesa gatavojas aizstāvēties.

- Šai sarunai es izbrīvēju savu personisko laiku. - Balss tonis bija vēss un noraidošs. Stīvi izslējusi plecus, viņa apsēdās pie galdiņa Evai iepretī. - Un brīvā laika man nebūt nav pārlieku daudz.

- Jauki, par sevi varu teikt to pašu. Vai vēlaties kafiju?

- Es nedzeru kafiju.

- Kā gan iespējams dzīvot bez kafijas?

Sāji pasmaidījusi, Martinesa pašauca viesmīli un pasūtīja minerālūdeni.

- Un nemaz nedomājiet šmaukties un iesmērēt man krāna ūdeni, - viņa brīdināja. Tad pagriezās pret Evu. - Labāk uzreiz ķersimies vērsim pie ragiem. Cik noprotu, ar manu palīdzību jūs esat iecerējusi uzrakt kaut ko kompromitējošu par Kouli un Milsu, bet brīdinu, ka tas neies cauri. Man nāk vēmiens no šitādiem Iekšlietu biroja pekstiņiem.

Eva rāmi vēroja Martinesu pār kafijas tases malu.

- Labi, tiktāl būtu skaidrs. Tagad pasakiet, kur jūs to visu ķērāt?

- Gadījumos, kad viens policists sāk izsekot citus, valodas izplatās vēja ātrumā. Simt divdesmit astotajā par to runā visi. Galu galā esam zaudējuši divus savējos. Man šķiet, ka jums derētu tā sirsnīgāk parūpēties par slepkavas notveršanu, nevis vandīt augšā duļķes, kamēr abi upuri pat vēl nav ar godu apglabāti.

Kaut arī Eva prata novērtēt taisnīgu dusmu izpausmes, tūdaļ kļuva skaidrs, ka Martinesas raksturs negarantē viņai strauju virzīšanos pa dienesta kāpnēm.

- Lai ko jūs būtu saklausījusies vai arī domājat, slepkavas notveršana patlaban man ir vissvarīgākais uzdevums.

- Tā jau nu es ticēšu. Jūsu svarīgākais uzdevums ir piesegt savu vīru.

- Piedodiet, nesapratu!

- "Šķīstītava" taču pieder viņam. Ja nu tur kaut kas nebija īsti tīrs un Kouli to atklāja? Viņš nepateica, ka strādā policijā, tālab nav izslēgts, ka viens otrs zaudēja modrību. Tiklīdz Kouli grasījās kādu atmaskot, tūdaļ tika novākts no ceļa.

- Un ko jūs teiksiet par Milsa slepkavību?

Martinesa paraustīja plecus.

-Jūs taču esat tā, kas apgalvo, ka abas slepkavības ir saistītas.

- Vai zināt, Martinesa, kad es jūs un Milsu redzēju pirmo reizi, man acumirklī bija skaidrs, kurš jūsu tandēmā ir neglābjams idiots. Bet tagad jūs visai nopietni traumējāt manu pašvērtējumu. Laikam esmu zaudējusi prasmi orientēties cilvēka raksturā.

- Jūs neesat mana priekšniece. - Martinesas tumšās acis iegailējās kā divas melnas saules. - Nav mans pienākums uzklausīt visādas muļķības.

- Tad uzklausiet vismaz tāda cilvēka padomu, kurš nostrādājis policijā daudz ilgāk nekā jūs. Iemācieties vajadzīgajā brīdī paklusēt. Jūs atnācāt pirms nepilnām piecām minūtēm un jau esat pateikusi daudz vairāk, nekā es no jums gaidīju.

- Ne velna es nepateicu.

- Pateicāt gan, kaut vai to, ka jūsu iecirknī paklīdušas valodas par Kouli un Milsu, kuri itin kā esot ņēmuši kukuļus. Tagad pavaicājiet sev, kurš izplata šīs baumas? Kurš vēlas darīt policistus piesardzīgus un sakūdīt pret mani? Padomājiet kā nākas, detektīve. - Dodama Martinesai laiku, Eva nesteidzīgi iemalkoja kafiju. Tad turpināja: - Man nav nekādas vajadzības piesegt Rorku. Viņš pats vienmēr lieliski ticis galā ar visu. Tikai personai, kurai ir kaut kas slēpjams, lieti noder baumas, ka mans izmeklēšanas darbs vērsts vienīgi uz to, lai nomelnotu abu upuru reputāciju.

- Tā jau runā gan, - Martinesa ieteicās vairs ne tik pārliecināti un pastiepa roku pēc ūdens glāzes.

- Protams, it īpaši tad, ja kādam ir izdevīgi, lai baumotu pēc iespējas vairāk. Vai jūs uzskatāt, ka es, glābdama Rorka ādu, liku pārskaitīt uz Kouli un Milsa kontiem vairāk nekā trīs miljonus dolāru? Varbūt jums šķiet, ka es jau mēnešiem ilgi mēģinu safabricēt lietu pret nevainīgiem kolēģiem?

- Tomēr tieši jūs apgalvojat, ka viņu kontos atradušās lielas summas.

- Taisnība, es to apgalvoju.

Martinesa brīdi klusēja, raudzīdamās Evai tieši acīs. Tad nolaida plakstus.

- Velnišķīga būšana. Nespēju vērsties pret otru policistu. Jau simts gadus mūsu ģimenē kāds izvēlējies šo profesiju. Esmu policiste piektajā paaudzē. Tas taču laikam kaut ko nozīmē, vai ne? Mums citam cits jāaizstāv.

- Es neaicinu jūs spriest tiesu vai nosodīt. Vēlos, lai jūs padomājat. Ne visi izjūt vienlīdz lielu cieņu un pietāti pret policista zīmotni. Divi vīri no jūsu nodaļas ir nogalināti. Abiem bankā noglabātas tādas summas, kādas godīgs policists nesakrātu pat visas dzīves laikā. Tagad viņi ir miruši. Nemodinot ne sīkākās aizdomas, kāds pratis piekļūt viņiem un nogalināt, neatstājot ne mazāko iespēju pretoties. Vai esat gatava kļūt par nākamo?

- Nākamo? Tātad jūs uzskatāt, ka nākamais slepkavas mērķis varētu būt es? - Martinesas acis atkal meta melnus zibeņus. - Tātad jūs uzskatāt, ka esmu ņēmusi naudu?

- Nē. Neesmu atradusi neko, kas par to liecinātu, kaut arī meklēju ļoti cītīgi.

- Nolādētā kuce! Esmu strādājusi kā zirgs, lai uzkalpo-tos par detektīvi. Un tagad mani grasās pasviest Iekšlietu birojam?

- Prātā nenāk to darīt. Tomēr brīdinu - ja nerunāsiet ar mani godīgi un vaļsirdīgi, labi nebūs. Sakiet, kurš slēpjas aiz visa notikušā? - Eva uzstājīgi vaicāja, paliekdamās uz priekšu. - Dieva dēļ, pierādiet, ka esat īsta detektīve un mēģiniet rast pareizo atbildi. Kurš bijis saistīts gan ar Kouli, gan Milsu un kuram ir tik daudz naudas, lai ar tās palīdzību pārvērstu godīgu policistu par nelieti?

- Rikeram. - Martinesas plauksta lēnām savilkās dūrē, līdz pirkstu kauliņi metās balti. - Nolādēts, Rikeram!

- Jums viņš bija rokā, vai ne? Jūs devāties arestēt Rike-ru, skaidri apzinādamās, ka esat visu rūpīgi sagatavojusi, apbruņojusies gan ar pierādījumiem, gan pamatotām apsūdzībām.

- Man tas prasīja mēnešiem ilgus pūliņus. Var sacīt, ka es vārda tiešā nozīmē dzīvoju ar šo darbu visas divdesmit četras stundas dienā septiņas dienas nedēļā. Biju pārliecināta, ka esmu izdarījusi visu, kā nākas. Nesteidzināju notikumus. Tomēr mans darbs galu galā sabruka kā kāršu namiņš. Joprojām nespēju to aptvert. Mēģināju sev iestāstīt, ka tas kuņas dēls ir pārāk manīgs, pārāk labi nodrošinājies. Tomēr... sirds dziļumos nojautu, ka viņam ir līdzzinātājs starp mūsējiem. Citādi nevarēja būt. Man ārkārtīgi negribējās pieļaut šādu iespēju. Joprojām negribas.

- Tagad nekas cits vairs neatliek.

Martinesa kāri iedzēra malku ūdens, itin kā vēlēdamās atveldzēt piepeši izkaltušo rīkli.

- Kāpēc man seko?

- Tātad jūs zināt, ka tiekat uzmanīta?

- Jā. Man šķita, tas tāpēc, ka esmu nākamā persona aizdomās turamo sarakstā.

- Jūs nokļūsiet šajā sarakstā tikai tad, ja atklāšu, ka esat ielaidušies darījumā ar Rikeru. Patlaban tiekat novērota tikai jūsu pašas drošības labad.

- Aizvāciet savu cilvēku! Ja es piekritīšu sadarboties, vēlos brīvi pārvietoties, nejuzdama pakausī sekotāja elpu. Manā rīcībā joprojām ir visa informācija, visas manas piezīmes, vārdu sakot, viss nepieciešamais, kas Jautu beidzot arestēt Rikeru. Pēc tam, kad viņš kārtējo reizi tika cauri sveikā, es mēģināju atsākt šo darbu, tomēr jutu, ka vairs nespēju ielikt tajā sirdi. Domāju, ka tagad es to atkal varēšu.

- Man gribētos iegūt šo dokumentu kopijas.

- Tas ir darbs, ko esmu paveikusi es.

- Kad mēs kopīgiem spēkiem būsim piespieduši to izmanīgo draņķi pie sienas, es parūpēšos, lai arestu veiktu tieši jūs.

- Policista amats man nozīmē ļoti daudz. Bet šī lieta... kapteine apgalvoja, ka tās dēļ es zaudējot objektivitāti. Viņai bija taisnība, - Martinesa piebilda, sašķobīdama lūpas. - Ik rītu kopā ar šo darbu ēdu brokastis un kopā ar to likos gulēt vēlu naktī. Ja es būtu spējusi saglabāt distanci un paraudzīties uz notiekošo no malas, droši vien pamanītu šādas tādas dīvainības. Kaut vai to, cik neatlaidīgi Milss centās pārņemt vadības grožus savās rokās, līdz beidzot patiešām viņš bija tas, kas pieņēma svarīgus lēmumus. Tolaik es to uzskatīju par viņa kārtējo vīrieša šovinisma izpausmi.

- Mēs esam raduši stāvēt un krist par savējiem. Jums nebija iemesla raudzīties uz kolēģi ar aizdomām.

- Kouli bēres notiks parīt. Ja līdz tam pārliecināšos, ka viņš pinies ar Rikeru, man radīsies vēlēšanās uzspļaut uz viņa kapa. Mans vecaistēvs gāja bojā, pildīdams dienesta pienākumu - glābdams divus bērnus, kuri patlaban ir aptuveni manā vecumā un joprojām raksta manai vecaimātei divas reizes gadā - Ziemassvētkos un tajā dienā, kad tika izglābti. Viņi neaizmirst. Dalasa, runa ir ne tikai par arestiem, bet par apziņu, ka esi īsts policists.

Pamājusi ar galvu, Eva, īsu mirklīti svārstījusies, atkal paliecās uz priekšu.

- Martinesa, man izdevās apstrādāt vienu no Rikera rīkļurāvējiem tiktāl, ka viņš bija ar mieru sadarboties. Lai nodrošinātu viņam imunitāti, bija nepieciešama prokuratūras līdzdalība. Šorīt bija paredzēta lietas iztiesāšana. Iedams pa Tiesu nama vestibilu divu policistu pavadībā, viņš saņēma nāvējošu šļirces dūrienu. Viņš ir pagalam. Tik vienkārši. Tātad informācijas noplūde ir realitāte, bet pagaidām es nezinu, kā ar to cīnīties. To es saku tālab, lai jūs zinātu - iespējams, ka man neizdosies paturēt jūsu vārdu slepenībā, ja nolemsiet iesaistīties. Un tas var radīt jums reālas briesmas.

Martinesa pastūma sānis tukšo glāzi.

- Es jau teicu, Dalasa. Pats būtiskākais ir apziņa, ka esi īsts policists.

Atlikušo dienas daļu Eva meklēja pieturas punktus, lasot un pārskatot dokumentus, līdz sāka sāpēt acis. Aizbildinādamās ar nepieciešamību iegūt papildu informāciju, viņa vēlreiz apmeklēja Petsiju Kouli. Pēc divdesmit minūšu ilgas sarunas kļuva pilnīgi skaidrs, ka sērojošā atraitne nezina un nekad nav zinājusi neko Evai noderīgu.

Sēzdamās mašīnā, Eva nodomāja, ka intuitīvi bija to nojautusi jau pirmajā reizē. Viņa gluži vienkārši vairs nejutās pārliecināta, ka drīkst pilnībā uzticēties savai intuīcijai.

Domās Eva sastādīja papildinātu aizdomās turamo sarakstu. Tajā figurēja uzvārdi, ar kuriem Maknabs viņu dāsni apveltīja vai ik stundu. Vienā ailē tie, uz kuriem nekrita ne mazākā aizdomu ēna, otrā - pārējie.

Centrālais iecirknis atradās tuvāk nekā mājas, tālab Eva atgriezās darbā un, likdama lietā iegūto informāciju, ievadīja datorā komandu izskaitļot iespējamību variantus.

Diemžēl arī šis paņēmiens neatklāja neko ievērības cienīgu. Tātad vajadzēs rakties vēl dziļāk un gluži kā maitu li-jai šķiedriņu pa šķiedriņai ķidāt šo cilvēku dzīvi. Ikreiz, kad pierādījās kāda policista godīgums, pieauga aizdomu smagums, kas gūlās uz pārējiem.

Eva zināja, ko nozīmē iekšējā izmeklēšana, pazina sajūtu, kad pakaļ ošņājas biroja dzinējsuņi. Arī tad, ja policists likuma priekšā izrādījās bez vainas, mutē vēl ilgi saglabājās rūgta un riebīga pēcgarša.

Paturot visu slepenībā, Evai nebija iespēju rakties dziļāk. Tas izdotos tikai tad, ja viņa izmantotu Rorka jaudīgās, bet nereģistrētās un nelegālās datoriekārtas. Tomēr Eva zināja, ka bez viņa palīdzības netiks galā ar sarežģīto aparatūru.

Viņa nespēja lūgt Rorkam palīdzību, ja tik uzsvērti bija vēlējusies neiesaistīt viņu šajā lietā.

Eva iespieda galvu rokās, nebrīnīdamās, ka tā sākusi sāpīgi pulsēt. Galu galā pamatīgas galvassāpes vismaz dotu pamatotu iemeslu paskumt par kaut ko citu.

Pa ceļam uz mājām atkal bija jābrauc garām neona ugunīs zaigojošajai Meivisas koncerta reklāmai. Neļaudama sev apdomāties, Eva paķēra mobilo tālruni un uzgrieza numuru, gan īpaši necerēdama sazvanīt draudzeni mājās.

- Hallo!

- Sveika! Uzmini, uz ko es patlaban skatos?

- Uz kailu punduri ar vienu roku.

- Sasodīts, mēles kulstīšanā es nespēju ar tevi sacensties. Parunāsim citreiz.

- Pagaidi, - Meivisa ieķiķinājās. - Kas tas īsti ir?

- Tu. Milzīgāka par milzīgu virs sasodītā Taimsskvēra.

- Ej nu ej! Ledaini toņi, Arktikas noskaņas? Visu laiku gudroju ieganstus, lai dotu sev iespēju lieku reizi uzmest reklāmai acis. Paklau, gribu pateikties tavam vīriņam ar pamatīgu, slapju buču. Leonardo apgalvo, ka viņš sapratīšot, bet man šķita, ka vispirms jādabū tava atļauja.

- Es nemēdzu sacīt Rorkam, kuru sievieti viņš drīkst skūpstīt.

Eva teju vai redzēja, ka draudzene uzrauj uzacis.

- Ai-ai-ai. Vai jūs esat uz nažiem?

- Nē. Jā. Nē. Es nezinu. Viņš gandrīz nerunā ar mani. Un tu... nē, tas nav svarīgi.

- Ko - es? - Meivisa piesedza klausuli ar roku, sačukstēdamās ar kādu. - Piedod, Leonardo gatavo man jaunu skatuves tērpu. Paklau, vai negribi iegriezties pie mums?

- Nē, tu esi aizņemta.

- Liecies mierā! Brauc tik šurp, Dalasa, citādi tu galīgi aizmirsīsi ceļu uz vecajām vietām. Ja tu patlaban atrodies Taimsskvērā, būsi klāt vienā svilpienā. Nupat prātoju, ka derētu sajaukt krietnu porciju kokteiļu. Uz drīzu redzēšanos!

- Nē, es... - Atskārtusi, ka draudzene jau nolikusi klausuli, Eva grasījās zvanīt vēlreiz, lai aizbildinātos un turpinātu ceļu uz mājām. Tad paraustīja plecus un iztaisnoja muguru, atcerēdamās salti noraidošo Rorka toni šārīta sarunā. - Pie velna, - viņa nomurmināja, - lai notiek, iegriezīšos arī uz mazu brītiņu.

DESMITĀ NODAĻA

Meivisa Frīstone kopā ar savu mīļāko, vārdā Leonardo, mitinājās Evas agrākajā dzīvoklī.

Gada laikā Evas dzīve bija mainījusies līdz nepazīšanai.

Savulaik viņa bija saukusi par savu nelielu vienas guļamistabas dzīvoklīti, kur atradās tikai visnepieciešamākās mēbeles un ledusskapis, kas visbiežāk bija tukšs kā izslaucīts. Eva mīļuprāt uzskatīja, ka viņas dzīvesveidam visprecīzāk atbilst apzīmējums "necils" nevis, sacīsim, "bezkrāsains".

Protams, salīdzinājumā ar Meivisas spilgtumu pat liesmojoša komēta liktos bezkrāsaina.

Tiklīdz draudzene atvēra durvis, Evu apžilbināja krāsu pārbagātība. Kliedzoši spilgtie toņi, ornamenti un tekstūras žilbināja un nogurdināja acis.

Toties lieliski saskanēja ar Meivisas raksturu.

Dzīvojamā istabā skatienu piesaistīja metru metri visdažādāko audumu. Eva nosprieda, ka daļa no tiem pilda mākslinieciska akcenta lomu, bet citi acīmredzot bija Leonardo radošo izpausmju apliecinājums. Izsēdēto dīvānu, ko Eva pārvācoties bija atstājusi jaunajiem iemītniekiem, sedza zaigojošs, spilgti sārts pārklājs. It kā ar to vien nebūtu gana, dīvāns bija piekrauts ar daudzkrāsainu spilvenu un lakatu kaudzēm. Arī grīdu paklāja vietā sedza milzums šķietami nevērīgi izsvaidītu auduma gabalu.

Sienas greznoja pērlīšu, vizuļu un lenšu kaskādes. Sava daļa greznības bija tikusi arī mirdzoši sudrabainajiem griestiem ar purpurkrāsas zvaigžņu ornamentu.

Pat galdus un sēdekļus slēpa bagātīgs drapējums, pārvēršot parastas mēbeles par neizprotama apveida priekšmetiem. Diezin vai šeit bija kaut viens taisns stūris vai cieta virsma.

Kaut arī jebkura ilguma uzturēšanās šādā dzīvoklī viesa neskaidras bažas par krāsu pārbagātības izraisītiem veselības traucējumiem, šāds ietvars nevainojami saskanēja ar Evas draudzenes dziļāko būtību.

- Priecājos, ka iegriezies pie mums. - Ievilkusi Evu psi-hodēlisko krāsu ņudzeklī, Meivisa eleganti apmetās riņķī. - Ko tu par to saki?

- Par ko īsti?

- Par manu jauno tērpu, protams.

Sīciņa, smalki veidota un mirdzoša kā pasaku fejas brīnum-nūjiņa, Meivisa vēlreiz apgriezās riņķī, demonstrēdama apģērba gabalu, kas, pēc Evas domām, nekādā ziņā nevarēja būt kleita. Drīzāk skatuves kostīms, kas sastāvēja no diagonāli savītām auduma strēmelēm tumši violetos un košsārtos toņos. Tērpa ņieburs bija izgriezts tik dziļi, ka tik tikko piesedza krūšu galus, atstājot kailus arī Meivisas plecus, ko patlaban greznoja divu atraitnīšu ziedu tetovējums.

Savukārt piedurknes - jādomā, ka tās bija piedurknes, jo cimdiem parasti bija arī plaukstas daļa - sedza rokas visā to garumā. Kājas bija ieautas tērpa krāsām pieskaņotos svītrainos smailpapēžu zābaciņos, kuru stulmi sniedzās teju līdz kājstarpei.

- Tērps ir... - Ko nu lai saka? - Pārsteidzošs.

- Vai ne? Gluži manas domas. TS. Totāli satriecošs. Trīna apsolīja pieskaņot tērpam arī matu krāsu un frizūru. Leo-nardo ir īsts ģēnijs. Leonardo, atnākusi Dalasa. Viņš patlaban jauc mums pamatīgu porciju kokteiļu, - Meivisa paskaidroja. - Tu esi ieradusies īstā brīdī. Man nepatīk dzert vienatnē, bet Leonardo nedrīkst, tu jau zini.

Čalodama vienā laidā, Meivisa vilka Evu uz dīvāna pusi. Viņa negrasījās draudzeni laist projām, nenoskaidrojusi, kas īsti lēcies.

- Redz, kur viņš nāk. - Meivisas balss kļuva dūdojoša, skatiens atmaiga. - Paldies, mīļais!

Istabā iesteidzās Leonardo - milzīga auguma vīrietis ar gariem, mirdzošā pīnē savītiem matiem, zeltainām acīm un vara krāsas ādu, kas liecināja par vairāku rasu asiņu sajaukumu. Par spīti dižajam, vismaz sešas pēdas piecas collas garajam stāvam un jūraszilajam putekļu mētelim, kas sniedzās teju līdz potītēm, viņš kustējās neticami graciozi. Apveltot Meivisu ar starojošu smaidu, koķeti iedzirkstījās sīciņi rubīni pie viņa mutes un kreisās uzacs.

Arī Leonardo balss skanēja dūdojoši.

- Nav par ko, balodīt. Sveika, Dalasa. Sagrabināju arī šo to ēdamu - varbūt tev nav iznācis laika paēst pusdienas.

- Saki, vai viņš nav TS?

- Un kā vēl, - Eva apstiprināja, vērodama draudzeni. Pat augstpapēžu zābakos viņa tik tikko sniedzās līdz vīrieša krūtīm. - Leonardo, manis dēļ nevajadzēja pūlēties.

- Kas nu tās par pūlēm. - Viņš nolika ar uzkodām un dzērieniem apkrauto paplāti. - Jauki, ka atnāci, citādi Meivi-sai būtu jāpavada vakars vienatnē. Man norunātas vairākas tikšanās.

Meivisa apveltīja Leonardo ar dievinošu skatienu. Patiesībā šis bija viens no retajiem vakariem, ko viņi būtu divatā pavadījuši mājās, tomēr viņš nekurnēdams piekrita pazust, kad Meivisa pastāstīja par Evas nebūšanām.

Nopūzdamās Meivisa lieku reizi klusībā atzina, ka viņai neticami palaimējies.

- Es tikai uz brītiņu, - Eva iesāka, bet Leonardo jau bija pacēlis uz rokām Meivisu, lai atvadītos ar dziju, intīmu skūpstu. Saviebusies Eva novērsās.

- Novēlu jauki pavadīt laiku, dūjiņ.

Apveltījis Evu ar ašu, žilbinošu smaidu, Leonardo pamanījās tikt līdz durvīm, neko neaizķerot un neapgāžot.

- Viņam nav norunātas nekādas tikšanās.

Meivisa pavēra muti, lai iebilstu, bet tad smaidīdama paraustīja plecus un piepildīja kokteiļa glāzes.

- Es paskaidroju, ka mums vajadzīgs laiciņš meiteņu sarunām. Viņš uztvēra to apbrīnojami saprotoši. Nu, ko... -Viņa pasniedza Evai milzīgu glāzi, līdz malām pilnu ar smaragdzaļu šķidrumu. - Saki, vai tu vispirms drusku apreibināsies un pēc tam pastāstīsi, kas noticis, vai arī uzreiz ķersies vērsim pie ragiem?

Jau pavērusi muti, Eva to atkal aizvēra un saknieba lūpas. Viņa tik sen nebija pasēdējusi un iedzērusi kopā ar Meivisu.

- Varbūt to varētu apvienot?

- Piekrītu. - Pieskandinājusi Evas glāzei, Meivisa ņēmās tukšot pirmo no daudzajiem šā vakara kokteiļiem.

- Ahā... - Meivisa jau trešo reizi bija piepildījusi glāzes. Leonardo sarūpētās uzkodas bija pazudušas vēja ātrumā. - Ļauj man visu salikt pa plauktiņiem. Tu devies kārtot rēķinus ar slikto puisi, kuram kādreiz bijis kopīgs bizness ar Rorku, bet nepateici Rorkam, ka grasies to darīt.

- Tā bija tikai policijas darīšana. Darbs, vai saproti?.

- Labi jau labi, es mēģinu saprast. Sliktais puisis sūta vēl četrus sliktus puišus tev pakaļ.

- Es tiku ar viņiem galā.

Meivisa apveltīja Evu ar caururbjošu skatienu.

- Gribi dzirdēt manas domas, vai arī tev pietiks ar savējām?

- Turu muti, - Eva nomurmināja, no jauna piepildīdama savu glāzi.

- Pārrodoties mājās, tevi gaidīja sliktā puiša atsūtītie ziedi un lišķīga kartīte. - Manīdama, ka Eva atkal paver muti, Mei-visa brīdinoši izslēja pirkstu ar purpursarkani nolakotu nagu. - Nospriedusi, ka viņš to darījis tāpēc, lai kaitinātu tevi un sadusmotu Rorku, tu liki Samersetam iznīcināt puķes. Tomēr Rorks bija tās redzējis un gribēja uzzināt sūtītāja vārdu. Un tad tu teici kaut ko tamlīdzīgu - ''fui, par kādām puķēm tu runā?".

- Es neteicu "fui". - Alkohols pamazām darīja savu. - Es nekad nelietoju šo vārdu. Varbūt es teicu "ei". Tie ir divi dažādi izteicieni.

- Nav svarīgi. Tu... kāds bija tas vārds, kas apzīmē melus, bet izklausās mazliet labāk? - Meivisa pievēra vienu aci, itin kā vēlēdamās veiksmīgāk fokusēt skatienu. - Ahā, muldēšana. Tu samuldējies, jo negribēji, lai Rorks samin slikto puisi kā prusaku un ar to pašu iepinas šajā lietā.

Eva labprātāk būtu lietojusi vārdu "meli", nevis "muldēšana", tomēr nolēma to paturēt pie sevis.

- Vairāk vai mazāk.

- Uzskatu, ka tu rīkojies stulbi.

Evai mute palika vaļā.

- Stulbi? Tu gribi teikt, ka esmu stulba? Un es gaidīju no tevis apstiprinājumu, ka esmu rīkojusies pareizi. Citādi taču šādai sarunai nav nekādas jēgas.

- Dalasa... - Paliekusies uz priekšu, Meivisa graciozi noslīdēja uz grīdas. - Tu neesi ņēmusi vērā tā dēvēto vīrieša faktoru. Redzi, viņiem ir penis. Paturi to prātā ikreiz, kad tev iznāk darīšana ar vīriešiem.

- Ko tu ar to gribi teikt? - Ari Eva izstiepās uz grīdas un pabeidza tukšot kārtējo glāzi. - Es zinu, ka Rorkam ir penis. Viņš to liek lietā ikvienā iespējamā gadījumā.

- Penis ir cieši saistīts ar vīrieša ego. Tas ir medicīniski pierādīts fakts. Bet varbūt otrādi. - Paraustījusi plecus, Mei-visa iztukšoja kokteiļa paliekas. - Sievietēm to nesaprast. Tu neuzticējies viņa spējai kontrolēt situāciju.

- Viņš neuzticējās manai spējai kontrolēt situāciju.

- Dalasa, Dalasa... - Grozīdama galvu, Meivisa papli-ķēja pa Evas kāju. - Dalasa, - viņa atkārtoja trešo reizi nepārprotami līdzjūtīgā tonī. - Ejam sajaukt vēl vienu porciju. Bez tās neiztikt, kad nonāksim līdz stadijai "visi vīrieši ir cūkas".

Kad nākamais kokteiļu trauks bija iztukšots aptuveni līdz pusei, Eva gulēja uz grīdas, raudzīdamās uz pērlīšu virtenēm, kas slīga lejup no sudrabbaltiem griestiem.

- Paklau, ja visi vīrieši ir cūkas, kālab tad gandrīz ikvienai no mums ir savs vīrietis?

- Tālab, ka sievietes darbojas emociju līmenī. - Meivisa delikāti nožagojās. - Pat tu.

Apvēlusies otrādi, Eva, šauri samiegusi acis, paraudzījās uz Meivisu.

- Tikai ne es.

- Tu ari, mīļā. Vispirms viņš ņem un izraisa tevī hormonu vētru. Jēziņ, tik paskaties uz viņu! Vīrietis taču ir... ļauj padomāt... ahā, īstas seksa dzīres. Jā, tas izsaka būtību. Un tikai pēc tam viņš iekaro arī tavu prātu, jo ir gudrs, interesants un noslēpumains, tātad tieši tāds, kādiem tu nespēj turēties pretī. Bet vistrakākais ir tas, ka viņš ņem un aizķeras tavā sirdī. Un ko tad? Ja āķis turas cieši, nav nekāda māksla piesaistīt sievieti uz visiem laikiem.

- Es neesmu nekāda uz āķa uzķērusies zivs.

- Kā nu ne, gluži kā mēs visas, - Meivisa pārliecinoši apgalvoja. - Zivis lielajā dzīves jūrā.

Evai, kura bija tukšojusi ne vienu glāzi vien, šāds apgalvojums izraisīja histērisku smieklu lēkmi.

- Tu taču esi gatavā idiote, - viņa ar pūlēm izmocīja, kad bija atguvusi elpu.

- Paklau, ne jau es patlaban mokos ar emocionālu krīzi. -Meivisa četrrāpus pievirzījās tuvāk, lai skanīgi nobučotu Evu uz vaiga. - Nabaga mazulīt! Mammucis tev tūliņ pastāstīs, kas darāms, lai visu vērstu par labu.

Tad viņa aizrāpoja pie galdiņa, lai papildinātu glāžu saturu, ar visu reibumu pamanīdamās neizliet ne pilītes vērtīgā šķidruma.

- Un kas man, tavuprāt, būtu darāms?

- Liecies ar viņu gultā un dari visu, lai viņam nenāktu prātā nekādas muļķīgas domas.

- Tik vien? Vai tāds ir mammucīša labākais padoms?

- Tas ir vienīgais iespējamais padoms. Ja tu visu izdari, kā nākas, vīrieši, kuru dzīvē milzīga vieta ierādīta peņa faktoram un kuri, kā zināms, ir cūkas, aizmirst, par ko dusmojušies pirms tam.

- Tātad man vajadzētu uzlabot mūsu attiecības ar seksa palīdzību? - Alkohola apdullinātajās smadzenēs vārgi sarosījās nojausma, ka tas nebūt nav labākais risinājums, tomēr domas pinās un juka. - Jā, tas varētu nostrādāt, - viņa galu galā nosprieda.

- Rezultāts garantēts. Bet...

- Nu re, es jau zināju, ka sekos "bet'.

- Tas ir... tā saucamais pagaidu līdzeklis. Dalasa, vajag noskaidrot jautājuma būtību. Kālab tu rīkojies viņam aiz muguras? Tas jau nav nekas slikts, reizēm mums visiem jādara tas, kas jādara. Bet šoreiz divi stūrgalvji triecas kopā ar saviem akmens pauriem. - Meivisa uzskatāmi demonstrēja minēto darbību, skanīgi sasizdama plaukstas un beidzot pamanīdamās izlaistīt mazliet dzēriena. - Ai-i.

- Tu gribi teikt, ka piederu pie akmenspauriem?

- Protams! Tāpēc jau es tevi mīlu. Tikai atceries, ka šādās sadursmēs neizbēgami kaut kas ieplaisā.

- Viņš gandrīz nerunā ar mani.

- Viņš ir briesmīgi nelietīgs tips. - Uzslaucījusi dzēriena peļķīti, Meivisa cieši apskāva Evu. - Vai gribi saldējumu?

- Man kļūs nelabi. Kāds tev ir?

Viss beidzās ar to, ka draudzenes atkal sēdēja uz grīdas, no pamatīgām bļodām locīdamas iekšā saldējumu, ko papildināja arī rožaina putukrējuma mākoņi.

- Man bija taisnība, - Eva teica ar pilnu muti.

- Protams, tev bija taisnība. Mēs taču esam sievietes. Mums vienmēr ir taisnība.

- Pat Samersets bija manā pusē, kaut arī ienīst mani.

- Nemaz neienīst.

- Es mīlu to nelietīgo kuņas dēlu.

- Ai, tas nu gan ir mīļi. - Reibuma aizmiglotās Meivisas acis kļuva miklas no jūtu pārpilnības. - Ja tu viņam to pateiksi, turpmāk jūs sadzīvosiet daudz labāk.

Evai vajadzēja krietnu brīdi, lai saprastu.

- Ak jēziņ, ta ne jau Samersetu. Rorku. Es mīlu to nelietīgo kuņas dēlu. Kaut arī viņš domā, ka es nezinu, ko daru.

- Nekā, tu vienmēr zini, ko dari. Tālab jau tu esi leitnante Eva Dalasa.

- Es zinu, ko daru visā, kas attiecas uz darbu, bet ne uz Rorku, laulību un mīlestību. Paklau, tu esi pilnā.

- Skaidrs, ka esmu. Mēs esam izlakušas pamatīgi daudz Leonardo - viņš ir burvīgs - īpašā kokteiļa.

- Tev taisnība. - Nolikusi malā tukšo bļodu, Eva piespieda roku pie vēdera. - Tūdaļ iešu un izvemšos.

- Dari tā! Pēc tam pasaki, es būšu rindā nākamā.

Kad Eva bija uzsvempusies kājās un izgrīļojusies no istabas, Meivisa saritinājās, spilvena vietā pastūmusi pagalvī atlasa šalli, un svētlaimīgi aizmiga.

Nomazgājusi seju, Eva aplūkoja spoguli savu bālo, sa-murdzīto atspulgu. Es izskatos atmaigusi, drusku padumja un piedzērusies, viņa nodomāja. Tad ar zināmu nožēlu sameklēja skapītī tabletes, kas palīdzēja ātri tikt pie sajēgas. Mirklīti svārstījusies, viņa nolēma iedzert veselas trīs, kaut arī nevēlējās tik drīz šķirties no tīkamā skurbuļa.

Atklājusi, ka Meivisa, saritinājusies uz grīdas, saldi snauž, izskatīdamās pēc lelles krāsainu rotaļlietu džungļos, Eva pasmaidīja.

- Ko es bez tevis iesāktu?

Noliekusies viņa viegli papurināja Meivisu aiz pleca. Par atbildi saņēmusi kaut ko līdzīgu seksīgam murrājienam, viņa atmeta domu aizgādāt draudzeni uz gultu. Uz labu laimi paķērusi kādu auduma gabalu, viņa apspraudīja to apkārt guļošajai.

Izsliedamās Eva atklāja, ka reibst galva.

- Ahā, gluži skaidrā vēl neesmu. Jauki.

Aizvērusi aiz sevis dzīvokļa durvis, Eva izapļoja plecus kā bokseris, dodamies uz ringu. Beidzot viņa jutās gatava noskaidrot attiecības ar Rorku.

Svaigais gaiss iebelza kā ar āmuru. Lēni un dziļi elpodama, Eva devās pie sava auto. Viņai pietika prāta labu brīdi pasēdēt tajā, jaujot izvējoties skurbulim, un tikai tad lēnām un apdomīgi uzsākt braucienu mājup.

Pa ceļam Eva nolēma, ka beidzot ņems un nokārtos šīs domstarpības. Jā, tieši tā. Ja šā mērķa labad vajadzēs ievilkt Rorku gultā... nāksies to uzskatīt par nepieciešamu upuri.

Ņujorka vakara noskaņās izskatās patiešām jauka, viņa nodomāja. Pa ietvēm plūst ļaužu straumes, un ielas zaglē-niem krēslas stunda ir īsts ražas laiks, ar skubu aptīrot kabatas nepiesardzīgiem tūristiem.

Eva mīlēja Ņujorku.

Tuvojoties bagātajiem priekšpilsētu rajoniem, kājāmgājēju straumītes apsīka.

Esiet sveicināti Rorka pasaulē, viņa, brīnīdamās par sevi, nodomāja.

Tuvojoties vārtiem, mašīnas priekšā piepeši iznira tumšs cilvēka stāvs. Izdvesusi neartikulētu skaņu, Eva pēdējā brīdī paguva nospiest bremžu pedāli. Ieraugot prožektoru gaismā Vebsteru, vieglais aizkaitinājums acumirklī pārtapa riebumā.

- Kas tev uznācis? Vai prāto par pašnāvību zem policijas auto riteņiem?

- Paklau, tu izskaties drusku nepieskaitāma. - Miegaina, seksīga. - Vai pavadīji jautru vakaru pilsētā?

- Neapvārdo man zobus, Vebster. Ko tev vajag?

- Aprunāties ar tevi. - Vebsters pameta skatienu uz vārtiem. - Nav viegli te iekļūt.Varbūt tu mani ievedīsi?

- Es negribu, lai tu sper kāju manā mājā.

Atbruņojošais smaids, kas turējās Vebstera sejā kā pielīmēts, kļuva dzēlīgāks.

- Tikai desmit minūtes, Dalasa. Apsolu nečiept galda sudrabu.

- Mans darba kabinets atrodas Centrālajā iecirknī. Norunā tikšanos tur.

- Vai tad es slaistītos pie taviem vārtiem un riskētu pakļūt zem riteņiem, ja jautājums nebūtu tik nopietns?

Diemžēl Eva nespēja pretoties loģikai. Vislabprātāk viņa uzrullētu augšā logu un pamestu Vebsteru aiz vārtiem. Tomēr Eva ar īkšķi norādīja uz vietu sev līdzās. Kamēr viņš tika līdz durtiņām pasažiera pusē, Eva paguva nodomāt, ka pēdējo stundu laikā ne reizi nav atcerējusies par izmeklējamo lietu.

- Ceru, ka jautājums patiešām ir nopietns, Vebster. Ja tu gluži vienkārši laid muļķi, tev klāsies ļaunāk, nekā tu domā.

Eva piebrauca klāt vārtiem, kas pēc automātiskas pārbaudes klusi atvērās, lai ielaistu viņas auto.

- Privātai rezidencei visai nopietna drošības sistēma, -Vebsters piezīmēja.

Eva neuzķērās uz pasviestās ēsmas, bet klusībā nosūrojās, ka galva vēl nav gluži skaidra.

Atstājusi mašīnu piebraucamā ceļa galā, Eva veda Vebste-ru uz parādes durvīm. Bijā skaidrs, ka viņš visiem spēkiem cenšas neblenzt apkārt ar vaļēju muti, tomēr pirmais skatiens uz mājas iekštelpām izvilināja no viņa lūpām klusu svilpienu.

- Norunāta tikšanās, - Eva pasteidzās, iekams pretī iznākušais Samersets paguva bilst kādu vārdu.

Sabāzusi rokas kabatās, Eva gāja uz kāpņu pusi. Vebsters padevās un neslēpdamies pētīja gan eleganti tērpto namzini, gan pirmā stāva telpas.

- Ir nu gan vietiņa. Grūti iztēloties tevi šādā pilī. Vai patiešām tev patīk tēlot princeses lomu? - Ienācis Evas darba kabinetā, ko Rorks savulaik bija izveidojis pēc viņas bijušā dzīvokļa parauga, Vebsters atzinīgi pamāja ar galvu. - Rau, tas jau ir tuvāk īstenībai. Mūsdienīgi un praktiski.

- Tava atzinība mani aizkustina, bet nevelc laiku garumā un sper vaļā. Man vēl jāstrādā.

- Tev pietika laika, lai pilsētā iedzertu vienu otru glāzīti.

Pieliekusi galvu, Eva sakrustoja rokas pār krūtīm.

- Vai uzskati, ka tev ir tiesības izteikt piezīmes par to, ko es daru darbalaikā vai ārpus tā?

- Tas bija tikai novērojums. - Vebsters klīda pa istabu, pacilādams vienu vai otru priekšmetu, tad satrūkās, pamanījis krēslā saritinājušos milzīgu runci, kas neuzticīgi vēroja viņu pa šauri samiegto, divkrāsaino acu spraudziņām.

- Pils sargs?

- Esi trāpījis sasodītajā desmitniekā. Viens vārds, un viņš izskrāpēs tev acis un izraus mēli. Pieraugi, lai es nebūtu spiesta uzrīdīt tev šo lopiņu.

lesmējies Vebsters pavēlēja sev atslābināties.

- Varbūt tev atradīsies tasīte kafijas?

- Jā. - Tomēr Eva nekustējās ne no vietas.

Vebstera smiekli šajā reizē pauda skaidri manāmu nožēlu.

- Gribējās pateikt, ka savulaik tu biji mazliet draudzīgāk noskaņota, tomēr nebiji vis. Es laikam neesmu pie pilna prāta, ja mani līdz pat šim brīdim spēj saistīt tava pretīgā rakstura izpausmes.

- Vai nu klāj vajā, kāpēc esi ieradies, vai arī vācies projām.

Viņš pamāja ar galvu, tomēr joprojām vilka laiku garumā, pieiedams pie loga un paraudzīdamies laukā.

- Tavas izmeklēšanas metodes un virzieni traucē Iekšlietu biroja darbu.

- Ak, tas man liek justies briesmīgi nelāgi.

- Es viņus brīdināju par tevi un taviem paņēmieniem. Viņi neklausījās, domāja, ka viegli tiks ar tevi galā. - Pagriezies viņš ieskatījās Evai acīs. - Esmu ieradies, lai pavēlētu tev likt mieru Rikeram.

- Tev nav nekādu tiesību man pavēlēt.

- Pieprasīt, - viņš izlaboja. - Esmu šeit, lai pieprasītu tev pārtraukt izmeklēšanu visos virzienos, kas saistīti ar Maksu Rikeru.

- Pieprasījums noraidīts.

- Dalasa, tu patlaban spied uz aplamām pogām. Var gadīties, ka tādējādi tu sacūkosi izmeklēšanu, kurā ieguldīts mēnešiem ilgs darbs.

- Vai runa ir par iekšējo izmeklēšanu?

- Man nav tiesību to nedz apstiprināt, nedz noliegt.

- Tad vācies projām!

- Eva, es mēģinu tev palīdzēt. Ja tu šajā brīdi atkāpsies, mēs abi galu galā panāksim to, pēc kā tiecamies.

Eva sāniski apsēdās uz rakstāmgalda malas.

- Es gribu notvert policistu slepkavu. Ko gribi tu?

- Tu domā, ka man tas neko nenozīmē? - Balss ieskanējās aizvien dedzīgāk, skatienā iegailējās niknas liesmiņas. - Tu uzskati, ka man vienalga, kādā nāvē miruši šie abi?

- Vebster, es gluži vienkārši nezinu, kas tev šķiet svarīgs, kas ne. Varbūt tu tomēr to pateiktu pats?

- Darbs, - viņš atcirta. - Būt drošam, ka darbs tiek paveikts tīri, pareizi un godīgi.

- Bet Milss un Kouli nebija godīgi, vai ne?

Jau pavēris muti, Vebsters aprāvās un dūrēs savilktās rokas sabāza kabatās.

- Komentāru nebūs.

- Man tavi komentāri nav vajadzīgi. Saprotu, ka birojam ir savi iemesli pagaidām turēt šo informāciju slepenībā. Jauki. Ja tā, es rīkošos tāpat. Tomēr ilgi tas nevar turpināties. Drīz vien atklātībā uzpeldēs skandalozie fakti par policistu sakariem ar Rikeru. Saki, cik reižu man vēl vajadzēs stāvēt pie kāda policista mirstīgajām atliekām, kamēr jūs, biroja puiši, turpināsiet niekoties ar iekšējo izmeklēšanu? Jūs zinājāt, ka viņi ņem naudu, tomēr ne pirkstiņa nepakustinājāt, lai darītu kaut ko lietas labā.

- Tas nav tik vienkārši. Te nederēs tikai baltā vai melnā krāsa.

- Tu to zināji, - Eva aizsvildamās atkārtoja. - Zināji, ka viņi bija sapinušies ar Rikeru un palīdzēja tam izsprukt sveikā un izvairīties no apsūdzībām, kas novestu viņu cietumā uz visu atlikušo mūžu. Cik ilgi tu to visu zināji?

- Zināšana vēl nav pierādījums, vai ne, leitnante?

- Muļķības, Vebster! Pāris dienu laikā es savācu daudz pierādījumu. Ar tiem pietiktu, lai atņemtu šiem policistiem zīmotnes. Acīmredzot tev bija savi iemesli viņus neaiztikt. Un tagad tu gribi, lai es lieku mierā Rikeru. Kas zina, varbūt arī tevi viņš ievilinājis savos tīklos?

Skatienam liesmojot, vairs nevaldīdams pār sevi, Vebsters uzrāva Evu stāvus.

- Tas ir zemisks gājiens.

- Birojs var pasniegt stundas zemiskuma mākslā.

- Vai tu gribi samaitāt sev dzīvi negodīga policista dēļ, kurš nevilcinādamies novāktu no ceļa arī tevi? Jā, man ir savi iemesli rīkoties tā, kā es rīkojos, un es negrasos par to taisnoties. Dalasa, agrāk tu vienmēr staigāji taisnus ceļus. Kad tie sāka mest līkločus? Vai kopš tā brīža, kad tu sapinies ar Rorku?

- Rokas nost! Nekavējoties.

Tomēr Vebsters nepaklausīja. Gluži vienkārši nespēja palaist Evu vajā.

- Milss bija pēdīgais mēsls. Vai tiešām tu, aizstāvēdama viņu, gribi izpostīt mūsu mēnešiem ilgo darbu? Milss būtu pārdevis tevi kabatā skanošas sīknaudas dēļ.

- Bet tagad viņš ir miris. Vai biroja taisnīguma izjūtai šķiet pieņemami, ka sods par kukuļņemšanu ir zarnu izšķe-tināšana? Ja arī slepkavību pasūtīja Rikers, tā tika paveikta ar cita policista rokām. Vai jūsu pasaulē tas nozīmē lietu dabisko līdzsvaru?

Vebstera acis draudīgi iezibsnījās.

- Tas ir tikai minējums.

- Nav vis. - Eva uzmanīgi vēroja viņa seju. - Tā ir patiesība. Un tu to zināji. Tu to zināji, kad ieradies pie manis runāt par Kouli, un tieši tāpēc tu...

Eva aprāvās, atskārzdama, ka atsevišķie bilžu mīklas fragmentiņi pamazām iegulst katrs savā vietā, veidodami gluži citu ainu. Viņai uzmācās teju fizisks nelabums.

- Tu nepieminēji Kouli. Vienīgi Milsu. Jo Kouli vis nebija pēdīgais mēsls, vai ne, Vebster? Viņš bija tikai ierocis biroja rokās. Jūs viņu izmantojāt.

- Liecies nu mierā!

- Pie velna, uz to tu vari necerēt. - Niknums, kas plosīja Evas sirdi un smadzenes, šķita līdzināmies dzīvai būtnei.

- Kouli aizgāja bojā biroja pekstiņu dēļ. Viņš neņēma netīru naudu, jūs to uzspiedāt, lai viņam jūsu uzdevumā būtu vieglāk iegūt informāciju par Rikera pakalpiņiem policijas iestādēs. - Pievērusi acis, Eva gluži skaidri iztēlojās notikušo.

- Jūs izvēlējaties Kouli viņa neaptraipītās reputācijas dēļ, bet vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš bija gluži parasts, teju vai nepamanāms vidusmēra policists. Vērtīgs novērotājs un informācijas vācējs ar skaidri izteiktu labā un ļaunā izjūtu. Lai savervētu Kouli, jūs izspēlējāt tieši šo kārti, - viņa murmināja, paceldama plakstus un ielūkodamās Vebstera sejā. - Šo izvēli lielā mērā noteica tas, ka viņš bija dienējis militārajā policijā, - Eva turpināja. - Tāds cilvēks bez ierunām izpilda pavēles. Birojs droši vien piedāvāja viņam papildu samaksu, kas palīdzētu iekrāt naudu lielākam dzīvoklim, jo sieva nestrādā, bet mājās audzina bērnus. Jūs piedāvājāt Kouli darījumu, nekautrēdamies apelējot pie viņa pienākuma izjūtas pret darbu un ģimeni. Neaizmirsīsim arī Rikeru. Veltīdams ne mazumu pūļu aresta sagatavošanai, Kouli droši vien jutās satriekts, kad operācija izgāzās un viss darbs izrādījās veltīgs. Un tad uzradāties jūs ar savu priekšlikumu.

- Neviens neturēja viņam pistoli pie galvas, varēja arī atteikties. - Vebstera balsi sirdsapziņas ēdas darīja piesmakušu un čerkstošu. - Simt divdesmit astotajā nodaļā ir samilzuši nopietni sarežģījumi. Mūsu iecerei Kouli bija ideāli piemērots izpildītājs. Ja viņš nevēlētos iesaistīties, pietiktu pateikt "nē".

- Jūs zinājāt - viņš neatteiksies tieši tāpēc, ka bija tik sasodīti piemērots. Nolādēts, Vebster, viņu nogalināja, jo kāds noticēja viņa negodīgumam.

- Vai tu apgalvo, ka arī to mums vajadzēja paredzēt? -Vebstera sirdī niknums jaucās ar šķērmu un lipīgu vainas apziņu, veidojot patiesi velnišķīgu kokteili. - Pie velna, viņa nāve mums bija kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Da-lasa, viņš pildīja savu uzdevumu un zināja, ka riskē. Mēs visi labi pazīstam šo sajūtu.

- Tiesa gan, mēs apzināmies profesionālo risku un protam ar to sadzīvot. Vai arī nomirt. - Eva pienāca soli tuvāk, līdz stāvēja aci pret aci ar Vebsteru. - Gluži tāpat tu izmantoji ari mani. Tikai man neviens neko nejautāja. Tu ieradies pie manis, runāji draudzīgi un neoficiāli, pasviezdams man tieši tādu porciju nepatiesības, lai es uzsāktu meklējumus tev vēlamajā virzienā, lai atklātu Kouli kontos noguldīto naudu, kas tur bija nonākusi ar biroja svētību. Un es mats matā izpildīju jūsu ieceri, iekrāsodama Kouli tēlu gaužām tumšos toņos. Tu piespiedi mani apmētāt ar dubļiem godīgu cilvēku.

- Vai tu domā, ka tas nepataisīja mani gluži slimu?

- Nudien nezinu, kas tevi pataisa slimu, kas ne.

Kad Eva grasījās aizgriezties, Vebsters sagrāba viņu aiz rokas.

- Kad pienāks laiks, viņš tiks reabilitēts un apbalvots pēc nāves. Mēs parūpēsimies arī par viņa ģimeni.

Evas brīvā roka savilkās dūrē. Tomēr viņa savaldījās, sitiena vietā izmantodama saltu nicinājumu.

- Laid mani vaļā un vācies projām no manas mājas!

- Dieva dēļ, Dalasa, kurš gan varēja paredzēt, ka notiks tādas šausmas?

- Un kad tās tomēr notika, tu nevilcinājies to visu izmantot savā labā. Kamēr Kouli līķis vēl nebija pat atdzisis.

- Ne jau es izdaru izvēli. - Vebsters nikni sagrāba arī Evas otru roku un pamatīgi sapurināja. - Neviens nezina, ka šovakar esmu šeit. Es nedrīkstēju tev neko stāstīt.

- Tad kālab tu to tomēr darīji?

- Tālab, ka birojs tā vai citādi atrastu iespēju izolēt tevi no lietas izmeklēšanas - kaut vai pasviežot Rikeram saplo-sīšanai, ja tāds variants izrādītos ērtāks. Turpmāk tu staigātu ar skaidri iezīmētu mērķi uz muguras. Tavs liktenis man nav vienaldzīgs, Eva.

Vebsters tik strauji pierāva Evu sev klāt, ka viņa no pārsteiguma pat nepretojās.

- Ei, kas tev uznācis?

- Tu man nozīmē daudz. Tā bijis vienmēr.

Pūlēdamās izrauties, Eva atbalstīja plaukstas pret viņa

krūtīm, sajuzdama vīrieša mežonīgi straujos sirdspukstus.

- Jēziņ, Vebster, vai tu esi galīgi nojūdzies?

- Būtu labi, ja tu novāktu ķetnas no manas sievas, iekams neesmu tās sašķaidījis putrā, - Rorks ierunājās, apstājies atvērtajās durvīs. - Tomēr domāju, ka tas notiks tā kā tā.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Rorka balss, kas skanēja maldinoši laipni un rāmi, nespēja Evu apmānīt ne par mata tiesu. Viņa, raugi, prata saklausīt pat dziļi un eleganti paslēptu nežēlību. Patlaban to pauda arī Rorka skatiena saltā zilgme.

Spējās bailes atgādināja saules pinumā ietriektu dūri. Šā iemesla pēc viņas balss ieskanējās neierasti asi un aprauti. Atbrīvojusies no Vebstera rokām, viņa ar nolūku nostājās starp abiem vīriešiem.

- Rork, šī ir oficiāla tikšanās, kuras laikā mums ar Veb-steru izraisījās domstarpības profesionālos jautājumos.

- Man radās gluži cits iespaids. Eva, ej un pameklē sev ko darāmu citur!

Aizvainojums tomēr nespēja pārmākt bailes. Eva juta, ka muskuļi sāk saspringti trīsēt, iztēlojoties, ka vakars vainagosies ar pašas vīra arestu par slepkavību.

- Savaldies! - Eva novietoja pēdas ērtāk. - Baidos, ka esi pārpratis situāciju.

- Nē, nav nekāda pārpratuma. Vismaz no manas puses ne. - Vebsters pakāpās soli sānis.

- Es neesmu radis slēpties aiz sieviešu muguras. Vai vēlaties kauties tepat? - viņš vērsās pie Rorka. - Varbūt iziesim ārā?

Rorka atbildes smaids atgādināja vilka atņirgtos zobus pirms nāvējoša uzbrukuma.

- Tepat un tūlīt.

Abi vīrieši metās viens otram virsū, saķerdamies kopā kā divi auni cīņā par mātīti - vismaz tāds iespaids radās, kad Evai vēlāk atgriezās spēja domāt. Šajā brīdī viņa vienīgi vēroja notiekošo ar šausmās plati ieplestām acīm.

Saņēmis spēcīgu sitienu, Vebsters atstreipuloja atpakaļ, atmuguriski nogāzdamies uz galda, kas sabruka zem viņa svara. Nikni šņākdams, runcis nolēca no krēsla un ieķērās ar nagiem viņa plecā.

Vebsteram par godu bija jāatzīst, ka viņš acumirklī bija atkal kājās. Gaisā zibēja dūres, krakšķēja kauli. Kāda lampa saplīsa smalkās druskās.

Eva atskārta, ka kliedz skaļā, dīvaini nepazīstamā balsī. Vairs nezinādama, ko iesākt, viņa izrāva ieroci un raidīja griestos brīdinājuma šāvienu.

Vebsters izbīlī atskatījās pār plecu, savukārt Rorks, acis nepamirkšķinādams, trieca dūri pret viņa žokli.

Ari otrs galds pārvērtās par drazu kaudzi. Šoreiz Vebsters palika guļam, bet ne ilgi, jo Rorks aiz apkakles uzrāva viņu stāvus.

- Rork! - Eva ar drošu roku turēja viņu uz grauda. - Pietiks. Laid viņu vaļā, vai arī es būšu spiesta padarīt tevi nekaitīgu. Zvēru, ka es nejokoju.

Rorka liesmojošais skatiens apstājās pie viņas sejas. Viņš palaida vaļā Vebsteru, un pa pusei samaņu zaudējušais vīrietis sabruka zemē bezveidīgā kaudzē. Kad Rorks tuvojās Evai, istabā nedzirdamiem soļiem ienāca Samersets.

- Pavadīšu līdz durvīm jūsu viesi.

- Laba doma, - Rorks teica, nelaizdams vajā Evas skatienu. - Tikai aizveriet aiz sevis durvis. Tu saki, padarīsi mani nekaitīgu? - pienācis pavisam tuvu klāt, viņš murmināja zīdmīkstā balsī.

Eva kāpās atpakaļ, sajuzdama, ka nervi vibrē kā pār-spriegotas stīgas.

- Jā, ja tu turpinātu trakot. Man jāapskatās, cik nopietni viņš savainots.

- Nē, tas nenotiks. Nu, ko tu gaidi? Padari taču mani nekaitīgu, - viņš uzaicināja, un Eva saklausīja vīrieša balsī Dublinas nomalēs pavadīto jaunības gadu atskaņas. - Dari to!

Viņa dzirdēja, ka aizveras durvis un noklikšķ slēdzene. Atkāpjoties vēl vienu soli, bailes snaikstījās teju jau rīkles galā.

- Te nenotika nekas nepiedienīgs. Domāt pretējo ir nepiedodams apvainojums.

- Mīļā Eva, ja es uzskatītu, ka tu esi pārkāpusi zināmu robežu, dzīvs viņš no šejienes neaizietu. - Balss skanēja tikpat glāsmaini, bet roka pašāvās uz priekšu un izsita viņai ieroci. - Tomēr tu nostājies starp mums.

- Tikai tāpēc, lai mēģinātu novērst šo nejēdzību. - Eva pameta gaisā rokas. - īsts vīrišķo dzimumhormonu sprādziens. Nolādēts, tu tīro nieku dēļ izārdīji manu darba kabinetu un uzbruki policistam. Un tas viss tikai tāpēc, ka mums ar kolēģi bija radušās profesionāla rakstura domstarpības.

- Šis kolēģis savulaik bija tavs mīļākais, un jūsu tikšanās bija ievirzījusies nepārprotami personiskās sliedēs.

- Labi, piekrītu, ka no malas tā varēja izskatīties. Bet tas nav nekāds attaisnojums. Ja es uzbruktu ikvienai tavai bijušajai mīļākajai, teju vai visas Ņujorkas sievietes staigātu ar pārsistiem deguniem.

- Tas ir gluži kas cits.

- Kāpēc? - Eva apmierināti nodomāja, ka pratusi piespiest viņu pie sienas. - Kāpēc tu tā domā?

- Tāpēc, ka es neaicinu bijušās mīļākās uz šejieni un neļauju viņām grābstīties ap sevi.

- Tu visu pārproti. Es nemaz...

- Un ari tāpēc... - Rorka dūre sagrāba blūzes krūtežu, piespiežot Evu pacelties pirkstgalos. - ...Ka tu esi mana.

Sašutums gandrīz lika viņas acīm izlēkt no orbītām.

- Ko? Ko tu teici? Tava - gluži kā jebkura manta vai īpašums? Kā jebkura no tavām nolādētajām viesnīcām?

- jā. Ja tev tā patīk izteikties.

- Man nepatīk. Ne drusciņas. - Eva mēģināja atgrūst viņa roku un izlocīties no tvēriena, bet panāca tikai to, ka blūzei tika norauta piedurkne. Mēģinot likt lietā citu spēka paņēmienu, viņas mugura izrādījās piespiesta Rorka augumam, bet rokas pie sāniem.

- Leitnante, īsā laikā tu pārkāpi vairākas robežas. - Balss un elpa silti glāstīja Evas ausi. Silti un draudīgi. Erotiski... - Vai tu patiešām domā, ka es lēnprātīgi pakļaušos taviem rīkojumiem? Vai tu domā, ka mīlestība pret tevi padarījusi mani pavisam bezzobainu?

Itin kā vēlēdamies pierādīt pretējo, viņš vieglitiņām ielaida zobus Evas kaklā.

Liedzot jebkuru iespēju domāt, viņas smadzenes ietina sarkanīga migla. Eva ar grūtībām atguva elpu.

- Liec mani mierā! Šobrīd esmu pārāk nikna, lai piedalītos tavās spēlītēs.

- Nē, tu neesi vis nikna. - Pagriezis Evu pret sevi un piespiedis pie sienas, viņš uzrāva tās rokas virs galvas. Viņa seja - īsta kritušā eņģeļa seja - pieliecās pavisam tuvu. - Tu esi ieintriģēta un uzbudināta, kaut arī negribi to atzīt. Tu trīci un drebi, tava sirds dauzās kā negudra. Sava loma ir bailēm, kas piešķir izjūtām īpašu asumu.

Rorkam bija taisnība. Eva bija gatava viņu vai nolādēt, tomēr tas negrozīja to, ka erotiska vēlme jau rosījās viņā kā sīciņu, darbīgu skudru bars.

- Tu man dari sāpes. Laid vaļā!

- Neceri. Laikam līdz šim esmu pārlieku centies nenodarīt tev sāpes. Eva, vai esi aizmirsusi, kādu vīrieti apprecēji?

- Nē. - Viņas skatiens noslīdēja līdz vīrieša mutei. Lai Dievs žēlīgs, viņa alka to sajust uz savām lūpām.

- Tu esi mana, un tu to man pateiksi pati, iekams šī nakts būs galā. - Ar brīvo roku viņš veikli noslidināja pār Evas pleciem saplēsto blūzi. - Un tagad es paņemšu to, kas pieder man.

Lepnums mudināja Evu pretoties, bet izrādījās daudz nespēcīgāks par iekāri. Viņas ķermenis locījās, pēdas mēģināja aizķert viņa kājas, piespiežot zaudēt līdzsvaru. Par atbildi Rorks nolaidās uz grīdas, aizraudams Evu līdzi.

Kritienā zaudējusi elpu, viņa tomēr aizsargādamās instinktīvi pašāva uz augšu ceļgalu. Rorks izvairīdamies pavēlās nost, neizlaizdams no tvēriena viņas rokas. Tad pienagloja viņas augumu pie grīdas ar sava ķermeņa svaru. Eva spārdījās, lamājās un izmisīgi svaidīja galvu, vairīdamās no mutes, kas tuvojās viņas lūpām.

Pieplacis pie viņas kakla mežonīgā skūpstā, Rorks sajuta pulsu laižamies neprātīgos auļos.

Viņš zināja, ka spēj apvaldīt sevi. Labo manieru čaula, kurā viņš ne bez cīņas bija iesprostojis savu būtību, bija gana stipra. Bet šoreiz Eva bija metusi izaicinājumu pirmatnīgajam zvēram, kas snauda zem tās. Viņš vēlējās palaist zvēru brīvībā. Šalcošās asiņu upes iznēsāja pa visu augumu Evas smaržu - viņa sievietes smaržu.

Viņa bija spēcīga. Rorkam arī agrāk bija gadījies likt pretī viņas spēkam un gribai savējo, bet allaž tā bija godīga spēle. Bet ne šoreiz, galvā uzmācīgi dunēja vārdi.

Ne šoreiz.

Iekļāvis plaukstā Evas krūti, Rorks sajuta karstu un miklu ādu. Skaņa, kas izlauzās no viņas kakla, atgādināja vienlai-

kus rūcienu un vaidu. Sajuzdama viņa muti uz savējas, Eva koda.

Sāpes paspilgtināja mežonīgo iekāri, kas lauzās laukā no viņa dziļākās būtības. Paceļot galvu, Rorka skatienā pavīdēja dedzinoša kvēle.

- Liomsa.

Rorks tikai vienu reizi bija teicis Evai šo vārdu, kas viņa jaunības valodā nozīmēja "mana". Tagad viņa cīnījās vairs tikai ar sevi, bet, sajuzdama uz savējās karsto, prasīgo un izsalkušo muti, bija spiesta padoties.

Šķita, ka viņu no iekšpuses dursta simtiem gluži primitīvas iekāres dzeloņu. Viņa gribēja Rorku. Gribēja. Augums izliecās nevis protestā, bet gan uzstājīgu alku kvēlē. Viņas skūpsti pauda vienlīdz nesavaldīgu un primitīvu kaislību.

Uz mirkli palaidis vaļā viņas rokas un uzrāvis sēdus, Rorks aizmeta sānis skrandās saplēsto blfizi. Ieroča siksna sapinās ap viņas rokām, padarot pretoties nespējīgu un izraisot jaunu baiļu uzplūdu.

- Pasaki to man. Nolādēts, Eva, saki taču! - Vīrieša lūpas strauji noslīdēja pār viņas kaklu, apstādamās tikai uz krūtīm. Gan zobi, gan pirksti bez ierastās saudzības iegrima viņas miesā.

No Evas lūpām izlauzās spalgs kliedziens, galva bezspēcīgi atslīga atpakaļ. Izšaudamies cauri augumam, asie baudas asmeņi šķita sadīrājam driskās pēdējās lepnuma paliekas.

Kopā savītie augumi valstījās pa koka šķembām piedra-zoto grīdu, un Evas niknā kvēle nekādā ziņā nebija uzskatāma par padošanos.

Ar piepūli atbrīvojusies no plecsiksnas, viņa atrāva vaļā Rorka kreklu, jo alka pēc miesas, viņa miesas. Vēlējās to sajust un sagaršot. Elpa bija pārvērtusies izmisīgi straujās elsās.

Rorka plaukstas, slīdot pār viņas augumu, prata iekarot un paņemt savā varā. Garie, prasmīgie pirksti bez žēlastības kairināja un veda Evu aizvien dziļākos kaisles džungļos, līdz alkas pēc piepildījuma kļuva teju vai neizturamas. Norāvis un aizsviedis sānis Evas bikses, Rorks lika lietā muti.

Atvieglojums izstrāvoja caur viņas augumu kā ugunīga straume. Eva ieraka pirkstus paklājā, itin kā mēģinādama rast atbalsta punktu. Tomēr viss velti - Rorks jau bija aizlaidis viņu brīvā lidojumā. Atgriešanās vairs nebija iespējama.

Viņš šķita neremdināms.

Viņš nespēja aprimt.

Klusās, mežonīgi straujās elsas, ko izdvesa Evas lūpas, iekvēlināja aizvien drudžaināku un alkatīgāku iekāri. Ikvienu elpas vilcienu piesātināja karsts, ass sievietes aromāts. Viņa sievietes aromāts.

Lūpas strauji slīdēja augšup pa viņas drebošo augumu, sarīkojot īstas izjūtu dzīres uz kailajām krūtīm, bet lokanie pirksti grima viņas ķermeņa karstajās, miklajās dzīlēs.

Eva sasniedza kulmināciju vēlreiz, aizžņaugtā balsī iekliegdamās un iecirzdama nagus viņa mugurā. Rorks sajuta no pašām būtības dzīlēm izstrāvojam tumšas, saviļņojošas trīsas.

- Saki. Saki, ka esi mana, - viņš, smagi elsodams, uzstāja, manīdams, ka Evas skatiens nākamās kulminācijas priekšnojautās jau aizklīdis tālumā. - Nolādēts, es gribu to dzirdēt no tavas mutes.

Par spīti neprātīgo izjūtu virpulim, Eva brīnumainā kārtā visu saprata. Rorkam bija vajadzīga ne jau viņas padošanās, viņas kapitulācija. Bet gan piekrišana. Viņa juta, ka rīkle deg kā ugunīs, ka visa viņas būtība alkst pēc savienošanās brīža. Atveroties, paceļot viņam pretī augumu, Eva gēlu valodā izgrūda to pašu vienīgo vārdu.

- Mans! - viņa sauca. - Arī tu esi mans. - Visbeidzot sajuzdama Rorku sevī, Eva piekļāva muti pie viņa lūpām.

Pēc laba brīža viņa attapās, ka guļ zem Rorka auguma pārgurusi, teju vai nejutīga. Ausīs zvanīja, sakopot domas šķita neiespējami. Viņai gribējās sameklēt pašai sevi šajā augumā, kas bija atsaucies Rorka glāstiem tik kvēli un pirmatnīgi. Tomēr vēl spēcīgāka bija vēlēšanās brīdi ilgāk pakavēties izjūtās, kuru atskaņās augumu laiku pa laikam sadrebināja trīsas.

Manīdama, ka Rorks sakustas, Eva mēģināja apvelties uz vēdera, gluži tāpat kā vienmēr, kad nogurums sāka ņemt virsroku. Bet Rorks piecēlās un pacēla uz rokām atslābušo augumu.

- Mēs vēl neesam beiguši.

Pametis aiz muguras sapostīto Evas kabinetu, Rorks nesa viņu augšā uz gultu.

Kad Eva pamodās, caur jumta logu istabā pludoja rīta gaisma, bet visā ķermenī pulsēja sīka smeldze. Rorks bija projām.

Vēl brītiņu palikdama gultā, kas pagājušajā naktī bija piedzīvojusi tik daudz, palagiem savijoties mudžeklīgās virvēs, Eva ļāva sevī cīnīties visai divējādām izjūtām - kaunam un tīksmei. Viņa atskārta, ka nekas nebija atrisinājies, nekas nebija atguvis ierasto līdzsvaru. Iedama dušā, Eva tā arī netika skaidrībā, vai viņiem bija izdevies kaut nedaudz sakārtot sašķobījušās attiecības vai arī sabojāt tās vēl vairāk.

Viņai izdevās apģērbties un sagatavoties jaunai dienai, ne reizi nesastopot savu skatienu spogulī. Plecsiksna ar ieroci bija nolikta uz galdiņa guļamistabas dzīvojamā zonā. Prātodama, pa kuru laiku Rorks paguvis to atnest šurp, Eva ar ierastām kustībām aizsprādzēja siksnu.

Tiklīdz ierocis atradās paredzētajā vietā, Eva jutās daudz drošāka un apņēmīgāka. Tiesa, tikai līdz brīdim, kad atvēra

sava kabineta durvis un sastapa Pībodiju, kura platām acīm blenza uz apkārt valdošo postažu.

- Hm... tu laikam esi rīkojusi trakulīgas viesības, - viņa bilda.

- Te atgadījās neliels incidents. - Paspērusi sānis sadauzīto lampu, Eva devās taisnā ceļā pie rakstāmgalda. Patlaban vissvarīgākais bija nezaudēt autoritāti. - Manā rīcībā nonākusi jauna informācija, ko izmeklēšanas interesēs vajadzēs ļoti rūpīgi izvērtēt. Apsēdies!

Nokāsējusies Pībodija iegrozīja taisnāk krēslu. Ciktāl viņas atmiņa sniedzās, leitnante vēl nekad nebija iesākusi rīta instruktāžu bez kafijas krūzes rokā. Tomēr Pībodija paklausīgi apsēdās un izvilka piezīmju bloknotu.

- Manā rīcībā nonākusi informācija par Iekšlietu biroja veiktu operāciju, - Eva iesāka, atklādama savai palīdzei tikai tik daudz, cik viņai bija noderīgi zināt.

Kad Eva bija beigusi, Pībodija nolaida bloknotu klēpī.

- Leitnante, ja drīkstu izteikt savu viedokli - draņķīgāk nevar būt.

- Gluži manas domas.

- Viņi ir traucējuši divu slepkavību izmeklēšanu, apzināti slēpjot būtisku informāciju. Pat birojam nav tiesību rīkoties šādi.

- Nav gan, tālab esmu nolēmusi kaut ko darīt situācijas uzlabošanā. Kamēr būšu projām, tev vajadzēs norunāto tikšanos ar doktori Miru pārcelt uz šejieni. Negribu, lai birojs uzostu mūsu plānus. Iesaisti darbā Maknabu. Kopīgiem spēkiem kārtīgi papētiet visus, kas strādā simt divdesmit astotajā nodaļā. Arī šo darbiņu vajadzēs paveikt tepat uz vietas. Birojs neuzzinās neko, iekams mēs nebūsim oficiāli noskaidrojuši iespējamo korupcijas shēmu.

- Te tev nu bija visu policistu solidaritāte, - Pībodija nomurmināja. - Nešķīstās biroja žurkas.

- Personiskās izjūtas pataupīsim citai reizei. Ir nogalināti divi policisti. Mēs nedrīkstam ļauties sašutumam un aizvai-nojumām. - Tomēr ari viņa sajuta dziļi sirdī gan vienu, gan otru. - Vēlos personiski informēt Vitniju par šiem jaunumiem. Būšu atpakaļ pēc divām stundām. Ja aizkavēšos, piezvanīšu.

- Skaidrs, leitnante. Vai gribi, lai es te mazliet piekopju?

- Tas tev nav jādara, - Eva atcirta. Tad samiedza acis un dziļi ievilka elpu. - Piedod, runa ir par personiska rakstura nepatikšanām. Nepievērs uzmanību nekārtībai, ja vien tas netraucē strādāt. Centies paskaidrot Mirai, cik nozīmīga mums šobrīd ir viņas palīdzība. Pirms tam mēģini pārbaudīt pēc iespējas lielāku skaitu simt divdesmit astotās nodaļas darbinieku dosjē. - Jau iedama uz durvīm, Eva mirkli pavilcinājās, tad paraustīja plecus. - Būšu pateicīga, ja informēsi Rorka biroju, ka līdz dienas beigām mēs pabeigsim visus darbus "Šķīstītavā".

"Šķīstītava" Rorkam torīt nebija ne prātā - arī tā, kurā viņš varētu nonākt savu daudzo grēku pēc. Gluži tāpat viņš nešķita īpaši izbrīnījies, sava birojā uzgaidāmajā telpā ieraugot Donu Vebsteru.

Rorka biroja administratore, izcili izdarīga, ar apbrīnojamām izpratnes spējām apveltīta sieviete, delikāti nostājās starp abiem vīriešiem.

- Jūsu darbu un tikšanos saraksts šorīt ir ļoti blīvs. Šis džentlmenis vēlas tikties ar jums un nav pierunājams pārcelt sarunu uz citu nedēļas dienu.

- Nekas, gan es izbrīvēšu laiku. Pateicos, Kero. Vebster?

Rorks ar žestu norādīja uz sava kabineta durvīm, ar neslēptu apmierinājumu pamanīdams, ka Vebstera seju rotā pamatīgs zilums un savainota lūpa, kam droši vien nenāktu par ļaunu uzlikt šuvi.

Aiz tīrā pašlepnuma Rorkam nebūt negribējās atzīt, ka arī pašam ribas nejauki smeldz. Ienācis kabinetā, viņš devās taisnā ceļā pie rakstāmgalda, tomēr neapsēdās. Nevērīgi sabāzis rokas kabatās un šūpodamies no pirkstgaliem uz papēžiem, Rorks nomērīja ar skatienu savu pretinieku.

- Vai vēlies vēl vienu raundu, draugs?

- Vairāk nekā redzēt uzaustam jaunu rītu, - Vebsters atbildēja. Tad papurināja galvu, manīdams, ka Rorka skatienā pavīd kareivīgas liesmiņas. - Par spīti tam, jāizlaiž nākamais gājiens. Riebjas to atzīt, bet vakarvakarā tev bija pilnīgas tiesības sadot man pa purnu.

- Šajā jautājumā esam vienisprātis, - Rorks uzsvērti laipni piekrita. - Ja es vēlreiz redzēšu tevi pieskaramies manai sievietei, vaino pats sevi. Es runāju pilnīgi nopietni.

- Viņa pati būtu to nokārtojusi, ja tu ierastos piecas minūtes vēlāk. Muļķības, pat piecas sekundes vēlāk. Gribu, lai tu to zini.

- Man nenāk ne prātā apšaubīt Evas uzticību.

- Skaidrs. - Vebsters juta, ka dala smaguma noveļas no pleciem. - Nudien negribēju, lai tu uzskatītu, ka viņa... velnišķīga būšana. - Viņš izlaida pirkstus caur matiem. - Mums radās profesionāla rakstura domstarpības, kuras es muļķīgā kārtā ievirzīju personiskā plāksnē. Domāju, ka esmu iemīlējies tavā sievā.

- Tā nu patiesi ir pamatīga ķeza. Apbrīnoju tavu drosmi pateikt to acīs. - Kaut ko apsvērdams, Rorks apsēdās un izvilka no paciņas cigareti. Pamanījis Vebstera skatienu, uzrauca uzacis. - Drīkstu piedāvāt?

- Neesmu smēķējis piecus gadus, trīs mēnešus un... šķiet, divdesmit sešas dienas. Stundu skaitu gan neatceros. Sasodīts! - Aizkūpinājis cigareti, Vebsters ievilka tik dziļu dūmu, ka acis svētlaimē samiedzās. - Es tevi nepazīstu, - Vebsters turpināja, - bet zinu par tevi daudz.

- To pašu varu teikt par tevi, - Rorks atbildēja. - Vai tiešām tu domā, ka Eva man nav stāstījusi par jūsu vienīgo kopā pavadīto nakti?

Pūlēdamies tēlot vienaldzību, Vebsters paraustīja plecus un apsēdās.

- Viņai tas neko nenozīmēja. Es to apzinājos toreiz un apzinos arī tagad. Rork, es zinu arī to, kāda ir tava reputācija. Ja nolemsi mani vajāt, nekas tevi neapturēs. Esmu tam gatavs, tikai nevēlos, lai Dalasai būtu jācieš manis dēļ.

- Šāds bruņniecisks aizstāvības žests visdrīzāk izraisītu viņā niknuma lēkmi.

Pirmo reizi Vebsters pasmaidīja, tūdaļ izgrūzdams lāstu, jo savainotā lūpa dega kā ugunīs.

- Ja es pats kaut ko salaižu dēlī, man nepatīk, ja triecien-ugunī nonāk cits.

- Lai ko tu par mani zinātu vai domātu, ka zini, atceries vienu - es nemēdzu darīt pāri sievietēm, it īpaši, ja viņas nav neko nodarījušas, bet gluži vienkārši ir tādas, kādas ir.

To sacīdams, Rorks atcerējās pagājušo nakti, bet tūdaļ bez žēlastības padzina šīs domas. Vismaz pagaidām.

- Ja es gribētu tev atriebties, tas darītu Evu nelaimīgu. Varētu riskēt, tomēr es neredzu tam iemeslu.

Vebstera skatiens bija pievērsts cigaretei.

- Tu neesi tāds, par kādu es tevi uzskatīju.

- Bet varbūt kādreiz esmu bijis.

- Tas neskaitās. - Apvaldīdams nopūtu, Vebsters ievilka plaušās pēdējo dūmu. - Nozīme ir tikai tam, kāds esi šajā brīdī. Un šo patiesību... - viņš pabungoja pa zilumu uz labā vaiga, - reizēm nenāk pr ļaunu sev atgādināt. - Nodzēsis pelnutraukā izsmēķi, viņš piecēlās. Tad atklāti ielūkojās Rorkam acīs un pastiepa roku. - Pateicos, ka atradi man laiku!

Arī Rorks piecēlās, pārsteigumā atskārzdams, ka izjūt vienlaicīgi līdzjūtību un cieņu. Paspiedis Vebsteram roku, viņš pasmaidīja.

- Sasodīts, vai zini, man uz ribām ir zilums zupas šķīvja lielumā, bet nieres sāp tā, it kā es būtu dabūjis ar ķieģeli pa muguru.

Par spīti pārsistajai lūpai, Vebsters pasmaidīja.

- Pateicos. - Dodoties uz durvīm, viņš uz mirkli pagriezās atpakaļ. - Vai zini ko? Jūs saderat kopā - tu un Dalasa. Jēzus, jūs patiešām esat īsti saderīgs pāris.

Viņam taisnība, Rorks nodomāja, kad aiz apmeklētāja bija aizvērušās durvis. Tikai nevarētu sacīt, ka šī saderība automātiski nodrošinātu arī dvēseles un mājas mieru.

Kad Eva bija izklāstījusi jauniegūto informāciju, komandierim Vitnijam vajadzēja krietni piepūlēties, lai apvaldītu dusmu izvirdumu.

- Vai jūs varat pierādīt šo apgalvojumu patiesīgumu?

- Nē, ser, šobrīd ne. Tomēr informācija ir precīza. Tā nākusi no droša ziņu avota.

- Un kas ir šis ziņu avots?

Brītiņu apsvērusi visus "par" un "pret", Eva saprata, ka

viņai nav izvēles.

/

- Man ļoti žēl, ser, tomēr neredzu iespēju nosaukt šā cilvēka vārdu.

- Dalasa, jūs aizmirstat, ka neesmu kaut kāds sasodīts reportieris.

- Ser, šo informāciju man uzticēja konfidenciāli. Kaut arī uzskatu, ka drīkstu bez sirdsapziņas pārmetumiem izmantot iegūtos faktus, vārds tomēr netiks nosaukts.

- Tad man būs daudz grūtāk nolikt pie vietas biroja sprukstiņus.

- Man ļoti žēl.

- Protams, arī es nekavēšos likt lietā šo informāciju, -Vitnijs turpināja, ar pirkstiem bungodams pa rakstāmgaldu.

- Zinu, ka viņi visu noliegs, izvairīsies, melos. Ja jūs apgalvojat, ka birojs jau labu laiku esot noņēmies ar šo lietu, viņiem briesmīgi negribēsies šķirties no slepenības plīvura. - Vitnijs atgāzās krēslā un šķita kaut ko saspringti pārdomājam.

- Politika ir viena netīra spēlīte, bet es to pieprotu brīnum labi.

- Tiesa, ser. - Eva atļāvās tikko jaušamu smaida ēnu.

- Leitnante, brīdinu, ka sakarā ar šo lietu jūs var izsaukt pie augstās priekšniecības. Es nekavēšos iekustināt šo elles ratu.

- Jebkurā laikā, ser. Kamēr gaidām pienācīgu risinājumu nule notikušajam pavērsienam lietas izmeklēšanā, uzskatu par lietderīgu kopā ar savu komandu turpināt darbu mājas birojā.

Jau stiepdams roku pēc tālruņa klausules, Vitnijs piekrītoši pamāja ar galvu.

- Varat būt brīva.

Kad Eva pusteciņus traucās uz garāžā novietoto mašīnu, viņu apstādināja kolēģe Kārmaikla.

- Man patrāpījās šis tas, kas varētu tevi interesēt. Esmu paguvusi iztaujāt jau lielāko daļu liecinieku, bet noderīga šķita tikai vienas viesmīles liecība.

- Proti?

- Laikam jau šī meiča savulaik uz īsu laiciņu paviesojusies cietumā sakarā ar kādu afēru. Nekas nopietns, tomēr kopš tā laika viņa spējot nemaldīgi pazīt pat civilā ģērbušos policistus. Meiča apgalvo, ka acumirklī esot nopratusi, ka Kouli ir policists, tomēr tas viņai nešķitis nekas īpašs, gluži tāpat kā novērojums, ka laiku pa laikam klubā ieradies vēl viens kruķis, lai iemalkotu pie bāra viskiju.

- Par kuru kruķi ir runa?

- Es pajautāju to pašu, - Kārmaikla pasmīnēja. - Un saņēmu atbildi, ka šis otrs kruķis bijis sieviešu dzimuma, proti, izskatīga blondīne. Uzdevusi vēl dažus uzvedinošus jautājumus, ieguvu gluži nepārprotamu simt divdesmit astotās nodaļas kapteines Rotas aprakstu.

- Cūku būšana!

- Gluži manas domas. Kaut arī apraksts tikpat labi varētu atbilst simtiem sieviešu, tas lika saspicēt ausis. Tālab sameklēju dažas fotogrāfijas un uzrīkoju identificēšanas seansu. Meiča acumirklī norādīja uz Rotas bildi.

- Liels paldies! Pagaidām turi mēli aiz zobiem, norunāts?

- Norunāts. Patlaban biju ceļā pie tevis, lai atdotu nopratināšanas ierakstu. - Kārmaikla izvilka no kabatas disku.

- Vēlreiz paldies!

Iebāzusi ierakstu kabatā, Eva aizsteidzās pie sava auto. Viņa bija nolēmusi izbrīvēt laiku simt divdesmit astotās nodaļas apmeklējumam.

Pa ceļam viņa piezvanīja palīdzei.

- Pībodija, sadabū un izpēti visu iespējamo informāciju par Rotu. Necenties īpaši saglabāt slepenību, gluži otrādi -ņem un izkarini kaujas karogus.

- Skaidrs, leitnante. Doktore Mira piekrita pārcelt konsultāciju uz mājas biroju. Viņa ieradīsies pusvienpadsmitos.

- Centīšos nenokavēt. Kad ķersies pie Rotas, sacel pēc iespējas lielāku brēku.

Eva nebūt necerēja, ka simt divdesmit astotajā nodaļā tiks uzņemta ar pūtēju orķestri. Viņu gaidīja paklusām nomurminātas dzēlības, salti un naidīgi skatieni. Kāds īpaši izdomas bagāts policists ierukšķējās.

Eva nevis izlikās to nedzirdam, bet smaidīdama piegāja pie viņa rakstāmgalda.

- Detektīv, šajā jomā jūs esat patiesi apdāvināts. Vai mēdzat piepelnīties par izklaidētāju viesībās?

Rukšķētājs sabozās.

- Man jums nekas nav sakāms.

- Tas ir labi, jo par sevi varu teikt to pašu. - Eva nenolaida skatienu, līdz viņš neveikli sagrozījās un aizgriezās. Apmierināta ar sevi, viņa turpināja ceļu uz kapteines Rotas kabinetu.

Eva nojauta, ka plašais stūra kabinets ar diviem logiem, pamatīgu rakstāmgaldu un sakuplojušu vīteņaugu uz palodzes iegūts sūrā un grūtā cīņā.

Cauri stiklotajām durvīm bija redzams, ka Rota, pamanījusi tuvojamies nelūgto apmeklētāju, pietrūkstas kājās. Eva neapgrūtināja sevi ar klauvēšanu.

- Ar kādām tiesībām jūs rakņājaties manos personas datos? - Rota iesāka. - Jūs esat pārkāpusi pieļaujamo robežu, leitnante.

- To ir pārkāpusi tikai viena no mums. - Ienākot kabinetā, Eva aizvēra aiz sevis durvis. - Kālab tas jūs tā uztrauc? Vai baidāties, ka atradīšu ko nevēlamu?

- Neesmu uztraukta, esmu nikna. Jūs apzināti ignorējat vispārpieņemtās profesionālās ētikas normas un visiem spēkiem cenšaties nomelnot manu nodaļu. Esmu nolēmusi ziņot komandierim Vitnijam par jūsu nepiedodamo izturēšanos un, ja vajadzēs, sūdzēšos arī augstākai priekšniecībai.

- Jums ir tādas tiesības, kapteine. Savukārt man, divu slepkavību izmeklētājai, ir tiesības uzdot jums šādu jautājumu: kāpēc jūs slēpāt no manis to, ka esat apmeklējusi Kouli klubā "Šķīstītava"? Turklāt ne reizi vien, - viņa piemetināja, manīdama, ka Rota saraujas.

- Jūsu informācija ir aplama.

- Nedomāju vis. Kapteine, runāsim šeit vai Centrālajā iecirknī? Izrādot profesionālu pieklājību, izvēli atstāju jūsu ziņā.

- Jūs maldāties, ja domājat, ka tik viegli ļaušu sevi iebiedēt.

- Jūs maldāties, ja domājat, ka ļaušu jums slēpties aiz kapteines uzplečiem. Kur jūs atradāties naktī, kad tika nogalināts detektīvs Kouli?

- Man nav jāatbild uz tik apvainojošiem jautājumiem.

- Jūs to darīsiet, ja tiksiet uzaicināta uz oficiālu nopratināšanu. To es jums apsolu.

- Tajā naktī es nebiju pat tuvumā "Šķīstītavai".

- Pierādiet to!

- Ceru, ka jūs sapūsiet ellē. - Izsoļojusi no rakstāmgalda aizsega, Rota nolaida durvju žalūziju, lai izvairītos no kopējā telpā sēdošo ziņkārīgajiem skatieniem. - Tas, ko darīju un kur atrados tajā nakti, uzskatāms par manu privātu lietu.

- Slepkavības izmeklēšanā nav un nevar būt nekā privāta.

- Leitnante, esmu policiste, turklāt sasodīti laba policiste, kaut arī pie rakstāmgalda no manis ir daudz lielāka jēga nekā operatīvajā darbā. Tam, ka šad tad klubā iedzēru pa glāzītei, nav nekāda sakara nedz ar Kouli slepkavību, nedz manu dienesta pakāpi.

- Ja tā, kāda iemesla pēc jūs slēpāt šo informāciju?

- Tāpēc, ka es nedrīkstu dzert. - Rotas vaigos iesitās pazemojuma sārtums. - Man ir nedienas ar alkoholu. Esmu izgājusi ārstēšanās kursu. Bet to jūs noteikti jau zinājāt, - viņa nomurmināja, no jauna ieņemdama vietu aiz rakstāmgalda. - Tikai ņemiet vērā, ka man nenāk ne prātā viena otra vājuma mirkļa dēļ riskēt ar savu darbu. Es nezināju, ka Kouli piepelnās "Šķīstītavā", kad gluži nejauši iegriezos tur pirmo reizi. Pēc tam nācu vēl, jau zinādama, ka sastapšu tur pazīstamu cilvēku. Es nepieminēju šo faktu, uzskatīdama to par izmeklēšanai nebūtisku.

- Kapteine, jūs lieliski saprotat, ka runājat niekus.

- Lai notiek, es centos glābt savu ādu. Nolādēts, kālab lai es to nedarītu?

Abas sievietes šķita gatvojamies jauniem savstarpējiem uzbrukumiem. Rota atkal bija ieņēmusi vietu aiz rakstāmgalda, itin kā aizsargādama savu teritoriju. Bija skaidrs, ka viņa ar zobiem un nagiem mēģinās aizstāvēt to, ko bija ieguvusi sūrā un grūtā cīniņā.

- Jūs cenšaties pierādīt to, ka Kouli un Milss ņēmuši kukuļus. Jums neizdosies pierādīt to pašu par mani.

- Jūsu vīra kontos pēdējā laikā noguldītas ievērojamas summas.

- Pie velna, laikam bez advokāta te neiztikt. - Stiepjot roku pie tālruņa, viņas pirksti savilkās dūrē. Kamēr Rota mēģināja atgūt pašsavaldību, telpā iestājās smags klusums. - Labi, es runāšu, ja jau nav citas izejas. - Viņa dziļi ievilka elpu. - Pirms pāris mēnešiem radās aizdomas, ka manam virām ir cita sieviete. Par to liecināja itin viss - viņa izklaidība un vienaldzība, vēlā pārnākšana mājās, aizmirstas norunas. Kad mēģināju atklāti izrunāties, viņš visu noliedza. Ir vīrieši, kuri meistarīgi prot apgriezt situāciju ar kājām gaisā, līdz vainīgā izrādies tu pati. Leitnante, mana laulība bruka kopā kā kāršu namiņš, un es izrādījos bezspēcīga. Jūs arī esat policiste, precēta sieviete, jums jāsaprot, ka tas nav viegli.

Eva neatbildēja, zinādama, ka Rota negaida atbildi.

- Es jutos nomākta, aizkaitināta un nespēju koncentrēties darbam. Tad iegalvoju sev, ka nervu nomierināšanai nekaitētu kāda glāzīte. Vai arī divas. Tas vakars noslēdzās "Šķīstītavā", kur aiz bāra letes strādāja Kouli. Mēs abi izlikāmies, ka šāda sastapšanās nav nekas sevišķs. Turpinoties neatgriezeniskai manas laulības sairšanai, sekoja citi kluba apmeklējumi. Vēlāk atklāju, ka vīrs bija ne vien vārtījies pa svešu gultu, bet arī sistemātiski pārskaitījis naudu no mūsu kopējiem kontiem uz savējo. Pirms paguvu iejaukties, viņš bija izpostījis mani finansiāli, vārda tiešā nozīmē piespiedis atsākt dzeršanu un gaužām nelabvēlīgi ietekmējis manas darbaspējas.

- Tomēr pirms divām nedēļām es saņēmos, ar kājas spērienu iztriecu laukā slinko nelieti un atsāku ārstēšanās kursu. Tiesa, es to nepubliskoju, tādējādi pārkāpdama noteikumus. Kaut arī nenozīmīgs, tomēr pārkāpums. Kopš tā laika neesmu spērusi kāju "Šķīstītavā" un sastapusi Kouli ārpus darbalaika.

- Kapteine Rota, man patiešām žēl, ka jums pēdējā laikā klājies tik grūti, tomēr man jāzina, kur jūs atradāties naktī, kad tika nogalināts Kouli.

- Līdz pusnaktij es uzturējos anonīmo alkoholiķu sanāksmē, kas notika kādas Bruklinas baznīcas pagrabstāvā. - Rota skopi pasmaidīja. - Braucu turp tālab, ka risks sastapt kādu paziņu ir minimāls. Pēc sanāksmes kopā ar dažiem citiem devāmies iedzert kafiju un padalīties bēdīgajā pieredzē. Mājās atgriezos viena pati ap pulksten diviem un tūdaļ likos gultā. Man nav alibi par laiku, kad tika nogalināts Kouli. -Rota, kas šķita mazliet nomierinājusies, ielūkojās Evai acīs. - To visu esmu jums atklājusi neoficiāli, jo pirms tam netiku iepazīstināta ar savām tiesībām. Ja jūs grasāties mani aizturēt, es parūpēšos, lai jums neklātos viegli.

- Kapteine, ja nolemšu jūs aizturēt, apsolu, ka jums klā^ sies nesalīdzināmi grūtāk.

Bija vajadzīgs laiks pārdomām, lai jaunie bilžu mīklas fragmentiņi iegultos īstajās vietās, veidojot gluži citu ainu. Evai bija jātiek skaidrībā, vai ir vērts sabojāt karjeru kolēģei, kura, iespējams, nav darījusi nekā slikta, tikai izturējusies bezatbildīgi.

Līdztekus šīm pārdomām neviļus uzmācās sajūta, ka plaisa pašas laulībā liek izjust varbūt pat pārmērīgu līdzjūtību.

Vajadzēs aprunāties ar doktori Miru, ievadīt datorā jauno informāciju, soli pa solim izskaitļot visas iespējamības.

Pārrodoties mājās un ienākot savā darba kabinetā, kur bija likvidētas vakardienas sadursmes pēdas, Eva ieraudzīja, ka doktore Mira jau gaida. Pībodija un Maknabs, galvu nepaceldami, svīda katrs pie sava datora.

- Man ļoti žēl, ka liku jums gaidīt.

- Tas nekas. - Mira nolika sānis tējas tasi. - Pībodija brīdināja, ka jūs varat aizkavēties.

- Vai neiebilstat, ja aprunāsimies citā telpā?

- Nekādā ziņā. - Allaž elegantā doktore šodien bija tērpusies pieguļošā, pavasarīgi zaļā kostīmā. - Iespēja uzmest acis jūsu apartamentiem man allaž sagādā prieku.

Eva veda doktori uz vienu no atpūtas telpām, kaut arī nejutās īsti pārliecināta, ka tā būtu vispiemērotākā vieta oficiālai konsultācijai.

Mira aizgrābti nopūtās.

- Cik jauka istaba, - viņa murmināja, pienācīgi novērtēdama gan klusinātās krāsas un graciozās mēbeles, gan pulēta koka un spodrināta stikla mirdzumu. - Apžēliņ, Eva, vai tiešām tas ir Monē oriģināls?

Eva uzmeta skatienu gleznai, kuras pasteļtoņu ņirbā bija nojaušama dārza aina.

- Man nav ne jausmas.

Aplūkojusi gleznu tuvāk, Mira vairs nešaubījās.

- Jūsu gleznu kolekcija nudien izraisa manī skaudību.

- Tā nepieder man.

Doktore pagriezās un pasmaidīja.

- Vienalga apskaužu. Vai drīkstu apsēsties?

- Protams! Piedodiet, ka nepiedāvāju pati. Jūtos neērti arī par to, ka tik īsā laikā esmu pārpludinājusi jūs ar tik apjomīgu apstrādājamu informāciju.

- Mēs abas esam radušas strādāt pāri spēkiem. Tik satraucošas slepkavības atgādina ūdenī iesviestu akmeni, kas izplata uz visām pusēm vilnīšus. Domāju, ka atrasties to centrā ir visai nepateicīgs uzdevums.

- Arī pie tā esmu pieradusi.

- Saprotu. - Te slēpjas kas vairāk, Mira nodomāja, jo pazina Evu pārāk labi. Tomēr personiska rakstura saruna varēja pagaidīt. - Man atliek tikai pievienoties jūsu secinājumam, ka abas slepkavības veikusi viena un tā pati persona. Kaut arī izmantoti dažādi slepkavības ieroči, noziedznieks darbojies pēc viena parauga. Asinīs izkaisīta nauda, īpašā nežēlība, lieliska drošības sistēmu pārzināšana.

- Slepkava noteikti ir policists, - Eva iestarpināja. - Vai arī kāds, kurš savulaik strādājis policijā.

- Tā tas varētu būt. Kaut arī slepkava ir saniknots, viņš nezaudē paškontroli un pašaizsardzības instinktu, rūpīgi aizvācot visus pierādījumus. Viņa niknums, šķiet, ir personisks, es pat teiktu - intīms. Nav izslēgts, ka tā bijusi viena policista atriebība diviem citiem.

- Vai tālab, ka Kouli un Milss bija negodīgi kukuļņēmēji, vai arī tāpēc, ka tāds ir viņš pats?

- Domāju, ka drīzāk derētu pirmais variants. Šīs slepkavības atgādina nevis aizsargāšanos, bet gan atriebību. Slepkava konsekventi nostājas taisnīguma karotāja un aizstāvja pozīcijās. Viņš izkaisa ap upuriem Jūdas nodevības zīmi un vēlas, lai viņu noziegumi kļūtu zināmi atklātībai.

- Tad kālab viņus gluži vienkārši neatmaskot? Ja vien radusies vēlēšanās, ikviens var sameklēt pārliecinošus vainas pierādījumus.

- Ar to slepkavam nav gana. Zaudējot policista zīmotni, saņemot vispārēju nosodījumu, nodevēji tiktu cauri pārāk viegli. Turklāt viņš vēlas sodīt pats ar savu roku. Iespējams, ka viņš vai viņa arī kādreiz saņēmis sodu, visticamāk, ka tieši sava darba dēl, un uzskatījis to par netaisnīgu. Varbūt sods bijis saistīts ar nepatiesu apsūdzību kādā pārkāpumā. Bet varbūt tiesībaizsardzības sistēma pievīla viņa cerības, līdz ar to sagraudama arī uzticēšanos.

- Abi upuri pazina savu slepkavu.

- Jā, tas ir neapšaubāmi. Par to liecina ne tikai tas, ka upuri nebija gatavi pretoties uzbrukumam. No psiholoģijas viedokļa šāda uzticēšanās jo īpaši uzkurināja slepkavas niknumu. Ļoti ticams, ka viņi strādājuši kopā. Varbūt uzbrucējs uzskatījis, ka tieši viņu rīcības pēc cietis netaisnību. Eva, gan jau jūs pati sapratīsiet, kas un kā, kad būsiet notvērusi slepkavu.

- Vai, jūsuprāt, viņš ir varas pārstāvis?

- Ikviens policists ir varas pārstāvis.

- Tad varbūt te ir runa par augsta ranga policistu?

- Iespējams. Tomēr ne jau uzpleči sniedz viņam pārliecību par savas rīcības nemaldību, bet gan niknums, ko savukārt radījusi vilšanās sistēmā, kuras ietvaros darbojies gan viņš pats, gan arī abi upuri.

- Tātad sistēma viņu pievīla, bet abi nogalinātie policisti bija krāpuši sistēmu. Tad kālab slepkava pie visa vainojis tieši viņus?

- Tālab, ka viņi guva labumu no sistēmas nepilnībām, savukārt viņš bija palicis bešā.

Eva pamāja ar galvu. Pamazām noziedznieka domu gai-ta kļuva skaidrāka.

- Droši vien jūs jau zināt, ka simt divdesmit astoto nodaļu tur aizdomās par nopietniem iekšējiem sarežģījumiem. Proti, sakariem ar organizēto noziedzību. Vēl konkrētāk -ar Maksu Rikeru.

- Jā, es uzmanīgi izlasīju jūsu atsūtīto ziņojumu.

- Doktore Mira, gribu jums pateikt, ka detektīvs Kouli bija godīgs policists. Viņš nav ņēmis naudu, bet gan piedalījies Iekšlietu biroja organizētajā operācijā, kuras nolūks bija atklāt un novērst korupciju.

- Skaidrs. - Doktores skatiens satumsa. - Es saprotu.

- Pagaidām šķiet apšaubāmi, ka to varētu zināt arī slepkava. Kā viņš reaģēs, kad uzzinās, ka gājis bojā nevainīgs cilvēks?

Mira piecēlās. Darbs bieži vien piespieda viņu iejusties noziedznieku ādā. Mēģinādama izprast šo īpašo gadījumu, viņa piegāja pie platā loga un palūkojās laukā, kur vējā viļņoja maigi sārtu tulpju jūra. Pavasarīgi spirgtā dārza aina šķita ļoti līdzīga Monē otas tvertajam mirklim.

Viņa nodomāja, ka labi iekopts dārzs allaž sniedz apbrīnojamu mierinājumu.

- Sākumā viņš nevēlēsies tam ticēt. Jo uzskata sevi nevis par slepkavu, bet gan par taisnības karotāju. Brīdī, kad neticēt vairs nebūs iespējams, viņu atkal pārņems niknums. Niknumā viņš saredzēs savu vienīgo glābiņu, uzskatot, ka sistēma kārtējo reizi viņu pievīlusi un piespiedusi laupīt nevainīga cilvēka dzīvību. Kādam par to būs jāsamaksā. Varbūt tas būs kāds no Iekšlietu biroja, kura smadzenes izperinājušas šo ideju. Bet varbūt jūs, Eva, - viņa teica, pagriezdama muguru logam. - Vismaz netiešā veidā jūs ielējāt eļļu ugunī, nostādot viņu aci pret aci ar šausmīgo pārpratumu. Slepkava uzskatīs, ka tagad nepieciešams atriebties gan par sevi, gan par Kouli. Drīz pēc tam notiks jauna slepkavība. Ja vien viņš netiks laikus notverts.

- Vai varētu piespiest viņu izraudzīties tieši mani?

Mira atnāca atpakaļ un apsēdās.

- Diezin vai es palīdzētu jums - pat tad, ja to spētu.

- Daudz labāk ir zināt nākamo mērķi, nevis nodoties neauglīgiem minējumiem.

- Jā, to var saprast, - Mira rāmi atzina. - It īpaši tad, ja jūs patiešām spētu padarīt sevi par nākamā uzbrukuma mērķi. Tomēr neviens nespēj vadīt slepkavas prātu un uzminēt nodomus. Viņš rīkojas saskaņā ar savu loģiku. Domāju, kā viņš jau ir izraudzījies upuri, bet jauna informācija var mainīt viņa plānus. Sērodams par nevainīga cilvēka bojāeju, viņš vēlēsies izlīdzsvarot svaru kausus.

Eva sarauca pieri.

- Tātad viņam piemīt sirdsapziņa?

- Piemīt gan, un tieši tālab par Kouli nāvi viņš vēlas maksāt bargu cenu. Jautājums tikai, kuru viņš izvēlēsies? Diemžēl to izsecināt nav manos spēkos.

- Pie velna, kālab tad viņš neķeras klāt Rikeram?

- Nav izslēgts ari tāds pavērsiens, bet vispirms viņš nolēmis izsvēpēt nešķīstību no savas tuvākās apkārtnes.

- Kā gan vienlaikus aizsargāt un pakļaut izmeklēšanai visus simt divdesmit astotās nodaļas policistus? - Eva murmināja. - It īpaši tālab, ka viņi visi kā viens lūkojas uz mani kā visjaunāko ienaidnieku?

- Vai tas jums dara raizes?

Eva paraustīja plecus.

- Gan jau tikšu galā.

- Tā kā šobrīd man nav nekas piebilstams, es gribētu uzzināt, kas jums patiešām dara raizes.

- Daudz kas. - Itin kā vēlēdamās uzsvērt, ka saruna beigusies, Eva piecēlās kājās. - Atvainojos par sagādātajām neērtībām un pateicos, ka atradāt laiku atbraukt šurp.

Izrādījās, ka Eva nav vienīgā sieviete, kas prot stūrgalvīgi palikt pie sava.

- Apsēdieties, es vēl neesmu beigusi.

Mazliet izbrīnīta par pavēlošo toni, Eva paklausīja.

- Jūs teicāt...

- Teicu, ka gribu dzirdēt, kas jūs nomāc. Jūs izskatāties sadrūmusi un izklaidīga. Manuprāt, tam ir personiski iemesli.

- Ja arī tas atbilstu patiesībai, - Eva vēsi iebilda, - šis nav īstais brīdis to apspriest.

- Vai pēdējā laikā jūs biežāk moka nakts murgi un bērnības atmiņu uzplaiksnījumi?

- Nē. Nolādēts, tam nav nekāda sakara ar manu pagātni un tēvu.

- Gribu, lai jūs saprastu vienu: esmu par jums noraizējusies.

- Doktore Mira...

- Paklusējiet brītiņu! - Mīļā, sirsnīgā tonī izteiktais rīkojums nepieļāva turpmāku strīdēšanos pretī. - Turklāt noraizējusies gluži personiskā, nevis profesionālā līmenī. Eva, kaut arī zinu, ka mani vārdi liks jums justies neveikli, teikšu, ka uzskatu jūs savā ziņā par pašas meitu. Man Joti žēl, ja šāds apgalvojums jūs mulsina, - viņa saudzīgi piebilda, manīdama, ka Evas seja īsā mirklī atspoguļo veselu izjūtu gammu. - Jūs neesat pazīstama ar maniem bērniem, bet viņi jums visādā ziņā apliecinātu, ka jautājumos, kas skar viņu laimi un dvēseles mieru, esmu nenogurdināma cīnītāja. Apsolu, ka mēģināšu neiejaukties, tomēr gribu uzzināt jūsu nemiera cēloni.

Doktores vārdi bija apstulbinājuši Evu. Krūtīs plosījās pretrunīgu emociju virpulis, kas cēlās uz augšu un draudēja aizžņaugt rīkli. Viņai nebija mātes, nebija pat atmiņu par viņu. Eva juta, ka nevēlas pretoties sievietei, kas šķita apņēmības pilna aizpildīt šo tukšumu viņas dzīvē.

- Es nespēju par to runāt.

- Spējat gan. Ja runa nav par pagātni... jūs satrauc tagadne. Ja satrauc tīri personiski... tad runa ir par Rorku. Vai jūs sastrīdējāties?

Šis pieklājīgais, neko neizsakošais apzīmējums izraisīja pavisam dīvainu reakciju. Eva sāka smieties un smējās tik ilgi, līdz iesāpējās sāns, un viņa ar šausmām atskārta, ka smiekli izklausās gaužām līdzīgi elsām.

- Es nezinu, kā to īsti nosaukt. Viņš gandrīz nerunā ar mani.

- Eva... - Mira satvēra viņas roku. Līdzjūtīgais žests pārrāva pēdējo aizsprostu.

Vārdi plūda aizgūtnēm, atklājot visu, kas bija noticis kopš brīža, kad viņa bija ieraudzījusi Samersetu grīļojamies zem puķu groza smaguma.

- Un tad es aizbraucu pie Meivisas un piedzēros, - Eva turpināja. - Zinu, tas izklausās muļķīgi, bet...

- Gluži otrādi, tā bija pat ļoti saprātīga rīcība. Jūs devāties pie uzticamas draudzenes, kas pazīst arī jūsu vīru un pati pratusi izveidot monogāmas, mīlestības pilnas attiecības. Alkohols deva iespēju atbrīvoties no pārmērīgām emocijām, bet izrunāšanās ar draudzeni ļāva skaidrāk izprast notiekošo.

- Viņa teica, ka man vajagot... - Eva nespēja izteikties tik tēlaini, kā to bija darījusi Meivisa. - ... Pavedināt Rorku.

- Un atkal man jāatzīst, ka padoms saprātīgs. Sekss atver durvis savstarpējai sapratnei un atvieglo saspīlējumu. Vai tad tas nepalīdzēja?

- Man neradās iespēja tā īsti likt padomu lietā. Atgriežoties mājās, pie vārtiem mani gaidīja kāds ar izmeklējamo lietu saistīts cilvēks, kuru es pazīstu jau sen un kura vārdu neesmu tiesīga atklāt. Es aizvedu viņu uz savu kabinetu, lai pārrunātu darba jautājumus un... Jēzus... es nezinu, kas viņam uznāca. Piepeši viņš mani apskāva, un es jau grasījos kaut vai ar spēku atbrīvoties no viņa, kad Rorks...

- Ak vai! Varu derēt - tas nu gan viņam loti nepatika.

Šīs frāzes apstulbināta, Eva labu brītiņu klusēja, baidīdamās no jaunas histērisku smieklu lēkmes.

- Tā varētu sacīt. Pēc īsas vārdu pārmaiņas sākās kautiņš. Visjaunākais ir tas, ka es vismaz minūti stāvēju sastingusi kā sālsstabs. Vīrieši pa to laiku sadragāja dažas mēbeles un sadauzīja viens otru līdz asinīm, bet es muļķīgā kārtā nespēju pat pakustēties.

- Cik noprotu, sastingums nevilkās ilgi.

- Pareizi, tomēr savs laiciņš pagāja. Galu galā es izrāvu ieroci.

- Apžēliņ, Eva!

Itin kā attaisnodamās, Eva paraustīja plecus.

- Kas man cits atlika? Raidīju gaisā brīdinājuma šāvienu, bet uz Rorku tas neatstāja nekādu iespaidu. Diemžēl otrs... vīrietis reaģēja, un Rorks tajā pašā brīdī deva izšķirošo sitienu. Samersets cietušo aizveda, bet es piedraudēju, ka padarīšu Rorku nekaitīgu, ja viņš nerimsies. Tie nebija nekādi joki, bet viņš neņēma to galvā un... hmm... vārda tiešā nozīmē piespieda mani pie sienas. Un tad...

- Ak vai. - Mira sajuta trīsas vēderā. - Saprotu.

- Nē, viņš man neiesita.

- Ne jau tas man bija prātā. Jūs... mīlējāties.

- Nē, tā gluži to nenosauksi. Viņš mani gluži vienkārši pieveica. Es negribēju padoties. Mēģināju iestāstīt sev, ka nepadošos, bet galu galā... sasodīts, biju uzbudināta, un viņš to zināja. Kad viņš norāva man drēbes, es mēģināju pretoties, bet drīz vien attapos uz grīdas, plosīdama viņa kreklu, un tad mēs metāmies viens otram visū kā mežonīgi dzīvnieki. Es nespēju apvaldīt nedz viņu, nedz sevi un nemaz to negribēju, jo biju novesta tiktāl, ka ļautu viņam kaut vai apēst sevi dzīvu.

- Vai dieniņ... - Mira izdvesa.

- Man nevajadzēja to stāstīt. - Kaunēdamās Eva cieši aizvēra acis. - Kas man bija uznācis?

- Nē, nē, mīļā, es atvainojos par tik neprofesionālu, toties ļoti sievišķīgu reakciju. - Mira nodomāja, ka viņas vīrs būs sajūsmā par šīs sieviešu sarunas pārsteidzoši spēcīgo ietekmi.

- Nedomājiet, ka es gluži vienkārši ļāvos, nē, es pati palīdzēju un izbaudīju katru mirkli. - Eva bēdīgi palūkojās uz klēpī saliktajām rokām. - Laikam neesmu īsti normāla.

- Par nenormālību varētu būt runa tikai tad, ja jūs būtu tikai piecietusi, nevis izbaudījusi to, par ko nupat stāstījāt. Bet šādi... veselīgāk nemēdz būt, ja drīkstu tā izteikties. Eva, jūs mīlat viens otru. Kaislīgs sekss...

- Notikušais pārsniedza šāda apzīmējuma robežas.

- Lūdzu, nevajag, vairāk es nespēšu izturēt, - Mira iesmējās. - Gan jūs, gan arī Rorks esat spēcīga rakstura, stūrgalvīgi cilvēki ar miesu un asinīm, turklāt neprātīgi mīlat viens otru. Viņu sadusmoja jūsu mēģinājums uz savu galvu pasargāt viņu no nepatikšanām. Viņa vietā jūs reaģētu gluži tapat.

- Bet...

- Pati zināt, ka tā ir taisnība. Arī nākamreiz jūs abi rīkotos gluži tāpat. Jūs aizvainojāt viņa patmīlību, un vīrieši - it īpaši tādi vīrieši kā Rorks - to allaž pārdzīvo ļoti smagi. Lāgā nepaguvis tikt tam pāri, viņš pārsteidza jūs kopā ar citu vīrieti.

- Rorkam vajadzētu zināt, ka es nekad...

- Viņš, bez šaubām, to zina. Tomēr nespēj pārdzīvot to, ka saņēmis jau veselus divus triecienus patmīlībai. Brītiņu padomājiet un godīgi atbildiet - vai jūs patiešām vēlētos, lai viņš to visu paciestu nekurnēdams?

- Es... diezin vai, - Eva negribīgi atzina. Tad trokšņaini nopūtās, brīnīdamās, ka jūtas daudz labāk. - Nē, negribētu vis.

- Skaidrs, ka ne. Atbilstoši savam raksturam, viņš reaģēja ar fizisku darbību, ar cīniņa palīdzību dziedējot ievainoto pašlepnumu. Aizstāvot savas teritoriālās tiesības, Eva. Tā sakot, šī ir mana sieviete.

- Rorks teica tieši šos vārdus, - Eva nomurmināja.

- Gluži dabiski, jūs piederat viņam, viņš - jums. Un vēl -jūs pacēlāt pret viņu šaujamo. Tas droši vien bija gaužām iespaidīgs skats. Tad nu viņš, tēlaini izsakoties, lika lietā savu dabas doto ieroci.

Evas lūpas notrīcēja.

- Doktore Mira, es domāju, ka tā bija rupja rīcība.

- Un tomēr jūs abi reaģējāt gluži dabiski, nododamies mežonīgam, sviedrainam, varbūt pat dzīvnieciskam seksam, kas, bez šaubām, sniedza jums abiem lielu baudu.

- Tā tas bija, bet mēs vēl nebijām paguvuši nomierināties, kad viņš aiznesa mani uz gultu un sāka visu no sākuma.

Miras skatiens pauda neviltotu apmulsumu.

- Sakiet, vai viņš ietur kādu īpašu diētu? Lieto vitamīnus?

Eva juta, ka nevilšais smaids atslābina saspringtos sejas

muskuļus.

- Es jums pateicos. Turklāt šoreiz man pat nevajadzēs izvemties, kā tas bija pēc Meivisas kokteiļiem un saldējuma.

- Tā patiešām ir liela priekšrocība. Eva, vīrs jūs mīl no visas sirds, un tas nozīmē, ka jūs spējat viņu dziļi sāpināt. Izbrīvējiet laiku, lai aprunātos ar Rorku.

- Noteikti.

- Man jādodas atpakaļ. - Mira piecēlās. - Esmu iecerējusi tā agrāk beigt darbu, lai dotos uz mājām un pavedinātu savu vīru.

Eva smaidīdama noraudzījās pakaļ Mirai - šim pašcieņas un grācijas iemiesojumam. - Doktore?

-Jā?

- Es par to, hmm, piedāvājumu but man mātes vietā. Tā bija savāda sajūta. Bet patīkama.

- Man tāpat. Palieciet sveika, Eva!

Guvusi jaunus spēkus no sarunas ar doktori, Eva atgriezās kabinetā un atļāva Pībodijai un Maknabam divdesmit minūtes atpūsties. Kad Maknabs taisnā ceļā grasījās stūrēt uz kabinetam līdzās ierīkoto virtuvīti, viņa bez ceremonijām izvadīja abus palīgus laukā.

- Nē, ejiet augšā, lejā vai ārā, vienalga kur. Man nepieciešams brītiņš miera. Tikai turieties tālāk no guļamistabām, -viņa piemetināja, pamanījusi Maknaba skatienā nepārprotami daiļrunīgu dzirksti.

Iekārtojusies aiz rakstāmgalda, Eva vispirms piezvanīja Fīnijam. Ja vajadzēs atskaitīties augstākajai priekšniecībai, viņa vēlējās to darīt kopā ar uzticamo kolēģi. Tad ievadīja datorā komandu apstrādāt kapteines Rotas datus, procentuāli izskaitļojot iespējamību, ka abas slepkavības veikusi tieši viņa.

Kamēr dators darbīgi klikšķēja un dūca, Eva bezmērķīgi klīda pa istabu. Jā, es jūtos kā no jauna piedzimusi, viņa nodomāja. Bet šī sajūta radīja arī nemieru, pārmērīgu enerģiju un gatavību darboties.

Viņa prātoja arī par Rotu un šīs sievietes izmisīgajiem centieniem panākt harmoniju gan personiskajā, gan profesionālajā dzīvē, ciešot neveiksmi pirmajā un radot nopietnus draudus otrajai.

- Ar mani tā nenotiks, - Eva skaļi nodomāja.

Viņa visu vērsis par labu - lai ko tas maksātu.

Tad no jauna pievērsās datoram.

Nepieciešama papildu analīze... Izmantojot pieejamos datus, konstatēts: iespēja, ka slepkavībās vainojama kapteine Rota, atbilst 67,3 procentiem.

Procentuāli zema, tomēr gluži reāla iespēja, Eva nodomāja. Tad ievadīja papildu informāciju, kas ietvēra ziņas par kapteines Rotas atkarību no alkohola, izjukušo laulību, finansiālo krīzi, un to, ka viņa zinājusi par Kouli darbu "Šķīstītavā" un pat vairākas reizes uzturējusies tur viņa maiņas laikā.

Nākamais skaitlis, kas parādījās datora ekrānā, bija 80,1 procents.

- Ahā, tas jau izskatās pavisam citādi. Kapteine, jūs esat nonākusi pašā saraksta augšgalā. Kas mums vēl te labs ir?

Pirms Eva paguva ievadīt jaunu datu kopu, iezvanījās mobilais tālrunis.

- Dalasa klausās.

- Te Martinesa.

Fonā bija dzirdami skaļi satiksmes trokšņi. Tātad detek-tīve neatradās nodaļas telpās.

- Vai esi atklājusi kaut ko noderīgu?

- Salīdzināju oficiālo informāciju ar savu datu bāzi un pamanīju būtiskas nesakritības. Pārbaudīju visu krustām šķērsām, tomēr nespēju konstatēt, kurš ņēmies pārtaisīt atskaites un ziņojumus. Šur tur, pa mazumiņam vien.

- Sadabū kopiju. Man ir draugs - tas gan lai paliek starp mums - Datorinformācijas nodaļā. Viņam piemīt gluži fenomenāla oža uz tādām lietām.

- Negribu izmantot policijas datorsistēmu.

- Sūti uz manu mājas biroju. - Eva aši nobēra nepieciešamos identifikācijas kodus.

- Kārtībā, pierakstīju. Ei, man šķita, ka tu apsolīji atbrīvot mani no sekotāja.

- Tas jau ir izdarīts.

- Tad man seko cits aģents. Arī no policijas. Redzēta seja.

- Neliecies zinis un dari, kas darāms. Un nezvani man uz Centrālo iecirkni.

- Es zinu spēles noteikumus, leitnante.

- Jauki. Ja rodas nepieciešamība aprunāties, zvani uz mobilo vai mājas tālruni. Esi gatava pierakstīt? - Eva nosauca numurus. - Nemēģini izmantot nekādas izdevības un tēlot varoni. Iesaku nevienam neuzticēties.

- Lai notiek. Neuzticēšos pat tev.

- Brīnišķīgi, - Eva nomurmināja, nolikusi klausuli. - Tikai tā tu vari palikt dzīva.

Pēc tam viņa ņēmās pārbaudīt Pībodijas veikumu un atklāja, ka simt divdesmit astotajā nodaļā strādā vēl trīs potenciāli aizdomīgi policisti. Vēlēdamās gūt ari vizuālu priekšstatu, Eva atvēra datni ar identifikācijas dokumentu fotogrāfijām. Tad viegli pasmaidīja, īpaši rūpīgi aplūkodama vienu no tām.

- Paskat, te nu ir mūsu brašais rukšķētājs. Džeremijs K. Vērnons. Džerij, man nepatīk tavs ģīmis. Papētīsim tavu dosjē nedaudz pamatīgāk, un pie velna ar slepenību.

No pirmā acu uzmetiena Vērnona finanšu datos nemanīja neko aizdomīgu. Tad viņa mēģināja parakņāties dziļāk, meklējot citus kontus, ko slēptu mazliet pārmainīts vārds, dzimšanas datuma, adreses, iecirkņa vai policista zīmotnes

skaitli.

/

Viņa bija pāri galvai iegrimusi darbā, kad birojā atgriezās Pībodija.

- Vai zini, ka lenčā tika pasniegta paellal Turklāt pagatavota no jūras veltēm? Godavārds, savu mūžu neesmu baudījusi tik gardu lenču.

- Ņam-ņam. - Evai nebija laika pacelt skatienu. - Sēdies pie otra datora un izdrukā visus datus par detektīvu Dže-remiju Vērnonu.

- Vai tu kaut ko atklāji?

- Jā, šādus tādus interesantus sīkumiņus. Kā tu domā, cik daudzi policisti mēdz noguldīt naudu citās pilsētās atvērtos bankas kontos? - Eva beidzot pacēla galvu, apveltīdama Pībodiju ar domīgu skatienu.

- Es ne. Kad esmu samaksājusi visus rēķinus un atlikusi noteiktu summu ēšanai, paliek labi ja tik, cik nepieciešams jaunas apakšveļas iegādei. Šobrīd man izmisīgi nepieciešama jauna apakšveļa. Iespēja dzīvot seksuāli pilnvērtīgu dzīvi ir jauka un vēlama, bet veļas atvilktnes saturam jābūt zināmā līmeni.

- Nūjā, detektīvi pelna vairāk nekā ierindas policisti, -Eva prātoja, - bet tā kā dzīves dārdzība arī ir pieaugusi, diezin vai šis puisis būtu varējis godīgā ceļā sakrāt trīssimt tūkstošus un vēl šādas tādas sīkākas summiņas. Droši vien tas vēl nav viss. Miruši radinieki... - viņa murmināja. - Milss bija atvēris kontus uz mirušu radinieku vārda. Sasodīts, kur palicis Maknabs?

- Joprojām stūķē vaigos. Lenčā pasniedza arī zemeņu kūku. Neliec man iet viņam pakaļ! Esmu vāja sieviete, un kūka bija patiešām dievīga.

Eva paķēra tālruņa klausuli. Parasti viņa nemēdza izmantot mājas iekšējo sakaru līniju, bet šis bija gluži piemērots gadījums, lai sāktu to darīt. Skaļuma slēdzis tika pagriezts līdz pēdējai iespējai.

- Maknab! Nekavējoties gādā šurp savu kaulaino pēcpusi!

- Tā nav kaulaina, bet, sacīsim, tvirta, - Pībodija izlaboja, izpelnīdamās gaužām negantu Evas skatienu.

- To es tikai tā starp citu, - Pībodija nomurmināja. - Vai gribi, lai sāku pārbaudīt Vērnona mirušos senčus?

- Ar to nodarbosies Maknabs. Viņš to izdarīs ātrāk nekā mēs abas kopā.

Eva nodomāja, ka šāda pienākumu sadale dos viņai laiku parūpēties par to, lai pasaulē atgrieztos līdzsvars un kārtība. Viņa piecēlās.

- Gribu, lai viņš sadabū un pārbauda visu iespējamo informāciju. Pēc tam iegūto sarakstu sadaliet savā starpā. Meklējiet tekošos kontus. Ja ar vārdiem nekas nesanāk, pamēģiniet skaitļus. Apdrošināšanas, identifikācijas, vadītāja apliecības numuri, vārdu sakot, viss, kas vien kādam var ienākt prātā. Izmantojiet visdažādākās kombinācijas. Uz stundiņu aizeju personiskās darīšanās.

Kad Eva devās uz durvīm, istabā aizelsies iebrāzās Mak-nabs.

- Dalasa, tas bija gluži tāpat, kā izdzirdēt Dieva tā Kunga balsi. Tu mani pārbiedēji līdz nāvei.

- Tev pie lūpas pielipusi kūkas drupata. Noslauki muti un ķeries pie darba!

- Kurp viņa aizgāja? - Maknabs apvaicājās, kad Eva bija pazudusi aiz durvīm.

- Uz stundiņu personiskās darīšanās.

- Dalasa? Personiskās darīšanās? Varbūt tā patiešām bija Dieva balss un tagad ir pienācis pasaules gals?

Pībodija viegli pavīpsnāja, jo bija apņēmusies, ka neļaus sevi sasmīdināt. Viņa jau tāpat pēdējā laikā bija izturējusies pret Maknabu pārlieku iecietīgi.

- Dalasai ir tiesības uz normālu dzīvi - gluži tāpat kā ikvienam no mums. Labāk ķeries pie darba, citādi pēc viņas atgriešanās dabūsi tādu spērienu pa savu kaulaino pēcpusi, ka izlidosi no šejienes kā korķis un attapsies Ņūdžer-sijā.

- Es nepaguvu iedzert kafiju. - Pa ceļam uz nelielo vir-tuvīti viņš ielūkojās datora ekrānā. - Ko viņa te uzrakuši?

- Šo puisi. Vajagot pārbaudīt viņa finanšu stāvokli.

- Paklau, es viņu pazīstu. Vērnons.

- Patiešām?

- Jā, es viņu atceros. Kad strādāju par ierindas policistu, vienreiz tiku izsaukts uz notikuma vietu - arestēja narkotiku tirgotāju. Vērnons ir idiots.

- Ej nu ej? Varbūt viņš gluži vienkārši neizrādīja dziļu godbijību tavām žilbinošajām prāta spējām?

Maknabs veltīja Pībodijai piktu skatienu.

- Viņš ir pretīgs vīzdegunis. Dižojas kā pāvs. Iztaisās par nezin ko. Kaut arī toreiz tika arestēti galīgi nenozīmīgi ļautiņi un konfiscēts pavisam neliels daudzums narkotikas, viņš uzvedās tā, it kā būtu sagrāvis milzīgu narkotiku tirgoņu karteli. Pret ierindas policistiem izturējās kā pret vergiem.

- Patiešām jauks puisis.

- Jā, īsts princis. Pa ausu galam esmu dzirdējis, ka viņam briesmīgi patīkot tvarstīt ielu tirgotājus, jo tādās reizēs rodas iespēja pievākt pāris unces narkotiku personiskām vajadzībām. Nu ko, Džerij, veco zēn, nekur tu no mums nespruksi.

Aizmirsis par kafiju, Maknabs teatrāli izstaipīja pirkstus un ķērās pie darba.

Rorka birojs atradās elegantā, tornim līdzīgā augstceltnē, kas šķita duramies debesu zilgmē kā melns pīķis un bija tūristu iecienīts apskates objekts.

Arī iekštelpās valdīja tikpat izsmalcināta gaisotne, ko īpaši akcentēja bagātīgi ziedošu puķu klājieni, podos sastādīti tropiskie augi un vesela jūra mirdzošu flīžu.

Ēkā bija iekārtojušies firmu biroji, veikali, restorāni un skaistumkopšanas saloni, kuru Iielum lielais vairums piederēja pašam Rorkam.

Uz viņa darba telpām augšējā stāvā Evu uzvizināja privātais lifts. Viņai nenāca ne prātā iepriekš pieteikt savu apmeklējumu.

Sekretāre apveltīja Evu ar starojošu smaidu. Smaids neizplēnēja ari pēc tam, kad gudrā un pieredzējusī darbiniece bija pamanījusi apmeklētājas sejā gaužām kareivīgu izteiksmi.

- Leitnante Dalasa, jauki jūs atkal sastapt. Baidos, ka Rorkam patlaban ir svarīga sanāksme, un viņu nedrīkst traucēt. Ja varu jums kaut kā...

- Vai viņš ir savā kabinetā?

- Jā, bet... leitnante! - Redzēdama, ka Eva apņēmīgi dodas uz kabineta durvīm, sekretāre pietrūkās kājās. - Es lūdzu! Jūs patiešām nedrīkstat...

- To mēs tūdaļ redzēsim.

- Tā ir patiešām svarīga sanāksme. - Riskēdama dabūt zilu aci, izskatīgā sekretāre aizšķērsoja Evai ceļu. - Ja jūs pagaidītu tikai desmit minūtes... viņiem drīz paredzēts pārtraukums lenčam. Varbūt varu jums piedāvāt kafiju... un kādu kūciņu.

Eva ar domīgu skatienu paraudzījās uz sekretāri.

- Kā jūs sauc?

- Leitnante, mans vārds ir Lorīna.

- Pateicos, Lorīna, es nevēlos nedz kafiju, nedz kūciņu. Es katrā ziņā pateikšu Rorkam, ka jūs pūlējāties mani aizkavēt. Tagad ejiet nost no ceļa!

- Bet es...

- Pūlējāties no visas sirds, - Eva piemetināja, ar plecu pabīdīdama Lorīnu nost un atraudama durvis.

Rorks nesēdēja, bet balstījās pret rakstāmgaldu un izskatījās vēss, ikdienišķs un savaldīgs, lieliski saderēdamies ar elpu aizraujošo lielpilsētas panorāmu fonā. Klausoties vienā no sešiem lietišķos uzvalkos tērptiem kungiem, kas sēdēja viņam priekšā, seja pauda pieklājīgu interesi. Ar sparu atrautās durvis lika Rorkam pacelt skatienu, kurā, Evai par apmierinājumu, pazibēja nepārprotams izbrīns.

Viņš attapās gandrīz acumirklī, nesteidzīgi un graciozi iztaisnodams plecus.

- Lēdijas un džentlmeņi, ieradusies mana sieva, leitnante Dalasa. Eva, Šie kungi ir firmas "Green Space" pārstāvji, advokāti un finanšu padomnieki. Kero, manu biroja administratori, tu jau pazīsti.

- Jā, esiet sveicināti. Kā klājas? Rork, mums jāaprunājas.

- Atvainojiet mani uz mirklīti. - Cieši satvēris Evas roku, Rorks izveda viņu laukā.

- Piedodiet ser, - Lorīna sāka taisnoties, teju vai stostīdamās aiz uztraukuma. - Es nespēju viņu apturēt.

- Neņemiet galvā, Lorīna. To nespēj neviens. Būs jau labi! Varat atgriezties pie darba.

- Jā, ser. Pateicos. - Ar acīmredzamu atvieglojumu sekretāre aizsteidzās, atgādinādama cilvēku, kas tikko izglābies no degošas mājas.

- Eva, šis nav sarunai piemērots laiks.

- Tad mums būs jārunā nepiemērotā laikā, jo to, kas man sakāms, esmu nolēmusi pateikt bez kavēšanās. - Eva pameta skatienu uz vaļā atstātajām durvīm. - Vai vēlies, lai es to pasaku "Green Space" pilnvaroto pārstāvju, advokātu un finanšu konsultantu, kā arī tavas uzticamās biroja administratores Kero klātbūtnē?

Nešķita, ka Rorku īpaši uztrauktu Evas kareivīgais noskaņojums vai arī neveiklā situācija, ko izraisīja viņas ierašanās. Viņa ciešais tvēriens pauda visai nepārprotamu brīdinājumu.

- Mēs parunāsim mājās.

- Pēdējā laikā esam pārmijuši labi ja dažus vārdus. Kad es tev saku, mēs runāsim tūlīt. - Eva nepārprotami izaicinoši paslēja zodu. - Ja grasies izsaukt apsardzi un piespiest mani mainīt nodomus, es aizraušu tevi uz iecirkni, izdomājot kādu aiz matiem pievilktu ieganstu. Es mēģinu atgūt nokavēto, -viņa piebilda daudz rāmāk. - Pārējais ir tavā ziņā.

Rorks pētoši ielūkojās viņas sejā. Ja tajā atspoguļotos tikai dusmas, viņš liktu tām pretī savējās. Tomēr Evas skatiens pauda kaut ko vairāk.

- Dod man desmit minūtes laika. Kero? - Juzdama, ka Rorka plauksta noslīd pār viņas roku glāstam līdzīgā kustībā, Eva izjuta spēju atvieglojumu. - Lūdzu, pavadiet manu sievu uz konferenču zāli "C".

- Protams. Šajā virzienā, leitnante. Vai drīkstu jums piedāvāt kafiju?

- Pārbiedētā Lorina man piedāvāja pat kūku pie kafijas.

Kero smaids saglabāja nesatricināmu laipnību, toties skatienā pazibēja humora dzirksts.

- Piedāvājums paliek spēkā. Esmu pārliecināta, ka šeit jums būs ērti. - Viņa ieveda Evu tīkamā, pat mājīgā telpā ar divām omulīgām mīksto mēbeļu grupām un bāra leti no mirdzoši pulēta koka. Pa logu pavērās elpu aizraujošs skats.

- Nekad nav gadījies redzēt šādu konferenču telpu.

- Apbrīnojami, bet ērtos apstākļos biznesa darījumus bieži vien var nokārtot daudz veiksmīgāk. Kādas kūciņas jūs vēlētos, leitnante?

- Hmm? Nudien nezinu. Vienalga. Vai es nesagādāšu jums nepatikšanas, pavaicādama, par ko ir runa šajā sanāksmē?

- Nekādā ziņā. - Kero darbojās aiz bāra letes, ieliedama no vārītāja kafiju un pārbaudīdama ledusskapja saturu. - Firmai "Green Space" pēdējā laikā neklājas visai spoži, kaut arī viņi paši apgalvo gluži ko citu. Pēdējos trijos gados izmaksas krietni vien pārsniegušas ieņēmumus. Ražošanas apjomi samazinājušies, tiesa, produkcijas kvalitāte saglabājusies nemainīgi augsta. Pieskaitāmās izmaksas sakāpušas vai līdz mākoņiem arī nesamērīgi augsto transporta izdevumu pēc.

Kero novietoja uz paplātes kūpošu porcelāna tasi un šķīvi ar kārdinošām kārtainās mīklas kūciņām.

- Tātad vienošanās ar Rorku varētu skart tieši transporta jomu?

- Pilnīgi iespējams.

- Kero, varbūt viņi grib pārdot Rorkam akciju kontrolpaketi?

- Diezin vai. - Viņa pasniedza Evai kafiju. - Bet viņi to darīs. Leitnante, varbūt jūs vēlētos vēl kaut ko?

- Nē, pateicos. Vai viņš vienmēr gūst uzvaru?

Kero smaids šķita nesatricināms. Ne aci nepamirkšķinot, viņa atbildēja:

- Protams! Ja jums kaut kas vajadzīgs, izsauciet Lorīnu. -Jau dodoties uz durvīm, Kero pagriezās un pasmaidīja mazliet sirsnīgāk. - Leitnante, jums izdevās viņu izbrīnīt. Tas nebūt nav tik vienkārši.

- Tiesa gan, bet tas vēl ne tuvu nav viss, uz ko esmu spējīga, - Eva nomurmināja, kad Kero bija klusi aizvērusi aiz sevis durvis.

Nervi bija saspringti kā stīgas, oma nelāga, tālab mielošanās ar kūkām viņai nebija ne prātā. Tomēr Eva nosprieda, ka saldumi nodrošinās nepieciešamo enerģijas pieplūdumu un, notiesājusi vienu kūciņu, tūdaļ ķērās arī pie otras.

Kad ienāca Rorks, Eva laizīja no pirkstiem drupatas. Pievērsis sievai vēsu skatienu, viņš aizvēra durvis.

Aizkaitināts, viņa nodomāja. Ne gluži vienkārši pārsteigts, bet aizkaitināts līdz baltkvēlei. Tas ir labi. Ja iznāk darīšana ar planētas bagātāko un varbūt pat bīstamāko vīru, jāmēģina likt lietā ikvienu priekšrocību.

- Esmu aizņemts, tālab lieki netērēsim laiku, - viņš iesāka. - Ja ieradies, cerēdama, ka atvainošos par pagājušo nakti, esi nākusi velti. Vai vēlies apspriest ar mani vēl kādu jautājumu? Mani gaida cilvēki.

Tā tas notiek, Eva prātoja. Tā viņš liek griezties visiem rite-nīšiem, tā īsteno savus miljoniem vērtos darījumus. Salti un nepārprotami demonstrējis savu nostāju, pēc tam turpina iebiedēšanu. Jāatzīst, ka Rorks šo taktiku pieprata nevainojami, bet arī Eva nebija ar pliku roku ņemama. Liels skaits noziedznieku būtu gatavi vai apzvērēt, ka Evai Dalasai pratināšanā piemīt īsts buldoga tvēriens.

- Gan mēs tiksim arī līdz citiem jautājumiem, bet, tā kā arī es esmu aizņemta, sāksim no paša sākuma. Rikeru apmeklēju, darīdama savu darbu, un negrasos par to atvainoties.

Rorks pielieca galvu.

- Tātad izpaliks jau veselas divas atvainošanās.

- Tieši tā. Tagad vairs nezinu, vai es būtu tev to pastās-tljusi. Droši vien ne, cerēdama, ka tas tā arī nenāks gaismā. Toties skaidri zinu, ka negrasījos stāstīt par Rikera uzsūtītajiem rīkļurāvējiem, jo ar tiem es bez pūlēm tiku galā saviem spēkiem.

Rorks juta, ka krūtīs uzbango slāpējošs dusmu vilnis. Nelikdams to manīt, viņš devās pie bāra un ielēja sev tasi kafijas.

- Leitnante, negrasos strīdēties ar tevi par policijas darba niansēm. Tomēr nav manos spēkos izsvītrot no biogrāfijas to, ka mēs ar Rikeru savulaik esam bijuši kompanjoni. Braukdama pie viņa, tu to jau zināji.

- Tev ir pilnīga taisnība. Es neslēpu arī to, ka mēģināšu norunāt šādu tikšanos.

- Tikai tu neminēji, ka grasies doties pie Rikera nekavējoties, bez iepriekšējas sagatavošanās.

- Darba lietās man nav tev jāatskaitās par savu rīcību. Gluži vienkārši darīju to, kas jādara, un biju sagatavojusies gana labi. Pavadot Rikera sabiedrībā tikai piecas minūtes, man bija skaidrs, ka viņa karstākā vēlēšanās ir tikt tev klāt. Un es nedomāju sagādāt viņam šādu iespēju.

Rorks pētīja porcelāna tasītes izsmalcināto ornamentu, kaut arī vislabprātāk būtu triecis trauku pret sienu.

- Es pats gluži labi spēju parūpēties par sevi.

- Es tāpat. Un ko no tā mēs varam secināt? Saki, vai tu apspried ar mani plānus par sparģeļkāpostu tirgus monopo-lizēšanu?

Rorks uzlūkoja Evu ar nevērīgu interesi skatienā.

- Atvaino, nesapratu?

Ak, cik ļoti Eva ienīda šo oficiālo toni! Tā pieaudzis un nosvērts cilvēks runā ar nesaprātīgu bērnu.

- Te būtu vietā pieminēt darījumu ar "Green Space" firmu. Saki, vai esi apspriedis ar mani šā darījuma nianses?

- Kālab man tas būtu jādara? Vai esi sākusi interesēties par svaigu dārzeņu tirdzniecību?

- Lielas firmas pārņemšana nav nekāds joks. Un tieši to tu tagad grasies darīt. Tomēr tev nenāk ne prātā lūgt manu padomu. Gluži tāpat es nelūdzu padomu tēv, ja runa ir par manu darbu.

- Tie ir divi dažādi lēmumi.

-- Es gan neredzu nekādu atšķirību.

- Diezin vai darījums ar "Green Space" ļaudīm tiktu slēgts par manas dzīvības cenu.

- Ņemot vērā tavas darba metodes, viņiem varētu gan rasties tāda vēlēšanās. Tomēr tava iebilde ir būtiska. No otras puses - pastāvīga saskarsme ar krimināliem elementiem ir neatņemama manas dzīves daļa. Tu esi apprecējis policisti, tātad tur vairs nekas nav grozāms.

- Esmu samierinājies. Bet šis ir gluži cits gadījums. Ri-kers medī tieši manu galvu. Tavējā viņam būtu gluži vienkārši tīkama papildu trofeja.

- Tas man pašai kļuva skaidrs, kad ieraudzīju puķu grozu. Kālab tad es kritu panikā? - Evas plaukstas ar troksni nolaidās uz bāra letes. - Jā, es patiešām kritu panikā, kaut ari man ir ļoti nepatīkami to atzīt. Izlasījusi kartīti, jutos aizkaitināta. Un tad kā zibens spēriens nāca atskārta, kā šādā situācijā rīkosies tu. Skaidrs kā diena, tu darīsi tieši to, ko Rikers no tevis gaida. To sapratusi, vēlējos pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no ziediem, lai tu neko neuzzinātu. Varbūt tajā brīdī es vispār nedomāju, bet gan rīkojos gluži instinktīvi. Es baidījos par tevi. Vai tas ir kaut kas neatļauts un nosodāms?

Rorkam neatradās piemērota atbilde. Nolicis malā kafijas tasi, viņš mēģināja ieviest kārtību juceklīgajās domās.

- Tu man meloji.

- Es jau atvainojos par to. Tomēr nākamajā reizē es rīkotos gluži tāpat. Man vienalga, ja tas smagi ievaino tavu patmīlību.

Rorks uzlūkoja Evu, svaidīdamies starp dusmām un uzjautrinājumu.

- Vai tu patiešām domā, ka ļembasts izcēlās manas aizvainotās patmīlības dēļ?

- Tu taču esi vīrietis, vai ne? Aprunājusies ar zinošu cilvēku, noskaidroju, ka vīrieša patmīlības aizvainošana nozīmējot to pašu, ko spēriens pa kājstarpi.

- Un kurš bija šis zinošais cilvēks? - Rorks apvaicājās maldinoši mīlīgā tonī.

- Es runāju ar Meivisu. - Pamanījusi Rorka skatienu ie-dzirkstamies, Eva piemiedza acis. - Viņa visnotaļ jēdzīgi paskaidroja, kas un kā. Arī doktore Mira teica to pašu. Man taču bija tiesības meklēt saprotošu cilvēku padomu, jo īpaši tāpēc, ka tu noraidīji visus manus mēģinājumus aprunāties.

Sajutis, ka nepieciešams uz mirkli pārtraukt sarunu, lai dotu veselajam saprātam iespēju kliedēt sarkanīgo niknuma dūmaku, Rorks piegāja pie loga un labu brīdī lūkojās laukā.

- Lai tā būtu. Tev bija tiesības un dibināts iemesls lūgt padomu draugiem. Tomēr būtiskākais nav mana izturēšanās, ko ir vai nav diktējusi aizvainota vīrieša patmīlība. Eva, tu man neuzticējies.

Te nu bija steidzami kaut kas jādara lietas labā.

- Tu maldies. Savu mūžu nevienam neesmu uzticējusies tā, kā uzticos tev. Nolādēts, nemēģini atkal uzgriezt man muguru! Saproti taču, ka es biju nobijusies, - Eva turpināja, kad Rorks atkal bija pagriezies pret viņu. - Es lāgā neprotu tikt galā ar bailēm. Mēģinu tās nelaist sev klāt, tomēr bailes prot pielavīties gluži nemanot. Nedz mana, nedz tava rīcība šajā situācijā nav uzskatāma par aplamu. Mums abiem bija taisnība, tikai šī taisnība atradās atšķirīgos uztveres līmeņos.

- Tas ir pārsteidzoši precīzs formulējums. Pats biju izprātojis kaut ko ļoti līdzīgu. Diemžēl vakarvakarā man nelaimīgā kārtā iznāca kļūt par aculiecinieku nelielai scēnai. -Rorks pienāca tuvāk, līdz viņi atradās aci pret aci. - Eva, vai patiešām tu domā, ka es, lēnprātīgi pacietis veselus divus spērienus pa kājstarpi, pēc tam paklausīgi nolīdīšu kaktiņā kā kucēns, kam saimnieks devis pavēli "sēdēt"?

Citkārt Evai šāda iedoma izraisītu smieklus. Lai nu kā, bet šajā vīrietī nebija ne kripatas lēnprātības. Viņš vienmēr rīkojās tā, kā uzskatīja par pareizu, un pats tika galā ar savas rīcības sekām.

- Tā bija lietišķa tikšanās.

Rorka siltie, stiprie pirksti satvēra Evas zodu.

- Neapvaino mani, pūšot pīlītes.

- Vismaz tā bija iecerēta kā lietišķa tikšanās, un es nudien nesaprotu, kālab viss tik pēkšņi ievirzījās gluži aplamās sliedēs. Vebsters uzticēja man konfidenciālu informāciju, kaut arī riskēja iekulties nopietnās nepatikšanās. Mēs strīdējāmies, un tad... sasodīts, es nudien nesaprotu, kas viņam uznāca.

- Nē, kur nu, - Rorks nomurmināja, nejuzdamies īpaši izbrīnīts. - Skaidrs, ka tu nesaproti. - Savas pievilcības neapzināšanās lāgiem šķita spirdzinoša, bet lāgiem neizprotami nomācoša.

- Viņš mani izsita no sliedēm, - Eva atzinās, - tomēr es būtu tikusi galā. Bet tad uzradies tu, un jūs sākāt kauties kā divi traki suņi, kas plēšas par vienu kaulu. Un tu vēl uzdrošinies pīkstēt kaut ko par aizvainojumu.

- Tu pacēli pret mani ieroci. - Tieši tam Rorks nespēja tikt pāri un nejutās drošs, ka jelkad to spēs.

- Taisnība, pacēlu. - Eva atgrūda viņa roku. - Vai tu domā, ka esmu tik stulba un metīšos kailām rokām izšķirt divus aptrakušus vīriešus, kas mēģina sašķaidīt viens otram ģīmi? Es negrasījos šaut.

- Ko tu saki?! Tad jau patiešām man nav iemesla činkstēt. Ja jau tu negrasījies šaut... - Rorks nenoturējies iesmējās. - Jēziņ, Eva!

- Es patiešām nešautu uz tevi. Iespējams, ka nešautu. Ja tomēr būtu spiesta, es to darītu ar ļoti smagu sirdi. - Izmēģinājuma nolūkos pasmaidījusi, Eva nosprieda, ka arī Rorka lūpās pavīdējis kaut kas attāli līdzīgs smaidam. Tas pamudināja viņu atvieglot sirdi līdz galam.

- Un pēc tam tu stāvēji manā priekšā sasvīdis, kautiņa uzkarsētām asinīm un nikns pēc velna. Un sasodīti seksīgs. Man gribējās mesties tev virsū un iekost... lūk, šeit, - Eva atzinās, noslidinādama pirkstu pār Rorka kaklu. - Kaut ko tādu nebiju no sevis gaidījusi. Bet tu, nedodams iespēju padomāt, tūdaļ piespiedi mani pie sienas.

- Kas cits atlika? Varēju jau tevi iekaustīt, bet tas nesagādātu man tik daudz prieka.

- Kāpēc tu šorīt pameti mani vienu? Kāpēc tu man esi pieskāries tikai divas reizes, kamēr esmu šeit?

- Es jau teicu, ka negrasos atvainoties par pagājušo nakti. Es to nespēju un nedarīšu. Un tomēr... tomēr, - viņš atkārtoja, vieglītiņām pārlaizdams roku pār viņas matiem. - Es zinu, ka neatstāju tev izvēles iespēju. Ja ne fiziskā ziņā, - viņš aši piemetināja, manīdams, ka Eva grasās strīdēties pretī, - tad emocionālā noteikti. Turklāt darīju to gluži apzināti. Kopš tā brīža mani moka nelāga sajūta, ka esmu licis tev atcerēties bērnībā gūto traumu.

- Bērnībā gūto traumu?

Evai nenojauta, cik spēcīgs ierocis bija viņas apjukuma un neizpratnes pilnā sejas izteiksme, acumirklī nolaužot ikvienu dzeloni, kas dūrās Rorka sirdī, atvēsinot ikvienu verdoša niknuma geizeru.

- To, ko tev nodarīja tēvs.

Apjukums pārtapa neticības pilnā šokā.

- Nē taču! Kā tev kas tāds varēja ienākt prātā? Es tevi gribēju. Un tu to zināji. Starp mums nevar būt nekā tāda, kas atgādinātu... - Negaidītais sarunas pavērsiens uzvandīja baisas un pretīgas atmiņas, tomēr Eva negrasījās izvēlēties aplinku ceļu. - Toreiz tam nebija nekāda sakara ar mīlestību, kaislību vai pat vēlmi. Viņš izvaroja bērnu, savu miesīgu bērnu tikai tāpēc, ka bija tāda iespēja. Viņš bija īsts briesmonis. Kad esmu kopā ar tevi, šīs atmiņas man nespēj gandēt dzīvi. Nepieļauj, lai tās gandētu tavējo.

- Es tomēr neteikšu, ka nožēloju notikušo. - Pacēlis roku, Rorks maigi noglāstīja Evas vaigu. - Jo tad es melotu. Teikšu tikai, ka es tevi mīlu, un teikšu to no visas sirds.

Beidzot Rorks apskāva Evu. Piekļāvusi seju pie vīrieša pleca, viņa sastinga.

- Es biju tik nelaimīga.

- Es arī. - Paslēpis vaigu viņas matos, Rorks sajuta, ka pasaulē atgriežas līdzsvars un kārtība. - Man tevis pietrūka, Eva.

- Es nepieļaušu, ka darbs izposta mūsu attiecības.

- Tas nenotiks. Gan mēs tiksim galā. - Viņa mute viegli pieskārās Evas lūpām. - Tomēr tādi atgadījumi piešķir izjūtām asumu, vai ne?

Eva nopūzdamās paspēra soli atpakaļ.

- Tās ir projām.

- Par ko tu runā?

- Vairākas dienas mocījos ar vieglām galvassāpēm. Tagad tās ir aprimušas. Laikam manas galvassāpes biji tu.

- Dārgā, tas izklausās tik mīļi.

- Jā, es taču esmu īsts mīļumiņš. Paklau, vai es tev izmaitāju to "Green Space" darījumu?

- Ja arī tā, pāris simt miljonu šurp vai turp - tam nav lielas nozīmes. - Viņš bija vēlējies nedaudz paķircināt Evu, kas šķita no tiesas izbiedēta. - Nē jau nē, es pajokoju. Viss ir kārtībā.

- Jauki, ka atgriezusies tava izslavētā humora izjūta. Tā vai citādi, arī man darba joprojām pilnas rokas. Varbūt mēs varētu turpināt sarunu vēlāk? Iespējams, ka tev vēl palicis kaut kas nepateikts par sparģeļkāpostiem.

- Domāju, par tiem man vairs nav ko piebilst.

- Jauki. Paklau, lai gan mēs atkal dūdojam kā divi balodīši, man nav viegli atzīties, ka nepieciešama tava palīdzība darba jautājumos.

- Leitnante, tu mani patiešām iepriecini.

- Tā jau es domāju, kaut arī pati nebūt neesmu sajūsmā.

Iezvanījās Evas mobilais tālrunis. Vitnija palīdze nodeva

Evai rīkojumu nekavējoties ierasties pie policijas priekšnieka.

- Ziņojums pieņemts. - Tad Eva vērsās pie Rorka. - Zvans ieskandina nākamo raundu.

- Es lieku savu naudiņu uz tevi.

- Es arī. - Pacēlusies pirkstgalos, viņa cieši noskūpstīja Rorku un tikai pēc tam devās uz durvīm. - Starp citu, draudziņ, tu man esi parādā jaunu lampu.

Ierazdamās Tornī - tā tika dēvēta ēka, kurā atradās policijas augstāko amatpersonu biroji -, Eva jutās enerģijas pilna un gatava cīņai. Ar drošu, reizēm pat nežēlīgu roku Tornī valdīja Tibls, kurš bija pratis iedvest bailes lielai daļai padoto. Eva viņu cienīja.

- Ahā, leitnante Dalasa. - Tibls nesēdēja aiz rakstāmgalda, bet stāvēja tā priekšā. Šī aina lika viņai atcerēties Rorku. Šāda pozīcija ļāva kabineta saimniekam kontrolēt situāciju un cilvēkus, kas bija ieradušies pie viņa.

Paklausīdama Tibla rokas mājienam, Eva ieņēma vietu starp Vitniju un kapteini Beilisu no Iekšlietu biroja. Kapteine Rota, stīvi izslējusies, sēdēja Beilisam otrā pusē. Rindas galā zvilnēja Fīnijs.

- Mēs sāksim ar informāciju, kas nonākusi manā uzmanības lokā, attiecas uz iekšējo izmeklēšanu un skar galvenokārt simt divdesmit astotās policijas nodaļas narkotiku apkarošanas vienību.

- Ser, man ir iebildumi, ka šāda izmeklēšana tikusi ierosināta un veikta bez manas ziņas.

- Skaidrs, - Tibls teica, pamādams Rotai ar galvu. - Tomēr birojam ir tiesības pēc saviem ieskatiem neinformēt nodaļas kapteini. Tiesa gan, - viņš pavērsa bargu skatienu uz Beilisa pusi, - neinformēt mani un komandieri Vitniju par tik nopietnu operāciju ir rupjš pilnvaru pārkāpums.

- Ser. - Beiliss grasījās celties kājās, bet Tibla rokas mājiens neļāva viņam īstenot šo nodomu.

Lieliski, Eva nodomāja, ierādi šai mazajai žurkai īsto vietu.

Beiliss palika sēžam, bet viņa vaigos bija ielijis viegls sārtums.

- Atļaušos atgādināt, ka Iekšlietu biroja darbībā tiek pieļautas zināmas atkāpes no procedūras, ja tādējādi var saglabāt slepenību izmeklēšanā. Izanalizējot iegūtās ziņas un konstatējot informācijas noplūdes gadījumus, tika nolemts, ka par šo operāciju būs informētas tikai atsevišķas Iekšlietu biroja amatpersonas.

- Saprotu. - Tibla sejas izteiksme lika Evai apvaldīt apmierinātu smaidu. - Kapteini, vai drīkstu vaicāt, kurš pieņēma šādu lēmumu?

- To pieņēmu es un vairāki augsta ranga biroja darbinieki.

- Skaidrs. Tātad jūs uz savu roku nolēmāt ignorēt sub-ordinācijas prasības.

- Jā, ser. - Beilisa stīvais tonis pauda nesatricināmu stūrgalvību. - Mums bija pamats aizdomām, ka subordinācijas ievērošana radītu informācijas noplūdi, tādējādi apdraudot sekmīgu operācijas norisi.

- Vai tas būtu jāsaprot tā, ka jūsu vienība tur aizdomās komandieri Vitniju?

- Nē, ser.

- Tad varbūt jūsu iekšējā izmeklēšana skar arī mani?

Beiliss atvēra muti, bet, saprātīgs būdams, to atkal aizvēra, lai iegūtu laiku izvēlēties vispiemērotākos vārdus.

- Ser, jūs neskar nekādas aizdomas.

- Ak vairs neskar? - Tibls mānīgi laipni pārvaicāja. - Tas patiešām ir liels atvieglojums, kapteini. Un tomēr - konstatējuši, ka nedz es, nedz arī komandieris Vitnijs neapdraudam biroja darbu, jūs nezin kāpēc tā arī neinformējāt mūs abus par Šo operāciju.

- īstas raganu medības, - Rota čukstus piezīmēja, izpelnīdamās negantu Beilisa skatienu.

- Ser, tas šķita nevajadzīgi līdz brīdim, kad operācija tiktu sekmīgi pabeigta.

- Kapteini, vai man paskaidrot, kāpēc šāds viedoklis ir maldīgs?

Zem Tibla caururbjošā skatiena Beiliss sarāvās melns un maziņš.

- Nē, ser. Es nožēloju savu kļūdu. Izpildot rīkojumu, esmu nodevis jūsu rīcībā visus ierakstus, dokumentus un piezīmes par šo lietu.

- Arī informāciju par leitnantei Dalasai uzticēto divu slepkavību izmeklēšanu?

Stūrgalvība Beilisa sejā sacietēja kā betona bluķis.

- Es uzskatu, ka šīm lietām nav nekāda sakara ar biroja veikto operāciju.

- Patiešām? Un kā domājat jūs, leitnante Dalasa?

- Ser, uzskatu, ka tā ir vēl viena kļūda, ko pieļāvis kapteinis Beiliss. Nedēļas laikā diviem policistiem no simt divdesmit astotās nodaļas atņēmis dzīvību viens un tas pats slepkava. Esmu pārliecināta, ka viens no upuriem -- leitnants Milss - bija pakļauts biroja izmeklēšanai un drīz vien tiktu pamatoti apsūdzēts kukuļņemšanā, pierādījumu viltošanā un sazvērestībā, kuras nolūks bijis izjaukt tiesas procesu. Savukārt detektīvs Kouli biroja uzdevumā bija piekritis izlikties par policistu, kas iesaistīts kukuļņemšanā. Kaut ari tiktāl operācija neizraisa iebildumus, Kouli slepkavības izmeklēšana tika kavēta un apgrūtināta, neatklājot izmeklētājai viņa īsto statusu. Uzskatu, ka līdz šim nav bijis gadījuma, kad birojam būtu dotas tiesības kavēt slepkavības izmeklēšanu, mēģinot panākt ieplānotas operācijas sekmīgu norisi.

- Arī man nav zināmi šādi precedenti. Ko teiksiet, kapteini?

- Tobrīd mūsu iecerētā operācija atradās izšķirošā posmā. ~ Beiliss pamazām aizsvilās, ik pa brīdim apveltīdams Evu ar nikniem skatieniem. - Kouli iesaistījās šajā lietā brīvprātīgi. Neviens viņu nespieda to darīt. Viņš piekrita veikt papildu darbu par papildu samaksu. Mums nebija ne mazākā iemesla uzskatīt, ka viņa dzīvība ir apdraudēta, toties bija pilnīgi skaidrs, ka, strādājot "Šķīstītavā", viņam radīsies iespēja nonākt Rikera uzmanības lokā.

Eva gribēja pavaicāt, kāds sakars Rikeram ar "Šķīstītavu", tomēr neuzdrošinājās to darīt. Te nebija nedz īstā vieta, nedz īstais laiks.

- Un ko jūs domājāt pēc tam, kad viņš tika noslepkavots, kapteini?

- Diemžēl mēs nespējām nelaimi padarīt par nenotikušu, tomēr uzskatījām, ka, neatklādami Kouli patieso lomu un likdami izmeklētājai noticēt, ka viņš bijis negodīgs, mēs iegūsim iespēju atklāt simt divdesmit astotajā nodaļā citus pārkāpumus un nelikumības.

- Šim mērķim jūs izmantojāt vienu no maniem vīriem, -Rota iesaucās. - Vai jūs domājat, ka Milsam līdzīgi kukuļņē-mēji atrodami tikai manā nodaļā?

- Diemžēl tādu ir vairāk, nekā jums šķiet.

- Man tika sniegta nepatiesa informācija, - Eva iejaucās. - Tas ir rupjš noteikumu pārkāpums. Turklāt uzskatu, ka mēģinājums novest strupceļā policista slepkavības izmeklēšanu, izmantojot par aizsegu mirušo, ir nicināms paņēmiens. Manuprāt, Kouli gāja bojā, pildīdams dienesta pienākumu, un ir pelnījis vismaz cieņu.

- Leitnante, rāmāk, - Vitnijs samiernieciski nomurmināja. - Nu jau būs gana.

- Nē, ser, nebūs vis. - Kad Eva piecēlās kājās, Tibls nemēģināja viņu aizkavēt. - Es izprotu biroja mērķus - galu galā negodīgi policisti met ēnu uz mums visiem. Tomēr, ja kāds kabinetu varonis nolemj izmantot savu stāvokli, apgrūtinot slepkavības izmeklēšanu savu mērķu labad, viņš uzskatāms par tikpat negodīgu kā tie, kuri pilnīgi pamatoti nonākuši biroja uzmanības lokā.

- Tagad robežu pārkāpjat jūs. - Beiliss pietrūkās kājās. - Jums šķiet, ka drīkstat nosodoši rādīt uz mani ar pirkstu? Piecpadsmit gadus esmu veltījis vienam mērķim - izskaust jebkuru nelietību, kas apgāna policijas tēlu. Leitnante, arī jūs neesat kristāltīra. Jūsu vīra saistība ar Rikeru ir dziļi paslēpta, tomēr nebūs grūti izvilkt to dienasgaismā. Jums vispār nedrīkstēja uzticēt šo lietu.

- Jūs nekavējoties liksiet mierā leitnanti Dalasu, - Vitnijs dzelžaini rāmā balsī pavēlēja. Tad paslēja plaukstu, lai apstādinātu Fīniju, kurš arī bija piecēlies no krēsla un tuvojās Beilisam.

- Un silti iesaku turpmāk atturēties no jebkādām piezīmēm un komentāriem par viņas personisko dzīvi vai profesionālajām spējām. Ja es līdzīgi jums atļautos personiska rakstura dzēlības, ar dziļu patiku norādītu, ka jūs varat tikai sapņot par tādu uzticību, kādu izpelnījusies leitnante Dalasa. Bet... es to neatļaušos. Ser, es vēlos sniegt oficiālu paziņojumu.

Tibls papleta rokas.

- Vienmēr laipni, komandieri.

- Pārskatot informāciju, ko ar novēlošanos saņēmu no Iekšlietu biroja, esmu konstatējis, ka kapteinis Beiliss ir nepieļaujami pārkāpis savas pilnvaras, tālab pelnījis disciplinārsodu. Kamēr minētā informācija tiek pētīta un analizēta, pēc tam pieņemot lēmumu par iekšējās izmeklēšanas turpināšanu vai pārtraukšanu, iesaku kapteini Beilisu sūtīt atvaļinājumā.

- Mūsu vidū ir policisti, kas piegādā informāciju Rike-ram, - Beiliss mēģināja aizstāvēties. - Uzskatu, ka man drīz vien izdotos iznīcināt informācijas noplūdes sistēmu.

- Tas tā var būt, kapteini, bet likumība nespēj pastāvēt bez zināmas kārtības. - Tibls uzmanīgi vēroja Beilisu. - It īpaši tas attiecas uz tiem, kas zvērējuši stingri ievērot likumus. Jūs dosieties apmaksātā atvaļinājumā, saglabājot arī visas amata priekšrocības. Par disciplinārsoda piemērošanu tiks lemts atsevišķi. Iesaku jums aprunāties ar nodaļas juristiem vai savu advokātu. Varat būt brīvs.

- Ser...

- Es teicu - varat būt brīvs, kapteini. Ticiet man, šobrīd jums diezin vai būtu patīkami uzklausīt manas personiskās domas.

Sakodis zobus, Beiliss apgriezās uz papēža. Apsvilinājis Evu ar naidā degošu skatienu, viņš izgāja no kabineta.

- Kapteine Rota?

- Ser, ja atļauts, es vēlētos teikt dažus vārdus. - Viņa steidzīgi piecēlās kājās. - Es pieprasu, lai dokumentācija par iekšējo izmeklēšanu simt divdesmit astotajā nodaļā būtu pieejama arī man. Mani darbinieki tiek turēti aizdomās, manas nodaļas darbs ir apdraudēts.

- Kapteine, diemžēl jūsu nodaļā valda visai neveselīga atmosfēra. Pieprasījums noraidīts. Rīt pulksten divpadsmitos jums jāiesniedz izsmeļošs ziņojums un pārdomāta, vispusīga analīze par stāvokli jūsu vadītajā nodaļā. Turpmāk personiski veltīšu simt divdesmit astotajai īpašu vērību. Tātad gaidu ziņojumu rīt pulksten divpadsmitos.

- Klausos. Ser?

- Jā, kapteine?

- Uzņemos pilnu atbildību par radušos stāvokli. Milss strādāja manā vadībā. Acīmredzot roka, kas turēja vadības grožus, nav bijusi gana stingra. Ja pēc situācijas noskaidrošanas tiks pieprasīta mana atkāpšanās...

- Nesteigsimies notikumiem priekšā, kapteine. Tātad rīt divpadsmitos.

- Jā, ser.

Kad Rota bija projām, Tibls atkal atbalstījās pret rakstāmgaldu.

- Tagad jūsu kārta, leitnante. Sakiet, cik dziļi esat iegrimusi šajā zampā un kurš ir jūsu informators? Jūsu pienākums ir atbildēt uz šo jautājumu, ja saņemat šādu pavēli. Uzskatiet, ka esat to saņēmusi.

- Ser, zampā esmu vismaz līdz viduklim, bet dziļi nožēloju, ka nevaru izpildīt pavēli un nosaukt informatora vārdu.

Tibls uzmeta Vitnijam izteiksmīgu skatienu.

- Izskatās, ka piecdesmit dolāri jums jau kabatā. Leitnante, jūsu komandieris saderēja, ka jūs atteiksieties izpaust vārdu, un man pietika muļķības piekrist šādām derībām. Man nācis ausīs, ka esat uzsākusi pamatīgu kapteines Rotas dosjē pētīšanu.

- Jā, ser. Šie meklējumi iekļaujas Kouli un Milsa slepkavības izmeklēšanā. Es uzskatu, ka abus nogalinājis kāds no savējiem.

- Tā es to arī sapratu. Šis ir ļoti nopietns un bīstams izmeklēšanas virziens.

- Piekrītu, ser.

- Vai jūs turat aizdomās Rotu?

- Viņa vada nodaļu. Būtu nepiedodama nolaidība nepārbaudot izsvītrot no saraksta viņas vārdu. Esmu iztaujājusi kapteini Rotu, izanalizējusi iegūto informāciju un procentuāli izskaitļojusi viņas vainas iespējamību.

- Un kāds bija rezultāts?

- Aptuveni sešdesmit procenti.

- Ne īpaši augsts, tomēr satraucošs rādītājs. Netērēšu nedz savu, nedz jūsu laiku, pieprasot sīku ziņojumu par izmeklēšanas gaitu. Vismaz pagaidām, - Tibls piemetināja. - Tomēr vienu gan es gribētu zināt, leitnante. Sakiet, vai jūsu vīrs joprojām ir saistīts ar Maksu Rikeru personiskā vai biznesa jomā? Ja šāda saistība eksistē, vai tā var radīt nepatikšanas mūsu kantorim?

- Mans vīrs nav saistīts ar Maksu Rikeru biznesa jomā. Cik zinu, aptuveni pirms desmit gadiem viņi veikuši vairākus kopīgus darījumus.

- Un ko jūs teiksiet par personisko attiecību jomu?

Šis jautājums bija daudz grūtāk atbildāms.

- Iztaujājot Rikeru, man radās iespaids, ka viņš lolo personiska rakstura nepatiku pret Rorku. Nepateikdams to atklāti, Rikers izmantoja nepārprotamus mājienus. Rorks ir ļoti veiksmīgs un sabiedrībā plaši pazīstams cilvēks, - viņa piemetināja, nespēdama atrast piemērotākus apzīmējumus. - Šāds stāvoklis atsevišķām personām reizēm var izraisīt skaudību un nenovīdību. Tomēr es neredzu pamatu bažām, ka Rikera potenciālā nepatika pret manu vīru varētu radīt nepatikšanas mūsu kantorim.

- Tā bija gan godīga, gan arī ļoti pārdomāta un diplomātiska atbilde. Gandrīz vai politiķa cienīga atbilde. Redzu, ka mans jautājums jūs aizvainojis.

- Savā ziņā, - Eva negribīgi atzinās.

- Sakiet, vai, meklējot slepkavu, kas var izrādīties viens no mūsējiem, jūs nemoka pretrunīgas izjūtas?

- Nekādā ziņā. Ser, mēs esam likumības un kārtības kalpi. Ne jau mums ļauts tiesāt un spriest sodu.

- Labi teikts. Džek, tādi darbinieki dara tev godu. - Tad vērsās pie Evas, kas mēģināja noslēpt izbrīnu par negaidīto atzinību: - Leitnante, par izmeklēšanas gaitu ziņosiet komandierim Vitnijam. Ejiet un strādājiet!

- Jā, ser. Pateicos jums!

- Un vēl kas... - Tibls ierunājās, kad Eva bija tikusi līdz durvīm. - Beiliss mīļuprāt redzētu jūs degam elles ugunīs.

- Jā, ser, zinu. Ne viņš pirmais, ne pēdējais.

Kad durvis aiz Evas bija aizvērušās, Tibls beidzot ieņēma vietu aiz rakstāmgalda.

- Džek, esam iekūlušies mēslos līdz ausīm. Ņemsim nu šķipeles rokā un mēģināsim to nesmukumu satīrīt.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

- Smalks darbiņš, Dalasa, - atzina Fīnijs, kopā ar Evu iekāpdams liftā. - Tagad sacīšu tev kaut ko tādu, ko nepateica priekšnieki. Ja Beilisam atjaus turpināt darbu, viņš līdīs vai no ādas ārā, lai padarītu tavu dzīvi par elli.

- Es neļaušu, lai tāds žurku mēsls sagādā man galvassāpes. Galu galā miruši jau divi policisti un viens liecinieks. Kamēr šķetinu vajā šo mudžekli, Beiliss var spļaut uguni, cik vien viņam tīk.

- Ja tuvumā kāds spļauj uguni, iespējams arī apdedzināties. Esi piesardzīga! Tagad braukšu uz tavām mājām un izvēdināšu galvu, pastrādājot kopā ar Maknabu.

- Tad satiksimies tur. Gribu iegriezties Kouli mājās un vēlreiz aprunāties ar atraitni. Paņemšu līdzi Pībodiju. Paklau, vai tu pazīsti detektīvu Džeremiju Vērnonu?

Sakniebis lūpas, Fīnijs pārlūkoja savas atmiņas datnes.

- Nē. Tādu es neatceros.

- Viņam ir nepārprotami noraidoša attieksme un iespaidīgs bankas konts. Laikam jau vajadzēs izsaukt viņu uz nelielu sarunu. Vēlākais rit. Gribi būt klāt?

- Allaž esmu augstu vērtējis tavu tērzēšanas mākslu.

Atvadījusies no Fīnija, Eva devās pie ietves malā atstātās mašīnas. Gaidot, līdz garām aizbrauc pārpildīts satiksmes autobuss, viņa iedarbināja motoru un piezvanīja Pībo-dijai.

- Esmu ceļā uz Kouli mājām. Satiksimies tur. Gribu vēlreiz aprunāties ar atraitni.

- Eju. Dalasa, Maknabs atklāja vēl trīs detektīva Vērno-na noguldījumu kontus. Pagaidām esam noskaidrojuši, ka tajos noguldīti vismaz divi miljoni sešsimt tūkstoši un tas vēl nebūt nav viss.

- Interesanti, vai ne? Drīz ieradīsies arī Fīnijs. Lai Maknabs kārtīgi izpēta Vērnona finanšu stāvokli. Nepieciešams pārliecināties, ka tas kuņas dēls nav laimējis loterijā vai saņēmis prāvu mantojumu no kāda miruša radinieka. Jāsalīdzina viņa ienākumi un izdevumi. Izsaukdama Vērnonu uz nopratināšanu, gribu būt droša, ka viņam nav atstātas nekādas iespējas izlocīties.

- Skaidrs, leitnante! Ieradīšos pie Kouli mājas, cik ātri vien to ļaus Ņujorkas brīnišķīgais sabiedriskais transports.

- Paņem taksi un ieskaiti izmantoto summu attaisnoto izdevumu kontā.

- Vai tad man tāds ir?

- Jēziņ, Pībodija, ieskaiti manējā. Galvenais, kusties!

Nolikusi klausuli, Eva iestūrēja mašīnu satiksmes straumē un braukdama nebeidza vien prātot par Šīs samudžinātās lietas līkločiem.

Bija skaidrs, ka simt divdesmit astotajā nodaļā radušies nopietni korupcijas sarežģījumi. Gan narkotiku apkarošanas vienībā, gan arī, iespējams, citās grupās. Viss šķita norādām uz Maksu Rikeru, turklāt divi policisti no tiem, kuri piedalījās Rikera arestā, jau bija pagalam.Turklāt viens no viņiem, bez šaubām, bija ņēmis no Rikera naudu.

Savukārt Iekšlietu birojs bija uzsācis nesaskaņotu un sle-peņu operāciju, mēģinot iefiltrēt starp negodīgajiem policistiem savu cilvēku - vēl vienu nodaļas detektīvu.

Turklāt par piesegu izmantojot tieši "Šķīstītavu", viņa nodomāja. Tātad Rorkam piederošu izklaides vietu. Kāds gan Rikeram sakars ar naktsklubu, kas pieder Rorkam?

Vai Beiliss bija mēģinājis zvejot šajos ūdeņos, cerēdams atklāt kādreizējo kompanjonu sakarus? Evai viņš bija šķitis īsts fanātiķis, tomēr šāds iespaids varēja būt maldīgs.

Nedrīkst aizmirst arī to, ka birojs bija mēģinājis "iebarot" aplamu informāciju par Kouli, atsūtot pie viņas Vebste-ru - tātad vēl vienu senu paziņu.

Nodaļas kapteine bija vai nu izlaidusi no rokām vadības grožus, vai arī pati bija iesaistīta korupcijā. Vai nu viņai bija nepatikšanas, vai arī viņa pati bija to iemiesojums. Tā vai citādi, bet aizdomās turamo personu sarakstā Rota izvirzījās pašā augšgalā.

Varbūt tieši Rikers bija atslēga visam? Viņš lieliski zināja, kuri policisti regulāri saņem lielas summas. Ja nu Evai izdodas atklāt, kuri tie ir - vai Rikers nodos sevi, uzsākdams atklātu Evas vajāšanu?

Lai cik ļoti Evu iepriecinātu iespēja atbrīvot no Rikera ietekmes uzpirktos policistus, tas bija un palika sekundārs uzdevums. Vissvarīgākais bija atrast slepkavu.

Slepkavības kā atmaksa par zaudējumu vai nodevību, bija apgalvojusi Mira. Nevis atriebība, bet gan atmaksa. Tikko jaušamā atšķirība starp šiem jēdzieniem, pēc Evas domām, varēja kļūt par otru atslēgu. Nedrīkstēja aizmirst arī aptraipītas policista zīmotnes šķīstīšanu ar asinīm.

Varbūt te tomēr darīšana ar vēl vienu fanātiķi, viņa nodomāja. Fanātiķi, kas darbojas paralēli Beilisam, kurš gluži tāpat ir ar mieru sabradāt visus likumus, lai tikai sasniegtu mērķi?

Meklēdama, kur novietot mašīnu, Eva apmierināta pamanīja, ka atbrīvojusies vieta tikai puskvartāia attālumā no Kouli mājas.

Kad viņa bija izslēgusi motoru, līdzās spēji nobremzēja vēl viens auto. Iztraucēta domās, viņa pacēla skatienu. Tiklīdz otra auto durtiņas tika atrautas vajā, Evas policistes instinkts lika viņai acumirkli izlēkt laukā no mašīnas ar notēmētu ieroci rokā.

Viņi bija četri, un pietika ar vienu skatienu, lai konstatētu, ka šoreiz Rikers atsūtījis augstākas kategorijas un labāk apbruņotus rīkļurāvējus.

- Leitnante, nav jēgas celt lieku troksni, - pieklājīgi ierunājās vīrs rindas kreisajā malā. Zem viņa glītā, vieglā mēteļa malas pavīdēja ieroča stobrs.

Ar acs kaktiņu Eva manīja, ka vīrs labajā malā sāk apiešanas manevru un apsvēra iespēju padarīt viņu nekaitīgu. Pirksts teju vai raustījās uz ieroča uzvilktā gaiļa.

Šajā brīdī uz apdauzīta velosipēda garām traucās aptuveni desmit gadus vecs puišelis. Viens no Rikera vīriem norāva viņu no braucamā, kas aizripoja gabaliņu tālāk un apgāzās. Bandīts piespieda ieroča stobru pie izbailēs smilkstošā zēna kakla.

- Izvēlies - vai nu viņš, vai tu.

Tas tika pateikts tik familiārā tonī, ka Eva noskaitās ne pa jokam.

- Tūlīt laid bērnu vaļā! - Viņa paslēja ieroci augstāk.

Puisēna ieplestās acis bija izbaiļu pilnas, no rīkles lauzās

saraustītas elsas. Eva neriskēja paraudzīties bērna sejā.

- Kāpiet mašīnā, leitnante! Dariet to žigli un bez lieka trokšņa, citādi cietīs nevainīgi cilvēki.

Lai izšķirtos par turpmāko darbību, Evas rīcībā bija tikai dažas sekundes simtdaļas. Zibenīgi parāvusi ieroča stobru uz augšu, Eva izšāva, ievainojot galvā vīrieti, kas bija sagrābis zēnu. Redzēdama, ka puisēns noveļas zemē, un ar neizsakāmu atvieglojumu izdzirdējusi viņa izbaiļu kliedzienu, Eva aizslēpās aiz mašīnas un izšāva vēlreiz.

Tad pavēlās zem tās un, satvērusi puiku aiz kājas, raušus ierāva sev līdzās.

- Paliec te un nebļauj!

Vēlreiz apvēlusies riņķi, lai aizsegtu zēnu ar savu ķermeni un izlīstu laukā mašīnas otrā pusē, Eva izdzirdēja vairākus šāvienus.

- Nolādēts, met nost ieroci, sūdabrāli, citādi sašķaidīšu smadzenes putrā!

Ahā, Vebsters, Eva nodomāja, izšaudamās no mašīnas apakšas kā zibens strēle. Ar visu spēku triekdamās virsū vēl vienam uzbrucējam, viņa nogāza to zemē. Sagrābusi bandīta galvu, Eva drošības labad pāris reižu trieca to pret ietvi. Tad pacēla skatienu un ieraudzīja, ka atlikušais uzbrucējs jau stāv glīti paceltām rokām.

- Vebster, vai tu mani atkal izseko?

- Gribu aprunāties ar tevi.

Pietraususies kājās, Eva viegli novaibstījās, aplūkodama garu un nejauku brūci uz ceļgala.

- Tev droši vien sen nav iznācis noņemties ar tik prastām lietām, vai ne?

- Tev taisnība. - Izdzirdējis policijas mašīnu sirēnas, viņš pasmaidīja ar mutes kaktiņiem vien. - Es atļāvos izsaukt papildspēkus.

Eva klibodama savāca konfiscētos ieročus un aplūkoja trīs bezsamaņā guļošos vīriešus. Tad notupās un paraudzījās zem mašīnas.

Gods kam gods, mazais, varonīgi pildīdams rīkojumu, čurnēja slēptuvē klusi kā pelīte, tikai pār vasarraibumaino sejiņu ripoja lielas, apaļas asaras.

- Nāc nu laukā! Viss ir kārtībā.

- Gribu pie mammas.

- Nav nekāds brīnums. Nāc nu!

Puisēns izrausās no paslēptuves, ar delnas virspusi slaucīdams degunu.

- Gribu mājās.

- Tūlīt iesi mājās. Vai tev kaut kas sāp?

- Nē. - Lūpa atkal sāka drebēt. - Vai velosipēds čupā?

- Nezinu. Tūlīt sameklēsim kādu, kurš to noskaidros.

- Mamma man neļauj vizināties pa ielu.

- Nākamreiz klausi mammu! - Tiklīdz piebrauca policijas mašīna, Eva ar žestu pieaicināja klāt vienu no policistiem. - Apskatieties, kas noticis ar puikas velosipēdu. Pasaki savu vārdu un adresi, - viņa vērsās pie zēna. - Policists tevi aizvedīs mājās, ja tava mamma gribēs aprunāties ar mani... -Eva parakņājās kabatās, juzdamās patīkami pārsteigta, ka nav piemirsusi paņemt līdzi vizītkartes. - ...Saki, lai viņa piezvana uz šo numuru.

- Labs ir. - Puišelis nošņaukājās, uzlūkodams Evu drīzāk ar interesi, nevis bailēm. - Vai jūs arī esat policiste?

- Kā tad. - Viņa izvilka no aizmugurējās kabatas roku-dzelžus.

Apvēlusi otrādi vīrieti, kuru bija ievainojusi galvā, Eva pārbaudīja pulsu un pacēla acs plakstiņu. Skaidrs, šim roku-dzelži vairs nebūs vajadzīgi.

- Tu nedrīkstēji riskēt. Vajadzēja šaut viņu nost tiešā tēmējumā, lai nodrošinātu civilpersonas drošību, - aiz muguras ierunājās Vebsters.

- Es zinu, ko man vajadzēja darīt. - Evas balsī ieskanējās rūgtums.

- Ja tu būtu notēmējusi mazdrusciņ paviršāk, bērns neatgrieztos mājās pie mammas.

- Arī to es zinu. Pateicos, ka izpalīdzēji.

Pamājis ar galvu, Vebsters pagāja malā un pagaidīja, līdz Eva izrīkoja policistus, piekodinādama vienam no viņiem izklīdināt nedaudzos ziņkārīgos, kas sāka pulcēties notikuma vietā.

Piebrauca mediķu mašīna, un tieši aiz tās apstājās taksometrs. No tā izlēca Pībodija, kas teciņus vien traucās pie Evas. Vebsteram par izbrīnu, seržantei ne prātā nenāca paklausīt, kad leitnante ar rokas mājienu lika viņai paiet malā.

Pēc īsas, piktas vārdu pārmaiņas Eva, itin kā padodamās, pameta gaisā rokas un aizkliboja pie mediķiem apkopt brūci.

Vebsters brīnīdamies piegāja pie Pībodijas.

- Kā jums tas izdevās?

Kaut arī manāmi pārsteigta par viņa klātbūtni, Pībodija nevērīgi paraustīja plecus.

- Piedraudēju ar Rorku.

- Ko tas nozīmē?

- Gluži vienkārši atgādināju, ka Rorks būs nikns kā pūķis, ja viņa pārradīsies mājās ar neapkoptu brūci, un ķersies pie lietas pats, pirms tam sagrūdis viņai iekšā veselu kaudzi pretsāpju līdzekļu. Eva necieš zāles.

-- Tātad Rorks prot tikt galā ar viņu.

- Un otrādi.

- To es manīju. Vai būs iespējams aprunāties ar Dalasu bez lieciniekiem?

- Tas vairs nav manā ziņā. - Tomēr Pībodija devās pārraudzīt aizturēto personu transportēšanu.

Piegājis pie mediķu mašīnas, Vebsters notupās zemē un aplūkoja Evas ievainojumu.

- Nav tik ļauni, tikai šīs bikses gan vairs nekad neizskatīsies kā jaunas.

- Skramba vien.

- Brūcē bija iekļuvušas smiltis, - feldšeris paziņoja.

- Brūcē bija iekļuvušas smiltis,- Eva izmēdīja, drūmi vērodama rokas, kas veikli šuva ciet ievainojumu. - Puiši, es jūs nevaru ciest.

- To mēs zinām. Kolēģis man iešķieba divdesmitnieku, lai izdaru šo darbiņu viņa vietā. - Pabeidzis viņš pakāpās soli atpakaļ. - Gatavs!

Juzdama, ka dreb lūpas, Eva neuzdošinājās lamāties.

- Kad tu nākamo reizi tik viegli nopelnīsi divdesmit zaļos, draugs?

Mazliet klibodama, viņa devas projām. Vebsters sekoja soli solī.

- Tagad, kad mūsu mazās izpriecas beigušās, gribētu tevi aizkavēt pavisam īsu mirkli.

- Mani gaida viena tikšanās, pēc tam kārtīgi jāpapurina šie puiši, jāuzraksta ziņojums... - Eva nopūtās. - Ko tu gribēji?

- Atvainoties.

- Atvainošanās pieņemta. - Pirms viņa paguva paspert soli, uz rokas nogūla Vebstera plauksta. - Kas ir?

- Vēl mirkli, lūdzu. - Ar gudru ziņu viņš paslēpa rokas kabatās. - Man ļoti žēl, ka vakarnakt tik briesmīgi pāršāvu pār strīpu. Nostādīju tevi nejēdzīgā situācijā. Es biju nikns drīzāk uz sevi, nevis... Mans vienīgais attaisnojums ir... Sasodīts, lai notiek, teikšu taisnību. Man tā arī nav izdevies izmest tevi no prāta.

Ja Vebsters piepeši būtu iecirtis pļauku, Eva justos mazāk pārsteigta.

- Kas? Ko tu tur runā?

- Izskatās, ka mana patmīlība pēc saņemtā trieciena klibos vēl nedēļām ilgi. Sacīsim labāk tā - esmu ieciklējies uz tevi. Nav jau tā, ka es domātu par tevi ik mīļu brīdi, lai gan gājis jau ir visādi. Kad pagājušajā gadā tev gāza virsū visādus mēslus un mums radās iespēja pāris reižu aprunāties, bijušais atkal uzvandījās virspusē. Zinu, tās ir manas rūpes, ne tavējās.

Eva godīgi pūlējās kaut ko aptvert, tomēr galva šķita tukša kā izslaucīta.

- Nudien nesaprotu, ko man tagad vajadzētu sacīt.

- Neko. Gluži vienkārši gribēju atvieglot sirdi un beidzot salikt visus punktus uz "i". Rorkam bija visas tiesības sadot man pa purnu un izdauzīt zobus. - Itin kā pārbaudīdams, Vebsters pārlaida mēli zobu rindai. - Ko viņš gandrīz izdarīja. Tā vai citādi... - Viņš mēģināja nevērīgi paraustīt plecus. - Ja piekrīti, es gribētu tam visam pārvilkt svītru.

- Labi, darīsim tā. Tagad man vajag...

- Gribu novelt vēl pēdējo akmeni, kas guļ uz manas netīrās sirdsapziņas. Runādams ar tevi par Kouli, es pildīju priekšniecības pavēli. Man nepatika šis uzdevums. Zinu, ka šodien biji izsaukta pie lielā priekšnieka kopā ar Beilisu.

- Jūsu kapteinis ir idiots.

- Tas katram skaidrs kā diena. - Vebsters nervozi ierāva dvašu. - Paklau, es pārgāju strādāt uz Iekšlietu biroju, jo vēlējos darīt nozīmīgu un vajadzīgu darbu. Negrasos tev gari un plaši klāstīt, ka vara ir bezdibenis, kas ar laiku aprij teju ikvienu, tomēr...

- Nevajag arī, citādi man būs sasodīti daudz sakāmā par tavas nodaļas kapteini.

Zinu. Vakar atnācu pie tevis ne tikai tāpēc, ka esmu ieķēries tevī. Šī operācija, bet jo īpaši virziens, kādu tā ņēmusi pēdējā laikā, man strēgst rīklē kā kauls. Beiliss nenoguris skandina, ka mums vajagot pievērst uzmanību tikai kopainai, bet kāda tam jēga, ja cilvēks paliek akls pret detaļām. -Vebsters pameta skatienu atpakaļ, kur policijas automašīnu pavadībā devās projām mediķu transports. - Dalasa, pievienojot kopainai dažas detaļas, iegūstam gluži citu bildi. Tvarstot policistu slepkavu, tava sadursme ar Rikeru būs neizbēgama.

- Pastāsti man kaut ko jaunu.

- Lai notiek! - Vebsters palūkojās uz Evu. - Es vēlos piedalīties.

- Aizmirsti to!

- Tu maldies, ja uzskati, ka man nevar uzticēties. Un nedomā, ka sagādāšu tev personiska rakstura sarežģījumus.

- Personiska rakstura sarežģījumi mani uztrauc vismazāk. Pat tad, ja es vēlētos tevi iekļaut komandā, man nav attiecīgu pilnvaru.

- Atbildīgie izmeklētāji paši izvēlas sev palīgus.

Pakāpusies soli atpakaļ un ieāķējusi īkšķus bikšu kabatās, Eva vairākkārt nomērīja Vebsteru ar tīši aizvainojošu skatienu.

- Paklau, kad tu pēdējo reizi veici operatīvo uzdevumu?

- Savs laiciņš pagājis, tomēr šis darbs savā ziņā atgādina seksu. Nav iespējams aizmirst kustības un paņēmienus. Vai tev nešķiet, ka es pirms īsa brītiņa palīdzēju glābt tavu ādu?

- Par savu ādu esmu radusi parūpēties pati, tomēr pateicos. Pie velna, kālab tu uzskati, ka man vajadzētu pieņemt tavu piedāvājumu?

- Tālab, ka manā rīcībā ir vairāk informācijas un iespēja iegūt vēl. Nav izslēgts, ka šis būs mans pēdējais Iekšlietu birojā veicamais darbs. Prātoju par iespēju pāriet uz Slepkavību vai Vardarbīgo noziegumu izmeklēšanas nodaļu. Da-lasa, neesmu zemē metams policists. Savulaik esam strādājuši kopā, un mums veicās gluži labi. Dod man iespēju! Tā būs savā ziņā ari vainas izpirkšana.

Eksistēja vismaz ducis iemeslu, lai noraidītu viņa priekšlikumu. Tomēr viens vai divi citi nosvēra svaru kausus par labu Vebsteram.

- Es padomāšu.

- Paldies par to pašu! Tu zini, kur mani atrast. - Jau pagriezies promiešanai, Vebsters panācās pāris soļu atpakaļ un pasmīnēja. - Un neaizmirsti, ka puse nopelnu par šo idiotu arestu pienākas man.

Ar sarauktu pieri lūkodamās viņam nopakaļ, Eva pūlējās izsvērt visus "par" un "pret".

- Leitnante, mēs tā kā būtu beiguši. - Pībodija vai dega ziņkārē. - Vienīgais, kurš vēl stāv pats uz savām kājām, tiks nogādāts iecirknī. Visi ieroči konfiscēti. Mirušo vedīs uz morgu, bet abus ievainotos uz slimnīcu, nodrošinot pastāvīgu policijas apsardzi. Esmu pierakstījusi puisēna vārdu un adresi. Vai gribi, lai sadzertu rokā kādu Bērnu centra pārstāvi, kas varētu ierasties, kad dosies ierakstīt viņa liecību?

- Paga, nesteidzies! Tas jādara kādai neitrālai policistei. Tā kā tika lietots šaujamierocis, labāk būs, ja puika sniegs liecību citai amatpersonai. Es to pieminēšu ziņojumā Vitni-jam. Ķeršos tam klāt, tikllīdz būšu nopratinājusi vienīgo sveikā izsprukušo ķēpausi. Tagad iesim paveikt to, kā dēļ šeit ieradāmies.

- Kā tava kāja?

- Nekāda vaina. - Manīdama Pībodijas vērīgo skatienu, Eva papūlējās neklibot.

- Labi gan, ka Vebsters patrāpījās pie rokas īstā brīdī, vai ne?

- Patiešām labi. Pagaidām pie tā ari paliksim.

- Tu esi priekšniecība, tev labāk redzams.

- Mēģini to neaizmirst arī citreiz, - atverot Kouli namdurvis, Eva atcirta mazliet piktāk, nekā bija radusi runāt ar savu palīdzi. - Un nākamreiz neiedrošinies man piesieties un dzīt pie ārstiem policistu un dumju civilpersonu bara priekšā.

Galvenais, ka es panācu savu, Pībodija nodomāja, tomēr viņai pietika prāta iekost mēli zobos.

Kouli dzīvokļa durvis atvēra nepazīstama sieviete.

-Jā?

- Leitnante Dalasa no Ņujorkas policijas. - Eva pacēla apliecību acu augstumā. - Es vēlētos aprunāties ar misis Kouli.

- Viņa jūtas slikti un nevienu nepieņem.

- Man ļoti žēl, ka esmu spiesta viņu traucēt tik smagā dzīves brīdī, bet man uzticēta viņas vīra slepkavības izmeklēšana. Vēlos uzdot misis Kouli pāris jautājumu, kas palīdzētu ātrāk atšķetināt šo lietu.

- Kārla, kas tur atnācis?

Ienākusi priekšnamā, Petsija palūkojās pa durvju spraugu.

- Ak tā esat jūs? - Viņa nikni atrāva vajā durvis, neklausīdamās otras sievietes bezpalīdzīgi mierinošā dūdošanā. - Kā jūs uzdrošināties ierasties šeit? Kā jūs vispār uzdrīkstaties rādīties manā mājā?

- Petsija, nomierinies! Nāc apgulies. Bet jūs ejiet projām, -sieviete vērsās pie Evas. - Gluži vienkārši pazūdiet!

- Nē, nē, lai tik ienāk! Man viņai šis tas sakāms.

Kad Eva bija pārkāpusi pār dzīvokļa slieksni, pie durvīm stāvošo sieviešu grupiņai steidzīgi pievienojās arī seržants Klūnijs.

- Petsija, centieties saglabāt rāmu garu.

- Kālab man jāpaliek rāmai, ja rīt jāapbedī vīrs, kura piemiņu grasās aptraipīt šī sieviete? Viņa mēģina sagraut viņa reputāciju un nomelnot visu, kam viņš ticēja un veltīja savu dzīvi.

Šoreiz asaras bija nomainījis niknums, un tas atviegloja Evas uzdevumu.

- Misis Kouli, jūs esat maldināta.

- Vai jums šķiet, ka es neko nedzirdu, neredzu un nezinu? -Petsija pavīpsnāja, manīdama, ka Evas skatiens pievēršas Klūnijam. - Nē, ne jau no viņa. Viņš saka, ka jūs tikai darot savu darbu. Bet es gan zinu, kas tas īsti ir par darbu.

- Petsija... - Klūnijs saudzīgi pieskārās sievietes mugurai. - Jūs taču negribēsiet satraukt bērnus, vai ne?

Eva pamanīja, ka bērni šeit ir kuplā skaitā. Divi zīdainī-ši un viens mazliet lielāks mazulis, kas neveikli klumpačoja apkārt. Puišelis, kuru Pībodija iepriekšējā reizē bija vedusi pastaigāties, sēdēja uz grīdas kopā ar aptuveni tāda paša vecuma meitenīti. Abi bērni platām, vērīgām acīm lūkojās uz Evu.

Daudz labprātāk viņa vēlreiz ielaistos tuvcīņā ar četriem bruņotiem vīriem.

Ar pūlēm savaldījusies, Petsija pagriezās pret otru sievieti, kura, droši vien, bija viņas māsa.

- Kārla, varbūt tu būtu tik labiņa un aizvestu bērnus uz parku?

- Man negribas atstāt tevi vienu.

- Ar mani viss būs kārtībā. Lūdzu, izved laukā bērnus. Viņi jau tā pārlieku ilgi nav tikuši svaigā gaisā.

Pēc tam Evas acu priekšā norisinājās kaut kas līdzīgs labi samēģinātai, tomēr visai haotiskai izrādei. Zīdainīši, kas locījās kā ūdenszāles un sparīgi vēcināja mazās, apaļās dūrī-tes, tika ievietoti dvīņu ratiņos. Mazulis, kas tikko bija sācis staigāt un, skaļi smiedamies, nemitīgi krita uz dibena, drošības dēļ tika pie tāda kā aizjūdziņa.

Abiem vecākajiem bērniem tika stingri piekodināts sadoties rokās. Uz īsu brīdi izcēlās pamatīgs juceklis, līdz atradās zēna pazudusī jaciņa. Trokšņu līmenis sasniedza gluži bīstamu pakāpi, tad spēji aprima, kad aiz raibās virtenes bija aizvērušās durvis.

- Es nelūgšu jūs apsēsties. - Petsijas tonis bija stīvs un nepiekāpīgs. - Es nepiedāvāšu jums atspirdzinājumus. Mans vīrs bija labs cilvēks... - Balss nodrebēja un gandrīz aizlūza, tomēr viņa saņēmās un turpināja. - ...Godīgs cilvēks. Viņš nav darījis neko tādu, kas apkaunotu viņa, manu vai mūsu bērnu vārdu.

- Es to zinu, misis Kouli. - Eva iestarpināja, tādējādi apturēdama turpmākos vārdu plūdus. - Viss, ko esmu noskaidrojusi izmeklēšanas gaitā, apstiprina, ka jūsu vīrs bijis lielisks policists.

- Tad kālab jūs izplatāt par viņu tik pretīgus melus? Kā jūs uzdrīkstaties likt visiem - tajā skaitā viņa darbabiedriem -noticēt, ka viņš ņēmis kukuļus?

- Petsija... - Pirms Eva paguva pavērt muti, Klūnijs satvēra sievieti aiz rokas. - Leitnante Dalasa dara savu darbu, gluži tāpat kā to darīja Tādžs. Nāciet un apsēdieties!

- Es gribu saņemt atbildes. - Tomēr viņa ļāva Klūnijam aizvest sevi līdz krēslam. - Esmu to pelnījusi.

- Piekrītu, mem, esat. Šobrīd varu teikt tikai to, ka detektīvs Kouli pildīja slepenu uzdevumu, šā uzdevuma ietvaros izliekoties, ka nelikumīgi ņem naudu. Viņš piedalījās operācijā, kuras mērķis bija atklāt nodaļā iesakņojušos korupciju. Misis Kouli, es uzskatu, ka viņš gājis bojā, pildot dienesta pienākumu. Tieši šāds formulējums tiks ietverts manā oficiālajā ziņojumā.

- Es nesaprotu... - Juzdama, ka acīs riešas asaras, Petsi-ja paslēpa seju rokās. - Es vairs neko nesaprotu.

- Misis Kouli, šobrīd arī es nespēšu sniegt jums sīkākus paskaidrojumus. Teikšu tikai vienu - esmu cieši apņēmusies notvert jūsu vīra slepkavu. Un jūs varat man palīdzēt.

- Es nezinu, kā lai palīdzu. Piedodiet man un, lūdzu, apsēdieties. Es tūdaļ uzlikšu kafiju.

- Nav nekādas vajadzības...

- Man vajag brītiņu pabūt vienai. - Petsija ar pūlēm piecēlās. - Lai padomātu, lai saņemtos. Atvainojiet mani!

- Viņa turas apbrīnojami, - Klūnijs nomurmināja, kad Petsija bija pazudusi virtuvē. - Pat pārlieku apbrīnojami. Droši vien bērnu dēļ. Un tad vēl viss šis...

- Kas īsti, Klūnij? - Eva neapsēdās, bet pievērsās viņam.

- Ko jūs esat viņai sastāstījis?

- Tikai to, ka viņas vīrs bija labs cilvēks, - viņš atcirta.

- Ka jūs darāt to, kas jums jādara. - Klūnijs aprāvās un paslēja roku, itin kā lūgdams brītiņu laika, lai savaldītos. - Paklausieties, man nav ne jausmas, kurš viņai pateicis, ka jūs it kā stāstot briesmu lietas par viņas vīru. Man viņa neko nav teikusi. Zinu tikai to, ka Petsija pirms pāris stundām piezvanīja man, būdama tuvu histērijai. - Paņēmis starp dīvāna spilveniem paslēptu rotaļu mašīnīti, Klūnijs pagrozīja to rokās. - Bērni, - viņš noteica, itin kā atvēlēdams sev vēl vienu mirkli. - Ja mājā ir bērni, nekad nezini, kam gadīsies uzsēsties virsū.

- Seržant, ko viņa vēlējās?

- Mierinājumu un atkārtotu apliecinājumu, ka virs bijis godīgs cilvēks. Galu galā to vēlas visi, kam bijis jāpārcieš smags zaudējums. Es cenšos viņai to sniegt. Pēdējo dienu laikā nodaļā klīst dažādas baumas, tomēr es neesmu tām pievērsis īpašu uzmanību. - Viņš apklusa vēlreiz. - Leitnante, es jūs nepazīstu, un arī tenkas parasti laižu gar ausīm. Tomēr nav mans uzdevums satraukt mirušā tuviniekus. Kopš ierados, esmu visiem spēkiem pūlējies nomierināt Pet-siju.

- Izklausās ticami. Vai jūs varētu nosaukt kaut vienu iemeslu, kura dēļ es ņemtos apmētāt ar dubļiem godīgu policistu, ar kuru pat neesmu bijusi personiski pazīstama?

- Nevaru vis. - Klūnijs nopūtās. - Tieši to es mēģinu iegalvot gan sev, gan arī Petsijai. - Un nodaļas kapteinei arī, viņš nodomāja, tomēr nosprieda, ka gudrāk būs to nepieminēt. - Tā vai citādi, bet simt divdesmit astotajā nodaļā jūs esat uzvandījusi pamatīgas duļķes. To būtu grūti ignorēt.

Petsija atgriezās, nesdama ar kafijas traukiem apkrautu paplāti.

- Tādžs vēlētos, lai es mēģinu palīdzēt, - viņa rāmi noteica. - Lai sadarbojos ar izmeklētāju, kaut arī es patiešām neko nezināju par šo... operāciju.Viņš nestāstīja. Tikai tagad uzzināju par... tiem citiem kontiem. Es... man šķita, ka naudu uz tiem esat pārskaitījusi tieši jūs. Jums taču ir bagāts vīrs. Es biju tik dusmīga.

- Tagad mēs abas tādas esam. - Eva beidzot apsēdās. - Man nepatīk, ja mani izmanto par ieroci, lai jūs sāpinātu un nomelnotu godīgu vīru, kura slepkavu esmu zvērējusi notvert. Kurš jums teica, ka naudu esmu pārskaitījusi es?

- Tā īsti neviens. - Petsija piepeši izskatījās nogurusi un apmulsusi. Niknums bija izplēnējis, pametot vietā tukšumu un apjukumu. - Sarunas karstumā tas paspruka te vienam, te otram. Izrādās, Tādžam nodaļā bijis daudz draugu. Pat es nezināju, ka tik daudz. Visi izturējās tik laipni un mīļi. Ie-

radās pat kapteine, lai paziņotu, ka Tādžam tiks sarīkots oficiāls sēru dievkalpojums.

- Varbūt tieši kapteine Rota apgalvoja, ka es mēģinu nomelnot jūsu vīra godīgo vārdu?

- Nē, nekādā ziņā. Viņa teica tikai to, ka man esot tiesības lepoties ar Tādžu, lai kādas valodas klīstu apkārt. Man šādi vārdi nozīmē ļoti daudz. Šeit pabijuši gandrīz visi Tā-dža kolēģi, vēlēdamies izteikt līdzjūtību un piedāvāt jebkādu iespējamo palīdzību.

- Vai kāds runāja ar jums tieši šodien?

- Jā, bet vislabāko nodomu vadīts. Viņš esot gribējis apliecināt, ka nodaļā simtprocentīgi tic Tādža godīgumam. Sākumā es nesapratu, bet pēc tam viņš sacīja, ka man nevajagot uztraukties par nelāgām baumām, ko izplata jūsu kantoris. Tas man bija kā zibens spēriens. Viņš pat mēģināja mīkstināt savus vārdus, kad manīja, ka es neko nezinu, bet galu galā es piespiedu viņu visu izstāstīt.

- Sakiet, kurš tas bija?

- Negribu nevienam sagādāt nepatikšanas. - Sažņaugusi plaukstas, Petsija mēģināja izlemt, kam dot priekšroku - lojalitātei pret vīra kolēģi vai iespējai sekmēt izmeklēšanu. - Detektīvs Džerijs Vērnons. Bet viņš tikai centās man palīdzēt.

- Saprotu. Vai viņš bija tuvs jūsu vīra draugs?

- Nedomāju vis. Ne īpaši. Tādžs reti tikās ar kolēģiem ārpus darbalaika. Dažus kopā ar sievām mēs reizēm uzaicinājām pusdienās.

- Man būtu ļoti noderīgi uzzināt, kurus viņš uzskatīja par draugiem.

- Labi. - Pamazām nomierinādamās, Petsija nosauca dažus uzvārdus.

- Petsija, vai jūs grasāties mani aizvainot? - Klūnijs vaicāja.

- Bez šaubām, jūs arī, Ārt. - Petsija pieķērās viņa rokai kā pēdējam salmiņam.

- Tādžs draudzējās ar manu dēlu, - Klūnijs paskaidroja. - Reizēm viņi uzaicināja ari mani, vecu vīru, kopā iedzert kādu aliņu. Tomēr lielākoties Tādžs bija īsts mājās sēdētājs.

- Misis Kouli, jūs stāstījāt, ka Tādžs tonakt jums zvanījis un teicis, ka pēc darba "Šķīstītavā" viņam norunāta tikšanās.

- Tiesa, tikai viņš nepateica, ar ko grasās satikties, un es arī nevaicāju. Laikam jau biju mazliet pagurusi no tā, ka vīrs tik daudz strādāja un tik maz bija mājās. Sarunas sākumā izturējos mazliet pastrupi, bet viņam tomēr izdevās uzlabot man omu. Tas viņam izdevās vienmēr, - Petsija, skumji pasmaidīdama, atzina. - Tādžs apsolīja, ka drīz vien pametīs papilddarbu, jo būs ieguvis to, ko vēlējās. Es nodomāju, ka runa ir par naudu, kas vajadzīga jaunam dzīvoklim. Sarunas beigās vēl piekodināja, lai viņa vietā noskūpstot mazos un piebilda: "Es tevi mīlu, Petsija." Tie bija pēdējie vārdi, ko viņš man pateica. Tagad es domāju, ka šādas atvadas bijušas tieši viņa garā.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Pieklājīgais uzbrucējs glītajā mētelī izrādījās kāds Elmors Rigss. Aša dosjē pārbaude apliecināja, ka tas patiešām ir viņa īstais vārds. Rigss bija dzimis pirms trīsdesmit deviņiem gadiem Kanādas pilsētā Vankūveīā.

Savulaik šim vīram bija radusies neliela nesaprašanās ar Kanādas varas iestādēm par sprāgstvielu nelikumīgu transportēšanu pāri valsts robežai. Zināmu laiciņu nosēdējis cietumā, viņš tika attaisnots un pārcēlās uz Ņujorku.

Rigss dzīvoja kārtīgā, mēreni turīgā priekšpilsētā pilsētas ziemeļos, bet ailē par profesiju dižojās ieraksts "drošības konsultants".

Eva nodomāja, ka algotam slepkavam tā šķiet visai savdabīga profesijas izvēle.

Apbruņojusies ar šo informāciju, viņa devās uz pratināšanai atvēlēto telpu bloku, kur bija norunājusi satikties ar Fīni-ju, lai kopīgiem spēkiem krietni papurinātu šo Elmoru Rigsu.

Nokāpdama no eskalatora, Eva gandrīz uzskrēja virsū Vērnonam.

- Esat aizmaldījies no savas teritorijas, detektīv?

- Jūs domājat, ka mani var tik viegli iebiedēt? - Vērnons nāca virsū tik draudīgi, ka vairāki garām ejoši Evas kolēģi nogaidoši sastinga pussolī.

Eva nomierināja viņus ar rokas mājienu.

- Nudien nezinu, Džerij. Jūs patiešām izskatāties iebiedēts.

- Visi zina, ka jūs apmētājat ar dubjiem mūsu nodaļu. Jūs esat biroja roklaiža. Ja plānojat iegāzt mani gluži tāpat kā Kouli un Milsu, iesaku vispirms kārtīgi apdomāties. Esmu sazinājies ar mūsu nodaļas juristu, un mēs drīz vien piespiedīsim jūs pie sienas.

- Ak vai, Vērnon, nu man patiešām sametās bail. Tikai ne nodaļas juristu! - Viņa noskurinājās tēlotās šausmās.

- Tu vairs nečiepstēsi tik pārgudri, kad mēs iesūdzēsim tevi tiesā un es sākšu pieprasīt naudu tavam bagātajam vīriņam. Veikli gan tu viņu noķēri uz āķa.

- Ak dievs, Pībodija, tiesas prāva! Es ģībstu.

- Nekas, leitnante, ģībsti droši, es uztveršu.

- Viņi atņems tev zīmotni, - Vērnons ņirdza. - Gluži tāpat kā pagājušo reizi, tikai šoreiz tu to vairs nedabūsi atpakaļ. Pirms viss būs cauri, tu pagūsi vēlēties, kaut nekad nebūtu dzirdējusi manu vārdu.

- Nekas vēl ne tuvu nav cauri, Džerij. - Eva mīlīgi pasmaidīja. - Un nekur tu man nespruksi. Kad Rikeram nāks ausīs, ka esmu atklājusi tavus daudzos noguldījumu kontus un pierādījusi, no kurienes naudiņa nākusi, viņš nudien nebūs laimīgs. Diezin vai nodaļas jurists daudz līdzēs, ja tev iznāks darīšana ar Rikeru.

- Nieki, tev nav nekādu pierādījumu. Tu mani mēģini paķert uz muļķi. Man sen ir skaidrs, ka tu gribi iesēsties Rotas krēslā, tāpēc gāz mums virsū visādas cūcības. Viņa arī tā domā.

- Kad grasīsies sūdzēt mani tiesā, katrā ziņā piemini arī to, ka es uz labu laimi izvēlējos tevi un nolēmu bez atlikuma veltīt savu dzīvi vienam vienīgam mērķim - izpostīt gan tavu karjeru, gan visu simt divdesmit astoto nodaļu, lai visbeidzot varētu iesēsties priekšnieka krēslā. Tas noteikti atstās lielu iespaidu. - Pievirzījusies mazliet tuvāk, Eva ieurba skatienu Vērnona sejā. - Tomēr vispirms iesaku laicīgi padomāt par savas ādas glābšanu. Kukuļos saņemtā nauda nepalīdzēs, jo esmu devusi rīkojumu iesaldēt tavus kontus. Un neaizmirsti, ka esmu vienīgā no taviem vajātājiem, kam ir vismaz minimāla interese saglabāt tevi pie dzīvības. Kamēr es došos frontālā uzbrukumā, Rikers tev uzglūnēs no mugurpuses. Un neaizmirsti ari par slepkavu, kas vajā korumpētos policistus. Tu nezini, no kuras puses uzbruks viņš.

- Cūcīgi meli!

Vērnons pacēla dūres, un Eva izaicinoši izslēja zodu.

- Es nesākšu pirmā, - viņa klusi teica. - Bet tu nekautrējies.

- Es tevi nolīdzināšu ar zemi. - Tomēr viņš pakāpās soli atpakaļ un nolaida dūres. - Ar tevi ir cauri. - Aizbrāzies garām, Vērnons uzlēca uz lejupejošā eskalatora.

- Nekā nebija, bet ar tevi gan tas var notikt visai drīz, -Eva nomurmināja. - Vajadzēs iesēdināt viņam astē pāris vīru. Negribu, lai viņš izbailēs sastrādā kaut kādas muļķības. -Eva izapļoja saspringtos plecus. - Vai zini, uz ko man tagad nesas prāts?

- Likt trūkties kādam paštaisnam mērkaķim?

- Tu esi attapīga. Liksim Rigsam krietni pasvīst.

- Tu atkal klibo.

- Aizveries, nekliboju vis.

Eva - nolādēts - patiešām klibodama, sasniedza "A" pratināšanas telpu, kur Finijs, īsinādams laiku, grauza riekstus no neiztrūkstošās turziņas.

- Saki, kas tevi aizkavēja?

- Mīlīga aprunāšanās ar tuvu draudziņu. Vai Rigss izsaucis advokātu?

- Nē, tomēr viņš izmantoja iespēju piezvanīt vienīgo likumā paredzēto reizi. Apgalvoja, ka esot zvanījis sievai. Tā vien šķiet, ka šo tipu nebūs viegli izsist no sliedēm. Viņš ir no pieklājīgajiem. Vēss un apveltīts ar smalkām manierēm.

- Rigss ir kanādietis.

- Ak tā? Tad viss ir skaidrs.

Viņi iegāja telpā, kur pacietīgi gaidīja aizturētais, sēdēdams nožēlojami neērtā krēslā.

- Labdien, mister Rigs, - Eva apsveicinājās, ieņemdama vietu aiz rakstāmgalda.

- Priecājos jūs redzēt, leitnante. - Viņš pameta skatienu uz Evas biksēs izplēsto caurumu. - Žēl gan, bikses pagalam. Tās jums lieliski piestāv.

- Jā, man arī žēl - Eva ieslēdza diktofonu un nolasīja ierastos ievadvārdus. - Iztiksim bez advokāta, Rigs?

- Šoreiz jā, bet pateicos par apvaicāšanos.

- Vai jūs izprotat savas likumā paredzētās tiesības un pienākumus?

- Pilnīgi. Vispirms ļaujiet atzīt, ka es dziļi nožēloju savu rīcību.

Gudrs gan, Eva nodomāja. Šeit nebija darīšana ar parastu biezpauri.

- Patiešām?

- Patiešām. Es nožēloju to, kas notika šodien. Pats par sevi saprotams, ka man nenāca ne prātā nodarīt jums vai kādam citam miesas bojājumus. Tagad saprotu, ka, izvēloties tuvoties jums tādā veidā, esmu rīkojies ļoti neapdomīgi un muļķīgi. Es vēlētos jums atvainoties.

- Tas patiešām izklausās cildeni. Bet kā tas gadījās, ka jūs, bruņojies ar aizliegtiem ieročiem, braukājāt pa Ņujorkas ielām, perinādams nodomu veikt uzbrukumu policijas virsniekam?

- Baidos, ka tur vainojama nelāgā kompānija, - Rigss paziņoja ar lēnprātīgu smaidu lūpās. - Man nav attaisnojuma nelegālu ieroču uzglabāšanai.Tomēr vēlos teikt, ka darba specifikas pēc - esmu konsultants drošības jautājumos - man bieži vien iznāk darīšana ar krimināliem elementiem un tiem atņemtiem ieročiem. Protams, man būtu vajadzējis nodot šos ieročus attiecīgām varas iestādēm.

- Kur jūs ņēmāt ieroci, ko grasījāties izmantot šodien?

- No cilvēka, kuru jūs nogalinājāt. Viņš nolīga mani tikai šorīt no rīta.

- Tātad jūs nolīga puisis, kas gāja bojā?

- Jā. Protams, piekrītot veikt šo darbu un saņemot komisijas naudu, man nebija ne jausmas, ka esat policiste. Man teica, ka darīšana esot ar bīstamu personu, kas draudot nodarīt miesas bojājumus viņam un viņa ģimenei. Tagad ir skaidrs, ka esmu apzināti maldināts. Baidos, ka pārlieku viegli noticēju viņa pasaciņai. Tas neliecina neko labu par manām spriešanas spējām.

- Kālab tad jūs uzbrukuma brīdī lietojāt uzrunu "leitnante", ja nezinājāt, ka esmu policiste?

- Neko tamlīdzīgu neatceros.

- Tātad jūs gluži vienkārši uzņēmāties izpildīt ikdienišķu darbu. Kā sauca puisi, kurš jūs nolīga?

- Hegertijs, Klerenss Hegertijs. Vismaz viņš nosauca šādu vārdu. Varat iedomāties, cik satriekts jutos brīdī, kad atskārtu, ka esmu maldināts un viņa nodoms nebūt nav ar spēka demonstrēšanu pabaidīt sievieti, kas apdraud viņa ģimeni?

- Baidos, ka pabaidīšana patiešām izdevās lieliski, - Eva piekāpīgi piebalsoja. - Mani patiešām var viegli nobiedēt, sagrābjot bērnu un turot tam pie kakla šaujamo.

- Viss risinājās tik strauji. Es biju šokā, redzēdams notiekošo. Ar nožēlu jāatzīst, ka nespēju reaģēt tik ātri. Acīmredzot šis Hegertijs - vai kā nu viņu patiesībā sauc - nav bijis tas, par ko uzdevās. Ja kāds spēj izturēties pret bērnu tik necilvēcīgi... - Rigss aprāvās, bēdīgi pagrozīdams galvu.

- Es patiešām priecājos, ka jūs viņu nogalinājāt, leitnante. -Seju atkal apmirdzēja smaids.

- Domāju gan, ka jūs nezināt, kur likties aiz lieliem priekiem. - Eva paliecās uz priekšu. - Rigs, vai patiešām jums šķiet, ka jūs paglābs tik neveikli sacerēta pasaciņa?

- Kāpēc pasaciņa? Ja jums nepieciešams dokumentārs apstiprinājums manām neilgajām darba attiecībām ar misteru Hegertiju, ar prieku uzrādīšu jums attiecīgu līgumu. Mani papīri allaž ir nevainojamā kārtībā.

- Par to es nebrīnos.

- Protams, tas nekādā ziņā nemazina manu atbildību par notikušo. Skaidrs, ka man būs jāzaudē licence. Droši vien zināms laiks būs jāpavada cietumā vai vismaz mājas arestā. Esmu gatavs izciest likuma piespriesto sodu.

- Jūs strādājat Maksa Rikera labā.

- Baidos, ka nespēju atcerēties šo vārdu. Ja misters Ri-kers kādreiz ir izmantojis manus profesionālos pakalpojumus, ziņas par to būs atrodamas dokumentācijā. Ar prieku nosaukušu drošības kodus, lai jūs varētu veikt šādu pārbaudi.

- Rigs, jūs gaida vismaz divdesmit pieci gadi cietumā.

- Es tomēr ceru, ka taisnā tiesa nebūs tik barga, jo brīdī, kad tiku nolīgts, man nebija zināmi tā puiša patiesie nolūki. Un es nebiju tas, kurš mēģināja nodarīt kaut ko ļaunu puisēnam. Esmu kļuvis par krāpšanas upuri. - Itin kā padodamies paceļot rokas, Rigss prata saglabāt apbrīnojamu mieru. - Tomēr esmu gatavs saņemt nodarījumam atbilstošu sodu.

- Tātad jūs uzskatāt, ka tas būs prātīgāk, nekā ņemt tādu galu kā Lūiss?

- Piedodiet, vai es būtu pazīstams ar šo cilvēku?

- Viņš jau kļuvis par barību tārpiem. Un mēs abi lieliski zinām, ka Rikers var neceremonējoties izdarīt ar jums to pašu.

- Piedodiet, leitnante, bet es nesaprotu, par ko patlaban ir runa.

- Tad atkārtosim visu no sākuma, lietojot vienkāršus nepaplašinātus teikumus.

Ļaudama Fīnijam laiku pa laikam sevi nomainīt, Eva apstrādāja Rigsu vismaz stundu, izmēģinādama gan bardzību, gan laipnību.

Rigss nesvīda un nemainīja savā stāstā ne vārda. Šķita, ka viņi pratina lieliski ieprogrammētu robotu.

- Vediet viņu projām, - Eva beidzot norīkoja, izsoļoda-ma no pratināšanas telpas.

- Šis nepadosies, - viņa teica, pievienodamās Fīnijam. - Šajā reizē Rikers atsūtījis vismaz vienu, kuram ir smadzenes galvā. Tomēr arī Rigss nespēja pilnīgi kontrolēt situāciju. Viņš negaidīja, ka tas aptaurētais mērkaķis sagūstīs zēnu. Tātad tiem citiem ar smadzenēm tā ir, kā ir. Parūpējies, lai abiem ievainotajiem tiek divkāršota apsardze, un uzzini jaunāko informāciju par viņu stāvokli.

- Izmantodams laba advokāta pakalpojumus un cieši turēdamies pie savas versijas, Rigss diezin vai dabūs pat piecus gadus.

- Es to zinu, un viņš arī zina. Pašapmierināts kuņas dēls. Pārbaudīsim dosjē tiem diviem, kas vārtās slimnīcā, noskaidrosim, kāda līmeņa spēlētāji ir viņi.

- To izdarīšu es. Tā kā mums nav vajadzīga lieka uzmanība, centīšos iztikt bez darba datora.

- Piekrītu. Iešu rakstīt ziņojumu un pēc tam braukšu uz mājām. Manās rokās nonākuši daži jauni pavedieni, kurus būs vērts papētīt tuvāk.

Eva pabeidza rakstīt ziņojumu krietni pēc darbalaika beigām. Aizsūtījusi mājās Pībodiju, viņa brauca lejā uz garāžu, niknodamās par sāpēm savainotajā kājā. Arī galva smeldzīgi dunēja, bet tā vēl šķita tikai pusbēda.

Tikusi līdz garāžas stāvam un uzmetusi skatienu savai mašīnai, Eva bija gatava spļaut zili melnu.

- Nolādēts! Nolādēts!

Viņa lietoja šo mašīnu tikai astoņus mēnešus. Tas bija gaužām neizskatīgs, reiz jau sasists un pēc tam salabots braucamais, tomēr Eva bija pie tā pieradusi.

Tagad mašīnas pārsegs, bagāžnieks un durvis bija iedauzītas uz iekšu, riepas sagrieztas, bet aizmugurējais stikls izskatījās tā, it kā būtu apstrādāts ar lāzerpistoli.

Un tas viss bija noticis apsargājamā, ar novērošanas kamerām nodrošinātā policijas garāžā.

- Oho! - No aizmugures viņai pienāca klāt kolēģis Bak-sters. - Dzirdēju, ka šodien tev bijis neliels starpgadījums, bet nezināju, ka pie viena esi sasitusi arī mašīnu. Apgādes daļa nudien tev neglaudīs galviņu.

- Es to nesasitu. Pie velna, kā gan tas iespējams, ka šeit kāds ienāk un vienā mierā sadauza manu mašīnu lupatās? -Kad Eva spēra soli tuvāk, Baksters sagrāba viņu aiz rokas.

- Labāk nestreb karstu un piezvani sprāgstvielu neitralizētajiem. Šoreiz tev patrāpījies varen temperamentīgs pretinieks. Varbūt mašīnā ir ievietota bumba?

- Tev taisnība. Ja autiņš uzies gaisā, viņi nemūžam nedos man citu. Apgādes daļa mani necieš ne acu galā.

Mašīnā spridzekļa nebija, turklāt Evai pat izdevās iegūt jaunas riepas. Tiesa, tikai tāpēc, ka apgādes daļas puišus izsauca Baksters, kurš lieliski prata apvārdot viņiem zobus. Kamēr divi īgni darbinieki mainīja riepas un veica gaužām sarežģītas manipulācijas, lai durtiņas atkal vērtos vaļā un ciet, Eva devās pārbaudīt novērošanas kameru ierakstus.

Viņai tika paziņots, ka novērošanas sistēmā uz īsu brīdi gadījies misēklis.

- Ko viņi saka? - apvaicājās Baksters, kad Eva atgriezās garāžā.

- Misēklis kameras darbībā, piecpadsmit minūtes ilgs cīruļputenis un bloķēta audioiekārta. Viss minētais attiecas tikai uz šo garāžas līmeni. Viņi neko nav pamanījuši. - Evas acis patlaban atgādināja zalgojošas dzeltenbrūnas spraudzi-ņas. - Es parūpēšos, lai nākamreiz viņi tomēr kaut ko pamana. Bakster, manis dēļ nekavējies.

- Dalasa, tā, protams, ir tava spēle, bet arī mēs, pārējie, gribam tajā piedalīties. Tev kaut kas jādara ar kāju. Tu klibo.

- Nekliboju vis. - Eva nopūzdamās atrāva vaļā sabendētā auto durtiņas. - Paldies tev!

- Vai tad es nesaņemšu atvadu skūpstu?

- Saņemsi, dārgumiņ, kā nu ne. Panāc tikai šurp!

Baksters smiedamies atkāpās.

- Skaidrs, ka es dabūšu pa ausi. Vai tu brauc uz mājām?

-Jā.

Baksters devas pie savas mašīnas.

- Man arī šodien darīšanas tajā pusē. - Tomēr viņa ikdienišķais tonis nespēja piemuļķot Evu. - Es tevi pavadīšu.

- Man nav nepieciešama aukle.

- Man ir darīšanas tajā pusē, - Baksters stūrgalvīgi atcirta, sēzdamies mašīnā.

Eva gribēja sadusmoties, tomēr nez kāpēc nespēja to izdarīt. Ceļā uz mājām viņa neļāva sev atslābināties, modri raudzīdamās pēc nelūgtiem sekotājiem un gatavodamās atvairīt uzbrukumu. Tomēr viss šķita mierīgi - ja neņem vērā svelpjošās skaņas dzinējā, kad mašīnas ātrums pārsniedza trīsdesmit jūdzes, un savādos būkšķus, kas atskanēja, izdarot kreiso pagriezienu.

Uz atvadām pamājusi Baksteram, viņa iestūrēja auto mājas vārtos, nospriezdama, ka pateiksies par kolēģa laipnību, uzdāvinot viņam no Rorka krājumiem paņemtu skotu viskija pudeli.

Arī man pašai nekaitētu kaut ko iedzert, Eva nodomāja, vērdama vaļā parādes durvis. Sacīsim - glāzi labi atdzesēta vīna, ko varētu apvienot ar ašu, atslābinošu peldi.

Nezin kāpēc uzmācās sajūta, ka šī būs īpaši gara nakts.

- Man radies iespaids, - iesāka Samersets, - ka esat iekļuvusi transportlīdzekļu negadījumā.

- Jums radies aplams iespaids. Negadījumā iekļuva mans auto, nevis es. - Viņa noliecās, lai paņemtu rokās runci Ga-lahedu, kas bija zibenīgi izšāvies caur namziņa kājām, lai apsveicinātos ar Evu. Paberzēdama vaigu gar dzīvnieka mīksto kažoku, Eva sāka justies mazliet labāk. - Kur ir Rorks?

- Viņš vēl nav pārradies mājās. Ja jūs būtu ielūkojusies viņa darbu sarakstā, tad zinātu, ka Rorks atgriezīsies, agrākais, pēc stundas, šīs bikses ir pagalam.

- Jā, to man jau daudzi ir teikuši. - Nolikusi kaķi zemē, Eva novilka virsjaku, nevērīgi uzsvieda apģērba gabalu uz kāpņu margām un, dodoties uz pagrabstāvā ierīkoto baseinu, pameta Samersetu stāvam.

- Jūs klibojat.

Eva neapstājās, tomēr iepriecināja sevi, izgrūzdama īsu, spalgu kliedzienu.

Pelde palīdzēja. Pēc tam Eva, izmantodama vienatnes bridi, pamatīgāk aplūkoja savainoto kāju. Bija jāatzīst, ka ārsts savu darbu paveicis nevainojami. Kaut arī kāja velnišķīgi sāpēja, bija skaidrs, ka brūce sadzīs bez sarežģījumiem.

Uz ķermeņa šur tur vidēja zilumi un nobrāzumi. Droši vien dažus no tiem bija atstājis mežonīgais pagājušās nakts sekss. Ja jau tā, viņai šodien bija izdevies tikt cauri samērā viegli. Juzdamās daudz labāk, viņa uzvilka peldmēteli un, saudzēdama kāju, pretēji paradumam, uzbrauca guļamistabā ar liftu.

Kad atvērās lifta durtiņas, viņa gandrīz ieskrēja krūtīs Rorkam, kas grasījās braukt lejā.

- Sveika, leitnante. Gribēju tev pievienoties.

- Es jau paguvu krietni nopeldēties, bet man nekas nebūs pretī pasēdēt malā un paskatīties. Ja vien tu peldēsies kails.

- Varbūt vēlāk tomēr paplunčāsimies kopā? - Rorks iestūma Evu guļamistabā. - Kas noticis ar tavu mašīnu?

- Man nav pierādījumu, tomēr nojaušu, ka tas ir Rikera pirksts. Pēc darba ieraudzīju autiņu briesmīgā skatā. Laikam jau mēs viens otram drausmīgi krītam uz nerviem. - Eva devās pie iebūvētā drēbju skapja.

- Kāpēc tu klibo?

Eva izmisīgi pārgrieza acis, tomēr noturējās, netriekdama galvu pret sienu.

- Esmu savainojusi ceļgalu. Paklau, es gribu apģērbties un kaut ko iedzert. Pēc tam tu visu dabūsi zināt. - Vilkdama nost peldmēteli, viņa atcerējās arī par pārējām skrambām un zilumiem. - Šodien iekļuvu nelielās nepatikšanas, tālab esmu drusku apdauzījusies. Tikai nedusmojies uz mani.

- Darīšu, ko varēšu. - Uzmetot skatienu Evas ķermenim, viņš nopūtās. - Ļoti krāsaini un izteiksmīgi ornamenti. Gulsties!

- Nekā nebija.

- Eva, gulsties, citādi man vajadzēs tevi nokautēt. Es apstrādāšu skrambas, un viss būs kārtībā.

Eva pagrāba kreklu.

- Paklau, draugs, šodien es zaudēju lielisku izdevību izkauties. Varbūt izmantot tevi? - Tomēr Eva tūdaļ nometa kreklu, kad Rorks paspēra soli uz viņas pusi. - Labi jau labi. Man nav īstā noskaņojuma kauties. Ja grasies tēlot dak-terīti, vispirms iedod man kādu stiprāku malku. - Aizklibojusi līdz gultai, Eva iegāzās tajā uz mutes. Cerēdama Rorku mazliet aizkaitināt, viņa paģērēja īpaši augstprātīgā tonī: - Vīnu. Labi atdzesētu baltvīnu.

- Esmu šeit, gatavs pakalpot. - Ielējis vīnu, Rorks iemeta glāzē pretsāpju tableti, zinādams, ka tas savukārt saniknos Evu. Sadabūjis visu nepieciešamo brūču apkopšanai, viņš apvēla Evas augumu otrādi.

- Guli mierīga un nečīksti!

- Es nečīkstu.

- Tikai paretam, - Rorks miermīlīgi piekrita. - Bet tad, kad tu čīksti, kvalitāte ar uzviju atsver kvantitāti.

Kamēr viņš apstrādāja ar dziedinošu ziedi dziļākās skrambas, Eva lēni malkoja vīnu.

- Dakter, vai negribi man pievienoties?

- Mazliet vēlāk. Tas būs mans honorārs.

Iztukšojusi glāzi līdz pusei, Eva beidzot atskārta Rorka viltību.

- Ko tu tur esi iemetis? - viņa uzstāja. - Skaidrs, pretsāpju līdzekli. - Redzēdams, ka Eva noliek glāzi, Rorks satvēra viņu aiz matiem, atgāza galvu un salēja atlikumu rīklē.

Eva aizelsdamās rīstījās.

- Es ienīstu zāles.

- Toties man tās briesmīgi patīk. Griezies uz vēdera!

- Iepūt man pakaļā.

- Dārgā, labprāt, ja vien tu apgriezīsies otrādi.

Evai bija jāsmejas. Viņa paklausīja, negribīgi atzīdama, ka sāpes pamazām pierimst. Vēl labāk kļuva tad, kad viņa sajuta tvirto, izveicīgo muti pārslīdam pēcpusei.

- Turpini tādā pašā garā, - viņa uzaicināja.

- Vēlāk. Vispirms gribu panākt, lai tev vairs nekas nesāp.

- Es jūtos normāli.

- Es gribu mīlēties ar tevi, Eva. - Rorks vēlreiz saudzīgi apgrieza viņu otrādi un noliecās pāri. - Lēni, pamatīgi un ilgi, ilgi. Bet pirms tam gribu panākt, lai tu justos ne tikai gluži vienkārši normāli, bet daudz, daudz labāk.

- Es jau tagad sāku justies lieliski. - Eva pastiepa rokas apskāvienam, bet Rorks uzrāva viņu sēdus.

- Pastāsti man, kas šodien notika.

- Ja jau tu negrasies nekavējoties mesties man virsū, es apģērbšos.

- Pietiks ar rītasvārkiem. Tu jutīsies ērtāk brīvā apģērbā. Un man vēlāk nevajadzēs lieki nopūlēties, tevi izģērbjot.

Bija grūti strīdēties pretī tik dzelžainai loģikai, tālab Eva uzvilka rītasvārkus un piegāja pie tālruņa, lai palūgtu atnest vakariņas.

- Ko tu vēlētos?

- To pašu, ko tu, pateicos.

Eva pasūtīja makaronus ar pikanto mērci. Kad ēdiens tika atnests, Eva kopā ar Rorku apsēdās ieturēt maltīti, lai stiprinātos gaidāmajai naktij un pastāstītu viņam par to, kas bija noticis dienā.

Viņš klausījās, nebilzdams ne vārda, un šī klusēšana lika notērpot skaustam. Tomēr Eva turpināja ēst, kaut arī gardā maltīte sāka sprūst rīklē kā ķepīga masa.

- Gribu pārbaudīt dažas jaunas versijas, tālab gluži vai kalns no pleciem novēlās, pārliecinoties, ka policijas šefs man uzticas un atbalsta. Tas, kā viņš smalki, bet nepārprotami nolika pie vietas un patrieca Beilisu, nudien ielīksmoja sirdi. To var tikai apbrīnot.

- Eva.

Viņa ielūkojās acīs, kas bija aukstas kā ziema, zilas kā aizsalis okeāns. Dīvaini gan, viņa nodomāja, sadursme ar četriem bruņotiem vīriem bija gluži vienkārši paaugstinājusi adrenalīna līmeni asinīs, bet viens vienīgs Rorka skatiens satricināja viņu līdz sirds dziļumiem.

- Rikers ir uzbrucis tev trīs reizes. Lai gan tev tas nepatiks, būšu spiests darīt kaut ko lietas labā.

- Divas reizes, - Eva izlaboja. - Trešo reizi cieta tikai mana mašīna. Turklāt abas reizes virsroku guvu es. Tomēr esmu jau paredzējusi tavu reakciju. Esmu spiesta atgādināt, ka policistiem ir uzbrukuši agrāk un uzbruks ari turpmāk. Tavai personiskai saiknei ar Rikeru te nav nekādas nozīmes.

- Tu kļūdies. - Rorka balss skanēja maldinoši rāmi.

- Bet tā kā no tā nav iespējams izvairīties, gribu, lai tu strādātu kopā ar mani.

Bija jūtams, ka Rorka augums trīs aizturētās dusmās.

- Vai tas ir mēģinājums nomierināt mani, Eva?

- Nē, sasodīts, taču, nē. Izbeidz skatīties uz mani ar tādām acīm, tu bojā man apetīti. - Eva nometa dakšiņu. - Es patiešām labprāt izmantotu tavu palīdzību. Turklāt es tev to lūdzu jau agrāk, vai ne? Kas tad ir manījies? Tikai tas, ka viņš uzsūtīja man vēl vienu rīkļurāvēju bandu, ar kuru es atkal tiku galā. Domāju, ka tas gan viņam briesmīgi kremt. Ja mēs abi paraudzītos uz notiekošo no viena skatpunkta un darbotos kopā, abi iegūtu to, ko vēlamies. Protams, tu nedabūsi tieši to, ko vēlies, proti, iespēju izcepināt Rikera aknas uz lēnas uguns. Tomēr mēs varētu iet vismaz tiktāl, cik atļauj likums.

- Likums ir mēraukla tev, nevis man.

- Rork... - Evas plauksta uzgūla viņa rokai. - Es tikšu galā ar Rikeru arī bez tevis, tomēr tad tas neies tik ātri un nesniegs man tādu apmierinājumu. Arī tu spētu tikt ar viņu galā bez manis. Varbūt tas būtu ātrāk un tev pašam tīkamāk, tomēr mēģini iztēloties Rikeru, kam viss atlikušais mūžs jāpavada krātiņā. Varbūt tas būtu daudz bargāks sods nekā ātra nāve no lodes.

Viņš brītiņu padomāja.

- Nē.

- Tu esi drausmīgs cilvēks, Rork. Patiešām drausmīgs.

- Tomēr es pieņemu tavu priekšlikumu strādāt kopā, leitnante. Atkarībā no tā, kā mums abiem veiksies, es mēģināšu noticēt tam, ka Rikeram ieslodzījums varētu būt visbargākais sods. Tikai zini vienu - tas man maksās daudz vairāk, nekā tu spēj iedomāties.

- Zinu. Paldies tev!

- Nevajag pateikties, iekams nebūsim sasnieguši mērķi. Ja neiznāks tā, kā to gribi tu, ķeršos pats vērsim pie ragiem. Tagad saki, kādu palīdzību tu no manis gaidi.

Eva izpūta neviļus aizturēto elpu.

- Vispirms es gribu uzzināt, kālab birojs sūtīja Kouli uz "Šķīstītavu". Kas vai kurš šajā klubā ir tas, ko viņi vēlējās atmaskot? Beiliss šodien ieminējās par Rikera saistību ar klubu, bet tu man teici, ka esi pārtraucis visus kopīgos darījumus jau pirms desmit gadiem.

- Tas tiesa, turklāt paņemdams sev līdzi arī vairākas visai ienesīgas biznesa nozares, kas pēc tam tika vai nu pārdotas, vai reorganizētas. Runājot par "Šķīstītavu" - patlaban Rikeram nav nekāda sakara ar šo klubu. Tomēr savulaik bija. Redzi, pirms pieciem gadiem es to nopirku no viņa. Tas tā, tēlaini izsakoties, - Rorks piemetināja, redzēdams, ka Eva blenž pretī ar pavērtu muti. - Pareizāk sakot, mani pārstāvji nopirka to no viņa pārstāvjiem.

- Rikeram agrāk piederēja "Šķīstītava"? Un tu man to nepateici?

- Leitnante, atļaujiet piezīmēt, ka jūs neuzdevāt šādu jautājumu.

- Ak dievs, - Eva noburkšķēja, ātri pieceldamās un sākdama mērot soļiem istabu - kustoties domas raisījās labāk.

- Kad tika nogalināts tas tavs Kouli, man ne prāta nenāca saistīt notikušo ar Rikera vārdu, un šāda fakta pieminēšana šķita nebūtiska. Klubs, kas man pieder jau piecus gadus, ir kapitāli izremontēts un pārveidots, nomainīts arī viss personāls.

- Ja viņš mēdza izmantot klubu par piesegu savām mahinācijām, varbūt tajā joprojām mēdz apgrozīties un slēgt darījumus viņa cilvēki?

- Man nekas tamlīdzīgs nav nācis ausīs. Ja nu vienīgi varētu būt runa par ļoti nesvarīgiem darījumiem.

- Klubā aizgāja bojā policists. Tas vairs nav nesvarīgi.

- Mājienu sapratu.

- Kālab Rikers pārdeva klubu?

- Papētījis situāciju, es konstatēju, ka klubs sācis nest zaudējumus. Viņš bieži vien mēdza atbrīvoties no mazāk ienesīgiem īpašumiem un uzņēmumiem. Stap citu, tā ir normāla uzņēmējdarbības prakse.

- Ja jau viņš tevi tik ļoti necieš, kālab tad piekrita pārdot klubu tev?

- Pircēja vārdu Rikers uzzināja tikai pēc līguma noslēgšanas. Droši vien viņš nebija sajūsmā, bet - kas darīts, padarīts. - Rorks apklusa, kaut ko pie sevis pārdomādams. - Nav izslēgts, ka tieši viņš palaida apkārt valodas, ka klubs tiek izmantots nelikumīgu darījumu slēgšanai, cerēdams tādējādi kaitēt man. Tas šķiet pilnīgi ticami. Nogaidījis brīdi, kad klubs pēc pārveidošanas sāka nest peļņu, viņš mēģina izpostīt šo biznesu. Rikers ir pacietīgs un prot gaidīt īsto brīdi kaut vai gadiem ilgi.

- Tā kā Rikeram ir sakari policijā, viņš ieguva ruporu, caur kuru izplatīt šīs baumas. Tās padzirdējis, Iekšlietu birojs uzsāka operāciju un nosūtīja uz "Šķīstītavu" Kouli. Iecere nostrādāja. Un tagad aizvien vairāk sāk likties, ka nabaga puisis dabūjis galu ne par šo, ne to.

- Nekas, tu parūpēsies, lai tā nebūtu. - Rorks piecēlās kājās.

- Tev taisnība. Tagad vēlos pārbaudīt vienu otru faktu, kuriem man liegta pieeja, turklāt tā, lai neviens par to neuzzinātu.

Rorks pasmaidīja.

- Leitnante, es zinu, kā jums palīdzēt.

Konektikutas īpašuma plašajā, spoži apgaismotajā dzīvojamā istabā Rikers ārdījās dusmās, demolēdams mēbeles un aparatūru.

Kenārds apdomīgi turējās tālāk no saniknotā vīra. Viņš jau agrāk bija skatījis Rikera dusmu izvirdumus, un ne vienmēr šādās reizēs par viņa upuriem kļuva nedzīvi priekšmeti.

Labu brīdi telpā bija dzirdama tikai svelpjoša, saraustīta elpa, būkšķi un salauzta metāla un plastmasas spalgie krakšķi. Arī to Kenārds jau bija piedzīvojis. Tomēr Rikera nespēja valdīt pār sevi laika gaitā pieņēma aizvien draudošākus apmērus.

Drīz vien pienāks laiks īstenot rūpīgi pārdomāto bēgšanas plānu, kas ļautu atlikušo dzīvi pavadīt attālā zemeslodes nostūrī, elegantā un ērtā mājoklī, ko Kenārds bija nopircis, izmantojot svešu vārdu.

Tomēr pagaidām viņš jutās drošs, ka spēs veiksmīgi pārdzīvot arī šo negaisu.

- Un viņi nespēja tikt galā ar sievieti? Vienu vienīgu sievieti? Nespēja tikt galā? Zvēru, ka ar viņiem gan kāds tiks galā.

Rikers paspēra sānis atlūzu. Juzdamies daudz mierīgāks, kā jau allaž pēc šādiem... starpgadījumiem, viņš piegāja pie bāra, lai piepildītu glāzi ar iecienīto dzērienu - saldinātu rumu, kam piejaukta krietna deva barbiturātu.

- Tu saki, ka viens no viņiem ir beigts? - Balss un Ke-nārdam pievērstais skatiens tagad pauda maldinošu mieru. Spriežot pēc toņa, viņš tikpat labi būtu varējis apvaicāties "vai pusdienās būs divi viesi?".

- Jā, Jolijs. Ainess un Mērdoks ir ievainoti un aizvesti uz slimnīcu. Rigss ir aizturēts un vārds vārdā izpilda manus norādījumus, cieši turēdamies pie savas versijas. Viņš ir saprātīgs vīrs.

- Tāds pats idiots kā pārējie. Gribu no viņiem atbrīvoties.

Būdams gatavs, ka atskanēs šāds rīkojums, Kenārds apdomīgi paspēra soli uz priekšu.

- Attiecībā uz Ainesu un Mērdoku tas varētu būt visnotaļ saprātīgs solis. Tomēr esmu pārliecināts, ka, rīkojoties līdzīgi ar Rigsu, kurš jau paguvis pierādīt savu lojalitāti, var nopietni kaitēt visas organizācijas morālajam klimatam.

Iemalkojis indīgi sārto dziru, Rikers pāršūdināja sudrab-krāsas acu skatienu advokāta sejai.

- Kāpēc tu domā, ka mani kaut mazākā mērā uztrauc morāles būšanas?

- Tomēr tam ir sava nozīme, - Kenārds iebilda, apzinādamies, ka nopietni riskē. - Izrādīdams savu labo gribu un iecietību darbiniekam, kas spēj sarežģītos apstākļos saglabāt lojalitāti - pretēji Lūisam, kurš nekavējoties saņēma pēc nopelniem jūs nosūtīsiet saviem ļaudīm skaidru un nepārprotamu vēstījumu. Turklāt, - viņš piemetināja, - ar Rigsu var tikt galā ari pēc tam, kad būs pagājis zināms laiciņš.

Pamazām nomierinādamies, Rikers turpināja malkot dzērienu.

- Tev ir taisnība. Protams, tev ir taisnība. - Viņa ašais smaids bija biedējoši žilbinošs. - Paldies! Acīmredzot tā policiste man tik ļoti krīt uz nerviem, ka vairs nespēju domāt ar skaidru galvu. Atsevišķās reizēs ir vērts nogaidīt īsto brīdi.

Viņš domāja par Rorku. Rikers bija gaidījis īsto brīdi jau gadiem ilgi. Un patiesi - bija vērts, jo viņš beidzot bija atradis īsto vietu un paņēmienu, lai dotu izšķirošo triecienu.

Sajūtot asiņu garšu, gaidīt un saglabāt vēsu prātu kļuva aizvien grūtāk.

- Paziņojiet misteram Rigsam, ka viņa lojalitāte ir augsti novērtēta un tiks bagātīgi atalgota.

Dodoties pie stiklotās sienas, Rikeram zem kājām patrāpījās drazu kaudze. Mirkli neizpratnē raudzījies uz sadauzīto aparatūru, viņš šķita visai izbrīnīts. Tad, acīmredzami vairs nedomādams par to, Rikers atbīdīja stiklotās durvis un izgāja uz terases.

- Esmu visu dzīvi nopūlējies, lai iegūtu to, kas man pieder, un vienā jaukā dienā gribu atstāt to visu savam dēlam. -Skurbums darīja viņa balsi sapņainu. - Tomēr pirms tam man vēl jāīsteno daži nodomi. Un viens no tiem - vistuvākajā laikā samalt miltos Rorku, nospiest viņu uz ceļiem. Es to paveikšu, Kenārd! Vari nešaubīties. - Malkodams sārto dzērienu, Rikers - joprojām vitāls, ar dzīvi apmierināts vīrs -pārlaida skatienu saviem plašajiem īpašumiem. - Es to paveikšu, - viņš atkārtoja, - un piespiedīšu policistieni lūgties žēlastību.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Rorka privātajās darba telpās aiz slēgtām durvīm bija izvietotas ārkārtīgi jaudīgas, nereģistrētas datoriekārtas.

Liekot lietā šādas iekārtas un Rorka talantus, Evai bija pieejama jebkura, pat visslepenākā informācija.

Izsmalcināti iekārtotajā telpā ar plašiem, žalūziju segtiem logiem un krāsainu flīžu grīdu bez Rorka bija ļauts ienākt tikai Evai un Samersetam.

Eva bieži vien bija šķitis, ka mirdzoši pulētais U veida galds piešķir istabai tādu kā kosmosa kuģa komandtiltiņa noskaņu. Sēdēdams pie šā galda un darbodamies ar sarežģīto aparatūru, Rorks patiešām atgādināja kosmosa kuģa kapteini.

Šajā telpā Evai bija brīva vaļa locīt likumus pēc sava prāta. Pareizāk sakot, ļaut, lai to viņas vietā izdara Rorks.

- Vispirms Rota, - Eva iesāka. - Viņa apgalvoja, ka vīrs esot pamazām iztukšojis kopējos kontus, vīdams mīlas ligzdiņu sev un savai mīļākajai. Tātad kapteine Ailīna Rota. Viņas adrese ir...

- Tas nav nepieciešams.

Rorkam ļoti patika gan šāds darbiņš, gan arī teju vai piktā Evas sejas izteiksme, redzot, ka viņš viegli pārvar visus šķēršļus un bloķējumus, kuru priekšā būtu spiesti padoties pat Datorinformācijas nodaļas gaišākie prāti un talanti. Pieprasītās ziņas nekavējoties parādījās uz milzīgā, sienā iemontētā ekrāna.

- Tā mīlas ligzdiņa nav diezin cik iespaidīga, - Rorks piezīmēja. - Tomēr naudiņas varētu būt gana omulīgai dzīvei ar mīļāko. Rotas vīrs ir nestrādājošs rakstnieks. Dažām sievietēm traki patīk dzīves cīņās noguruša mākslinieka tipāžs. Visi šie baironiskie noskaņojumi...

- Tiešām? - Eva sausi pārvaicāja.

- Tiešām gan. Runāju no savas pieredzes. Rota viņam nav pirmā, - Rorks turpināja. - Pirms tam viņam bijušas divas oficiālas sievas un nereģistrēta kopdzīve ar vēl trijām sievietēm. Visos gadījumos viņš rīkojies pēc vienota parauga, attiecību beigās patukšodams savu dāmu bankas kontus.

- Varētu domāt, ka policiste neuzķersies uz tik primitīva āķa.

- Mīlestība ir akla, - Rorks atteica.

- Muļķības. Es taču raugos uz tevi ar diezgan skaidru skatienu, vai ne?

Rorks žilbinoši pasmaidīja.

- Leitnante, tu liec manai sirdij notrīsēt. - Satvēris Evas plaukstu, viņš citu pēc cita noskūpstīja pirkstu kauliņus.

- Pag, tikai bez draiskulībām. - Izklaidīgi atgaiņādamās, Eva no jauna izvilināja Rorka lūpās smaidu.

Labi gan, ka atkal valdīja miers un saskaņa.

- Rota pārskaitījusi naudu kādam Lūsjusam Brēkām, -Eva piezīmēja. - Divreiz pa trim tūkstošiem. Nez, kas ir šis Brēks?

Viņa teju vai satrūkās, kad uz ekrāna gandrīz acumirklī parādījās pieprasītā informācija.

Lūsjuss Brēks. Narkoloģijas privātprakse. Biroja adrese: Sestā avēnija 529, Ņujorka. Mājas adrese...

- Viss saskan. Jēziņ, viņa ir gandrīz izputināta, tomēr turpina maksāt privāti par ārstēšanos no alkoholisma, kaut arī departaments nodrošina bezmaksas kursu. Beigās viņa paliks zaudētājos un būs spiesta šķirties no amata.

Turklāt Rotai šķiet, ka tīkoju pēc viņas krēsla, Eva nodomāja, papurinādama galvu. Nē, pateicos. Bija skaidrs, ka vienā jaukā dienā arī Eva valkās kapteiņa uzplečus, bet - lai velns par stenderi, ja tas piespiedīs viņu pamest operatīvo darbu.

- Tātad tev neizdevās atrast citus uz viņas vārda atvērtus kontus?

- Nevaru atrast to, kā nav, - Rorks pamatoti iebilda. - Kā redzi, tava kapteine Rota ir pavisam tuvu finansiālam kraham. Lai samaksātu Brēkām, viņa izņēmusi līdzekļus no privātā pensiju fonda. Toties ikdienas izdevumi ir ierobežoti līdz minimumam.

- Tātad Rota ir tīra kā rasas lāsīte - atšķirībā no savas nodaļas. Viņas pakļautībā strādājuši abi upuri, viņa apmeklējusi Kouli "Šķīstītavā". Datora izskaitļotā iespēja, ka vainojama tieši viņa, joprojām ir samērā zema, tomēr aprēķinos iespējamas izmaiņas pēc papildu informācijas ievadīšanas, proti, personības analīzes, kas pieejama deprtamenta datu glabātuvē, kā arī mana personiskā viedokļa izklāsta.

- Un kāds ir tavs viedoklis?

- Rota ir skarba un nelāga rakstura sieviete, kas bijusi tik ļoti aizņemta ar karjeras veidošanu, ka nav pievērsusi uzmanību šķietamiem sīkumiem. Piemīt paradums slēpt savas kļūdas, lai nosargātu iekaroto stāvokli. Nav izslēgts, ka šā paša iemesla pēc viņa slēpusi arī padoto kļūdas. Pirmā slepkavība veikta ar īpašu naidu un niknumu. Kā jau teicu, tas saskan ar viņas raksturu. - Eva pagriezās pret Rorku. - Tagad kārta detektīvam Džeremijam Vērnonam. Manā rīcībā jau ir diezgan daudz faktu, kas ļauj viņu izsaukt uz nopratināšanu.

- Un ko es varētu darīt lietas labā?

- Gribu, lai tiktu pierādīta netīrās naudas saistība ar Ri-keru. Protams, šādā ceļā iegūtu informāciju nebūs iespējams izmantot oficiālai apsūdzībai. Tomēr es varētu likt viņam noticēt, ka šīs ziņas jau ir pierādītas. Piespiežot pie sienas Vēr-nonu, es iegūšu jaunus pavedienus. Vērnons bijis saistīts gan ar abiem upuriem, gan arī Rotu. Un Rikeru arī ...

- Domāju, ka Rikers būs pamatīgi nodrošinājies. Jebkuri šādiem mērķiem paredzēti līdzekļi tiek vairākas reizes "atmazgāti".

- Bet vai tu spēsi izsekot Šīs "atmazgāšanas" ceļiem?

Viņš uzrauca uzaci.

- Cik noprotu, tas bija retorisks jautājums? Būs vajadzīgs zināms laiciņš.

- Tad tik ķeries klāt! Vai drīkstu izmantot otru datoru, lai pārbaudītu dažu citu personu dosjē?

- Jūties kā mājās. - Rorks sāka steidzīgi klabināt taustiņus. Iekārta darbīgi iedūcās. - Vienkāršākajām datu aizsardzības programmām sistēma tiek cauri automātiski, - viņš paskaidroja. - Kuri vēl tevi interesē?

Eva paraudzījās uz viņu.

- Piemēram, Rū Maklīna.

Rorks neizrādīja nedz pārsteigumu, nedz īgnumu.

- Tu viņu turi aizdomās?

- Viņa vada "Šķīstītavu" un zina - vismaz viņai būtu ja-zina -, kas īsti tur notiek. Tā kā savulaik klubs piederējis Rikeram, nav brīnums, ka Iekšlietu birojam radās aizdomas par iespējamo saikni. Ja Rikers izmantojis klubu savu darījumu kārtošanai, Maklīnai vajadzēja būt lietaskursā. Tātad, -Eva secināja, - arī tev šī doma jau ienākusi prātā.

- Vakar pamatīgi papētīju viņas dosjē. - Nospiežot pāris taustiņu, ekrānā parādījās pieminētā informācija. - Paskaties pati, - Rorks uzaicināja. - Es neatklāju neko aizdomīgu. Tomēr viņa ievērotu ārkārtīgu piesardzību, ja būtu iesaistījusies Rikera spēlītēs. Rū mani pazīst.

- Saki, vai Maklīna riskētu?

- Neesmu par to domājis.

Eva vispirms uzmeta aci Maklīnas finansēm.

- Jēziņ, Rork, tu taču maksā viņai karalisku algu.

- Tas ir tradicionāls līdzeklis lojalitātes veicināšanai. Var teikt, ka viņa vienpersoniski vada klubu un godīgi nopelna šo naudu. Maklīna prot novērtēt priekšrocības, ko sniedz finansiāla stabilitāte, un nemēdz īpaši taupīt. Šoziem viņa atpūtusies Sanbartolomejā. Zinu, ka netālu no turienes atrodas viens no Rikera īpašumiem. - Rorks uz brītiņu apklusa, lai ielietu sev brendiju. - Esmu nolēmis rīt viņai šo to pavaicāt.

- Gluži vienkārši pavaicāt?

- Tieši tā, un es uzreiz zināšu, ja viņa melos.

Eva ielūkojās Rorka sejā, kur piepeši bija iegūlusi salta, skarba, pat nežēlīga izteiksme. Lai Dievs Maklīnai žēlīgs, ja viņa mēģinās melot!

- Labāk būs, ja ļausi to izdarīt man.

- Ja viņa ir saistīta ar Rikeru, tas itin kā neattiecas uz izmeklēšanu slepkavības lietā. Viņa ir mana darbiniece, un es tikšu galā pats.

- Ja tu viņu iztramdīsi...

- Ja Maklīnai būs iemesls kļūt tramīgai, nekur viņa nespruks, varēsi pratināt viņu, cik tīk. Kādi cilvēki vēl tevi interesē?

- Tu neesi noskaņots sadarboties.

- Gluži otrādi! - Rorks ar plašu žestu norādīja uz darbīgi dūcošajām iekārtām. - Ļauj man kaut ko pavaicāt, leitnante. Vai tu dzen pēdas policistu slepkavam vai Maksam Rikeram?

- Slepkavam, - Eva nevilcinādamās atcirta. - Bet tā kā

Rikers šķiet nesaraujami saistīts ar šiem noziegumiem, esmu apņēmusies arestēt abus.

- Vai tāpēc, ka Rikers savulaik bijis saistīts ar mani?

- Abu iemeslu pēc. - Eva sakustējās, neapzināti ieņemdama kareivīgu pozu. - Un kas tad ir?

- Nekas. Zinu tikai to, ka neizbēgamas sadursmes brīdī starp mums nostāsies tu. Bet kāpēc tu gribi uzņemties liekas klapatas? Nu, par kuriem vēl tu gribētu kaut ko uzzināt?

Evai nenāca ne prātā uzņemties liekas klapatas. Tomēr viņa bija cieši nolēmusi pirmā tikt klāt Rikeram.

- Leitnants Dons Vebsters.

Rorka lūpas sašķobīja tikko jaušams smīns.

- Tas nu gan ir interesanti. Par ko tu viņu turi aizdomās? Kas viņš varētu būt - slepkava vai slepkavas mērķis?

- Šobrīd ne viens, ne otrs, tātad vienlīdz ticami var būt abi varianti. Šodien viņš atkal mani izsekoja. Var jau būt, ka tikai tālab, lai atvainotos par vakardienas idiotisko izturēšanos. Vai arī cita iemesla pēc. Gribu noskaidrot visu, un tikai pēc tam izlemt, vai drīkstu viņam uzticēties.

Neteikdams ne vārda, Rorks atkal nospieda dažus taustiņus, un ekrānā parādījās nākamā informācijas kopa.

- Arī to tu jau esi paguvis?

- Un kāpēc gan ne? - Rorks vēsi atjautāja. - Vebsters šķiet tīrs kā rasas lāsīte. Un tas - ja tiek izmantoti tie paši kritēriji, kas Rotas gadījumā, - liek ierindot viņu aizdomās turamo saraksta augšgalā.

- Te jāatceras viens sīkums. - Paspērusi soli tuvāk, Eva ar sarauktu pieri pārlaida skatienu ekrānam. - Vebsters zināja par Kouli īsto lomu, pats palīdzēja viņam iekārtoties klubā. Kālab gan novākt godīgu policistu? Balstoties uz savāktajiem pierādījumiem, manām iekšējām sajūtām un Mi-ras izstrādāto personības raksturojumu, es meklēju cilvēku, kas atmaksas nolūkos nogalina negodīgus policistus.

Vebsters bija viens no nedaudzajiem, kas zināja, ka Kouli nav vainojams kukuļņemšanā. Ja viņa dosjē neatradīsies nekas aizdomīgs, Vebstera vārdu var droši svītrot no saraksta.

- Un ja nu atradīsies?

- Tad nav izslēgts, ka Kouli novākts tāpēc, ka zinājis par Vebstera mahinācijām. Ko nozīmē šie pārskaitījumi Ladon-nai Kirkai reizi mēnesī divus gadus no vietas?

- Vebsteram ir māsa, kas izšķīrusies no vīra un iestājusies medicīnas skolā. Viņš palīdz samaksāt studiju naudu.

- Hmm... Tas var būt arī māņu gājiens.

- Nē, viss ir gods godam, es pārbaudīju. Starp citu, viņa māsa ir labāko studentu skaitā. Tiesa, Vebsters nedaudz aizraujas ar azartspēlēm, - Rorks turpināja, nesteidzīgi malkodams brendiju. - Nelielas likmes, tipisks svētdienas spēlmanis. Katru gadu iegādājas abonementu balles sezonai un dievina uzvalkus, ko šuj nožēlojami netalantīgs apģērbu modelētājs, turklāt prasot pārmērīgi dārgu maksu. Nemēdz īpaši raizēties par uzkrājumiem nebaltai dienai, tomēr nedzīvo pāri saviem līdzekļiem. Vebsters, kuram ir tāda pati dienesta pakāpe, saņem divreiz vairāk par tevi. Zini, man tas nepatīk.

- Kabinetu varoņi. - Evas balsī ieskanējās neslēpts nicinājums. - Kas to būtu domājis? Tu esi racies briesmīgi dziļi.

- Man patīk pamatīgums.

Eva nolēma, ka prātīgāk būs neturpināt bīstamo tematu.

- Viņš vēlas pievienoties.

- Atvaino, nesapratu?

- Pievienoties manai komandai, Rork. Grib izmeklēt slepkavības. Uzzinot patiesību par biroja uzsākto operāciju, viņš jūtas izmantots un pievilts. Es viņam ticu.

- Vai vēlies uzzināt manu viedokli?

Eva rūgti nodomāja, ka divu cilvēku attiecības ir un paliek mūžīgs nesaskaņu avots.

- Es gribu zināt, vai pozitīvs lēmums varētu radīt sarežģījumus mums abiem.

- Un ja nu tā būtu?

- Tad es noraidīšu viņa piedāvājumu. Vebsters var būt noderīgs, tomēr es gluži labi varu iztikt bez viņa.

- Mīļā Eva, tev nav jāraizējas par... - Rorkam atausa atmiņā Evas frāze un balss intonācija. - ...Manu sāpīgi ievainoto patmīlību. Dari to, ko uzskati par vajadzīgu. Ahā, tagad mana kārta, - viņš noteica, izdzirdējis signālu. - Vai tev krājumā ir vēl kāds uzvārds?

- Daži atradīsies.

- Tad jūties kā mājās. - Ar rokas mājienu norādījis uz otru datoru, viņš apsēdās, lai turpinātu darbu.

Eva nodomāja, ka laulība atgādina līdz galam nesaliekamu bilžu mīklu. Pārāk daudz fragmentiņu. Turklāt rodas iespaids, ka to apveidi nemitīgi mainās. Piepeši izrādās, ka Rorkam nav nekādu iebildumu, ja Eva strādās plecu pie pleca ar Vebsteru, ar kuru viņš iepriekšējā vakarā bija no visas sirds izkāvies.

Bet varbūt iebildumi tomēr ir un šī miermīlīgā piekrišana ir gluži vienkārši kara viltība?

Nolēmusi, ka padomās par to vēlāk, Eva apsēdās pie datora. Darbs vismaz bija kaut kas ar prātu aptverams un izprotams. Viņa pēc kārtas ievadīja datorā vārdus, ko bija nosaukusi Petsija Kouli, proti, viņas vīra draugus - policistus. To vidū bija detektīvi Gevins un Pīrss, policists Gudmens un seržants Klūnijs.

Pirmajā acu uzmetienā viss izskatījās gandrīz nevainojami. Detektīvs Arnolds Gevins varēja lepoties ar veselu virkni uzslavu un iespaidīgu skaitu veiksmīgi atrisinātu lietu. Viņš bija laimīgi precējies, audzināja piecus gadus vecu meitiņu un bija galvenais uzbrucējs nodaļas softbola komandā.

Detektīva Džona Pīrsa dzīve ritēja pa ļoti līdzīgām sliedēm, tikai viņa ģimenē auga trīsgadīgs dēlēns.

Policists Tomass Gudmens, kas bija divus gadus jaunāks/ plānoja tuvākajā laikā iegūt detektīva dienesta pakāpi, bija nesen apprecējies un kalpoja savā draudzē par laicīgo mācītāju.

Ahā, reliģija, Eva nodomāja, atcerēdamās trīsdesmit sudraba grašus.

Nostrādādams policijā divdesmit sešus gadus, seržants Klūnijs pēdējos divpadsmit bija pavadījis simt divdesmit astotajā nodaļā. Eva ieinteresēta atklāja, ka īsu laiku viņš bija strādājis tandēmā ar Rotu, kura pēc tam bija sākusi strauji virzīties augšup pa karjeras kāpnēm, atstājot viņu tālu aizmugurē. Zināma daļa cilvēku tādus pavērsienus uztver ārkārtīgi saasināti.

Klūnijam bija sieva; kaut arī viņai bija norādīta cita adrese, dosjē nebija ierakstu par šķiršanos vai oficiālu kopdzīves pārtraukšanu. Viņu dēls Tadeušs gājis bojā, mēģinot novērst laupīšanu. Pēc aculiecinieku stāstītā, puisis bija izvilcis ieroci un meties aizstāvēt civilpersonas, bet viens no laupītājiem bija devis triecienu no aizmugures. Saņēmis vairākus naža dūrienus, Klūnija dēls bija miris notikuma vietā.

Uzbrucēji bija aptīrījuši veikala kasi un aizlaidušies. Viņi joprojām nebija notverti.

Tadeušam Klūnijam bija palikusi sieva un maza meitiņa.

Briesmīgs zaudējums, Eva prātoja. Vai tiešām tas spētu pārvērst policijas veterānu par aukstasinīgu slepkavu?

Bet kālab gan vainot citus policistus par šo smago zaudējumu?

Pēdējais vārds pārbaudāmo sarakstā bija kapteinis Boids Beiliss.

Spriežot pēc nevainojamās ārējās čaulas, šis vīrs, protams, bija tīrs kā stikliņš. Paraugpilsonis, kas regulāri apmeklē baznīcu, brīvprātīgi piesakās veikt sabiedriskus darbus, vada vairākas labdarības organizācijas, sūta savus divus bērnus smalkā privātskolā. Astoņpadsmit gadus precējies ar sievieti, kas ienesusi pūrā gan naudu, gan ievērojamu stāvokli sabiedrībā.

Eva pamanīja, ka Beiliss nekad nav strādājis operatīvo darbu. Pat karjeras sākums viņam bija saistījies ar dirnēšanu pie rakstāmgalda - administrēšana, liecinieku koordinēšana, biroja asistenta pienākumi - tātad dzimis kantora žurka.

Tiesa, Beiliss bija gana gudrs. Strauji taisījis karjeru, viņš drīz vien pārcēlās uz Iekšlietu biroju.

Un tieši tur viņš bija atradis savu īsto aicinājumu.

Evas uzmanību piesaistīja apstāklis, ka kapteinim ne reizi vien bija izteikti brīdinājumi par nepieļaujamām darba metodēm. Tomēr viņam allaž bija izdevies veiksmīgi atklāt nelikumības un pārkāpumus, tālab priekšniecība, kaut afī negribīgi, bija pievērusi acis un atkāpusies maliņā.

Beiliss ne reizi vien bija pārkāpis likumus, uzrīkodams lamatas, nelegāli noklausīdamies sarunas un organizēdams nesankcionētu novērošanu. Viņa iecienītākais paņēmiens izrādījās policistu savstarpēja sarīdīšana.

Tātad policists pret policistu? Varbūt karjeras izpostīšanu no dzīvības laupīšanas šķīra tikai viens vienīgs solis?

Ieinteresēdamās aizvien vairāk, Eva atklāja, ka drīz pēc Rikera aresta Beilisa darbība tika pakļauta pārbaudei, vainagojoties ar kārtējo disciplinārsodu par neslavas celšanu seržantam, kura pārziņā bija lietiskie pierādījumi.

Beiliss atļāvās pārbiedēt seržanta sievu un bērnus, tieši no mājām aizvezdams viņu uz biroju. Pratināšana bija ilgusi četras stundas, nedodot aizturētajam iespēju izsaukt advokātu.

Drīz pēc tam Valsts ieņēmumu dienests bija saņēmis anonīmu zvanu. Kaut arī netika pierādīts, ka mājienu par nelikumībām bija devis tieši Beiliss vai kāds no viņa komandas, tika uzsākta pamatīga finanšu pārbaude. Tā neatklāja neko aizdomīgu, tomēr nelaimīgajam seržantam vajadzēja no savas kabatas maksāt vairākus tūkstošus par grāmatvežu honorāriem un patērēto darba laiku.

Neko darīt, būs pamatīgāk jāpapēta gan Beilisa, gan arī cietušā seržanta Meta Maiersa dosjē.

Lai paveiktu to bez kavēšanās, Evai trūka vajadzīgo sarežģītās aparatūras lietošanas iemaņu. Viņa pameta skatienu uz Rorku, bet vīra saspringtā, koncentrētā sejas izteiksme apliecināja, ka šobrīd traucēt viņu nebūtu vēlams.

Nevēlēdamās pazemoties, atzīstot, ka nokļuvusi strupceļā, viņa izvēlējās citu variantu.

Proti, piezvanīja Vebsteram.

- Beiliss, - viņa teica bez jebkāda ievada. - Stāsti, ko zini.

- Fanātiķis, kas izliekas par krusta karotāju. Neērti atzīties, bet krietnu laiku ticēju viņa cēlajiem nodomiem. Prot izlikties par izraudzītajai misijai uzticīgu cilvēku. Gana ha-rismātisks, gluži kā pravietis, kas sludina jaunu reliģiju.

- Hmm... - Eva novilka. - Patiešām?

- Jā, māk teju vai nohipnotizēt un aizraut sev līdzi, pirms esi attapies, ka stāvi līdz ceļgaliem mēslos. No otras puses - tieši viņš atklājis neskaitāmus korupcijas gadījumus, tādējādi attīrot mūsu iestādi no negodīgiem policistiem.

- Turklāt mērķa sasniegšanā nevairoties no jebkuriem līdzekļiem, vai ne?

- Piekrītu, - Vebsters nopūtās. - Tā tas patiešām ir, jo īpaši pēdējā gada laikā. Viņa metodes liek man justies neērti. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Beilisa rīcībā ir plašas datu kopas par itin visiem departamenta policistiem. Tiesa, par to viņš nekad nav minējis ne pušplēsta vārda. Beiliss šauj pār strīpu gan privātās dzīves neaizskaramības, gan likumīgas procedūras ievērošanas ziņā. Agrāk domāju, ka to visu attaisno sasniegtie rezultāti, bet...

- Kas lika tev mainīt domas?

- Seržanta Maiersa lieta. Viņš bija atbildīgs par Rikera aresta laikā veiktajiem ierakstiem, kas vēlāk pazuda vai tika

sagrozīti. Jēziņ, Beiliss vajāja viņu kā asinssuns. Viņam, raugi, šķita, ka Rikers uzpircis Maiersu, kaut ari to neapstiprināja nedz tieši, nedz netieši pierādījumi. Beiliss visiem spēkiem pūlējās "izēst" Maiersu no darba, bet puisis izrādījās ciets rieksts. Viņš nepadevās un nesalūza. Panācis attaisnošanu, Maierss pārgāja strādāt uz Kvīnsas iecirkni. Beilisam stipri ķērās pie sirds saņemtais disciplinārsods.

- Tibls izteica viņam rājienu.

- Tieši tā. Drīz pēc tam Beiliss uzsāka operāciju, kurā tika iesaistīts Kouli. Var jau būt, ka Beiliss cerēja reabilitēt sevi, panākdams spožu uzvaru. Nudien nezinu, Dalasa, viņš ir grūti izprotams tips.

- Vai Maierss joprojām ir dzīvs, vesels un turpina strādāt Kvīnsā?

- Ja tā nebūtu, gan jau kaut kas būtu nācis ausīs. - Bija dzirdams, ka Vebsteram aizraujas elpa. - Ak dievs, Dalasa, tu taču nedomā, ka Beiliss skraida apkārt, galinādams nost policistus?

- Arī tādā veidā iespējams dabūt viņus projām no darba, vai ne? - Eva pamatoti iebilda. - Vebster, tu teici, ka gribot pievienoties manai komandai. Vai priekšlikums bija domāts nopietni?

-Jā-

- Tad saņem pirmo uzdevumu. Pārbaudi, vai ar Maiersu viss ir kārtībā. Ja ir, mēģini noskaidrot, vai viņš šad tad mēdz apmeklēt mūsu jaukās pilsētas centru.

Kaut arī Vebsters bija pametis Slepkavību izmeklēšanas nodalu pirms daudziem gadiem, viņš ātri saprata, par ko ir runa.

- Piekrītu, Maierss varētu lolot visai dibinātu nepatiku pret negodīgiem policistiem. Kuru versiju tu patlaban izstrādā?

- Vairākas vienlaicīgi. Šobrīd esmu nolēmusi pieprasīt oficiālu orderi, kas ļautu piekļūt Beilisa personiskajai datu bāzei.

- Kad redzēšu šo orderi savām acīm, tad noticēšu, ka kaut kas tāds vispār ir iespējams, - Vebsters nomurmināja.

- Kad saņemšu minēto orderi, - Eva vēsā tonī turpināja, - lūgšu tevi palīgā pārskatīt un klasificēt iegūto informāciju. Drīz sazināsimies.

Nolikusi klausuli, viņa pagriezās un sastapa Rorka ieinteresēto skatienu.

- Vai tu turi aizdomās Beilisu?

- Negodīgums var izpausties dažādi. Izskatās, ka zem viņa manikirētajiem nadziņiem jau krietnu laiku krājušies netīrumi. Varbūt starp apzinātu cilvēka dzīves izpostīšanu un reālu dzīvības atņemšanu nemaz nav tik liela atšķirība? -Eva paraustīja plecus. - Vebsters man pagādās informāciju par šo Maiersu, un pēc tam paskatīsimies, vai tas mums kaut ko dos. Nevaru apgalvot, ka Beiliss aizdomās turamo sarakstā ieņemtu centrālo vietu. Diezin vai viņam ir tik stipras iekšas, lai spētu aukstasinīgi raudzīties uz asinīm - turklāt zinot, ka Kouli nav aptraipījis policista godīgo vārdu. Ja ne vairāk, Beiliss mums nozīmē vēl vienu pavedienu.

- Man nebūtu grūti piekļūt viņa personiskajai datu bāzei.

- Zinu. Tomēr es pieprasīšu orderi. Ja vēlos izsaukt Beilisu uz nopratināšanu - un es to patiešām vēlos -, gribu, lai viss notiktu likumīgi.

- Tad jau tu pie viena varētu pieprasīt arī otru orderi -Vērnona personisko datu pārbaudei.

- Arī viņš jau ir manā sarakstā, - Eva iesāka, bet tad lēni pieslējās kājās. - Tev izdevās izsekot naudas pārskaitījumiem?

- Izdevās gan, un tas bija sarežģīts, līkumots un garš ceļš, kas noveda pie "Max Ricker Unlimited". Tas gan nenozīmē, ka Rikers pašrocīgi izsniedzis Vērnonam naudu, tomēr naudas darījumu veikusi viņa korporācija. Jā, Rikers vairs nav tik slīpēts kā agrāk, - Rorks murmināja, - vai arī tik apdomīgs. Kādreiz man vajadzētu vismaz divtik laika, lai konstatētu, kādā ceļā nauda nonākusi pie Vērnona.

- Bet varbūt tieši tu esi kļuvis daudz gudrāks nekā toreiz? - Piegājusi klāt un uzlikusi roku uz Rorka pleca, Eva ielūkojās ekrānā, kur mudžēt mudžēja skaitļi, vārdi un firmu nosaukumi. Tomēr viens no tiem acumirkli piesaistīja viņas uzmanību, izvilinot sejā platu smaidu.

- Vai manas acis saskata pareizi? Vai patiešām tur rakstīts, ka Kenārds ir pilnvarotais firmā ''Northeast Manufac-turing", kas ir Rikera korporācijas meitassabiedrība?

- Tu nekļūdies.

- Vai es patiešām saprotu pareizi, ka Kenārds parakstījis naudas elektronisku pārskaitījumu no galvenā uzņēmuma uz meitasuzņēmumu, pēc tam ar vēl vienas firmas starpniecību -uz kazino Lasvegasā, kur Vērnons to saņēma kā fiktīvu azartspēļu laimestu?

- Esmu milzīgi lepns par tevi. - Rorks satvēra roku, kas gulēja uz viņa pleca un piekļāva lūpas pie delnas.

- Pateicos, bet tu esi izveidojis tik uzskatāmu shēmu, ka pat idiots spētu izsekot kopsakarībām. Žēl, ka nedrīkstu to izmantot, lai sakurtu kārtīgu pirti šim augstprātīgajam ku-ņasdēlam Kenārdam. Ja nu vienīgi izdotos panākt Vērnona atzīšanos...

Eva sev apsolīja, ka par katru cenu panāks šo atzīšanos. Tad piezvanīja Vitnijam.

Viņas iecerei bija nepieciešams priekšniecības akcepts.

Rorks vēroja un klausījās, kā Eva kodolīgi, pamatoti un bezkaislīgi izklāsta savu viedokli. Spēdams lasīt viņas prātā kā atvērtā grāmatā, Rorks jau nojauta nākamos soļus.

Viņš nebrīnījās, ka Eva neapmierinājās ar Vitnija solījumu nākamajā rītā sadabūt nepieciešamos orderus un pilnvaras.

- Ser, es vēlētos nopratināt kapteini Beilisu jau šovakar.

- Leitnante, kapteinis Beiliss joprojām ir augsta ranga policijas virsnieks. Būs grūti pārliecināt tiesnesi nekavējoties izsniegt orderi viņa nopratināšanai divu slepkavību lietā.

- Es saprotu, komandieri. Tieši tālab es zvanu jums, cerēdama, ka jūs savukārt varētu aizlikt kādu vārdiņu policijas priekšniekam Tiblam.

- Jūs vēlaties, lai es zvanu Tiblam?

- Manā rīcībā nonākusī informācija liek domāt, ka Tibla kungs varētu atbalstīt šo pieprasījumu. Šajā izmeklēšanas posmā es nebūt nejūtos pārliecināta, vai kapteinis Beiliss uzskatāms par aizdomās turamo vai arī slepkavas nākamo mērķi. Tomēr domāju, ka viņš katrā ziņā iekļaujas vienā no šīm kategorijām. Ja viņš ir mērķis, aša rīcība glābs viņa dzīvību. Ja aizdomās turamais - var tikt izglābta cita dzīvība.

- Dalasa, jūsu personiskām izjūtām...

- ...Netiek piešķirta nekāda loma, un tās nav ietekmējušas šo lēmumu pieņemšanu.

- Ceru, ka zināt, ko runājat, - Vitnijas nomurmināja. - Es piezvanīšu šefam.

- Pateicos, ser! Pie viena gribu pieprasīt vēl vienu orderi, kas liktu simt divdesmit astotās nodaļas detektīvam Džere-mijam Vērnonam ierasties pie manis uz oficiālu nopratināšanu tajā pašā lietā.

- Jēzus! - Tā bija pirmā un vienīgā Vitnija emociju izpausme. - Jūs nu gan esat pastrādājusi, kā nākas.

- Jā, ser, - Eva atteica tik strupi, ka lika Vitnijam aprauti iesmieties.

- Leitnante, es sadabūšu jums orderus. Rēķinieties, ka es un, iespējams, arī policijas priekšnieks Tibls vēlēsimies sekot šīm pratināšanām no novērotāju telpas. Esiet apdomīga, citādi radīsies iespaids, ka mēs mēģinām iejaukties biroja darbā.

- Saprotu. Gaidīšu apstiprinājumu orderu saņemšanai.

- Labi veikts darbiņš, - Rorks rāmi atzina, kad Eva bija nolikusi klausuli.

- Veikts vēl nav nekas. Man jāiet apģērbties. Pateicos par palīdzību!

Šķiet, man atradīsies vēl minūte laika.

- Uzgaidi brītiņu. - Rorks piecēlās un pienāca klāt. Satvēris Evas seju plaukstās, viņš dāvāja teju vai izmisīga maiguma pilnu skūpstu.

Eva sajuta sirdī atbildes trīsas. Rokas apvijās viņa viduklim.

- Rork...

- Mirkli paliec mierā. - Otrs skūpsts bija dziļāks, nesteidzīgas saldmes piesātināts.

Evas rokas ciešāk apskāva vīrieša augumu. Bija skaidrs, ka šobrīd Rorks dāvā viņai kaislības otru pusi, kur dominē maigums un apsolījuma gaidas.

Pēc skūpsta Eva sajuta, ka reibst galva, bet lūpās neviļus atplauka smaids.

- Nāc mājās labi drīz! - Šoreiz Rorks noskūpstīja viņu uz pieres. - Tad mūsu rīcībā būs vai viss pasaules laiks.

- Kārdinoša doma. - Jau dodoties uz durvīm, Eva pagriezās un iesmējās. - Pēc šādiem skūpstiem es allaž jūtos maķenīt pilnā. Man tas patīk.

Saņēmusi Rorka atbildes smaidu, viņa pazuda aiz durvīm.

Aptuveni pēc stundas Eva kopā ar Pībodiju stāvēja pie citām durvīm. Beiliss dzīvoja elegantas Ņujorkas priekšpilsētas prestižā rajonā glītā, kaut arī ne īpaši izteiksmīgā divstāvu mājā, kas mats matā līdzinājās citiem tikpat glītiem namiem. Zāliens ap ēkām bija cītīgi nopļauts, gaumīgi iežogots un drošības labad spilgti apgaismots.

Toties māja bija tumša un klusa, tikai līdzās durvīm piestiprināta neuzkrītoša plāksnīte informēja, ka ēku apsargā firma "Alarm Security Systems, Inc.".

Piezvanot pie durvīm, gandrīz acumirklī atskanēja jautājums:

- Kas tur ir?

- Policija. - Eva pacēla pret durvju actiņu apliecību. - Man ir orderis. Lūdzu nekavējoties atvērt durvis!

Prasība tika izpildīta, un uz sliekšņa parādījās glīta kalpotāja vienkāršā pelēkā formas kleitā.

- Piedodiet, leitnante, šovakar mājās nav nedz kapteiņa, nedz misis Beilisas.

- Un kur viņi varētu būt?

- Misis Beilisa kopā ar māsu devusies iepirkšanās braucienā uz Parīzi. Viņa aizlidoja pirms trim dienām. Diemžēl nezinu, kur patlaban varētu atrasties kapteinis Beiliss. Mājas viņa nav.

- Šis orderis dod man tiesības apskatīt telpas un pašai pārliecināties par to.

- Protams, leitnante! Tomēr kapteiņa nav mājās.

Eva iegāja pa durvīm.

- Vai šodien esat viņu redzējusi?

- Jā. Viņš ieradās drīz pēc pulksten četriem un devās projām aptuveni pēc stundas. Domāju, ka šonakt viņu var negaidīt.

- Kālab jums tā šķiet?

- Dodoties projām, kapteinim bija līdzi ceļasoma.

- Sakiet, kur atrodas viņa guļamistaba?

- Otrais stāvs, pirmās durvis pa kreisi. Vai vēlaties, lai jūs pavadu?

- Nē. - Eva metās augšā pa kāpnēm, iebrāzās istabā un skaļi nolamājās.

Beiliss bija steidzies. Skapja durvis atbīdītas, divas atvilktnes pamestas vaļā.

- Skat, vēl viens plašas garderobes cienītājs, - Eva nomurmināja. - Grūti pateikt, ko un cik viņš paņēmis līdzi. Pī-bodija, noskaidro, kur Parīzē apmetusies viņa sieva. Skaidrs, ka viņiem pieder arī vasarnīca, atpūtas namiņš vai kas tamlīdzīgs. Droši vien Hemptonsā. Dabū man adresi.

- Vai tu domā, ka viņš slēpjas?

- Domāju tikai to, ka viņš ir projām, - Eva strupi atcirta. - Noskaidro visas iespējamās adreses. Es pa to laiku pārbaudīšu darba kabinetu. Gan jau te tāds ir.

Kabinets atradās pirmajā stāvā. Dodoties uz turieni, Eva paguva izveidot priekšstatu par Beilisa dzīvesveidu. Šajā mājā viss likās salts, nemājīgs un kārtīgs, ikvienam sīkumam bija ierādīta sava vieta. Bija skaidrs, ka dzīve šajās sienās norisinās ar datora programmas precizitāti.

Eva pamanīja arī to, ka Beilisu pāris izmanto atsevišķas guļamistabas. Kundzes istaba atstāja sievišķības piesātināta patvēruma iespaidu ar garderobes telpā iebūvētu divlīme-ņu skapi un dzīvojamo zonu, kur bija novietots rakstāmgalds. Uz tā atradās īpaši grezns vēstuļpapīrs ar augšējā stūrī iespiestu misis Beilisas vārdu.

Beilisa kabineta pedantiskās kārtības atmosfērā steigas un satraukuma pēdas šķita jo manāmākas. Krēsls bija nevērīgi atstumts no rakstāmgalda, diskešu kārbas vāks steigā uzlikts šķībi.

Nervi, nervi, Eva nodomāja. Nervozitātes dēļ Beiliss šoreiz nebija rīkojies nedz viltīgi, nedz piesardzīgi. Interesanti, kas viņu tā izbiedējis?

Izvilkusi no somas plaukstdatoru, Eva, izmantodama policijas kodu, pārbaudīja pasažieru sarakstus lidojumiem uz Parīzi. Kaut ari Beilisa vārds tajos neparādījās, nebija izslēgts, ka viņš reģistrējies ar citu vārdu.

Izgājusi priekštelpā, Eva skaļā balsī pasauca Pībodiju, kura skriešus metās pie viņas.

- Tagad paklausies. Mēs izmantosim visas ordera sniegtās pilnvaras. Piezvani Fīnijam! Viņam vajadzēs pārbaudīt šo datoru. - Eva pameta ar īkšķi uz kabinetu. - Kaut ari Beiliss ir paņēmis līdzi visas disketes, Fīnijs noskaidros, kāda informācija glabājas datora atmiņā. Kamēr viņš ņemsies ap datoru, gribu, lai tu collu pa collai pārbaudītu šo māju.

- Tiks izdarīts, leitnante. Kurp dosies tu? - Pībodija pavaicāja, kad Eva pagriezās, lai dotos projām.

- Uz pludmali.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Pārbaudījusi drošības jostas stiprinājumu, Eva apvaldīja panisko vēlēšanos izmisīgi cieši aizmiegt acis.

- Patiesību sakot, man nemaz nav tik ļoti jāsteidzas.

Izveicīgi pilotēdams nelielu, divvietīgu lidmašīnīti saulrieta krāsu piestrāvotajos mākoņos, Rorks ironiski uzrauca uzacis.

- Lūgdama izpalīdzēt, tu apgalvoji gluži pretējo.

- Tobrīd es vēl nezināju, ka tev nagi niez izmēģināt jaunu rotaļlietu. Ak jēziņ... - Neapdomīgā kārtā nolaidusi skatienu, Eva ieraudzīja tālu lejā okeānu, liedagu un blīvi apbūvētu krasta līniju. - Nav nekādas vajadzības lidot tik augstu.

- Mēs nemaz nelidojam tik augstu. - Evas vienīgā fobija bija bailes no augstuma. Rorks zināja, ka viņa atgūs normālu pašsajūtu, tiklīdz atkal stāvēs ar abām kājām uz zemes. Tad kālab neizmēģināt visas jaunā lidaparāta priekšrocības?

- Tik augstu, lai nosistos, - viņa noburkšķēja, pavēlēdama sev domāt par kaut ko citu. Turklāt izmantojot savu mašīnu - it īpaši tagad, kad tā bija tik nožēlojamā stāvoklī -, ceļš līdz Beilisa vasaras mājai aizņemtu nesalīdzināmi ilgāku laiku.

Pat smalkais Rorka auto nenogādātu viņu pie mērķa tik ātri.

Tālab visloģiskāk bija šķitis palūgt, lai viņš izmanto kādu no saviem lidaparātiem. Protams, loģika attaisnosies tikai tad, ja viņi paliks dzīvi.

- Beiliss ir uzzinājis kaut ko svarīgu, - Eva ierunājās, mēģinādama pārkliegt motora troksni. - Mājās viņš uzturējies pavisam īsu laiku, nav atstājis nekādus rīkojumus kalpotājai un paņēmis līdzi visas disketes.

- Nav vērts nodoties minējumiem, pēc pāris minūtēm pati varēsi viņu iztaujāt. - Izmēģinājuma pēc Rorks pacēla lidaparātu divdesmit pēdas augstāk un veica līganu pagriezienu.

Aizdomīgi vērodama viņa manipulācijas, Eva apvaicājās:

- Ko tu tagad dari?

- Šo to pārbaudu. Es teiktu, ka šī mazulīte ir gatava sērijveida ražošanai.

- Ko tu ar to gribi sacīt?

- Tikai to, ka šis ir izmēģinājuma modelis.

Eva juta, ka no sejas izzūd pēdīgā asins pilīte.

- Izmēģinājuma modelis?

Tumšajiem matiem plivinoties gaisa strāvā, kas lauzās caur pavērto logu, Rorks apveltīja Evu ar platu, apmierinātu smaidu.

- Izmēģinājums sekmīgi beidzies. Mēs laižamies lejā.

Ja Rorks būtu kabīnē viens pats, viņš katrā ziņā veiktu nolaišanos daudz straujāk. Tagad, saudzēdams savas sievas jūtas, viņš lēni un līgani piezemējās nelielā privātā lidlaukā, kur viņi pārsēdās mašīnā, kas jau gaidīja.

Paraudzījusies uz kartē iezīmēto ceļamērķi, Eva jutās pārsteigta, ka Rorks sameklējis nolaišanās vietu tik tuvu Beilisa miteklim.

Atrazdamās drošībā uz zemes, Eva- nodomāja, ka loģiskiem risinājumiem tomēr piemīt arī savas gaišās puses.

Ceļš vijās tik tuvu okeānam, ka bija saklausāma viļņu čala, tā malā rindojās stikla pārbagātībā mirdzošas koka mājas, kas centās pārspēt cita citu terašu skaita ziņā. Nelielie zemes gabaliņi ap ēkām bija rūpīgi kopti un izgreznoti ar neparastām dārza skulptūriņām par jūras tematu.

Šur tur pazibēja pa uguntiņai, tomēr lielākoties logi bija tumši. Šī bija vieta, kur bagātie un privileģētie Ņujorkas iedzīvotāji ieradās pavadīt nedēļas nogali un garās, karstās vasaras.

- Dīvaini gan, ka tev nepieder neviens īpašums šajā piekrastē.

- Patiesību sakot, pieder gan - virkne izīrējamu māju, tomēr nekad neesmu vēlējies padzīvot kādā no tām. Tas būtu pārlieku ikdienišķi un pliekani. - Rorks pasmaidīja. - Ja tev radusies tāda iecere...

- Pasarg Dievs! Tādās vietas neiztikt bez kaimiņu būšanas. Tu atbrauc atpūsties, bet esi spiests tērzēt ar visādiem ļautiņiem un vēl piedalīties nez kādos kaimiņu saietos.

- Briesmīgi, vai ne? - Neslēpti uzjautrinādamies, Rorks iestūrēja mašīnu kāda nama piebraucamajā ceļā, apstādinot to aiz lempīga izskata melna sedana. - Vai šis varētu būt Bei-lisa auto?

- Jā. - Eva pārlaida skatienu mājai, kas neatšķīrās no pārējām piekrastes zonā sabūvētajām ēkām. Stiklu mirdzums arkveida logos un durvīs, vairākas terases, ko greznoja milzīgos podos sastādīti kociņi un izšķērdīgi ziedošas puķes. Gaiši krāsoto ēku trešā stāva līmenī ieskāva plats balkons.

- Varen šika mājiņa, - Eva piezīmēja, - it īpaši cilvēkam, kas strādā policijā. Ak, pareizi, viņam taču ir bagāta dzīvesbiedre. - Viņa pameta skatienu uz Rorku. - Reizēm tas ir visai noderīgi.

- Tā jau runā.

- Ja Beiliss atrodas šeit, viņš nezin kāpēc sēž tumsā. Man tas nepatīk. - Iepriekš Eva bija cerējusi pierunāt Rorku, lai pagaida mašīnā, kaut arī zināja, ka tas nebūtu viegli. Tagad intuīcija teica priekšā, ka šāds plāns vairs neder.

Izkāpuši no mašīnas, viņi pa šauru celiņu devās uz augstajām un platajām parādes durvīm, kuru rūtis greznoja iegravēts gliemežvāku ornaments. Caur stiklu neskaidri vīdēja nama dzīvojamā istaba ar augstiem griestiem un pasteļto-ņos krāsotām sienām.

Eva instinktīvi atsita vajā jakas malas, lai būtu vieglāk piekļūt ierocim, un tikai pēc tam nospieda zvana pogu.

- Izskatās, ka iekšā neviena nav, vai ne? Par Beilisa klātbūtni liecina tikai mašīna.

- Varbūt viņš izgājis pastaigāties liedagā? Atbraucējiem tā ir visai iecienīta izprieca.

Eva papurināja galvu.

- Diezin vai šobrīd viņam nestos prāts uz pastaigām. -Pieņēmusi lēmumu, viņa noliecās un izvilka no potītei piestiprinātās maksts rezerves ieroci.

- Tu dosies uz mājas pagalma pusi, lai nosegtu aizmuguri. Ņem šo, bet šauj tikai galējas nepieciešamības gadījumā.

- Es zinu likumus. - Rorks iebāza ieroci kabatā. - Tavuprāt, Beiliss ir bīstams?

- Nedomāju vis. Bet kāds tomēr ir bīstams. Es pārbaudīšu otro stāvu no kreisās uz labo pusi. Esi piesardzīgs!

- Tu arī.

Viņi izšķīrās, paļaudamies viens uz otru. Eva pa terases kāpnēm devās uz otro stāvu, kur stiklotās durvis no nelūgtiem skatieniem sargāja nolaistas žalūzijas. Modri vērodama apkārtni, viņa lēni virzījās uz priekšu.

Skatienu piesaistīja sudrabaina lāma, kas mirgoja uz terases flīzēm. Pietupusies viņa konstatēja, ka kāds izlējis šeit ūdeni. Krietni daudz ūdens, viņa nodomāja, izsliedamās un turpinādama izlūkot apkārtni.

Jūras tuvums šķita aizvien jūtamāks. Pret krastu laiski sitās viļņi. Tumšzilajās debesīs vāri iemirgojās pa zvaigznītei. Evas saspringtā dzirde uztvēra soļu troksni. Kāds nāca augšā pa kāpnēm labajā pusē. Roka instinktīvi satvēra ieroci.

Ap ēkas stūri parādījās Rorks.

- Uz kāpnēm ir ūdens, - viņš paziņoja.

- Šeit arī. - Pamanījusi, ka sāndurvis ir vaļā, Eva ar rokas mājienu pieaicināja Rorku klāt.

Pamājis ar galvu, viņš ieņēma vietu durvju otrā malā. Viņu acis sastapās. Tad Eva ievilka un aizturēja elpu. Viņi reizē spēra soli pāri slieksnim. Rorks tēmēja uz augšu, viņa uz leju.

- Tu ej pa labi, - Eva nokomandēja, sataustīdama pie sienas elektrības slēdzi. - Kad iedegās gaisma, viņa spēra soli pa kreisi. - Kapteini Beilis, te leitnante Dalasa. Man izsniegtais orderis garantē tiesības likumīgi ienākt jūsu mājā. Dariet zināmu savu atrašanās vietu!

Vārdi vientulīgi atbalsojās pret augstajiem griestiem un smilškrāsas sienām.

- Man tas nepatīk, - viņa murmināja. - Ļoti, ļoti nepatīk. - Turēdama gatavībā ieroci, viņa devās meklēt sākumu ūdens straumītei, kas plūda pa grīdu. Guļamistabā uz gultas atradās atvērta ceļasoma, līdzās nevērīgi nomesta žakete.

Eva paraudzījās uz Rorku, kas pārbaudīja istabas lieluma drēbju skapi. Pēc tam viņi katrs no savas puses tuvojās vannasistabas durvīm. Ar brīvo roku pagriezusi rokturi, viņa atgrūda tās vaļā un, Rorka ieroča piesegta, devās iekšā.

Telpā skaļi dārdēja mūzika. Eva satrūkās, pazinusi Mei-visas piesmakušo balsi, kas atbalsojās pret greznās vannasistabas mirdzoši baltajām sienām, zeltītajiem spoguļiem un milzīgajām izlietnēm.

Pa slapjo, mirdzoši balto grīdu Eva virzījās uz L veida telpas īsāko daļu.

Milzīgā vanna bija vidukļa augstumā un mirdzēja balta kā sniegs Alpu virsotnēs. Tās baltumu pāršķēla tikai asiņu tērcīte no rokas, kas slīga pār vannas malu. Asinis lāsoja uz zemē nomestas policista zīmotnes.

- Nolādēts! Nolādēts! - Vienā lēcienā sasniegusi vannu, Eva acumirklī konstatēja, ka ārstu saukt vairs nav nekādas vajadzības.

Beilisa galva balstījās pret sudrabotu spilvenu, ķermenis krustu šķērsu sasaistīts ar līmlenti, sastingušais, izbaiļu pilnais skatiens šķita lūkojamies tieši Evas sejā.

Vannas dibenā mirdzēja izkaisītas sudrabainas monētas. Eva zināja, ka tur izkaisīti tieši trīsdesmit naudas gabali.

- Es nerīkojos gana žigli. Kāds, kurš gribēja redzēt viņu mirušu, apsteidza mani.

Rorks saudzīgi paberzēja Evas skaustu.

- Tev droši vien būs vajadzīga instrumentu soma. Es atnesīšu.

- Labi. Tas, kurš to izdarīja, jau sen ir projām, tomēr esi piesardzīgs. - Eva izvilka no kabatas mobilo tālruni. - Man jāsazinās ar vietējo policiju. Viņi sastādīs protokolu. Pēc tam izsaukšu mūsu komandu. Pa to laiku mana palīga pienākumus veiksi tu. Kad nāksi atpakaļ, uzvelc gumijas cimdus un...

- ...Nekam nepieskaries, - Rorks pabeidza teikumu viņas vietā. - Draņķīgs gals, - viņš piemetināja. - Nabags līdz pēdējam bija pie samaņas, juta, ka ūdens kāpj aizvien augstāk, bet nespēja pat pakustēties. Telpai ir skaņu necaurlaidīgas sienas. Neviens nedzirdēja viņa kliedzienus.

- Slepkava dzirdēja, - Eva atbildēja, uzgriezdama pirmo tālruņa numuru.

Pirms ieradās vietējā policija, Eva paguva apskatīt un nofotografēt notikuma vietu. Zinādama, ka ar diplomātiju parasti iespējams panākt vairāk, sarunā ar šerifu viņa drīzāk lūdza, nevis pavēlēja iztaujāt tuvākās apkārtnes iedzīvotājus.

- Šobrīt te nav īpaši daudz ļaužu, - šerifs Rīss pavēstīja.

- Jūnijā - tad ir citādi.

- Es saprotu. Tomēr nav izslēgts, ka mums palaimējas. Šerif, šī ir jūsu teritorija, tomēr upuris pieder manējai. Slepkava arī. Tā kā slepkavībai ir nenoliedzama saistība ar vēl diviem noziegumiem, kuru izmeklēšana uzticēta man, paredzu, ka man vajadzēs nodarboties arī ar šo. Tomēr man nepieciešams jūsu atbalsts un visa iespējamā palīdzība.

- To jūs saņemsiet, leitnante. - Šerifa skatiens bija ciešs un vērīgs. - Daži iedomājas, ka te ir galīga nomale, bet tas vēl nenozīmē, ka šeit strādā vieni vienīgi ķēpauši. Protams, mums neiznāk tik daudz noņemties ar lielpilsētā izplatītajiem noziegumiem, tomēr mēs zinām, kas darāms, ja kaut kas tāds ir atgadījies.

- Es to augsti vērtēju. - Eva pasniedza Rīsam aizsarg-aerosolu. - Vai jūs pazināt kapteini Beilisu?

- Protams. - Rīss apsmidzināja rokas un kurpju zoles.

- Beilisu pāris mēdza ierasties regulāri. Ik gadus uzturējās šeit visu augustu, bet pārējā laikā vismaz reizi mēnesī atbrauca pavadīt nedēļas nogali, paretam parādīdamies arī citā laikā. Reizēm rīkoja viesības, iztērēja šādu tādu naudiņu ciematā. Izturējās diezgan draudzīgi, tomēr ar vietējiem īpaši nesagājās.

Eva un šerifs kāpa augšā.

- Vai Beilisam piemita paradums braukt uz šejieni bez sievas?

- Tā vis nevarētu sacīt. Pāris reižu gadā gan Beiliss viens pats mēdza atbraukt piektdienā un palikt līdz svētdienai. Tādās reizēs viņš izbrauca jūrā ar laivu pamakšķerēt. Sieva par šo nodarbi neinteresējās. Vai esat viņai paziņojuši par notikušo?

- Cik man zināms, misis Beilisa patlaban uzturas Parīzē. Mēs viņai piezvanīsim. Vai Beiliss kādreiz atveda līdzi citu personu, ne tikai sievu?

- Nē. Daži gan nekautrējas. Vīrieši ved līdzi draugus vai mījākās/ piedodiet par izteicienu. Sievas dara tāpat. Beiliss gan ne. Nav dzirdēts, ka viņš kādreiz būtu vilcis uz šejieni... izklaides.

Pamājusi ar galvu, Eva pieveda šerifu pie vannas. Paraudzījies tajā, Rīss skaļi nodvesās.

- Ak, Jēzus, tas ir drausmīgi. Leitnante, man nav ne mazāko iebildumu, ka ar šo lietu nodarbosieties jūs. - Rīss domīgi pakasīja pakausi. - Ja slepkava vēlējās radīt iespaidu, ka tā bijusi pašnāvība, kādēļ viņš atstāja upuri sasaistītu?

- Viņš nebūt nevēlējās, lai šo nāvi uzskatītu par pašnāvību. Vēnas pārgrieztas tikai tālab, lai notraipītu zīmotni. Tāda ir slepkavas rīcības shēma. Esmu jau aplūkojusi un dokumentējusi nozieguma vietu. Tagad, kad jūs esat oficiāli apliecinājis slepkavības faktu, izlaidīšu no vannas ūdeni un apskatīšu nogalinātā ķermeni.

- Ķerieties tik klāt! - Soli atkāpies, Rīss pamanīja durvīs Rorku.

- Mans pagaidu palīgs, - Eva paskaidroja. - Iepazīsties ar šerifu Rīsu.

- Es jūs pazīstu, - Rīss teica. - Jūsu seja bieži rēgojas televizorā. Šajā apkaimē jums pieder vairāki īpašumi, vai ne?

- Tas tiesa.

- īpašumi tiek labi uzturēti. To mēs protam novērtēt.

Izrāvusi vannas aizbāzni, Eva ķērās pie darba.

- Upuris ir kaukāziešu izcelsmes, vīrietis, - viņa iesāka. - Identificēts kā kapteinis Boids Beiliss, četrdesmit astoņus gadus vecs. Nāves cēlonis - noslīkšana. Arī iegriezums kreisās rokas locītavā var būt potenciāli bīstams dzīvībai. Upuris valkājis zelta laulības gredzenu un zelta rokaspulksteni. Ar izturīgas līmlentes palīdzību ķermenis vairākās vietās piestiprināts pie vannas. Redzamu pretošanās pazīmju nav.

Kamēr Eva runāja, ūdens guldzēdams plūda laukā no vannas. Līmenim krītoties, Beilisa mati un ģenitālijas itin kā tiecās uzpeldēt virspusē.

- Man jākāpj iekšā, lai aplūkotu ķermeni. Šerif, vai jūs paturēsiet? - Eva sniedza Rīsam diktofonu.

- Jāteic, ka mana ikdiena šķiet daudz tīkamāka nekā jūsējā. - Piestiprinājis aparātiņu pie krekla, viņš pievirzījās tuvāk vannai.

Pakāpuses uz īpaši ierīkotas platformas, Eva pārsvieda kāju pār vannas malu. Viņas iztēle bija iezīmējusi gluži skaidra ainu. Protams, upuris bijis bezsamaņā. Vai citādi veselīgs, spēcīgs vīrietis būtu bez pretošanās ļāvis sevi ieguldīt vannā un sasaistīt krustu šķērsu?

Eva novietoja pēdas abpus ķermenim, gluži tāpat, kā to, pēc viņas domām, bija darījis slepkava. Tad noliecās un sāka plēst nost līmlenti.

- Lietota ļoti izturīga līmlente, ko parasti izmanto kravas un smagu sūtījumu nostiprināšanai. Uzbrucējs izmantojis griežaminstrumentu ar gludu asmeni - droši vien šķēres vai dzirkles. Griezuma vietas līdzenas. Veikums atstāj rūpīga un pacietīga darba iespaidu. Slepkava nav steidzies.

Līmlente ar šņirkstošu troksni atlipa no gludās, slapjās vannas virsmas. Arī Eva nesteidzās, rūpīgi ievietodama lenti lietiskajiem pierādījumiem paredzētajos maisiņos.

Vispirms atbrīvojusi upura galvu, Eva pārbaudīja pakausi un konstatēja, ka slepkava pratis laupīt upurim samaņu, neatstājot pēdas. Sasodīts...

Eva turpināja darbu, citu pēc cita pasniegdama Rorkam piepildītos lietisko pierādījumu maisiņus.

Kustības tik žiglas un lietišķas, Rorks nodomāja. Atsvešinātais skatiens apliecināja, ka Eva iespējami distancējusies, koncentrēdama prātu un iemaņas veicamajam darbam.

Kaut arī Eva noraidītu apzīmējumu "drošsirdība", Rorks vēlējās lietot tieši to. Viņa ziedoja sevi darbam, gandrīz ik dienu saskaroties ar nāvi un pacietīgi strādājot, lai svaru kausi nosvērtos par labu taisnīgumam. Pat tad, ja noslepkavots viņai netīkams cilvēks...

- Lupu, - Eva nokomandēja, un Rorks pasniedza prasīto.

Uzstūmusi lupu uz acīm, Eva pietupās, lai aplūkotu upura

vietumis nobrāzto ādu. Acīmredzot Beiliss bija izmisīgi pūlējies atbrīvoties no līmlentes žņaugiem. Jā, viņa nodomāja, slepkava vēlējies, lai upuris mirtu pie pilnas apziņas, sajuzdams, ka ūdens pamazām ceļas aizvien augstāk, bija vēlējies klausītos viņa kliedzienos, elsās un lūgumos.

Beilis, vai slepkava uzrunāja tevi vārdā? Lieku galvu ķīlā, ka nekļūdos.

Neapzināti saudzīgām kustībām Eva pagrieza līķi uz mutes. Uz miesas šur tur vīdēja sārti plankumi, ko bija atstājusi ilgstošā atrašanās uz muguras vannā.

Uz gurna Eva pamanīja nelielu tetovējumu melni zeltītās krāsās - policista zīmotnes kopiju, kuras oriģināls mētājās Beilisa asiņu peļķē.

- Policists caur un cauri, - viņa piezīmēja. - Vismaz tā uzskatījis viņš pats. Droši vien viņam šķita briesmīgi nomirt kailam, bezpalīdzīgam un apkaunotam. - Eva salasīja monētas, kas bija izkaisītas vannas dibenā. - Trīsdesmit, - viņa noteica, pažvadzinādama naudiņu saujā un pēc tam iebērdama maisiņā, ko pastiepa pretī Rorks. - Noziedznieks maina slepkavošanas metodes, bet simboliskā jēga visos gadījumos paliek viena un tā pati. Beilisa nāve iestājusies pirms samērā neilga laika. Asinis tikko sākušas sarecēt. Man vajadzīga mērierīce, lai noteiktu precīzu laiku.

Rorks pasniedza prasīto, piebilzdams:

- Leitnante, tava komanda ir klāt.

- Hmm? - Eva paņēma'mēraparātu, saklausīdama apslāpētu balsu murdoņu, kas virzījās aizvien tuvāk. - Labi. Esmu gandrīz beigusi. Stunda, - viņa izgrūda, palūkojusies uz mēraparāta skalu. - Mēs nokavējām tikai stundu.

Kad telpā iebrāzās Pībodija, Eva jau rāpās laukā no vannas.

- Leitnante?

- Šeit viss ir izdarīts. Parūpējies par līķa aiztransportē-šanu, Pībodija. Lai kratīšanas komanda sāk pārmeklēt māju. Vai paķēri līdzi arī kādu no datoristiem?

- Fīnijs un Maknabs seko man pa pēdām.

- Lai nekavējoties sāk pārbaudīt drošības kameru ierakstus un datorus. Pateicos, šerif. - Viņa pastiepa roku pēc diktofona. - Šī ir mana palīdze Pībodija. Viņa parūpēsies par turpmāko, ja vien jums nav iebildumu.

- Ne mazāko.

- Tagad gribu apstaigāt māju. Beiliss atveda līdzi disketes. Man tās jāatrod.

- Kabinets atrodas pirmajā stāvā, - Rorks iestarpināja, pievērsdams sev Evas uzmanību. - Es tevi aizvedīšu.

Balss tonis liecināja, ka kabinetu viņš vēlas parādīt Evai vien. Automātiski apvaldījusi aizkaitinājumu - Rorks bija pārmeklējis māju bez viņas ziņas -, Eva pagriezās pret šerifu.

- Es būtu pateicīga, ja jūs sazinātos ar tiem vīriem, kuri aptaujā vietējos iedzīvotājus. Pie viena derētu noskaidrot, vai patruļdienests šovakar nav manījis tuvumā neparastu vai skatienu piesaistošu braucamo.

- Tūlīt, leitnante. Ja jums nav iebildumu, iziešu ārā. Kārojas ievilkt plaušās mazliet svaiga gaisa.

- Pateicos, šerif. - Kopā ar Rorku kāpdama lejā, Eva ierunājās tikai pēc tam, kad garām bija aizsteigusies liela daļa viņas komandas. - Saki, kas tā par modi - uz savu roku skraidīt pa māju? Izmeklēšana ir nopietns darbs. Nav pieļaujams, ka civilpersonas dara, kas vien tām ienāk prātā.

- Nekā nebija, es izmantoju savu pagaidu palīga stāvokli, - Rorks izgudrēm iebilda. - Starp citu, pārējās durvis un visi logi bija ciet. Drošības sistēmai izmantots viens no manā uzņēmumā ražotajiem ekskluzīvajiem modeļiem. Sistēmā neviens nav ielauzies. Ienācējs zinājis kodu. Uzmetu acis arī novērošanas kamerām, - Rorks turpināja. - Mēs neuzzināsim neko, kas noticis mājā vai tās ārpusē pēc septiņiem vakarā.

- Čakls puisis.

- Kuru tu domā - mani vai slepkavu?

- Ha-ha, ļoti jocīgi. Tātad noziedznieks nav kritis panikā, nav steidzies, rūpīgi slēpis pēdas. Turklāt tas viss paveikts, par spīti drausmīgajam naidam un niknumam, kas vada un virza viņa gaitas. Droši vien mums darīšana ar sasodīti labu policistu.

Rorks ieveda Evu plašā kabinetā, caur kura stikloto ga-lasienu pavērās krāšņs skats uz ūdens klaidu.

Šajā telpā bija manāmas steigas pēdas. Vairāki priekšmeti neatradās tiem paredzētajā vietā. Uz rakstāmgalda apgāzta glāze, kuras saturs notraipījis spožo, hromēto virsmu. Nekārtīgi izsvaidītas disketes, uz grīdas nevērīgi nomests apģērbs - Eva pazina uzvalku, kurā Beiliss bija ieradies uz šārīta tikšanos pie Tibla.

- Slepkava apdullināja Beilisu šeit, - Eva iesāka. - Pārsteidza viņu pie rakstāmgalda. Beiliss bija ielējis sev dzērienu. - Eva paostīja glāzi. - Šķiet, skotu viskiju. Tad iekārtojies pie datora, lai mierīgā garā pārskatītu savu datu bāzi. Izdzirdot aizdomīgu troksni, viņš pacēla skatienu un ieraudzīja kādu stāvam durvīs. Pielēkdams kājās, viņš apgāza glāzi. Var gadīties, ka pirms liktenīgā trieciena viņam pieticis laika izkliegt uzbrucēja vārdu. Pēc tam Beiliss zaudēja samaņu. - Eva apstaigāja istabu, apgāja apkārt rakstāmgaldam. - Slepkava izģērba viņu tepat. Jo viņam jau bija radies plāns. Viņš uzkāpa augšā, apskatījās, kas un kā. Pie velna, nav izslēgts, ka uzbrucējs savulaik bija piedalījies Beilisu rīkotajās viesībās un jau zināja telpu izkārtojumu. Vispirms viņš izņēma no novērošanas kamerām ierakstu diskus. Interesanti, vai līmlenti slepkava bija atnesis sev līdzi? - Eva citu pēc cita vēra vaļā rakstāmgalda atvilktnes un nodalījumus. - Nē, izrādās, te ir vēl viens neatplēsts rullis. Tātad slepkava sadabūja visu vajadzīgo tepat uz vietas. Izlietotā ruļļa atlikumu un šķēres mēs neatradīsim, jo tās viņš noteikti izmetis.

- Leitnante, uzmet acis disketēm, - Rorks rāmi ieteica.

- Tiksim arī līdz tām. Pēc tam varmāka uznesa Beilisu augšā. Viņš ir fiziski spēcīgs vīrietis, jo neatradu nekādu pazīmju, ka upuris būtu vilkts pa zemi - nav nedz zilumu, nedz arī saskrambātu papēžu. Pēc tam slepkava ieguldīja upuri vannā. Tieši ieguldīja, nevis iemeta. Tad viņš lika lietā līmlenti, laupīdams nelaimīgajam jebkuru iespēju pakustēties. Lai būtu ērtāk, viņš novilka kurpes - vannā nav tumšu švīku -bet apģērbu paturēja mugurā. Par to liecina pamatīgs slapjums uz vannasistabas grīdas.

Jā, Eva spēja iejusties noziedznieka ādā, sajust naidu, kas saēd cilvēku no iekšpuses, iztēloties pedantisko pacietību, kas slēpj slepkavīgā niknuma dzīles.

- Pēc tam uzbrucējs pagaidīja, līdz Beiliss atguva samaņu. Sekoja īsa saruna, lai upuris zinātu, kālab viņam jāmirst, zinātu, kālab pelnījis pazemojumu, bailes un nāvi. Tad slepkava atgrieza karstā ūdens krānu un klausījās, kā Beiliss lūdzas žēlastību. Līmenis ceļas, ieslēgtais motors sakuļ ūdeni putās, bet slepkava paliek salts un nejūtīgs. Tā tam jābūt, ja iznāk vaigu vaigā skatīt nāvi. Ja paliec salts, tā nespēj iekļūt tevī. Tātad slepkava salti un vienaldzīgi noraugās uz nāves tuvošanos.

Tas viņu nesatrauc, neuzdzen skumjas. Atriebējam šis ir gluži vienkārši vēl viens kārtīgi un pamatīgi paveicams darbs. Ar nolūku uzsākts un pabeigts darbs. Kad ūdens piepilda plaušas, kad upuris vairs nespēj cīnīties un viņa skatiens sastingst, slepkava izkaisa vannā monētu sauju. Jūda ir saņēmis savu algu.

Pēc tam slepkava izkāpj no vannas slapjā, pilošā apģērbā, uzvelk kurpes un aiziet pa to pašu ceļu, kur nācis, pamezdams durvis vajā, jo vēlas, lai izrēķināšanās tiktu pamanīta pēc iespējas ātrāk. Vēlas, lai par to uzzina, lai apspriež un izsaka minējumus. Darbam nav pielikts punkts, iekams departaments nav uzzinājis par vēl viena policista nogalināšanu.

- Es nemūžam nespētu tik pārliecinoši restaurēt notikumu gaitu, - Rorks atzinās. - Tas ir apbrīnojami.

- Nē, tas pieder pie izmeklēšanas ābeces.

- Bet ne tā, kā tas izdodas tev, - viņš murmināja. Interesanti, cik daudzu slepkavību ainas glabāja Evas atmiņa? Varbūt tajā mājoja neskaitāmas upuru un viņu slepkavu ēnas?

Jāpaliek saltam un nejūtīgam, lai neielaistu nāvi sevī. Rorks zināja, ka to Eva tā arī nav iemācījusies. Un tieši tas padarīja viņu par virtuozu un nepārspējamu izmeklētāju.

- Uzmet acis disketēm, Eva!

- Es tās redzēju.

To bija dučiem vien, un Eva pazina daudzus no tiem, kuru vārdi bija rakstīti uz šīm disketēm. Tie visi bija viņas kolēģi, sākot no ierindas policistiem līdz augstākajai priekšniecībai. Beilisa kolekcija...

- Jāatzīst, ka viņš bijis visai demokrātiski noskaņots raganu mednieks. - Eva pamanīja uz vienas no disketēm arī savu vārdu. - Mēs tās paņemsim līdzi. Diskešu satura pārlūkošana būs viens briesmīgi nejauks un apnicīgs darbs. Paskat, Beilisa dators joprojām ir ieslēgts. - Eva, apsēdusies un saraukusi pieri, palūkojās uz tukšo ekrānu.

- Datorā ievietota vēl viena diskete. Tā nepieder pie Beilisa kolekcijas.

- Tu krāmējies ap datoru? - Eva strauji apmetās grozāmajā krēslā, lai nikni uzlūkotu Rorku. - Es taču piekodināju, lai tu...

- Eva, aizveries un izlasi!

Viņai būtu vēl daudz piebilstams, tomēr to patiešām varēja pietaupīt vēlākam laikam. Eva paklausīgi nospieda vajadzīgos taustiņus.

Uz pelēcīgi dūmakainā fona parādījās teksts, skaidri un nepārprotami vārdi:

Leitnante Dalasa, tā kā jums uzticēta Kouli, Mūsa un tagad arī Beilisa slepkavības izmeklēšana, šī ziņa domāta personiski jums.

No visas sirds nožēloju detektīva Tādža Kouli nāvi. Es tiku maldināts, un pie tā galvenokārt vainojams cilvēks, kas tūdaļ saņems pelnīto sodu par pastrādātajiem noziegumiem. Viņš apkaunojis policista zīmotni, ar tās palīdzību apmierinādams savu varaskāri. Vai gan tas ir mazāks grēks nekā Mūsa nodarījums, pārdodot policista godu un sirdsapziņu par naudu?

Nav mana darīšana, ja jūs nepiekrītat šiem spriedumiem. Esmu apņēmies paveikt to, kas darāms, un turpināšu rīkoties.

Tā kā mums vairākas reizes iznācis tikties, es nežēloju laiku, lai iepazītos ar informāciju, ko Beiliss savācis par jums. ja viņa apgalvojumi un apvainojumi ir pamatoti, arī jūs esat apkaunojusi savu policista zīmotni. Protams, es neesmu gatavs akli noticēt melim ar izkropļotu vērtību sistēmu, policistam, kura galvenais dzinulis bijusi varaskāre. Tomēr šī informācija liek man aizdomāties.

Es došu jums septiņdesmit divas stundas, lai attaisnotu sevi. Ja sava vīra ietekmē esat ielaidušies darījumos ar Maksu Rikeru, jums jāmirst. Ja tie ir meli un apgalvojumi par jūsu profesionalitāti un uzticību savai lietai ir patiesi, jūs atradīsiet iespēju, lai triju diennakšu laikā arestētu Rikeru un sagrautu viņa noziedzīgo organizāciju. Tas prasīs visus jūsu spēkus un iemaņas. Lai tā būtu godīga spēle, es dodu vārdu, ka nākamo septiņdesmit divu stundu laikā es neuzbrukšu nedz jums, nedz arī kādam citam policistam.

Leitnante, Rikera noziegumiem jādara gals. Ja ne, gals pienāks jums.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Izgatavojusi šīs ziņas kopiju un kopā ar disketēm pievienojusi lietas materiāliem, Eva pārējo atstāja Fīnija ziņā, kurš nolēma datoru ņemt līdzi pamatīgākai pārbaudei. Protams, tas tiks darīts tikai kārtības labad. Slepkava nebija atstājis neko citu, tikai šo vienīgo, Evai domāto ziņu.

Rikera vārds atradās Evas prioritāšu saraksta augšgalā, tomēr ne gluži pirmajā vietā. Lai kāda izrādītos Rikera saistība ar slepkavu, šajā reizē viņš nebija tas, kas rausta diedziņus pēc sava prāta.

Vispirms Evai bija jātiek galā ar policistu, kas bija sācis staigāt noziedzības ceļus. Ja viņš vēlas atklātu sadursmi - jo labāk. Tomēr viņa dēļ Eva negrasījās mainīt savus nodomus. Slepkavību izmeklēšana bija process, kur varēja virzīties uz priekšu, tikai pedantiski rūpīgi sperot solīti pēc solīša.

Paguvusi nokausēt komandu, kas pārmeklēja māju, Eva personiski piezvanīja uz laboratoriju, lai draudošā tonī pieprasītu nekavējoties veikt aizsūtīto paraugu analīzes. Viņa zināja vienu - ja lietas sekmīgas atrisināšanas labad vajadzēs strādāt divdesmit četras stundas dienā septiņas dienas nedēļā, viņa to darīs. Un gluži tāpat būs jāstrādā arī viņas komandai.

Rorkam bija citi nodomi, citas prioritātes un gluži atšķirīgs darbības stils. Viņš negrasījās zaudēt laiku, strīdēdamies ar Evu un pierādīdams nepieciešamību parūpēties par personisko drošību.

Pametis Evu iegrimušu darbā, Rorks atgriezās Ņujorkā vienatnē. Pa ceļam viņa prātā pamazām sāka iezīmēties darbības plāna aprises.

Apstādinājis auto pie "Šķīstītavas", viņš atkodēja drošības sistēmu un devās iekšā. Drazas un lauskas bija aizvāktas, telpās ritēja remonts. Protams, šeit vēl nekas neatgādināja elegances piesātināto grēka midzeni, kāds tas bija pirms grautiņa, tomēr Rorks bija nolēmis, ka klubs atgūs agrāko spožumu. Turklāt ļoti drīz.

Zālē dega lampas, mezdamas gaismas atspulgus no jauna ieklātajā sudrabkrāsas grīdas segumā. Saskaņā ar Rorka instrukcijām saplēstos spoguļus aiz bāra letes jau bija nomainījuši izgaismoti tumšzila stikla paneļi, atstājot teju vai pārpasaulīgu - bet varbūt pat velnišķīgu - iespaidu.

Piegājis pie bāra un ielējis divās glāzēs brendiju, Rorks pamanīja, ka uz garajām, eleganti izliektajām kāpnēm parādās Rū Maklīna.

- Es pārbaudīju uzstādītās drošības kameras, - viņa ierunājās, viegli pasmaidīdama. - Izskatās, ka mēs esam uzņēmuši pamatīgus apgriezienus. Tu strādā ātri.

- Pēc septiņdesmit divām stundām klubs tiks atvērts apmeklētājiem.

- Pēc septiņ...- paķērusi glāzi, ko Rorks pastūma uz viņas pusi, Rū skaļi noelsās. - Bet kā tas iespējams?

- To atstāj manā ziņā. Gribu, lai tu šonakt sastādītu darba grafikus un rīt no rīta apzvanītu personālu. Klubu vērsim vaļā piektdienas naktī un vērsim ar pamatīgu blīkšķi. - Rorks uzmanīgi vēroja Rū pār glāzes malu.

- Ko man tur teikt - tu esi boss.

- Tieši tā. - Sameklējis cigaretes, Rorks aizkūpināja vienu, pametot etviju uz bāra letes. - Saki, kā viņš tika tev klāt?

Sievietes sejā uz sekundes simtdaļu pavīdēja neslēpta panika, ko tūdaļ nomainīja izbrīns.

- Par ko tu runā?

- Zinu, ka viņš izmantoja manu klubu, lai veiktu šeit vienu otru nelielu darījumu. Nekā uzkrītoša, nekā īpaši nozīmīga. Tomēr ar to pietika, lai viņš pašapmierināts sēdētu savā cietoksnī un iztēlotos, ka vazā mani aiz deguna. Tā vien šķiet, ka viņš kļuvis pārlieku bezrūpīgs un nevērīgs. Tieši tas padara viņu bīstamu. Nav izslēgts, ka policists dabūja galu tieši tāpēc, ka bija kaut ko uzodis.

Rū nobālēja tā, ka āda izskatījās gandrīz caurspīdīga.

- Vai tu domā, ka policistu novāca Rikers?

Rorks vēroja sievieti caur cigaretes dūmu zilgano mig-

linu.

/

- Nedomāju vis, vismaz ne tiešā veidā. Tomēr tik piemērota laik^ izvēle liek aizdomāties. Policistam viss beidzās gaužām bēdīgi. Varbūt arī man tas nenozīmē neko labu, bet tev, Rū, jau ne tik.

- Nezinu, par ko tu runā.

Rū mēģināja soli atkāpties, bet Rorka plauksta cieši uzgūla viņas rokai, brīdinot nedarīt muļķības.

- Stāvi. - Kaut arī tas tika pateikts klusā balsī, sievietei pārskrēja drebuļi. - Tā tu mani tikai saniknosi. Es vaicāju, kādā ceļā viņš tika tev klāt. Un gribu saņemt godīgu atbildi, jo zināmu laiciņu mums vēl derētu palikt draugos.

- Man nav nekā kopīga ar Rikeru.

- Visu šo laiku es tam ticēju. - Viņš pielieca galvu. - Tu trīci un drebi. Vai tev šķiet, ka es tev nodarīšu pāri? Vai tad ir gadījies, ka es kādreiz paceļu roku pret sievieti, Rū?

- Nē. - Pār caurspīdīgi bālo vaigu noritēja vientuļa asara. - Tev tas nav raksturīgi.

- Atšķirībā no viņa. Kādā veidā viņš tev nodarīja pāri?

Tagad pār Rū vaigiem plūda kauna un nožēlas asaras,

smacējošs kamols žņaudza ciet kaklu.

- Rork, man tik ļoti žēl. Piedod, lūdzu, ja vari. Divi viņa rokaspuiši sagūstīja mani tieši uz ielas, iegrūda mašīnā un aizveda pie viņa. Rikers... žēlīgais Jēzu, tajā brīdī viņš savos greznajos apartamentos ieturēja bagātīgu lenču. Viņš sīki un smalki izstāstīja, kas ar mani notiks, ja es noraidīšu viņa priekšlikumu.

- Un tu piekriti.

- Ne uzreiz. - Izkratījusi no Rorka etvijas cigareti, Rū drebošiem pirkstiem mēģināja to aizdedzināt. Rorks pieturēja viņas roku, līdz beidzot smēķa gals iekvēlojās. - Tu biji tik labs pret mani. Izturējies godīgi, ar cieņu. Zinu, ka tev nav nekāda iemesla man ticēt, bet sākumā es pasūtīju viņu uz elli. Teicu, ka man labi neklāsies, ja tu uzzināsi par viņa nodomiem, ka tādā situācijā tu... es sapūtu par tevi visādas draņķības. Bet viņš gluži vienkārši sēdēja un raudzījās uz mani ar ļaunīgu smaidu lūpās. Tieši viņa sejas izteiksme nobiedēja mani līdz nāvei. Viņš skatījās uz mani tā, it ka es būtu kukainis, ko iegribas pēc var samīt vai nesamīt. Un tad nosauca vārdu un adresi. Manas mātes vārdu un adresi. - Juzdama, ka aizžņaudzas elpa, Rū paķēra glāzi un iedzēra krietnu malku brendija. - Pēc tam viņš man parādīja video. Rikers bija licis novērot manas mātes ikdienu viņas mazajā mājiņā štata ziemeļos, ko es nopirku ar tavu palīdzību. Kamera bija sekojusi katram solim šajā vienkāršajā dzīvītē ar iepirkšanos un viesošanos pie draudzenēm. Tajā brīdī vēlējos, kaut spētu izjust dusmas un niknumu, bet jutu vienīgi bailes. Ja es piekritīšot sadarboties, teica Rikers, mana māte netikšot izvarota, spīdzināta un sakropļota.

- Es būtu gādājis par viņas drošību, Rū, ja vien tu būtu man uzticējusies.

Viņa papurināja galvu.

- Rikers vienmēr prot uztaustīt otra cilvēka vājo vietu. Un tad viņš nekavējas to izmantot, līdz cilvēks dara visu, ko no viņa prasa. Šā iemesla pēc es izturējos nodevīgi pret tevi. - Rū noslaucīja asaras. - Man ļoti žēl...

- Apsolu, ka viņš ne pirkstu nepieliks tavai mātei. Zinu drošu vietu, kur viņa varēs apmesties, līdz būsim izstrēbuši šo putru.

Rū iepleta acis.

- Es nesaprotu.

- Tu jutīsies labāk, zinādama, ka tava māte ir drošībā, bet man nepieciešams, lai tu tuvākajās dienās visus spēkus veltītu klubam.

- Tu negrasies mani padzīt? Pat pēc visa tā tu mani nepadzīsi?

- Kaut arī man nav mātes, tomēr es lieliski zinu, ko nozīmē mīlēt kādu vairāk par sevi pašu. Tad cilvēks ir gatavs uz visu. Tev vajadzēja uzticēties man, Rū. Tomēr es tevi nevainoju.

Rū sabruka krēslā, paslēpdama seju rokās. Kamēr asaras straumēm lija pār viņas seju, Rorks vēlreiz piepildīja glāzi un atvēra minerālūdens pudeli.

- Vispirms izdzer šo, lai noskaidrojas galva.

- Tieši tāpēc viņš tevi tā ienīst. - Rū piesmakusī balss ieskanējās apņēmīgāk. - Ienīst tāpēc, ka nespēj tev līdzināties, nespēj izprast arī to, kas īsti tevī slēpjas, kas padara tevi tādu, kāds tu esi.ViņŠ alkst tevi ne tikai iznīcināt fiziski, bet vispirms morāli sagraut un pazemot.

- Tieši uz to es arī ceru. Bet tagad paklausies, kā mēs rīkosimies tālāk.

Jau veselu gadu spēlējot laulības spēli, Evai šķita, ka pamazām sāk pārzināt visus veiksmīgākos gājienus. Vieglākais veids, kā izvairīties no domstarpībām ar Rorku, bija sarunas iespējami ilgāka atlikšana.

Lai novilcinātu laiku, Eva piezvanīja uz mājām, novirzīdama zvanu uz aparātu, kas atradās guļamistabā, jo nosprieda, ka Rorks, visticamāk, uzturas savā darba kabinetā, tālab saruna izpaliks.

- Sveiks, - Eva ierunājās, kad ieslēdzās automātiskais atbildētājs. - Gribu pateikt, ka došos uz Centrālo iecirkni. Droši vien nosnaudīšos kādu stundiņu turpat uz vietas, jo vajadzēs strādāt visu nakti. Tagad braucu uz laboratoriju, lai pasteidzinātu Dikhedu. Piezvanīšu tev pie pirmās izdevības. Redzēsimies vēlāk!

Nolikusi klausuli un izdvesusi klusu, atvieglojuma pilnu nopūtu, Eva uztvēra caururbjošo Pībodijas skatienu.

- Kas ir?

- Vai vēlies uzzināt neprecētas sievietes viedokli par laulības dzīves grimasēm?

- Nē.

- Tu pati zini, ka Rorkam atrastos viens otrs biezs vārds par tavu paradumu ignorēt nopietnus draudus, - Pībodija turpināja, nelikdamās ne zinis par Evas drūmi saraukto pieri. - Tālab tu uzsāki šo riņķadanci. "Esmu pārāk aizņemta, lai tagad runātu, negaidi, mājās nebūšu." - Viņa nespēja novaldīt dzēlīgu vīpsnu. - Itin kā tas kaut ko atrisinātu.

- Labāk aizveries! - Pikti sagrozījusies, Eva lūkoja iekost mēlē, tomēr neizturējusi padevās. - Kāpēc tu to visu saki?

- Dalasa, kaut ari tu esi viltīga kā lapsa, šajā ziņā viņš tevi daudzkārt pārspēj. Pilnīgi iespējams, ka Rorks ļaus izpildīt pāris tūres tavā dancī, bet pēc tam... blaukš!

- Sasodīts, kas, tavuprāt, ir "blaukš"?

- Nezinu, jo neesmu tik viltīga kā jūs abi. Bet to mēs abas drīz uzzināsim. - Kad mašīna apstājās pie laboratorijas ēkas, Pībodija ar pūlēm apvaldīja žāvas. - Labu laiku nav iznācis vizināties policijas patruļmašīnā. - Viņa uzbiie-za pa nožēlojami neērto autosēdekli. - Nevaru teikt, ka es skumtu par to.

- Šis autiņš bija vienīgā iespēja, kā tikt projām. Gan jau es vēl dabūšu pa kaklu par tā patvaļīgu piesavināšanos, bet ko lai dara, ja mans auto pagaidām atgādina lūžņu kaudzi.

- Neuztraucies! - Vēlreiz nožāvājusies, Pībodija izberzēja acis. - Policists, kuram tu nočiepi mašīnu, izjūt pret tevi milzīgu godbijību. Droši vien te tiks piestiprināta plāksnīte "Šeit sēdēja Eva Dalasa".

- Pasaudzē mani. - Tomēr šie vārdi izvilināja sīku smiekliņu. Kāpjot laukā no mašīnas, Eva palūdza:

- Paklau, varbūt tu varētu piezvanīt uz apgādes daļu? Atšķirībā no manis tu viņiem pagaidām neesi tik ļoti ieriebusi. Tā vai citādi, bet mēģini panākt, lai viņi salabo manu autiņu.

- Tas ies ātrāk un labāk, ja pieprasījumā norādīšu citu apliecības numuru.

- Laba doma. Izmanto Baksteru. Tu esi pavisam miegaina, - Eva piebilda, manīdama, ka Pībodija atkal plati nožāvājas. - Kad tiksim projām no šejienes, nosnaudies stundiņu vai iedzer stimulējošu līdzekli. Dari ko gribi, bet tu man esi vajadzīga pie pilnas sajēgas.

- Nekas, pēc brītiņa man sāksies otrā elpa.

Apsargs, kas viņas ielaida ēkā, izskatījās tā, it kā viņam jau sen būtu beigusies gan otrā, gan arī trešā elpa. Acis pavērtas šaurā spraudziņā, formas tērps saburzīts, uz labā vaiga iegulēta sārta švīka.

- Varat iet iekšā, - viņš tikai pateica, klumburodams atpakaļ uz dežuranta nodalījumu.

- Naktīs šī vieta atgādina kapenes. - Pībodija viegli nodrebinājās. - Te ir vēl pretīgāka sajūta nekā morgā.

- Nekas, gan mēs iedvesīsim šai vietai dzīvību.

Eva nebūt necerēja, ka Dikijs priecāsies par apmeklējumu. Par laimi, atverot laboratorijas durvis, jau otro reizi šajā vakarā pretī brāzmoja Meivisas balss.

Galvenais laboratorijas tehniķis Berenskis, kuru galvenokārt pazina pēc iesaukas Dikheds, noliecies pār mikroskopu, galīgi nemuzikāli ķērca līdzi melodiju, ritmā grozīdams kaulaino pēcpusi.

Eva saprata, ka tagad viņa drīkst prasīt kaut vai mēnesi no debesīm, jo piepeši viņas rokā bija patrāpījies iespaidīgs trumpis.

- Sveiks, Dikij!

- Mister Dikij, es tevi palūgšu... - Kad uzrunātais pacēla galvu, Eva saprata, ka nav kļūdījusies. Laimīgs viņš patiešām neizskatījās. Zem acīm maisiņi, platā mute savilkta īgnā grimasē, krekls uzvilkts ar kreiso pusi uz āru.

- Izrauj mani no gultas nakts vidū! Tev, Dalasa, vienmēr viss ir supersvarīgi, visam jābūt izdarītam superātri. Labāk turies no manis tālāk! Tu dabūsi atbildes tikai tad, kad tās būs gatavas, un ne mirkli ātrāk. Taisies, ka tiec, un neelpo man pakausī, kamēr strādāju.

- Bet ko lai es daru, ja mani tā iepriecina iespēja atrasties tavā tuvumā?

Dikijs šaubīdamies vairākkārt nomēroja Evu ar skatienu. Parasti Dalasa ieradās laboratorijā visai kareivīgā noskaņojumā. Vai cilvēks drīkst zaudēt modrību, ja pārmaiņas pēc viņa smejas un joko?

- Šoreiz tu izskaties varen līksma, par spīti līķiem, kas teju vai krājas kaudzē. Vai tava nekaunība nesāk pamazām izkūpēt?

- Ko lai tev atbildu? Laikam jau šī mūzika liek manām kājām cilāties. Tu droši vien zini, ka nākamajā nedēļā Mei-visai būs liels koncerts. Dzirdēju, ka visas biļetes esot izpārdotas. Pībodija, vai tu man to pateici?

- Kā tad. - Kaut arī miegaina un pārgurusi, Pībodija prata nekavējoties uztvert piespēli - Turklāt būšot tikai viens koncerts. Viņa patlaban ir briesmīgi populāra.

- Vēl vairāk, viņa ir fenomenāla, - Dikijs paziņoja. - Man caur pazīšanos sadabūja divas biļetes otrajā balkonā.

- Vai to vispār var saukt par pazīšanos? - Eva vienaldzīgi pētīja savus nagus. - Es varu dabūt divas biļetes orķestra ložā un piedevām vēl caurlaides uz aizkulisēm. Protams, tikai tad, ja mēs esam draugos.

Dikija galva zibenīgi pašāvās uz augšu, garie, izveicīgie zirnekļa pirksti sagrāba Evas roku.

- Vai tik tu nelaid muļķi?

- Prātā nenāk. Ja vien mēs esam draugos, - viņa atkārtoja. - Ja draugs pakustinās pēcpusi drusku veicīgāk, es sadabūšu viņam biļetes un caurlaides.

Dikija pietūkušās acis kļuva miklas.

- Tu esi ieguvusi jaunu labāko draugu.

- Tas izklausās tik mīļi. Ja tu stundas laikā sāksi piegādāt man analīžu rezultātus, uzskati, ka biļetes jau atrodas tavā kārajā ķepiņā. Ja tev izdosies noskaidrot ko tādu, kas palīdzēs identificēt slepkavu, es parūpēšos, lai tu no Meivi-sas dabūtu lielu un slapju buču tieši uz lūpām. - Papliķējusi pa Dikija pakausi, Eva grasījās doties projām. Pie durvīm viņa atskatījās un konstatēja, ka viņš ar pavērtu muti blenž nopakaļ. - Dikij, atlikušas piecdesmit deviņas minūtes. Ne vairāk, ne mazāk.

Dikijs ar lēcienu metās pie mikroskopa.

- Smalki nostrādāts, - Pībodija bija spiesta atzīt, kad viņas soļoja pa klusajiem gaiteņiem uz izeju. - Tu patiešām esi viltīga kā lapsa.

Pēc atgriešanās Centrālajā iecirknī Eva uzdeva Pībodijai uzrakstīt pirmo ziņojumu, izmantojot diktofona ierakstu un nozieguma vietas aprakstu, bet pati uzņēmās nepateicīgo pienākumu paziņot par notikušo nogalinātā ģimenei.

Saruna aizņēma daudz ilgāku laiku, nekā Eva varēja atļauties tērēt, un atstāja sirdī dziļu nomāktību. Beilisa sieva nespēja pavēstīt neko sakarīgu. Ja arī satriektā sieviete kaut ko zināja, iztaujāšana patlaban nebija iespējama.

Atteikdamās identificēt mirušo pēc videomateriāla, atraitne izturējās aizvien histēriskāk, līdz klausuli paņēma viņas māsa.

Sarunas fonā turpināja skanēt sievietes elsas.

- Varbūt tomēr ir notikusi kļūda?

- Nē, diemžēl ne. Es varētu sarunāt, ka no vietējā policijas departamenta pie viņas ierastos īpaši šādām reizēm paredzētais konsultants.

- Nē, nē, es pati tikšu galā. Ģimene grūtā brīdī ir neaizstājama. Svešinieku klātbūtne visu padara vēl ļaunāku. Ak dievs, vēl šo pēcpusdienu viņa nopirka vīram apročpogas...

Bija dzirdams, ka sieviete krampjaini ieelsojas.

- Mēs atgriezīsimies ar tuvāko reisu. Es parūpēšos par savu māsu.

- Pēc atgriešanās piezvaniet man, cik drīz vien iespējams. Būs nepieciešams iztaujāt misis Beilisu vēlreiz. Izsaku līdzjūtību par smago zaudējumu.

Pabeigusi sarunu, Eva atslīga krēslā un ar neredzošu skatienu blenza tukšajā datora ekrānā.

Kouli, Milss, Beiliss. Domās novērsusies no faktiem un pierādījumiem, viņa mēģināja iztēloties šos trīs cilvēkus. Visi trīs bija policisti, visi nēsāja policista zīmotni, bet darīja to pavisam atšķirīgi. Bija pilnīgi skaidrs, ka visi trīs bija pazinuši savu slepkavu. Kouli un Milsam šī pazīšanās bijusi tik tuva, ka viņi nebija baidījušies uzticēties šim cilvēkam.

It īpaši Kouli, kas kopā ar savu slepkavu slēgtajā naktsklubā bija tukšojis pa mēriņam. Tādas tikšanās parasti norunā draugi. Kouli bija to pieminējis pēdējā sarunā ar sievu. Ja tā padomā, sāk likties, ka runa bijusi drīzāk par kolēģi, nevis draugu, par cilvēku, kuru viņš ir cienījis, kuram nav kautrējies lūgt padomu. Neoficiālā atmosfērā. Pie kausa alus.

Eva nodomāja, ka tas tikpat labi varēja būt kolēģis no viņu nodaļas. Varbūt cilvēks, kurš kaut kāda veidā bija saistīts ar Rikeru?

Eva ievadīja datorā komandu sastādīt izvērstu simt divdesmit astotās nodaļas policistu sarakstu, iekļaujot tajā arī personas, kas aizgājušas pensijā triju pēdējo gadu laikā, pēc tam atsevišķi uzrādot visu policistus, kuri strādājuši pie lietām, kuras saistītas ar Maksu Rikeru un viņa dēlu Alekšu Rikeru.

Eva neaizmirsa pieprasīt arī datus par tiesas prāvām un nopratināšanām, kurās aizstāvja lomā bija uzstājies Kenārds.

Datora ekrānā parādījās vārdi:

...Izvērsta pieprasījuma apstrādei nepieciešamas četras stundas...

- Tad tik ķeries pie darba, - Eva uzrūca datoram.

Uzmundrinājusi sevi ar kafiju, Eva pārcēlās uz konferenču telpu. Izmantodama tur novietoto datoru, viņa veselu stundu pētīja visu pieejamo informāciju par detektīvu Vēr-nonu, galu galā secinādama, ka nepieciešams izsaukt viņu uz nopratināšanu.

Eva bija nolēmusi, ka pienācis laiks nežēlīgam triecienam.

Kad šķita, ka kafija vairs nepalīdz un vārdi sāka izplūst acu priekšā, iezvanījās mobilais tālrunis.

- Dalasa klausās.

- Es gatavojos saņemt no Meivisas lielu, slapju mēles skūpstu.

- Tā mums nebija runāts, - Eva iebilda, nodomādama, ka jābrīdina Meivisa turēt muti ciet, kad pēc koncerta aiz kulisēm klīdīs Dikheds. - Ko tev izdevās atklāt, Dikij?

- Kaut ko tādu, kas liks priekā notrīcēt pat tavai ledus-saltajai sirdij. Es atklāju, ka pie vannas malas bija pielipis neliels aizsargsastāva vielas fragmentiņš.

- Jēziņ, pasaki vēl, ka esi atklājis arī pirksta nospiedumu, un dabūsi buču arī no manis.

- Nez kāpēc kruķi vienmēr cer uz debesu brīnumiem. -Dikijs vīlies nopūtās. - Tātad klausies - esmu atradis aizsargsastāva fragmentiņu. Domāju, ka tas atlupis no slepkavas rokas. Tu taču pati zini, kas notiek, ja gadījies uzpūst aerosolu pārāk biezā kārtā.

- Zinu gan, tas atslāņojas un noberžas pret jebkuru virsmu. Nolādēts, Dikij, bet ko gan man dod tavs atradums?

- Ko īsti tu gribi - klausīties vai runāt pati? Tātad no slepkavas rokām nobira pavisam neliela aizsargsastāva piciņa, droši vien brīdī, kad viņš guldīja upuri burbuļbvannā tā dzīvē pēdējo reizi. Tieši tāpēc es domāju, ka niecīgais naga frag-mentiņš, ko man izdevās tajā pamanīt, pateicoties iedzimtajam čaklumam un fantastiskām novērošanas spējām, atplīsis tieši no slepkavas naga.

Eva pagaidām neļāva vaļu emocijām.

- Vai tu salīdzināji šā atraduma un Beilisa DNS?

- Paklau, vai tu mani uzskati par idiotu?

Jau pavērusi muti apstiprinošai atbildei, Eva sev atgādināja, ka nebūtu prāta darbs patlaban kašķēties ar Dikiju.

- Piedod, esmu pārgurusi.

- Man tu to vari nestāstīt. Minētā parauga un Beilisa DNS nesakrīt. Es pamanīju naga fragmentiņu - kaut tā bija tikai niecīga plēksnīte - pielipušu zem līmlentes kopā ar Beilisa ķermeņa apmatojumu. Saskaņā ar etiķeti uz maisiņa šis lentes gabals bija fiksējis upura roku. Nešķiet ticami, ka mirušā puiša naga gabaliņš varētu atrasties lentes lipīgajā pusē, vai ne?

- Nē, protams ne. Nolādēts, Dikij, tas ir lieliski. Man šķiet - esmu tevī iemīlējusies.

- Galu galā visi manī iemīlas. Tūdaļ aizsūtīšu pirmos ekspertīžu rezultātus. Pagaidām varu teikt tikai to, ka runa ir par kaukāziešu izcelsmes vīrieti. Ja gribēsi, lai mēģinu noteikt aptuveno vecumu un visādas tādas patīkamas padarīšanas, būs nepieciešams vairāk laika. Pagaidām manā rīcībā ir pārāk maz materiāla. Bet var gadīties, ka atrodas vēl šis tas.

- Turpini, Dikij. Tu esi lieliski pastrādājis.

Nolikusi kausuli, Eva domīgi atslīga krēslā.

Naga plāksnīte, viņa nodomāja. Reizēm ar to pilnīgi pietiek, lai kādu pakārtu.

Naga plāksnīte. Pirmā mazā paviršība, ko bija pieļāvis slepkava.

Trīsdesmit sudraba graši. Reliģiskais simbolisms. Ja upuriem bijusi atvēlēta Jūdas loma, kurš gan ir Kristus? Ne jau nu pats slepkava, viņa nosprieda, domām pinoties un jūkot. Kristus bija upuris, tīras un nesavtīgas ziedošanās iemiesojums. Dēls. Kāds bija tas Bībeles teiciens?

Viendzimušais dēls.

Personiska ziņa izmeklētājai. Sirdsapziņa. Slepkavu moka sirdsapziņa par nevainīgi nogalināto Kouli, tālab radās nepieciešamība izskaidrot un attaisnot savu rīcību. Pie viena uzstādot ultimātu.

Novākt Rikeru. Itin viss tā vai citādi bija saistīts ar Ri-keru.

Rikers. Cilvēka dēls. Šķīstītava.

Rorks.

Saikne, Eva nodomāja. Saikne, kas viņus kādreiz vienojusi.

Piepeši viņa atkal bija savā gultiņā tumšā istabā, tomēr nebija aizmigusi. Nebija droši ļauties miegam. Sapņu valstība nespēja sniegt patvērumu.

Viņš dzēra. Viņš nebija viens.

Kad abi vīrieši pacēla balsi - un tas notika bieži - bija iespējams saklausīt atsevišķus vārdus. Viņa pievērsa uzmanību tikai tēva balsij, jo tieši viņš kuru katru brīdi varēja ieslīdēt tumšajā istabā, ja nebija gana piedzēries. Durvju ailā tad parādītos tumšs siluets, pret spožajām lampām izskatīdamies vēl tumšāks un draudīgāks.

Ja tēvs sadusmosies uz to otru vīrieti un ja nebūs stipri apskurbis, no viņa varēs sagaidīt itin visu. Ja paveiksies, būs jāpacieš tikai pāris pļauku. Ja ne...

Ja ne, viņa rokas sāpīgi mīcīs un žņaudzīs viņas ķermeni, pēc alkohola dvakojošā elpa kļūs saraustīta un drudžaina. Noplīsušais T krekls, ko viņa izmantoja naktskrekla vietā, nespēs pasargāt. Nelīdzēs viņas lūgumi un pretošanās.

Un tad tēvs aizspiedīs ar plaukstu viņas muti, apslāpēdams kliedzienus, un iegrūdīs savu daiktu viņā.

- Tētim ir kaut kas priekš tevis, meitēn. Mazā kuce!

Viņa drebēdama ieklausījās tumsā.

Viņai vēl nebija ne astoņi gadi.

- Man vajag vairāk naudas. Es tak uzņemos lielāko daļu riska, vai ne?

Viņa balsi reibums bija padarījis neskaidru, bet ne pietiekami. Vēl ne.

- Mums bija vienošanās. Vai tad tu nezini, kas notiek ar tiem, kuri iedomājas vazāt mani aiz deguna? Pēdējais, kurš mēģināja... mainīt vienošanās noteikumus, nenodzīvoja tik ilgi, lai pagūtu nožēlot savu muļķību. Līdz šim brīdim īstri-vera izskalo pa kādam viņa ķermeņa fragmentam.

Otrs vīrietis runāja, nepaceldams balsi, tālab vajadzēja sasprindzināt dzirdi. Tomēr bija skaidrs, ka viņš gan nav dzēris. To meitene prata noteikt nekļūdīgi. Tomēr svešā vīrieša balss uzdzina viņai spējus drebuļus, jo izkoptais runasveids šķita slēpjam draudīgas un baisas zem-straumes.

- Riker, es neuzprasos uz nepatikšanām. - Tēva činkstošā balss lika viņai savilkties čokurā. Ja viņš bija nobijies, viņa būs spiesta nobaudīt viņa dūri. - Dzīve ir tik dārga. Un man ir jāuzaudzina meita.

- Mani interesē nevis tava personiskā dzīve, bet gan mana prece. Ja tā tiks piegādāta rītnakt norunātajā vietā un laikā, tu dabūsi atlikušo summu.

_ prece tiks piegādāta, kā norunāts.

Pret grīdu noklaudzēja atgrūstais krēsls.

- Gan tev, gan tavai meitai būs labāk, ja nemēģināsi vazāt mani aiz deguna. Tu esi piedzēries. Man nepatīk dzērāji. Pieraugi, lai rīt tu būtu skaidrā.

Viņa saklausīja soļu troksni, durvju atvēršanās un aizciršanās troksni. Pēc tam iestājās klusums.

To pāršķēla plīstošu stiklu šķindoņa un rupju lamuvārdu straume. Trīcēdama viņa sagatavojās visļaunākajam.

Sienas nodrebēja - tātad viņš tās dauzīja ar dūrēm. Tomēr tas bija labāk nekā tad, ja sitieni kristu pār viņas augumu. Kaut nu viņš turpinātu dauzīt sienas, kaut dotos meklēt vēl vienu pudeli. Lūdzu, lūdzu, kaut nu viņš ietu projām un izgāztu dusmas uz kādu citu.

Lūdzu...

Tomēr tajā pašā mirklī istabiņas durvis tika atrautas vaļā. Tēvs stāvēja apgaismotajā durvju ailā kā tumša, biedējoša ēna.

- Ko tu tā blenz? Noklausies manas sarunas? Bāz degunu manās darīšanās?

Nē. Nē. Viņa nespēja parunāt, tikai strauji un dedzīgi purināja galvu.

- Man vajadzētu pamest tevi tepat žurkām un kruķiem. Vispirms žurkas nograuzīs tev roku un kāju pirkstus. Pēc tam uzradīsies kruķi. Vai zini, ko viņi dara ar maziem, neklausīgiem skuķēniem?

Pieklumburojis klāt, tēvs aiz matiem uzrāva viņu sēdus. Dedzinošās sāpes izvilināja kliedzienu, kaut arī viņa visiem spēkiem mēģināja savaldīties.

- Kruķi šitādus skuķēnus pamet tumšās alās, kur viņu ausis pierāpo pilnas ar vabolēm. Vai tu gribi, lai tevi ietupina tādā alā, meitēn?

Tagad viņa raudāja, nekādi nespēdama apvaldīt asaras. Tēvs vairākas reizes iecirta viņai pļauku, tomēr darīja to teju vai izklaidīgi. Sirdī atkal pamodās cerība.

- Velc laukā no gultas savu slinko pakaļu un sakravā pendeles. Man jādodas ceļā, jāsatiek vajadzīgi cilvēki. Brauksim uz dienvidiem, skuķēn. - Un tad viņš plati pasmaidīja, parādīdams visus zobus uzreiz, kaut ari skatienā saglabājās gandrīz neprātīga izteiksme. - Rikers domā, ka es baidos no viņa. Ne velna! Esmu dabūjis pusi riaudas un viņa nolādētās narkotikas. Mēs vēl paskatīsimies, kurš smiesies pēdējais - es vai tas nešķīstais kuņasdēls Makss Rikers.

Paklausīgi izrāpusies no gultas, lai sakravātu somā savas nedaudzās mantiņas, meitene spēja domāt tikai par to, ka šonakt viņa bija glābta. Glābta, pateicoties vīram, vārdā Makss Rikers.

Eva uztrūkās no snaudas ar neprātīgi dunošu sirdi un sausi izkaltušu rīkli.

Rikers. Rikers un viņas tēvs.

Cieši sažņaugusi plaukstas ap krēsla paročiem, Eva pūlējās nomierināties un atgriezties tagadnē. Vai sapnis atspoguļoja īstenību vai arī bija vienīgi noguruma un iztēles auglis?

Tomēr Eva zināja, ka pagātnes atmiņu uzplaiksnījumi vienmēr vēsta par reāliem notikumiem. Gara acīm viņa skatīja sevi pašu - sapinkojušies mati, milzīgas acis, kaulainas rociņas - bērns, kurš saritinājies gultiņā kā vajāts zvēriņš alā.

Iztēlē viņa spēja skaidri saklausīt balsis.

Noliekusies uz priekšu, Eva piespieda pirkstus pie deniņiem. Tātad Makss Rikers pazinis viņas tēvu. Ņujorka... Viņa bija pārliecināta, ka tās nakts notikumi risinājušies Ņujorkā. Cik ilgs laiks pagāja, kamēr viņi nokļuva Dalasā? Cik ilgs laiks pagāja līdz naktij, kad tēvs kārtējo reizi grasījās izvarot savu bērnu, bet viņas rokā pagadījās nazis?

Cik ilgs laiks šķīra nakti Ņujorkā no nakts, kad viņa nogalināja tēvu?

Gana ilgs, lai nauda pagūtu izsīkt. Tik ilgs, lai Rikers pagūtu uzsūtīt savus asinssuņus cilvēkam, kurš bija viņu apzadzis.

Viņa bija pasteigusies atriebties pirmā.

Eva piecēlās un sāka nemierīgi mērot soļiem telpu. Tam, kas bija noticis toreiz, nebija nekāda sakara ar šodienu. Nedrīkstēja pieļaut, ka pagātne, iejaucoties tagadnes notikumos, kavē izmeklēšanas gaitu.

Un tomēr, vai tā nebija likteņa ironija, ka kārtējais spirāles loks atkal bija novedis viņu pie pirmsākuma? Rikers pret viņas tēvu. Rikers pret Rorku.

Un katrā ziņā Rikers pret viņu, Evu.

Neatlika nekas cits kā vien pārraut šo loku.

Viņai bija vajadzīga vēl krūze kafijas. Bija nepieciešams miegs, dziļš bezsapņu miegs. Un bija jāiegūst visa iespējamā informācija.

Tomēr smadzenēs urdījās neatlaidīga doma, kas lika viņai pamest iesākto un ievadīt datorā gluži citu komandu.

Uzsākot īstenot pēkšņi dzimušo ieceri, viņa tika izsaukta pie priekšniecības.

- Sasodītās spēlītes. Kāda velna pēc man jātērē dārgais laiks, lai sniegtu Tiblam ziņas, ko izbarot plašsaziņas līdzekļiem?

- Dalasa, neāksties un brauc uz Torni! Es pabeigšu, - Pī-bodija mudināja.

Eva gribēja šo darbu paveikt pati. Tas skāra tieši viņu. Sasodīts, viņa bija ļāvusi šai izmeklēšanai ievirzīties gluži personiskās sliedēs.

- Pēc stundas jāierodas Vērnonam. Ja viņš nokavē kaut vai pusminūti, sūti pakaļ patruļu. Pa to laiku iepazīsties ar viņa personības psiholoģisko portretu, - Eva piemetināja, pagrābdama žaketi. - Un piezvani Fīnijam! Gribu, lai nopratināšanā būtu klāt gan viņš, gan Maknabs. Gādā, lai telpa būtu pilna ar policistiem. - Eva vilcinādamās atskatījās uz datoru. Nav jēgas lieki zaudēt laiku, viņa sev atgādināja. - Pievieno jauniegūto informāciju un izskaitļo iespējamības.

- Jā, leitnante. Kuru uzvārdu pārbaudīt?

- Pati zināsi, kuru, - Eva atbildēja pa ceļam uz durvīm. - Ja ne, esi izvēlējusies aplamu profesiju.

- Dzīvot nozīmē nemitīgi pārvarēt grūtības, - Pībodija nopurpināja, apsēzdamās pie Evas datora.

Pa ceļam uz Torni Eva nosprieda, ka neielaidīsies garās runās, bet pateiks visu īsi un skaidri. Ja Tibls uztraucas par departamenta tēla veidošanu, politiskām niansēm vai Iekšlietu biroja pārmērīgi plašo vērienu, viņai tas viens pīpis.

Evai svarīgs bija tikai viens uzdevums, proti, pēc iespējas ātrāk novest slepkavību lietu līdz sekmīgam atrisinājumam.

Viņa neklusēs, ja priekšnieks uzstās, lai viņa atrod laiku kaut kādai sasodītai preses konferencei. Ja viņš domā, ka drīkst atraut Evu no darba tikai tālab, lai reportieri varētu sacelt politiski korektu troksni, viņš var iet...

Ārprāts...

Ierašanās pie Tibla tik kareivīgā noskaņojumā nedos nekā laba. Lieks būs arī dziļi paslēptais žēlums, ja izrādīsies, ka viņai izdevies pareizi izskaitļot slepkavas vārdu.

Evas pienākums bija sekmīgi atrisināt šo lietu. Tas bija viņas parāds mirušajiem, lai kādi viņi būtu bijuši dzīves laikā.

Rikers... Eva bija apņēmības pilna noslēgt arī šo spirāles loku.

Tibls nelika viņai gaidīt ne mirkli. Tas šķita mazliet pārsteidzoši. Tomēr tas vēl bija nieks salīdzinājumā ar triecienu, ko viņa saņēma, ieraugot Tibla kabinetā Rorku.

- Nāciet iekšā, leitnante! - Sēdēdams aiz rakstāmgalda, Tibls ar rokas mājienu norādīja. - Jums bijusi gara un grūta nakts, - viņš piemetināja. Gan policijas priekšnieka, gan komandiera Vitnija savaldīgās sejas atgādināja cieši aizvērtas durvis.

Eva nosprieda, ka viņas ierašanās atgādina novēlotu pievienošanos pokera partijai, kur tiek spēlēts uz augstām summām, bet kavētājam nav ne jausmas par sākuma likmes apmēru.

- Ser, ziņojums par Beilisa slepkavību jau papildināts ar pirmajiem laboratorijas ekspertīžu rezultātiem. - Viņa pameta uz Rorka pusi zīmīgu skatienu. - Diemžēl nevaru sniegt ziņojumu nepiederošas civilpersonas klātbūtnē.

- Vakarvakarā šīs civilpersonas palīdzība jums lieti noderēja, - Tibls atgādināja.

- Jā, ser. - Arī Eva prata neatklāt savas kārtis, tālab vienīgi pamāja ar galvu. - Bija ļoti svarīgi pēc iespējas ātrāk nokļūt līdz Beilisa vasaras mājai.

- Tomēr tas neizdevās gana ātri.

- Piekrītu, ser.

- Leitnante, tas nebija pārmetums. Jūsu intuīcija attiecībā uz kapteiņa Beilisa iespējamo likteni izrādījās gluži vai apbrīnojama. Ja jūs nebūtu uzklausījusi savu iekšējo balsi, mums, iespējams, vēl nebūtu ne jausmas par trešo slepkavas pastrādāto noziegumu. Apbrīnodams jūsu intuīciju, esmu nolēmis likt lietā arī savējo. Saskaņā ar manu pavēli Rorks uz laiku tiek oficiāli iesaistīts Maksa Rikera aresta sagatavošanā, kas risināsies paralēli ar trīs policistu slepkavības izmeklēšanu.

- Ser...

- Vai jums ir iebildumi, leitnante? - Tibls laipni apvaicājās. Ja Evas galva negrasītos sprāgt pušu no pārguruma, viņa pamanītu priekšnieka balsī tikko jaušamu humora pieskaņu.

- Vesela rinda iebildumu, sākot jau ar to, ka Rikera lieta mums nebūt nav prioritāra. Patlaban grasos izanalizēt jauniegūto informāciju un lietisko pierādījumu kopu, kas ļaus visdrīzākajā laikā arestēt šajās slepkavībās aizdomās turamo personu. Protams, nenoliedzu, ka saikne ar Rikeru pastāv un ir visnotaļ būtiska, - viņa turpināja, - tomēr tai nav nekāda sakara ar slepkavas notveršanu. Runa drīzāk ir par emocionāla, nevis taustāma rakstura saikni. Tālab Rikera atmaskošanai šobrīd ir pakārtota nozīme. Uzskatu, ka to var un vajag turpināt tikai pēc tam, kad tiks notverts triju policistu slepkava, un pieprasu, lai visas ar Rikera atmaskošanu saistītās darbības tiktu atliktas līdz brīdim, kad būs sekmīgi pabeigta patlaban izmeklējamā lieta.

Tibls uzlūkoja Evu ar pētošu skatienu.

- Slepkavas nākamais mērķis esat jūs, Dalasa.

- Ikviens policists ir mērķis. Slepkava mēģina panākt, lai es mainu prioritātes, pievēršoties Rikeram un atstājot mierā viņu. Es negrasos pakļauties noziedznieka spiedienam. Visu cieņu, šef, tomēr uzskatu, ka to nevajadzētu darīt arī jums.

Pēdējie vārdi izskanēja tik kaismīgi, ka Tibla uzacis uzšāvās augstu pierē, bet mutes kaktiņi saraucās grimasē, kam nebija nekāda sakara ar smaidu.

- Leitnante Dalasa, augsti vērtējot jūsu darbu, es ne reizi neesmu mēģinājis tajā iejaukties. Bet varbūt šīs abas lietas ir tik sarežģītas, ka nav paveicamas viena cilvēka spēkiem? Ja tā, uzticēšu Rikera arestu citam izmeklētājam.

- Dažu stundu laikā jau otrs ultimāts. Man šāds stils nepatīk.

- Netiek prasīts, lai jums tas patiktu. Pietiks ar to, ka gluži vienkārši darīsiet savu darbu.

- Tibla kungs, - ieskanējās Rorka savaldīgā balss, - mēs pārsteidzām leitnanti nesagatavotu pēc garas un grūtas darbā pavadītas nakts, turklāt mana klātbūtne traucē objektīvi izvērtēt situāciju. Varbūt jūs atļautu izskaidrot manas ierašanās iemeslus un tikai pēc tam lemt par turpmāko rīcību?

Evai mēles galā jau bija dzēlīga piezīme, kas nepārprotamos vārdos darītu Rorkam zināmu, ka viņai nav vajadzīgs

- Šķiet, mēs visi esam pelnījuši nelielu atelpu, lai nomierinātu satrauktos prātus. Man gribētos iedzert kafiju. Ar jūsu atļauju, ser, es ieliešu visiem pa tasītei, kamēr Rorks galvenajos vilcienos izskaidros leitnantei savu plānu.

aizstāvis, bet Vitnijs, pasteidzies piecelties, piekrītoši pama-ja ar galvu.

īsi pamājis ar galvu, Tibls atslīga krēslā, ļaudams sarunu turpināt Rorkam.

- Esmu informējis tevi un tagad arī policijas augstāko vadību, ka savulaik man bijuši vairāki kopīgi darījumi ar Maksu Rikeru. Šai sadarbībai tika pielikts punkts, atklājot, ka ne visi viņa darījumi bija likumīgi. Mēs nebūt nešķīrāmies mierīgā un draudzīgā garā. Biznesa attiecību pārtraukšana Ri-keram izmaksāja iespaidīgu naudas summu un vainagojās ar nozīmīgu klientu zaudēšanu. Visu šo laiku esmu zinājis, ka Rikers tur uz mani ļaunu prātu un gaida īsto brīdi, lai atriebtos. Nevaru apgalvot, ka tas mani īpaši satrauca, bet pēdējā laikā situācija ir mainījusies.

Rorks paraudzījās uz Vitniju, kurš sniedza kūpošu tasi. Policistu kafija, Rorks nodomāja, iekšēji novaibstīdamies, tomēr ar pateicību pieņemdams dzērienu.

- Gluži tāpat visi klātesošie jau ir informēti, ka ar savu pārstāvju starpniecību esmu iegādājies īpašumu, kas pirms tam piederēja Rikeram. Klubs tika izremontēts, ieguva jaunas mēbeles un personālu, kā ari tika pārdēvēts par "Šķīstītavu". Tas nesa krietnu un likumīgu peļņu, bet pēc jūsu kolēģa nāves man kļuva zināms, ka Rikers ir izmantojis manu īpašumu, lai tajā veiktu savus nelikumīgos darījumus.

Maldina, Eva nodomāja. Tātad es neesmu kļūdījusies.

- Runa ir galvenokārt par aizliegtu vielu tirdzniecību, -Rorks piemetināja. - Tā kā Rikeram netrūkst citu vietu darījumu slēgšanai, viņa mērķis bijis izvērst nelegālas aktivitātes teju manā degunpriekšā un galu galā sasaistīt ar tām manu vārdu, tādējādi radot man un manai sievai veselu lērumu raižu un nepatikšanu.

- Tātad Rū Maklīna tevi nodevusi. - Eva juta, ka krūtīs rūgst un ceļas uz augšu niknums.

- Gluži otrādi. - Rorks šķita nesatraucams. - Atklājusi Rikera nodomu, Rū man par to paziņoja tikai vakarvakarā.

Muļķības, Eva nodomāja, tomēr nolēma pagaidām neko neteikt.

- Ar Rikera ziņotāju gādību saņēmis šādu signālu, Iekšlietu birojs iefiltrēja klubā Kouli, kuram tika dots uzdevums izošņāt gaisu. Viņam bija labs deguns, kas drīz vien uztvēra nelabo smārdu.

- Tam es ticu. Turklāt tas notika ātrāk, nekā Rikers bija gaidījis. Galu galā klubā viņš nodarbojās ar nenozīmīgiem darījumiem. Savukārt man piederošā īpašumā notikusī policista slepkavība acumirklī pārcēla atbildības smagumu gluži citā pakāpē.

- Ne jau Rikers viņu nogalināja. - Itin kā aizsargājoties, vārdi izspruka gandrīz nedomājot. Pēc tam Eva piespieda sevi izteikties daudz apdomīgāk. - Te ir runa par sakariem policijā, it īpaši simt divdesmit astotajā nodaļā. Rikers zināja, kādas pogas spiest, kurās brūcēs iebērt pa šķipsnai sāls. Viņš nevarēja ne iedomāties, kādu draudīgu spēku palaidis vaļā, tomēr tas netraucē viņu tīksmināties par savu veikumu. - Eva apklusa, atsākdama runāt tikai pēc Tibla mājiena. - Rikeru iztrūcināja un saniknoja pagājušajā rudenī notikusī aptvarste un arests. Šķiet, ka šie notikumi pamatīgi sašūpoja viņa laivu. Martinesa bija savākusi visu. nepieciešamo informāciju, kas pierādīja viņa vainu. Bet tad operatīvajā vienībā iesaistījās Milss, kurš panāca, ka tika sagrozītas vai likvidētas svarīgākās liecības un pierādījumi. Rikers izslīdēja no tīkla, tomēr notikušais bija viņu pamatīgi saniknojis.

- Lai pierādītu, ka joprojām ir spēcīgs un varens, viņš izlādēja niknumu, iekārtodams manā klubā policistu. Galu galā viņa nodoms agri vai vēlu nāktu gaismā. Bet vai tagad tam vairs ir nozīme? Es varu pasniegt jums Rikeru kā uz paplātes. Vai ar to nepietiek?

Tas nu ir par daudz, Eva gribēja iesaukties.

- Es pati to varu izdarīt.

- Par to es nešaubos, - Rorks atzina. - Tomēr mana palīdzība noderēs, lai tas tiktu paveikts iespējami ātri, lieki netērējot vai arī pavisam minimāli izmantojot tavu enerģiju un talantu, kas nepieciešami slepkavību izmeklēšanai. "Šķīstītava" pēc remonta tiks atvērta piektdienas vakarā pulksten astoņos. Rikers ieradīsies ap desmitiem.

- Kāpēc?

- Lai noslēgtu darījumu, kuru es vēlos piedāvāt tālab, ka esmu noraizējies par savas sievas drošību. Eva, gan jau tu spēsi norīt savu lepnumu līdz brīdim, kad es būšu ievilinājis Rikeru lamatās.

- Diezin vai viņš tev noticēs.

- Noticēs gan, kā nu ne. Pirmkārt, tāpēc, ka tā ir patiesība, bet, otrkārt, tāpēc, ka es izlikšos - nav vis, itin kā ļaudams viņam nojaust savas patiesās izjūtas. Viņš visur saskata krāpšanu, jo pats ir neglābjams melis. Izlikšos, ka man apnikusi likumu ierobežota dzīve, ka vēlos kā senāk izbaudīt asas izjūtas. Un neaizmirsīsim par naudu. Apejot likumu ar līkumu, taču iespējams nopelnīt milzīgas summas.

- Tev jau tāpat pieder vai puspasaules.

- Bet kāpēc apmierināties ar pusi, ja var iegūt visu? - Iedzēris malciņu kafijas, Rorks konstatēja, ka tā ir tieši tik rūgta un negaršīga kā gaidīts.

- Viņš uzķersies uz āķa kaut vai tāpēc, ka vēlēsies noticēt savai uzvarai. Un arī tāpēc, ka nebūt vairs nav tik gudrs, slīpēts un piesardzīgs kā senāk. Viņš būs sajūsmā, izbaudīs to, ka esmu no viņa atkarīgs. Mēs iedvesīsim viņam domu, ka tas tā patiešām ir. Kad darījums būs noslēgts, varēsi ņemt viņu ciet.

- Mēs izvietosim klubā savus cilvēkus, - Vitnijs pārtvēra sarunas pavedienu. - Rorks parūpēsies, lai novērošanas sistēma ierakstītu šo sarunu. Kluba menedžere kalpos par starpnieci, noorganizējot tikšanos. Leitnante, jums vajadzēs informēt Rorku par Kouli lietu, lai viņš varētu vadīt sarunu vēlamajā virzienā. Ja Rikers ir saistīts ar šo slepkavību, gribu panākt, lai viņš tiktu tiesāts par savu nodarījumu.

- Rikers nav tik dumjš, gan jau viņš sapratīs, ka tās ir lamatas, - Eva nepiekāpās. - Kālab lai viņš slēgtu darījumus ārpus sava cietokšņa sienām? Turklāt Rikers katrā ziņā uzstās, lai miessasargi pirms tikšanās pārmeklē kluba telpas.

- Viņš piekritīs, jo nespēs turēties pretī kārdinājumam, -Rorks iebilda. - Turklāt Rikers joprojām uzskata klubu par savu teritoriju. Ja viņi grib, lai pārmeklē visu pēc sirds patikas. Netiks atrasts nekas no tā, kas nav domāts viņu acīm.

Aizgriezusies Eva piecēlās.

- Šef, Rorkam trūkst nepieciešamās objektivitātes, turklāt viņš nav trenēts ekstrēmām situācijām. Ņemot vērā visus apstākļus, nav izslēgts, ka Rikers mēģinās nodarīt Rorkam fizisku kaitējumu. Ļoti iespējams, ka šāds plāns apdraudēs civilpersonu un radīs tai ievērojamas juridiska rakstura neērtības.

- Leitnante Dalasa, ticiet man, šī civilpersona ir nodrošinājusi savu neaizskaramību visos iespējamos aspektos. Pret viņu netiks vērsta informācija, apgalvojumi vai mājieni, kas tiks skarti sarunā un izrietēs no pagātnes, tagadnes vai nākotnes notikumiem. Attiecībā uz fiziska rakstura draudiem uzskatu, ka šajā jomā viņš tiks galā vienlīdz veiksmīgi. Šāda sadarbība ļaus departamentam ietaupīt veselu jūru cilvēk-stundu un līdzekļu. Objektīvi spriežot, leitnante, mēs nedrīkstam laist garām tik lielisku izdevību. Ja nejūtaties droša, ka spēsiet vadīt komandu un piedalīties šādā operācijā, jums atliek tikai to pateikt. Ņemot vērā visus apstākļus, mēs izturēsimies ar sapratni.

- Es darīšu savu darbu.

- Lieliski! Es būtu vīlies, saņemdams citu atbildi. Saskaņojiet savu darbību un atrodiet laiku, lai iepazīstinātu Ror-ku ar Kouli lietu. Izmantojot viņa atbalstu, iepazīstieties ar "Šķīstītavas" drošības sistēmu. Gribu, lai ikviens operācijas dalībnieks precīzi zina savu vietu un uzdevumu. Šoreiz nedrīkst pieļaut nekādas kļūdas, informācijas noplūdi vai caurumus tīklā, pa kuriem glumais zutis Rikers varētu izslīdēt laukā. Pasniedziet man viņa nolādēto pauri kā uz paplātes. Skaidrs?

- Jā, ser!

- Tieši pulksten sešpadsmitos visiem ziņojumiem jābūt uz mana galda. Varat iet.

Kopā ar Rorku izgājusi no kabineta, Eva labu brīdi nebilda ne vārda, jo neuzdrošinājās to darīt. Viss, ko viņa šādā brīdī pateiktu, izšļāktos kā verdoša lava, nāvējoši apdedzinot viņus abus.

- Divpadsmitos. - Eva ierunājās tikai pēc tam, kad bija atguvusi kādu nieku pašsavaldības. - Mājas birojā. Sagatavo drošības sistēmu shēmas un visu iespējamo informāciju. Sarakstu ar to darbinieku vārdiem un personas datiem, kas atradīsies klubā piektdienas vakarā. Ja esi izstrādājis plānu darījumam ar Rikeru, informēsi mani par visiem tā aspektiem. Lai nebūtu vairs nekādu sasodītu pārsteigumu. Tagad nesaki neko, - viņa brīdinoši nošņāca. - Labāk vispār never muti vaļā. Nolādēts, tas bija gluži kā šāviens mugurā.

Pirms Eva paguva aizbrāzties projām, Rorks satvēra viņas roku. Viņa apmetās riņķī, pacēlusi otru dūrē sažņaugto roku sitienam.

- Uz priekšu, - Rorks maigi pamudināja. - Sit, ja tas tev ļauj justies labāk.

- Tikai ne šeit. - Bija vajadzīga necilvēciska pašsavaldība, lai nepaceltu balsi. - Jau tā viss ir draņķīgāk par draņķīgu. Laid mani vaļā! Es kavēju nopratināšanu.

Neatlaizdams Evas roku, Rorks ievilka viņu liftā.

- Vai tiešām tu domāji, ka es, nepakustinādams ne pirkstu, ļaušu visam iet savu gaitu?

Eva apzinājās, ka dreb. Kas ar viņu īsti notika? Viņa pārgurumā trīcēja un bija tuvu panikai.

- Uzskatu, ka tev nebija tiesību jaukties manā darbā.

- Ak tad to drīkst darīt tikai tad, kad tev tas ir izdevīgi? Ja īstā brīdī pagados tev pa rokai? Tad gan man tiek ļauts bāzt degunu tavā darbā. Jāpagaida tikai uzaicinājums.

- Lieliski, lai tā būtu! - Eva nikni pameta gaisā rokas, apzinādamās, ka viņa vārdi sašķobījuši pārliecību par pašas taisnību. - Vai tu vispār sajēdz, ko esi ievārījis un ko licis uz spēles?

- Vai vari nosaukt ko tādu, ko es tevis dēļ neliktu uz spēles? Ahā, nevari vis. Nav nekā tāda, sasodīts, nav. - Viņa saspringtie pirksti ieķērās Evas plecos.

Brīžiem, kad Rorks zaudēja apvaldu un viņa balsī ieskanējās raupja nesavaldība, piemita dīvains valdzinājums. Bet šobrīd Eva nebija īstajā omā, lai ļautos šim starojumam.

- Es biju tā, kam šo lietu uzticēja, un man vajadzēja būt tai, kas to novedīs līdz galam.

- Bet tagad tā uzticēta mums, un mēs to novedīsim līdz galam. Kad rīsi not savu sasodīto lepnumu, pieraugi, ka neaizrijies. - Pagaidījis, līdz atveras durtiņas, Rorks, atpakaļ neskatīdamies, izsoļoja no lifta, pametot Evu kūsājam bezspēcīgās dusmās.

Vērnonam par nelaimi, Eva, atgriezusies iecirknī, bija gatava vai stiklu grauzt. Kad viņa ienāca pratināšanas telpā, Vērnons pielēca kājās.

- Mani sagrāba un atvilka uz šejieni kā pēdīgo noziedznieku!

- Kas tiesa, tas tiesa, Vērnon. - Ar spēcīgu grūdienu Eva atkal atsēdināja viņu krēslā.

- Nolādēts, es pieprasu advokātu!

Šoreiz viņa sagrāba Vērnonu aiz apkakles un grūda pret sienu, kamēr Fīnijs, Maknabs un Pībodija turpināja vērot notiekošo, izrādīdami visai atšķirīgu interesi.

- Es tev pagādāšu gan to nolāpīto advokātu. Tici man, tev tāds patiešām būs vajadzīgs. Bet vai zini ko, Vērnon? Pagaidām mūsu saruna ir neoficiāla. Vai pamanīji? Varbūt pamanīji arī to, ka mani kolēģi neizrāda ne mazāko vēlēšanos iejaukties un aizkavēt mani, lai nesadauzu putrā tavu pretīgo ģīmi? Pirms zvanīsim advokātam, tu vēl pagūsi pamatīgi trūkties.

Pamēģinājis atgrūst Evu, Vērnons tūdaļ sajuta ribās viņas aso elkoni.

/

- Novāc rokas!

Viņš atvēzējās, bet sitiens nesaniedza mērķi, jo Eva izvairījās, gluži vienkārši pakāpdamās sānis. Un tūdaļ viņas ceļgals spēcīgi ietriecās viņa kājstarpē, likdams rīstoties saliekties uz pusēm.

- Trīs personas apliecinās to, ka tu man uzbruki. Par to tu nonāksi arestā, kur visi lielie, sliktie puiši vilks lozes, cerēdami gūt iespēju izpriecāties ar tevi. Gan jau esi dzirdējis, ko lielie, sliktie puiši dara ar ķurķī nonākušiem policistiem, vai ne, Vērnon? Un viņi pagūs daudz - kaut vai tajās divās stundās, kas man būs vajadzīgas, lai sameklētu tavu advokātu -jo esmu taču cietusi uzbrukumā un nespēšu to izdarīt ātri.

Vērnonam šķita, ka ikviens elpas vilciens dzeldē rīkli kā saberzti stikli.

- Redzi, es nācu šurp, cerēdama uzlaist ar tevi kādu danci, bet tu sabendēji šo vēlēšanos. Ja negribi runāt ar mani un maniem kolēģiem, mēs gluži vienkārši aizturēsim tevi par uzbrukumu un pretošanos, pievienojot arī apvainojumus korupcijā, varas negodīgā izmantošanā, kukuļņemšanā, sakaros ar organizēto noziedzību, bet kroni visam uzliks piedalīšanās sazvērestībā ar slepkavīgiem mērķiem.

- Pilnīgas aplamības. - Vērnons bija gandrīz atguvis elpu, bet viņa kaļķa bālo seju klāja prāvas sviedru lāses.

- Kā nu to ņem. Diezin vai Rikers arī tās uzskatīs par aplamībām, padzirdējis, ka tu šeit pogo kā lakstīgala. Un valodas paklīdīs ātri vien, jo manās rokās jau ir orderis Ke-nārda arestam.

Eva nodomāja, ka nedaudz aizsteigusies notikumiem priekšā. Nekas, gan jau pienāks arī Kenārda kārta.

- Ja mēs tevi izlaidīsim laukā, tu drīz vien nožēlosi, ka netupi ķurķī, mājīgi čubinādamies ar lielo, slikto puisi, vārdā Bruno.

- Es ierados, lai panāktu vienošanos.

- Jauki, tikai nezin kāpēc tu neieradies norādītajā laikā.

- Mani aizkavēja.

- Man nepatīk tava attieksme, Vērnon. Patiesību sakot, tu man vairs neesi vajadzīgs. Lieta tiks pabeigta šīs dienas laikā, bet Rikeru es arestēšu kaut vai sava prieka pēc. Kā mēdz teikt, tu esi izrādījies lieks.

- Tu blefo. Vai tad nu es nezinu, kā tās lietiņas darās? Sasodīts, es taču pats esmu policists.

•- Tu esi sasodīts kauns un negods. Neuzdrošinies manā klātbūtnē dēvēt sevi par policistu, citādi būšu spiesta spārdīt tevi apkārt telpai kā futbolbumbu.

Ja Dalasa dabūjusi savos nagos Kenārdu un grasās arestēt Rikeru, beigas būs tā kā tā. Vērnons nosprieda, ka pienācis īstais brīdis steidzīgi glābt savu ādu.

- Ja gribi novest lietu līdz tiesai, gan jau tev noderēs tas, ko varu pastāstīt es. Un tas nemaz nav tik maz. Tu vēl nezini ne simto daļu no tā, kas notiek simt divdesmit astotajā nodaļā.

- Simto daļu zinu gan, bet esmu cieši nolēmusi izsmelt arī atlikušos mēslus. Tieši no tiem jau es tevi izzvejoju.

- Ar manu palīdzību tu uzzināsi daudz vairāk. - Izmisums savilka Vērnona seju smaidam līdzīgā grimasē. - Daudz vairāk. Uzvārdus cilvēkiem, kas strādā ne tikai simt divdesmit astotajā nodaļā, bet arī Centrālajā iecirknī, plašsaziņas līdzekļos un tā tālāk, līdz pat Vašingtonai. Par to es gribu saņemt neaizskaramības statusu, jaunu identitāti un pārcelšanās naudu.

Eva plati nožāvājās.

- Jēziņ, Vērnon, tu man esi apnicis kā rūgta nāve.

- Tādi ir mani noteikumi.

- Tagad uzklausi manējos! Pībodija, aizgādā šo mēslu piku uz aresta telpām. Pie reizes noskaidro, vai Bruno jau atgriezies pie mums.

- Atgriezies gan, turklāt nabadziņš jūtoties briesmīgi vientuļš.

- Apžēlojies, pagaidi mirkli! Kāda velna pēc tu mani atrāvi šurp, ja nevēlies pat uzklausīt? Neaizskaramības statuss man vajadzīgs kā ēst. Ja tikšu ķurķī, laukā vairs neiznākšu. Mēs abi to zinām. Kāda tev jēga no manas liecības, ja dabūju nazi sirdī?

- Ai-ai, Vērnon, tā runādams, tu salauzi manējo. Dabūsi neaizskaramību visos apsūdzības punktos, tikai ne sazvērestībā slepkavīgos nolūkos. Ja pierādīsies tava saistība ar policistu slepkavībām, nekas tevi neglābs. Cits vārds, seja un dzīvesvieta ir tavas paša rūpes.

- Ar to nepietiks.

- Vairāk nedabūsi. Pat šāda vienošanās nedēļām ilgi atstās man mutē riebīgu piegaršu.

- Man nav nekāda sakara ar policistu slepkavībām.

- Tad jau nav nekāda iemesla satraukumam, vai ne?

- Man ir tiesības pieprasīt savas nodaļas jurista ierašanos. - Žēlabainai činkstošais tonis atsauca atmiņā sapnī dzirdēto tēva balsi.

- Katrā ziņā, - Eva atcirta, pagriezdamās uz durvju pusi.

- Pagaidi! Piekrītu, juristi visu tikai sarežģī, vai ne? Iztiksim paši vien. ja pratināšanas oficiālajā ierakstā tiks pieminēts noteikums par tiesiskās imunitātes piešķiršanu, ar to vajadzētu pietikt.

Eva atgriezās pie galda un apsēdās.

- Detektīva Džeremija Vērnona pratināšana, ko veic leitnante Eva Dalasa kapteiņa Raiana Fīnija, detektīva Iana Maknaba un policistes Dīlijas Pībodijas klātbūtnē. Pratināšanas subjekts Vērnons piekritis sniegt liecību un atbildēt uz jautājumiem apmaiņā pret neaizskaramības statusa piešķiršanu apvainojumos par korupciju un dienesta stāvokļa izmantošanu savtīgos nolūkos. Vai jūs sniegsiet liecību un atbildēsiet uz jautājumiem pēc paša brīvas gribas?

- Tieši tā. Es vēlos sadarboties un izpirkt savu vainu. Jūtu, ka...

- Diezgan Vērnon. Jūs esat Ņujorkas policijas detektīvs, vai ne?

- Esmu nostrādājis policijā sešpadsmit gadus. Sākumā biju detektīvs Narkotiku apkarošanas nodaļā, bet pēdējos sešus gadus strādāju simt divdesmit astotajā nodaļā.

- Vai esat gatavs atzīt, ka saņēmāt naudu un cita veida atlīdzību par informācijas piegādi Maksam Rikeram, viņa nelikumīgo darbību atbalstīšanu un viņa rīkojumu izpildīšanu?

- Es ņēmu naudu. Patiesību sakot, es ņēmu tāpēc, ka baidījos neņemt. Man ir kauns par to, bet mana dzīvība un labklājība bija apdraudēta. Un es nebūt neesmu vienīgais, kas nonācis tādā stāvoklī.

Reiz sācis runāt, Vērnons vairs nebija apstādināms. Stundas laikā viņš izvirda uzvārdu, notikumu un kopsakarību straumi.

Tēlaini izsakoties, šajā dubļu lavīnā tika noslīcināta gandrīz visa simt divdesmit astotā nodaļa, kaut arī Vērnons darīja visu iespējamo, lai pats noturētu galvu virs smirdošās zampas.

- Un kapteine Rota?

- Viņa? - daļēji atguvis ierasto nekaunību, Vērnons nicinoši pasmīnēja. - Viņa neko neredz un nepamana. Es teiktu -gluži vienkārši nevēlas pamanīt. Viņa ir pārāk aizņemta pati ar sevi. Dienās grib sasniegt komandiera dienesta pakāpi. Gluži labi pieprot varas gaiteņos valdošās spēlītes, bet strauju augšupeju kavē viena liela ķibele, proti, viņa nav vīrietis, lai cik ļoti to gribētu. Nekad nelaiž garām iespēju pasūroties, ka dažiem vīriešiem riebjoties pildīt sievietes pavēles un rīkojumus. Nemaz nerunāsim par viņas bezjēdzīgo laulību un vīru, kas mūžīgi laiž pa kreisi. Turklāt viņa dzer. Rota tik dedzīgi pieķērās izdevībai tikt galā ar Rikeru, ka aizmirsa uzmanīt aizmuguri un skatīties, kur Sper soli. Tādā situācijā ir gaužām viegli izsist pamatu no kājapakšas. Mēs gluži vienkārši nodevām tālāk svarīgu informāciju, pazaudējām vairākus svarīgus pierādījumus, sagrozījām vienu otru ziņojumu, un lieta darīta.

- Jā gan, lieta darīta.

- Paklausieties... - Vērnons paliecās uz priekšu. - Rikers ir gudrs un izmanīgs. Viņš zina, ka nav vajadzības pašam noņemties ar visiem savervētajiem policistiem. Pāris savējo tur vaļā acis un ausis, un tie savervē nākamos. Tādējādi ir skaidri zināms, kurš ņem naudu un kurš ne.

- Kouli neņēma.

- Kouli bija godīgs līdz nelabumam, kaut arī darbiņš nebija no grūtajiem. Piemēra pēc, kāds no mūsējiem padzird par plašu operāciju, ko gatavo, sacīsim, sešdesmit ceturtā nodaļa. Nav taču grūti aprunāties ar vienu otru paziņu un izostīt gaisu. Pēc tam jāsameklē kāds, kas prot izdabūt vajadzīgo informāciju no datorsistēmas. Lieta darīta, un Rikers samaksā labu naudiņu. - Vērnons smaidīdams pacēla abas rokas. - Viss gāja kā pa sviestu. Ja operācijas mērķis bija arestēt kādu no Rikera kompānijas, pietika laika mainīt dislokāciju, uz kādu brīdi pazust no apvāršņa vai kaut ko tādā garā. Ja runa bija par konkurentu, Rikers, berzēdams rokas, mierīgi nogaidīja, bet pēc tam pievāca sev viņa klientus un varbūt pat preci. Rikeram ir savi ļaudis arī Lietisko pierādījumu uzglabāšanas nodaļā. Avīžnieki atspoguļo notikumus viņam iespējami izdevīgākā gaismā, bet pērkamie politiķi noklusina skandālus. Patiesību sakot, esmu pamanījis, ka pēdējo pāris gadu laikā tas puisis kļūst aizvien ekscentriskāks.

- Rikers?

- Jā. Laikam sācis pārāk cītīgi lietot pats savu preci. Ikreiz, kad pagadījās tur būt, viņš šļurkstināja savu iemīļoto dziru, kam piejaukta krietna deva narkotiku. Rikeram izveidojusies atkarība, un var teikt - viņš jau pa pusei ir narkomāns. Manuprāt, viņš pēdējā laikā pieņem visai apšaubāmus lēmumus. Sacīsim, novākt no ceļa policistu.

Evas plauksta zibenīgi pašāvās uz priekšu un satvēra Vēr-nona rokas locītavu.

- Vai tev ir zināms, ka Makss Rikers organizējis Tādža Kouli slepkavību?

Vērnonam gribējās palepoties un atbildēt apstiprinoši. Bet to nedrīkstēja - ja viņš spers kaut vienu aplamu soli, Da-lasai būs trumpis rokā.

- Nevaru apgalvot, ka Rikers būtu devis tādu rīkojumu, tomēr dzirdēju šādas tādas baumas.

- Padalies ar mani baumās, Vērnon!

- Atzīšos, ka man šad tad ir gadījies tukšot pa mēriņam kopā ar vienu no Rikera puišiem. Atļaujiet sacīt, ka neesmu vienīgais, kas pamanījis Rikera uzvedībā dažādas dīvainības. Tātad šis puisis, vārdā Džeiks Evanss, aptuveni pirms mēneša man pastāstīja, ka Rikers uzsācis spēlīti ar Iekšlietu biroju, izpriecu nolūkos sarīdīdams policistus savā starpā. Viņš zināja, ka birojs, mēģinādams atklāt policistus, kas ielaižas netīros darījumos, iesūtījis savu cilvēku tajā klubā. Tikai tie, kas tur slēdza darījumus, nepavisam nebija policisti. Uztvēri domu?

- Uztvēru, uztvēru.

- Tas ir labi. Savukārt Rikeram bija padomā pašam savas spēlītes. Evanss man pastāstīja, ka bosam briesmīgi gribo-ties sacelt pamatīgu jezgu tajā klubā, un tieši tālab tur pastāvīgi apgrozoties viņa dīleri. Tomēr tad sācis izskatīties, ka Rikeram radusies labāka ideja, kā uzrīdīt policistus citu citam. Evanss kaut ko bilda par psiholoģiskiem gājieniem. Tādā ziņā Rikers esot īsts lietpratējs. Pietiekot kaut vai ar to, ka vienam policistam tiekot "iebarota" sagrozīta informācija par kolēģi. Tad šis pirmais policists... Vai doma ir skaidra?

- Ir, ir. Turpini!

- Labi, tātad šim pirmajam policistam ir grūtības, sacīsim, personiska rakstura grūtības, un Rikers, prasmīgi izspēlēdams kārtis, tās saasina, iedvesdams, ka viņa kolēģis, proti, Kouli, rīkojies policista necienīgi. Evanss teica, ka tas viss esot ārkārtīgi sarežģīti, un Rikers nemēdzot daudz par to runāt, bet viņam, Evansam, tas viss diezin kā nepatīkot. Rikera cilvēks Iekšlietu birojā - jā, tāds viņam ir arī tur -parūpējās, lai nepatiesā informācija par šo otru policistu nonāktu pirmā policista ausīs. Laikam jau šis plāns izdevās. -Vērnonam pietika prāta apslāpēt pacilātību. - Kad Kouli tika novākts un paklīda baumas, ka to izdarījis cits policists, man tas bija skaidrs kā diena.

- Kurš bija viņa cilvēks birojā?

- Nezinu. Zvēru pie debesim, - Vērnons pasteidzās piebilst, manīdams, ka Evas acis draudīgi piemiedzas. - Mēs visi nebijām sasvstarpēji pazīstami. Reizēm tas atklājās, tomēr vairumā gadījumu ne. Varbūt Beiliss? Viņš taču ir pagalam. Dalasa, es taču nosaucu tev aptuveni divdesmit uzvārdus. Ja pakursi uguni vienam otram zem astes, uzzināsi daudz vairāk.

- Tiesa gan, uzzināšu. - Eva piecēlās. - Bet tevī vairs nespēju klausīties ne mirkli ilgāk. Maknab, aizgādā šo neradī-jumu uz apsargātu patvēruma vietu, nodrošinot pastāvīgu divu vīru apsardzi astoņu stundu maiņās. Fīnij, vai tu par to parūpēsies?

- Esi mierīga!

- Dalasa, es zinu daudz vairāk nekā paguvu pateikt. Ja vien ar tavu palīdzību es tiktu pie jaunas identitātes...

Viņa nepagodināja Vērnonu ar skatienu.

- Pībodija, seko man!

- Ei, Dalasa!

- Tev vēl ir pamatīgi palaimējies, kretīn, - Fīnijs nomurmināja, kad Eva bija nozudusi aiz durvīm. - Priecājies, ka tiki cauri tikai ar samīcītiem pautiem. Vēl mirklis tavā sabiedrībā - ja ne viņa, tad es pats tev tos norautu.

- Man nav spēka pat niknoties. - Pībodija stāvēja gaitenī, uzgriezusi muguru pratināšanas telpai. - Pārāk šķērma dūša. Man patīk strādāt par policisti, bet viņš piespieda mani teju vai kaunēties par savu profesiju.

- Tas ir aplams piegājiens. Viņam kauna jūtas ir svešas. Bet tu dienu no dienas gluži vienkārši dari savu darbu, un tev nav iemesla kaunēties. Gribu, lai tu izgatavo šīs sarunas ieraksta kopiju un nogādā to Tiblam. Paldies Dievam, tās tagad ir viņa raizes. Divpadsmitos man norunāta cita tikšanās. Kad atgriezīšos, pastāstīšu.

- Jā, leitnante. Ko darīsim ar Kenārdu?

- Nogaidīsim. Viņu es pietaupīšu vēlākam laikam.

- Vai gribi uzzināt iespējamības procentu, ko liki man izskaitļot?

- Vai procents ir tik augsts, lai ar to pietiktu arestam?

- Pamatojoties uz mūsu rīcībā esošo informāciju, rezultāts ir septiņdesmit seši procenti. Bet...

- Bet, - Eva atkārtoja, - dators nespēj ņemt vērā sāpes, bēdas un psiholoģijas līkločus. Vai arī Rikera ieceri uzrīdīt vienu policistu citiem. Mēs viņu aizturēsim, kad atgriezīšos, un izdarīsim to bez lieka trokšņa.

- Viņš var uzbrukt atkal.

- Neuzbruks, jo nelauzīs doto vārdu.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Iemaršējusi mājās un nikni uzrūkusi Samersetam, kas grozījās pa vestibilu, Eva metās augšā pa kāpnēm. Viņai bija sakrājies krietni daudz sakāmā, un viņa bija nolēmusi to visu spert vaļā nekavējoties.

Vēl viens draudīgs rūciens viņai izlauzās, ieraugot, ka birojs ir tukšs. Tiesa, durvis uz Rorka darba telpām bija vaļā. Izapļojusi saspringtos plecus, viņa saklausīja nepacietības pilno Rorka balsi. Viņš atradās savā kabinetā un runāja pa tālruni. Bija dzirdama arī viņa sarunas biedra balss.

- Šobrīd man nav nedz iespēju, nedz vēlēšanās doties šādā braucienā.

- Ser, izveidojusies situācija, kas pieprasa jūsu personisku ierašanos. Tonaka novilcina iepirkumu termiņus, kavējas arī vides aizsardzības prasību saskaņošana, tālab darbs netiks pabeigts ieplānotajā termiņā. Izmaksas atkal pārsniegušas visus limitus, un soda naudās vajadzēs samaksāt...

- Jūs esat pilnvarots risināt tamlīdzīgus jautājumus. Par to jums tiek maksāta alga. Tuvākajā laikā neredzu iespēju doties uz "Olimpiju". Ja Tonaka vilcinās, atrodiet iespēju viņu pasteidzināt. Skaidrs?

- Jā, ser. Būtu pateicīgs, ja jūs kaut vai aptuveni norādītu laiku, kad būs iespējama jūsu personiska vizīte...

- Tiklīdz tas noskaidrosies, es došu jums ziņu.

Pabeidzis sarunu, Rorks atslīga dziļāk krēslā un pievēra

acis.

Eva piepeši atskārta divas svarīgas lietas. Pirmkārt, Ror-kam bez viņu kopējās dzīves bija arī sava sarežģīta un dinamiska dzīve, kas prasīja daudz laika un spēku. Eva reti mēdza aizdomāties par ko tik pašsaprotamu.

Otrkārt - un tas šoreiz šķita daudz būtiskāk viņš izskatījās noguris.

Parasti Rorks nekad neizskatījās noguris.

Dusmas, ko Eva visu rīta cēlienu bija krājusi sirdī līdzīgi slepenai bagātībai, piepeši šķita liekas un nevēlamas. Kaut arī tās pagaisa kā nebijušas, Eva, ienākdama Rorka kabinetā, saglabāja piktu sejas izteiksmi.

Acumirklī sajutis viņas klātbūtni, Rorks atvēra acis.

- Leitnante?

- Rork, - viņa atbildēja tieši tādā pašā vēsā, savaldīgā tonī. - Man tev ir šis tas sakāms.

- Par to es nešaubos. Vai dosimies uz tavu kabinetu?

- Varam sākt tepat. Vispirms pateikšu to, ka, par spīti kļūdām un misēkļiem, man izdevies sašaurināt aizdomās turamo personu loku - runa ir par slepkavību izmeklēšanu - līdz vienai personai. Šī persona līdz šīs dienas beigām tiks aizturēta un nopratināta.

- Apsveicu!

- Apsveikums ir priekšlaicīgs. Nopratināšana vēl nenozīmē arestu. Vienlaicīgi gribu paziņot, ka, pamatojoties uz cita avota sniegto informāciju, man izdevies pierādīt Rikera lomu šajās slepkavībās, tādējādi pastāv iespēja izvirzīt viņam apsūdzību sazvērestībā ar slepkavīgu mērķi. Pagaidām tā ir tikai iespēja, bet ar to varētu pietikt, lai izsauktu viņu uz nopratināšanu. To visu es paveicu saviem spēkiem, bez tavas aizmugures un rāpšanās pāri manai galvai, lai kopā ar maniem šefiem izstrādātu plānu par Rikera arestu. Šī operācija tev var izrādīties ļoti riskanta, un ne tikai fiziska apdraudējuma ziņā. Mēs abi saprotam, par ko ir runa. Ja operācija izrādīsies sekmīga, tava saruna ar Rikeru tiks izmantota tiesas prāvā.

- Es to lieliski zinu.

- Neaizskaramības statuss pasargās tevi no nokļūšanas cietumā, bet var ciest tava reputācija un biznesa intereses.

Pat nogurums nespēja apslāpēt augstprātīgo dzirksti viņa skatienā.

- Leitnante, gan mana reputācija, gan bizness tikuši ār-dēti nesaudzīgās liesmās.

- Tā tas varētu būt, bet tagad viss ir citādi.

- Saki godīgi - vai patiešām uzskati, ka es netikšu galā?

- Nē, Rork, es uzskatu, ka tu spēj tikt galā ar jebko, ar visu. Ja esi pieņēmis lēmumu, tev nekas nav neiespējams. Tas šķiet gandrīz biedējoši. Šorīt tu mani satracināji, - viņa piemetināja.

- Arī to es lieliski zinu.

- Protams, tu taču apzinājies, ko dari. Ja tu vispirms būtu apspriedis šo ideju ar mani...

-- Laika bija pārāk maz, un mēs abi esam aizņemti ļaudis. Eva, vai nu tev tas patīk, vai ne, bet esmu cieši saistīts ar šo lietu.

- Man tas nepatīk, iespējams, gluži citu iemeslu dēļ.

- Es rīkojos tā, kā uzskatīju par saprātīgu, turklāt izvēlēdamies vistaisnāko ceļu. Es to nenožēloju.

- Tātad tu pat nedomā atvainoties? Es varu piespiest tevi to darīt.

- Patiešām?

- Patiešām, jo es tev neesmu vienaldzīga. Jautā, kuram gribi. - Viņa virzījās tuvāk. - Arī tu man neesi vienaldzīgs.

Vai tad tu nezini, ka daļēji tieši tāpēc es kļuvu vai traka no dusmām. Tieši tāpēc es vēlētos, lai Rikers nerādās tev ne tuvumā. Negribu, lai viņš tev pieskaras. Vai tev šķiet, ka šādas izjūtas ir vienīgi tava ekskluzīva privilēģija? Proti, nevēlēšanās, lai mīļotajam cilvēkam pieskaras kāds, kas vēl viņam ļaunu?

- Nē, es tā nedomāju. - Rorks nopūtās, sev neraksturīgā pagurumā izlaizdams pirkstus caur matiem.

- Vēl viens būtisks aspekts ir mans lepnums. Tici, man nebija viegli pārkāpt tam pāri. Arī tev tā nebūtu nekāda joka lieta. Tu teici, ka es iesaistot tevi savā darbā tikai tad, kad man tas ir izdevīgi. Vai zini ko? Tev bija taisnība. Kaut arī tas neko nemainīs, es atzīstu, ka tev bija taisnība. Nevaru teikt, ka tas mani sajūsmina, gluži tāpat kā tas, ka brīžos, kad tev rodas vēlēšanās man iebelzt, tu gluži vienkārši pagriezies un aizej.

- Domāju, ka būšu spiests to darīt vēl ne reizi vien.

Rorks cerēja, ka Eva iesmiesies, tomēr veltīgi.

- Tur jau tas joks. Tu vairs tā nedarīsi. - Aizgājusi rakstāmgalda otrā pusē, Eva iekļāva plaukstās viņa seju. - Nedarīsi, un viss.

- Eva... - Rorks satvēra viņas plecus.

- Es vēl neesmu beigusi. Tavs plāns ir labs. Varbūt ne lielisks, tomēr mēs kopīgiem spēkiem varam to izstrādāt teju līdz pilnībai. Protams, man vislabāk patiktu, ja tu paņemtu klausuli, piezvanītu tam cilvēkam, ar kuru nupat runāji, un piekristu doties turp un veikt visu to, ko vienīgi tu esi spējīgs nokārtot. Es to ļoti vēlētos, jo tu man nozīmē vairāk nekā jebkas vai jebkurš šajā dzīvē. Tomēr es saprotu, ka mana vēlēšanās nepiepildīsies. Tāpēc saku tev vienu - ja piektdienas vakarā ar tevi kaut kas notiks...

- Nenotiks.

- Ja ar tevi kaut kas notiks, - Eva atkārtoja, - es apsolu darīt visu iespējamo, lai pārvērstu tavu dzīvi par elli zemes virsū.

- Godīga atzīšanās, - Rorks nomurmināja, manīdams tuvojamies Evas lūpas.

- Stunda. - Eva ar rokām un kājām apvija viņa augumu. - Uz stundu aizmirsīsim to visu. Man nepieciešams pabūt kopā ar tevi. Tikai kopā ar tevi esmu es pati.

- Es zinu lielisku vietiņu, kur pavadīt šo stundu.

Eva jūsmoja par pludmalēm. Viņai patika saule, ūdeņi, smiltis. Pludmalē viņai patika baudīt retos miera un atslābuma brīžus.

Virtuālas realitātes telpa spēja dāvāt šīs izjūtas - pietika vienīgi izvēlēties attiecīgu programmu.

Rorks izvēlējās un uzbūra tropiskas salas ilūziju peldbaseina malā - baltu smilšu liedags, liegas vēsmas šūpoti palmu vainagi, smaržīgas puķes, zeltīts saules disks debesīs.

- Cik labi... - Eva dziji ieelpoja, sajuzdama, ka atslābst saspringtie plecu un skausta muskuli. Cerams, ka Rorks izbaudīja līdzīgas sajūtas. - Burvīgi. - Grasīdamās pavaicāt, vai viņš nav aizmirsis uzstādīt laiku, Eva iekoda mēlē, nolēmusi nepostīt mirkļa burvību.

Viņa nometa žaketi, nomauca no kājām zābakus.

Ūdens bija dzidrs un sapņaini zils, tikai krasta līniju kā balta mežģīne ieskāva putu josla. Kas gan spētu pretoties šādam vilinājumam?

Smiltīs nokrita ieroča plecsiksna, pēc tam bikses. Jautājoši pieliekusi galvu, viņa uzlūkoja Rorku.

- Vai tad tu negribi izpeldēties?

- Gan jau. Man patīk vērot tevi izģērbjamies. Tas ir tik... iedarbīgi.

Eva iesmējās.

- Jauki, tad tik turpini priecāties. - Viņa nometa kreklu un kaila kā tikko dzimusi metās dzidrajā ūdenī.

Pirms Rorks paguva izģērbties, Eva iznira jau patālu no malas.

Viņa peldēja un nira aši un bezbailīgi kā ronis. Sākumā Rorks pamērojās ar viņu draudzīgā sacensībā, bet pēc tam apgūlās uz muguras un ļāva ūdenim, saulei un laimes pilnajam mirklim aizskalot projām nogurumu.

Šūpodamies sīkajos vilnīšos, Rorks gaidīja Evu.

Viņa piepeldēja klāt, viegli šķeldama ūdens virsmu.

- Jūties labāk?

- Daudz labāk.

- Tu izskatījies noguris. - Evai gribējās aizglāstīt projām šo nogurumu. - Ar tevi tā parasti negadās.

- Es patiešām jutos noguris.

Eva ļāva pirkstiem apmaldīties viņa matos.

- Ja otrā elpa kavējas, es aizgādāšu tevi uz malu.

Rorks atbildēja, neatvērdams acis.

- Kurš saka, ka neesmu ieguvis otro elpu?

- Bet tu valsties kā tāda kuģa atlūza.

- Esmu dzirdējis, ka daži to sauc par relaksāciju. Bet... -Viņa roka zibenīgi pašāvās zem ūdens un apvijās ap viņas augumu. - ...Tā kā tevī slēpjas tik daudz neizmantotas enerģijas...

- Ehei! - Eva iesmejas, sajuzdama, ka viņu kājas savijas. - Te ir pārāk dziļš.

- Tieši tas man patīk. - Viņas lūpām ķircinoši pieskārās sāļa un mikla mute, roka pievilka ciešāk klāt viņas augumu.

Viņi pagāja zem ūdens.

Silta, dzidra straume, saulē dzirkstošs ūdens, maiguma piesātināts skūpsts, tvirts, muskuļots ķermenis... Eva nepretodamās ļāvās, grimdama aizvien dziļāk dzidrajā zilgmē. No jauna iznirstot virspusē, viņa piepildīja plaušas ar gaisu un piekļāva vaigu pie Rorka vaiga.

Viņi ļāvās ritmiskajām šūpām, ļāvās mirkļa burvībai. Vieglie glāsti sniedza maigumu, pēc kura abi bija tik ļoti izslāpuši.

Pagriezusi Rorka seju pret sevi, Eva dāvāja vēl vienu skūpstu, sajuzdama lūpās viņa mutes reibinošo garšu.

Eva nostājās līdz viduklim dziļajā ūdenī un paraudzījās uz Rorku, kas ar pašiem pirkstu galiņiem skāra viņas ādu.

- Man patīk, kā tu izskaties, mīļā, kad es tevi glāstu.

Evas nelielās, tvirtās krūtis, iekļaudamās viņa plaukstās,

šķita teju vai iekvēlojamies. Viņas ādu klāja vizoši lāšu dimanti, kas ritēja kā asaras, no jauna saplūzdamas ar dzidro zilgmi.

- Sniedz man sevi, mīļā. - Rorka pirksti aizklejoja aizvien zemāk, līdz apstājās uz gurniem. Tad ieslīdēja viņā. - Vai esi gatava manis dēļ noiet dibenā?

Evas nopūta pārtapa klusā vaidā. Jutekļus glāstīja bauda, kas šķita dzidra un zīdaini maiga kā ūdens pieskāriens ādai. Saule žilbināja acis, kamēr viss saplūda nebeidzamā zilgmē. Savukārt Rorka glāsti reibināja augumu, līdz svētlaime šķita teju vai neizturama.

Evai saļodzījās ceļgali un uz brīdi zuda elpa.

Apskāvis Evu, Rorks ļāvās jūtu vilnim, juzdams, ka viņa atrodas pavisam tuvu virsotnei. Ūdens masa vilka abus augumus uz leju, tad no jauna uzsvieda virspusē. Evas augums bija cieši savijies ar viņējo, paužot uzticēšanos, aicinājumu... it visu, ko viņš tik ļoti alka saņemt.

Rorka lūpas vēlreiz sagūstīja Evas muti skūpstā. Viņa pacietība sāka izsīkt, jo vēlme pieteica sevi kā nemierīgi dunošs pulss. Juzdams viņas roku uzbudinošos, uzstājīgos glāstus, Rorks noslidināja lūpas pār viņas kaklu līdz krūtīm.

Pāri abiem augumiem plūsmojošās ūdens straumēs, uzplūdu un atplūdu mūžīgajā ritmā viņš piepildīja ar sevi aicinoši pavērto augumu, sapņaini noraudzīdamies, kā viņas galva atliecas nākamās kulminācijas gaidās

- Rork... - Kaislība darīja Evas balsi piesmakušu, elpu strauju un nevienmērīgu. - Sniedz man sevi. Vai esi gatavs manis dēļ noiet dibenā?

Rorks sajuta, ka visu viņa būtību - sirdi prātu, domas un elpu - pārpludina mīlestība. Neatraudams skatienu no

Evas sejas, viņš lava visaptverošajam mīlestības vilnim aizraut sevi līdzi.

Darbam nozagtajai stundai drīz vien pienāca gals, bet Eva nepavisam nejutās vainīga par šo atlaušanos. Apģērbusies viņa apņēmīgi iegāja savā kabinetā, lai sniegtu Rorkam nepieciešamo informāciju un iepazītos ar "Šķīstītavas " drošības sistēmas plāniem un shēmām.

Gan jau Fīnijs to visu izpētīs rūpīgāk un saskaņos ar Ror-ku operācijas nianses. Viņa pati bija nolēmusi tās laikā uzturēties kontroles telpā, kur būs iespējams pārredzēt visu kluba teritoriju, novērot ikvienu pārvietošanos un koordinēt komandas locekļu darbību.

Un iespējami labāk sagatavoties ikvienam Rikera gājienam.

- Viņš pazina manu tēvu.

Eva to pateica nedomājot, pat neapzinādamās, ka šis fakts viņas zemapziņā bija ieņēmis centrālo vietu.

Rorks, kas bija sagatavojies izskaidrot ekrānā redzamās drošības sistēmu shēmas, pagriezās, lai veltītu viņai vērīgu skatienu. Nebija nepieciešams pārvaicāt, nosaukt vārdu. Viss bija lasāms Evas sejā.

- Esi pārliecināta?

- Pagājušajā naktī... nē, šorīt no rīta es aizsnaudos un redzēju sapni, - viņa iesāka, juzdama neizskaidrojamu nemieru. - Droši vien to kaut kādā veidā izraisīja dati, ko tobrīd pētīju. Sapnis bija tik dzīvs, ka no jauna attapos pagātnē.

- Apsēdies un pastāsti!

- Es nespēju nosēdēt.

- Vienalga, tikai pastāsti.

- Es atrados gultiņā. Savā istabā. Biju aizmirsusi, ka man kādreiz ir bijusi sava istaba. Atceros, ka parasti par to varēju vienīgi sapņot. Laikam jau tajā brīdī tēvam turējās nauda. Droši vien tā bija Rikera nauda. Istabā bija tumšs, es negulēju, bet ausījos, jo tēvs blakusistabā dzēra. Lūdzos, kaut nu viņš turpinātu žūpot. Tēvs nebija viens, viņš ar kādu sarunājās par darījumiem. Nesapratu, par ko viņi runā, un man tas bija vienalga. Zināju tikai vienu - kamēr turpinās dzeršana un saruna, viņš nenāks pie manis. Pie tēva bija ieradies Rikers. Tēvs nosauca viņu vārdā. - Eva nezināja, ka būs tik grūti to visu izteikt skali, jo pārdzīvojumu skaudrums vēl nebija notrulinājies. - Rikers klāstīja, kas notikšot ar tēvu, ja viņš neizpildīs solīto. Manuprāt, runa bija par narkotikām, bet tam nav nozīmes. Es pazinu Rikera balsi. Šaubos, vai pirms tās nakts es biju to dzirdējusi.

- Vai tu viņu redzēji? Vai viņš redzēja tevi?

- Nē, bet viņš zināja par manu eksistenci. Mēģinādams izspiest no Rikera vairāk naudas, tēvs kaut ko murmulēja par izdevumiem meitas audzināšanai. Kad Rikers bija projām, tēvs ienāca pie manis. Viņš bija saniknots un pārbijies. Saņēmu dažus belzienus un pavēli sakravāt mantas. Tēvs paziņoja, ka mēs došoties uz dienvidiem. Viņam bija nauda un, droši vien, arī zināms daudzums pārdošanai domātu narkotiku. Vairāk neko neatceros, bet pilnīgi droši zinu tikai to, ka tās nakts saruna notika Ņujorkā, un to, ka mēs galu galā bijām aizkūlušies līdz Dalasai. Kad nauda beidzās, mēs dzīvojām šaurā, pretīgā istabelē pa pusei neēduši, un viņam vairs nebija naudas, lai kārtīgi piedzertos. Ak dievs...

- Eva, atgriezies tagadnē! - Roks bija līdzās, viņa plaukstas glāstīja un berzēja Evas rokas. - Atgriezies pie manis!

- Esmu jau atgriezusies. Tikai tas sapnis mani pārāk satrauca.

- Saprotu. - Rorks uz mirkli iekļāva Evu apskāvienā, piepeši atskārzdams, ka, uzmodināta no sapņa, Eva tūdaļ bija saņēmusi rīkojumu ierasties Tornī.

Šāviens mugurā.

- Piedod, man ļoti žēl. - Rorks paslēpa seju viņas matos.

- Atkal viens spirāles loks. Posmiņš pie posmiņa. Mēs visi esam savstarpēji saistīti. Rikers ar manu tēvu, tēvs ar mani. Rikers ar tevi. Tu ar mani. Es īpaši neticu liktenim, tomēr - te nu mēs esam.

Atliecis viņas galvu, Rorks teica:

- Apsolu, ka viņi netiks tev klāt, izmantojot mani. Nekad.

- Ne jau tas man bija prātā.

- Zinu, tomēr liec to aiz auss. Mēs pārrausim apburto loku, un izdarīsim to kopā. Tu jau zini, ka es daudz lielākā mērā sliecos ticēt kam tik netveramam kā liktenis.

- Tikai tajos brīžos, kad tu Jauj izpausties savu Īrijas senču asinsbalsij. -■ Atbrīvodamās no apskāviena, Eva centās pasmaidīt. - Vai viņš zina visu par mani? Vai atceras vēl no tiem laikiem?

- To tu man neprasi.

- Ja viņš mēģināja sadzīt pēdas tēvam, vai bija iespējams pie viena uzzināt arī par manu tālāko likteni? Kā tu domā, vai pastāv iespēja sameklēt ziņas par manu pagātni?

- Eva, tu gribi, lai es ielaižos minējumos...

- Vai tu to spētu?- Eva neļāva turpināt. - Ja tu gribētu ieskatīties manā pagātnē, vai tu spētu sameklēt šādu informāciju?

Rorks zināja, ka Evai ir vajadzīgs nevis mierinājums, bet gan patiesība.

- Domāju - jā.

- Tātad tas iespējams, vai ne? ft īpaši tādā gadījumā, ja Rikers, sapratis, ka ir piekrāpts, jau bija sācis dzīt pēdas manam tēvam.

- Izklausās ticami. Tikai man nešķiet, ka viņš būtu šķiedis laiku, meklēdams valsts aizgādnībā nonākušu astoņgadīgu skuķēnu.

- Bet sarunā viņš pieminēja gan to, kur un kādā stāvoklī tiku atrasta, gan arī par manu uzturēšanos valsts aizgādnībā.

- Tas tāpēc, ka Rikers meklēja ziņas par leitnanti Evu Da-lasu, nevis mazu skuķēnu, kas ilgstoši cietis no tēva vardarbības.

- Jā, droši vien tev ir taisnība. Turklāt tagad tam visam vairs nav nozīmes. - Apstājusies pie rakstāmgalda, Eva pacilāja nelielu, griezumiem rotātu kārbiņu, ko Rorks bija viņai dāvinājis dažādu sīkumu uzglabāšanai. - Tātad tu vari sadabūt ziņas par manu pagātni?

- Varu, ja vien tu to vēlies.

- Nē. - Eva nolika kārbiņu vietā. - Nevēlos. Viss, ko es vēlos, man pieder šeit un tagad. Es nedrīkstēju pieļaut, ka pagātne pielavās tik tuvu. - Viņa nopūtās, bet tūdaļ veltīja Rorkam smaidu. - Bet no rīta es biju ļoti nikna uz tevi. Tā kā mums īsā laikā jātiek galā ar milzīgu darba apjomu, domāju, ka tagad tu tikpat labi varētu braukt man līdzi uz Centrālo iecirkni.

- Man šķita, ka tu gribēji izpētīt kluba drošības sistēmu.

- Tiesa gan, bet darīsim to Centrālajā. Es norunāju tikšanos mājās viena vienīga iemesla pēc - lai varētu netraucēti sakliegt uz tevi.

- Padomā, vai tas nav savādi? Es piekritu tikšanās vietai tikai tāpēc, lai varētu netraucēti sakliegt uz tevi.

- Tas lieku reizi pierāda, ka mums abiem prātiņš nav īsti mājās.

- Gluži otrādi. - Rorks aicinoši pastiepa roku. - Tas lieku reizi pierāda, ka mēs esam neticami saskanīgs pāris.

Zinādama, ka viņas kabineta šaurība traumē psihi, ja tajā uzturas vairāk par diviem cilvēkiem, Eva pārcēla sanāksmi uz konferenču telpu.

- Laika nav daudz, - viņa iesāka, tiklīdz komanda bija iekārtojusies krēslos. - Ņemot vērā to, ka policistu slepkavības ir cieši saistītas ar Maksa Rikera lietu, izmeklēšana tiks veikta paralēli. Runājot par slepkavībām - ekspertīžu rezultātus, informāciju un iespējamību procenta aprēķinus -, atradīsiet jūsu rīcībā nodotajā ziņojumā. Pagaidām neesmu pieprasījusi aresta orderi, bet noteikti to pieprasīšu - turklāt ar obligātu DNS pārbaudi ja aizdomās turamais atteiksies ierasties pēc savas brīvas gribas. Pēc šīs sanāksmes mēs abas ar Pībodiju klusi un mierīgi atvedīsim viņu šurp.

- Iespējamības procents nav pārāk augsts, - Fīnijs iebilda, ar sarauktu pieri pārlūkodams mapē sameklēto izdruku.

- Nekas, tas paaugstināsies, it īpaši tad, kad DNS analīze pierādīs, ka Beilisa vannā atrastā plēksnīte ir viņa naga frag-mentiņš. Ņemot vēra seržanta Klūnija policijā nostrādātos gadus, paraugreputāciju, emocionālo stāvokli un apstākļus, kuros viņš atradās vai tika speciāli novests, vēlos aizturēt viņu pati. Ceru, man izdosies viņu pārliecināt par to, ka nepieciešama atklāta un vaļsirdīga atzīšanās. Doktore Mira ir gatava sniegt konsultāciju un piedāvāt psiholoģisko testēšanu.

- Plašsaziņas līdzekļiem šis notikums būs īsta medusmaize.

Atbildēdama uz Maknaba piezīmi, Eva piekrītoši pamāja ar galvu.

- Nekas, gan mēs pratīsim iegrozīt avīžnieku prātus pareizā virzienā. - Eva bija nolēmusi sazināties ar Nadīnu Fēr-stu. - Stāsts būs par policijas veterānu ar nevainojamu reputāciju un darba biogrāfiju, kura dēls - vienīgais dēls - bija izvēlējies iet tēva pēdās. Uzsvērsim tēva lepnumu un dēla uzticību ideāliem. So ideālu dēļ, strādājot nodaļā, kur daži -publikas zināšanai teiksim, ka tikai daži - policisti ir korumpēti, dēls iet bojā.

- Lai to pierādītu... - Fīnijs iesāka.

- Mums nekas nav jāpierāda. - Eva neļāva viņam turpināt. - Tas jāsaka ticamības labad. Tālāk kārta Rikeram. Slepkavībā jaušama viņa klātbūtne. Es to neapšaubu, gluži tāpat, kā to neapšaubīja arī Klūnijs. Viņa dēls bija nesatricināmi godīgs un negrasījās nodot savus ideālus. Puisis veiksmīgi virzījās augšup pa dienesta kāpnēm un drīz būtu kļuvis par detektīvu. Viņu nebija iespējams uzpirkt. No Martinesas piezīmēm uzzināju, ka sākumā ari Klūnijs jaunākais ticis iesaistīts Rikera operācijas sagatavošanā. Protams, viņa loma tur nebija nekāda dižā, tomēr viņš bija labs policists, kas turpināja ģimenes tradīciju. Tagad mēģināsim salikt to visu kopā, - Eva ierosināja, sāniski apsēzdamās tieši uz konferenču galda. - Viņš bija neuzpērkami godīgs, gudrs un godkārīgs. Rikera lieta sniedza viņam lielisku izdevību izcelties, un viņš nolēma netaupīt pūles. Strādāja kā apsēsts. Rikera ziņotāji nodaļā sāka nervozēt un nodeva šo informāciju Rikeram, kurš nolēma sniegt uzskatāmu mācībstundu. Tad, lūk, kādu nakti labais policists pēc maiņas beigām dodas mājup pa ierasto maršrutu un apstājas pie kādas ēkas savā rajonā, kur notiek laupīšana. Ziņojumā teikts, ka šādi noziegumi tur nekad nav notikuši nedz pirms, nedz arī pēc šīs reizes. Tomēr tāds notiek tieši tajā naktī, tieši tajā laikā, kad labais policists atgriežas mājās. Nespēdams palikt malā, viņš dodas palīgā un tiek nogalināts. Mājas īpašnieks izmisīgi zvana policijai, bet simt divdesmit astotās policijas nodaļas auto ierodas tikai pēc desmit minūtēm. Savukārt mediķi, aizbildinādamies ar kaut kādām tehniskām ķibelēm, vispār atbrauc vēl pēc divdesmit minūtēm. Puisis noasiņo līdz nāvei turpat uz grīdas. Gluži kā upurjērs.

Eva mirkli nogaidīja, zinādama, ka visi klātesošie iztēlojušies šo ainu tikpat skaidri kā viņa.

- Nodaļas mašīnā atradās divi policisti, kuru vārdus šorīt nosauca Vērnons. Tātad Rikera pakalpiņi. Viņi ļāva nomirt vienam no savējiem. Rikera vēstījums bija nepārprotams - lūk, kas notiks, ja kāds mēģinās stāties man ceļā.

- Tiktāl viss būtu skaidrs, - Fīnijs piekrita. - Bet kālab Klūnijs, kurš gāja pa tām pašām pēdām, nenovāca arī tos policistus no patruļmašīnas?

- Kā nu ne, novāca gan. Viens no viņiem pirms trim mēnešiem pārcēlās strādāt uz Filadelfiju. Pakāries vannasistabā.

Konstatēta pašnāvība, tomēr es domāju, ka Filadelfijas kolēģiem vēl būs jāatgriežas pie šīs lietas. Trīsdesmit sudraba naudiņas bija izsvaidītas gultā. Otrs noslīka, atvaļinājuma laikā atpūzdamies Floridā. Esot neveiksmīgi paslīdējis vannā. Nelaimes gadījums. Ari tur tika atrasti trīsdesmit sudraba graši.

- Tātad Klūnijs jau mēnešiem ilgi paklusām galina nost nodevīgus policistus. - Pībodija skaļi izpūta elpu. - Novāc citu pēc cita, vienlaikus nepārtraukdams savu ikdienas darbu.

- Tā tas turpinājās līdz Kouli nogalināšanai. Viņš jutās tuvs Kouli, pazina viņa ģimeni. Vēl vairāk - viņa dēls bija draudzējies ar Kouli. Kad Rikers ar Iekšlietu biroja starpniecību iefiltrēja Kouli klubā un palaida baumas, ka viņš ņemot kukuļus, Klūnijam šķita, ka viņš zaudē savu dēlu otro reizi. Slepkavības kļuva aizvien nežēlīgākas un personiskākas, palielinājās simbolu nozīme. Atcerieties asinis uz zīmotnes! Atriebdamies sava dēla piemiņas vārdā, Klūnijs vairs nespēja apstāties. Tomēr atskārta, ka viņš kļūdas pēc noslepkavojis labu un godīgu policistu, salauza slepkavas sirdi. Rikers bija sasniedzis mērķi, un, berzēdams rokas, noraudzījās, kā viens policists iznīcina citus.

- Nē, Rikers vairs nav ne uz pusi tik gudrs un slīpēts kā savulaik, - ierunājās Rorks. - Viņš nespēj izprast tādus cilvēkus kā Klūnijs, nespēj izprast nedz mīlestību, nedz bēdas un izmisumu. Viņš gluži vienkārši izvietoja uz spēles galda savas figūras, cerēdams, ka palaimēsies un viss notiks pēc viņa prāta.

- Tā tas varētu būt, bet ari ar to varētu pietikt, lai Rikers tiktu notiesāts. Kolēģi, esam nonākuši pie izmeklēšanas paralēlās līnijas. Jūs jau esat informēti, ka Rorks uz laiku iekļauts komandas sastāvā un sadarbosies ar mums Maksa Rikera lietā. Pībodija, vai tu zini, kā mēs mēdzam saukt šādas civilpersonas?

Pībodija neveikli sagrozījās krēslā.

- Jā, leitnante. - Redzēdama, ka Eva gaida atbildi, viņa saviebās. - Hmm... par zebiekstēm, leitnante.

- Cik man zināms, - ierunājās Rorks, - tie zvēriņi ļoti veikli ķer žurkas.

- Trāpīgi teikts. - Fīnijs atzinīgi uzsita Rorkam pa plecu.

- Mums pietaupīta varen trekna žurka. - Eva izslējās, sabāza rokas kabatās un iepazīstināja savu komandu ar izstrādāto plānu.

Vērodams Evu, Rorks nodomāja, ka nav ne mazāko šaubu par to, kurš šeit ir galvenais, kurš tur vadības grožus savās rokās. Kodolīgos un aprautos teikumos izskaidrodama plānu līdz pēdējam sīkumam, viņa nerimtīgi mēroja soļiem telpu.

. Varbūt iepriekšējā dzīvē viņa bija valkājusi krāšņām tresēm apšūtu ģenerāļa formu? Bet varbūt pat bruņutērpu?

Un šī sieviete, šī dzimusī karotāja pavisam nesen bija kaislē trīsējusi viņa rokās! Spēks, kas viņus saistīja kopā, šķita īsts brīnums.

- Rork?

- Jā, leitnante?

Viņa skatiens lika sirdij notrīsēt. Eva sarauca pieri.

- Uzdodu tev, Fīnijam un Maknabam šīs operācijas drošības aspektu sīku izstrādāšanu. Gribu, lai šajā tīklā netiktu atstāts neviens caurums.

- Tādu nebūs.

- Par to mums jābūt simtprocentīgi drošiem. Aresta veikšanai es izsaukšu Martinesu, ja tiksim tik tālu. Vai kādam ir iebildumi? - Tādu nebija, un Eva pagriezās. - Pībodija, tu brauksi kopā ar mani.

Dodoties uz durvīm, Eva pameta skatienu pār plecu un pamanīja, ka Rorks joprojām viņu vēro. Ap satriecoši seksīgo muti rotājās viegls smaids, dziļajā acu zilgmē lēkāja tikko jaušamas nerātnas dzirkstelītes.

- Jēziņ, pietiek ar viņa skatienu, lai sāktu tecēt siekalas.

- Leitnante?

- Nekas, nieki vien. - Mazliet apkaunējusies, Eva pameta telpu. - Saki, vai mana mašīna ir salabota vai nomainīta ar citu?

- Dalasa, tāds naivums! Nezināju, ka tu vēl tici pasakām.

- Nolādēts, tātad vajadzēs nočiept kādu braucamo. -Viņas seja noskaidrojās. - Paņemšu Rorka autiņu.

- Ai, saki man, ka viņš brauc ar sporta auto. Tie man patīk vislabāk.

- Sasodīts, kā gan būtu iespējams transportēt aizturēto divvietīgā sporta auto? Nekā nebija, šodien viņš izvēlējies sevišķi švītīgu sedanu. Par laimi, man ir otrs atslēgu komplekts. Gribētu redzēt viņa seju brīdī, kad viņš ieraudzīs, ka mašīna ir projām. Domāju, ka...

Tērzēdama Eva gandrīz ieskrēja krūtīs Vebsteram.

- Leitnante, vai drīkstu tevi lūgt uz pāris vārdiem?

- Man dārga katra minūte, tāpēc nāc līdzi un runāsim pa ceļam.

- Tu dodies aizturēt Klūniju.

- Nolādēts! - Kaut arī Vebsters bija pazeminājis balsi, Eva tramīgi pameta skatienu pār plecu, pārliecinādamās, ka tuvumā neviena nav. - Kāpēc tu tā domā?

- Man joprojām ir savi ziņu avoti. - Vebstera sejā bija iegūlis skarbums. - Tu pameti aiz sevis drupatu sliedi, un es gāju pa tavām pēdām.

- Vai tu esi rakājies manā datorā?

- Dalasa... - Uzlicis plaukstu uz Evas rokas, Vebsters sajuta aizturētu dusmu trīsas. - Esmu pāri galvai tajā visā. Nav izslēgts, ka, pildīdams priekšniecības rīkojumus, esmu daļēji vainīgs notikušajā. Es biju tas, kurš veica iekšējo izmeklēšanu pēc Klūnija dēla nogalināšanas. Man jāuzņemas daļa atbildības. Ļauj man braukt līdzi un piedalīties viņa aizturēšanā!

Eva pielieca galvu.

- Kāds no biroja ir Rikera pakalpiņš. Kā lai es zinu, ka tas neesi tu?

Viņa roka noslīga.

- Tu taču nedomā... - Vebsters izgrūda. - Tu taču nevari... Viss skaidrs. - Soli atkāpies, viņš pagriezās, lai mestos projām.

- Pagaidi. Pībodija! - Eva paaicināja palīdzi sānis. - Vai tu neiebildīsi, ja lūgšu tevi palikt te un sakārtot papīrus?

Atskatījusies uz Vebsteru, kas, izskatīdamies pavisam nelaimīgs, stāvēja gabaliņu nostāk, sabāzis rokas kabatās, Pībodija atbildēja:

- Nē, leitnante.

- Tad labi. Kamēr esmu projām, sarunā pratināšanas telpu un parūpējies, lai tiktu izslēgta novērošanas sistēma. Nevēlos, lai kāds noklausās manu sarunu ar Klūniju. Iespēju robežās ļausim viņam saglabāt cieņu.

- Es par to parūpēšos. Labu veiksmi!

- Paldies. - Eva atgriezās pie Vebstera. - Ejam!

Samirkšķinājis acis, viņš dziļi ievilka elpu.

- Pateicos!

- Nav vērts pateikties. Tu esi tikai balasts.

DIVDESMITPIRMĀ NODAĻA

Pībodija vilka laiku garumā. Labu brīdi tāpat vien slaistījās apkārt un atgriezās konferenču telpā tikai pēc tam, kad bija izmantojusi visas iespējas novilcināt šo soli.

Vīrieši pētīja kaut kādu īpaši sarežģītu shēmu. Fīnijs aizgrābti iesvilpās, itin kā uz sienā iemontētā ekrāna būtu ieraudzījis kailas, kārdinošas sievietes attēlu.

- Ei, Pībodija, kas noticis? - Maknabs apjautājās.

- Plānu maiņa. Man esot jāsēž te, pie jums, un jāapspriež drošības jautājumi.

- Vai tad Dalasa neaizbrauca aizturēt Klūniju? - Fīnijs vaicāja.

- Aizbrauca gan, kā nu ne. - Pībodija tik rūpīgi izvēlējās krēslu, itin kā tas patlaban būtu pats svarīgākais uzdevums.

- Viena pati? - Rorka balss radīja vēlēšanos sarauties, tomēr viņa, paraudzījusies kaut kur tālē un paraustījusi plecus, atteica:

- Nē, viņa paņēma kādu līdzi. Hmm, jums vajadzēs iztulkot šo shēmu saprotamā valodā. Atzīšos, ka tehniskie termini man ir īsta ķīniešu ābece..

\

- Kurš devās viņai līdzi? - Rorks jautāja, jau nojauzdams atbildi, jo pazina Evu gana labi.

- Viņai līdzi? Mjā... hmm... Vebsters.

Klusums sabira telpā kā sadauzītu ķieģeļu lauskas. Sabāzusi rokas kabatās, Pībodija gatavojās sprādzienam, kam vajadzētu sekot šādam paziņojumam.

- Skaidrs. - Kad Rorks, neteikdams vairāk ne vārda, no jauna pagriezās pret ekrānu, viņa nezināja, vai jūtas atvieglota vai arī pārbiedēta līdz nemaņai.

Ar pūlēm noturējies, lai neizmestu dzēlīgu piezīmi par eleganto luksusa klases auto, Vebsters iekārtojās pasažiera sēdeklī izbaudīt braucienu.

No tā nekas labs neiznāca, jo sevi lika manīt nervozs aizvainojums.

- Paklau, noskaidrosim šo lietu reizi par visām reizēm. Es neesmu Rikera ieliktenis birojā. Pats biju nonācis līdz secinājumam, ka dažs labs no mums iet viņa pavadā, bet pagaidām nezinu, kurš tas varētu būt. Tomēr apsolu, ka uzzināšu. īpaši papūlēšos uzzināt.

- Vebster, ja es domātu, ka Rikers nozvejojis tavu dvēseli, tu rāpotu pa grīdu Centrālajā iecirknī, lasīdams kopā savus zobus.

Šie vārdi lika viņam pasmaidīt.

- Tas man nozīmē daudz.

- Jā, jā, tikai aiztaupi savas laipnības.

- Bet... es patiešām esmu rakņājies pa tavu datoru. Ja gribi, vēlāk sadod man par to, kā nākas. Beiliss pagādāja tavu kodu un paroli. Protams, man nebija nekādu tiesību to darīt, un tā tālāk, bet es tomēr izsekoju tam, kādā veidā tu atmaskoji Klūniju. Smalks darbiņš.

- Vai tu gaidi, ka es kautrīgi nosarkšu un stostīdamās pateikšos? Ja turpināsi muldēt, tev tomēr būs jāšķiras no pāris zobiem.

- Vismaz skaidra valoda. Starp citu, tev nav aresta ordera.

- Taisnība, nav. Pagaidām nevēlējos to pieprasīt. Klūnijs ir pelnījis iespējami saudzīgu attieksmi.

- Beiliss ienīda tev līdzīgus policistus. - Vebsters pavēroja drūzmaino, košās krāsās ņirbošo Ņujorkas ielu. - Biju piemirsis, kādas sajūtas rada šāds darbs. Esmu nolēmis vairs nedot sev iespēju to aizmirst.

- Tad ļauj man izklāstīt rīcības plānu. Klūnijs dzīvo daudzdzīvokļu namā Vestsaidā. Pāris mēnešu pēc dēla nāves viņš izvācās no ģimenes mājas priekšpilsētā. Piedevām pie visa uz Rikera sirdsapziņas ir arī viena izpostīta laulība.

- Patlaban maiņa ir tikai pusē. Viņš nebūs mājās.

- Tu tomēr neesi izpētījis visu līdz galam. Šodien Klūni-jam ir brīvdiena. Ja viņš nebūs mājās, mēs klauvēsim pie visām durvīm, līdz beidzot sameklēsim kādu, kurš kaut ko zinās. Vai nu mēs viņu atradīsim, vai arī gaidīsim. Runāšu es. Jāpanāk, lai viņš brauktu mums līdzi brīvprātīgi.

- Dalasa, viņš ir noslepkavojis trīs policistus.

- Piecus. Tu neesi izlasījis līdz galam arī manas piezīmes. Vebster, tu esi paviršs. Atceries - policists, kurš nepalaiž garām nevienu sīkumu, ir veiksmīgs policists.

Sameklējusi vajadzīgo namu, Eva grasījās atstāt auto neatļautā vietā līdzās citai, bet tad atcerējās, ka ieradusies nevis policijas mašīnā, bet gan Rorka smalkajā limuzīnā.

Klusībā lādēdamās, viņa vairākas reizes apriņķoja ap kvartālu, līdz atrada brīvu vietu samērā patālu no mērķa.

Nama durvis sargāja drošības kods, ar kuru Eva tika galā bez grūtībām.

- Nevēlos dot viņam laiku sagatavoties mūsu apciemojumam, - viņa paskaidroja, dodamās uz vienīgā lifta pusi. - Klūnijs dzīvo ceturtajā stāvā. Vai ierocis tev ir?

-Jā.

- Nez kāpēc biju pārliecināta, ka biroja puiši nēsā līdzi vienīgi piezīmju grāmatiņas. Nevelc ieroci laukā no maksts!

- Ak tu neraža, un man tā kārojās pašaudīties caur durvīm. Dalasa, es taču neesmu idiots.

- Iekšlietu birojs un idiots, kāda gan tur starpība? Labi, tagad beidzam vieglprātīgu tērzēšanu. Turies aizmugurē, -viņa izrīkoja, kad lifts apstājās ceturtajā stāvā. - Negribu, lai tu būtu saskatāms caur durvju actiņu.

- Var gadīties, ka viņš tev neatvērs.

- Atvērs, kā nu ne. Viņš bieži domā par mani. - Nospiedusi zvana pogu, Eva gaidīja. Juzdama, ka tiek novērota, viņa papūlējās saglabāt sejā neitrālu izteiksmi.

Pēc brītiņa Klūnijs atvēra durvis.

- Leitnante, es ne... - Ieraudzījis Vebsteru, viņš aprāvās. - Es negaidīju tādus viesus.

- Seržant, vai mēs drīkstētu ienākt un aprunāties ar jums?

- Protams, protams! Neņemiet ļaunā nekārtību. Nupat grasījos pagatavot sev tādu sviestmaizi kā gatavoja senos laikos.

Klūnijs nepiespiesti pakāpās atpakaļ, izskatīdamies gluži ikdienišķs. Labs un saprātīgs policists, Eva pēc tam prātoja. Tieši šis iespaids lika viņai zaudēt modrību.

Klūnija rokā piepeši pazibēja nazis, tēmējot uz Evas kaklu. Viņa nebija peļama policiste. Var jau būt, ka viņai būtu izdevies saviem spēkiem izvairīties no trieciena. Diemžēl to vairs nekad nebija lemts noskaidrot.

Vebsters spēcīgi pagrūda Evu malā, notriekdams no kājām, un šī rīcība ievirzīja viņa ķermeni tieši naža kustības trajektorijā.

Kad izšļācās asinis, Eva izkliedza kaut ko nesakarīgu. Otrs kliedziens atskanēja, kad Vebsters noslīga uz grīdas. Klūnijs skrēja uz loga pusi, bet Eva jau bija uzraususies ceļgalos un izrāvusi ieroci. Ja viņa bez brīdinājuma izšautu bēgošā

vīrieša mugurā, viss būtu cauri. Instinktīvā vilcināšanās, neapzināta lojalitāte pret amata brāli - un īstais mirklis bija palaists garām.

Klūnijs jau rāpās lejā pa ugunsdzēsības kāpnēm.

Eva metās pie Vebstera, kurš elpoja sekli un saraustīti. No pleca pāri krūtīm stiepās gara un dziļa brūce.

- Žēlīgais Jēzu!

- Nav tik traki. Dzenies viņam pakaļ!

- Aizveries, gluži vienkārši aizveries! - Izrāvusi no . kabatas mobilo tālruni, Eva pielēca kājās un metās pie loga.

- Ievainots policists, - viņa sauca klausulē. Ar skatienu sekodama bēgošajam Klūnijam, viņa žigli nobēra adresi. - Nepieciešama steidzama medicīniskā palīdzība. Smagi ievainots policists. Aizdomās turamais aizbēdzis kājām, dodas rietumu virzienā, ir apbruņots un bīstams. Baltais vīrietis, sešdesmit gadus vecs. - Runādama viņa nopurināja no pleciem jaku un izrāva no atvilktnes tīrus dvieļus. - Augums piecas pēdas divas collas, svars simt astoņdesmit mārciņas. Mati sirmi, acis zilas. Tiek turēts aizdomās par vairākām slepkavībām. Turies, Vebster, turies dumiķi! Ja tava nāve nospiedīs manu sirdsapziņu, es būšu nikna kā pūķis.

- Piedod! - Vebsters strauji ierāva elpu, kad Eva, pārplēsusi viņa kreklu, piespieda salocītos dvieļus pie brūces. - Ak dievs, sāp nežēlīgi. Pie velna, ar kā... - Viņš varonīgi cīnījās, lai nezaudētu samaņu. - Pie velna, ar kādu nazi viņš mani uzšķērda?

- Kā lai es to zinu? Ar lielu un asu.

Eva spēja domāt tikai par to, ka asiņu ir pārāk daudz. Tās jau bija izsūkušās cauri vairākkārt salocītajiem dvieļiem. Slikti, pavisam slikti.

- Ārsti sašūs tevi atkal kopā. Par šito skrambu tu katrā ziņā dabūsi apbalvojumu. Pēc tam varēsi demonstrēt aizdzi-jušo rētu savām draudzenēm, un visas ģībs no sajūsmas par tavu vīrišķību.

- Blēņas. - Mēģinādams pasmaidīt, viņš atskārta, ka vairs nespēj saskatīt Evas seju. Gaisma pamazām kļuva aizvien blāvāka. - Viņš taču uzšķērda mani kā ķidājamu zivi.

- Aizveries! Kam es teicu?

Izdvesis klusai nopūtai līdzīgu skaņu, Vebsters paklausīgi apklusa, jo bija zaudējis samaņu. Eva šūpoja klēpī nevarīgo augumu, spieda pie brūces asinīs piemirkušos dvieļus un ieklausījās, cerēdama izdzirdēt sirēnu gaudas.

Eva sastapās ar Vitniju slimnīcas uzgaidāmajā telpā. Viņas apģērbs bija notraipīts ar Vebstera asinīm, seja nāves bāla.

- Es biju tā, kas visu salaida dēlī. Nez kāpēc iedomājos, ka spēšu atrast ar Klūniju kopīgu valodu un pierunāšu labprātīgi doties mums līdzi. Tagad viņš ir aizbēdzis, un vēl viena krietna policista dzīvība karājas mata galā.

- Vebsteram tiek nodrošināta viskvalificētākā medicīniskā palīdzība. Dalasa, mēs katrs pats atbildam par sevi.

- Es paņēmu viņu līdzi. - Vebstera vietā uz operāciju galda varēja gulēt Pībodija, Eva nodomāja. Šajā loterijā nebija iespējams laimēt.

- Viņš pats pieteicās braukt līdzi. Talantīgi, prasmīgi veicot izmeklēšanas darbu, jūs atklājāt aizdomās turamo personu. Seržants Klūnijs nepaliks uz brīvām kājām ilgi. Viņu pazīst. Viņš aizbēga tikai ar to, kas mugurā. Viņam nav naudas un iespējas tikt pie līdzekļiem.

- Gudrs policists zinās, kur paslēpties un nogaidīt. Es ļāvu viņam aizbēgt. Neizmantoju iespēju raidīt mugurā šāvienu un dzīties viņam pakaļ.

- Ja jums vēlreiz vajadzētu izvēlēties, vai sekot aizdomās turamajam vai arī glābt kolēģa dzīvību - kuru ceļu jūs ietu?

- Rīkotos tieši tāpat. - Viņa pameta skatienu uz operāciju zāles durvīm.

- Es ari. Leitnante, brauciet mājās un paguliet. Lai sekmīgi pabeigtu lietu, jums būs nepieciešami visi atlikušie spēki.

- Ser, es pagaidīšu, līdz ārsti zinās pateikt ko vairāk par Vebstera stāvokli.

- Labi, tad iedzersim kafiju. Diezin vai tā te būs sliktāka nekā pie mums Centrālajā.

Kad Eva pārvilkās mājās, nogurušais ķermenis brēktin brēca pēc miega un atpūtas, bet prāts spītīgi turpināja atkal un atkal izspēlēt ainu pie Klūnija dzīvokļa durvīm. Vai viņa skatienā mirkli pirms uzbrukuma bija pazibējis slepkavīgs spīdums, dodot iespēju paredzēt uzbrukumu?

Vai viņa būtu izvairījusies no naža bez Vebstera iejaukšanās?

Kāda gan tagad jēga par to domāt, viņa sev jautāja, pārkāpdama pār nama slieksni. Nekas vairs nebija grozāms.

- Eva...

Rorks iznāca no dzīvojamās istabas. Šī nebija pirmā reize, kad viņa atgriezās mājās asiņaina, pārgurusi un izmisuma mākta.

- Ak, Rork...

- Man tik ļoti žēl. - Pienācis klāt, viņš apskāva Evu.

- Ārsti necerēja, ka viņš izturēs operāciju. Viņi gan tā neteica, bet tas bija skaidri manāms sejās. Liels asiņu zaudējums, smagi iekšēji ievainojumi. Nazis skāris gan sirdi, gan plaušas. Tika izsaukta viņa ģimene, piekodinot ierasties nekavējoties.

Tīrā egoisma pēc Rorks šajā brīdī spēja domāt tikai vienu - viņa vietā varēji būt tu, Eva. Ja Vebstera vietā būtu tu, es būtu tas, kuram piekodinātu nekavējoties steigties uz slimnīcu.

- Iesim augšā! Tev vajag nomazgāties un pagulēt.

- Jā, tādu mazumu, tikai nedaudz pagulēt. - Uzkāpusi dažus pakāpienus, viņa noslīga uz kāpnēm un paslēpa seju rokās - Pie velna, ko gan es īsti biju iedomājusies? Mira ir lietpratēja psiholoģijā, ne jau es. Kas lika man domāt, ka spēšu piekļūt viņa sirdij un saprast, kas īsti risinās viņa galvā?

- Tas, ka tu to patiešām spēj un bieži vien dari. Arī tev ir tiesības kļūdīties. - Rorks maigi masēja Evas muguru. - Pasaki, ko viņš domā patlaban?

Papurinājusi galvu, Eva uzrausās kājās.

- Nezinu, esmu pārāk nogurusi, lai domātu.

Viņa iegāja guļamistabā, pa ceļam uz vannasistabu atstādama aiz sevis novilktu apģērbu sliedi. Redzēdams, ka Eva grasās iet dušā, Rorks satvēra viņas roku.

- Nē, šoreiz noderēs vanna. Pelde palīdzēs labāk atslābināties un aizmigt.

Viņš pats sagatavoja vannu, zinādams, ka Evai patīk iespējami karsts ūdens, pievienoja nomierinošus sāļus un ieslēdza mēreni stipru masāžu. Tad izģērbās, iekāpa vannā kopā ar Evu un piespieda sev viņas muguru.

- Viņš to izdarīja, glābdams mani. Klūnijs uzbruka man, bet Vebsters pagrūda mani nost un pats uztriecās uz naža.

Rorks piekļāva lūpas pie viņas pakauša.

- Tad es nekad nespēšu atlīdzināt viņam šo parādu. Toties tu gan varēsi. Sekmīgi pabeidzot šo lietu. Un tieši to tu izdarīsi.

- Jā, izdarīšu.

- Bet tagad mēģini atslābināties.

Nogurums uzvēlās Evai kā kalns. Vairs nepretodamās, viņa ļāvās tā smagumam.

Evu pamodināja saulesstari un kafijas smarža. Atvērusi acis, viņa ieraudzīja Rorku ar krūzi rokā.

- Cik maksāsi par šo?

- Nosauc cenu! - Pieslējusies sēdus, Eva ar pateicību paņēma krūzi. - Šis ir viens no tīkamākajiem brīžiem manā laulības dzīvē. - Viņa juta, ka kofeīns uzmundrinoši iestrāvo miegainajā organismā. - Es gribēju teikt, ka arī sekss mums ir lielisks, bet kafija...kafija ir apbrīnojama. Arī tu vajadzīgos brīžos gandrīz vienmēr esi pie rokas. Paldies tev!

- Nav vērts pateikties.

Eva satvēra Rorka roku, pirms viņš paguva piecelties.

- Ja nebūtu tevis, pagājušajā naktī es nebūtu ne acu aizvērusi. - Pateicīgi saspiedusi savējās Rorka plaukstu, viņa pašļūca uz gultas malu, kur uz naktsgaldiņa bija novietots tālrunis. - Jāuzzina, kā klājas Vebsteram.

- Es jau piezvanīju. - Eva vienmēr deva priekšroku skaidrai valodai, tālab Rorks godīgi atstāstīja uzzināto. - Viņš izturējis šo nakti. Esot bijušas divas bīstamas krīzes, tomēr ārstiem izdevies atgriezt viņu dzīvē ar vēl vienas operācijas palīdzību. Viņa stāvoklis vēl joprojām esot kritisks.

- Skaidrs. - Nolikusi krūzi, Eva ar abām plaukstām spēcīgi saberzēja seju. - Braukdams man līdzi, Vebsters vēlējās izpirkt savu vainu. Uzskatīsim to par izpirkumu.

"Šķīstītavā" viss spīdēja un laistījās. Spožs krāšņums ar tikko jaušamu grēcīgu pieskaņu.

- Zibenīgi veikts remonts, - Eva nomurmināja, pārlaizdama skatienu trim izliektām kāpnēm, kas veda uz augstākajiem telpas līmeņiem. Katra pakāpiena malu iezīmēja koš-sarkanas spuldzītes. Aplūkojot tuvāk kāpņu margas, izrādījās, ka tās bija veidotas tievu, graciozi izliektu Čūski-ņu formā, kur katra iepriekšējā turēja mutē nākamās asti.

- Interesanta ideja.

- Piekrītu. - Rorks pārlaida savu eleganti veidoto plaukstu pār tuvākā bronzas rāpuļa galvu. - Man arī tā liekas. Un praktiska arī. Uzkāp dažus pakāpienus.

- Kāpēc?

- Man par prieku.

Paraustījusi plecus, Eva izpildīja lūgumu.

- Un tālāk?

- Fīnij? Ko saka ieroču pārbaudes aparatūra?

- Uz kāpnēm numur viens reģistrēts policijas bruņojumā izmantots ierocis, otrs atrodas potītes makstī.

Eva pameta skatienu kontroles telpas virzienā, kur no neredzamiem skaļruņiem dārdēja Fīnija balss. Sāji pasmaidījusi, viņa atskatījās uz Rorku.

- Un kāpēc tu pats nenāc pārbaudīt šīs ierīces efektivitāti, gudriniek?

- Nav nekādas vajadzības. Tādi paši skeneri izvietoti itin visur - pie visām ieejām un izejām, tualetes telpās un atsevišķajos kabinetos. Mēs ik brīdi zināsim, kur atrodas un ko dara pretinieks.

- Bet naži un sitamie? - viņa vaicāja, kāpdama lejā.

- Aparatūra uzrādīs arī sprāgstvielas. Naži ir grūtāk konstatējami ieroči, kaut arī metāla detektoriem netiks garām neviens, kam apģērbā būs paslēpti tamlīdzīgas formas priekšmeti. Stundu pirms atvēršanas visas telpas drošības labad tiks pārmeklētas vēl vienu reizi.

- Kur noritēs jūsu tikšanās?

- Esam sadalījuši kluba telpas divdesmit divos sektoros. Katram no tiem nodrošināta individuāla drošības sistēma, kas savienota ar centrālo kontroles telpu. Mana privātā niša atrodas divpadsmitajā sektorā.

Viņa rokas mājiens norādīja uz galdiņu skatuves platformas malā.

- Gandrīz pašā izpriecu centrā.

- Jautrībai jābūt, kur nu bez tās. Niša ir īpaši aprīkota. Kameras noraidīs gan skaņu, gan attēlu tieši uz kontroles telpu.

- Rikers noteikti vēlēsies lietot skaņas slāpētāju.

- Par to nav šaubu, tomēr mūsu noklausīšanās sistēma veidota tā, lai pārvarētu jebkurus šķēršļus.

- Tu es sasodīti pašpārliecināts.

- Pašpaļāvīgs, leitnante. Jo izstrādāju šo sistēmu pats un jau esmu paguvis to izmēģināt. Divas no ļoti rūpīgi izraudzītām drošības aģentēm tikšanās laikā uzstāsies uz skatuves.

- Striptīza dejotājas - vienlaikus arī drošības aģentes?

- Nevajag par zemu novērtēt šīs meičas tikai tālab, ka viņas ir skaistas. Ja iznāks saķeršanās ar Rikera cilvēkiem, viņas zinās, kas darāms.

- Operācijā nav paredzēta civilpersonu piedalīšanās. Katrā sektorā atradīsies policijas darbinieki.

Rorks apmierināti pamāja ar galvu.

- Protams, es varētu izvietot klubā sava drošības dienesta komandu, neinformējot par to tevi. Tomēr kā oficiāli iesaistīta civilpersona jūtu pienākumu neslēpt nozīmīgu informāciju operācijas vadītājai.

- Nekauņa!

- Es arī tevi mīlu.

- Tualetes ir izcilas, - ziņoja Pībodija, pienākdama viņiem klāt. - Gan pati redzēsi, Dalasa. Izlietnes atgādina mazus ezeriņus, gar sienām jūdzēm garas letes. Kur nu vēl erotiskie sienu gleznojumi... Tur netrūkst pat dīvānu. - Spēji aprāvusies, Pībodija mulsi nokāsējās. - Mēs ar Maknabu esam pabeiguši kluba telpu apskati un ziņojam, ka visas drošības sistēmas ir darba kārtībā.

- Policiste Pībodija, formas tērpa žakete nav pienācīgi aizpogāta.

Uzmetusi skatienu minētajam apģērba gabalam, viņa nosarka līdz matu saknēm un steidzīgi ņēmās aizda-rināt pogas, ko bija atrāvuši vaļā Maknaba nepacietīgie pirksti.

- Dieva dēļ, Pībodija, vai tad tu esi kaut kāds sasodīts trusītis? Ej, sakārto apģērbu un mēģini kaut uz bridi neļaut vaļu hormonu trakulībām.

- Jā, leitnante! Lūdzu piedošanu.

Pībodija aizlavījās projām, pametot Evu drūmi blenžam Rorka sejā.

- Domā, es neredzu, cik smieklīga tev šķiet šī situācija? Es taču teicu, ka sapīšanās ar Maknabu sajauks manai palīdzei galvu.

- Uz laiku Ņujorkas policijā iesaistīta civilpersona uzskata šādu uzvedību par apkaunojošu. - Smaids darīja viņa seju neticami jaunu un skaistu. - Absolūti apkaunojošu. Domāju, mums pašiem vajadzētu nekavējoties pārbaudīt minēto telpu stāvokli.

- Izvirtulis! - Sabāzusi rokas kabatās, Eva grasījās doties uz kontroles telpu, kad atvērās ieejas durvis un ienāca Rū Maklīna.

Sajutusi Evas salto, noraidošo skatienu un mirkli pavilcinājusies, Rū iztaisnoja plecus un pienāca klāt. Abas sievietes sastapās pie bāra letes, kur Kouli pirms nedaudzām dienām bija pasniedzis pēdējo dzērienu savā mūžā.

- Mis Maklīna.

- Leitnante, es lieliski zinu, ko jūs par mani domājat. Jums ir pilnīgas tiesības pateikt to visu man acīs.

- Kāpēc lieki tērēt vārdus? Nesen man šajā pašā vietā bija jābradā pa nogalināta policista asinīm. Domāju, ka tas izsaka diezgan daudz.

- Eva. - Saudzīgi pieskāries pie sievas pleca, Rorks pagriezās pret Rū. - Vai Rikeru sastapi?

- Jā. Viņš...

- Pagaidi, ne šeit. - Rorks pamāja uz sānsienas pusi. Lifta vadības panelis bija ieslēpts sienas gleznojumā, kas attēloja Ādama grēkā krišanu. Nospiežot pogu, atvērās personiskām vajadzībām paredzētā lifta durtiņas, uzvizinot visus trīs kluba īpašnieka kabinetā.

Atvēris aiz dūmakaina spoguļpaneja paslēpto ledusskapi, Rorks izņēma atdzesēta minerālūdens pudeles un piepildīja glāzes.

- Apsēdies, Rū. Sarunas ar Rikeru parasti krietni vien izsit cilvēku no līdzsvara, vai ne?

- Pateicos!

- Mēs nu gan esam varen pieklājīgi ļautiņi. - Eva ar niknu rokas mājienu noraidīja Rorka piedāvāto glāzi. - Tik jauki un labi audzināti, ka bail. Ja tu esi nolēmis viņai uzticēties -tava darīšana, tikai negaidi no manis to pašu. Viņa tevi nodeva.

- Tas tiesa. - Rorks ielika glāzi Rū trīcošajā rokā. - Bet tagad viņa izpērk savu vainu. Un nevar teikt, ka Rū neriskētu.

Satvēris sievietes roku, viņš, par spīti pretestībai, nesteidzoties atpogāja aproci un uzrotīja piedurkni.

No locītavas līdz elkonim stiepās tumšas neglītas švīkas.

- Viņš tevi savainojis. Man ļoti žēl.

- Viņam patīk nodarīt citiem sāpes. Nekas, sadzīs. Tava sieva droši vien piekritīs, ka esmu pelnījusi kaut ko daudz Jaunāku.

- Viņa nagi ir asi kā naglas. - Eva pamazām kļuva pielaidīgāka. - Kāpēc viņš tā darīja?

- Galvenokārt tāpēc, ka radās izdevība. Ja viņš nebūtu man noticējis, viss beigtos daudz ļaunāk. Ziņa no Rorka uzlaboja viņa garastāvokli.

Iedzērusi malciņu, Rū nolika glāzi malā.

- Viss norisinājās gandrīz mats matā tā, kā tu to biji iecerējis. Ieradusies pie Rikera, es tūdaļ pieprasīju naudu par informāciju. Tas viņu saniknoja, tāpēc bija jāpiecieš viens otrs spēka paņēmiens, galu galā liekot viņam noticēt, ka piekāpjos un pateikšu to, kas man sakāms, par brīvu. Arī tas Rike-ru uzmundrināja.

Rū izklaidīgi norotīja piedurkni un aizpogāja aproci.

- Es pavēstīju Rikeram, ka tu visu laiku esi izklaidīgs un nelāgā omā, ka ārdies uz visiem kā traks, vēlēdamies pēc iespējas ātrāk vērt vaļā klubu, jo grautiņa dēļ esi zaudējis lielas summas. Tavu nelāgo omu pastiprina arī tas, ka pēc notikušā policisti visu laiku elpo tev pakausī. To visu es papildināju ar izdomātu stāstu, ka esmu dzirdējusi tavu strīdu ar sievu.

- Lieliski, - Rorks uzteica Rū, apsēzdamies uz krēsla pa-roča.

- Es izklāstīju, ka nesaskaņu cēlonis ir tavas sievas profesija. Tu esi neapmierināts ar stāvokli, kādā viņa sevi nostāda, un pieprasi, lai viņa pamet darbu. Pēc tam samuldēju, ka tika pārmīti arī pāris spēcīgi vārdi par atrašanos pretējās nometnēs. Ceru, tu neiebilsti, bet manā stāstā tu izskatījies pēc cilvēka, kas novests teju līdz pēdējai robežai. Tev esot apnicis visu laiku staigāt kā pa naža asmeni un raizēties, vai sievai šķitīs pieņemami tavi biznesa paņēmieni. Strīdā jūs apmētājāt viens otru ar draudiem un apvainojumiem. Jūs raudājāt, - Rū ne bez apmierinājuma paziņoja Evai.

- Jauki, pateicos.

- Tiktāl Rikers bija sajūsmā. Pēc tam pastāstīju, ka iegāju pie Rorka, tiklīdz sieva bija projām, un piedāvājos līdzjūtīgi uzklausīt viņa žēlabas. Teicu, ka tu biji varen iepriecināts, un mēs kopā iztukšojām pāris glāžu. Tieši tad tu man pavēstīji, ka esi noguris no pārmērīgi godīgas dzīves. Tev viss apnicis, viss riebjas, arī laulība pēdējā laikā zaudējusi stabilitāti. Nav jau tā, ka tu nemīlētu sievu, tomēr tev nepieciešama iespēja izlādēties ārpus mājas. Un sievai jau nemaz neesot jāzina, ka tu esi atsācis staigāt agrākos ceļus, vai ne? Tev vajagot atrast dzīvē citas intereses, kas kliedētu nemitīgās raizes par sievas drošību. Un tad tu izprātoji, ka varētu nošaut divus zaķus uzreiz, kopā ar Rikeru izveidojot jauku, neuzkrītošu biznesa savienību un piedāvājot viņam augstu peļņas procentu apmaiņā pret solījumu likt mierā tavu sievu. Gan jau ar laiku tu pierunāšot viņu pamest darbu policijā, bet pa to laiku gribi būt drošs, ka ar viņu nenotiks nekas ļauns. Mīlestība esot pataisījusi tevi par muļķi, bet - lai velns pār stenderi, ja tu ļaušot nepīkstēdams pabāzt sevi zem tupeles. Teicu, ka es tev līdzjūtīgi piebalsoju, bet pēc tam piedāvāju tavā vietā aprunāties ar Rikeru. Nākamā sarunas daļa bija visgrūtākā, jo viņš nenoticēja uzreiz. - Rū paberzēja sāpošo roku. - Beigu beigās pārliecināju viņu, ka tu piekriti piedāvājumam tikai tāpēc, ka vairs neesi tāds, kāds biji agrāk, jo tavā raksturā parādījusies neizlēmība un nevarība. Laikam jau viņš visbeidzot noticēja gan tāpēc, ka to vēlējās, gan arī uzskatot, ka man nepietiktu dūšas viņam melot. -Paķērusi glāzi, Rū apslapināja kalstošo rīkli. - Tomēr nebija tik ļauni, kā biju domājusi, - viņa galu galā nosprieda. - Ri-kers norija ēsmu, pirms es to biju, kā nākas, uzspraudusi uz āķa. Viņa advokātam Kenārdam tas viss acīmredzami nepatika, bet Rikers lika viņam aizvērties. Kad Kenārds nepaklausīja un turpināja vārstīt muti, Rikers meta viņam ar papīra presi. Netrāpīja gan, toties sienā palika pamatīgs robs.

- Ak, kaut es to būtu redzējusi, - Eva nomurmināja.

- Jā, tas bija skaisti, - Rū piekrita. - Tā vai citādi, bet Kenārds pēc tam patiešām apklusa, un Rikers apsolīja ierasties klubā. Viņam nenākot ne prātā laist garām iespēju tevi pazemot un uzlikt papēdi uz krūtīm. Ja izrādīšoties, ka advokātam bijusi taisnība, viņš tevi nolaidīšot no kājas tajā pašā brīdī. Ja nebūšot iespējams tevi sagraut un izpostīt, vajadzēšot likt lietā galējos līdzekļus. Tie bija viņa vārdi.

- Labāk nemaz nevarēja būt, - Rorks nosprieda, sajuzdams asinīs uzvirmojam medību azartu.

- Varēja gan. - Eva ieāķēja īkšķus džinsu priekšējās kabatās un pagriezās pret Rū. - Kāpēc tu neliki arī Rorkam raudāt?

Rū apveltīja Evu ar dziļas pateicības pilnu skatienu. Atlika vienīgi cerēt, ka viss izdosies, kā iecerēts.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Laika palika aizvien mazāk. Divu steidzamu operāciju sagatavošana nozīmēja vienīgi to, ka vienā stundā bija jāpagūst paveikt divtik daudz darba. Pametusi "Šķīstītavu" Ror-ka varbūt pat pārmērīgi prasmīgajās rokās, Eva pārslēdzās uz otru operāciju, dodamās uz Klūniju ģimenes māju kādā no Ņujorkas priekšpilsētām.

- Vitnijs jau aizsūtīja pie viņa sievas Baksteru, - paziņoja Pībodija, izpelnīdamās piktu Evas skatienu.

- Man nepieciešams pašai aprunāties ar viņu. Vai vēlies kaut ko piebilst, policiste Pībodija?

- Nē, leitnante, nepavisam ne.

Nelielās vienstāva mājiņas logu priekšā bija novietota policijas mašīna, kurā uzturējās novērotāji. Bija grūti nepamanīt pastmarkas lieluma stāvvietā likumsargu spēkratu.

Arī Klūnijs to pamanītu, ja mēģinātu iekļūt mājā. Iespējams, ka uzraudzības posteņa vienīgais uzdevums bija to nepieļaut.

Neteikdama ne vārda, Pībodija sekoja Evai pa celiņu līdz namdurvīm.

Tās atvēra sieviete, kurai kādreiz bija piemitusi mājīgi omulīga pievilcība, bet kura šajā brīdī izskatījās izmocīta, nelaimīga un izbijusies. Eva nosauca savu vārdu un uzrādīja apliecību.

- Jūs viņu atradāt. Viņš ir miris...

- Nē, misis Klūnija, jūsu vīra atrašanās vieta mums nav zināma. Vai drīkstam ienākt?

- Es nevarēšu jums pateikt nekā jauna. - Tomēr sieviete pagriezās un ieveda viņas nelielā, riīpīgi uzpostā dzīvojamā istabā. Spriežot pēc gaitas, šķita, ka uz viņas sakumpušajiem pleciem uzvelta nesamērīgi smaga nasta.

Istabā skatienu piesaistīja raibas kokvilnas mēbeļdrānas un visās malās izklātas mežģīņotas sedziņas. Pabālējuši paklāji, veci, ērti atzveltnes krēsli, vecmodīgs televizors. Uz galda Dievmātes statuete ar rāmas līdzcietības izteiksmi sejā.

- Misis Klūnija, vēlos pajautāt, vai jūsu vīrs mēģinājis ar jums sazināties.

- Nē. Viņš to nedarīs. To pašu es teicu detektīvam, kas bija ieradies pirms jums. Turklāt uzskatu, ka notikusi kaut kāda briesmīga alošanās. - Viņa izklaidīgi atbīdīja no sejas brūnu matu sprogu, kas šķita tikpat pabālējusi kā paklāji. - Ar Artu jau kādu laiku kaut kas nebija labi. Viņš šķita kā nomaldījies. Tomēr uzskatu, ka mans vīrs nemūžam ne-pastrādātu tik briesmīgus noziegumus.

- Kāpēc jūs domājat, ka viņš pat nemēģinās ar jums sazināties, misis Klūnija? Jūs taču esat viņa sieva, un šīs ir viņa mājas.

- Tas viss ir tiesa. - Sieviete apsēdās, itin kā trūktu spēka stāvēt. - Tikai viņam gan vairs tā nešķiet. Viņš ir zaudējis ceļu dzīvē, zaudējis ticību un cerību. Kopš Tāds aizgāja bojā, mūsu dzīvē nekas vairs nenotiek tā kā agrāk.

- Misis Klūnija... - Eva paliecās uz priekšu, itin kā rosinādama uz atklātību. - Es gribu viņam palīdzēt. Nodrošināt nepieciešamo palīdzību. Kur viņš patlaban varētu atrasties?

- Es vairs neko nezinu. Kādreiz gan bija citādi. - Viņa izvilka no kabatas sapluinītu mutautiņu. - Vīrs pārstāja runāt ar mani, nelaida mani vairs klāt. Kad Tādu nogalināja, sākumā mēs sērojām kopā. Dēls bija mūsu dzīves gaisma.

Misis Klūnija paraudzījās uz fotogrāfiju pulēta sudraba rāmītī, no kuras lūkojās jauns, policijas formā tērpts vīrietis.

- Mēs tā lepojamies ar dēlu... Zaudējums lika mums turēties kopā vēl ciešāk, meklēt mierinājumu šajā mīlestībā un lepnumā, kurā mēs dalījāmies ar viņa sievu un bērniņu. -Piecēlusies viņa paņēma rokā citu fotogrāfiju, kur Tāds bija kopā ar jaunu, smaidošu sievieti un apaļvaidzi bērneli. - Viņi bija burvīga ģimene. - Saudzīgi noglāstījusi fotogrāfiju, pavecā sieviete nolika to vietā un apsēdās.

- Pāris nedēļu pēc tam, kad bijām zaudējuši Tādu, Ārts pārvērtās, sāka kavēties drūmās domās, uzrunāts strupi atcirta. Viņš vairs nedalījās ar mani savos pārdzīvojumos, pārstāja apmeklēt dievkalpojumus. Sākumā mēs strīdējāmies, bet drīz vien vairs ne. Viņš šeit gluži vienkārši eksistēja, nevis dzīvoja pa īstam, - misis Klūnija teica, pārlaizdama skatienu vecajām, mīļajām lietām tā, it kā tās piederētu svešiniekiem.

- Misis Klūnija, vai jūs atceraties, kurā brīdī sāka mainīties jūsu vīra izturēšanās?

- Gandrīz pirms četriem mēnešiem. Nav jau nekāds ilgais laiks salīdzinājumā ar kopā nodzīvotiem trīsdesmit gadiem, bet šie mēneši man tagad šķiet kā mūžība.

Laiks saskan ar pirmo slepkavību, Eva nodomāja, domās atrazdama vietu kārtējam bilžu mīklas fragmentiņam.

- Vairākas naktis viņš nepārnāca mājās. Atgriezies gulēja Tada vecajā istabā. Pēc tam vispār pārvācās uz citurieni. Pirms tam lūdza man piedošanu. Teica, ka viņam vajagot visu sakārtot, un tikai tad viņš varēšot atgriezties un atkal būt mans vīrs. Es nespēju piespiest viņu mainīt domas. Lai Dievs man žēlīgs, bet tobrīd pati biju tik nogurusi, dusmīga un iztukšota, ka man viss bija vienalga. - Sakniebusi lūpas, misis Klūnija samirkšķināja asaru pilnās acis. - Nezinu, kur viņš ir un ko dara. Zinu tikai vienu - gribu savu viru atpakaļ. Ja es zinātu kaut ko tādu, kas varētu man viņu atdot, es to pateiktu.

Pabeigusi sarunu, Eva apstaigāja tuvāko apkārtni, iztaujāja kaimiņus, saņemdama vienīgi neizpratnes pilnu neticību. Klūniju visi uzskatīja par labu draugu, mīlošu vīru un tēvu, uzticamu sabiedrības locekli.

Neviens nebija saņēmis nekādu ziņu no Klūnija - vismaz tā visi apgalvoja vienā mutē.

- Vai tu viņiem tici? - Pībodija apjautājās pa ceļam uz pilsētas centru.

- Es ticu viņa sievai. Viņa ir pārāk apjukusi un nobijusies, lai melotu. Klūnijs zina, ka mēs uzmanīsim viņa ģimeni, radus un draugus. Viņš nav tik dumjš, lai rādītos pie pazīstamiem, tomēr man vajadzēja par to pārliecināties. Brauksim atpakaļ uz Centrālo iecirkni un vēlreiz pārbaudīsim viņa dosjē. Varbūt uzpeldēs kas tāds, ko neesam pamanījušas agrāk.

Pēc divu stundu darba šī cerība šķita izplēnējusi. Piespiedusi pirkstus pie acīm, Eva prātoja, ka derētu iedzert vēl vienu tasi kafijas, tad atvēra acis un ieraudzīja durvīs doktori Miru.

- Eva, jūs atkal esat pārpūlējusies.

- Nav kur sprukt, darbs dzen darbu. Piedodiet, vai mēs bijām norunājušas tikties?

- Nē, bet man šķita, ka jums noderētu mans profesionālais viedoklis par Klūniju.

- Un kā vēl. - Pametusi apkārt skatienu, viņa nopūtās. - Kabinets izskatās pēc izgāztuves. Drošības labad vairākas dienas neesmu ielaidusi šeit apkopējus.

- Par to neraizējieties! - Mira uzmetās ar gurnu uz rakstāmgalda. - Es neticu, ka Klūnijs varētu mainīt plānus. Viņa mērķis joprojām esat jūs, tālab viņš visu laiku atradīsies kaut kur tuvumā.

- Viņš apsolīja, ka ultimātā norādītajā laikā nenogalinās policistus, tomēr nekavējās ar nazi pāršķelt Vebstera krūtis.

- Tā drīzāk bija impulsīva, nevis pārdomāta rīcība. Viņš gribēja nogalināt jūs, bet vienlaikus to varētu uzskatīt par pašaizsardzību. Galu galā jūs taču ieradāties viņu aizturēt, turklāt atnācāt kopā ar Iekšlietu biroja pārstāvi. Uzskatu, ka Klūnijs joprojām ir pilsētā, izmantodams visu savu veiklību un iespējas, lai pielāgotos apstākļiem un nogaidītu. Un kā domājat jūs?

- Viņa vietā es rīkotos tieši tāpat. Reiz nolēmusi izpildīt iesākto līdz galam, es mēģinātu panākt savu līdz pēdējam elpas vilcienam. - Mēģinādama iejusties Klūnija ādā, Eva bija daudz sapratusi. - Viņš nolēmis laupīt sev dzīvību, vai ne, doktore?

- Jā, arī man tā šķiet. Viņš nogaidīs, līdz beigsies ultimātā noteiktais laiks, un tad mēģinās jūs nogalināt. Var gadīties, ka pēc tam sekos arī uzbrukums Rikeram. Gandrīz droši var apgalvot, ka viņš laupīs sev dzīvību, vairs nespēdams skatīties acīs sievai, kolēģiem, priesterim. Toties pēc nāves viņš cer sastapties ar savu dēlu.

- Es nepieļaušu, lai viņš atņem sev dzīvību.

Pēc darba Eva bija domājusi doties tieši uz mājām. Piezvanījusi uz slimnīcu, viņa saņēma atbildi, ka Vebstera stāvoklis nav mainījies. Bet arī šoreiz - gluži tāpat kā ar Klūnija sievu - viņai vajadzēja par to pārliecināties savām acīm.

Eva soļoja pa garo gaiteni uz reanimācijas nodaļas pusi, pie katra soļa iekšēji saraudamās. Eva ienīda slimnīcu smakas, skaņas un sajūtas. Kad dežurējošā māsa apjautājās, vai Eva piederot pie pacienta ģimenes, viņa nešaubīdamās sameloja, atbildēdama apstiprinoši.

Pēc mirkļa viņa stāvēja šaurā palātiņā, ko vēl šaurāku darīja visapkārt gultai izvietotā aparatūra, un raudzījās Vebstera vaska bālajā sejā.

- Kolosāli, vai ne? Vai tad es tev neteicu, ka mani burtiski tracina šādi skati? Domā, man ir varen saldi ap dūšu, raudzīties, kā tu te guli? Sasodīts, Vebster!

Apsēdusies viņa satvēra Vebstera plaukstu. Tā bija auksta, pārāk auksta.

- Tu domā, ka man tagad ir laiks skraidīt pa slimnīcām? Man darba līdz kaklam, bet tu nevis palīdzi, bet vārties te, slēpdamies komā. Labāk neāksties un mosties augšā. - Noliekusies Eva skaļi un skaidri izrunāja vārdus pavisam tuvu viņa sejai. - Vai tu mani dzirdi, bandubērns tāds? Beidz dzīt jokus un celies augšā, jo pēdējā laikā man iznācis skatīties uz pārāk daudziem mirušiem policistiem. Es nedomāju pieļaut, lai tiem pievienotos arī tu. Un nemaz neceri, ka es uzlikšu uz kopiņas puķu pušķīti un notraukšu skopu asaru. Nekā nebija, es drīzāk nospļaušos uz tava kapa!

Saspiedusi Vebstera saltos pirkstus, Eva mirkli pagaidīja. Nekādas atbildes.

- Idiots,- viņa nomurmināja, ielikdama šajā vārdā visu pieķeršanos un sirsnību, par kuras eksistenci nebija pat nojautusi.

Pagriezusies, lai dotos projām, viņa sastinga kā sālsstabs, ieraudzījusi durvīs Rorku. Galvā sagriezās neskaidru domu virpulis.

- Man jau tā likās, ka sastapšu tevi šeit.

- Es tikai... - Viņa kā aizsargādamās nevērīgi sabāza rokas kabatās.

- ...Centies palīdzēt draugam, - viņš pabeidza teikumu, pienākdams Evai klāt, uzlikdams rokas uz pleciem un viegli noskūpstīdams uz pieres. Saudzīgais glāsts pauda maigumu un izpratni. - Vai domā, ka es kaut ko pārpratīšu?

- Nē. Tikai... situācija ir mazliet dīvaina, vai ne?

- Vai gribi vēl mazliet pakavēties pie viņa?

- Nē. Es jau pateicu visu, ko biju nodomājusi. - Tomēr Eva uz mirkli atskatījās. - Nekas, lai tikai izķepurojas, tad tik viņš dabūs no manis pamatīgu sutu.

Rorks apskāva Evas plecus.

- Iesim mājās, leitnante! Rit mums būs smaga diena.

Sagatavošanas darbu virpuli diena paskrēja pārāk ātri. Sēdēdama pie ekrāniem kontroles telpā, Eva modri vēroja visu, kas notika klubā.

Eva bija izstrīdējusies ar Rorku gan par apgaismojumu, kas, pēc viņas domām, bija pārāk trūcīgs, gan par pārlieku skaļo mūziku, bet viņš bija palicis pie sava. Vakaram ritot savu gai-tu, viņa saprata, ka nav ņēmusi vērā vēl vienu svarīgu apstākli.

Proti, cilvēku drūzmu.

Kas gan to varēja zināt, ka uz kluba atvēršanu saskries tādi ļaužu pūļi? Eva pamazām aizsvilās aizvien vairāk, atskārzdama, ka Rorks arī to bija paredzējis.

- Mums nepietiks policijas spēku, - viņa teica Fīnijam. - Klubs atvērts tikai stundu, bet apmeklētāju jau ir tik daudz, itin kā te tiktu piedāvāti bezmaksas dzērieni un grupveida sekss katram otrajam klientam.

- Nemaz neizklausās tik neticami. Rorks prot iekustināt biznesa ratu. Viss ir kārtībā, Dalasa! ŠI drošības sistēma tiks galā ar visu. Paskaties, piektajā sektorā pie sestā galdiņa viens manīgs tips patlaban ber pulverīti savas dāmas glāzē. Nedaudz narkotiku, kas gan tur slikts?

- Ļausim, lai ar to tiek galā Rorka drošības dienests. -Uzlikusi roku uz Fīnija pleca, Eva kopā ar viņu raudzījās ekrānā. - Policijai nav nekādas vajadzības jaukties kluba ikdienišķajās norisēs. - Turklāt Evai kārojās pārbaudīt, cik profesionāli strādā Rorka ļaudis.

Sasodīti labi, viņa nosprieda. Pēc pusminūtes melnā uzvalkā tērpies liela auguma vīrietis piegāja pie galdiņa, konfiscēja aizdomīgā dzēriena glāzi un ar vienu kustību izcēla no krēsla noteikumu pārkāpēju.

- Klusi un eleganti, - Fīnijs bilda. - Tikai tā te var nodrošināt mieru un kārtību.

- Man tas viss nepatīk. Vispār nepatīk šī iecere. Pārāk riskanti. Kaut kas katrā ziņā noies greizi.

- Muļķības, nekas te nevar noiet greizi. Tev gluži vienkārši piemetusies "mandrāža".

- Kas man piemeties?

- Nervu trīce un panika.

- Nolādēts, Fīnij, nekad mūžā neesmu devusi nerviem vaļu.

- Bet tagad tu to dari, - viņš nopietni iebilda. Tomēr balsī jautās viegla humora pieskaņa. - Nerausties, Dalasa, tavs vīrs lieliski tiks galā. Labāk par jebkuru citu.

- Jā, droši vien mani uztrauc tieši tas. - Evas skatiens ātri sameklēja ekrānos Rorku, kas slīdēja caur pūli tik bezrūpīgi, itin kā vislielākās raizes dzīvē viņam sagādātu nevainojams žaketes piegriezums.

Eva divus stāvus augstāk svīda baiļu sviedrus.

Bailes uzmācās tieši šā iemesla pēc. Atrodoties notikumu centrā, viņa justos daudz aukstasinīgāka. Sacīsim, līdzās Pībodijai, kas, tērpusies civilā, patlaban grozījās pa bāru.

- Pībodija, esi gatava?

Saklausījusi ausī paslēptajā mikrofonā Evas balsi, Pībodija atbildēja ar tikko jaušamu galvas mājienu.

- Ceru, ka tu malko kaut ko bezalkoholisku.

Pībodija pasmīnēja.

Neizprotamu iemeslu pēc Eva uzreiz jutās labāk.

Pie kontroles telpas durvīm iezumējās signāls. Turēdama roku uz ieroča, Eva ieskatījās attiecīgajā ekrānā un tikai pēc tam atvēra durvis.

- Martinesa, kāpēc esi pametusi savu posteni?

- Vēl ir laiks. Līdz šim man neradās izdevība parunāt ar tevi. - Viņa pazemināja balsi. - Ja viss noritēs kā plānotsj, arī pēc tam mums neatliks laika liekām runām. Gribēju pateikt paldies, ka ļāvi man piedalīties operācijā.

- Tu to esi pelnījusi.

- Tev labāk redzams. Tomēr nebija tavs pienākums katrā ziņā iesaistīt mani. Turpmāk vari rēķināties, ka es un visa mūsu nodaļa sniegs tev jebkuru nepieciešamo atbalstu un palīdzību.

- Pieņemts ar pateicību.

- Domāju, ka nedrīkst nepieminēt Rotu. Priekšniecība atsūtīja ekspertu, kas izvērtēja viņas stāvokli. Rotai vajadzēs iziet atkārtotu ārstēšanās kursu. Pēc sešu mēnešu pārbaudes laika tiks izlemt, vai Rota saglabās savu amatu.

Tādai sievietei tas bija smags trieciens, Eva nodomāja. Tomēr...

- Tas viss varēja beigties daudz ļaunāk.

- Piekrītu. Daži bija gatavi derēt, ka viņa atmetīs karjerai ar roku un iesniegs atlūgumu, bet - kas to deva. Tik sīksts sievišķis izturēs visu.

- Jā, man arī tā šķiet. Tenku pauze beigusies, ej atpakaļ uz savu posteni.

Martinesas seju apmirdzēja smaids.

- Klausos, leitnante!

No jauna aizslēgusi durvis, Eva atgriezās pie kontroles ekrāniem. Iekārtodamās krēslā, viņa piepeši saspringa.

- Augstā debess! Kāpēc man tas agrāk neienāca prātā? Ieradusies Meivisa. Kopā ar Leonardo. - Nemiera dīdīta, viņa pārslēdzās uz Rorka sakaru kanālu.

- Tikko ieradās Meivisa un Leonardo. Viņi atrodas piektajā sektorā. Piespied viņus doties projām!

- Es par to parūpēšos, - viņš nomurmināja, bet Evai neatlika nekas cits kā vien bezpalīdzīgi sekot notikumu gaitai.

- Rork! - Meivisa līksmi iespiedzās. Noplivinādama zilu spalvu mākoni, kas sedza zeltītos toņos apgleznoto ķermeni, viņa metās Rorka skavās. - Fantastiska vietiņa! Daudz labāka nekā agrāk. Kur tu esi licis Dalasu? Vai tad viņa nepiedalās lielajā atklāšanā?

- Viņai šovakar jāstrādā.

- Galīgi nelaikā. Nekas, mēs sastādīsim tev kompāniju. Dievīgs orķestris! Kājas pašas cilājas. Nevaru vien sagaidīt, kad tikšu uz deju grīdas.

- No otra līmeņa redzamība daudz labāka.

- Bet šeit ir rosīgāka atmosfēra.

- Tur arī. - Bija skaidrs, ka bez paskaidrojumiem neizdosies aizdabūt šo pārīti projām. Tomēr Eva noteikti jutīsies daudz mierīgāka, ja izdosies apsēdināt viņus pēc iespējas tālāk no bīstamā sektora. - Rū? - Rorks deva zīmi kluba menedžerei. - Šie ir mani draugi. Apsēdini viņus pie labākā galdiņa otrajā līmenī. Pasūtījumi uz kluba rēķina.

- Tas ir ļoti laipni no jums. - Leonardo satvēra Meivisas roku. - Tomēr tas ir lieki.

- Jūs sagādāsiet man prieku. Man šis tas jānokārto, bet pēc tam uzkāpšu pie jums tukšot kopā kādu glāzīti.

- Cik mīļi! Redzēsimies vēlāk.

Pārliecinājies, ka viņi patiešām kāpj augšā, Rorks piegāja pie Maknaba.

- Pieskati to pāri un parūpējies, lai viņi lieki neklīstu apkārt, iekams spēlīte nav galā.

- Neraizējies, tiks izdarīts.

Uz skatuves dejotājas izģērbās, locījās un trīsināja augumus, mēģinādamas radīt iespaidu, ka pašām šīs darbības sagādā prieku. Skaļas bungu rīboņas pavadībā gaismas uzbūra uz skatuves zilu, noslēpumainu dūmaku, kurā virtuālās realitātes projektors pēkšņi lika parādīties melnai panterai ar atņirgtiem zobiem un sudraba dzelkšņiem nosētu kaklasiksnu. Ikreiz, kad pantera, atmetusi galvu, ierēcās, pūlis atbildēja ar līdzīgu rēcienu.

Pagriezis muguru krāšņajiem ķermeņiem, Rorks vēroja Rikera ierašanos "Šķīstītavā".

Kā jau bija gaidāms, viņš neieradās viens. Vismaz ducis vīru pārlūkoja telpu ar asiem, trenētiem skatieniem. Puse miesassargu - ar jaudīgiem miniskeneriem apbruņota izlūk-komanda - sāka virzīties cauri ļaužu drūzmai.

Rorks bija drošs, ka viņi atklās tikai to, ko viņš bija ieplānojis atklāt.

Viņš izlauzās cauri drūzmai, lai nostātos aci pret aci ar Rikeru.

- Pārbaudīt visus posteņus, - atskanēja Evas rīkojums no kontroles telpas. - Visiem būt gatavībā.

Gaidīdama Eva bija svīdusi saltus baiļu sviedrus, bet tagad viņa atkal aukstasinīgi turēja operācijas vadības grožus savās rokās.

- Fīnij, ko uzrāda ieroču detektori? Cik un kādi ieroči ir Rikera vīru rīcībā?

- Tūdaļ saņemsi atbildi.

Ekrānam piekaltais Evas skatiens nenovērsdamies sekoja Rorkam.

r~ Sen neesam tikušies, - viņš ierunājās.

Rikera mutes kaktiņi tikko jaušami noraustījās.

- Ļoti sen. - Skatiens aši pārslīdēja pār kluba telpām. - Iespaidīgi, - viņš atzina, ļaudams balsī ieskanēties garlai-kotībai. - Tomēr striptīzklubs paliek striptīzklubs, lai cik smalki to noformētu.

- Arī bizness vienmēr paliek bizness.

- Dzirdēju, ka tavējais esot tā kā drusku sašķobījies.

- Nav nekā nopietna.

- Patiešām? Pagājušā gadā tu zaudēji vairākus klientus.

- Es... veicu vairākus pārveidojumus.

- Ak, pareizi. Droši vien tā bija kāzu dāvana tavai burvīgajai sievai.

- Manu sievu tu labāk liec mierā.

- Tas būs grūti, varbūt pat neiespējami. - Bija apbrīnojami tīkami un pacilājoši saklausīt Rorka balsī saspringtību. Rikers nodomāja, ka savulaik viņš būtu pratis to noslēpt. - Tomēr mēs varētu mierīgā garā apspriest tevi interesējošos jautājumus.

Rorks ar pūlēm ievilka elpu, tēlodams, ka mēģina neizrādīt satraukumu.

- Varam aprunāties manā privātajā nodalījumā. Uzcienāšu tevi ar kaut ko dzeramu.

Kad Rorks pagriezās, viens no Rikera miesassargiem uzlika plaukstu uz viņa rokas un pienāca tuvāk, lai pārbaudītu, vai kabatās nav paslēpts ierocis. Rorks neapstādamies satvēra vīrieša īkšķi un spēcīgi atlauza atpakaļ.

Pārlieku bagātīgās devās izrādītas vājuma pazīmes varētu modināt aizdomas.

- Ja pieskarsies man vēlreiz, es to pirkstu noraušu un iedzīšu tev rīklē. - Rorka skatiens atgriezās pie Rikera sejas. - Un tu to lieliski zini.

- Priecājos, ka tomēr neesi tik ļoti mainījies. - Rikers ar rokas mājienu lika miesassargam atkāpties. - Tomēr diezin vai no manis var prasīt, lai iedzeru kopā ar tevi kādu glāzīti, neparūpējoties par savu drošību.

- Liec, lai kāds no tavas komandas pārbauda mani un privāto nodalījumu ar ieroču meklētāju. Ja tev ar to nav gana, vari vākties pie velna. Šī vieta tagad pieder man.

Rikera vaigā noraustījās sīks muskulītis, bet augumu šķita caururbjam kvēlojoša niknuma bulta. Tomēr viņš pamāja ar galvu.

- Mani tavi īra dusmu izvirdumi nespēj iespaidot. Bet šī vieta patiešām pieder tev. Pagaidām.

- Kārtībā, - Eva teica, - viņi virzās uz privāto nodalījumu. - Fīnij, pasaki man vēlreiz, ka Rorka drošības sistēma pārspēj Rikera vīru tehniku.

- Vismaz manējo tā pārspēja bez grūtībām. Es lūdzu, lai Rorks izskaidro, kur tas āķis, bet viņš neparko, tikai noslēpumaini smaidīja. - Fīnijs pagriezās pret otru monitoru. - Rau, Rikera komanda nāk atpakaļ, atklājusi tikai to, ko Rorks ļāvis viņiem atklāt. Skat, tagad mēs apsēdīsimies, uzmundrināsim sevi ar malku alkohola un nedaudz patērzēsim.

- Pībodija,- Eva ierunājās, raudzīdamās ieroču meklētāj-sistēmas monitorā. - Tu uzmanīsi vīru, kas sēž bāra letes pašā kreisajā malā, jaukta rase, melns uzvalks, augums piecas pēdas desmit collas, svars aptuveni simt piecdesmit mārciņas, melni mati garumā līdz pleciem. Makstī pie jostas šaujamais. Ieraudzīji?

Kad Pībodija pamāja, Eva turpināja instruktāžu:

- Ikvienam jāatrodas norādītā mērķa tuvumā, bet nedrīkst tam tuvoties, lai arestētu vai atbruņotu, iekams nav saņemts attiecīgs rīkojums. Martinesa, tavējais atrodas...

- Lai tavs robotu bars paliek ārpusē, - Rorks teica, tuvodamies kupolveidīgajai nišai ar caurspīdīgām sienām. - Es nemēdzu apspriest biznesa jautājumus, ja tuvumā ir svešas ausis.

- Gluži manas domas. - Rikers apsēdās pie galdiņa.

Beidzot bija pienācis gadu gadiem gaidītais brīdis. Rorks

padosies un lūgs žēlastību. Ja viņš pretosies pārāk ilgi, pārāk apņēmīgi, Rikera kreisajā piedurknē paslēptais lāzerskal-pelis krietni vien pabojās šo jauno, skaisto seju.

- Sasodīti labs skats, - Rikers atzina, vērodams uz skatuves virpuļojošos kailos ķermeņus. - Tev vienmēr bijusi laba gaume. Un vājība uz sievietēm.

- Nevaru noliegt. Savukārt tev, cik atceros, piemīt paradums viņas iekaustīt. Tu savainoji manai sievai roku.

- Tiešām? - Rikers nevainīgi iepleta acis. Ilgotais un dedzīgi alktais brīdis bija klāt. - Cik neuzmanīgi no manis. Interesanti, vai viņa zina par šo sarunu? Vai viņa laiku pa laikam ļauj tev izsprukt no tupeles apakšas?

Izvilcis cigareti, Rorks padauzīja to pret galdu. Meistarīgi atspoguļodams sejā iekšēju cīņu, viņš izvilināja Rikeram ņirdzīgu smīnu.

Pasūtījis viskiju, Rorks jautājoši uzrauca uzacis.

- Man to pašu. Atcerēsimies vecos laikus un bijušo draudzību.

- Divus "fameson"viskijus, dubultos un neatšķaidītus. -Atslīdzis sēdeklī, Rorks aizkūpināja cigareti. - Bijušās draudzības vārdā tūdaļ gribu brīdināt, lai tu liec mierā manu sievu. - Kad Rorka balss bīstami ievibrējās, viņš uz mirkli apklusa, itin kā vēlēdamies atgūt pašsavaldību. - Tu sūtīji viņai pakal bruņotu bandu, bet viņa izrādījās stiprāka.

- Viņai paveicās. - Sakniebis lūpas, Rikers pasniedzās pēc glāzes ar dzintarkrāsas šķidrumu. - Bet veiksme galu galā pieviļ.

Rorka dūre pašāvās uz priekšu. Itin kā pēdējā brīdī attapies, viņš atvilka roku atpakaļ.

- Ko tu vēlies saņemt apmaiņā pret solījumu, ka viņai tiks garantēta drošība?

Rikers apmierināts atgāzās sēdeklī.

- Tas ir saprātīgs jautājums. Bet kas tev liek domāt, ka es grasos sniegt tikpat saprātīgu atbildi?

- Es parūpēšos, lai tev tas būtu izdevīgi, - Rorks aši teica. Pārak aši, pārāk pakalpīgi.

- Tas nebūs tik vienkārši. - Izjuzdams tīksmīgu pacilātību, Rikers paliecās uz priekšu. - Redzi, es atklāju, ka man patīk darīt tavai sievai sāpes.

- Paklausies...

- Nē, tu paklausies. Aizver savu augstprātīgo rīkli gluži tāpat, kā es pirms daudziem gadiem biju spiests aizvērt savējo. Muti ciet un klausies! Saprati?

- Tas vīrs laikam meklē savu nāvi.

Gluži skaidri saklausījis ausī paslēptajā mikofonā Fīnija balsi, Rorks bija spiests atzīt šīs piezīmes trāpīgumu. Atbalstījies ar dūrēm pret galdu, viņš vairākas reizes skaļi ieelpoja un izelpoja.

- Jā, es saprotu. Sasodīts, pasaki, ko īsti tu gribi. Mēs abi taču esam darījumu cilvēki.

- Palūdz, kā nākas.

Ir nu gan nožēlojams kretīns, Rorks nodomāja. Tad apdomīgi nokāsējās un iedzēra malciņu viskija.

- Lūdzu! Pasaki man, ko vēlies saņemt.

- Tas jau izklausās daudz labāk. Pirms daudziem gadiem tu strauji un neapdomīgi izpostīji mūsu sadarbību, turklāt izdarīji to tā, ka es zaudēju miljonu divsimt tūkstošus skaidrā naudā un precēs, un vismaz divtik par sašķobīto reputāciju un firmas prestižu. Tāpēc sākumam es gribu desmit miljonus dolāru.

- Un ko konkrēti es iegūšu apmaiņā pret šiem desmit miljoniem?

- Konkrēti, Rork? Sievas dzīvību. Ap pusnakti es tev iedošu konta numuru, kur tu pārskaitīsi minēto summu. Ja ne, stāsies spēkā pagaidām atliktais līgums par...

- Dod man mazliet laika, lai...

- Pusnaktī, citādi viņai beigas.

- Pat tev vajadzētu divreiz padomāt, pirms pasūti tik augsta ranga policistes slepkavību.

- Tu man esi parādā vairāk nekā vienas policistes dzīvību. Izvēle ir tavā ziņā. Ja paturēsi naudu, zaudēsi sievieti. -Rikers derdzīgi nosmailinātos nagus paklaudzināja pret glāzi. - Šis punkts nav apspriežams.

- Ar to pašu jau ir gana, - Eva murmināja. - Pilnīgi pietiekami, lai viņš nonāktu aiz restēm.

- Pagaidi, Rorks izdabūs no viņa daudz vairāk. - Fīnijs sagrozījās sēdeklī. - Tā bija tikai iesildīšanās.

- Protams, manās acīs viņa ir desmit miljonus vērta, bet...- Itin kā kaut ko apsvērdams, Rorks nesteidzīgi pacēla viskija glāzi. - Domāju, ka mēs nostiprinātu šo vienošanos, pievienojot tai vēl dažus punktus. Esmu ieinteresēts paplašināt sadarbību. Manā rīcībā ir zināmas summas, ko es vēlētos ieguldīt tā, lai ne gailis pakaļ nedziedātu.

- Apnicis tēlot priekšzīmīgu pilsoni?

- Patiesību sakot, jā. - Paraustījis plecus, Rorks pameta skatienu apkārt, ļaudams tam ilgāk pakavēties pie dejotājas, kas gorīja savus jaukumus otrpus caurspīdīgajam kupolam.

Bija manāms, ka Rikeru tas neslēpti uzjautrina.

- Es prātoju par zināmu dzīvesveida maiņu. Gribu vairāk ceļot, tālab meklēju jaunas biznesa idejas, kaut ko īsti apetītlīgu.

- Un tāpēc tu nāc pie manis? Kā tu uzdrošinies tagad nākt pie manis un runāt kā līdzīgs ar līdzīgu? Tev būtu jārāpo man pie kājām, līdz es būšu ar mieru atmest tev kādu drupatu.

- Tad šī saruna nonākusi strupceļā. - Rorks nenoteikti paraustīja plecus un vienā malkā iztukšoja glāzi.

- Tu vienmēr esi bijis salts un augstprātīgs, bet viņai esi ļāvis izsūkt visu dzīvību. Tagad paskaties, pie kā tas tevi novedis? Esi kļuvis mīksts kā lupata, vai ne? Acīmredzot vairs neatceries, ko nozīmē izdalīt pavēles, kas maina citu cilvēku dzīvi vai vispār pieliek tai punktu. Ar vienu knipi varu pielikt punktu arī tavējai. - Rikera acis iegailējās, pieliecoties tuvāk un pazeminot balsi līdz čukstam. - Varbūt es to arī darīšu.

Bija neizturami grūti savaldīties, lai netriektu dūri smīnošajā sejā.

- Bet tad tu nedabūsi desmit miljonus. Vispār neko nedabūsi. Es saprotu, ka tev ir zināmas tiesības dusmoties uz mani par to, ka savulaik atteicos no sadarbības un izstājos no mūsu biznesa savienības.

- Atteicies? Izstājies? - Rikers iekliedzās, triekdams dūri galdā tā, ka kontroles telpā Fīnijam aizkrita ausis. - Tu mani piekrāpi un apzagi. Manu laipnību tu atmaksāji ar nodevību. Man būtu vajadzējis tevi nogalināt. Varbūt es to tomēr izdarīšu.

- Riker, tu vēlies atmaksu par to, ko esmu nodarījis, un es esmu ar mieru maksāt. Zinu, uz ko tu esi spējīgs, un ņemu to vērā.

Lielākas ticamības labad Rorks, pasūtīdams nākamo dzērienu kārtu, lika rokai viegli notrīcēt.

- Manā rīcībā joprojām ir vērtīgi informācijas avoti un ievērojami naudas resursi. Mēs varam viens otram noderēt. Mana pazīšanās Ņujorkas policijas augstākajās aprindās vien ir ko vērts.

Rikers aprauti iesmējās. Sirds dauzījās tik strauji, ka iesmeldzās krūtis. Viņš vēlējās ne jau viskiju, bet gan savu iemīļoto sārto dzērienu. Bet pirms viņš to dabūs, vajadzēja nokārtot iesākto līdz galam. Piežmiegt Rotku.

- Man nav vajadzīga tava policiste, tu, nožēlojamais muļķi. Manā labā strādā vesela policijas nodaļa.

- Bet ne jau tādi policisti kā viņa. - Rorks patrinās krēslā, demonstrēdams dedzīgu vēlēšanos noslēgt darījumu. - Gribu, lai mana sieva pamet darbu, bet līdz tam brīdim viņa varētu būt tev ļoti noderīga.

- Atšķirībā no tevis, vai ne? Klīst baumas, ka jūsu laulībā neesot saskaņas.

- Nieki, pāris nenozīmīgu saķeršanos. Tās aizmirsīsies. Desmit miljoni visu nokārtos kā nieku. Es viņu piespiedīšu iesniegt atlūgumu.

- Kālab? Pats teici, cik noderīga esot pazīšanās policijas aprindās.

- Man vajadzīga sieva, nevis sasodīta policiste. Man patīk, ka mana sieviete vienmēr ir manā rīcībā, nevis dienām un naktīm skraida apkārt, dzīdamās pakaļ slepkavām. - Drūmi saraucis pieri, Rorks iedzēra krietnu viskija malku. - Vīrietim taču ir tiesības uz to, vai ne? Ja gribēšu sev policisti, es to gluži vienkārši nopirkšu. Tāpēc jau nav jāprecas.

Vēl labāk, Rikers nodomāja. Daudz labāk, nekā viņš bija cerējis. Viņš iegūs naudu un izbaudīs Rorka pazemojumu. Pēc tam viņš nogalinās Rorku.

- Es varu to nokārtot.

- Ko nokārtot?

- Viņas atkāpšanos no amata. Pēc mēneša Dalasa vairs nestrādās policijā.

- Un ko tu par to gribi?

- Šo klubu. Un vēl - es gaidu kādu sūtījumu. Diemžēl klients, kuram tas bija paredzēts, izrādījās finansiāli nestabils. Ņem šo sūtījumu par, sacīsim, vēl desmit miljoniem, sastādi līgumu, ar kuru šis klubs pāriet manas meitsabiedrī-bas īpašumā, un lieta darīta.

- Par kādu sūtījumu ir runa?

- Par farmaceitiskām precēm.

- Tu taču zini, ka man nav kontaktu ar aizliegtu vielu izplatītājiem.

- Nestāsi man par to, kas tev ir vai nav. - Rikera šņācošā balss gandrīz aiztrūka. - Kas tu tāds esi, ja atļaujies celt degunu gaisā? - Pārliecies pār galdu, viņš sagrāba Rorku aiz apkakles. - Es gribu to, ko es gribu!

- Viņš ir psihiski nelīdzsvarots. Ņemsim viņu ciet! -Eva jau devās uz durvīm, kad viņu apturēja Fīnija izsauciens.

- Pagaidi, nestreb karstu! Ļauj Rorkam izspēlēt partiju līdz galam.

- Es nespēju te palikt un noraudzīties uz to visu no malas.

- Es neceļu degunu gaisā, - Rorks aši un nervozi iebilda. - Manā rīcībā nav narkotiku izplatītāju tīkla.

- Tā ir tava ķibele. Tava. Tu darīsi to, ko teikšu, vai arī nedabūsi neko. Vai nu mēs noslēgsim darījumu, vai arī rēķinies ar sekām.

- Dieva dēļ, ļauj taču man apdomāties. Nomierini savus vīrus. Necelsim šeit troksni.

- Jauki. Viss notiks bez lieka trokšņa.

Viņš ir nepieskaitāms un bīstams, Rorks nodomāja. Baumas par Rikera psihisko nelīdzsvarotību nebija pārspīlētas.

- Divdesmit miljoni nav nekāda mazā summa, tomēr esmu ar mieru riskēt, lai iegūtu to, kas man nepieciešams. Un... atdot tev to, ko esmu parādā. Tomēr man jāzina, kādā ceļā tu panāksi viņas atbrīvošanu.

Mikrofoni uztvēra Rikera skaļo, saraustīto elpu, bet viņš pats to nedzirdēja. Paceļot glāzi, roka drebēja, bet ari to viņš nemanīja. Visu Rikera būtību bija pārņēmušas ilgi loloto vēlmju piepildījuma gaidas.

- Es varu izpostīt viņas karjeru nedēļas laikā. Jāzina tikai, kuras aukliņas paraustīt. Lieta, kuru viņa patlaban izmeklē... Viņa mani sadusmoja. Apvainoja. Viņa smējās par mani.

- Viņa atvainosies, - Rorks nobubināja. - Es par to parūpēšos.

- Jā, bez atvainošanās neiztikt. Es neciešu, ja mani izsmej. It īpaši, ja to dara sieviete.

Derētu viņu neuzkrītoši pasteidzināt, Rorks nodomāja.

- Viņa noteikti atvainosies. Groži taču tagad ir tavās rokās, vai ne?

- Tiesa gan. Ja es atstāšu viņu dzīvu, tev vajadzēs samaksāt par to, ka panākšu viņas atstādināšanu no lietas izmeklēšanas un padzīšanu no darba. Kļūdaina informācija, zināmā datorā ievietoti sagrozīti fakti... Tas parasti nostrādā.

Rorks ar plaukstas virspusi paberzēja lūpas.

- Un nogalinātie policisti? Dieva dēļ, Riker, vai patiešām arī tas ir tavs pirksts?

- Pagaidi, drīz vēl kāds būs pagalam. Tas mani uzjautrina.

- Es negribu atrasties pat tuvumā kruķu slepkavībām. Tās tevi var pazudināt.

- Nesmīdini mani. Man ar to nav nekāda sakara. Nevienu neesmu nogalinājis. Gluži vienkārši iesēju īsto sēklu īstajās smadzenēs un ieliku ieroci rokā, kas nespēja pretoties. Tā ir tikai spēle. Tu taču atceries, cik ļoti man patīk spēles. Un patīk arī tajās uzvarēt.

- Jā, atceros. Tu biji nepārspējams. Kā tev tas šoreiz izdevās?

- Plānojot un organizējot, Rork. Man ļoti patīk visu izplānot un noorganizēt, bet pēc tam noraudzīties, kā ikviens fragmentiņš iegulst tam paredzētajā vietā.

- Es guļu ar sievieti, kas strādā policijā, bet nezinu, kas īsti tur notiek. - Rorka balss bija apbrīnas pilna. - Esmu tevi novērtējis par zemu. Tev droši vien bija vajadzīgi gadi, lai to paveiktu.

- Tikai daži mēneši. Pats galvenais - izraudzīties atbilstošu mērķi. Šoreiz tas bija jauns, bet ļoti nepakļāvīgs policists. Novākt viņu izrādījās nieks, bet spēles jaukums slēpjas prasmē sadabūt kopā visus galus un iedēstīt sērojošā tēva smadzenēs atriebības domas. Pēc tam atlika vienīgi no malas noraudzīties, kā viens godīgs un uzticams policists sāk slepkavot savus kolēģus. Citu pēc cita. Un tas man nemaksā ne graša.

- Spīdoši, - Rorks nomurmināja.

- Jā, turklāt sagādā neizsakāmu apmierinājumu. Vislabākais ir tas, ka es varu to visu atkārtot, kad vien radīsies vajadzība. Slepkavība ar starpnieka palīdzību. Neviens vairs nevarēs justies drošs, it īpaši tu. Pārskaiti norunāto summu un dzīvo mierīgi, līdz vējš apmetīsies uz citu pusi. Apsolu neaiztikt ari tavu sievu.

- Tātad tas maksās divdesmit miljonus?

- Pagaidām divdesmit.

- Norunāts, - Rorks rāmi noteica, izvilkdams roku, ko galda aizsegā bija pabāzis zem žaketes. Rokā bija ierocis. - Tikai viena nelaime - darījumi ar tevi man uzdzen vēmienu. Saki saviem puišiem, lai rimstas, citādi es ar lielu prieku likšu lietā šo vecmodīgo revolveri. Stāsta, ka tas izraujot miesā pamatīgu caurumu.

Redzēdams pret sevi notēmētu ieroci, Rikers uz brīdi zaudēja runasspējas. Jau gadu gadiem neviens nebija uzdrošinājies viņam draudēt.

- Tu esi zaudējis prātu!

- Nepavisam. Ar manu prātu viss ir labākajā kārtībā. -Sagrābis Rikera locītavu, Rorks grieza to riņķī, līdz lāzer-skalpelis atradās viņa plaukstā. - Tev vienmēr piemitusi vājība uz asiem priekšmetiem.

- Par to mirsi ļoti mokošā nāvē, ļoti. Vai tu ceri pamest šo vietu dzīvs?

- Katrā ziņā. Ahā, rau, kur mana sieva. Skaista, vai ne? Spriežot pēc tā, ko es dzirdu mikrofonā, ko tavi stulbeņi tā arī nespēja atklāt, izskatās, ka viņi visi jau ir aplenkti un atbruņoti.

Rorks pagaidīja, līdz Rikera skatiens pievērsās tam, kas norisinājās aiz caurspīdīgā kupola sienām.

- Riker, viens no mums ir palicis zaudētājos, un tas esi tu. Ievilināt tevi lamatās izrādījās tīrā bērnu spēle.

- Policistes dēļ! - Pietrūkstoties kājās, Rikera acīs vīdēja gluži neprātīgs skatiens. - Tu mani nodevi policistes dēļ!

- Es to būtu darījis arī kura katra sētas suņa dēļ. Ai, esi tik labs, pamēģini man uzbrukt, - Rorks pie sevis nomurmināja. - Ļauj izjust, ka neesmu velti dzīvojis.

- Pietiks. Rork, pakāpies atpakaļ! - Atvērusi durvis, Eva iebadīja ar ieroča stobru Rikeram sānos.

- Ar tevi ir cauri. Ar jums abiem. - Strauji apmeties riņķī, Rikers lēcienā iesita Evai pa seju, savukārt viņa ar labi tēmētu, spēcīgu sitienu apdullināja un nogāza uzbrucēju uz grīdas. Tad ar piedurkni noslaucīja asiņainās lūpas, nelikdamās ne zinis par kluba apmeklētājiem, kas steidzīgi pūlējās tikt tālāk no iespējamām nepatikšanām. Vienīgi dejotājas, nelikdamās ne zinis par apkārt valdošo kņadu, turpināja priekšnesumu.

Pasniedzis Evai mutautiņu, Rorks noliecās, satvēra Rike-ru aiz rīkles un parāva viņa galvu uz augšu.

- Neiedrošinies...

- Paej nost, - viņš uzsauca, kad Eva nometās līdzās. - Turies tālāk, iekams neesmu pabeidzis.

- Kāds labums viņu tagad nogalināt?

Rorks raudzījās Evas sejā, vienā skatienā atspoguļodams visu, ko nebija ļāvis saskatīt Rikeram - pārdzīvotās briesmas, sava spēka un mērķa apziņu.

- Liels labums, bet es negrasos to darīt. - Itin kā apstiprinādams sacīto, viņš pasniedza Evai vecmodīgo šaujamo.

Tomēr skalpelis palika viņa rokā. Piespiedis tā smailo galu pie Rikera kakla bedrītes, kur sitās pulss, viņš sāka runāt.

- Tu taču mani dzirdi, Riker, vai ne? Tas biju es, kam galu galā izdevās tevi pieveikt, un to tu atcerēsies dienu no dienas, svaidīdamies pa šauro būri, kurā tu drīz vien tiksi iesēdināts. Tieši par to tu domāsi ik mīļu brīdi, ja no tavām smadzenēm vēl kaut kas būs palicis pāri.

- Es tevi nogalināšu, - Rikers aizžņaugtā balsī nogārdza, kaut arī nespēja pat pacelt roku.

- Līdz šim tev tas kaut kā nav izdevies, vai ne? Tomēr, laipni lūdzu, pamēģini vēlreiz! Tagad paklausies uzmanīgi! Ja tu vēlreiz pieskarsies viņai, ja kaut pirkstu piedursi tai, kas ir mana, es tev sekošu kaut vai uz elli, noplēsīšu ādu no kauliem un piespiedīšu aprīt paša acis. To es tev apzvēru. Atceries, ka tādi kā es velti vārdus vējā nekaisa.

To pateicis, Rorks rāmā garā izslējās.

- Saki, lai kāds aizvāc viņu projām no mana kluba.

Evas miegs nebija ilgs, toties dziļš. Viņu ieaijāja laimīgā apziņa, ka Rikers ir arestēts. Attapies no pirmā satricinājuma, viņš bija nelabā balsī aurojis pēc advokāta.

Tā kā Eva nekavējoties bija aizsteigusies aizturēt arī Ke-nārdu, bija paredzams, ka tuvākajā laikā Rikera advokāts būs ļoti aizņemts, glābjot pats savu ādu.

Eva izgatavoja pa divām kopijām no katra "Šķīstītavas" operācijas laikā ierakstītā diska. Tos aizzīmogojusi, viņa vienu eksemplāru drošības labad noglabāja savā mājas birojā.

Šajā reize nebūs nekādu pazudušu pierādījumu, pagaisušas informācijas vai sabojātu datņu.

Šajā reize Rikeram neizdosies izlocīties.

Iegalvojusi sev, ka ar to vajadzētu pietikt, Eva iegāzās gultā un acumirklī aizmiga kā nosista.

Un tikpat spēji pamodās, kad Rorks uzlika roku uz pleca un izrunāja viņas vārdu.

- Kas ir? - Plauksta gluži instinktīvi stiepās turp, kur atrastos ierocis, ja vien viņa nebūtu kaila.

- Mierīgi, leitnante, es neesmu apbruņots. Un tu arī ne.

- Es... - Viņa papurināja galvu, mēģinādama atgūt domu skaidrību. - ...Biju atslēgusies.

- To es pamanīju. Man žēl, ka vajadzēja tevi modināt.

- Kāpēc tu jau esi piecēlies un apģērbies? Cik pulkstenis?

- Dažas minūtes pāri septiņiem. Man bija šur tur jāpiezvana. Kamēr sēdēju pie tālruņa, piezvanīja mums. No slimnīcas.

- Vebsters, - Eva nočukstēja. Viņa nebija apraudzījusi Vebsteru pirms operācijas "Šķīstītavā". Un tagad... bija par vēlu.

- Viņš ir pamodies no komas, - Rorks turpināja, - un labprāt grib tevi redzēt.

- Pamodies? Pamodies un dzīvs?

- Kā viens, tā otrs. Pagājušajā naktī noticis pavērsiens uz labo pusi. Stāvoklis joprojām nopietns, tomēr stabils. Ārsti pauž piesardzīgu cerību. Es tevi aizvedīšu.

- Tev tas nav jādara.

- Bet man tas sagādās prieku. Turklāt Vebsteru droši vien uzmundrinās doma, ka esmu ieradies kopā ar tevi, lai sargātu savu teritoriju.

- Pie pakaļas tavu teritoriju!

- Atļauj piezīmēt, ka tava pakaļa ir man ekskluzīvi piederoša teritorija.

Rikšodama uz vannasistabu, Eva sniedza viņam lielisku iespēju pa tīksmināties par minēto teritoriju.

- Būšu gatava pēc desmit minūtēm.

- Nesteidzies, Vebsters nekur nepazudīs.

Eva bija gatava doties ceļā tikai pēc divdesmit minūtēm, jo Rorks iekārdināja viņu ar kafiju. Dodoties uz mašīnu, Eva paņēma līdzi otro krūzi.

- Vai mums vajadzētu aizvest viņam puķes vai ko tamlīdzīgu?

- Nedomāju vis. Tā viņš vēl dabūs šoku un atkal nonāks komā.

- Tu esi jautrs puisis pat tādā rīta agrumā. - Eva nesteigdamās sūca kafiju. - Šis izteiciens, hmm ... "piespiedīšu aprīt paša acis" - vai tas ir kaut kāds sens īru lāsts?

- Diezin vai.

- Ak tad tu to sacerēji turpat uz vietas? Esmu to jau teikusi un atkārtošu vēlreiz - tu esi bīstams puisis, Rork.

- Kad viņš tev iesita, es būtu viņu uz vietas nogalinājis, ja vien tu nemaisītos pa kājām.

- Zinu. - Tieši šā iemesla pēc viņa bija maisījusies pa kājām. - Nebija nekādas vajadzības stiept līdzi veco revolveri. Vai tu vispār zini, kādas nepatikšanas man esi sagādājis?

- Kurš apgalvo, ka tas bija pielādēts?

- Vai tad nebija?

- Protams, bija, bet kurš tad to zina? Nomierinies, leitnante! Tu viņu galu galā dabūji aiz restēm.

- Nē, to izdarīji tu.

- Vienosimies par kompromisu, - viņš izlēma. - Mēs kopīgiem spēkiem dabūjām Rikeru aiz restēm.

- Lai tā būtu. Un vēl viens jautājumiņš. Man nedod miera tā sarunas daļa, kur bija runa par tādām un šitādām vīrieša tiesībām un gribēšanu, lai vajadzīgajā brīdī sieva vienmēr būtu pie rokas. Tas bija tikai šovs, vai ne?

- Vai tu negrasies uzcienāt mani ar malciņu kafijas?

Eva pavirzījās tālāk.

- Nekā nebija. Tātad tas bija tikai šovs?

- Ļauj nedaudz padomāt. Protams, būtu jauki, ja sieviņa visu dienu rosītos pa māju un vakarā smaidīdama stāvētu pie durvīm, sagaidot mani pēc garas un grūtas darbadienas. Jauka iztēles aina, vai ne? - Saklausījis Evas ņurdienu, Rorks iesmējās. - Vai tu vari iedomāties, cik d?īz mēs apniktu viens otram?

- Jauki, ka tu to paguvi pateikt, pirms šī lieliskā kafija tiktu iegāzta tev klēpī. Tomēr es joprojām negrasos tajā dalīties.

Kad Rorks iestūrēja auto slimnīcas stāvvietā, Eva pagriezās pret viņu.

- Paies vairākas dienas, iekams Rikera lietu varēs nodot prokuratūrai. Psihiskā ekespertīze vien nebūs nekāds joka darbiņš. Patiesībā viņš ir galīgi ķerts.

- Es domāju, ka Rikers beigs dzīvi cietuma psihenē.

- Jā gan, un vari man ticēt, tas nav nekāds kūrorts. Tā vai citādi, bet mums vajadzēs nopratināt vēl veselu lērumu cilvēku. Vēl nav zināms, cik daudzus no viņa uzņēmumiem un īpašumiem vajadzēs pārbaudīt un atsavināt. Ļaušu, lai lielāko daļu darba uzņemas Martinesa, tomēr arī pati vēl kādu brīdi būšu ļoti aizņemta. Ja tu varētu atlikt to braucienu uz "Olimpa" kūrortu, pēc laiciņa es labprāt tev pievienotos.

Sameklējis piemērotu vietu, Rorks apstādināja mašīnu.

- Tu brīvprātīgi grasies paņemt pāris brīvdienu? Un lidosi kopā ar mani? Man nevajadzēs tevi pirms tam sazāļot?

- Es teicu, ka labprāt tev pievienošos. Ja tu sacel no tā tik briesmīgu jezgu, mēs varam...

- Nomierinies un paliec klusu. - Noliecies Rorks noskūpstīja pikti uzmestās lūpas. - Es atlikšu braucienu līdz brīdim, kad mēs turp varēsim lidot kopā.

- Lai notiek. Jauki! - Izkāpusi no mašīnas, Eva izstaipījās. - Paskaties, uzziedējušas kāviņastursauc.

- Narcises, - Rorks pateica priekšā, satverdams viņas roku. - Narcises, Eva. Galu galā ir iestājies pavasaris.

- Galu galā beidzot patiešām izskatās pēc pavasara.

Viņi turēja viens otra roku visu ceļu līdz Vebstera palātai.

Slimnieka seja vairs nešķita tik pelēcīga kā pēdējā apmeklējuma reizē. Protams, arī veselīgu sārtumu pagaidām tajā bija velti meklēt. Āda šķita tikpat balta kā apsējs pār krūtīm.

Raugoties uz klusi un nekustīgi guļošo vīrieti, Evas mundrajā noskaņojumā iezagās trauksme.

- Cik es sapratu, viņš esot pamodies, vai tad ne?

Kaut arī Eva runāja čukstus, kā jau daždien slimnieka palātā, Vebsters tūdaļ atvēra acis. Pāris mirkļu tajās kavējās smagi slima cilvēka apjukušais, neizpratnes pilnais skatiens. Apstājoties pie Evas sejas, tajā pazibēja vārga humora dzirkstelīte.

- Hei.

Evai vajadzēja paspert soli tuvāk gultai, jo Vebstera balss skanēja aizkustinoši vāri.

- Tev nevajadzēja ņemt līdzi sargsuni. Esmu pārāk vārgs, lai mēģinātu tevi pavedināt.

- Šajā jomā tu mani nekad neesi interesējis, Vebster.

- Zinu. Sasodīts! Paldies, ka atnāci.

- Ir jau labi. Sanāk gandrīz pa ceļam.

Mēģinādams iesmieties, viņš palika bez elpas. Tad labu brīdi gulēja pavisam rāmi, pūlēdamies to atgūt.

- Tu, stulbais bandubērns. - Evas balsī skanošā kaisme iedzina Vebsteru apjukumā.

-Ko?

- Tu domā, ka es nebūtu tikusi galā saviem spēkiem? Ka man bija briesmīgi vajadzīgs kaut kāds biroja sprukstiņš, kas notriec mani no kājām un varonīgi pagriež krūtis pret nazi?

- Nē, kur nu. - Vebsters atguva humora izjūtu. - Nudien nesaprotu, kas man tobrīd bija uznācis.

- Ja tu būtu palicis operatīvajā darbā, nevis līksmi audzējis taukus, dirnot pie stulbā rakstāmgalda, tu te vis negulētu. Kad tiksi uz kājām, es tev sakuršu tādu pirti, ka tūlīt nonāksi turpat, kur esi patlaban.

- Izklausās jauki. Vismaz būs kaut kas, ko gaidīt. Vai jūs viņu notvērāt? Šeit man neviens neko nestāsta.

- Nenotvērām.

- Draņķīgi. - Vebsters atkal aizvēra acis. - Tā ir mana vaina.

- Labāk aizveries! - Sažņaugusi dūres, Eva, mēģinādama nomierināties, pagājās līdz šaurajam logam.

Viņas vietu pie gultas ieņēma Rorks.

- Paldies!

- Nav par ko.

Tas bija viss, kas abiem vīriešiem izrādījās sakāms.

- Mēs dabūjām ciet Rikeru, - Eva turpināja, kad dusmas sāka pāriet. - Savācām viņu vakarvakarā.

- Kur? Kā? - Vebsters mēģināja slieties sēdus, bet vārguma pēc nespēja pat pacelt galvu. Taču sakopoja visus spēkus, lai vismaz sulīgi izlamātos.

- Tas ir garš stāsts. Pataupīsim to citai reizei. Bet Rikers tagad ir pie mums dzīvs un vesels, vienā kompānijā ar savu advokātu un duci miesassargu. - Eva pagriezās un pienāca pie gultas. - Patlaban izskatās, ka viņam tiks piešķirts psihiski nepieskaitāmas personas statuss, bet mēs izārdīsim viņa noziedzīgo karteli ķieģelīti pa ķieģelītim.

- Es varu palīdzēt. Sacīsim, meklēt informāciju. Ļauj man palīdzēt! Neko nedarīdams, es šeit sajukšu prātā.

- Tas salauztu manu sirdi. - Eva paraustīja plecus. - Es padomāšu.

- Tu tā kā tā padosies, jo tev manis žēl. - Vebsters mēģināja pasmīnēt. - Gribu pateikt tev - nē, jums abiem -, ka beidzot man laikam izdevies tikt vajā no jūtām pret tevi.

- Tas patiešām vairo manu dvēseles mieru, Vebster.

- Manu tāpat. Un tam bija vajadzīgs tikai slepkavas nazis, kas pāršķēla mani teju uz pusēm. Nekas nav tik noderīgs kā dzija koma, lai cilvēks beidzot saliktu visu pa plauktiņiem. - Vebstera plaksti noslīga, bet viņš gandrīz ar varu atvēra acis. - Sasodīto zāju pēc visu laiku nāk miegs.

- Nu tad guli! Tiklīdz izplatīsies ziņa, ka esi pamodies no komas, apmeklētāju netrūks. Tāpēc atpūties, kamēr vēl vari.

- Pagaidi. - Vebsters visiem spēkiem centās vēl brīdi palikt nomodā. - Gribu tev kaut ko pavaicāt. Vai tu jau biji atnākusi?

- Par ko tu runā?

- Šis taču nav pirmais apmeklējums, vai ne, Dalasa?

- Var gadīties, ka biju mirklīti ieskrējusi apraudzīt vienu apdauzītu idiotu. Kāpēc tu jautā?

- Tāpēc, ka es redzēju sapni. Varbūt tas bija sapnis, bet varbūt ne. Tu stāvēji līdzās manai gultai. Es peldēju kā pa viļņiem, bet tu stāvēji blakus un lamāji mani uz velna paraušanu. Vai kāds tev ir teicis, cik seksīga tu izskaties, kad lamājies uz velna paraušanu?

- Ak jēziņ...

- Piedošanu, sevi liek manīt...iekāres recidīvs. Saki, vai tu solīji nospļauties uz mana kapa?

- Jā. Un es to izdarīšu, ja tu vēlreiz mēģināsi taisīt tādus pigorus.

Vebsters vārgi iesmējās.

- Kurš tagad runā kā nepieskaitāms? Nekāda kapa nebūs. Mūsdienās jābūt vai nu bagātam, vai reliģiozam, lai atļautos tādas pārmērības. Kremācija, un punkts. Tomēr bija patīkami sadzirdēt tavu balsi. Tā lika saprast, ka man apnicis peldēt nesamaņā. Tagad gan viss. Noguru runādams.

- Jā, guli vien. - Zinādama, ka Vebsters aizmidzis un Rorks neiebildīs, Eva viegli noglāstīja viņa roku. - Viņš izveseļosies.

- Katrā ziņā.

- Manuprāt, viņam bija patīkami, ka ieradies arī tu. - Eva izbrauca ar roku caur matiem. - Kremācija, un punkts. Dumiķis tāds. Tomēr viņam taisnība. Mūsdienās apbedīšana kapos vairs nav modē. Vienīgi... Ak, nē! - Viņa strauji pagriezās pret Rorku. - Es esmu idiote. Bagāts vai reliģiozs. Tagad zinu, kurp dosies slepkava, kad nolems visam pielikt punktu. Tu vadīsi mašīnu.

Eva jau brāzās projām pa gaiteni.

- Viņa dēla kaps?

- Jā, jā. - Neapstādamās Eva izrāva no kabatas plaukstdatoru. - Sasodīts, kurā kapsētā viņš apglabāts? Cilvēki, kas novieto dzīvojamā istabā Dievmātes statueti, vēlas savus mirušos apbedīt svētītā zemē un uzspraust uz kapa krustu.

- Dod, es atradīšu ātrāk. Tu piezvani, lai izsūta papildspēkus.

- Nē, vēl ne. Lai būtu droša, vispirms gribu viņu sameklēt pati. Dēla vārds bija Tāds. Tadeušs Klūnijs.

- Rokā ir. Saulstaru kapsēta Ņūrošelā, ģimenes kapavieta.

- Tuvu mājām. Saprātīgi. - Steigdamās pa vestibilu uz durvīm, Eva izvilka mobilo tālruni. - Pībodija? Klausies uzmanīgi!

- Dalasa?

- Mosties un apģērbies! Tu esi darbā. - Eva iekāpa mašīnā. - Gribu, lai tu izsauc patruļmašīnu ar policistu, kas tevi nogādās, kur nepieciešams. Es dodos pārbaudīt iespējamo Klūnija atrašanās vietu. Ja izdosies, es sazināšos ar tevi. Kusties žigli!

- Kurp? Kurp īsti tu dodies?

- Pie mirušajiem, - Eva atteica. Tad paskubināja Rorku. - Spied pedāli grīdā! Viņš droši vien jau būs dzirdējis par Rikera arestu.

- Piesprādzējies, - Rorks atgādināja un darīja, kā vēlēts.

Mirušie atdusējās zaļos pakalnos, saules gaismā un koku ēnās zem baltiem un sudrabaini pelēkiem akmens krustiem un pieminekļiem. Eva nebeidza vien brīnīties, kur šajā mirušo valstībā rod mierinājumu dzīvie, kam kapsēta ikreiz liek domāt par cilvēka mirstīgumu.

Tomēr dažiem droši vien tas izdevās. Pat mūsdienās, kad tikai nedaudzi vēlējās tikt apbedīti zemē un varēja atļauties nopirkt sev kapavietu, daudzas kopiņas greznoja ziedi. Gluži kā dzīvības simbols pie nāves krūtīm.

- Kurp tagad?

Rorka plaukstdatora ekrānā bija redzams kapsētas plāns.

- Pa kreisi, pāri pakalnam.

Viņi plecu pie pleca gāja gar pieminekļu rindu.

- Pirmo reizi es ar tevi sarunājos tieši kapsētā, - Eva atcerējās. - Diez kas nav, vai ne?

- Piekrītu. - Piepeši Rorks uzlika roku uz Evas pleca. - Tur viņš ir. Tava intuīcija atkal ir darbojusies nevainojami.

Eva apstājās, lai brītiņu pavērotu vīrieti, kas sēdēja labi koptā zāles laukumiņā līdzās puķēm noklātam kapam, virs kura patiešām slējās balts akmens krusts.

- Gribu, lai tu turētos atstatu.

- Nē.

Neteikdama ne vārda, Eva noliecās un izvilka no potītei piestiprinātās maksts rezerves ieroci.

- Paļaujos, ka izmantosi to vienīgi tad, ja būs galēja nepieciešamība. Lūdzu, ļauj man darīt savu darbu. Gribu panākt, lai viņš padodas labprātīgi. Lūdzu, neliedz man dot viņam šādu iespēju.

- Lai notiek!

- Pateicos! Piezvani Pībodijai un pasaki, kurp jābrauc. Man viņa būs nepieciešama šeit.

Līkumodama starp kapu kopiņām, Eva virzījās lejup pa lēzenu nogāzi. Klūnijs sajuta viņas tuvošanos. Būdams pieredzējis policists, viņš prata nogaidīt, tomēr viegla sakustēšanās liecināja, ka viņš zina, kas sekos.

Labāk tā, nekā pārsteigt viņu negaidot, Eva nodomāja.

- Seržant!

- Leitnante. - Klūnija skatiens joprojām bija pievērsts baltajā krustā iegravētajam vārdam. - Gribu, lai jūs zinātu, ka esmu apbruņots, tomēr nevēlos nodarīt jums neko ļaunu.

- Es augsti vērtēju jūsu atklātību. Arī jums jāzina, ka esmu apbruņota un gluži tāpat nevēlos jums nodarīt neko ļaunu. Man nepieciešams ar jums parunāt, seržant. Vai drīkstu apsēsties?

Beidzot Klūnijs paraudzījās uz Evu. Acis bija sausas, tomēr varēja nojaust, ka viņš bija raudājis. Uz vaigiem vīdēja asaru pēdas. Klēpī noguldītā roka turēja gluži tāda paša modeļa ieroci, kāds atradās arī Evas plecsiksnas makstī.

- Jūs esat ieradusies mani arestēt. Es negrasos doties jums līdzi.

- Vai drīkstu apsēsties?

- Protams, sēdiet vien. Te ir laba vietiņa. Tieši tāpēc mēs to izraudzījāmies. Tikai man allaž šķita, ka te nāks pasēdēt Tāds, kad vēlēsies domās parunāties ar mani vai savu māti. Bet iznācis tā, ka te sēžu es. Dēls bija manas dzīves gaisma.

- Es iepazinos ar viņa darba biogrāfiju. - Eva apsēdās otrpus kapa kopiņai. - Viņš bijis labs policists.

- Tas tiesa. Es ļoti lepojos ar viņu. Šķita, ka viņš ir dzimis šim darbam. Var jau būt, ka bija arī. Jo es lepojos ar dēlu jau kopš paša pirmā brīža, kad manās rokās ielika brēcošu jaunpiedzimušo. - Viņš pārlaida brīvo roku zālei, kas auga virs viņa dēla kapa. - Jums vēl nav bērnu, vai ne, leitnante?

- Nē.

- Gribu jums pateikt vienu - lai cik spēcīgas jūtas cilvēks lolotu, lai cik daudz mīlestības būtu viņa sirdi, to nevar ne salīdzināt ar mīlestību pret bērnu. To nevar izprast, pirms tas nav piedzīvots. Nekas nemainās ari tad, kad bērni kļūst par pieaugušiem vīriešiem un sievietēm. Mīlestība gluži vienkārši aug reizē ar viņiem. Šeit vajadzēja gulēt man, nevis manam zēnam. Nevis Tadam.

- Mēs arestējām Rikeru, - Eva strauji ierunājās, redzēdama, ka Klūnija roka ciešāk sažņaudz ieroci.

- Zinu. - Plauksta atslāba. - Dzirdēju televīzijas ziņās, vārtīdamies savā mazajā istabelē, kur biju patvēries šo laiku. Mums visiem reizēm nepieciešama ala, kur nolīst, vai ne?

- Viņš tiks tiesāts arī par jūsu dēla nogalināšanu, seržant. -Eva ar nodomu uzrunā lietoja viņa dienesta pakāpi, lai atkal un atkal atgādinātu, kas viņš patiesībā ir. - Gribu, lai jūs to zināt. Sazvērestība ar nodomu noslepkavot policistu. Un tieši tāpat viņam būs jāatbild par pārējām slepkavībām. Viņš vairs nekad netiks laukā no cietuma un nomirs nebrīvē.

- Tas sniedz zināmu mierinājumu. Patiesību sakot, sirds dziļumos neticēju, ka esat sapinusies ar Rikeru. Diemžēl pēdējā laikā mans prāts vairs nav tik skaidrs un ass kā agrāk. Pēc Tādža...

- Seržant...

- Es laupīju nevainīgu dzīvību gluži tāpat, kā tika laupīta mana dēla nevainīgā dzīvība. Padarīju par atraitni viņa jauko un mīļo sievu, atņēmu tēvu mazuļiem, šo kaunu, nožēlu un šausmas es aiznesīšu līdzi kapā.

- Nevajag. - Eva to pateica rāmi, tomēr uzstājīgi, redzēdama, ka ieroča stobrs tiek piespiests pie kakla bedrītes, kur nemierīgi sitās pulss. - Pagaidiet! Vai tā jūs godināsiet sava dēla piemiņu? Pie viņa kapa atņemdams vēl vienu dzīvību -savējo? Vai uzskatāt, ka Tāds to būtu vēlējies?

Viņš bija ļoti noguris. Nogurumu pauda gan seja, gan balss.

- Bet kas man cits vairs atliek?

- Es lūdzu, lai jūs uzklausāt mani. Ja esat cieši apņēmies laupīt sev dzīvību, man neizdosies jūs apturēt. Tomēr jūs esat man parādā kaut vai īsu sarunu.

- Varbūt. Droši vien par to puisi, kas bija kopā ar jums, kad ieradāties mani aizturēt. Es uzreiz sapratu, ka jūs zināt, un kritu panikā. Es pat nezinu tā puiša vārdu.

- Vebsters. Leitnants Dons Vebsters. Viņš ir dzīvs, seržant. Viņš izķepurosies.

- Priecājos to dzirdēt. Viens akmens no sirds nost.

- Seržant... - Eva stomīdamās mēģināja sameklēt vispiemērotākos vārdus. - Esmu policiste, kam nemitīgi iznāk darīšana ar slepkavībām, - viņa iesāka. - Vai esat kādreiz strādājis Slepkavību izmeklēšanas nodaļā? - Viņa zināja atbildi, zināja itin visu.

- Nē. Tomēr ar tām iznāk darīšana ikvienam policistam, it īpaši tad, ja nokalpoti tik ilgi gadi.

- Es apzinos, ka strādāju mirušo labā. Nespēju ne saskaitīt tos, kuru nāvi esmu skatījusi vaigā. Droši vien labāk pat nemēģināt. Tomēr es šos mirušos nereti redzu sapnī. Nedzīvas sejas, varmācīgi atņemtas dzīves... Tas ir smagi. - Eva jutās pārsteigta, ka stāsta to visu viņam, pārsteigta, ka tas izrādījies pareizais ceļš. - Reizēm ir ļoti grūti sapnī redzēt mirušu cilvēku sejas un mosties ar sāpošu sirdi. Tomēr es neprotu darīt neko citu. Cik ilgi sevi atceros, vienmēr esmu vēlējusies kļūt par policisti. Tas bija mans vienīgais skaidrais nākotnes redzējums, un pie tā esmu palikusi.

- Vai jūs esat laba policiste? - Asaras atkal plūda pār pavecā vīra vaigiem. Viņa nezināja, vai tās ir izmisuma vai līdzjūtības asaras. - Eva...Jūsu vārds taču ir Eva, vai ne? Vai jūs esat laba policiste, Eva?

- Jā, domāju, ka sasodīti laba.

Tagad viņš raudāja neslēpdamies, un arī Eva juta acīs sa-riešamies aizdomīgu miklumu.

- Mans dēls bija gluži tāds pats. Arī viņam piemita šis vienīgais skaidrais nākotnes redzējums - kļūt par policistu. Viņi ļāva manam zēnam noasiņot, ļāva nomirt. Un kā vārdā? Gluži vienkārši naudas dēļ. Tas plosa manu sirdi, - Klūnijs stāstīja.

- Viņi jau par to ir samaksājuši, seržant. Es neapgalvošu, ka tas, ko jūs darījāt, bija labi, gluži tāpat nezinu arī to, kādu spriedumu galu galā izpelnīsies jūsu rīcība. Tomēr viņi jau ir samaksājuši par to, ko nodarīja jūsu zēnam un savai policista zīmotnei. Ari Rikers samaksās. Es to apzvēru šeit, pie laba un godīga policista atdusas vietas.Viņš samaksās par to, ka padarīja viņus par marionetēm. Ari jūs tāds bijāt. Savu mērķu labad Rikers nevilcinājās izmantot jūsu mīlestību pret dēlu, jūsu sēras un lepnumu. Vai jūs pieļausiet, ka viņa griba līdz šim brīdim vada jūs kā raustāmu lelli? Vai jūs apkaunosiet sevi un savu dēlu, ļaudams Rikeram uzvarēt?

- Bet ko man darīt? - Viņa vaigi bija slapji no asarām. - Esmu pazudis.

- Jūs varat rīkoties tā, kā būtu vēlējies Tāds, proti, nevairīdamies uzņemties atbildību.

- Esmu apkaunots, - Klūnijs čukstēja. - Man likās, ka, pabeidzis visu, izjutīšu prieku un atbrīvotību, bet izjūtu vienīgi apkaunojumu.

- Jūsu spēkos ir vērst kaut ko par labu, izdzēst vismaz daļu šā apkaunojuma. Jūs varat nākt man līdzi, seržant. Izturēties kā īstam policistam klājas un nākt man līdzi.

- Nāve vai cietums. - Viņš atkal pacēla skatienu. - Grūta izvēle.

- Pat ļoti. Tomēr grūtāk būs dzīvot, seržant, mēģinot līdzsvarot svaru kausus. Ļaujiet, lai tiesībaizsardzības sistēma izvērtē jūsu nodarījumu. Mēs taču vienmēr esam ticējuši šai sistēmai - jau kopš tā brīža, kad saņēmām savas policista zīmotnes. Seržant, es lūdzu jūs nekļūt par vienu no sejām, kas man rādās sapnī.

Viņš nolieca galvu un šūpojās uz priekšu un atpakaļ, ļaudams, lai asaras krīt uz kapa noliktajos ziedos. Tad pastiepa roku pār kopiņu un cieši satvēra Evas plaukstu. Tā viņi sēdēja labu laiku, līdz elsas pamazām aprima.

Paliecies uz priekšu, Klūnijs piekļāva lūpas baltajam krustam.

- Es ilgojos pēc viņa. Katru mīļu dienu. - Tad nopūzdamies pastiepa ieroci Evai. - jūs doši vien vēlaties konfiscēt šo.

- Pateicos! - Eva piecēlās kājās un pagaidīja, līdz pieceļas arī viņš.

Noslaucījis seju piedurknē, Klūnijs dziļi ievilka elpu.

- Es gribētu piezvanīt sievai.

- Viņa priecāsies. Seržant Klūnij, es nevēlos uzlikt jums rokudzelžus. Gribu, lai jūs dodat man vārdu, ka brīvprātīgi sekosiet manai palīdzei uz Centrālo iecirkni.

- Es jums dodu vārdu. Eva... jauks vārds. Esmu priecīgs, ka ieradāties tieši jūs. Es to neaizmirsīšu. Ir pavasaris, - viņš piebilda, kopā ar Evu kāpdams lēzenajā uzkalnā. - Ceru, ka jums iznāks laiks papriecāties par pavasari. Ziemas atnāk pārlieku ātri un ir pārlieku garas. - Klūnijs apstājās pakalna virsotnē, kur gaidīja Rorks un Pībodija. - Runājot par mirušajiem, kas nāk pie jums sapņos... Vai jums nav ienācis prātā, ka viņi ierodas, lai pateiktos?

- Nē, nekad neesmu par to iedomājusies. Seržant, policiste Pībodija pavadīs jūs uz patruļmašīnu. Policiste, seržants Klūnijs padodas policijai.

- Jā, leitnante. Seržant, lūdzu, sekojiet man!

Noraugoties viņiem pakal, Eva ielika Klūnija ieroci kabatā.

- Man likās, ka es viņu zaudēšu.

- Nē, viņš bija tavā varā, tiklīdz tu biji apsēdusies.

-- Var jau būt. - Eva nopūtās. - Sasodīts, daudz vieglāk ir uzlikt aizturētajam zābaku uz rīkles. Viņš mani aizkustināja ne pa jokam.

- Jā. Un tu viņu arī. - Notupies Rorks sasmīdināja Evu, paraudams uz augšu viņas bikšu staru un ievietodams atpakaļ potītes makstī rezerves ieroci. - Mūsu versija par Pelnrušķītes kristāla kurpīti.

Smiekliem piemita brīnumaina vara dziedēt sāpošu sirdi.

- Skaistais princi, droši vien pieklātos lūgt, lai tu ved mani uz balli, bet varbūt tomēr tu varētu aizraut mani uz darbu?

- Ar lielāko prieku!

Sadevušies rokās, viņi pagāja garām jaunam kociņam, kura zaros rotājās maigs, pavasarīgs zaļums, un pameta aiz muguras mirušo valstību.

Nora Robertsa J. D. Robb

TRĪSDESMIT GRAŠI

Redaktore Sarmīte Paegle Korektore Marita Freija Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 25197429.

Content

Robertsa Nora Trīsdesmit graši

PIRMĀ NODAĻA

otrā NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA