Robertsa Nora

Trīs likteņa dievietes

Nora Robertsa

Trīs likteņa dievietes

Veltīts Danam un Steisijai: lai jūsu dzīves audumu caurvij rožaini mīlas pavedieni, purpursārta mīlas kvēle, rāmi zili sapratnes un miera toņi un sudrabainas humora dzirkstis.

Pirmā daļa. Vērpšana

Ak, cik gan sarežģītus tīklus vijam,

Kad krāpt un melot tikai mācāmies!

Valters Skots

Pirmā nodaļa

1915. gada 7. maijs

Laimīgā neziņā par to, ka pēc divdesmit trim minūtēm viņš jau būs miris, Henrijs V. Vailijs iztēlojās, kā iekniebj tieši acu priekšā esošās jaunās blondīnes kārdinoši apaļajā sēžamvietā. Tā bija pavisam nekaitīga fantāzija, kas nekādā ziņā neaizvainoja ne blondīni, ne Henrija sievu, toties lieliski uzlaboja viņa omu.

Apsedzis tuklos ceļgalus ar segu un piepildījis dūšīgo vēderu ar vēlu un bagātīgu maltīti, viņš sēdēja, elpodams spirgto jūras gaisu, līdzās savai sievai Edītei, kuras pēcpuse lai Dievs viņu svētī! bija plakana kā pankūka, un pie jaukas “Ear! Grey” tējas tases mieloja acis pie blondīnes apaļumiem.

Henrijs drukns vīrs ar skaļiem smiekliem, liels sieviešu skaistuma cienītājs nepapūlējās izkustēties, lai kopā ar citiem pasažieriem pie klāja margām vērotu tālumā vīdošo Īrijas krastu. Viņš bija to redzējis iepriekš un pieņēma, ka arī nākotnē būs daudz izdevību to redzēt atkal, ja vien būs vēlēšanās.

Lai gan jāpiebilst, ka visa šī jūsmošana par klintīm un zāli viņam bija neatminama mīkla. Henrijs bija zvērināts pilsētnieks, kuram vislabāk patika tērauda un betona pamatīgums. Turklāt tieši šajā brīdī viņu daudz vairāk nekā ainava interesēja smalkie šokolādes cepumi, kas tika pasniegti kopā ar tēju.

Sevišķi tad, kad blondīne bija aizgājusi.

Lai gan Edīte centās atturēt vīru no pārmērīgas rijības, viņš ar patiesu baudu notiesāja trīs cepumus. Edīte, būdama uzticīga saviem principiem, atturējās. Žēl gan, ka viņa liedza sev šo nelielo prieciņu savas dzīves pēdējos mirkļos, bet viņa nomirs tāpat, kā dzīvojusi raizēdamās par vīra lieko svaru un norausdama drupatas, ko viņš bija nevērīgi izkaisījis uz krekla krūtežas.

Savukārt Henrijs bija cilvēks, kurš uzskatīja, ka dzīve ir jābauda. Galu galā kāda jēga no bagātības, ja nevar izjust dzīves jaukumus? Viņš bija piedzīvojis gan nabadzību, gan izsalkumu. Bagātība un pilns vēders bija daudz labāki.

Viņš nekad nebija bijis daiļš no vaiga, taču, ja vīrietim ir nauda, viņu dēvē par staltu, nevis resnu, un interesantu, nevis neizskatīgu. Henrijam patika šis aplamais novērtējums.

Īsi pirms trijiem pēcpusdienā šajā mirdzošajā maija dienā vējš glāstīja viņa dīvaino, nelielo ogļmelno parūku, iedvešot tuklajos vaigos apmierinātu sārtumu. Kabatā viņam bija zelta pulkstenis, bet kravati rotāja adata ar rubīnu. Edīte, kārna kā vista, bija uzcirtusies vislepnākajā Parīzes modes tērpā. Henrija vērtība bija gandrīz trīs miljoni. Tas nebija gluži tik daudz kā Alfrēdam Vanderbiltam, kurš arī šķērsoja okeānu, taču pietiekami, lai Henrijs būtu apmierināts. Pietiekami viņš lepni nodomāja, apsvērdams, vai ēst ceturto cepumu, lai samaksātu par pirmās klases apartamentiem šajā peldošajā pilī. Pietiekami, lai parūpētos par bērnu vislabāko izglītošanu un tas pats tiktu nodrošināts arī viņa mazbērniem.

Henrijs iztēlojās, ka viņam pirmā klase bija vēl svarīgāka nekā Vanderbiltam. Galu galā Alfrēdam nekad nebija vajadzējis samierināties ar otro.

Pa ausu galam viņš dzirdēja sievas pļāpāšanu par to, ko viņi darīs, nokļuvuši Anglijā. Jā, viņi ies ciemos un paši uzņems viesus. Viņš nepavadīs visu laiku kopā ar saviem darījumu partneriem vai kapitāla medībās savam uzņēmumam.

Viņš mierināja Edīti, apsolīdams sev raksturīgajā labsirdībā un arī tāpēc, ka gandrīz četrdesmit laulībā nodzīvoto gadu laikā bija viņu ļoti iemīļojis, ka parūpēsies, lai viņai šajā ārzemēs pavadītajā laikā nebūtu garlaicīgi.

Taču viņam bija pašam savi plāni, un šis svarīgais mērķis arī bija viņu okeāna kuģojuma vienīgais iemesls.

Ja Henrija rīcībā esošā informācija bija pareiza, viņš drīz iegādāsies otro likteņa dievieti. Šī mazā sudraba statuete bija mērķis viņa meklējumos, ko viņš bija uzsācis kopš slavenās trijotnes pirmās figūriņas iegādes brīža.

Viņš jau bija izmetis makšķeri ari trešās dievietes virzienā un vilks to krastā, tiklīdz otrā statuete būs nokļuvusi viņa īpašumā. Kad viņa rokās būs visas trīs, tad tā tiešām būs pirmā klase.

Tad neviens nevarēs pārspēt "Wyley Antiques”.

Personisks un profesionāls gandarījums, viņš iztēlojās. Tas viss tikai triju mazu sudraba sieviešu pēc, kuras arī katra atsevišķi maksā krietnu naudiņu. Bet visām kopā to vērtība nav iedomājama. Varbūt uz kādu laiku viņš tās aizdos Metropolitēna muzejam. Jā, šī doma viņam patika.

TRĪS LIKTEŅA DIEVIETES No Henrija V. Vailija privātkolekcijas

Edīte varēs dabūt jaunas cepures, viņš nodomāja, viesības un pēcpusdienas promenādes. Bet viņš būs ieguvis savas dzīves lielāko dārgumu.

Apmierināti nopūties, Henrijs atlaidās krēslā, lai baudītu savu pēdējo tasi “Eari Grey".

Fēlikss Grīnfīlds bija zaglis. Viņš par to nedz kaunējās, nedz lepojās ar to. Tāds viņš gluži vienkārši bija un vienmēr bija bijis. Un, tāpat kā Henrijs Vailijs domāja, ka viņam būs vēl citas iespējas vērot Īrijas krastus, arī Fēlikss pieņēma, ka paliks zaglis vēl daudzus gadus.

Viņš savu darbu pieprata labi ne gluži izcili, to viņš pats atzina pirmais, bet gana labi, lai nodrošinātu sev iztiku. Gana labi viņš nodomāja, aši virzīdamies pa pirmās klases gaiteņiem, tērpies zagtā stjuarta formas tērpā, lai sagādātu naudu trešās klases biļetei atpakaļ uz Angliju.

Ņujorkā viņa darbalaukā sāka iet mazliet par karstu, kad pēc kādas neveiksmīgas laupīšanas viņam uz papēžiem bija sākuši mīt kruķi. Turklāt tā nebija viņa vaina, vismaz ne pilnībā. Viņa vienīgā kļūda bija tāda, ka viņš bija pārkāpis pats savu pirmo noteikumu un iesaistījis šajā darbiņā līdzdalībnieku.

Nepareiza izvēle, jo viņa īslaicīgais kolēģis bija pārkāpis vēl vienu pamatnoteikumu. Nedrīkst zagt neko tādu, ko nevar ātri un neuzkrītoši realizēt. Alkatība bija aptumšojusi vecā Monka Divpintes prātu, Fēlikss skumji nopūtās, ieiedams Vailija luksusa kajītē. Kur gan tam muļķim bija prāts, aiztiekot ar savām netīrajām rokām briljantu un safīru kaklarotu? Un pēc tam kā galīgam iesācējam piedzeroties kā lopam kā parasti no divām pintēm gaišalus un sākot ar to lielīties?

Nu ko, tagad Divpinte varēs lielīties cietumā, lai gan tur nebūs alus, kas atraisītu viņa stulbo mēli. Taču šis maitas gabals bija izmuldējies kā īsts nodevējs un izpaudis policijai Fēliksa vārdu.

Tāpēc vislabāk šķita doties skaistā okeāna ceļojumā, un kur gan varētu vēl labāk paslēpties kā uz kuģa, kas ir tik milzīgs kā sasodīta pilsēta?

Viņš gan bija mazliet noraizējies par karu, kas plosījās Eiropā, un baumas, ka vācieši sirojot pa jūrām, bija viņu mazliet nobiedējušas. Taču tie bija tik tāli un neskaidri draudi. Ņujorkas policija un izredzes pavadīt ilgus gadus aiz restēm bija daudz personiskākas un tūlītējas briesmas.

Lai kā tas būtu, viņš neticēja, ka tik lepns kuģis kā “Lusitania" dotos jūrā, ja pastāvētu kāds reāls drauds. Taču ne jau ar visiem šiem bagātajiem pasažieriem. Galu galā tas taču bija civilais kuģis, un Fēlikss bija pārliecināts, ka vāciešiem ir daudz kas labāks, ko darīt, nekā apdraudēt civilu kuģi, vēl jo vairāk tāpēc, ka pasažieru vidū ir tik daudz Amerikas pilsoņu.

Viņam tiešām bija paveicies, ka izdevās dabūt biļeti un paslēpties pasažieru bara vidū, kad kruķi jau bija pāris soļu aiz muguras un strauji tuvojās.

Taču viņam nācās doties ceļā steigšus un izdot par biļeti gandrīz visus savus ietaupījumus.

Tiesa gan, netrūka arī izdevību kādu tiesu no tiem atpelnīt un kādu nieku iedzīvoties uz šāda lepna, smalka kuģa, kas pilns ar tik lepniem un smalkiem ļaudīm.

Vislabāk ņemt skaidru naudu, jo tā nekad nevar būt aizdomīgā lielumā vai aizdomīgā krāsā.

Iegājis luksusa kajītē, Grīnfīlds klusu iesvilpās. Iedomājies tikai, viņš brīnījās, uz mirkli aizsapņodamies. Iedomājies tikai, kā būtu ceļot šādā greznībā.

Viņam bija mazāka sajēga par arhitektūru un interjera stiliem nekā blusai par tā suņa šķirni, kuram tikko iekodusi. Taču viņš zināja, ka šis nu bija kas izcils.

Viesistaba bija lielāka nekā viss viņa trešās klases miteklis, bet guļamistaba pārspēja vispārdrošākos sapņus.

Ļaudis, kuri gulēja šeit, nevarēja pat iedomāties trešās klases šaurību, tumšos kaktus un smakas. Fēlikss neņēma ļaunā šo nevienlīdzību. Galu galā ja nebūtu bagātnieku, kas dzīvo grezni, viņam nebūtu ko apzagt, vai nav tiesa?

Taču viņš nedrīkstēja zaudēt laiku brīnīdamies un sapņodams. Rija jau bez dažām minūtēm trīs, un, ja Vailiji paliks uzticīgi saviem paradumiem, sieviete drīz atklīdīs šurp, lai atlaistos pēcpusdienas snaudā.

Viņam bija veiklas rokas, un, meklēdams naudu, viņš centās pēc iespējas neko neizjaukt. Lielo piķi, viņš gudroja, šie noteikti atstājuši glabāšanā pie vecākā stjuarta. Taču smalkām dāmām un kungiem patīk turēt vienmēr pa ķērienam kādu banknošu žūksni, lai būtu ar ko padižoties.

Viņš atrada jau sagatavotu aploksni ar uzrakstu “Stjuartam", plati smaidīdams, atplēsa to un atrada čaukstošas dolāru zīmes, kas paredzētas dāsnai dzeramnaudai. Viņš iebāza tās aizlienētā formas tērpa bikšu kabatā.

Desmit minūšu laikā Fēlikss bija atradis un pievācis gandrīz simt piecdesmit dolāru un pāri glītu granātu auskaru, kas bija nevērīgi atstāti zīda vakara somiņā.

Dārglietu lādītes ne sievietes, ne vīrieša viņš neaiztika. Tā būtu uzprasīšanās pēc nepatikšanām. Taču, rūpīgi iztaustot zeķu un apakšbikšu krājumus, viņa pirksti atdūrās pret cietu priekšmetu, kas bija ietīts samta audumā.

Savilcis lūpas urskulī, Fēlikss nespēja pretoties ziņkārei un attina audumu.

Viņš neko nesaprata no mākslas, taču pazina tīru sudrabu, kad varēja to aptaustīt. Šī dāma jo tā bija sievietes figūriņa bija tik maza, ka ietilpa viņa plaukstā. Viņa turēja rokā tādu kā vārpstiņu, vismaz viņam tā šķita, un bija ģērbusies senlaicīgā tērpā.

Viņai bija glīta seja un augums. Pievilcīga, Fēliksam bija jāatzīst, lai gan, pēc viņa gaumes, mazliet par vēsu un gudru.

Viņam labāk patika dumjāki un laipnīgāki sievišķi.

Kopā ar statueti bija ietīta papīra lapiņa ar vārdu un adresi, un rokrakstā uzšņāptu piezīmi: Sazināties jautājumā par otro likteņa dievieti.

Fēlikss brīdi apdomāja un aiz pieraduma iegaumēja zīmītes saturu. Kad viņš nokļūs Londonā, varbūt būs iespēja labam ķērienam.

Viņš gribēja atkal ievīstīt figūriņu, lai atliktu vietā, taču nespēja izkustēties un tikai grozīja un grozīja to rokās. Visas savas ilgās zagļa karjeras laikā viņš ne reizi nebija atļāvies kādu apskaust vai iekārot kaut ko un gribēt to sev.

Viss, ko viņš ņēma, bija tikai līdzeklis mērķa sasniegšanai un nekas vairāk. Bet nu pēkšņi Fēlikss Grīnfīlds, bijušais Elles ķēķa iemītnieks, kas bija ceļā uz Londonas šķērsieliņām un īres namiem, stāvēja lepnā kuģa greznajā kajītē, kur aiz loga bija saredzams Īrijas krasts, un vēlējās mazo sudraba sievieti sev.

Viņa bija tik… skaista. Un tik ērti iegūla plaukstā, sudrabam pamazām sasilstot viņa rokā. Tāds mazs nieciņš… Kam gan viņas pietrūks?

“Neesi muļķis,” viņš murmināja, ietīdams figūriņu samtā. “Paņem naudu, vecīt, un tinies.”

Pirms viņš paspēja atlikt statueti atpakaļ, atskanēja, kā viņam šķita, pērkona dārds. Grīda zem kājām nodrebēja. Gandrīz zaudējis līdzsvaru, kuģim sašūpojoties uz sāniem, viņš tenterēja uz durvju pusi, joprojām turēdams rokā samtā ietīto figūriņu.

Nedomādams viņš iebāza to bikšu kabatā un izgāzās pa durvīm, kad grīda viņam aiz muguras pacēlās.

Tagad bija dzirdams troksnis, ne vairs kā pērkondārds, bet gan kā milzu vesera sitieni no debesīm, kas dragāja kuģi.

Fēlikss nāves bailēs metās bēgt.

Bēgdams viņš nokļuva īstā ellē.

Kuģa priekšgals strauji iegrima, un viņš sāka ripot lejup pa gaiteni kā metamais kauliņš traukā. Bija dzirdami izsaucieni un soļu dimdoņa. Viņš sajuta mutē asins garšu, un pēc mirkļa viss satumsa.

Viņa pirmā neprātīgā doma bija: aisbergs! atceroties dižā “Titānika” baismīgo likteni. Taču skaidrs, ka gaišā dienas laikā, maijā, tik tuvu Īrijas krastam nekas tāds nebija iespējams.

Par vāciešiem viņš pat neiedomājās. Arī par karu viņš pat neiedomājās.

Viņš uzrausās kājās, piķa melnajā gaiteņa tumsā atsizdamies pret sienu, klupdams pats pār savām kājām un kāpņu pakāpieniem, un izmetās uz klāja kopā ar ļaužu pūli. Ūdenī jau tika nolaistas glābšanas laivas, un skanēja šausmu kliedzieni, mijoties ar skaļām pavēlēm sievietēm un bērniem kāpt laivās.

Cik ļauni tas bija? Fēlikss izmisīgi gudroja. Cik ļauni tas varēja būt, ja tālumā bija redzama krasta zaļā līnija? Taču, kamēr viņš centās nomierināties, kuģis atkal sasvērās, un viena no nolaistajām glābšanas laivām apgāzās. Tās pasažieri kliegdami sakrita jūrā.

Viņš redzēja seju jūkli citas savainotas, citas applaucētas, citas šausmu pārņemtas. Uz klāja bija lūžņu kaudzes, zem kurām bija iesprostoti pasažieri asiņojoši, kliedzoši. Daži no viņiem, Fēlikss, no šausmām apstulbis, secināja, nekad vairs nespēs kliegt.

Tad viņš uz šā lepnā kuģa brūkošā klāja saoda ko tādu, ko bieži bija nācies just Elles ķēķī.

Viņš saoda nāvi.

Sievietes, cieši apkampušas bērnus un zīdaiņus, raudāja vai lūdza Dievu. Vīrieši panikā skrēja vai izmisīgi pūlējās izvilkt ievainotos no atlūzu kaudzēm.

Visā šajā haosā rosījās stjuarti un stjuartes, nesatricināmā mierā izdalīdami glābšanas vestes. It kā pasniegdami tēju, Fēlikss iedomājās, bet tad kāds skrēja viņam tieši garām.

“Kusties, puis! Dari savu darbu! Glāb pasažierus!”

Tikai pēc pilnīgas neizpratnes mirkļa Fēlikss aptvēra, ka viņam mu

gurā joprojām ir zagtais stjuarta formas tērps. Un vēl pēc mirkļa viņš saprata, isti saprata, ka kuģis grimst.

Velns parāvis, viņš nodomāja, stāvēdams kliedzienu un lūgšanu jūklī. Mēs ejam bojā.

No ūdens skanēja kliedzieni, izmisīgi saucieni pēc palīdzības. Fēlikss izlauzās līdz margām un, paraudzījies lejā, redzēja cilvēku ķermeņus peldot, neveikli cīnoties atlūzām pilnajā ūdenī. Cilvēki slīka.

Viņš redzēja, kā tika nolaista ūdenī vēl viena glābšanas laiva, iedomājās, vai varētu kaut kā mēģināt ielēkt tajā un izglābties. Viņš pūlējās uzrausties mazliet augstāk, vienīgais, par ko viņš spēja domāt, bija atrast stabilāku pamatu. Noturēties kājās, līdz izdosies ielēkt laivā un izglābties.

Viņš redzēja, kā labi ģērbies vīrietis novelk savu glābšanas vesti un uzvelk to raudošai sievietei.

Tātad bagātie var būt varoņi, viņš nodomāja. Viņi to var atļauties. Viņš gan labāk paliks dzīvs.

Klājs atkal sasvērās, aizslidinot Fēliksu kopā ar neskaitāmiem citiem nelaimīgajiem tuvāk jūras rīklei. Viņš aši pastiepa roku, pamanījās ar veiklajiem zagļa pirkstiem iekrampēties margās un noturēties. Bet viņa brīvā roka, it kā uz burvju mājienu, satvēra garām slīdošu glābšanas vesti.

Murminādams neprātīgas pateicības lūgšanas, viņš sāka stīvēt to mugurā. Tā ir zīme, viņš nodomāja, sirdij neprātīgi dauzoties un skatienam satumstot, Dieva zīme, ka viņam lemts palikt dzīvam.

Trīcošiem pirkstiem darbodamies ar vesti, viņš ieraudzīja kādu sievieti, kas bija iespiesta starp apgāztiem atpūtas krēsliem. Un bērnu viņai pie krūtīm piespiestā bērna mazo eņģeļa sejiņu. Viņa neraudāja. Nekliedza. Tikai turēja rokās mazo zēnu un šūpoja, it kā ieaijājot diendusā.

“Svētā Dievmāte Marija.” Un, lādēdams sevi par muļķi, Fēlikss sāka rāpot pa pielūžņoto klāju. Viņš vilka un stūma krēslus, kas bija sakrituši virsū sievietei.

“Man ir savainota kāja." Viņa turpināja glāstīt zēna matus, gredzeniem viņas pirkstos mirdzot spožajā pavasara saulē. Lai gan sievietes balss bija mierīga, acis bija ieplestas, sāpju un šoka aizmiglotas, un tajās atspoguļojās šausmas, kādas Fēlikss juta sažņaudzamies arī savās krūtīs.

“Es laikam nevarēšu paiet. Vai jūs paņemsiet manu bērnu? Lūdzu, aiznesiet manu bērniņu uz laivu. Parūpējieties, lai viņš izglābjas.”

Viņam bija tikai mirklis, viens sirdspuksts, lai izlemtu. Un, pasaulei visapkārt vāroties kā elles katlam, bērns pasmaidīja.

“Uzvelciet šo, kundzīt, un neizlaidiet mazo no rokām."

“Uzvilksim to manam dēlam.”

“Viņam tā ir par lielu. Tā viņam nepalīdzēs.”

“Es zaudēju vīru.” Viņa runāja tik skaidri un savaldīgi, un, lai gan viņas acis bija stiklainas, tās raudzījās tieši Fēliksa acīs, kamēr viņš palīdzēja tai uzvilkt glābšanas vesti. “Viņš pārkrita pār bortu. Baidos, ka viņš ir miris.”

“Bet jūs tak neesat, vai ne? Un arī puika ir dzīvs.” Caur nāves un panikas dvaku viņš juta bērna smaržu talka pūderi, bērnišķību, nevainīgumu. “Kā viņu sauc?”

“Kā sauc? Viņš ir Stīvens. Stīvens Edvards Kaningems Trešais.”

“Nu tad vedīsim jūs un Stīvenu Edvardu Kaningemu Trešo uz glābšanas laivu.”

“Mēs grimstam.”

“Tā nu ir tīra patiesība.” Viņš vilka sievieti, mēģinādams vēlreiz nokļūt līdz kuģa augstākajam bortam.

Viņš rāpoja, lauzās uz priekšu pa slapjo, sasvērušos klāju.

“Turies cieši pie māmiņas, Stīven,” viņš dzirdēja sievieti sakām. Tad viņa rāpoja un lauzās uz priekšu kopā ar Fēliksu, šausmām visapkārt pieņemoties spēkā.

“Tikai nebaidies,” sieviete drošināja bērnu, bet viņas elpa no piepūles aizrāvās. Viņas kuplie svārki bija ūdens piemirkuši, un asinis aptraipīja mirdzošos dārgakmeņus uz pirkstiem. “Tev jābūt drosmīgam. Turies cieši pie māmiņas, lai kas arī notiktu.”

Viņš redzēja, kā zēns, ne vairāk kā trīs gadiņus vecs, bija apķēries mātei ap kaklu kā pērtiķēns. Tā skatīdamies viņai sejā, Fēlikss nodomāja, lauzdamies vēl collu uz augšu, it kā tajā būtu ierakstītas atbildes uz visiem pasaules jautājumiem.

No klāja virs galvas viņiem virsū gāzās atpūtas krēsli, galdi un Dievs zina kas vēl. Viņš pavilka sievieti vēl vienu collu, vēl vienu, tad par veselu pēdu.

“Vēl tikai mazliet,” viņš izdvesa, pats nezinādams, vai tiešām tā ir.

Kaut kas viņam smagi iesita pa muguru. Un viņa roka palaida vaļā sievieti.

“Kundzīt!” viņš iekliedzās, akli grāba, bet satvēra tikai viņas smalkās zīda kleitas piedurkni. Kad tā noplīsa, viņš bezpalīdzīgi noraudzījās uz sievieti.

“Lai Dievs jūs svētī,” viņa izdvesa un, abām rokām cieši apkampusi dēlu, pārkrita pāri pasaules malai bezdibenī.

Viņš tikko paspēja nolamāties, kad klājs atkal sasvērās un viņš ielidoja ūdeni sievietei nopakaļ.

Viņam aizrāvās elpa no aukstuma saltā, nežēlīgā aukstuma. Neko neredzēdams, no šoka sastingdams, viņš sāka mežonīgi ķepuroties, kārpīdamies uz ūdens virsmu, tāpat kā bija kārpījies uz klāja. Izlauzies virs ūdens, alkatīgi ievilcis pirmo gaisa malku, viņš atklāja, ka nokļuvis vēl drausmīgākā ellē, nekā būtu spējis iedomāties.

Visapkārt viņam bija miroņi. Viņš bija iespiests virs ūdens peldošu līķbālu seju saliņas vidū, apkārt skanēja slīcēju kliedzieni. Ūdens bija pilns ar dēļiem un krēsliem, sadauzītām glābšanas laivām un kastēm.

Tālāk skats bija vēl briesmīgāks. Joprojām saules apmirdzētajā ūdenī peldēja simtiem līķu. Atbrīvojot kuņģi no jūras ūdens, viņš neveikli kārpījās uz pusnogrimušas glābšanas laivas pusi.

Sacēlās viegli viļņi un izjauca “saliņu”, izplatot nāvi pa jūru, un nesa Fēliksu ar nežēlīgu tvērienu projām no laivas.

Lepnais kuģis peldošā pils grima viņa acu priekšā. No tā bortiem kā nekam nederīgas rotaļlietas karājās glābšanas laivas. Viņu pārsteidza tas, ka uz klājiem vēl atradās cilvēki. Daži bija nometušies ceļos, bet citi panikā pūlējās bēgt no nenovēršamā likteņa.

Sastindzis viņš vēroja vēl dažus cilvēkus kā lelles iekrītam jūrā. Milzīgie melnie dūmeņi noliecās lejā ūdenī, kur viņš turējās pie salauztas kastes.

Kad šie dūmeņi pieskārās ūdens virsmai, ūdens gāzās tajos iekšā, raujot līdzi cilvēkus.

Tikai ne lā, viņš nodomāja, izmisīgi iroties. Cilvēks nedrīkst tā nomirt. Taču straume pavilka viņu zem ūdens, ievilka piltuvē. Ūdens apkārt mutuļoja kā vāroties, kamēr viņš cīnījās par dzīvību. Viņš aizrijās, sajuta sāls, eļļas un dūmu garšu. Un, atsizdamies pret sienu, aptvēra, ka ir sagūstīts vienā no dūmeņiem un tur arī nomirs kā žurka aizsprostotā dūmvadā.

Kliedzienam laužoties no krūtīm, viņš atcerējās sievieti un zēnu. Tā kā viņš uzskatīja, ka nav vairs jēgas lūgt par savu dzīvību, viņš sūtīja, kā pats domāja, savu pēdējo lūgsnu Dievam, kaut viņi izglābtos.

Vēlāk viņam šķita, it kā viņu būtu satvērušas milzu rokas un izrāvušas brīvībā. Kad dūmeņi nogrima, viņš tika izsviests, izlidojot kopā ar netīru sodrēju šalti.

Sāpēm plosot visu ķermeni, viņš apkampa garām peldošu dēli un ar ķermeņa augšējo daļu uzgūlās uz tā. Piekļāva vaigu koka virsmai, dziļi ieelpoja un klusu apraudājās.

Viņš redzēja, ka “Lusilmia" bija pazudusi.

Ūdens klajums, kur kuģis tikko bija peldējis, mutuļoja, plosījās un izvirda dūmus. Izvirda cilvēku ķermeņus, viņš trulās šausmās vēroja. Pirms īsa brīža arī viņš bija to vidū. Taču liktenis bija viņu saudzējis.

Kamēr viņš noraudzījās, kamēr pūlējās nedzirdēt kliedzienus un nesajukt prātā, ūdens kļuva rāms kā spoguļa virsma. Ar pēdējiem spēkiem viņš uzrausās uz dēļa. Viņš dzirdēja griezīgos kaiju ķērcienus un ūdenī kopā ar viņu peldošo vai slīkstošo cilvēku šņukstošās lūgsnas vai žēlabainos kliedzienus.

Laikam nosalšu līdz nāvei, viņš nodomāja, te zaudējot, te atgūstot samaņu. Taču arī tas ir labāk nekā noslīkt.

Aukstums viņu arī atmodināja no nemaņas. Viņa ķermenis drebēja no aukstuma, un katra viegla vēja pūsma sagādāja neizturamas ciešanas. Tikko uzdrošinādamies pakustēties, viņš pavilka piemirkušo un saplēsto stjuarta žaketi. Skaudrās sāpes izraisīja vēderā nelabuma vilni. Viņš pārvilka ar trīcošu roku pār seju un ieraudzīja, ka tā ir slapja no asinīm, nevis no ūdens.

Viņš vārgi un neprātīgi iesmējās. Kā tad īsti būs nosals vai noasiņos līdz nāvei? Varbūt tomēr labāk būtu bijis noslīkt. Tagad jau viss būtu cauri. Viņš lēni novilka žaketi laikam ievainots plecs, viņš izklaidīgi nodomāja un noslaucīja ar formastērpa skrandām no sejas asinis.

Kliedzieni bija pieklusuši. Vēl bija dzirdami daži vārgi saucieni, vaidi un lūgšanas, liet vairākums pasažieru, kas bija tikuši tikpat tālu kā viņš, bija miruši. Un klusēja.

Viņš redzēja kādu ķermeni peldam garām. Tikai pēc brīža viņš pazina tā seju, jo tā bija mironīgi bāla un klāta ar brūcēm, kurās vairs nebija asiņu.

Vailijs. Žēlīgais Dievs!

Pirmoreiz kopš šā murga sākuma viņš sataustīja kabatā paslēpto smagumu. Sajuta priekšmetu, ko bija nozadzis cilvēkam, kurš tagad neko neredzošām zilām acīm vērās debesīs.

“Jums to vairs nevajadzēs," zobiem klabot, Fēlikss izdvesa, “taču zvēru pie Dieva, ja varētu sākt visu no gala, es nebūtu jūs apzadzis jūsu dzīves pēdējos mirkļos. Tā jau sanāk gandrīz vai kapu aplaupīšana.”

Senaizmirstās atmiņās par reliģiozu audzināšanu viņš salika rokas lūgšanā.

“Ja es šodien nomiršu, tad atvainošos jums, ja vien būsim nokļuvuši vienā vārtu pusē. Bet, ja palikšu dzīvs, tad zvēru, ka centīšos laboties. Nav jēgas teikt, ka tas man noteikti izdosies, taču no visas tiesas pacentīšos sākt jaunu dzīvi.”

Viņš atkal zaudēja samaņu un pamodās no motora trokšņa. Apstulbis, bezspēcīgs, viņš ar pūlēm pacēla galvu. Neskaidri saskatīja laivu un cauri dunoņai ausīs sadzirdēja vīriešu balsis un saucienus.

Viņš mēģināja kliegt, taču izlauzās vienīgi rejošs klepus.

“Es esmu dzīvs." Viņa balss bija tikai vārgs ķērkstiens, kas izgaisa vēja brāzmā. “Es vēl esmu dzīvs.”

Viņš nejuta rokas, kuras uzvilka viņu uz zvejas tralera “Dan O’Connell” klāja. Viņš bija nemaņā no aukstuma un sāpēm, kad viņu ietina segā un ielēja mutē karstu tēju. Savas glābšanas mirkli viņš neatcerēsies un nekad ari neuzzinās to vīru vārdus, kuru rokas viņu nogādāja drošībā. Viņš neapzinājās neko līdz brīdim, kad, gandrīz veselu diennakti pēc torpēdas trāpījuma kuģim, pamodās šaurā gultā mazā, saules gaismas pielietā istabiņā.

Viņš nekad neaizmirsīs pirmo, ko ieraudzīja, skatienam noskaidrojoties.

Viņa bijā jauna un glīta, ar dūmakaini zilām acīm un zeltainiem vasaras raibumiem uz mazā deguntiņa un apaļajiem vaigiem. Gaišie mati bija sasprausti uz augšu tādā kā mezglā, kas grasījās izjukt. Uzmetot viņam skatienu, viņas lūpu kaktiņi izliecās uz augšu, un viņa aši piecēlās no krēsla, kur bija sēdējusi, lāpīdama zeķes.

“Jūs pamodāties. Varbūt šoreiz jums izdosies palikt pie samaņas.” Viņš dzirdēja īru akcentu viņas runā, juta, kā stipra roka paceļ viņa galvu. Un sajuta lavandas aromātu.

“Kas…” Viņš pārbijās pats no savas nedzīvās, ķērcošās balss skaņas. Viņa kakls šķita izsvilināts, galva piebāzta ar netīrām kokvilnas lupatām.

“Vispirms iedzeriet šo. Tās ir zāles, ko ārsts jums atstāja. Viņš teica, ka jums ir plaušu karsonis un pamatīgs pušums galvā, kam tika uzliktas šuves. Šķiet, arī plecs ir savainots. Tomēr pašu ļaunāko, jūs, ser, jau esat pārcietis, un mēs jums palīdzēsim atkal tikt uz kājām.”

“Kas…. notika? Kuģis…”

Glītās lūpas sakļāvās skarbā vaibstā.

“Nolādētie vācieši. Sašāva kuģi ar torpēdu no zemūdenes. Par to viņi degs elles ugunīs par visiem cilvēkiem, kurus nogalināja. Par nevainīgajiem bērniņiem, kurus nokāva.” Lai gan meitenei pār vaigu noritēja

asara, viņas roka, sniedzot zāles, nedrebēja. “Jums jāatpūšas. Jūsu izglābšanās ir īsts brīnums, jo vairāk nekā tūkstotis cilvēku ir gājuši bojā.”

"Tūks…" Sirdij šausmās sažņaudzoties, viņš satvēra meitenes roku. "Tūkstotis?"

“Vēl vairāk. Tagad jūs esat Kvīnstaunā, un jūsu dzīvībai vairs briesmas nedraud." Viņa piešķieba galvu. “Amerikānis, vai ne?"

Gandrīz taisnība, viņš secināja, jo nebija redzējis dzimtās Anglijas krastus vairāk nekā divpadsmit gadus.

“Jā. Man vajag…”

“Tēju,” viņa pārtrauca. “Un buljonu.” Viņa aizgāja pie durvīm un uzsauca: “Mamm! Viņš ir pamodies un laikam grib palikt nomodā." Viņa atskatījās. “Es tūlīt atnākšu un atnesīšu jums kaut ko siltu.”

“Lūdzu. Kas jūs esat?”

“Es?” Viņa atkal pasmaidīja tik burvīgi kā saulīte. “Es esmu Mega. Mega O’Reilija, un jūs atrodaties manu vecāku Patrika un Mērijas O’Reiliju mājās, kur droši varēsiet palikt, cik vien ilgi vajadzēs, līdz atlabsiet. Un kāds ir jūsu vārds, ser?”

“Grīnfīlds. Fēlikss Grīnfīlds.”

“Lai Dievs jūs svētī, Grīnfīlda kungs."

"Pagaidiet… Bija kāda sieviete ar mazu puisīti. Kaningemi.”

Viņas seju apēnoja žēlums.

“Tiek gatavoti saraksti. Kad varēšu, ievākšu ziņas jūsu vārdā. Tagad atpūtieties, un mēs jums atnesīsim tēju.”

Kad meitene izgāja, viņš pagrieza seju uz loga pusi, pretī saulei. Un ieraudzīja uz galda pie loga naudu,'kas bijusi viņam kabatā, granātu auskarus. Un arī mazo, spoži mirdzošo sudraba statueti.

Fēlikss smējās, līdz smiekli pārtapa asarās.

Viņš uzzināja, ka O’Reiliji ir zvejnieki. Patriks un abi viņa dēli piedalījās glābšanas darbos. Viņš iepazinās ar tiem un arī ar jaunāko māsu. Pirmajā dienā viņam bija grūti paturēt prātā šo cilvēku sejas. Izņemot Megu.

Lai atkal neiegrimtu nemaņā, viņš pieķērās meitenei, tāpat kā bija tvēries pie peldošā dēļa.

“Pastāstiet, ko jūs zināt,” viņš lūdzās.

“Jums būs smagi to dzirdēt, un man ir smagi par to runāt.” Viņa piegāja pie loga un paraudzījās uz dzimto ciematu, kur bija pavadījusi visus savus astoņpadsmit gadus. Izglābtie, tāpat kā Fēlikss, tika aprūpēti vies

nīcas istabās, kaimiņu mājās. Bet mirušie, lai Dievs mielo viņu dvēseles, bija noguldīti pagaidu morgos. Citus apglabās tepat, citus sūtīs uz mājām. Bet vēl citi uz mūžīgiem laikiem paliks jūras dzelmē.

“Kad es par to uzzināju," viņa stāstīja, “es gandrīz nespēju noticēt. Kā kas tāds varēja notikt? Traleri bija devušies zvejā, un tie tūlīt pat steidzās glābt cilvēkus. Arī no šejienes tika sūtītas laivas. Taču vairums glābēju nokļuva nelaimes vietā par vēlu un varēja tikai savākt mirušos. Ak, mīļais Dievs, es pati redzēju dažus izglābtos, kas bija nokļuvuši krastā. Sievietes un bērni, puskaili vīrieši, kas tikko spēja paiet. Daži raudāja, bet citi tikai stingi skatījās. Kā nomaldījušies. Stāsta, ka kuģis esot nogrimis nepilnu divdesmit minūšu laikā. Vai tā var būt?”

“Nezinu," Fēlikss nomurmināja un aizvēra acis.

Mega uzmeta viņam skatienu cerībā, ka viņam pietiks spēka uzklausīt pārējo.

“Daudzi ir miruši arī pēc nokļūšanas šeit. Pārāk smagi bijuši pārdzīvojumi un ievainojumi. Daži pavadījuši ūdenī vairākas stundas. Saraksti mainās tik ātri. Nevaru iedomāties, kādas bailes jāpārdzīvo viņu ģimenēm, gaidot ziņas. Un kādas bēdas tiem, kuri zina, ka viņu mīļie tuvinieki ir gājuši bojā tik briesmīgā nāvē. Jūs teicāt, ka no jums neviens negaidot ziņas."

“Nē. Neviens.”

Megija piegāja Fēliksam klāt. Viņa bija apkopusi viņa brūces, kopā ar viņu pārcietusi mokošos murgus. Bija pagājušas tikai trīs dienas, kopš vīrietis atradās viņas aprūpē, taču abiem tās šķita kā vesela mūžība.

“Jums nav jākaunas palikt šeit,” viņa klusi teica. “Nav jākaunas neiet uz bērēm. Jūs vēl ne tuvu neesat atlabis.”

“Man jāiet.” Viņš paraudzījās lejup uz aizlienētajām drēbēm. Tajās viņš jutās tik sīks un vārgs. Un dzīvs.

Klusums bija gandrīz nedabisks. Visi Kvīnstaunas veikali un tirgotavas tajā dienā bija slēgti. Pa ielām neskraidīja bērni, kaimiņi neapstājās, lai papļāpātu vai patenkotu. Šajā klusumā sasaucās pakalnā stāvošās Sv. Kolmena baznīcas zvanu dobjās skaņas un bēru dziesmu sērīgie toņi.

Fēlikss zināja pat ja viņš nodzīvos vēl simt gadu, viņš neaizmirsīs šo skumjo melodiju, kluso un nemitīgo bungu dimdoņu. Viņš vēroja saules atspīdumu misiņa taurēs un atcerējās, kā šī pati saule atstarojās misiņa dzenskrūvē, kad “Lusitania” pakaļgals pacēlās uz augšu, kuģim iegrimstot jūrā.

Viņš ir dzīvs, Fēlikss atkal nodomāja. Atvieglojuma un pateicības vietā viņš juta tikai vainas apziņu un izmisumu.

Viņš nepacēla galvu, pa bijīgi pieklusušajām ielām vilkdamies nopakaļ priesteriem, bēriniekiem un mirušajiem. Līdz kapsētai bija jāiet vairāk nekā stundu, un viņam noreiba galva. Kad bija pienācis laiks skatīt trīs masu kapus zem staltām gobām, kur stāvēja kora zēni ar vīraka kvēpekļiem, viņš smagi atbalstījās pret Megu.

Fēliksam acīs sariesās asaras, raugoties uz mazajiem zārciņiem, kuros gulēja mirušie bērni.

Viņš klausījās klusos šņukstus, katoļu un īru baznīcas dievkalpojumu vārdus. Tie nesasniedza viņa sirdi. Viņa ausīs joprojām skanēja un droši vien līdz pat mūža beigām skanēs slīkstošo cilvēku saucieni pēc Dieva.

Taču Viņš tos neuzklausīja un ļāva tiem aiziet bojā drausmīgā nāvē.

Tad Fēlikss pacēla galvu un pāri atbaidošajām bedrēm ieraudzīja uz kuģa sastaptās sievietes un mazā zēna sejas. Viņš nokļuva pie tiem, kad atskanēja dziesmas “Paliec ar mani" pirmie vārdi. Tad viņš nokrita ceļos viņas riteņkrēsla priekšā.

“Es baidījos, ka jūs būsiet gājis bojā.” Viņa pastiepa roku un pieskārās viņa sejai. Otra roka bija ieģipsēta. “Es neuzzināju jūsu vārdu un tāpēc nevarēju pārbaudīt sarakstos."

“Jūs esat dzīva.” Viņas seja bija savainota, un košais sārtums vaigos liecināja, ka viņai varbūt ir drudzis. Arī viena kāja, tāpat kā roka, bija ģipsī. “Un zēns ari."

Bērns bija aizmidzis kādas citas sievietes rokās. Kā eņģelītis, Fēlikss atkal nodomāja. Tik mierīgs un neskarts.

Izmisums, kas bija sažņaudzis viņa sirdi, atslāba. Viena lūgšana, vismaz viena lūgšana bija uzklausīta.

“Viņš turējās pie manis." Tad viņa sāka raudāt, pavisam klusi. "Viņš ir tik labs zēns. Visu laiku turējās. Es krītot salauzu roku. Ja jūs nebūtu iedevis man savu glābšanas vesti, mēs būtu noslīkuši. Mans vīrs…" Viņas balss aizrāvās, kad viņa uzmeta skatienu kapiem. “Viņu tā arī neatrada.”

“Man ļoti žēl.”

“Viņš būtu jums pateicies.” Viņa pasniedzās augšup, lai ar roku pieskartos sava dēla kājai. “Viņš mīlēja savu dēlu, ļoti mīlēja." Viņa dziļi ievilka elpu. “Es pateicos jums viņa vietā par savu un dēla dzīvību. Lūdzu, sakiet, kā jūs sauc."

“Fēlikss Grīnfilds, kundze."

“Grlnfllda kungs.” Viņa pastiepās un viegli noskūpstīja Fēliksu uz vaiga. “Es jūs nekad neaizmirsīšu. Un mans dēls tāpat.”

Kad viņas krēslu stūma projām, viņa sēdēja, iztaisnojusi plecus tādā klusā pašcieņā, kas iesvēla Fēliksa sejā kauna sārtumu.

“Jūs esat varonis,” teica Mega.

Purinādams galvu, viņš steidzās, cik ātri vien spēdams, projām no ļaužu pūļiem, projām no kapiem.

"Nē. Viņa ir varone. Es neesmu nekas.”

“Kā jūs tā varat teikt? Es dzirdēju, ko viņa teica. Jūs izglābāt viņas un mazā puisēna dzīvību." Mega noraizējusies steidzās Fēliksam pakaļ un satvēra viņa roku, lai viņu atbalstītu.

Ja viņam pietiktu spēka, viņš aizbēgtu no tās. Taču viņš varēja tikai sēdēt garajā, saaugušajā kapsētas zālē, paslēpis seju rokās.

“Nu jau pietiek." Zēlums lika Megai apsēsties blakus un apskaut viņu. “Pietiek, Fēliks, pietiek.”

Viņam prātā bija vienīgi jaunās atraitnes sejā un viņas dēliņa bērnišķībā paustais spēks. “Viņa bija ievainota un lūdza mani paņemt puisēnu. Izglābt puisēnu.”

“Jūs izglābāt viņus abus."

“Es nezfnu, kāpēc tā darīju. Domāju tikai par to, kā glābties pašam. Es esmu zaglis. Vai atceraties mantas, ko izņēmāt no manas kabatas? Es tās nozagu. Es tās zagu tieši tajā brīdī, kad kuģis tika sašauts. Kad tas notika, mana vienīgā doma bija dzīvam tikt ārā.”

Mega viņam blakus sakustējās, sakrustoja rokas.

“Vai jūs atdevāt viņai savu glābšanas vesti?”

“Tā nebija mana. Es to atradu. Nezinu, kāpēc atdevu to viņai. Viņa bija iespiesta starp atzveltnes krēsliem, turēdama rokās zēnu. Cenzdamās saglabāt veselo saprātu tajā elles katlā.”

“Jūs varējāt pagriezt viņai muguru un glābties pats.”

Viņš noslaucīja asaras.

“Es gribēju tā darīt.”

“Bet neizdarījāt.”

“Pats nesaprotu, kāpēc.” Viņš zināja tikai to, ka, ieraugot sievieti ar dēlu dzīvus, kaut kas viņā ir mainījies. “Bet galvenais ir tas, ka esmu sīks zaglis un atrados uz kuģa tikai tāpēc, ka bēgu no kruķiem. Es apzagu kādu vīru tikai dažus mirkļus pirms viņa nāves. Tūkstoš cilvēku ir gājuši bojā. Es redzēju dažus no viņiem mirstam. Es esmu dzīvs. Kas šī ir par pasauli, ja zaglis tiek izglābts, bet bērni iet bojā?”

"Kas gan to zina? Bet viens bērns šodien ir dzīvs tieši tāpēc, ka jūs tur bijāt. Kā jūs domājat vai jūs būtu bijis tieši tur, kur bijāt, ja nebūtu zadzis?”

Viņš nicīgi iespurdzās.

“Tādiem kā man nav ko meklēt pirmās klases klāja tuvumā, ja es nebūtu zadzis.”

"Redzat nu.” Viņa izņēma no kabatas mutautiņu un noslaucīja viņam asaras kā bērnam. “Zagt ir slikti. Tas ir grēks par to nav nekādu šaubu. Taču, ja jūs nebūtu ielavījies svešā teritorijā, šī sieviete un viņas dēls tagad būtu miruši. Ja grēks palīdz izglābt nevainīgu cilvēku dzīvību, tad tas, manuprāt, nav nemaz tik liels grēks. Turklāt jāteic, ka nemaz tik daudz jūs nebijāt nozadzis, ja viss jūsu laupījums bija tikai auskaru pāris, maza statuete un daži amerikāņu dolāri.”

Nezin kāpēc viņam bija jāpasmaida.

“Es biju tikko sācis.”

Smaids, ko viņa tam veltīja, bija mīļš un pārliecības pilns.

“Jā, es domāju, ka arī tagad jūs sāksiet visu no jauna.”

Otrā nodaļa

Helsinki, 2002. gads

Viņa bija citāda, nekā viņš bija gaidījis. Viņš bija izpētījis viņas fotogrāfiju uz grāmatas pēdējā vāka un lekcijas (vai tā nekad nebeigsies?) programmā, taču reālajā dzīvē viņa izskatījās citāda.

Pirmkārt, viņa bija mazāka auguma, nekā viņš bija iedomājies. Izskatījās gandrīz trausla, tērpusies atturīgā pelēkā kostīmā, kura svārki, viņaprāt, varēja būt krietnu collu īsāki. Cik varēja redzēt, viņas kājām nebija ne vainas.

Dzīvē viņa nebūt neizskatījās tik gudra un nopietna kā uz grāmatas apvāka. Lai gan mazās brillītes metāla rāmjos, ko viņa bija uzlikusi lekcijas laikā, piešķīra viņas tēlam stilīgas intelektuāles raksturu.

Viņai bija patīkama balss. Varbūt pat pārāk patīkama, viņš nodomāja, jo brīžiem tā viņu gandrīz iemidzināja. Tomēr galvenokārt tur bija vainīga lekcijas tēma. Viņu interesēja grieķu mīti, precīzāk viens noteikts grieķu mīts. Bet, ak dievs, Jēziņ, cik grūti nosēdēt veselu stundu ilgā lekcijā par visu šo plejādi.

Viņš apsēdās taisnāk un visiem spēkiem mēģināja koncentrēties. Ne tik daudz uz vārdiem. Viņam bija pie vienas vietas stāsts par to, kā Artemīda pārvērta kādu nabaga lempi par briedi tikai tāpēc, ka šis bija viņu redzējis kailu. Tas tikai vēlreiz pierāda to, ka sievietes, vienalga, dievietes vai ne, ir dīvaini radījumi.

Viņaprāt, doktore Tija Mārša bija pavisam dīvaina. Šī sieviete bija nākusi no naudīgas ģimenes. No naudas kaudzēm un blāķiem, taču viņa nevis dzīvo dīki un to izbauda, bet caurām dienām noņemas ar sen izmirušiem grieķu dieviem. Raksta par tiem, lasa lekcijas par tiem. Bezgalīgi.

Viņai bija dižciltīgi senči daudzās paaudzēs. Tik zilas asinis kā Kerijas ezeri. Taču te nu viņa ir stāsta savu bezgalgaro pasaciņu Somijā tikai dažas dienas pēc tam, kad sniegusi droši vien stipri līdzīgu priekšnesumu Zviedrijā un Norvēģijā. Reklamē savu grāmatu visā Eiropā un Skandināvijā.

Tas noteikti nav naudas dēļ, viņš gudroja. Varbūt viņai vienkārši patīk klausīties pašai savā balsī. Daudziem tas patīk.

Cik viņam bija zināms, viņai ir divdesmit deviņi gadi, neprecējusies, Ņujorkas Māršu ģimenes vienīgais bērns un kas ir vissvarīgākais Henrija V. Vailija mazmazmazmeita.

"Wylcy Antiques" jau gandrīz simt gadu bija viens no prestižākajiem senlietu tirdzniecības un izsoļu namiem Ņujorkā.

Tā nebija nejaušība, ka Vailiju ģimenes atvase bija tik ļoti aizrāvusies ar grieķu dieviem. Viņa uzdevums bija izdibināt ar jebkuriem līdzekļiem, kādi izrādīsies iedarbīgākie, ko viņa zināja par trim likteņa dievietēm.

Ja vien viņa būtu, teiksim, maigākas dabas, viņš labprāt izmēģinātu pavešanas metodi. Taisni apbrīnojami, ko visu cilvēki neizstāsta viens otram, ja viņu attiecībās ienāk sekss. Viņa bija tīri pievilcīga intelektuāles stilā -, taču viņš īsti nezināja, kādas pogas jāspiež (tēlaini izsakoties), ja ir darīšana ar tik pārgudrām sievietēm.

Viegli saraucis pieri, viņš apgrieza grāmatu otrādi un vēlreiz uzmeta skatienu fotogrāfijai. Attēlā viņas saulaini blondie mati bija atsukāti atpakaļ un saņemti tādā kā mezglā. Viņa smaidīja diezgan piespiesti, viņš tagad secināja. It kā kāds būtu pavēlējis: “Smaidiņu!" Šis smaids neatspoguļojās acīs viņas zilās acis palika tikpat prātīgas un nopietnas, un šī izteiksme saderēja ar prātīgo un nopietno lūpu izliekumu.

Lejasdaļā viņas seja kļuva šaurāka, to noslēdza diezgan smails zods. To gandrīz varētu nosaukt par laumiņas seju, ja vien nebūtu šā stingrā matu sakārtojuma un nopietnā skatiena.

Viņš nodomāja, ka viņa izskatās pēc sievietes, kurai derētu no sirds pasmieties… vai kārtīgi pamīlēties.\Viņa māte un māsa būtu niknas, izdzirdējušas ko tādu. Taču nevienam nebija nekādas daļas par to, ko viņš domāja.

Viņš nolēma, ka vislabāk būs uzrunāt šo smalko doktori Māršu ļoti pieklājīgi un ļoti lietišķi.

Kad atskanēja aplausi daudz skaļāki, nekā viņš bija gaidījis, viņš jau gandrīz nopriecājās. Bet, līdzko viņš sāka celties kājās, parādījās paceltas rokas.

Viņš dusmīgi ieskatījās pulkstenī un atkal apsēdās, lai noklausītos jautājumu un atbilžu sēriju. Tā kā viņa atbildēja ar tulka palīdzību, viņam šķita, ka šis pasākums ilgs visu viņa atlikušo dzīvi.

Viņš ievēroja, ka šajā uzstāšanās daļā viņa noņēma brilles, pamirkšķināja acis kā pūce saules gaismā un dziļi, dziļi ieelpoja. Līdzīgi kā nirējs, viņš gudroja, pirms lēciena no augsta tramplīna tumšā baseinā.

Kad radās iedvesma, viņš pacēla roku. Vienmēr ir labāk, viņš secināja, vispirms pieklājīgi pieklauvēt pie durvīm, lai uzzinātu, vai tās tiks atvērtas, nevis uzreiz ņemt un gāzties iekšā.

Kad viņa tam pamāja, viņš piecēlās un veltīja tai kādu no saviem burvīgākajiem smaidiem.

“Doktore Mārša, es vispirms vēlētos pateikties jums par brīnišķīgo stāstījumu.”

“Ak!”

Viņa pamirkšķināja acis, un viņš redzēja, ka to pārsteidzis viņa Iru akcents. Labi, noderēs arī tas. Viņam neizprotamu iemeslu pēc, jeņķi bieži ir muļķīgā sajūsmā par akcentiem.

“Ņemiet par labu,” viņa atbildēja.

“Mani vienmēr ir interesējušas likteņa dievietes, un es gribētu zināt, kā jūs domājat vai viņu spēks ir katrai savs vai tikai visām kopīgs."

“Moiras jeb likteņa dievietes bija triāde,” viņa sāka stāstīt. “Katrai bija savs uzdevums. Kloto vērpj dzīves pavedienu, Lahese to mēra, bet Atropa pārgriež pavedienu un izbeidz to. Neviena nevar darboties atsevišķi. Pavedienu varētu vērpt, taču tas būtu bezgalīgs un bez mērķa vai dabiskā dzīves gājuma. Savukārt bez vērpšanas nebūtu ko mērīt un griezt. Trīs daļas,” viņa piebilda, sakrustojot pirkstus un savienojot tos smailē, “viens mērķis.” Un sakļāva pirkstus dūrē. “Katra atsevišķi būtu tikai parasta, varbūt vienīgi interesanta sieviete. Kopā visvarenākās un godājamākās dievietes.”

Tieši tā, viņš nodomāja, atkal apsēzdamies. Tieši tā.

Viņa bija tik ļoti nogurusi. Kad jautājumu un atbilžu sērija bija galā, Tija nezināja, vai spēs nepakrītot nokļūt līdz grāmatu parakstīšanas galdiņam. Lai gan tika veikti melatonīna drošības pasākumi, diēta, aromterapija un piesardzīga vingrošana, viņas iekšējais pulkstenis darbojās ar pārsitieniem.

Taču, viņa sev atgādināja, viņa bija nogurusi Helsinkos. Un tas jau kaut ko nozīmēja. Visi šeit bija tik laipni, tik ieinteresēti. Tāpat kā ikvienā pilsētā kopš izbraukšanas no Ņujorkas.

Cik sen tas bija? Viņa gudroja, apsēzdamās un savilkdama seju profesionālā smaidā. Divdesmit divas dienas. Svarīgi bija atcerēties dienu skaitu, jo nu jau aiz muguras bija vairāk nekā trīs ceturtdaļas šā pašas uzlikto moku ceļa.

Kā cilvēki uzvar fobijas? Tā jautāja doktors Lovenšteins. Skatoties tām acīs! Jūs ciešat no hroniskas kautrības, ko reizēm papildina paranoja?

Ejiet ļaudīs un uzstājieties publikas priekšā! Viņa gudroja ja pie Lovenšteina atnāktu cilvēks, kuram ir bailes no augstuma, vai viņš ieteiktu strauji nolēkt no Bruklinas tilta?

Vai viņš klausījās, kad viņa pūlējās to pārliecināt, ka viņai ir hroniskas bailes no sabiedrības? Varbūt agorafobija apvienojumā ar klaustrofobiju?

Nē, viņš neklausījās. Viņš apgalvoja, ka viņa gluži vienkārši ir kautrīga, un ieteica atstāt psihiatrisko vērtējumu un diagnozi viņa ziņā.

Juzdama vēderu sažņaudzoties, kad pienāca pirmie klausītāji, lai aprunātos un saņemtu ierakstu grāmatā, Tija ilgojās, kaut šajā brīdī varētu sastapt doktoru Lovenšteinu. Lai varētu viņu iekaustīt.

Tomēr nu jau ir labāk, viņai bija jāatzīst. Nu jau viņai veicās labāk. Viņa bija izturējusi lekciju un šoreiz bez ksanaksa vai ātri, ar vainas apziņu ierauta viskija mēriņa.

Nelaime bija tāda, ka lekciju lasīšana ne tuvu nebija tik grūta kā šī kontaktēšanās aci pret aci. Lekcijas laikā viņu jauki pasargāja distance un bezkaislīgums. Lekcijas laikā viņai bija piezīmes skaidrs plāns, kā pastāstīt visu, no Anankes* līdz Zevam.

Taču tagad, kad cilvēki nāca pie grāmatu parakstīšanas galdiņa, viņi gaidīja nesagatavotas atbildes, tērzēšanu un ak dievs! šarmu.

Parakstoties viņas roka netrīcēja. Runājot viņas balss nedrebēja. Tas jau bija progress. Programmas beigās. Pirmajā pieturas punktā Londonā viņa uzstāšanās beigās jau bija nonākusi gandrīz katatoniskā stāvoklī. Kad beidzot viņa nokļuva viesnīcā, viņa bija trīcoša, dreboša nelaimes čupiņa un atrisināja to, iedzerot pāris tablešu un ieslīgstot sazāļota miega drošajā patvērumā. •,

Ak dievs, kā viņa vēlējās atgriezties mājās! Viņa visu laiku ilgojās bēgt kā trusis, iesprukt savā drošajā Ņujorkas alā, ieslēgties savā jaukajā dzīvoklī. Taču viņa bija uzņēmusies saistības, devusi solījumu.

Māršu ģimenes locekļi tur dotos solījumus.

Tagad viņa varēja priecāties un pat lepoties, ka izturējusi, sakostiem zobiem pārcietusi pirmo nedēļu, trīcējusi un drebējusi otrajā nedēļā, stingri saņēmusies, pārvarējusi trešo. Tagad viņa jau bija pārāk nogurusi no nepārtrauktajiem pārbraucieniem, lai spētu vēl uztraukties par to, ka jārunā ar svešiniekiem.

Kad klausītāju rinda bija beigusies, viņas seja bija gandrīz stīva no smaidīšanas. Viņa pacēla skatienu un sastapās ar īra, kurš bija jautājis par likteņa dievietēm, burvīgi zaļajām acīm.

* Nepiecieiamlbas, neizbēgatnlbas dieviete, cilvēku likteņu lēmēju moiru māte.

“Aizraujoša lekcija, doktore Mārša,” viņš teica ar jauko īru akcentu.

“Paldies. Man prieks, ka jums patika.” Viņa jau sniedzās pēc grāmatas, bet tad pamanīja, ka vīrietis ir izstiepis roku. Viņa mazliet samulsa, tad pārlika pildspalvu kreisajā rokā un paspieda viņa roku.

Kāpēc cilvēki vienmēr tā grib sarokoties? viņa gudroja. Vai viņi nezina, cik daudz mikrobu tā tiek pārnēsāts?

Viņa roka bija silta, stingra un turēja viņas plaukstu tieši tik ilgi, lai kaklā sakāptu mulsinošs siltums.

“Runājot par likteni," viņš teica, tik bezrūpīgi un žilbinoši uzsmaidīdams, “es ar savējo biju apmierināts, uzzinot, ka jūs būsiet Helsinkos tieši tad, kad es te uzturēšos darba darīšanās. Jau sen apbrīnoju jūsu veikumu,” viņš meloja, ne aci nepamirkšķinādams.

“Paldies.” Ak kungs, sākas saruna. Pirmais likums ļaut runāt viņiem. “Jūs esat no Īrijas?”

“Jā. No Korkas grāfistes. Bet pašlaik ceļoju, tāpat kā jūs."

“Jā, es ceļoju.”

“Ceļot gan ir aizraujoši, vai ne?”

Aizraujoši? viņa apdomāja.

“Jā, ļoti.1 ' Tagad bija viņas kārta melot.

“Es laikam jūs aizkavēju." Viņš pasniedza grāmatu. “Mans vārds ir Malahijs. Malahijs Salivans.”

“Priecājos iepazīties.” Viņa parakstījās grāmatā rūpīgā un glītā rokrakstā, pūlēdamās izgudrot, kā labāk beigt sarunu un beidzot arī visu šo pasākumu. “Liels paldies jums, Salivana kungs, ka atnācāt.” Viņa piecēlās. “Ceru, ka jūsu darba darīšanas Somijā būs veiksmīgas.”

“Es arī ceru, doktore Mārša.”

Nē, viņa nebija tāda, kā viņš bija iedomājies, tāpēc Malahijam vajadzēja mainīt taktiku. Viņš bija uzskatījis viņu par atturīgu, vēsu un mazliet augstprātīgu. Taču tad viņš pamanīja viņas vaigos ieplūstam sārtumu un acīs brīžam pazibam paniku. Patiesībā viņa bija Malahijs secināja, stāvēdams uz stūra un vērodams viesnīcas ieeju, kautrīga.

Kāpēc gan būtu jākautrējas sievietei, kas peldas naudā, ieņem augstu stāvokli sabiedrībā un bauda privilēģijas, viņš nespēja saprast. Taču laikam gan pasaulē ir jābūt visādiem cilvēkiem.

Tikpat labi varētu jautāt, kāpēc pilnīgi saprātīgs vīrietis, kuram ir pietiekami veiksmīga dzīve un gluži pieklājīgi ienākumi, brauc uz Hel

sinkiem cerībā, ka sieviete, kuru viņš nekad nav saticis, varētu palīdzēt viņam atrast dārgumu, kurš varbūt ir, bet varbūt tā nemaz nav?

Šis jautājums, viņš nosprieda, ir pārāk daudzslāņains, lai uz to varētu tā vienkārši atbildēt. Bet, ja viņam tomēr būtu jāatbild, viņš teiktu ģimenes gods.

Nē, ar to vien nepietika. Otra puse šai atbildei bija tāda, ka viņš bija turējis rokā likteņa dievieti un neliksies mierā, līdz tā atkal būs viņa īpašumā.

Tija Mārša bija saistīta ar viņa pagātni un, viņaprāt, arī ar viņa nākotni. Viņš ieskatījās pulkstenī. Viņš cerēja, ka pavisam drīz viņi spers pirmo soli.

Viņš nopriecājās, ka bija uzminējis pareizi. Viņa bija atgriezusies viesnīcā taisnā ceļā no universitātes, viņš secināja, vērodams to izkāpjam no taksometra. Un viņa bija atgriezusies viena.

Viņš sāka laiski soļot pa ietvi, precīzi aprēķinot laiku. Kad viņa pagriezās, viņš uzmeta tai skatienu. Viņi atkal atradās aci pret aci.

“Doktore Mārša.” Viņa balss tonis un plašais smaids pauda rūpīgi iestudētu pārsteigumu un glaimus. “Vai tiešām arī jūs esat apmetusies šeit?"

“Ak jā, Salivana kungs." Viņa nebija aizmirsusi viņa vārdu. Patiesībā viņa, sēdēdama taksometrā un tīrīdama rokas ar antibakteriālu losjonu, domāja par to, cik viņš ir pievilcīgs.

“Šī ir jauka viesnīca. Lieliska apkalpošana.” Viņš pagriezās, it kā lai pavadītu viņu līdz durvīm un atvērtu tās, bet tad apstājās. “Doktore Marša, es ceru, ka neuztversiet to kā uzmācību vai es nevarētu jums izmaksāt kādu dzērienu?"

“Es…” Viņas prātā sacēlās vētra. Braukdama taksometrā, viņa bija uzbūrusi arī tīri jauku nelielu fantāziju. Tādu, kurā viņa, sarunādamās ar svešinieku, bija asprātīga un izsmalcināta un vakara izskaņā viņi abi ļāvās mežonīgai, neprātīgai dēkai. “Vispār es parasti nelietoju alkoholu," viņa izdvesa.

“Tiešām?" Viņš šķita uzjautrināts. “Tad jau izgāžas pirmais paņēmiens, ko vīrietis parasti lieto, lai pavadītu laiku kopā ar interesantu un pievilcīgu sievieti. Vai nevēlaties pastaigāties?”

“Kā, lūdzu?" Viņa kaut ko nesaprata. Nevar būt, ka viņš viņu aplidoja. Viņa nebija tāda tipa sieviete, ap kurām vīrieši lakstojas, sevišķi rik neprātīgi pievilcīgi svešinieki, kas runā ar tik fantastisku akcentu.

“Viena no Helsinku burvīgākajām īpašībām vasarā ir saule.” Izmantodams T ijas apjukumu, viņš viegli satvēra tās roku un virzīja viņu projām

no viesnīcas ieejas. “Redziet nu, pusdesmit vakarā, bet gaišs kā dienā. Žēl neizmantot gaišo laiku, vai ne? Vai esat bijusi ostā?”

“Nē, es…” Šāda notikumu pavērsiena samulsināta, viņa paraudzījās atpakaļ uz viesnīcu. Vienatne. Drošība. “Man tiešām būtu…”

“Vai jums rīt agri jālido projām?" Viņš zināja, ka tā nav, taču gribēja pārbaudīt, vai viņai pietiks viltības samelot.

“Nē. Patiesībā uzkavēšos šeit līdz trešdienai.”

“Skaidrs. Atļausiet paņemt jūsu portfeļi?” Viņš noslidināja portfeļa siksnu no viņas pleca un uzlika uz savējā. Lai gan nesamais izrādījās pārsteidzoši smags, tā bija galanta rīcība. “Nav joka lieta uzstāties ar runām un vadīt seminārus valstī, kuras pamatvalodu nezināt.”

"Man bija tulks.”

“Jā, viņa tulkoja ļoti labi. Tomēr tas nav viegls darbiņš, vai ne? Vai jūs neizbrīna tas, ka šeit ir tik liela interese par grieķiem?”

“Grieķu un skandināvu dieviem un mītiem ir daudz kopīga. Dievības ar cilvēciskām vājībām un tikumiem, piedzīvojumi, sekss, nodevības.” Malahijs nodomāja ja vien viņš nevadītu sarunu, tāpat kā vadīja viņu pie rokas pastaigā, viņa drīz vien atkal sāktu lasīt lekciju.

“Jums, protams, taisnība. Es esmu dzimis zemē, kur mīti ir lielā cieņā. Vai esat'bijusi Īrijā?”

“Tikai vienreiz, kad biju maza. Es to neatceros.”

“Cik žēl! Jums noteikti jāaizbrauc vēlreiz. Vai jums nesalst?”

“Nē, man ir labi.” Tikko to pateikusi, viņa saprata, ka būtu varējusi aizbildināties ar vēsumu un tikt vaļā. Nākamā nelaime bija tāda, ka, būdama tik apjukusi, viņa nebija vērojusi ceļu. Tigad viņai nebija ne jausmas, kā atgriezties viesnīcā. Taču tam nevajadzētu būt sarežģīti.

Ielas bija taisnas un kārtīgas, viņa tagad pamanīja, cenzdamās nomierināties. Un, lai gan pulkstenis bija jau gandrīz desmit vakarā, ielās bija daudz cilvēku. Viņus bija pievilinājusi gaisma, kā gan citādi. Jaukā, mirdzošā vasaras saules gaisma, kas pildīja visu pilsētu ar burvīgu siltumu.

Viņa iedomājās, ka līdz šim pat nebija palūkojusies apkārt. Nebija devusies pastaigā, nebija nopirkusi kaut ko nevajadzīgu vai iedzērusi kafiju pie kāda no galdiņiem ietves malā.

Viņa arī šeit bija rīkojusies tieši tāpat, kā pārāk bieži rīkojās Ņujorkā. Palikusi savā ligzdā, līdz bija jāpilda pienākums.

Malahijam ienāca prātā, ka, vērojot apkārtni, viņa mazliet atgādina mēnessērdzīgo, kas atgūstas no transa. Jaunās sievietes roka viņa plaukstā joprojām bija stīva, taču nu jau viņa diez vai pēkšņi muks projām.

Apkārt bija diezgan daudz cilvēku, lai Tija kopā ar viņu justos droši, viņš cerēja. Ļaužu bari un pārīši, un tūristi visi labprāt priecājās par ilgo dienasgaismu.

No laukuma skanēja mūzika, un pūlis tur bija blīvāks. Viņš apmeta līkumu lielākajai drūzmai un vedināja viņu vairāk uz ostas pusi, kur pūta spirgts vējiņš. Tieši tur, krastmalā, kur tumšzilajā ūdenī šūpojās sarkanas un baltas laivas, viņa pirmoreiz nepiespiesti pasmaidīja.

“Cik skaisti!” Viņai bija jāpaceļ balss, lai pārspētu mūzikas skaņas. “Tik skaidri un pareizi. Vajadzēja braukt no Stokholmas ar prāmi, taču es baidījos no jūras slimības. Taču tad es būtu to pārcietusi Baltijas jūrā. Tas vien būtu ko vērts.”

Kad viņš iesmējās, viņa apjukusi paraudzījās augšup. Viņa bija gandrīz aizmirsusi, ka sarunājas ar svešinieku.

“Tas izklausās muļķīgi.”

“Nē, tas izklausās apburoši.” Pats sev par pārsteigumu, viņš to domāja nopietni. “Tagad darīsim to, ko somi dara šādā laikā.”

“Iesim saunā?”

Viņš atkal iesmējās, ļāva savai plaukstai noslīdēt pa viņas roku, līdz tā satvēra viņas plaukstu. “Iedzersim kafiju.”

Tas nebija iespējams. Nevar būt, ka viņa sēdēja pārpildītā ielas kafejnīcā, pērļainā saules gaismā vienpadsmitos vakarā, tūkstošiem jūdžu attālumā no mājām. Nevar būt, ka viņa sēdēja pretī tik neprātīgi glītam vīrietim, ka visu laiku nācās apspiest vēlmi paraudzīties apkārt, lai pārliecinātos, vai viņš nerunā ar kādu citu.

Viņa burvīgi kuplie kastaņbrūnie mati vēja pūsmā plīvoja ap seju. Tie mazliet cirtojās un mirdzēja saules staros. Viņa seja bija gluda un šaura ar tikko jaušamām bedrītēm vaigos. Viņa lūpas, izteiksmīgas un stingras, spēja pavērties tādā smaidā, kas neizbēgami liek sievietes sirdij pukstēt straujāk.

Uz viņas sirdi tas noteikti iedarbojās.

Viņa acis ietvēra biezas, tumšas skropstas zem izteiksmīgi izliektām uzacīm. Taču visvairāk viņu apbūra tieši šā vīrieša acis. Tās bija pļavas zāles tumšajā zaļumā, bet acu zīlītes apņēma bāli zeltains oreols. Un, kad viņa runāja, šīs acis visu laiku bija pievērstas viņējām. Šis skatiens nebija pētošs vai uzmācīgs. Tas pauda patiesu interesi.

Vīrieši arī iepriekš bija raudzījušies viņā ar interesi. Galu galā viņa nebija nekāda briesmone, viņa atgādināja sev. Tomēr kaut kā viņai bija

izdevies sasniegt divdesmit deviņu gadu vecumu un neviens vīrietis nebija skatījies uz viņu tieši tā kā tagad Malahijs Salivans.

Viņai būtu jāuztraucas, taču viņa neuztraucās. Vismaz ne pārāk. Viņa teica sev: tas ir tāpēc, ka viņš nenoliedzami -, spriežot gan pēc uzvedības, gan apģērba, ir džentlmenis. Viņš runāja tik prātīgi un izturējās nepiespiesti. Akmenspelēkais lietišķais uzvalks lieliski piegulēja viņa garajam, slaidajam augumam.

Viņas tēvs, kura stila izjūta bija asa kā lāzers, to novērtētu atzinīgi.

Viņa malkoja otru tasi bezkofeīna kafijas un brīnījās, kāpēc gan liktenis pasniedzis viņai tik dāsnu dāvanu kā šo vīrieti.

Viņi atkal runāja par trim likteņa dievietēm, taču viņai nebija iebildumu. Par dieviem runāt ir daudz vieglāk nekā par kaut ko personisku.

“Nekad neesmu īsti varējis izprast, vai tas ir nomierinoši vai biedējoši apzināties, ka visu cilvēka dzīvi, vēl pirms pirmā elpas vilciena, nosaka trīs sievietes.”

“Ne tikai mūža ilgumu,” Tija atgādināja, apspiežot vēlmi brīdināt viņu par rafinētā baltā cukura kaitīgumu, kad viņš to bagātīgi iebēra savā kafijas tasē. “Dzīves raksturu. Labo un ļauno cilvēkā. Likteņa dievietes taisnīgi sadala šo labo un ļauno. Tikai no cilvēka paša ir atkarīgs, kā viņš rīkojas ar to, kas slēpjas viņā.”

“Tad tas nav iepriekš noteikts?"

“Katru rīcību nosaka griba vai tās trūkums.” Viņa iztaisnoja plecus. “Un katrai rīcībai ir sekas. Zevs dievu valdnieks un īsts brunču mednieks bija iekārojis Tetīdu. Moiras pareģoja, ka viņas dēls būs slavenāks un varbūt kādā ziņā pat vēl varenāks par pašu Zevu. Un Zevs, atcerējies, kā pats izrīkojies ar savu tēvu, baidījās radīt šo bērnu. Tā nu viņš atteicās no Tetīdas, rūpēdamies pats par savu labklājību.”

“Vīrietis, kurš atsakās no sievietes kādu nākotnes draudu pēc, ir muļķis.”

“Turklāt viņam no tā netika nekāds labums, vai nav tiesa, jo Tetīda kļuva par Ahileja māti. Varbūt, ja Zevs būtu klausījis savai sirdij, nevis godkārei, apprecējis Tetīdu un mīlējis savu bērnu, lepojies ar dēla panākumiem, viņa liktenis būtu bijis pavisam citāds."

Kas tad īsti notika ar to Zevu? Malahijs gudroja, taču saprata, ka labāk to nejautāt.

“Tātad viņš pats izvēlējās savu likteni, ieskatīdamies savas būtības tumšajā pusē un piedēvēdams to vēl neieņemtam bērnam.”

Uzklausot šo atbildi, viņas seja atplauka.

“Jā, tā varētu teikt. Var ari teikt, ka pagātne saviļņo ūdeni. Ja pēta mitoloģiju, var redzēt, ka ikviena ūdenī iemērkta roka izraisa viļņosanos, un šie vilnīši saskaras ar tiem, kuri rodas vēlāk. Paaudze pēc paaudzes.”

Viņai ir burvīgas acis, viņš aizsapņojās ja tā labi, pietiekami tuvu ieskatās. Dzidri, nevainojami zilas.

“Tāpat ir arī ar cilvēkiem, vai ne?”

“Jā, laikam gan. Tā ir viena no galvenajām manas grāmatas tēmām. Mēs nevaram izvairīties no sava likteņa, taču varam daudz ko paveikt, lai piešķirtu tam savas iezīmes, lai pagrieztu to sev par labu vai par sliktu.”

“Šķiet, ka manējais ir pagriezies man par labu, iekārtojot šo ceļojumu tieši tagad.”

Viņa juta vaigos atkal sakāpjam sārtumu un pacēla kafijas tasi, cenzdamās to apslēpt.

“Jūs neesat vēl pateicis, ar ko nodarbojaties.”

“Ar kuģniecību.” Tas nebija tālu no patiesības. “Tas ir ģimenes bizness jau vairākās paaudzēs. Liktenīga izvēle.” Viņš to pateica nevērīgi, taču pētīja sarunas biedri kā vanags trusīti. “Ņemot vērā to, ka mans vecvecvectēvs bija viens no dzīvajos palikušajiem “Lusitania” pasažieriem.”

Viņas acis iepletās, un viņa nolika tasi.

“Tiešām? Cik dīvaini. Manējais gāja bojā "Lusitania" katastrofā."

“Vai tiešām?” Viņam izdevās notēlot pārsteigumu kā pēc notīm. “Tā gan ir spēcīga sagadīšanās. Interesanti, vai viņi pazina viens otru, Tija." Viņš pieskārās viņas rokai un, tā kā viņa nesarāvās, ļāva savai plaukstai uzkavēties. “Mana ticība liktenim arvien vairāk pieņemas spēkā.”

Pavadīdams Tiju atpakaļ uz viesnīcu, Malahijs gudroja, cik daudz vēl var atļauties teikt un kā to pateikt. Galu galā viņš nolēma apvaldīt nepacietību un saglabāt piesardzību. Ja viņš pāragri pieminēs statuetes, viņa caur sakritību plīvuriem var saskatīt saltu aprēķinu.

“Vai jums rit ir kaut kas ieplānots?”

“Rīt?” Viņa nevarēja vien attapties no pārsteiguma par neplānoto šāvakara nobeigumu. “Nē, nekā sevišķa.”

“Tad varbūt es drīkstu atnākt pie jums ap vieniem. Paēdīsim kopā pusdienas.” Viņš pasmaidīja, pavadīdams Tiju vestibilā. “Redzēsim, kas būs tālāk."

Viņa bija gatavojusies sakravāt mantas, piezvanīt uz mājām, mazliet pastrādāt pie jaunās grāmatas un vismaz stundu veikt relaksācijas vingrojumus.

Viņa tiešām nevarēja pateikt, kāpēc ne.

“Tas būtu jauki."

Lieliski, viņš nodomāja. Sagādās viņai mazliet romantikas, nelielu piedzīvojumu. Izbraukumu jūrā. Un pirmoreiz piesardzīgi ieminēsies par mazajām sudraba statuetēm. Reģistratūrā viņš palūdza viņas un sava numura atslēgas.

Pirms viņa paguva pastiepies pēc atslēgas, tā jau bija Malahija rokā, un, ar otru roku viegli pieskaroties Tijas jostasvietai, viņš vedināja to uz liftu.

Tikai tad, kad lifta durvis bija aizvērušās un viņi bija kabīnē palikuši divatā, viņa pirmoreiz sajuta paniku. Ko viņa dara? Un ko dara viņš? Viņš bija piespiedis tikai viņas stāva pogu.

Viņa bija pārkāpusi visus “Lietišķas sievietes ceļojuma rokasgrāmatas” noteikumus. Bija pilnīgi veltīgi iztērējusi četrpadsmit, komats, deviņdesmit piecus dolārus un neskaitāmās stundas, ko bija pavadījusi, studēdama katru lappusi. Viņš zināja, kurā numurā viņa ir apmetusies, kā arī to, ka viņa ceļo viena.

Viņš ielauzīsies viņas numurā, izvaros un noslepkavos viņu. Vai arī izmantojot atslēgas nospiedumu, kuru viņš varbūt noņem tieši pašlaik, ielavīsies numurā vēlāk un tad viņu izvaros un noslepkavos.

Un tas viss tikai tāpēc, ka viņa neņēma vērā otrajā nodaļā sniegtos brīdinājumus.

Viņa noklepojās.

“Vai jūsu numurs arī ir ceturtajā stāvā?”

“Hmm? Nē, sestajā. Es pavadīšu jūs līdz durvīm, Tija, kā man māte ir mācījusi. Man jānopērk viņai dāvana, es domāju kādu stikla trauku. Varbūt jūs varētu palīdzēt izvēlēties vispiemērotāko.”

Kā jau viņš bija paredzējis, mātes pieminēšana mazināja Tijas satraukumu.

“Tad man jāzina, kas viņai patīk.”

“Viņai patīk viss, ko bērni uzdāvina," viņš teica, kad lifta durvis atkal atvērās.

“Bērni?”

“Man ir brālis un māsa. Gideons un Rebeka. Nezin kāpēc viņa mums izvēlējās Bībeles vārdus.” Viņš apstājās pie Tijas numura durvīm un ieli

ka atslēgu slēdzenē. Pagrieza durvju rokturi, mazliet pavēra durvis un atkāpās.

Sadzirdējis viņas kluso atvieglojuma nopūtu, viņš gandrīz sāka smieties. Un, tā kā bija to dzirdējis un tā viņu uzjautrināja, viņš satvēra Tijas roku.

“No sirds pateicos jums un dieviem par šo neaizmirstamo vakaru."

“Man arī patika.”

“Nu tad līdz rītdienai.” Joprojām raudzīdamies Tijas acīs, viņš pacēla tās roku un viegli pārvilka lūpas pār pirkstu kauliņiem. Viņas vieglās trīsas sagādāja viņam patiesu gandarījumu.

Kautrīga, trausla un maiga. Tik atšķirīga no viņa iecienītākā sieviešu tipa kā diena no nakts. Tomēr nekur nav teikts, ka vīrietis nedrīkstētu šad tad pārmaiņas pēc nobaudīt kaut ko pavisam citādu.

Rīt viņš tiešām labprāt no tā neatteiktos.

“Arlabunakti, Tija."

“Arlabunakti.” Mazliet samulsusi, viņa atmuguriski kāpās iekšā pa durvīm, nenovērsdama skatienu no viņa, līdz bija pārkāpusi slieksni.

Tad viņa pagriezās. Un iekliedzās.

Viņš pirmais kā lode iemetās numurā. Citos apstākļos viņa būtu pamanījusi un apbrīnojusi viņa kustību ātrumu un grāciju. Taču šajā brīdi viņa spēja saskatīt tikai viesnīcas istabā valdošo postažu.

Viņas drēbes bija izsvaidītas pa visu istabu. Koferi bija sagraizīti, gulta apgāzta, visas atvilktnes iztukšotas. Rotaslietu lādītes saturs bija izbērts un tās odere sagriezta.

Arī rakstāmgalds istabas otrā pusē bija izvandīts. Un uz tā noliktais klēpjdators bija pazudis.

“Velns un elle,” Malahijs konstatēja. Vienīgais, par ko viņš spēja domāt, bija tā maita atkal viņu apsteigusi.

Niknumā satumsušu seju viņš apsviedās apkārt. Taču, uzmetis vienu skatienu Tijai, viņš apslāpēja pārējos lāstus. Viņas seja bija balta kā palags, un skatiens no šoka jau kļuva stiklains.

Viņa nav to pelnījusi, viņš nodomāja. Turklāt viņš nešaubījās, ka tieši viņa meklējumi noveduši līdz šai katastrofai.

“Jums jāapsēžas.”

“Ko?”

“Sēdiet!” Atguvis apņēmību, viņš satvēra sievieti aiz rokas, aizvilka līdz krēslam un apsēdināja. “Mēs izsauksim apsardzi. Vai varat pateikt, vai kaut kas ir pazudis?”

“Mans dators.” Viņa mēģināja ievilkt elpu un juta, ka nespēj. Nobi

jusies no astmas lēkmes, viņa sāka meklēt portfelī inhalatoru. “Mans klēpjdators ir pazudis.”

Viņš sarauktu pieri noraudzījās, kā viņa elso inhalatorā.

“Kas tajā bija?"

Tija atmeta ar roku.

“Mans darbs,” viņa izdvesa starp divām ieelpām. “Jaunā grāmata. Epasts, konti bankas darījumi.” Viņa atkal sāka rakāties somā, meklējot zāles. “Grāmatas kopija diskā man ir šeit.” Taču viņas rokā parādījās zāļu pudelīte.

Malahijs to aši pārtvēra.

“Kas tas ir?” Izlasījis etiķeti, viņš vēl vairāk sarauca pieri. “To pagaidām atliksim. Histērija jums nedraud."

“Nedraud?”

“Nē, nedraud.”

Viņa sajuta nodevīgo kņudoņu rīkles galā panikas priekšvēstnesi.

“Manuprāt, jūs kļūdāties."

“Izbeidziet, jums tūlīt uznāks hiperventilācija vai kas tamlīdzīgs.” Pūlēdamies saglabāt pacietību, viņš notupās viņas priekšā uz pirkstgaliem. “Skatieties uz mani un elpojiet mierīgi. Tikai elpojiet mierīgi.”

“Nevaru."

“Varat gan. Jūs taču neesat ievainota, vai ne? Tikai istabā sarīkots grautiņš un viss.”

“Kāds ielauzās manā istabā.”

“Jā, ielauzās, bet tas jau ir noticis. Trankvilizatoru rīšana neko nemainīs. Kā ir ar jūsu pasi un citām vērtībām? Svarīgi dokumenti?"

Tā kā Malahijs lika viņai rīkoties, neļaujot krist izmisumā, sasprindzinājums viņas krūtīs atslāba. Viņa papurināja galvu.

“Pase man vienmēr ir klāt. īpaši dārgas vērtslietas es ceļojumos līdzi neņemu. Bet mans dators…"

“Jūs nopirksiet jaunu, vai tad ne?”

Raugoties no šāda viedokļa, viņai atlika tikai pamāt ar galvu.

“Jā.”

Viņš piecēlās, lai aizvērtu durvis.

“Vai vēlaties izsaukt apsardzi?”

“Jā, protams. Policiju.”

“Padomājiet labi. Jūs atrodaties ārzemēs. Policijas izmeklēšana ir saistīta ar lielu birokrātiju, kas prasa daudz laika un nervu. Un varu iedomāties, ka par to uzodīs arī prese."

“Bet… kāds ielauzās manā numurā."

“Varbūt jums vajadzētu pārbaudīt savas mantas.” Viņš runāja mierīgi un lietišķi, jo uzskatīja, ka tā vislabāk izdosies Tiju pārliecināt. Tieši tā rīkojās viņa māte, ja kāds bija zaudējis savaldību. Un kas gan cits ir histērija kā vien nesavaldības paveids?

“Pārbaudiet, kas tieši ir pazudis." Viņš pameta skatienu apkārt, tad paspēra ar kāju nelielu baltu aparātiņu. “Kas tas tāds?"

"Gaisa attīrītājs.” Kad viņš to pacēla un nolika uz galda, Tija nedroši piecēlās. “Nesaprotu, kāpēc kādam vajadzēja tā izrīkoties tikai viena portatīvā datora dēļ.”

“Varbūt viņi cerēja iegūt ko vairāk.” Viņš aizgāja līdz vannasistabas durvīm un ielūkojās tajā.

Viņš jau bija secinājis, ka somiem pienākas balva par smalkajām vannasistabām. Tā kā viņas numurs bija lepnāks, arī šī telpa bija plašāka nekā viņa numurā, taču arī viņš nevarēja sūdzēties par trūcīgu iekārtojumu.

Apsildāmas grīdas flīzes, burbuļvanna, fantastiska duša ar sešām galviņām, dvieļi tik lieli un biezi kā segas. Tijas vannasistabā uz garās flīžu letes viņš redzēja pusduci zāļu pudelīšu, kurās lielākoties bija vitamīni vai augu valsts medikamenti. Vēl tur bija elektriskā zobu suka, ceļojuma svece un antibakteriālā krēma tūbiņa. Kaut kādas paciņas ar uzrakstu N-ER-G un citas paciņas ar uzrakstu D-Stress. Viņš saskatīja astoņas minerālūdens pudeles.

“Jūs gan protat par sevi rūpēties, vai ne, cienītā?”

Viņa pārvilka ar roku pār seju.

“Ceļošana izraisa stresu, kas negatīvi ietekmē organismu. Man ir alerģijas."

“Vai tiešām? Varbūt es drīkstu palīdzēt jums savest visu kārtībā, un tad jūs varēsiet iedzert kādas zāles un doties pie miera.”

“Es nevarētu aizmigt. Man jāizsauc viesnīcas apsardze.”

“Labi.” Galu galā, tā nebija viņa darīšana, un Tiju pašu tas apgrūtinās vairāk nekā viņu. Malahijs paklausīgi devās pie tālruņa un piezvanīja uz reģistratūru, lai pastāstītu par notikušo.

Viņš pat palika pie Tijas, kad ieradās viesnīcas vadības pārstāvji un apsardze. Malahijs turēja viņas roku, kamēr viņa ar tiem sarunājās, labprāt pastāstīja, kā pagājis vakars, kā arī nosauca savu vārdu un adresi, un pases numuru.

Viņam būtībā nebija nekā, ko slēpt.

Kad Malahijs beidzot atgriezās savā numurā, bija jau gandrīz divi naktī. Viņš izdzēra lielu glāzi neatšķaidīta viskija. Nodevās drūmām pārdomām, sēdēdams pie otras glāzes.

Kad Tija no rīta pamodās ar sāpošu galvu, viņš jau bija projām. Vienīgais pierādījums tam, ka viņš vispār ir bijis, bija zem viņas istabas durvīm pabāzta zīmīte.

Tija, ceru, ka Šorīt jūtaties labāk. Man ļoti žēl, bet nācās mainīt plānus, un, kad lasīsiet šo vēstuli, es jau būšu aizbraucis no Helsirikiem. Vislabākie novēlējumi Jums turpmākajā ceļojumā. Sazināšos ar Jum, kad varēšu.

Malahijs

Viņa nopūtās, apsēdās uzgultas malas un saprata, ka nekad vairs viņu neredzēs.

Tre šā nodaļa

Malahijs sasauca apspriedi tūlīt pēc atgriešanās Kouvā. Jautājuma svarīguma pēc visas ieinteresētās puses steidzīgi pārkārtoja savas darīšanas un ieradās nekavējoties.

Stāvēdams galda galā, viņš izstāstīja saviem partneriem visu, kas bija noticis viņa uzturēšanās laikā Somijā.

Kad stāsts bija galā, viņš apsēdās un paņēma savu tējas tasi.

“Nesaprotu, kāpēc tu, muļķi, nepaliki un vēlreiz nemēģināji kaut ko izspiest no viņas?”

Tā kā to teica jaunākā partnere, kas vienlaikus bija arī viņa māsa, Malahijs pārāk neapvainojās. Apspriežu galds saskaņā ar Salivanu tradīcijām bija virtuves galds. Pirms atbildēja, viņš atkal piecēlās, paņēma no letes cepumu kārbu un uzcienājās.

“Pirmkārt, tāpēc, ka no tādas izspiešanas būtu vairāk ļaunuma nekā labuma. Šai sievietei galvā ir vairāk smadzeņu nekā kāpostgalvā, Bekij. Ja es sāktu viņu iztaujāt par statuetēm tūlīt pēc tam, kad kāds izvandījis viņas istabu, viņai pavisam droši varētu ienākt prātā, ka man ar to visu ir kāds sakars. Turklāt,” viņš, drūmi saviebies, piebilda, “laikam tā arī bija, vismaz netieši."

“Mums nav jājūtas vainīgiem par to. Galu galā mēs neesam ne huligāni, ne zagļi.” Gideons ģimenē bija vidējais bērns un pēc vecuma atradās gandrīz precīzi vidū nepilnus divus gadus jaunāks par Malahiju un nepilnus divus gadus vecāks par Rebeku. Šādas zīmīgas piedzimšanas pēc viņam ļoti bieži nācās būt par samierinātāju brāļa un māsas strīdos.

Viņam ar brāli bija līdzīgs augums un miesas būve, taču sejas krāsu viņš bija mantojis no mātes. Viņa sejā skaidri bija redzami Salivanu kalsnie vaibsti ar iekritušajiem vaigiem, taču viņam tie bija papildināti ar ogļmelniem matiem un zilām vikingu acīm.

Savā ziņā viņš bija izvēlīgākais no visiem. Viņam patika visu rūpīgi salikt pa plauktiņiem, un tieši tāpēc (lai gan Malahijam bija labākas spējas matemātikā) viņš ģimenē veica grāmatveža pienākumus.

“Ceļojums nebija veltīgs,” viņš turpināja. “Nav izniekots ne laiks, ne nauda. Tu iepazinies ar Tiju, un tagad ir iemesls ticēt, ka ne tikai mēs vieni domājam, ka viņa varētu palīdzēt tikt pie likteņa dievietēm.”

“Mēs nezinām, vai viņai ir vai nav kāds sakars ar tām,” Rebeka iebilda. “Jo tieši Malahijs uzsūtīja viņai tos zagļus tas ir skaidrs kā diena. Tev drīzāk vajadzēja mēģināt sadzīt rokā tos, kas bija ielauzušies viņas istabā, nevis mukt uz mājām.”

“Un kā tu, Mata Hari, ieteiktu to izdarīt?" Malahijs noprasīja.

“Meklēt pēdas,” viņa plaši iepleta rokas. “Iztaujāt viesnīcas personālu. Darīt kaut ko!"

“Ja vien es būtu atcerējies paņemt līdzi palielināmo stiklu un mednieka platmali."

Rebeka aizkaitināta nopūtās. Viņa saprata, ka brāļa apsvērumi ir prātīgi, taču, ja bija jāizvēlas starp prātīgumu un rīcību, viņa vienmēr atmeta prātīgumu.

“Es redzu tikai to, ka esam iztērējuši ceļojumam paredzēto naudu un neesam tikuši ne soli tālāk kā pirms šīs tavas nelielās dēkas ar amerikānieti.”

“Tā nebija dēka," Malahijs atcirta, ar pūlēm saglabādams savaldību.

“Bet kufš tad ir vainīgs?” Rebeka atjautāja. “Manuprāt, tev būtu izdevies izdibināt ko vairāk, ja tu būtu viņu ievilcis gultā.”

“Rebeka!” Šis apvaldītais rājiens nāca no autoritatīvām aprindām. Ailīna Salivana bija dāvājusi dzīvību trim ar stipru gribu apveltītiem bērniem, taču visa vara ģimenē piederēja un vienmēr bija piederējusi viņai.

“Māt, šim vīrietim ir trīsdesmit viens gads,” Rebeka laipni paskaidroja. "Cerams, tu saproti, ka viņš jau zina, kas ir sekss.”

Ailīna bija izskatīga un glīti ģērbusies sieviete, kas ļoti lepojās ar savu ģimeni un māju. Un vajadzības gadījumā valdīja tās ar dzelžaini stingru roku.

“Mēs nerunājam par tava brāļa personisko dzīvi, bet gan par biznesu. Mēs vienojāmies, ka Mels aizbrauks un izpētīs, ko var uzzināt. Un to viņš arī izdarīja.”

Rebeka padevās, lai gan tas nebija viegli. Viņa mīlēja savus brāļus, taču dažkārt viņai ļoti gribējās sasist viņu abu galvas kopā, kaut vai tāpēc vien, lai iekustinātu to smadzenes.

Arī viņa bija mantojusi Salivanu garo, kalsno augumu, ko varētu pat noturēt par trauslu, ja nepievērsa uzmanību spēcīgajiem pleciem un tvirtajiem muskuļiem zem rūpīgi koptās ādas.

Viņas mati bija daudz gaišāki nekā Malahijam drīzāk zeltaini rudi, nevis kastaņbrūni un viņas acis bija maigākā dūmakaini zaļā nokrāsā. Acis sedza izteiksmīgi plakstiņi, tām lieliski piestāvēja paplata un spītīga mute, un viņas sejas vaibsti bija drīzāk asi, nevis maigi apaļīgi.

Viņas galvā mita ass, apķērīgs un bieži vien nepacietīgs prāts.

Viņa bija ļoti centusies visus pārliecināt, ka tieši viņai jādodas uz Helsinkiem, lai iepazītos ar Tiju Māršu. Vēl tagad viņa nespēja samierināties ar zaudējumu Malahijam.

“Tev ar viņu nekas nebūtu izdevies labāk,” Malahijs skaidroja, bez pūlēm nojauzdams viņas domas. “Un nevarētu arī mēģināt izmantot seksu kā ieroci, vai ne? Katrā ziņā viss ir beidzies tīri labi. Es viņai iepatikos, lai gan viņa nekādi nav tāds cilvēks, kas ātri atrod kopīgu valodu ar svešiniekiem. Viņa nav tāda kā tu, Bekij." Runādams viņš apgāja apkārt galdam un paraustīja māsas garos, cirtainos matus. “Viņa nav drosminiece, kas ciena piedzīvojumus.”

“Nemaz nepielabinies.”

Viņš tikai plati pasmaidīja un vēlreiz parāva rudo kodaļu. “Arī vislēnākajā gaitā tu būtu darbojusies, viņasprāt, pārāk ātri. Tu padarītu viņu nedrošu. Viņa ir ļoti kautrīga un, manuprāt, arī mazliet hipohondriķe. Tu neticētu, ja es pastāstītu, kā tik visa viņai nav. Zāļu pudelītes, visādi aparātiņi. Gaisa attīrītāji, baltā trokšņa ģenerētāji. Nenobrīnīties, kad mēs kopā ar policistiem to visu izskatījām cauri. Viņa ceļojumā ņem līdzi savu spilvenu kaut kādas alerģijas dēļ.”

“Izklausās trakoti garlaicīga kundzīte,” Rebeka atbildēja.

“Nē, nav garlaicīga.” Malahijs apcerējās Tijas nesteidzīgo, savaldīgo smaidu. “Tikai mazliet nervoza. Tomēr, kad ieradās policija, viņa spēja saņemties. Izstāstīja visu notikušo, ne aci nepamirkšķinot, visu, kā bija no brīža, kad izgāja no viesnīcas, lai dotos uz lekciju, un līdz brīdim, kad atkal tur atgriezās."

Turklāt, viņš tagad apjauta, neizlaižot nevienu sīkumu.

“Viņai gan ir atmiņa,” viņš domīgi noteica. “Gluži kā kamera, kas visu fotografē un saliek bildes pareizi pa plauktiņiem, un arī stingrs mugurkauls tādā grūtā brīdī.”

“Tev viņa patika,” Rebeka secināja.

“Jā, patika. Un man ļoti žēl, ka manis dēļ viņai bija nepatikšanas. Taču gan jau viņa to pārcietīs." Viņš atkal apsēdās un sāka bērt cukuru jau gandrīz atdzisušajā tējā. “Pagaidīsim, līdz šī jezga mazliet norimst vismaz, līdz viņa atgriezīsies Statos un atjēgsies. Tad es varētu doties uz Ņujorku.”

“Uz Ņujorku!” Rebeka pielēca kājās. “Kāpēc tieši tev visur jābrauc?” “Tāpēc, ka es esmu vecākais. Un tāpēc, ka uz ļaunu vai uz labu Tija Mārša ir manējā. Sperot otro soli, rīkosimies piesardzīgāk, ja jau mūs laikam novēro."

“Kādam no mums būtu jāķeras klāt tai maitai," Rebeka teica. “Viņa mūs apzaga nozaga mākslas darbu, kas piederējis mūsu ģimenei vairāk nekā trīs ceturtdaļas gadsimta, un tagad mēģina izmantot mūs, lai atrastu abas pārējās figūriņas. Viņai jāpaskaidro nepārprotami jāpaskaidro, ka Salivani to necietīs."

“Viņa par to samaksās,” Malahijs atlaidās krēslā. “Dārgi samaksās, kad mums būs abas pārējās likteņa dievietes, bet viņai tikai viena.”

“Tā, kuru viņa nozaga mums."

“Būtu grūti izskaidrot attiecīgajām varas iestādēm, ka viņa nozaga to, kas jau bija zagts." Gideons pacēla roku, pirms Rebeka paspēja viņam uzklupt. “Lai gan tas notika pirms vairāk nekā astoņdesmit gadiem, Fēlikss Grīnfllds tomēr nozaga pirmo likteņa dievieti. To mēs varbūt varētu juridiski apiet, jo to nezina neviens, izņemot mūs pašus. Taču mums nav arī reālu pierādījumu tam, ka statuete vispār ir bijusi mūsu īpašumā un persona ar tādu reputāciju kā Anita Geija to mums nozagusi tieši deguna priekšā.” Rebeka nikni nopūtās.

“Tas ir tik pazemojoši viņa mūs apkrāpa kā mazus, pūkainus jēriņus, kas paklausīgi tipina uz kaušanu.”

“Katra statuete atsevišķi ir ne vairāk kā dažus simtus tūkstošu mārciņu vērta.” Tā kā aizvainojums joprojām sāpēja, Malahijs centās nepieminēt to, cik vienkārši viņam tika izkrāpta mazā likteņa dievietes statuete. “Bet visas trīs kopā īstam kolekcionāram ir neizsakāma vērtība. Anita Geija tāda ir, un galu galā tieši viņas vilna tiks nocirpta.”

Sēžot saulainajā, dzeltenos toņos iekārtotajā virtuvē, kur pie atvērtajiem logiem plīvoja vecmāmiņas raibie kokvilnas aizkari, uzvēdījot pļavas zāles smaržu, viņš iedomājās, kā tieši gribētu atriebties sievietei, kura viņam kā muļķim tieši no rokām nozagusi ģimenes relikviju.

"Es domāju, ka nevajadzētu kavēties ar otro soli,” viņš paziņoja. “Tija neatgriezīsies Ņujorkā vēl pāris nedēļu, un es negribu pārāk ātri atkal rādīties viņai acīs. Tagad jāmēģina ritināt pavedienu, kas ved pie otrās statuetes."

Rebeka lepni atmeta galvu.

“Daži no mums nedauzījās apkārt, uzdzīvodami pa ārzemēm. Pāris pēdējo dienu laikā esmu veikusi diezgan ievērojamus pētījumus."

“Kāpēc tad tu neko nesaki?"

“Tāpēc, ka tu nebeidz vien pļāpāt par savu jauno amerikāņu sirdsdāmu.”

“Ak, Bekij, Dieva dēļ!”

“Nepiemini vieglprātīgi Tā Kunga vārdu pie mana galda," miermīlīgi atgādināja Ailīna. “Rebeka, beidz kaitināt brāli un lielīties!”

“Es nemaz nelielos. Vēl ne. Es meklēju intemetā, pētīju ģenealoģiju un tā tālāk. Dienām un naktīm, starp citu, un upurējot visas personiskās intereses. Tā bija lielīšanās,” viņa smaidot paskaidroja mātei. “Tomēr tas ir liels sasniegums, jo mūsu vienīgais ziņu avots ir Fēliksa atmiņas par to, ko viņš izlasījis uz papīra gabaliņa, kas bija kopā ar statueti. Iekrītot okeānā, tinte tika noskalota, un mums jāpaļaujas uz to, ka viņa atmiņa saglabājās skaidra pēc visbriesmīgākā piedzīvojuma viņa mūžā. Turklāt mums jāpaļaujas uz to, ka viņš saka patiesību,” viņa secināja. “Galu galā šis cilvēks bija zaglis."

“Labojies zaglis,” atgādināja Ailīna. “Pateicoties Dieva žēlastībai un krietnas sievietes mīlestībai. Vai vismaz tā vēsta nostāsts.”

“Jā, tā tas vēsta,” Rebeka piekrita. “Kopā ar statueti bija papīra lapiņa, uz kuras bija uzrakstīts vārds un adrese Londonā. Viņa apgalvojums, ka viņš to iegaumējis, lai varētu kādu nakti tur iegriezties un mazliet iedzīvoties, šķiet gluži ticams. Vēl jo ticamāks tad, kad es atrotīju piedurknes, piesēdos pie datora un atklāju, ka tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā gadā Mensfīlda parkā tiešām dzīvoja Saimons Vaits-Smits.

“Tu viņu atradi!” Malahijs uzmeta māsai sajūsmas pilnu skatienu. “Rebeka, tu esi ģēnijs!”

“Esmu gan, jo es atradu ne tikai to. Viņam bija dēls, vārdā Džeimss, kuram bija divas meitas. Abas apprecējās, bet vienas vīrs gāja bojā Otrajā pasaules karā, un viņa nomira, neatstājusi pēcnācējus. Otra pārcēlās uz Statiem, jo viņas vīrs bija turīgs advokāts Vašingtonā. Viņiem bija trīs bērni divi dēli un meita. Viens dēls gāja bojā Vjetnamā, būdams vēl gluži jauns zēns, otrs aizlaidās uz Kanādu, un man neizdevās atrast nekādas ziņas par viņu. Toties meita apprecējās trīs reizes. Vai varat to pārspēt? Viņa dzīvo Losandželosā. Viņai ir viens bērns no pirmās laulības meita. Informācijas maģistrālē man izdevās sameklēt arī viņu. Pašlaik viņa dzīvo Prāgā un strādā kādā klubā."

“Prāga ir tuvāk nekā Losandželosa,” Malahijs secināja. “Kāpēc cilvēki nevar gluži vienkārši palikt Londonā? Pašreiz mēs stipri vien paļaujamies uz pieņēmumiem pirmkārt jau uz to, ka šim Vaitam-Smitam sta

tuete vispār piederēja vai arī viņš zināja, kā to dabūt. Ari uz to, ka, ja tā bija, tā joprojām glabājas viņa ģimenē vai arī ir ziņas, kur tā palika. Un, ja tas viss atbilst patiesībai, tad paļaujamies uz to, ka mums izdosies to no viņiem izvilināt.”

“Paļaušanās bija tad, kad jūsu vecvecvectēvs atdeva savu glābšanas vesti svešiniecei un viņas bērnam," iejaucās Ailīna. “Manuprāt, tas nebija nejauši, ka viņš izglābās, kad tik daudzi gāja bojā. Nebija nejauši arī tas, ka izglābšanās brīdī viņam kabatā bija tā mazā statuete. Un tāpēc tā pieder šai ģimenei,” viņa turpināja ar vēsu, nesatricināmu loģiku. “Un, tā kā tā ir daļa no vienota veseluma, arī pārējām jānonāk pie mums. Galvenais nav nauda, bet gan principi. Mēs varam atļauties nopirkt biļeti uz Prāgu, lai paskatītos, vai tur ir atrodama atbilde.”

Viņa rāmi uzsmaidīja meitai.

“Kā sauc to klubu, mīļumiņ?"

Kluba nosaukums bija “Austrālija", un tas saglabāja pietiekami augstu līmeni, nepagrimstot par galīgu ūķi, jo tā īpašniece Marčella Lubriska nezaudēja modrību. Ikreiz, kad iestādījums sāka šķobīties, Marčella ar savu smailpapēžu zābaku asajiem purniem atkal uzstutēja to vietā.

Viņa bija'īsts savas valsts un sava laika auglis daļēji čehiete, daļēji slovākiete, ar nelielu krievu asiņu piejaukumu un pavisam niecīgu nojausmu par vācu senčiem. Kad pie varas nāca komunisti, viņa savāca abus mazos bērnus, lika vīram izvēlēties braukt līdzi vai palikt un aizbēga uz Austrāliju, jo tas šķita pietiekami tālu.

Angļu valodu viņa neprata, paziņu šajā valstī viņai nebija, vienīgais īpašums bija krūšturī paslēpta divsimt dolāriem atbilstoša naudas summa, un, tā kā vīrs bija izlēmis palikt Prāgā, bērniem nebija arī tēva.

Toties viņai bija stingrs mugurkauls, apķērīgs prāts un augums, kas bija kā radīts saldkairu sapņu izraisīšanai. Apvienojot visus šos dotumus, viņa lika tos lietā kādā Sidnejas striptīza klubā, kārdinot piedzērušos un vientuļos un nežēlīgā taupībā krājot trūcīgo aldziņu un iespaidīgās dzeramnaudas.

Viņa bija iemīļojusi austrāliešus par to devību, labo humora izjūtu un labvēlīgo attieksmi pret svešiniekiem. Viņa rūpējās, lai bērni vienmēr būtu labi paēduši, un, ja reizēm uzņēmās kādu privātu darbiņu, lai varētu nopirkt tiem arī glītas kurpes, tas bija tikai sekss.

Piecu gadu laikā viņai izdevās ietaupīt tik daudz, lai kopā ar partneriem atvērtu nelielu klubu. Viņa joprojām nodarbojās ar striptīzu un

pārdeva savu ķermeni tad, kad pati to vēlējās. Pēc desmit gadiem viņa bija izpirkusi partneru daļas un uz skatuves vairs nerādījās.

Kad dzelzs priekškars krita, Marčellai piederēja klubs Sidnejā, klubs Melburnā, biroja ēku kompleksa īpašuma daļa un krietna tiesa no liela īres nama. Viņa nopriecājās, uzzinot, ka komunisti izdzīti no viņas dzimtenes, taču neko daudz par to nedomāja.

Sākumā.

Pēc tam viņa arvien biežāk par to iedomājās un, pašai par brīnumu, ilgojās dzirdēt ielās dzimto valodu, redzēt dzimtās pilsētas baznīcu kupolus un tiltus. Atstājusi dēlu un meitu uzraudzīt visus Austrālijas īpašumus, Marčella aizlidoja uz Prāgu kā pati domāja, tikai sentimentālu atmiņu vadīta.

Taču viņas darījumu sievietes intuīcija bija sajutusi izdevību, un tās nedrīkst laist garām. Prāga atkal kļūs par pilsētu, kur apvienota Vecā un Jaunā pasaule, tā atkal kļūs par Austrumeiropas Parīzi. Tas nozīmēja tirdzniecību, tūristu dolārus un ievākšanos pirmajā stāvā.

Viņa nopirka īpašumus nelielu, senlaicīgu viesnīcu un burvīgu restorānu ar nacionālo virtuvi. Un, aiz mīlestības pret abām savām dzimtenēm, viņa atvēra “Austrāliju”.

Viņa vadīja kārtīgu iestādi, kurā strādāja veselīgas meitenes. Viņa neiebilda, ja tās uzņēmās privātus darbiņus. Viņa pārāk labi zināja, ka sekss bieži noder, lai varētu atļauties sīkos prieciņus, kas padara dzīvi paciešamu. Bet, ja radās kaut mazākās aizdomas par narkotiku lietošanu darbiniekiem vai klientiem vainīgais bez vārda runas tika izraidīts.

“Austrālijā" nevienam netika dota vēl viena iespēja laboties.

Viņa nodibināja vislabākās attiecības ar vietējo policiju, regulāri apmeklēja operu, kļuva par mākslas mecenāti. Viņa vēroja dzimto pilsētu atdzīvojamies atgūstot krāsas, mūziku, naudu.

Lai gan viņa apgalvoja, ka gatavojoties atgriezties Sidnejā, gadi aizritēja. Un viņa joprojām palika.

Sešdesmit gadu vecumā Marčella bija saglabājusi augumu tādu, kāds tas bija tad, kad palīdzēja sapelnīt visas bagātības, ģērbās visjaunākās Parīzes modes tērpos un spēja pamanīt miera traucētājus tumsā desmit jardu attālumā.

Kad Cideons Salivans ienāca klubā, viņa to ilgi un cieši nopētīja. Pārāk glīts, lai tas pašam nāktu par labu, viņa secināja. Arī viņa skatiens bija vairāk pievērsts zālei, nevis skatuvei, it kā viņš meklētu ko citu, nevis daiļos, kārdinošos apaļumus.

Vai kādu citu.

*  * *

Klubs bija stilīgāks, nekā viņš bija gaidījis. Visapkārt dārdēja smaga tehnomūzika ar pieskaņotiem spožas gaismas zibšņiem. Uz skatuves trīs sievietes izpildīja kaut kādus vingrojumus pie gariem sudrabotiem stieņiem.

Gideons nešaubījās, ka daži vīrieši labprāt iztēlojās šā stieņa vietā savu locekli, taču viņš gan zināja tam daudz labākus pielietojumus, nekā likt sievietei pie tā karāties kājām gaisā.

Galdiņu bija daudz, bet visi aizņemti. Skatuvei tuvākos galdiņus bija ieņēmuši gan vīrieši, gan sievietes, kas malkoja dzērienus un vēroja atkailināto akrobātiku.

Gaismas staros vīdēja zilganu dūmu mākoņi, bet viskija un alus dvinga nebija stiprāka kā viņa vietējā krodziņā. Liela daļa publikas bija ģērbusies melnā, un liela daļa šo melno apģērbu bija no ādas, taču tik daudzi apmeklētāji neapšaubāmi bija pārīši, ka Gideonam bija jābrīnās kādēļ gan lai vīrietis vestu šurp savu dāmu skatīties, kā citas sievietes izģērbjas?

Lai gan šī iestāde bija pieklājīgāka nekā tā bedre, kurā Gideons un Malahijs bija pavadījuši neaizmirstamu vakaru Londonas apmeklējuma laikā, viņš bija priecīgs, ka māte bija sūtījusi uz šejieni viņu, nevis Rebeku, par spīti māsas vētrainajiem iebildumiem.

Jaunai sievietei no kārtīgas ģimenes šeit nav ko meklēt.

Taču Kleo Tolivera laikam atzinusi šo vietu par piemērotu.

Viņš piegāja pie bāra un pasūtīja alu. Dejotājas, kuras tagad sedza rikai srring biksītes un tetovējumi, viņš varēja vērot spoguļos aiz bāra.

Gideons izņēma cigareti, aizdedza sērkociņu un apdomāja, kā sākt sarunu. Viņam patika rīkoties pēc iespējas tieši un bez aplinkiem.

Kad atskanēja aplausi un svilpieni, viņš pamāja bārmenim:

“Vai Kleo Tolivera šovakar strādā?”

“Kāpēc jautājat?"

“Ģimenes darīšanas.”

Bārmenis neatbildēja uz Gideona vaļsirdīgo smaidu un, slaucīdams leti, paraustīja plecus.

“Viņa tepat ir." Tad devās tālāk, pirms Gideons paspēja pajautāt, kur tieši.

Nu labi, pagaidīšu, Gideons nolēma. Vērošana, kā sievietes ar glītiem ķermeņiem atbrīvojas no drēbēm, nav sliktākais veids, kā vīrietis var pavadīt laiku.

“Vai jūs meklējat kādu no manām meitenēm?”

Gideons novērsās no dejotājas, kura tajā brīdī rāpoja pa skatuvi kā kaķis. Sieviete, kas stāvēja viņam blakus, bija gandrīz tikpat gara kā 'viņš. Viņas mati bija blondi kā Džīnai Hārlovai* un ieveidoti sarežģītos, ar laku nostiprinātos viļņos. Viņa bija tērpusies lietišķā kostīmā bez blūzes, un viņas neticami kuplās pienbaltās krūtis izcēlās virs žaketes atlokiem.

Gideons acumirklī nokaunējās, ka pievērsis tām uzmanību, kad ieskatījās sievietes sejā un saprata, ka viņa ir vismaz tik veca, lai būtu viņa māte.

“Jā, kundze. Es meklēju KleoToliveru.”

Dzirdot pieklājīgo uzrunu, Marčellas uzacis izbrīnā pacēlās, un viņa pamāja bārmenim.

“Kāpēc?”

“Atvainojiet, bet es labprāt pateiktu to pašai Toliveras jaunkundzei, ja jums nav iebildumu.”

Neuzmetot skatienu bāram, Marčella pacēla neatšķaidīta viskija glāzi, zinādama, ka bārmenis būs to nolicis pa rokai. Skaists kā grēks, viņa gudroja, un izskatās pēc tāda vīra, kurš arī kautiņā prastu sevi aizstāvēt. Taču viņam ir ieaudzināta cieņa pret vecākiem cilvēkiem.

Lai gan viņa ne vienmēr uzticējās šādiem tikumiem, viņa tos prata novērtēt.

“Ja jūs sagādāsiet nepatikšanas kādai no manām meitenēm, es sagādāšu tās jums.”

“Es gan labāk vispār izvairos no nepatikšanām."

“Esiet gan tik laipns. Kleo uzstājas nākamā." Viņa vienā malkā iztukšoja viskija glāzi, nolika to uz letes un aizsoļoja uz bīstami augstajiem nagliņpapēžiem.

Viņa iegāja aizkulisēs, kur gaisā vēdīja parfīma, sviedru un grima aromātu maisījums. Visas dejotājas mitinājās vienā telpā, tajā gar divām sienām bija milzīgi spoguļi un kopīgas letes. Katra uz kāda letes posma bija iekārtojusi savu ligzdiņu, padarot to par īstu kosmētikas, krūšu uzlīmju, mīksto rotaļlietu un saldumu jūkli. Pie spoguļiem bija pielīmētas mīļoto vīriešu, filmzvaigžņu un dažkārt ari mazuļu fotogrāfijas.

Kā parasti, telpā skanēja dažādu valodu, ķildu, tenku un sūdzību troksnis. Sūdzību iemesli bija visdažādākie no skopām dzeramnaudām, neuzticīgiem mīļākajiem un mēnešreižu krampjiem līdz sāpošām kājām.

* ASV kinoaktrise.

Visa šā haosa vidū nesatricināmi mierīga stāvēja Kleo, spraužot pēdējās matadatas garajos tumšbrūnajos matos. Viņa gluži labi satiek ar pā■ rējām meitenēm, Marčella nodomāja, bet nekādā draudzībā neielaižas. Padara savu darbu, turklāt padara to labi, savāc naudu un viena dodas mājup.

Marčella atcerējās, ka pati savulaik rīkojusies tieši tāpat.

“Kāds vīrietis apjautājās par tevi."

Kleo tumšbrūnās acis spogulī sastapās ar Marčellas skatienu.

“Ko jautāja?”

‘Tikai apjautājās. Glīts vīrietis, ap trīsdesmit gadiem, īrs. Tumši mati, zilas acis. Ar labām manierēm."

Kleo paraustīja konservatīva piegriezuma pelēki svītrotā žaketē tērptos plecus.

“Es nevienu tādu nepazīstu.”

“Viņš nosauca tavu vārdu un teica Kailam, ka esot tavs radinieks.”

Kleo paliecās uz priekšu, lai uzkrāsotu asinssarkanu lūpukrāsu.

“Nedomāju gan.”

“Vai tev ir nepatikšanas?"

Kleo aizpogāja zem žaketes pavilktā baltā vīriešu krekla aproču pogas. “Nē."

“Ja viņš tev uzmācas, dod zīmi Karlam. Viņš to izmetīs ārā." Marčella pameta ar galvu. “īrs pie bāra. Tu viņu noteikti pamanīsi.”

Kleo uzvilka kuipes ar augstiem nagliņpapēžiem, kas bija tērpa pēdējā sastāvdaļa.

“Paldies, pati tikšu ar viņu galā.”

“Jā, tam es ticu gan.” Marčella uz mirkli uzlika roku Kleo uz pleca un devās izšķirt divu dejotāju ķildu sarkana, vizuļiem rotāta krūštura dēļ.

Ja arī Kleo mazliet uztraucās par to, ka pēkšņi kāds ir ieradies un meklē viņu, taujājot pēc vārda, viņa to neizrādīja. Galu galā viņa bija profesionāle. Neatkarīgi no tā, vai dejo “Gulbju ezeru” vai izģērbjas Eiropas salašņu priekšā, māksliniekam jāievēro profesionālie standarti.

Es nepazīstu nevienu īru, viņa domāja, iziedama no ģērbtuves, lai gaidītu savu uznācienu. Un nekādā ziņā viņa neticēja pasaciņām par kādu attālu radinieku, kas papūlējies apjautāties, kā viņai klājas. Pat tad, ja tie uz ielas pakluptu pret viņas asiņojošo ķermeni.

Droši vien tikai kāds stulbenis, kurš uzzinājis viņas vārdu no kāda cita klienta un sacerējies uz lētiem priekiem ar amerikāņu striptīzdejotāju.

Šoreiz viņam būs jāpaliek gribot.

Kad atskanēja Kleo numura mūzika, viņa izmeta no galvas visas domas, koncentrējot uzmanību tikai uz savu priekšnesumu. Viņa skaitīja taktis un, kad uzliesmoja prožektori, izskrēja uz skatuves.

Pie bāra Gideona roka ar alus glāzi sastinga pusceļā.

Viņa bija ģērbusies kā vīrietis. Taču viņam bija jāatzīst, ka neviens viņu par tādu nenoturētu. Ja nu vienīgi aklais mežonīgi auļojoša zirga mugurā. Taču viņas ķermeņa kustībās šajā klasiskajā sīksvītrotajā uzvalkā bija kas primitīvi erotisks.

Mūzika bija straujš, ass amerikāņu roks, apgaismojums dūmakaini, miglaini zils. Gideons atzina, ka viņa ļoti asprātīgi un ironiski savam izģērbšanās numuram izvēlējusies Brūsa Springstīna dziesmu “Cover Mc”*.

Viņa labi zina, ko dara, viņš saprata, kad Kleo novilka vīrišķīgo žaketi no pleciem un kustoties, visu laiku kustoties, atbrīvojās no tās.

Pārējās šova dalībnieces uz skatuves bija tikai grozījušās vai slīdējušas, šūpojušās vai gorījušās, turpretī viņa dejoja. Izpildīja straujus, sarežģītus soļus, kas liecināja par patiesi labu stilu un talantu.

Jāatzīst gan, ka tad, kad viņa ar kādu no asajām kustībām norāva atāķējamās garās bikses, viņš uz mirkli aizmirsa dejas soļu baudīšanu.

Ak Jēziņ, viņai nu gan ir kājas, vai ne?

Viņa neatstāja bez ievērības arī stieņus, izpildot pie tiem trīs ātrus apgriezienus, sacēlusi gaisā garās kājas. Viņas mati izlauzās brīvībā, kā smags tumšbrūns ūdenskritums izlīstot pār pleciem. Viņš nepamanīja, kā viņa atpogāja kreklu, taču nu jau tas lidoja pa gaisu, atsedzot niecīgu melnu mežģīņu josliņu pār augstām, stingrām krūtīm.

Viņš centās iestāstīt sev, ka tās noteikti ir mākslīgi palielinātas un nekādā veidā uz viņu neattiecas. Tomēr, kad viņa novilka kreklu, viņš sajuta mutē saplūstam siekalas.

Lai izskalotu kaklu, viņš iemalkoja alu un vēroja viņu.

Viņa bija pamanījusi Gideonu jau pašā uznāciena sākumā. Viņa nevarēja to skaidri saredzēt, un tas viņu arī pārāk neinteresēja. Taču viņa zināja, ka svešais tur ir un ļoti uzmanīgi viņu vēro.

Lieliski. Par to jau arī viņai maksā.

Pagriezusi muguru publikai, viņa lēni pārvilka ar roku pār muguru un atpogāja krūštura slēdzi. Sakrustojusi rokas uz krūtīm, viņa strauji apgriezās. Viņas ādu klāja sviedru miklums, bet lūpās rotājās viegls, ledai

* Ai:sed: (apsedz) mani. (Tulk. no angļu vai.)

ni auksts smaids, kad viņa ieskatījās acīs tiem zālē sēdošajiem vīriešiem, kuri, viņasprāt, būtu ar mieru šķirties no naudas.

Viņa atmeta matus atpakaļ un, tērpusies vienīgi augstpapēžu kurpēs un melnās string biksītēs, nometās rāpus, lai viņi varētu redzēt to, par ko maksā.

Viņa centās nejust pirkstus, kas slīdēja pa viņas gurniem, un pievērsa visu uzmanību naudaszīmēm, kas tika aizbāztas aiz biksītēm.

Viņa atrāvās, kad kāds pārlieku sajūsmināts vīrelis gribēja viņu apkampt. Brīdinoši, bet šķietami koķeti piedraudēja viņam ar pirkstu. Un nodomāja: kretīns.

Viņa atliecās atpakaļ, atspiežoties uz vienas rokas, un pēc tam, sasprindzinot kājas, strauji piecēlās.

Līdzīgu spēlīti viņa izpildīja arī otrā skatuves pusē. Tur viņa varēja labāk saredzēt vīrieti pie bāra. Viņu skatieni sastapās un uzkavējās pāris mirkļu. Viņš parādīja banknoti un piešķieba galvu.

Tad turpināja malkot alu.

Kleo nožēloja, ka nebija varējusi saskatīt, cik liela naudaszīme tā bija. Tomēr nolēma, ka ir vērts ziedot piecas minūtes, lai uzzinātu, cik daudz viņš būtu ar mieru maksāt.

Taču viņa nesteidzās atsvaidzinājās dušā, pēc tam pārģērbās džinsos un T kreklā. Viņa ļoti reti parādījās klubā pēc uzstāšanās, taču paļāvās uz Karla un pārējo Marčellas algoto spēkavīru aizsardzību pret iespējamu uzmācību.

Parasti vairākums apmeklētāju drīzāk pievērsa uzmanību skatuvei un tur redzamajām savu seksuālo fantāziju varonēm, nevis zālē esošo reālo sieviešu novērtēšanai.

Tikai ne šis smukulīris pie bāra, viņa nodomāja. Viņš neskatījās uz skatuvi. Lai gan, pēc viņas profesionālā vērtējuma, pašreizējais priekšnesums bija viens no mākslinieciski interesantākajiem. Kad viņa tuvojās bāram, vīrieša skatiens palika pievērsts viņai. Turklāt viņas sejai tas noteikti liecināja viņam par labu -, nevis krūtīm.

“Vai kaut ko vēlējāties, smukulīt?”

Viņas balss viņu pārsteidza. Tā bija maiga un laipna, bez skarbuma pieskaņas, kāda, viņaprāt, būtu raksturīga šādas profesijas sievietei.

Viņas seja bija īsti atbilstoša krāšņajam augumam. Tā bija lepna un kaismīga, ar tumšām mandeļu formas acīm un pilnīgām sārtām lūpām. Tieši zem labās uzacs gala atradās neliela dzimumzīmīte vai skaistuma zīmīte, kā nu to sauc.

Viņas āda bija melnīgsnēja, piešķirot viņas pievilcībai čigānisku valdzinājumu.

Viņa smaržoja pēc ziepēm, sagraujot vēl kādu ilūziju. Un nesteidzīgi malkoja ūdeni no lielas pudeles.

“Jā, vēlējos, ja jūs esat Kleo Tolivera."

Viņa atspiedās ar muguru pret bāru. Augstpapēžu kurpes viņa bija nomainījusi pret tenisa apaviem, tomēr džinsi bija melni un cieši piekļāvās gurniem un kājām.

“Es neuzstājos privātās ballītēs.”

“Vai jūs runājat?”

“Ja man ir ko teikt. Kas jums pateica manu vārdu?”

Gideons tikai vēlreiz parādīja banknoti, vērojot, kā viņas skatiens pievēršas tai un pārdomās apstājas.

“Cerams, ka tā būs pietiekama samaksa par stundu ilgu sarunu."

“Varbūt.” Viņa vēl nevarēja izteikt spriedumu par to, vai viņš ir pie pilna prāta, bet vismaz nekāds lētais tipiņš viņš nebija. Viņa pastiepa roku pēc banknotes, bet vīrietis, viņai par sarūgtinājumu, pavilka to atkal tālāk.

“Cikos jūs te beigsiet darbu?”

“Divos. Klausieties, varbūt pasakiet skaidri un gaisi, ko jums īsti vajag, un es tad varēšu pateikt, vai tas mani interesē."

“Sarunu,” viņš atkārtoja un pārplēsa banknoti uz pusēm. Vienu pusi pasniedza viņai, bet otru ielika kabatā. “Ja vēlaties dabūt visu, satiksimies pēc kluba slēgšanas. Viesnīcas “Wenceslav" kafejnīcā. Es gaidīšu līdz pustrijiem. Ja neatnāksiet, mēs abi būsim zaudējuši piecdesmit mārciņas.”

Viņš izdzēra alu un nolika glāzi.

“Jūsu uzstāšanās bija interesanta un, kā izskatās, arī ienesīga, Toliveras jaunkundz. Tomēr ne katru dienu var nopelnīt piecdesmit mārciņas, tikai pasēžot un iedzerot kafiju.”

Viņa sarauca pieri, kad vīrietis piecēlās, lai ietu projām.

"Vai jums ir arī vārds, smukulīt?"

“Salivans. Gideons Salivans. Jums ir laiks līdz pustrijiem.”

Cetu rtā nodaļa

Kleo nekad nenokavēja savu uznācienu. Taču viņa negribēja arī radīt publikai iespaidu, ka ir steigusies, lai paspētu. Teātra pamatā ir ilūzijas. Bet dzīve, kā teica kāds gudrs vīrs, ir tikai lielāka skatuve.

Viņa soļoja uz kafejnīcas pusi divas minūtes pirms atvēlētā laika beigām.

Ja kāds tipiņš ar glītu ģīmi un seksīgu balsi ir ar mieru maksāt par nelielu sarunu, viņai nav iebildumu. Ar mazo kalkulatoru, ko nēsāja līdzi somā, viņa jau bija pēc maiņas kursa aprēķinājusi šīs īru mārciņu summas vērtību čehu kronās līdz pēdējam haleram. Viņas pašreizējā stāvoklī šī nauda bija domāta ļoti tālejošiem mērķiem.

Viņa nedomāja vēl ilgi pelnīt iztiktu, izģērbjoties šo idiņu priekšā. Patiesībā viņa nekad agrāk nebija domājusi, ka pelnīs iztiku, kaut vai neilgu laiku kaila dejodama Prāgas striptīza klubā.

Taču viņa bija muļķe, Kleo tas bija jāatzīst. Viņa bija tik vienkārši ļāvusi sevi apkrāpt, samulsināt ar glītu seju un veikliem glaimiem. Un, ja meitene paliek viena bez iztikas līdzekļiem kādā Austrumeiropas pilsētā, tikko spēdama izteikt visvienkāršākās sarunu vārdnīcas frāzes, ko citu viņai darīt, lai nenomirtu badā?

Vismaz viena laba īpašība viņai piemīt, to viņa tagad bija sapratusi. Viņa nekad nepieļauj vienu un to pašu kļūdu vēlreiz.

Vismaz šajā ziņā viņa atšķiras no savas mātes.

Mazais restorāniņš bija spoži apgaismots, daži apmeklētāji izklaidus pie galdiņiem dzēra kafiju vai ieturēja vēlīnu maltīti. Labi, ka viņi nebūs vieni. Lai gan nav jau tā, ka viņa īpaši uztrauktos par to, ka īrs varētu mēģināt viņai uzmākties. Viņa prot sevi aizsargāt.

Viņa pamanīja vīrieti sēžam stūra nišā, dzerot kafiju un lasot grāmatu. Melnā plastmasas pelnu traukā kūpēja cigarete. Viņš izskatās tik noslēpumains un romantisks, Kleo nodomāja varētu būt kādas radošas profesijas pārstāvis, piemēram, rakstnieks. Nē, viņa izlēma, dzejnieks. Iesācējs dzejnieks, kurš raksta tumšām noskaņām pilnas, ezotēriskas vārsmas un ieradies šajā dižajā pilsētā meklēt iedvesmu, tāpat kā daudzi citi pirms viņa.

Izskats, viņa ar smīnu nodomāja, vienmēr maldina.

Vīrietis pacēla acis, kad viņa ieslīdēja pie galdiņa tam iepretim. Viņa acis tumši zilas kā dārgakmeņi dzejnieka sejā spēja vienā rāvienā salauzt sievietes sirdi.

Cik labi, ka viņai tas nedraud, Kleo atzina.

“Pēdējā brīdī," viņš noteica un turpināja lasīt.

Viņa tikai paraustīja plecus un pievērsās viesmīlei, kas bija pienākusi pie galdiņa.

“Kafiju. Olu kulteni no trim olām. Šķiņķi. Grauzdētas maizītes. Paldies.” Kleo pasmaidīja, kad pamanīja, kā Gideons pāri grāmatai viņu vēro. “Esmu izsalkusi.”

"Jā, šāds darbs droši vien veicina apetīti."

Viņš ielika grāmatā grāmatzīmi un nolika to malā. Jītss, Kleo pamanīja. Tas iederējās.

“Tāds jau ir tā mērķis, vai ne? Apetītes veicināšana.” Viņa izstiepa kājas, kamēr viesmīle lēja viņai kafiju. “Kā jums patika mana uzstāšanās?”

“Tā bija labāka nekā vairums citu.” Viņa nebija noņēmusi skatuves grimu. Spilgtajā gaismā viņa izskatījās gan skarba, gan seksīga. Gideons pieļāva, ka viņa pati to apzinās. Tieši tā arī iecerējusi. “Kāpēc jūs to darāt?”

“Ja vien jūs neesat vervētājs no Brodvejas, smukulīt, tā ir mana darīšana." Nenolaizdama skatienu, viņa pacēla roku un paberzēja īkšķi pret rādītāja pirkstu un lielo pirkstu.

Gideons izvilka no kabatas banknotes pusi un pastūma to zem grāmatas. 7

“Vispirms parunāsim.” Viņš jau bija izdomājis rīcības plānu un nolēmis, ka šoreiz vislabāk ir runāt skaidri un gaiši vai vismaz gandrīz tā.

“Jums ir kāds sencis no mātes puses. Saimons Vaits-Smits.”

Drīzāk apjukusi nekā ieinteresēta, Kleo iemalkoja kafiju stipru un melnu.

“Un tad?”

“Viņš bija mākslas darbu un senlietu kolekcionārs. Viņa kolekcijā bija kāds mākslas priekšmets maza sudraba sievietes statuete. Grieķu stilā. Es pārstāvu kādu personu, kas ir ieinteresēta šīs statuetes iegādē.”

Kleo neteica neko, jo pašlaik tika pasniegtas viņas brokastis. Ēdiena smarža, jo īpaši tāpēc, ka par šo ēdienu viņai pašai nebūs jāmaksā, noskaņoja viņu labvēlīgi.

Viņa paņēma ar dakšiņu kumosu omletes, uzdūra šķiņķa šķēlīti.

“Kāpēc?”

“Kāpēc ?”

“Jā. Vai ir kāds iemesls, kāpēc šis klients vēlas kādu mazu sudraba sievietes figūriņu?”

“Galvenokārt sentimentāli iemesli. Tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā gadā kāds virs devās uz Londonu, lai iegādātos to no jūsu senča. Viņš diemžēl ļoti neveiksmīgi izvēlējās transporta līdzekli,” Gideons piebilda, uzcienādamies ar šķiņķi no Kleo porcijas. “Nopirka biļeti uz kuģi “Lusitania". Viņš gāja bojā, kuģim nogrimstot.”

Kleo nopētīja pasniegtos ievārījumus un izvēlējās upeņu. Bagātīgi smērējot to uz maizītes, viņa apdomāja dzirdēto.

Viņas vecāmāte no mātes puses vienīgā cilvēciskā un dzīvespriecīgā ģimenes locekle bija dzimusi Vaita-Smita. Tā ka vismaz tik tālu viņa stāsts atbilda patiesībai.

“Jūsu ieinteresētā persona gaidīja vairāk nekā astoņdesmit gadu, lai sāktu meklēt statueti?”

“Daži ir sentimentālāki nekā citi,” viņš mierīgi atbildēja. “Varētu teikt, ka mazā statuete noteica šā cilvēka likteni. Mans uzdevums ir to sameklēt un, ja tā joprojām atrodas jūsu ģimenē, piedāvāt par to saprātīgu cenu.”.

“Kāpēc man? Kāpēc nesazināties ar manu māti? Viņa būtu tai tuvāk par veselu paaudzi.”

“Jūs esat ģeogrāfiski tuvāk. Bet, ja jūs par šo mākslas darbu neko nezināt, tas būs mans nākamais solis.”

“Tas jūsu klients šķiet liels savādnieks, smukulīt.” Iekožoties maizītē, viņas lūpu kaktiņi savilkās uz augšu. Uzacis pacēlās kā spārni, un mazā dzimumzīmīte izskatījās kā samtains punktiņš seksīgai izsaukuma zīmei. “Ko viņš uzskata par saprātīgu cenu?”

“Esmu pilnvarots piedāvāt piecus simtus.”

“Mārciņu?”

“Mārciņu."

Ak dievs, viņa domāja, turpinādama ēst, ārēji saglabājot nesatricināmu mieru. Tāda nauda labi papildinās viņas “izkulšanās no ķezas” fondu. Vēl vairāk tā palīdzēs viņai atgriezties Štatos, nezaudējot pašcieņu.

Taču šis virs droši vien uzskata viņu par galīgu muļķi, ja domā, ka viņa noticējusi tādām pasaciņām.

“Sudraba statuete?"

“Sievietes statuete,” viņš paskaidroja. “Apmēram sešas collas augsta, tur rokā kaut kādu mērāmo spolīti. Vai jūs tādu pazīstat vai nepazīstat?”

“Nesteidziniet mani.” Viņa pamāja viesmīlei, lai ielej vēl kafiju, un turpināja tiesāt omleti. “Varbūt esmu to redzējusi. Pie manas ģimenes pieder daudz putekļu krājēju, un mana vecāmāte šajā ziņā bija pasaules rekordiste. Es varētu mēģināt kaut ko uzzināt, ja pievienosiet tam vēl vienu piecdesmitnieku,” viņa teica, pamājot uz banknoti, kas bija redzama zem Jītsa sējuma.

“Nekaitiniet mani, Kleo.”

“Man taču pašai jāpelna sev iztika. Un vēl viens piecdesmitnieks ir mazāk, nekā jūsu klientam būtu jāiztērē, lai aizsūtītu jūs uz Štatiem. Turklāt mana ģimene daudz labprātīgāk sniegs ziņas man, nevis svešiniekam.”

Tās, protams, ir galīgas muļķības, viņa nodomāja.

Apsverot izvēles iespējas, Gideons pabīdīja banknotes pusi pāri galdiņam.

“Otru piecdesmitnieku saņemsiet, kad būsiet to nopelnījusi.”

“Atnāciet rītvakar uz klubu.” Viņa paņēma banknoti un iebāza džinsu kabatā.

Tas nebija tik viegli izdarāms, Gideons iedomājās, jo šie džinsi šķita kā uzkrāsoti uz ādas.

“Atnesiet naudu!” Kleo izslīdēja no nišas. "Paldies par omleti, smukulīt.”

“Kleo!” Gideons satvēra viņas plaukstu un saspieda pietiekami stingri, lai piesaistītu viņas uzmanību. “Ja mēģināsiet mani piešmaukt, es sadusmošos.”

“Es to atcerēšos.” Viņa bezrūpīgi uzsmaidīja viņam, atbrīvoja roku un aizsoļoja, uzsvērti šūpojot gurnus.

Viņa deva nepārprotamu signālu, Gideons nodomāja. Jebkurš vīrietis ar kaut vai vienu sarkano asinsķermenīti gribēs viņu izdrāzt. Taču muļķis būs tas, kurš viņai uzticēsies.

Ailīnas Salivanas bērni nebija muļķi.

Kleo devās taisnā ceļā uz savu dzīvokli, lai gan šo vienistabas mitekli saukt par dzīvokli būtu tāpat kā dēvēt “Tuiinkie" par smalku desertu. Tad cilvēkam ir jābūt vai nu ļoti jaunam vai muļķīgi optimistiskam.

Viņas drēbes bija sakārtas uz dzelzs stieņa, kas bija ieskrūvēts ūdens notraipītajā sienā, sabāztas banānu kastes lieluma kumodē, kurai trūka vienas

atvilktnes, vai izmētātas, kur pagadās. Viņa bija secinājusi, ka tādas ir sekas, ja bērnībā viņu ir apkalpojusi istabene, viņa neprot būt kārtīga.

Lai gan istabā atradās tikai skapis, šaura gulta un šķībs galds, tā bija kā piebāzta. Taču tā bija lēta un tai bija sava vannasistaba. Lai kāda tā arī būtu.

Lai gan istaba nebija viņai pa prātam viņa nebija ne pārāk jauna, nedz arī jebkādā ziņā optimiste -, viņa varēja samaksāt nedēļas īri ar viena vakara dzeramnaudām.

Pēc tam kad kāds kaimiņš bija mēģinājis ielauzties viņas istabā uz bezmaksas seansu, viņa pati bija ierīkojusi durvīs īpaši drošu slēdzeni. Tagad viņa jutās samērā mierīgi.

Viņa ieslēdza gaismu, nometa somu. Piegāja pie skapja un sāka taustīties augšējā atvilktnē. Ierodoties Prāgā, viņai līdzi bija visai iespaidīga garderobe, kuras lielākā daļa bija jauna apakšveļa.

To viņa bija nopirkusi, Kleo nikni atcerējās, vandīdama zīdu un mežģīnes, lai iepriecinātu kādu Sidneju Volteru. Šito mērgli. Lai gan ja sieviete atļaujas iztērēt pāris tūkstošu par apakšveļu, jo ir traki samīlējusies kādā vīrietī, varbūt viņa arī ir pelnījusi, lai viņu piečakarē. Visās iespējamās nozīmēs.

Sidnejsviņai šo mācību nebija liedzis, Kleo tagad to saprata. Papriecājies kopā ar viņu Prāgas visdārgākās viesnīcas prezidenta apartamentu gultā, aizlavījās projām ar visu viņas naudu un dārglietām, atstājot viņu ar iespaidīgu viesnīcas rēķinu.

Pametot viņu, Kleo piemetināja, bez graša kabatā un pazemotu.

Tomēr Sidnejs nebija vienīgais, kurš pamanījās iedzīvoties, ja izdevība pati nāca pretī. Viņa pasmaidīja pie sevis, izņemot un atritinot sporta zeķu pāri.

Mazā sudraba statuete bija stipri nosūbējusi, taču viņa atcerējās, kāda tā izskatījās, kad bija spoža un tīra. Smaidīdama pie sevis, Kleo neapzinātā maigumā pārvilka īkšķi pār statuetes seju.

“Tu nemaz tik ļoti neizskaties pēc manas brīvlaišanas biļetes,” viņa nomurmināja. “Bet tad jau redzēs."

Nākamajā dienā viņa parādījās tikai divos pēcpusdienā. Gideons jau gandrīz bija zaudējis cerības. Taču, kad Kleo beidzot iznāca svelmainajā saulē, viņš gandrīz to nepazina.

Viņa bija ģērbusies džinsos un melnā, dziļi izgrieztā topā, kas atsedza skatienam vidukli. Tāpēc viņš vispirms pazina Kleo augumu. Viņa bija

sasukājusi matus atpakaļ un sapinusi biezā bizē, aizsegusi acis ar lielām saulesbrillēm un, strauji soļodama tādos kā melnos biezzoļu zābakos, iejuka gājēju plūsmā.

Sen jau bija laiks, Gideons nodomāja, sekodams viņai. Stundām ilgi viņš slīpēja asfaltu, gaidīdams Kleo. Atrazdamies vienā no skaistākajām un kultūras pieminekļiem bagātākajām Austrumeiropas pilsētām, viņš nevarēja atļauties to apskatīt.

Viņš gribēja iegriezties Muhas* izstādē, apskatīt Centrālās stacijas art noveau stila foajē, paklejot starp māksliniekiem uz Kārļa tilta. Taču, tā kā šī sieviete laikam guļ līdz pēcpusdienai, viņam vajadzēja samierināties ar tūristu ceļveža lasīšanu.

Viņa nepievērsa uzmanību veikalu skatlogiem, ne reizi neapstājās pie izstādītajiem kristāliem un granātiem, kas mirdzēja spožajā saulē. Viņa neatlaidīgi soļoja pa ietvēm, pāri bruģētajiem laukumiem, nemaz neatvēlot savam sekotājam laiku apbrīnot kupolus, baroka arhitektūru vai gotiskos torņus.

Vienreiz viņa apstājās pie kāda kioska ielas malā, lai iegādātos lielu ūdens pudeli, kuru iebāza savā lielajā plecu somā.

Kad viņa pielika soli un Gideonam pār muguru sāka līt sviedri, viņš nožēloja, ka nebija sekojis viņas piemēram.

Viņa oma mazliet uzlabojās, pamanot, ka viņa dodas uz upes pusi. Varbūt viņam tomēr izdosies redzēt Kārļa tiltu.

Viņi pagāja garām tūristu pārpildītiem skaistiem, krāsainiem veikaliņiem, restorāniem, kur cilvēki sēdēja pie galdiņiem zem saulessargiem, veldzēdamies ar vēsiem dzērieniem vai saldējumu, taču sieviete ar garajām kājām turpināja kāpt augšup pa stāvo nogāzi uz tilta pusi.

Vēja pūsmiņa no upes sniedza vāju mierinājumu, un, lai cik grandiozs būtu skats, tas nepalīdzēja saprast, ko, pie velna, viņa īsti dara. Viņa pat neuzmeta skatienu majestātiskajai Prāgas pilij vai katedrālei, ne uz mirkli neapstājās, lai pārliektos pār margām un pavērotu ūdeni vai peldošās laivas. Māksliniekiem viņa nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Viņa pārgāja pār tiltu un devās tālāk.

Gideons mēģināja uzminēt, vai viņa dodas uz pili, un, ja tā, tad kāda velna pēc nevarēja braukt ar autobusu, bet tad viņa nogriezās un sāka mundri soļot lejā no kalna uz ieliņu, kuras mazajos namiņos savulaik dzīvoja karaļa zeltkaļi un alķīmiķi.

* Alfonss Muha (1860-1939) čehu art noveau stila mākslinieks.

Tagad tur, protams, bija veikaliņi, taču namiņu zemās durvis, šaurie logi un pabalējušās krāsas nebija zaudējušas savu burvību. Viņa izspraucās cauri tūristu un ekskursiju grupu drūzmai, tad ieliņa ar nelīdzeno bruģi atkal veda kalnup.

Kleo vēlreiz pagriezās, iegāja kāda neliela restorāniņa iekšējā pagalmā un atkrita krēslā pie galdiņa.

Pirms Gideons paspēja izdomāt, kā tagad rīkoties, viņa pagriezās un pamāja viņam.

“Izmaksājiet man alu," viņa uzsauca.

Viņš dusmās sakoda zobus, bet viņa atkal novērsās, izstiepa savas garās, laikam nenogurdināmās kājas un pamāja viesmīlim, paceļot divus pirkstus.

Kad Gideons apsēdās viņai pretī, Kleo viņam plati uzsmaidīja.

“Karsts gan šodien, vai ne?”

“Ko, pie velna, tas viss nozīmē?”

“Kas? Ak tas? Es iedomājos ja esat izlēmis man sekot, tad mazākais, ko varu jūsu labā izdarīt, ir kaut mazliet parādīt jums pilsētu. Es biju nodomājusi aiziet līdz pilij, taču…” Viņa pavilka uz leju brilles un nopētīja viņa seju. Tā bija mazliet sasvīdusi, mazliet nikna un neizsakāmi skaista. “Iedomājos, ka tagad jums noderētu kāds aliņš.”

“Ja jau gribējāt tēlot gidu, tad varējāt izvēlēties kādu jauku, vēsu muzeju vai katedrāli."

“Kādi mēs tagad sakarsuši un dusmīgi, vai ne?” Viņa pastūma saulesbrilles atkal vietā. “Ja jau jums noteikti bija mani jāizseko, tad varējāt palūgt, lai izrādu jums pilsētu, un izmaksāt pusdienas.”

“Vai jums vienmēr prātā rikai ēšana?"

“Man vajag daudz proteīna. Es teicu, ka satikšos ar jums šovakar. Ja jūs tā man sekojat pa pēdām, tad jāsāk domāt, ka neuzticaties man.”

Viņš klusēja, kamēr tika pasniegts alus, un lielā malkā izdzēra pusi glāzes.

“Ko jūs zināt par statueti?" viņš jautāja, nolicis glāzi.

“Pietiekami daudz, lai saprastu, ka jūs nesekotu man divu jūdžu pārgājienā vasaras karstumā, ja tā jums nebūtu vērta daudz vairāk nekā piecsimt mārciņu. Tāpēc es vēlos, lūk, ko." Viņa apklusa, atkal pasauca viesmīli un pasūtīja vēl divas glāzes alus un saldējumu ar zemeņu sīrupu.

“Saldējumu nevar ēst kopā ar alu.”

“Un kā vēl var! Tieši tā ir saldējuma vislabākā īpašība: to var ēst, ar ko vien grib un kad vien grib. Taču atgriezīsimies pie lietas. Man vajag piecus tūkstošus ASV dolāru un pirmās klases biļeti uz Ņujorku.”

Viņš atkal pacēla un iztukšoja pirmo alus glāzi.

“Par to varat nesapņot.”

“Labi. Tad jūs varat nesapņot par meiteni.”

“Varu jums piedāvāt tūkstoti, kad būšu to redzējis. Un varbūt vēl piecus simtus, kad statuete būs manās rokās. Tas ir maksimums.”

“Nedomāju vis.” Viņa noklakšķināja ar mēli, kad Gideons izņēma cigaretes. “Tieši šīs dūmu vilkšanas dēļ jums bija grūtības ar pēcpusdienas pastaigu."

“Pēcpusdienas pastaiga, ko tu neteiksi.” Viņš izpūta dūmu mākonīti, kamēr tika pasniegti nākamie alus kausi un saldējums. “Ja jūs katru dienu tā ēdīsiet, uzbarosieties kā ruksis.”

“Vielmaiņa,” viņa paskaidroja, ar pilnu muti saldējuma. “Manējā ir tik strauja kā trusim. Kāds ir jūsu klienta vārds?”

“Tas uz jums neattiecas, un nedomājiet, ka jums būs kādas darīšanas tieši ar viņiem. Viss notiek ar manu starpniecību, Kleo.”

“Pieci tūkstoši," viņa atkārtoja, aplaizot karotīti. “Un pirmās klases biļete uz mājām. Ja jūs man to sagādāsiet, es sagādāšu statueti.”

“Es teicu nemēģiniet mani apšmaukt.”

“Viņa ir ģērbusies senlaicīgā tērpā, labais plecs kails, mati sakārtoti cirtās. Kājās viņai ir sandales, un viņa smaida. Pavisam nedaudz. It kā domīgi.”

Viņš uzlika roku uz viņas delnas locītavas.

“Es nesākšu pārrunas, kamēr nebūšu to redzējis.”

“Jūs neredzēsiet viņu, kamēr nebūsiet sācis pārrunas.” Viņam bija labas, spēcīgas rokas. Tas viņai vīriešos patika. Uz tām tulznas, pietiekami, lai saprastu, ka šīs rokas pieradušas pie īsta darba un to īpašnieks nepelna iztiku, meklēdams mākslas darbus sentimentāliem klientiem.

“Ja vēlaties viņu dabūt, jums jāaizved mani mājās, vai tad ne?” Tas bija saprātīgi. Viņa bija rūpīgi pārdomājusi visus saprātīgos argumentus. “Lai nokļūtu mājās, man jāpamet darbs, tāpēc man vajadzīga nauda iztikai līdz brīdim, kad Ņujorkā atradīšu jaunu darbu.”

“Varu iedomāties, ka Ņujorkā netrūkst striptīza bāru.”

“Jā.” Viņas balss tonis kļuva vēsāks. “Droši vien netrūkst."

“Kleo, jūs pati izvēlējāties savu profesiju, tāpēc tagad netēlojiet aizvainoto. Man vajadzīgi pierādījumi, ka statuete pastāv, ka jūs zināt, kur tā ir, un varat to sadabūt. Līdz tam brīdim noteikumi netiks apspriesti."

“Labi, dabūsiet savus pierādījumus. Samaksājiet rēķinu, Smukulīt. Mums vēl tāls ceļš priekšā.”

Viņš pamaja viesmīlim un izvilka maku.

“Brauksim ar taksometru."

Atpakaļceļā viņa sapīkusi raudzījās pa taksometra logu. Viņa nebija aizvainota, viņa centās sev iegalvot. Viņa pelna iztiku godīgā darbā, vai nav tiesa? Smagā, godīgā darbā. Vai nav vienalga, ja kāds īru ķēms atļaujas nicīgi par to izteikties?

Viņš neko par viņu nezina kas viņa ir, kāda viņa ir, kas viņai vajadzīgs. Ja viņš domāja, ka viena rupja piezīme ķērās viņai pie sirds, viņš pārāk zemu viņu novērtēja.

Gandrīz visu mūžu viņa bija izstumtā pati savas ģimenes acīs. Svešinieka domas viņai bija vienaldzīgas.

Viņa sagādās pierādījumus, un viņš samaksās viņas prasīto cenu. Viņa pārdos viņam statueti. Viņa pati brīnījās, kāpēc visus šos gadus glabājusi to veco krāmu.

Tagad izrādās, ka pareizi vien darījusi. Šī sudraba lellīte palīdzēs viņai atgriezties mājās un kādu brīdi padzīvot bez rūpēm, līdz izdosies aiziet uz pāris konkursiem.

Jānospodrina figūriņa. Tad viņa pierunās Marčellu aizdot mazo digitālo fotoaparātu un datoru. Viņa nofotografēs figūriņu, nosūtīs to no datora un izdrukās. Salivans nezinās, no kurienes bilde ir nākusi, un neparko neuzminēs, ka viņa iekārotā lietiņa atrodas tepat, droši noglabāta viņas somā.

Šis bija iedomājies, ka viņam ir darīšana ar vientiesi, ko? Nu tad dabūs pārliecināties par pretējo.

Viņa sakustējās, kad taksometrs pagriezās uz viņas mājas pusi.

“Atnāciet uz klubu," viņa teica, neskatīdamās uz savu ceļabiedru. “Paņemiet līdzi naudu. Nokārtosim darījumu.”

“Kleo.” Viņš uzlika roku uz viņas plaukstas locītavas, kad viņa vēra vaļā mašīnas durvis. “Es atvainojos."

“Par ko?”

“Par to, ka izteicu aizvainojošu piezīmi."

“Aizmirstiet to.” Viņa izkāpa no taksometra un devās taisni uz mājas pusi. Jocīgi gan, viņa nodomāja, atvainošanās viņai ķērās pie sirds vēl vairāk nekā apvainojums.

Viņa apgriezās uz papēža un soļoja atpakaļ pa ielu, neiegriežoties dzīvoklī. Aiziešu uz klubu mazliet agrāk, viņa nolēma. Tikai vispirms jānopērk sudraba spodrināšanas līdzeklis.

*  * *

Kad viņa iegāja klubā, pulkstenis vēl nebija septiņi. Viņa apgāja apkārt skatuvei un pa īsu gaiteni devās uz Marčellas kabinetu. Uz klauvējienu pie durvīm Marčella atsaucās ar īgnu rūcienu, kuni dzirdot Kleo sarāvās.

Kaut ko lūgt no Marčellas vienmēr bija grūti, bet lūgt palīdzību, kad viņa ir nīgrā omā, bija pat bīstami.

Tomēr Kleo uzdrošinājās pabāzt galvu pārsteidzoši kārtīgajā kabinetā.

“Atvainojiet, es negribēju traucēt.”

“Ja negribētu, tad nemaz netraucētu." Marčella turpināja bungot pa datora tastatūru. "Man jāstrādā. Esmu lietišķa sieviete.”

Ml- It

Ja, es zinu.

“Ko tu vari zināt? Tu dejo, izģērbies. Tas nav nekāds darbs. Darbs ir papīri un skaitļi, un prāts," viņa teica, ar pirkstu piesitot sev pie galvas. “Izģērbties prot katrs.”

“Protams, tikai ne katrs prot tā izģērbties, lai cilvēki maksātu par skatīšanos. Jūsu kluba ienākumi ir pieauguši, kopš es parādījos uz skatuves un sāku izģērbties."

Marčella paraudzījās pār lasāmo briļļu taisnajiem rāmjiem.

“Vai gribi algas pielikumu?”

“Protams.”

“Tad muļķīgi rīkojies, prasīdama to tad, kad esmu aizņemta un nelāgā omā.”

“Bet es to neprasu. Man tikai ir kāds lūgums. Pavisam neliels lūgums.”

“Šonedēļ nekādus brīvos vakarus]”

“Man nevajag brīvu vakaru. Es pat esmu ar mieru par to nostrādāt veselu papildu stundu.”

Tagad beidzot Marčella īsti pievērsa uzmanību Kleo. Grāmatvedība pagaidīs.

“Es domāju, ka tas ir neliels lūgums.”

“Neliels, bet man ļoti svarīgs. Es tikai gribētu aizņemties jūsu digitālo kameru, lai nofotografētu vienu bildi, un izmantot jūsu datoru, lai to nosūtītu. Tas prasīs tikai kādas desmit minūtes. Par to es atstrādāšu stundu. Tas ir izdevīgs darījums.”

“Tu sūtīsi savu bildi, lai pieteiktos uz citu darbu? Gribi izmantot manu īpašumu, lai atrastu darbu citā klubā?”

“Nē, tas nav saistīts ar darbu. Ak dievs.” Kleo skaļi izelpoja. “Jūs palīdzējāt man grūtā brīdī. Jūs devāt profesionālus padomus un palīdzējāt pārvarēt pirmās reizes šausmas. Jūs bijāt godīga pret mani. Jūs esat go

dīga pret visiem. Nav manā dabā par to atmaksāt, jums aiz muguras lavoties pie konkurentiem."

Marčella savilka spilgti sarkanās lūpas un pamāja ar galvu.

“Ko tu gribi fotografēt?"

“Tikai kādu priekšmetu. Tas ir biznesa darījums." Kad Marčellas acis samiedzās, Kleo nopūtās. “Tas ir pilnīgi likumīgi. Man pieder kāda lieta, kurai tagad pieteicies pircējs, bet es viņam neuzticos tik lielā mērā, lai izrādītu, ka tā ir pie manis.” Marčellas dzelžainā skatiena mudināta, Kleo sāka rakties somā. “Cik var tincināt,” viņa klusi murmināja.

“Es ļoti labi dzirdu un arī saprotu angju valodu.”

“Tā.” Kleo pacēla rokā tikko nospodrināto statueti.

“Parādi." Marčella māja ar pirkstu, līdz Kleo pienāca un ielika statueti viņai rokā. “Sudraba. Ļoti skaista. Apsūbējusi.”

“Lielākos netīrumus es notīrīju."

“Tev jāmācās labāk rūpēties par savām mantām. Pavirši. Skaista gan,”

viņa domīgi teica, uzsitot figūriņai ar košsarkanu nagu. “Viscaur no sudraba?"

«1»»

Ja, viscaur.

“Kur tu to dabūji?"

“Tā jau daudzus gadus pieder manai ģimenei. Man tā ir bijusi kopš agras bērnības.”

“Un šis vīrietis īrs to vēlas,” minēja Marčella.

“Acīmredzot.”

“Kāpēc?”

“īsti nezinu. Viņam ir sava versija, kas var būt un var arī nebūt patiesība. Man tas nav svarīgi. Man tā ir, viņš par to samaksās. Vai varu izmantot jūsu tehniku?”

“Jā, jā. Tas ir mantojums?” Marčella, saraukusi pieri, grozīja plaukstā statueti. “Tu esi ar mieru pārdot savu mantojumu?"

“Mantojumam tikai tad ir nozīme, ja ir nozīme arī ģimenei.” Marčella nolika statueti uz galda, kur tā mirdzēja lampas gaismā. “Tev ir cieta sirds, Kleo.”

“Varbūt.” Kleo gaidīja, līdz Marčella atslēdza atvilktni un izņēma kameru. “Bet dzīve ir skarba.”

“Nofotografē un ej ģērbties. Vari tūlīt pat sākt atstrādāt to papildu stundu.”

Pēc pusstundas Kleo aizvilka rāvējslēdzēju šauriem melniem ādas svārkiem, kas kopā ar krūšturi un melnu jaciņu ar sudrabkrāsas kniedēm

veidoja viņas tērpu. Šo komplektu lieliski papildināja maza pātadziņa, un, kad Kleo to izmēģinot noplīkšķināja, pārējās meitenes salēcās un uzkliedza viņai.

“Piedodiet!" Pagriezusies pret spoguli, viņa sakārtoja ap kaklu aplikto suņa kaklasiksnu un pārvilka ar roku pār matiem, kas bija sasprausti ciešā mezglā zemu uz pakauša.

Pāris reizes kārtīgi sapurinot galvu, mati tiks atlaisti vaļā, tāpēc viņai jāuzmanās, lai tie nepaspruktu brīvībā pirms laika. Viņa papildināja grimu ar melno acu zīmuli un tad izmēģināja pagriezienus un pietupienus augstpapēžu zābakos.

Kad Kleo izpildīja špagata pietupienus, pārnesot svaru no vienas kājas uz otru, ģērbtuvē iesteidzās Gideons. Vairākas meičas uzsauca viņam un sūtīja gaisa skūpstus.

“Ejam.” Viņš paķēra Kleo somu un uzrāva viņu kājās.

“Ejam?”

“Atri! Vēlāk paskaidrošu.”

“Man pēc trim minūtēm jābūt uz skatuves."

“Nē, šovakar ne.” Kad viņš sāka vilkt Kleo uz durvju pusi, viņa pagriezās, izlieca augumu un iebelza ar elkoni viņam pa vēderu.

“Novāc rokas!”

“Velns parāvis!" Tagad nebija īstais brīdis domāt par sāpēm un par to, kā viņai atmaksāt. Viņš tikai pūlējās atgūt elpu, kamēr meičas visapkārt svilpa un uzgavilēja. “Viņi jau ir bijuši tavā dzīvoklī. Tava saimniece ir slimnīcā ar smadzeņu satricinājumu. Vēlākais pēc pāris minūtēm viņi būs šeit.”

“Par ko tu, ellē, runā?” Kleo soli atkāpās no viņa. Vēl vienu soli. “Kas bija manā dzīvoklī?"

“Kāds, kurš arī vēlas iegūt zināmo lietu, bet nav tik saudzīgs līdzekļu izvēlē kā es.” Viņš atkal sagrāba viņas roku. “Viņi tavu dzīvokļa saimnieci vispirms kārtīgi iepļaukāja un pēc tam iezvēla viņai pa galvu. Gribi gaidīt, lai to pašu izdara arī tev, vai nāksi man līdzi? Tev ir desmit sekundes, lai izlemtu."

Kleo nodomāja impulsīva rīcība vienmēr novedusi viņu nelaimē. Kāpēc lai šoreiz būtu citādi? Viņa paķēra somu.

“Ejam.”

Viņš strauji izgāja gaitenī, tad vilka Kleo pa labi.

“Nē, neiesim pa parādes durvīm,” viņš paskaidroja. “Viņi varbūt jau ir tur. Iesim pa sētas durvīm."

“Sētas durvis ir slēdzamas no iekšpuses. Ja iziesim un tur draudēs briesmas, netiksim vairs atpakaļ."

Viņš pamāja ar galvu, tad mazliet pavēra durvis, lai paraudzītos ārā. Šķērsieliņa pa kreisi beidzās ar strupceļu, un īsti labi tas nebija. Taču tās sākumā nekas un neviens nebija redzams.

“Cik ātri tu ar tiem vari paskriet?" Viņš jautāja, norādot uz Kleo zābakiem.

“Tev varēšu tikt līdzi, Smukulīt.”

“Tad kustamies.” Viņš izrāva Kleo pa durvīm, sažņaudzis viņas roku kā spīlēs, un skrēja pa šķērsieliņu uz ielas pusi. Kad viņi bija izgājuši uz ielas, viņš aši pameta skatienu uz abām pusēm, nolamājās un strauji pagriezās pa labi. Aplika roku viņai ap vidukli.

“Ejam mierīgi. Divi vīri ielas otrā pusē. Viens iet uz klubu, otrs uz šķērsielu. Neskaties atpakaļ!”

Taču viņa jau bija paskatījusies un ātri vien abus pamanījusi.

“Mēs ar tiem tiktu galā.”

“Ak dievs! Ejam tikai. Ja mums būs palaimējies, viņi nebūs pamanījuši, no kurienes mēs iznācām.”

Krustojumā viņš atskatījās.

“Tik vien bija tās veiksmes.” Gideons atkal satvēra viņas roku. “Tagad tev ir iespēja pierādīt, ka vari tikt man līdzi."

Viņš sāka skriet un, kad viņi bija kvartāla vidū, izrāva Kleo uz brauktuves tieši mašīnu straumē. Atskanēja bremžu kaucieni un sirēnu pūtieni. Kleo sajuta, kā dažu collu attālumā no viņas garām aiznesas kāds automobilis.

“Tu traks esi, vai?" Taču atskatījusies viņa pamanīja kādu vīrieti cenšamies izspraukties starp mašīnām. Viņa nepalēnināja gaitu. Augstie zābaku papēži klupa un slīdēja uz nelīdzenā bruģa. Ja viņa varētu atļauties piebremzēt uz desmit sekundēm, viņa labprāt tos novilktu un skrietu basām kājām.

“Viņš ir tikai viens,” viņa izdvesa. “Mēs esam divi.”

“Otrs arī ir kaut kur tepat." Intuīcijas vadīts, viņš ievilka Kleo kādā restorānā, aizrāva garām pārsteigtajiem vakariņotājiem, tad caur virtuvi un ārā pa sētas durvīm šaurā ieliņā.

“Mīlīt!” Tas izklausījās gandrīz kā lūgšana, kad viņš pamanīja pie ēkas gala sienas novietoto spoži melno motociklu. “Iedod matadatu.”

“Ja tu ar matadatu iedarbināsi šito verķi, es nobučošu tev pakaļu.” Taču, nedaudz aizelsusies, viņa izvilka adatu no matiem.

Viņas mati izplūda pār pleciem, bet Gideonam tiešām izdevās atlauzt motocikla aizdedzes kārbu. Desmit sekunžu laikā viņš bija iedarbinājis braucamo, savienojot vadiņus, un jau cēla kāju pāri sēdeklim.

“Kāp virsū. Varēsi nobučot man pakaļu kādā intīmākā brīdī.” Uzrāvusi svārkus līdz kājstarpei, viņa uzsēdās uz motocikla, cieši piespiežot melnās string biksītes viņa pēcpusei. Gideons, cik spēdams, centās to nejust, tāpat arī viņas krūšu spiedienu uz savas muguras, sagrieza spēkratu ciešā aplī un metās uz šķērsielas izejas pusi, iespaidīgajam motoram skaļi rēcot.

Kleo cieši apskāva viņu un, izbraucot uz ielas, pārsteigumā iesaucās. Viņi gandrīz uztriecās virsū savam vajātājam. Kleo pavisam tuvu ieskatījās vīrieša pārsteigtajā un saniknotajā sejā un skaļi iesmējās, kad Gideons pagriezienā pieliecās.

“Viņiem ir mašīna!” Viņa iesaucās, pūlēdamās saskatīt kaut ko aiz muguras, jo vējš pūta viņai acīs matus. “Laikam tas otrs gaidīja mašīnā, un tas, kuru tu gandrīz sašķaidīji, pašlaik kāpj iekšā."

“Tas nekas." Gideons pagriezās ap nākamo stūri, piedeva gāzi un strauji iegriezās pirmajā šķērsielā. “Tā mēs no viņiem atrausimies.” Orientēdamies pēc redzes atmiņas, viņš virzījās ārā no pilsētas. Viņam bija vajadzīgs atklāts ceļš, tumsa un klusums. Viņam bija nepieciešamas kaut vai piecas minūtes, lai padomātu.

“Klau, smukulīt.” Viņas balss skanēja pavisam tuvu viņa ausij. Viņš juta viņas smaržu pikantu un uzbudinošu sievietes aromāta un ādas apģērba smaržas sajaukumu. Tagad viņš vairs nešaubījās, ka viņas krāšņās krūtis tiešām ir pašas dabas dotas.

“Kas ir? Man jāvēro ceļš.”

“Brauc tikai taisni uz priekšu. Es gribēju tev pateikt, ka man vairs nevajag tos piecus tūkstošus."

“Ja tu nepārdosi statueti man, viņi turpinās tevi vajāt.”

“Par to, kāpēc tā, mēs parunāsim kādā brīvākā brīdī." Viņa paraudzījās atpakaļ uz Prāgas gaisinām un uguņiem. “Bet pieci taukšķi vairs neskaitās.” Viņa atkal pieliecās viņam tuvāk. “Jo tagad esmu kļuvusi par tavu partneri šajā lietiņā.”

Lai apstiprinātu darījumu, Kleo viegli iekoda viņam ausī. Un iesmējās.

Piektā nodaļa

“Jūs viņus pazaudējāt.”

Anita Geija atlaidās pret biroja krēsla atzveltnes izsmalcināti mīksto ādu un aplūkoja savus manikirētos nagus. Šis tālruņa zvans viņu neiepriecināja.

"Vai mani norādījumi nebija pietiekami skaidri?” viņa apjautājās klusā, maigā balsi. “Ko tieši jūs nesapratāt vārdos “atrast sievieti un noskaidrot, ko viņa zina”?”

Taisnošanās, viņa domāja, klausīdamās sava darbinieka vainu atzīstošos paskaidrojumus. Nemākulība. Tas tiešām krīt uz nerviem.

“Džespera kungs?” Viņa vislaipnākajā balsī pārtrauca sarunu biedru. “Manuprāt, es jums teicu: ar jebkādiem līdzekļiem. Vai jums nepieciešams Šo vārdu izskaidrojums? Nē? Nu tad es iesaku jums sameklēt viņus, turklāt labi drīz, citādi būšu spiesta secināt, ka neesat ne pusi tik gudrs kā otršķirīgs īru ekskursiju vadītājs.”

Viņa nolika klausuli un, lai nomierinātos, pagriezās krēslā un pievērsa skatienu Ņujorkas panorāmai. Viņai patika no attāluma vērot lielpilsētas troksni un rosību.

Vēl vairāk viņai patika apziņa, ka jebkurā brīdī viņa var iziet no sava lepnā bagātnieku nama, aizstaigāt tieši uz Medisonas avēniju, iegriezties jebkurā no greznajiem veikaliem un iegādāties visu, ko vien sirds vēlas.

Turklāt visi viņu pazīs, apbrīnos un apskaudīs.

Bija laiks nemaz ne tik sen -, kad arī viņa bija tāda pati kā šie ļautiņi ielās, steidzās pa ietvēm, mūžam noraizējusies par īres maksu, kredītkaršu rēķiniem un par to, kā no savas trūcīgās aldziņas “izspiest” jaunas, skaistas kurpes.

Viņa tagad atcerējās, kā stāvēja, piespiedusi degunu pie stikla, zinādama, ka ir labāka, gudrāka un vērtīgāka par visām šīm “dāmām, kuras iepērkas” tur vēsajās, smaržīgajās telpās, ar koptajām rokām aptaustot smalki izšūtos zīda tērpus.

Viņa nekad nešaubījās, ka nokļūs otrā pusē, stikla īstajā pusē. Viņa nekad nešaubījās, ka tas viņai ir ierakstīts zvaigznēs.

Viņai piemita kas tāds, kā nebija daudziem citiem strādājošajiem ļautiņiem, kas cītīgi kūlās pa dzīvi. Milzīga godkāre un gandrīz mežonīga ticība sev. Viņai ne prātā nenāca pavadīt mūžu smagā darbā tikai tādēļ, lai nodrošinātu sev jumtu virs galvas.

Ja nu vienīgi šis jumts būtu patiesi izcils.

Viņai vienmēr ir bijis plāns. Ja sievietei nav plāna, Anita nodomāja, atstumdama krēslu no rožkoka rakstāmgalda, viņa ir vīrieša rotaļlieta, kājslauķis vai boksa maiss. Un visbiežāk tā visa apvienojums.

Ja ir plāns un tā īstenošanai nepieciešamais prāts, šajā lomā nonāk vīrietis.

Viņa bija smagi strādājusi, lai iegūtu to, kas viņai pieder pašlaik. Ja laulība ar vīrieti, kas ir gana vecs, lai būtu viņas vectēvs, nav darbs, tad viņa nezina, ko šis vārds nozīmē. Ja divdesmit piecus gadus veca sieviete guļ ar sešdesmit sešus gadus vecu vīrieti, šī sieviete goda vārds strādā.

Viņa bija sniegusi Polam Moningsaidam visu, par ko viņš maksāja. Divpadsmit garus, grūtus gadus. Paklausīga sieva, uzticama asistente, eleganta namamāte un personīgā palaistuve. Viņš nomira laimīgs. Un, pēc Anitas domām, ne mirkli par ātru.

Firma “MomingsicJe Antiquities" tagad piederēja viņai.

Viņa izstaigāja savu kabinetu, jo tas viņai vienmēr sagādāja prieku kurpju papēžiem te iegrimstot biezajā pabalējušajā Bokara vilnas paklājā, te viegli klaudzot uz pulēta koka grīdas. Visus priekšmetus viņa bija izvēlējusies pati no Džordža III dīvāniņa līdz T’ang* jātniekam uz zirga, kas dižojas uz pavaldonības laikmeta stila centrālā plaukta.

Šeit valdīja stilu un laikmetu sajaukums, un viņai tas patika elegants un izteikti sievišķīgs apvienojums, kas izveidots ar nevainojamu gaumi. Viņa bija no Pola daudz ko mācījusies par vērtību, nepārtrauktību un izcilību.

Krāsas bija maigas. Spilgtos un kliedzošos toņus viņa atstāja citām telpām, savu biroju pilsētas centrā iekārtojot sievišķīgi klusinātās nokrāsās. Tā var labāk savaldzināt klientus un konkurentus.

Vislabākais ir tas, viņa nodomāja, paņemdama rokā opāla šņaucamās tabakas kārbiņu, ka viss, kas atrodas šajā telpā, reiz ir piederējis kādam citam.

Cik aizraujoši iegūt savā īpašumā ko tādu, kas ir piederējis citam! Viņasprāt, tā ir sava veida zādzība. Likumīga zādzība. Un pat pagodinoša. Kas var būt vēl aizraujošāk?

* Ķīnas valdnieku dinastija (907.-618. g.p.m.ē.).

Viņa lieliski zināja, ka pat pēc piecpadsmit gadiem, no kuriem trīs pavadīti “Morningside” īpašnieces lomā, daži vēl joprojām uzskata viņu tikai par laimes meklētāju, kas apprecējusies naudas dēļ.

Viņi kļūdījās.

Protams, bija tenkas, tika izteiktas arī nekrietnas piezīmes, kad Pols Moningsaids aizrāvās ar sievieti, kas bija vairāk nekā četrdesmit gadus jaunāka.

Daži viņu noturēja par tukšgalvainu skaistuli.

Viņi smagi kļūdījās.

Viņa vienmēr bija bijusi un vēl tagad bija skaista sieviete, kas ļoti labi zināja, kā likt lietā savus dotumus. Viņas mati bija ugunīgi sarkani un tagad, četrdesmit gadu vecumā, bija eleganti ieveidoti un apgriezti zoda augstumā, lai izceltu viņas gludos, apaļos vaigus un pilnīgās, maldinoši maigās lūpas. Viņas acis bija dzidri zilas un platas kā lellei. Daudzi, raudzīdamies tajās, bija saskatījuši tikai vistīrākos nodomus.

Arī viņi kļūdījās.

Viņai bija bāla, nevainojama āda un neliels, pareizi veidots deguns. Viņas augumu kāds bijušais mīļākais bija nodēvējis par visu erotisko sapņu iemiesojumu.

Šos dārgumus viņa izrādīja ļoti piesardzīgi. Darbā tērpās lietišķos kostīmos, saviesīgos pasākumos moderni elegantās kleitās. Visu laulības dzīves laiku viņa pedantiski uzmanīja katru savu soli gan sabiedrībā, gan privātajā dzīvē. Daži varbūt klusi tenkoja, tomēr nekādi uzkrītoši skandāli vai apšaubāma uzvedība nekad netika saistīti ar Anitas Geijas vārdu.

Daži varbūt joprojām uz viņu raudzījās greizi, tomēr pieņēma viņas ielūgumus un aicināja viņu pie sevis. Viņi baudīja Anitas sabiedrību un par šo godu labi maksāja.

Aiz daiļās fasādes slēpās talantīgas aprēķinātājas prāts. Anita Geija bija uzticīga atraitne, viesmīlīga namamāte, cienījama biznesa sieviete. Šo lomu viņa bija nolēmusi saglabāt līdz pat mūža beigām.

Tā laikam gan bija visilgākā vēsturē zināmā krāpšana, viņa iedomājās.

Laimes meklētāja, viņa klusi pie sevis nosmējās. Nu nē, tas nebija tikai naudas dēļ. Viņas mērķis bija stāvoklis sabiedrībā, vara un prestižs.

Dolāri un centi viņu interesēja tikpat maz kā priekšmeti, kuru vienīgais pielietojums ir putekļu krāšana uz plaukta. Vissvarīgākais bija statuss.

Viņa piegāja pie Koro* ainavas, piespieda rāmi apslēptu mehānismu, kas izkustināja gleznu no vietas. Ar veikliem pirkstiem viņa aiz tās nomaskētajā tastatūrā nospieda drošības kodu un ievadīja seifa atvēršanas šifru.

Viņa izņēma sudraba likteņa dievietes statueti tāpat vien, savam priekam.

Vai tas nebija paša likteņa pirksts, viņa atcerējās, kas lika viņai aizbraukt uz Dublinu un pavadīt tur dažas nedēļas, pārraugot “Momingside” filiāles atvēršanu? Tieši tāpat liktenis vēlēja viņai satikties ar kādu Malahiju Salivanu.

Viņa zināja par trim likteņa dievietēm. Pols bija viņai par tām pastāstījis. Viņš zināja bezgala daudz garu un apnicīgu stāstu. Taču šī teiksma Anitu ieinteresēja. Trīs sudraba statuetes, kas izkaltas, kā daži apgalvo, pašā Olimpa kalnā. Tās, protams, bija muļķības, taču leģenda piešķīra šiem mākslas darbiem īpašu noslēpumainību un vairoja to vērtību. Trīs māsas, laika un apstākļu izšķirtas, gadu gaitā nokļuvušas dažādās rokās. Un, šādi izšķirtas, viņas nav nekas vairāk kā glīti mākslas darbiņi.

Bet ja tās visas atkal būtu kopā… Anita pārvilka pirkstu pār nelielo ierobojumu pamatnē, kur Kloto savulaik bijusi piestiprināta Lahesei. Visām kopā to vērtība būtu neiedomājama. Un daži, pēc Anitas domām, lētticīgi ļautiņi uzskatīja, ka arī to spēks būtu neiedomājams. Tās sniegtu savam īpašniekam neizsakāmu bagātību un varu pār savu likteni, līdz pat nemirstībai.

Pols neticēja, ka tās pastāv. Viņšiapgalvoja, ka tā esot tikai skaista pasaka. Tāds kā senlietu kolekcionāru Svētais Grāls. Arī viņa savulaik tā domāja. Līdz brīdim, kad Malahijs Salivans gribēja uzzināt viņas kā ekspertes viedokli.

Pavedināt šo vīrieti, lai tas pavedina viņu, bija tīrā bērnu spēle. Pēc tam, izraisot iekāri, iemidzināt viņa modrību tiktāl, lai viņš uzticētos un iedotu viņai statueti. Ekspertīzei un novērtēšanai, viņa paskaidroja. Pētījumiem.

Viņš bija izstāstījis Anitai daudz, pat vairāk nekā pietiekami, lai viņa zinātu, ka droši var nesodīti piesavināties statueti. Ko gan viņš kaut kāds viduvējs īru jūrnieks, kura senčos, kā pats atzina, bija zaglis, varēja iesākt pret viņu sievieti ar tik nevainojamu reputāciju?

Atklāta zādzība, viņa tagad atcerējās, bija īpaši uzbudinoša.

* Žans Batists Koro (1796-1875) tranču mākslinieks, ain.iv» un portretu gleznotājs.

Malahijs, prorams, sacēla traci, taču viņas nauda un stāvoklis sabiedrībā, kā arī okeāns, kas abus šķīra, pasargāja Anitu no nepatikšanām, ko viņš varētu sagādāt. Kā jau viņa bija paredzējusi, pēc dažām nedēļām viss pieklusa.

Taču viņa nebija paredzējusi, ka viņš to apsteigs vismaz pagaidām sacensībā par abām pārējām dārgās trofejas daļām. Kamēr viņa tērēja laiku, piesardzīgi iztaujājot “Wyley Antiques" pašreizējos īpašniekus, viņš bija pievērsies Tijai Māršai.

No viņas sāncensis neko neuzzināja, Anita to saprata. Viņam nebija laika. Ne viņas viesnīcas numurā, ne portatīvajā datorā nebija nekādas informācijas, kas attiektos uz statuetēm vai viņas senci.

Nekas netika atklāts arī piesardzīgākā viņas Ņujorkas dzīvokļa pārmeklēšanā. Tomēr Anita ticēja, ka Tija varētu būt noslēpuma atslēga, ko ir vērrs izmēģināt.

Viņa tam pievērsīsies pati. Tāpat kā Vaita-Smita Ņujorkas pēctečiem. Atstās savu nemākulīgo darboņu ziņā ģimenes melnās avs meklējumus, bet pati mēģinās lenkt tās krējumu.

Kad otrā likteņa dieviete nonāks viņas rokās, viņa liks lietā visas iespējas un visus spēkus, lai ar jebkādiem līdzekļiem atrastu un iegūtu arī trešo.

Pirmo diennakti pēc atgriešanās mājās Tija pavadīja guļot vai pastaigājoties pa dzīvokli pidžamā. Divreiz viņa pamodās tumsā bez mazākās nojausmas, kur atrodas. Tad, sapratusi visu, patiesā priekā apkampa pati sevi, atkal ērti iekārtojās uz spilvena un aizmiga.

Otrā dienā viņa izbaudīja ilgu plunčāšanos vannā remdenā ūdenī ar bagātīgu lavandas eļļas piedevu -, pēc tam uzvilka tīru pidžamu un atkal devās pie miera.

Kad viņa bija nomodā un klīda pa dzīvokli, viņa ik pa brīdim apstājās, lai pieskartos kādam priekšmetam krēsla atzveltnei, galda malai, papīra preses apaļajam kupolam. Viņa domāja: mans. Manas mantas, mans dzīvoklis, mana valsts.

Viņa atvēra aizkarus un raudzījās uz Isrriveras ainavu, priecājās par skatu uz upes ūdeni, kas allaž spēja viņu gan mierināt, gan saviļņot. Tad viņa atkal aizvēra aizkarus un iztēlojās, ka atrodas burvīgā, vēsā alā.

Neviens viņu negaidīja, viņai nevajadzēja ģērbties, sakārtot matus, garīgi un emocionāli noskaņoties, lai stātos svešu acu priekšā.

Ja vēlējās, viņa varēja pavadīt pidžamā veselu nedēļu un nerunāt ne ar vienu. Viņa varēja gulēt pati savā brīnumaini ērtajā gultā, mierīgi lasot grāmatu vai skatoties televīzijas pārraides.

Tas, protams, bija kaitīgi mugurai. Un, protams, viņai jāgatavo kārtīgs ēdiens un jāpalīdz organismam atgriezties vecajā dienas ritmā. Viņai sāka arī trūkt ehinacijas* un noteikti jāaiziet arī nopirkt svaigus banānus, lai nepieļautu kālija līmeņa pazemināšanos organismā.

Taču tas viss varēja vēl vienu dienu pagaidīt. Tikai vienu dienu. Tā kā izredzes nerunāt ne ar vienu, pat ne ar tirgus pārdevēju, bija tik vilinošas, tad bija vērts riskēt ar nelielu kālija zudumu.

Lai mazinātu vainas apziņu par to, ka nezvana ģimenei un nespēj izkustēties, lai apciemotu māti, kas dzīvoja tikai dažu kvartālu attālumā, viņa aizsūtīja vecākiem elektroniskā pasta vēstuli. Pēc tam viņa šādā pašā veidā apstiprināja nākamo doktora Lovenšteina apmeklējumu.

Viņai patika elektroniskais pasts, un viņa bija pateicīga liktenim par to, ka dzīvo laikmetā, kad iespējams sazināties nerunājot.

Lai gan ceļojumā viņa bija ievērojusi piesardzību, tomēr nešaubīgi juta, ka ir saaukstējusies. Viņai mazliet sūrstēja kakls un deguns bija ciet. Taču, izmērījusi temperatūru divreiz -, viņa atklāja, ka tā bija normālāka par normālu.

Tomēr viņa iedzēra vēl mazliet cinka, arī vēl ehinaciju un uzvārīja kanniņu kumelīšu tējas. Tikko viņa gatavojās ērti iekārtoties, lai palasītu grāmatu par homeopātiskajiem ārstniecības līdzekļiem, atskanēja durvju zvans. 7

Tija gandrīz vai bija gatava nepievērst tam uzmanību. Tikai vainas apziņas pēc viņa nolika malā tējas tasi un grāmatu. Iespējams, tā ir viņas māte, kas mēdz ierasties bez pieteikšanās. Un, ja Tija neatvērs durvis, māte to izdarīs pati ar savu atslēgu.

Vainas apziņa lika Tijai arī bažīgi paraudzīties apkārt. Māte redzēs, ka viņa dienām ilgi ir tikai laiskojusies kā īsta sliņķe. Māte neko nepārmetīs vai arī tik prasmīgi noslēps pārmetumus aiz iecietības maskas, ka Tija noteikti drīz vien jutīsies kā nevarīgs un savtīgs bērns.

Vēl sliktāk ja mātei radīsies pat mazākās aizdomas par gaidāmo saaukstēšanos, ko Tija nešaubīgi juta, māte sacels ap to pārmērīgu jezgu.

Samierinājusies ar nenovēršamo, Tija ieskatījās durvju actiņā. Un iespiedzās.

* Ārstniecības augu lapu un stiebru preparāts, kas tiek lietots imūnsistemas stiprināšanai.

Tā nebija viņas māte.

Apjukusi viņa ar roku pieglauda matus un atvēra durvis vīrietim, par kuru jau gandrīz bija sevi pārliecinājusi, ka viņa esamību bija tikai iztēlojusies.

“Labdien, Tija!” Ja arī Malahijam šķita dīvaini, ka viņa pulksten trijos pēcpusdienā atver durvis, tērpusies pidžamā, viņš to neizrādīja.

“Hm…” Viņā bija kaut kas tāds, kas šķita izraisām īssavienojumu visās viņas smadzeņu shēmās. Viņa iedomājās, vai tas nav kaut kas ķīmisks. “Kā jūs…”

“Atradu jūs?" viņš pabeidza jautājumu. Viņa izskatās diezgan bāla, viņš nodomāja, mazliet samiegojusies. Šai sievietei vajadzīgs svaigs gaiss un saule. “Jūsu adrese ir tālruņu katalogā. Protams, vajadzēja piezvanīt, taču es gadījos šeit tuvumā. Vismaz nosacīti.”

“Ak tā. Nūjā. Ak!" Viņas mēle nespēja izteikt ko vairāk par vienu zilbi. Viņa ar bezpalīdzīgu žestu aicināja ciemiņu ienākt un tikai tad, kad jau bija aizvērusi aiz viņa durvis, attapās, ka mugurā ir pidžama. “Ak," viņa atkal izdvesa un ciešāk savilka apkakles atlokus. “Es tikko…"

“Atguvāt spēkus pēc ceļojuma, vai ne? Droši vien ir patīkami atkal atgriezties mājās.”

“Jā. Jā. Es nevienu negaidīju atnākam. Tūlīt pārģērbšos.”

“Nē, nevajag.” Viņš satvēra Tijas roku, pirms viņa bija paspējusi aizskriet. “Jūsu tērpam nav ne vainas, un es jūs ilgi neaizkavēšu. Es tikai biju noraizējies par jums. Man ļoti negribējās jūs tik pēkšņi pamest. Vai viņi atklāja, kas bija ielauzies jūsu numurā?”

“Nē. Nē, neatklāja. Vismaz pagaidām ne. Es tā arī jums nepateicu paldies par to, ka palikāt kopā ar mani visu iztaujāšanas un papīru rakstīšanas laiku.”

“Kaut es būtu varējis jums vēl kā palīdzēt! Cerams, atlikusī ceļojuma daļa pagāja labi?"

“Jā, labi. Es tā priecājos, ka tas ir beidzies.” Vai viņai būtu jāpiedāvā viņam kāds dzēriens? Nē, to viņa nevar, vismaz ne pidžamā ģērbusies. “Vai jūs… Vai jūs jau ilgi esat Ņujorkā?”

“Tikko ierados. Darīšanas." Logu aizkari aizvilkti, viņš pamanīja. Istaba bija krēslaina kā ala, to apgaismoja tikai galda lampa pie dīvāna. Tomēr, cik varēja saredzēt, dzīvoklis bija kārtīgs kā baznīca un neuzkrītoši glīts. Tieši tāpat kā saimniece, pat šajā puritāniskajā kokvilnas pidžamā.

Viņš secināja, ka, ieraugot Tiju, priecājas vairāk, nekā pats bija paredzējis.

“Es gribēju apraudzīt jūs, Tija, jo dažas pēdējās nedē|as daudz domāju par jums.”

“Tiešām ?”

“Jā, tiešām. Vai nāksiet šovakar kopā ar mani vakariņās?”

“Vakariņās? Šovakar?”

“Zinu, ka tas ir tik pēkšņi, bet, ja neesat aizņemta, es ļoti priecātos, ja varētu pavadīt vakaru kopā ar jums. Šovakar.” Viņš uzstāja pavisam neuzkrītoši. “Šovakar. Rītvakar. Kad vien būsiet brīva.”

Viņa mierīgi uzskatītu to visu par halucināciju, taču sajuta viņa smaržu. Pavisam vieglu skūšanās losjona aromātu. Viņa šaubījās, vai halucinācijās spētu atpazīt vīriešu skūšanās losjonus.

“Man šovakar nekas nav paredzēts.”

“Brīnišķīgi. Tad es atbraukšu jums pretī pusastoņos, labi?" Viņš atlaida viņas roku, tālredzīgi izlēmis pazust, pirms viņa paspēj izgudrot kādu aizbildināšanos. “Es gaidīšu ar nepacietību.”

Kamēr Tija stāvēja kā sastingusi, raudzīdamās uz viņu, Malahijs pats atvēra durvis un izgāja.

“Tās ir tikai vakariņas, Tija. Nomierinies.”

“Kerij, es lūdzu tevi atnākt man palīdzēt, nevis dot neiespējamus padomus. Varbūt šo?” Tija pagriezās no sienas skapja, turot rokā tumšzilu kostīmu.

“Nē.”

“Kas tam vainas?"

“Viss." Kerija Vilsone, eleganta brunete ar siltu karameļu toņa ādu un melnkoka krāsas acīm, piešķieba galvu. “Tas lieliski noderētu, ja tev būtu jāūzstājas direktoru padomes priekšā ar runu par finansiālo atbildību. Romantiskām vakariņām divatā tas noteikti neder.”

“Es neteicu, ka vakariņas būs romantiskas.”

“Tu iesi uz randiņu ar satriecoši izskatīgu īru, ar kuru iepazinies Helsinkos, kurš bija kopā ar tevi policijas izmeklēšanas laikā un tagad parādījās pie tavām durvīm Ņujorkā tūlīt pēc ierašanās Štatos." Atlaidusies uz gultas, Kerija bēra vārdus kā automāta kārtas. “Vēl romantiskāk varētu būt tikai tad, ja viņš ierastos baltā kaujas zirgā ar pūķa asinīm slacītu zobenu rokā."

“Es tikai gribu izskatīties saprāta robežās pievilcīga,” Tija atbildēja.

“Mīļā, tu vienmēr esi saprāta robežās pievilcīga. Tūlīt pacelsim āmuru un ieskandināsim zvanu." Viņa izrausās no gultas un ienira Tijas sienas skapī.

Kerija bija brokere. Tijas brokere. Sešu gadu ilgās sadarbības laikā viņas nemanot bija sadraudzējušās. Tijai Kerija bija modernas, neatkarīgas sievietes paraugs, tāda tipa sieviete, kuras Tiju parasti mulsināja līdz sastingumam.

Tā arī bija līdz brīdim, kad abas atklāja kopīgu interesi par alternatīvo medicīnu un itāliešu kurpēm.

Kerijai bija trīsdesmit gadu, viņa bija šķīrusies un satikās ar veselu virkni dažādu interesantu vīriešu, vienlīdz autoritatīvi prata analizēt "Dow Jones” un Kafku un katru gadu atvaļinājumu pavadīja viena, izvēlēdamās ceļojuma galamērķi, uz labu laimi iedurot kartē kniepadatu.

Tijai Kerija bija galvenā uzticības persona jautājumos par finansēm, modi un vīriešiem.

“Lūk, klasiskā mazā melnā vakarkleitiņa.” Kerija izņēma no skapja vienkāršu pieguļošu bezpiedtirkņu kleitu. “Padarīsim to mazliet seksīgāku.”

“Es nemeklēju seksu.”

“Tieši tā ir tava galvenā problēma, ko es tev jau gadiem ilgi pūlos ieskaidrot." Viņa iznāca no sienas skapja un nopētīja Tiju. “Žēl, ka mums ir tik maz laika. Es būtu piezvanījusi savam stilistam un piespiedusi atrast laiku tev."

“Tu taču zini, ka es neeju uz skaistuma saloniem. Visas tās ķimikālijas, un mati lido pa gaisu. Nekad nevar zināt, ko tur var saķert.”

“Pirmkārt, pieklājīgu matu griezumu. Es tev saku tu varētu beidzot īsti parādīt savu seju, izcelt galvas formu un acis, ja vien atbrīvotos no tās matu gubas.” Kerija nosvieda kleitu uz gultas un saņēma rokā Tijas garos matus. “Atļauj man to izdarīt.”

“Nekad kamēr vien man būs saglabājušās kādas smadzeņu darbības pazīmes," Tija ķircināja. “Labāk palīdzi man pārdzīvot šo vakaru, Kerij. Pēc tam viņš atkal aizbrauks uz savu Īriju vai kur citur, un dzīve atkal atgriezīsies normālajās sliedēs.”

Kerija cerēja, ka tā nebūs. Vismaz pēc viņas domām, viņas draudzenes dzīve noteikti ritēja pārāk normālās sliedēs.

Malahijs domāja, ka ziedi lieliski iederas viņa plānā. Sārtas rozes. Viņam šķita, ka šai sievietei vispiemērotākās ir tieši sārtas rozes. Diemžēl viņš bija spiests viņu mazliet steidzināt, un tas nebija labi. Viņam Tija šķita tāda sieviete, kurai piemērotāka būtu lēna, maiga pavedināšana. Turklāt cik dīvaini viņam sagādātu prieku pamazām vien viņu pavedināt.

Taču viņam trūka laika. Viņš nemaz nebija pārliecināts, ka drīkstēja aizceļot pirms Gideona atgriešanās. Viņš bija noraizējies par to, ka Anitai bija izdevies sameklēt Toliveru sievieti.

Vai Anita atkal izsekoja viņus, vai arī viņu meklējumu gaitas vienkārši sakrita? Tā kā tā viņš nemaz nešaubījās, ka Anita drīz pievērsīsies Tijai. Ja vien tas nav jau noticis.

Viņam jāpaspēj iejaukties un pārvilināt Tiju savā pusē, pirms Anita paspējusi sajaukt kārtis.

Un te nu viņš bija piegādāja duci sārtu rožu pumpuru pie Vailiju dzimtas namdurvīm, kamēr viņa brālis dauzījās apkārt diezin kur ar Vaitu-Smitu ģimenes pārstāvi.

Daudz vairāk viņš vēlētos aizsoļot pie Anitas durvīm un atvērt tās ar kājas spērienu. Ja viņš nebūtu devis solījumu mātei, kura nepavisam nevēlējās, lai viņas vecākais dēls ārzemēs nonāk cietumā, viņš tieši tā būtu izdarījis.

Tomēr, ja tā padomā, pavadīt vakaru restorānā ar burvīgu sievieti ir labāk nekā bēguļot pa visu Eiropu, arī ar sievieti tauvā, kā to darīja Gideons.

Viņš pieklauvēja, gaidīja, un, kad viņa atvēra durvis, nespēja noslēpt pārsteigumu.

“Jūs izskatāties fantastiski.”

Tija centās piespiest sevi nevilkt uz leju melnās kleitiņas malu, ko Kerija bija nežēlīgi saīsinājusi par veselām divām collām. Kerija bija izvēlējusies garu pērļu virteni un bija atbildīga arī par frizūru, ko veidoja dažas cirtas uz pieres un pārējie mati atsukātf atpakaļ un izlaisti pār mugum.

“Paldies. Tās ir burvīgas.”

“Es cerēju, ka ziedi būs jums pa prātam.”

“Vai nevēlaties apsēsties? Kaut ko iedzert pirms iešanas? Man ir vīns.”

“Jā, labprāt, paldies.”

“Es tikai ielikšu tās ūdenī." Viņa atturējās izpaust, ka ir gandrīz pārliecināta, ka mantojusi mātes alerģiju pret rozēm. Neko neteikusi, viņa izvēlējās no vitrīnas senu “Baccarat" vāzi. Aiznesa ziedus uz virtuvi un nolika tur, kamēr sameklēja baltvīna pudeli, kuru bija atvērusi, lai uzcienātu Keriju.

“Man patīk jūsu dzīvoklis," Malahijs teica viņai aiz muguras.

“Man arī.” Viņa pielēja glāzi un pagriezās, lai to pasniegtu. Tā kā viņš atradās tuvāk, nekā viņa bija gaidījusi, viņa gandrīz iegrūda glāzi ciemiņam krūtīs.

“Paldies! Ceļojot laikam visgrūtākais ir tas, ka nav pieejamas savas lietas. Pavisam vienkāršas lietiņas, kas spēj sniegt mierinājumu.”

“Jā.” Viņa klusi nopūtās. “Tieši tā.” Lai nodarbinātu sevi, viņa ielēja vāzē ūdeni un sāka pa vienam kārtot tajā ziedus. “Tāpēc arī jūs mani šodien pieķērāt pidžamā. Es izbaudīju atgriešanos mājās. Starp citu, ja neskaita limuzīna šoferi, jūs laikam bijāt pirmais cilvēks, ar kuru es pēc atgriešanās sarunājos.”

“Vai tiešām?" Tātad Anita tomēr nav viņu apsteigusi. “Jūtos ļoti pagodināts.” Viņš pacēla vienu rozi un pasniedza to viņai. “Un ceru, ka jums patiks šis vakars.”

Viņai patika. Pat ļoti.

Viņa izvēlētais restorāns bija kluss, ar maigu apgaismojumu un neuzkrītošu apkalpošanu. Pietiekami neuzkrītošu, lai viesmīlis ne aci nepamirkšķinātu, kad viņa, izpētījusi ēdienkarti, pasūtīja salātus bez mērces un lika uzcept zivi bez sviesta un pasniegt bez mērces.

Tā kā Malahijs bija pasūtījis pudeli vīna, viņa atļāva ieliet sev glāzi. Viņa ļoti reti lietoja alkoholu. Bija izlasījusi vairākus rakstus par tā postošo ietekmi uz smadzeņu šūnām. Jāatzīst gan, ka glāzei sarkanvīna tiek piedēvēta arī pozitīva iedarbība uz sirdi.

Taču vīns bija tik maigs un Malahija sabiedrībā viņa jutās tik brīvi un nepiespiesti, ka nemaz nemanīja, cik reizes viņas glāze tika papildināta.

“Cik interesanti, ka jūs dzīvojat Kouvā,” viņa teica. “Vēl viena saikne

<< T • • >> J>

ar Lusitama .

“Un netieši ar jums.”

“Manus vecvecvecākus atveda uz Ameriku, lai apglabātu. Taču droši vien, tāpat kā visi pārējie, viņi vispirms nonāca Kouvā jeb Kvīnstaunā, kā to sauca toreiz. Visi šie cilvēki rīkojās muļķīgi, šķērsojot okeānu kara laikā. Tāds nevajadzīgs risks.”

“Nekad nevar zināt, ko citi uzskata par vajadzīgu vai riskantu, vai ne? Vai arī kāpēc vieni izdzīvoja, bet citi gāja bojā. Zināt, mans sencis nemaz nebija no Īrijas.”

Viņa tikko spēja uztvert Malahija teikto. Kad viņš šādi uzsmaidīja lēni un maigi -, viņa acis šķita neiedomājami zaļas.

“Nebija?”

“Nē, patiesi. Viņš bija dzimis Anglijā, bet lielāko dzīves daļu pavadījis šeit, Ņujorkā.”

“Tiešām ?”

“Pēc traģēdijas viņu kopa un ārstēja kāda jauna sieviete, kura vēlāk kļuva par viņa sievu. Šis pārdzīvojums esot viņu pilnīgi pārvērtis. Nostāsti vēsta, ka pirms tam viņa dzīvesveids bijis diezgan vaļīgs. Lai kā arī "tas būtu, viņa dzīvesstāsts mūsu ģimenē tiek nodots no paaudzes paaudzē. Šķiet, ka viņš interesējās par kādu mākslas darbu, kas, kā viņš bija dzirdējis, atradās Anglijā. Tā kā jūs esat grieķu mitu speciāliste, varbūt esat par to dzirdējusi. Sudraba likteņa dievietes."

Pārsteigta viņa nolika dakšiņu.

“Jūs domājat statuetes?”

Malahija sirds salēcās, bet viņš atbildēja pavisam nepiespiesti.

“Jā.”

“Nevis sudraba likteņa dievietes, bet trīs likteņa dievietes. Trīs atsevišķas statuetes, bet pamatnē tās var savienot.”

“Jā, nostāsti gadu gaitā mainās un pārveidojas, vai ne?" Viņš nogrieza vēl gabaliņu bifšteka. “Tātad trīs statuetes. Vai jūs zināt kaut ko par tām?”

“Protams, zinu. Viena piederēja Henrijam Vailijam un nogrima kopā ar "Lusitania". Spriežot pēc viņa dienasgrāmatas, viņš devās uz Angliju iegādāties otru un, cerams, sadzīt pēdas arī trešajai. Man bērnībā doma par to, ka viņš gāja bojā šo statuešu dēļ, šķita tik interesanta, ka sāku meklēt ziņas par likteņa dievietēm.”

Viņš acumirkli nogaidīja.

“Ko jūs uzzinājāt?”

“Ak, par statuetēm gandrīz neko. Visizplatītākais uzskats ir tāds, ka tās nemaz neeksistē. Varbūt Henrijam piederēja kaut kas pavisam cits.” Viņa paraustīja plecus. “Taču es uzzināju par likteņa dievietēm mitoloģijā un aizrāvos ar lasīšanu. Jo vairāk izlasīju, jo vairāk mani fascinēja dievi un pusdievi. Man nebija nekādu dotību ģimenes biznesā, tāpēc padarīju šo aizraušanos par savu profesiju."

“Tad jau jums par to jāpateicas Henrijam.”

Tieši tādas bija arī viņas domas.

“Jums taisnība, tā tas ir."

Viņš pacēla glāzi un pieskandināja viņējai.

“Nu tad par Henriju un viņa likteņa dieviešu meklējumiem.”

Tad viņš ļāva sarunai aizklīst citās jomās. Sasodits, viņa bija jauka sarunu biedre, kad bija pārvarējusi stivumu. Vīns bija iededzis dzirksti viņas acīs un patīkamu sārtumu vaigos. Viņas prāts bija pietiekami ass, lai pievērstos visdažādākajiem jautājumiem, un arī smalka un dzestra

humora izjūta, kad viņa vairs tik ļoti neraizējās par katru izteikto vārdu.

Viņš atļāvās veselu stundu gluži vienkārši baudīt viņas sabiedrību un atgriezās pie likteņa dievietēm tikai taksometrā, atpakaļceļā uz viņas dzīvokli.

“Vai Henrijs ierakstīja savā dienasgrāmatā, ka gatavojas iegādāties pārējās statuetes?" Malahijs izklaidīgi rotaļājās ar viņas matu galiem. “Vai jūs nemocīja ziņkāre par to, vai tās eksistē? Vai tās ir reālas?”

“Mmm. Neatceros.” Viegli apreibusi no vīna, viņa atspiedās pret Malahija sānu, bet viņš aplika tai roku ap pleciem. “Kad es to pirmoreiz izlasīju, man bija trīspadsmit, nē, divpadsmit gadi. Tajā ziemā es slimoju ar bronhītu. Šķiet, ka tas bija bronhīts," viņa laiski secināja. “Man bieži bija visādas slimības, kura dēļ vajadzēja palikt gultā. Lai kā arī būtu es biju pārāk maza, lai gribētu traukties uz Angliju meklēt kādu leģendāru statueti."

Malahijs sarauca pieri. Viņaprāt, tieši tas būtu jāvēlas trīspadsmitgadīgai meitenei. Piedzīvojumu gars un romantikas aura būtu īstais iedvesmas avots bērnam, kuram jāpacieš mājas režīms.

“Pēc tam es biju pārāk aizrāvusies ar dieviem, lai interesētos par mākslas priekšmetiem. Tas ir mana tēva lauciņš. Man biznesa jomā nav it nekāda talanta. Ne mazākās intereses par skaitļiem vai cilvēkiem. Esmu sagādājusi tēvam smagu vilšanos."

“Tas nav iespējams.”

“Ir gan, bet jauki, ka jūs tā sakāt. Firma "Wyley Antiques" apmaksāja manu izglītību, dzīvesstilu un klavierstundas, bet neesmu par to nekā atlīdzinājusi, jo labāk rakstu grāmatas par iedomu tēliem, nevis uzņemos sava mantojuma nastu un atbildību.”

“Grāmatu rakstīšana par iedomu tēliem ir māksla un ļoti cienījama nodarbošanās.”

“Tikai ne mana tēva acīs. Viņš jau ir atmetis man ar roku, un, tā kā es vēl neesmu pietiekami ilgi saistījusies ar kādu vīrieti, lai dāvātu viņam mazbērnu, viņš ir dziļi nelaimīgs, zinot, ka pēc viņa aiziešanas “Wyley’s" vairs nebūs ģimenes īpašums.”

“Sievietei nav pienākums laist pasaulē bērnu tikai kaut kāda uzņēmuma dēļ.”

Viņa mazliet sarāvās, izdzirdējusi sašutumu viņa balsī.

““Wyley’s” nav tikai kaut kāds uzņēmums, tas ir tradīcija. Ak vai, nevajadzēja dzert tik daudz vīna. Es jau sāku runāt nesakarīgi."

“Nē, nemaz." Kad taksometrs apstājās, viņš samaksāja šoferim. “Un jums nevajadzētu tik ļoti uztraukties par to, kā izpatikt tēvam, ja viņš nespēj saskatīt jūsu un jūsu darba vērtību.”

“Ak, viņš jau neko…” Izkāpjot no mašīnas, viņa izjuta pateicību par Malahija stingrās rokas atbalstu. Vīna iespaidā viņas locekļi bija vārgi un ļodzīgi. “Viņš ir brīnišķīgs cilvēks apbrīnojami sirsnīgs un pacietīgs. Ja vien viņam būtu dēls vai vēl viena meita, apveltīta ar biznesa iemaņām, viss būtu daudz vienkāršāk."

“Jūsu pavediens jau ir savērpts, vai ne?” Viņš virzīja Tiju uz liftu. “Jūs esat tā, kas jūs esat.”

“Mans tēvs netic liktenim.” Viņa atmeta atpakaļ matus un pasmaidlja. “Bet varbūt viņš ieinteresēsies par likteņa dievietēm. Vai nebūtu lieliski, ja es veiktu dažus pētījumus un atrastu vienu no tām? Vai divas. Protams, tām nav īsti nopietnas vērtības, ja tās nav visas trīs.”

“Varbūt jums vajadzētu vēlreiz pārlasīt Henrija dienasgrāmatu?” “Varbūt vajadzētu. Diez kur gan tā atrodas?” Viņa iesmējās, raugoties Malahnam acīs, kad abi gāja uz viņas dzīvokļa pusi. “Es burvīgi pavadīju laiku. Šī jau ir otrā reize, kad burvīgi pavadu laiku kopā ar jums, un divos kontinentos. Es jūtos tik kosmopolītiski.”

“Satiksimies rīt.” Viņš pagrieza Tiju pret sevi un pārlaida roku viņas mugurai līdz kakla pamatnei.

“Labi.” Viņas plakstiņi notrīsēja un aizvērās, kad viņš pievilka viņu sev tuvāk. “Kur?”

“Vienalga,” viņš čukstus atbildēja un pieskārās ar lūpām viņas mutei. Vīrietim ir vienkāršāk par vienkāršu padziļināt skūpstu, ja sieviete gluži vai kūst viņa rokās. Pavisam viegli var paņemt visu, ko vēlas, ja viņa tā nopūšas un apvij rokas viņam apkārt.

Un, ja viņas sniegtais atbildes skūpsts ir maigs un silts, un neizturami kārdinošs, ir gandrīz neiespējami atteikties no turpinājuma.

Viņš varētu iegūt ko vairāk, viņš nodomāja, mainot skūpsta virzienu. Viņam tikai jāatver durvis un jāieiet dzīvoklī kopā ar Tiju. Viņas balsī jau bija jūtama baudpilna ņurdoņa un uz miesas trīsas.

Taču viņš nedrīkstēja. Viņa bija gandrīz piedzērusies un neizsakāmi viegli ievainojama. Vēl ļaunāk daudz ļaunāk bija tas, ka viņa vēlme pēc viņas bija daudz personiskāka, nekā viņš bija gatavs pieļaut.

Viņš atlaida apskāvienu, pēkšņi un neapstrīdami apjauzdams, ka savu nodomu īstenošanā sastapies ar būtisku šķērsli. Turklāt šis šķērslis var pārvērsties par lielu un neatrisināmu sarežģījumu.

“Pavadīsim rit kopā dienu.”

Viņa nejuta pamatu zem kājām.

“Vai tad tev nav jāstrādā?”

“Pavadīsim rit kopā dienu," viņš atkārtoja un, spīdzinot sevi, atbalstīja viņas muguru pret durvīm un atkal pieplaka viņas mutei. “Saki “jā".”

“Jā.’Ko?"

“Vienpadsmitos. Es atnākšu vienpadsmitos. Ej iekšā, Tija.”

“Kur iet?”

“Iekšā.” Dievs, palīdzi! “Iekšā,” viņš atkārtoja, apmīļojot viņas matu cirtu. “Pie velna, vēl vienu." Viņš atkal pierāva sievieti sev klāt un skūpstīja, līdz asinis viņa galvā sāka mutuļot. "Aizslēdz durvis," viņš pavēlēja un, viegli pastūmis Tiju iekšā pa durvīm, aši aizcirta tās sev pašam deguna priekšā, pirms vēl paspēja pārdomāt.

S estā nodaļa

Tija nebija pārliecināta, vai meklēt veco dienasgrāmatu viņu mudina ziņkārība vai iekāre. Tas vienkārši bija varens spēks, kas lika viņai dienas vidū tikties ar māti.

Tija no sirds mīlēja savu māti, taču katra saruna ar Almu Māršu bija īsts nervu pārbaudījums. Neriskēdama kāpt mikrobiem pārpilnā taksometrā, viņa aizgāja kājām astoņus kvartālus līdz jaukajam vecajam namam, kur bija pavadījusi bērnību. Viņa juta tādu enerģijas pieplūdumu, tādu prieku, ko bija izraisījušas pāris pēdējās dienas kopā ar Malahiju, ka nemaz neiedomājās par ziedputekšņu koncentrāciju gaisā.

Gaiss bija biezs un smags, un tik atbaidoši karsts, ka viņas svaigi gludinātā linu blūze sāka lipt pie miesas, pirms viņa, šķērsojot pilsētu, bija nokļuvusi Parka avēnijā. Taču viņa tikai soļoja tālāk, ārā no pilsētas centra, dungodama pie sevis kādu melodiju.

Tija mīlēja Ņujorku. Kā gan viņa agrāk nebija apjautusi, cik ļoti mīl šo pilsētu ar tās troksni un satiksmi, tās pārpildītajām ielām. Tās dzīvi. Tik daudz ko varēja redzēt, tikai paraugoties apkārt. Jaunas sievietes ar bērnu ratiņiem, zēns izvedis pastaigāties sešus mazus sunīšus, kas dižojas un slienas pakaļkājās kā izstādē. Slaidie melnie īrētie automobiļi, kas ved dāmas pusdienās vai mājās pēc rīta cēliena iepirkšanās. Un skat, cik burvīgi ir ziedi dobēs gar ielas malām, cik lepni izskatās formastērpos ģērbušies šveicari pie namu durvīm.

Kā gan viņa to nebija pamanījusi? Tija brīnījās, iegriezdamās jaukajā, ēnainajā ielā, kur dzīvoja viņas vecāki. Pavisam vienkārši. Tajos retajos gadījumos, kad viņa pārvietojās kājām tālāk par savai mājai tuvākajiem trim kvartāliem, viņa gāja, galvu nodūrusi, cieši satvērusi somiņu, un visu laiku iztēlojās, ka viņu tūlīt kāds aplaupīs vai sabrauks uz ietves uzlēcis autobuss.

Taču vakar viņa kopā ar Malahiju pastaigājās. Viņi staigāja pa Medisona avēniju, iegriezās mazā ielas kafejnīcā iedzert atspirdzinošus dzērienus un bezrūpīgi patērzēt. Viņš runāja ar visiem. Ar viesmīli, ar sievieti,

kas sēdēja viņiem blakus, turēdama klēpī kaut ko neiedomājamu pavisam mazu pudelīti!

Tas gan diez vai ir higiēniski.

Viņš runāja ar pārdevējiem “Barne^s” veikalā, ar jaunu sievieti, kas nevarēja vien izvēlēties šalli kādā no biedējošajiem modes preču veikaliem, no kuriem Tija parasti izvairījās. Viņš uzsāka sarunu ar vienu no “Metropolitan” sargiem, arī ar ielas tirgotāju, pie kura iegādājās maizīti ar karstu cīsiņu.

Viņa pat apēda to tieši uz ielas. No tā viņa vēl joprojām nespēja attapties.

Dažu stundu laikā viņa ieraudzīja šo pilsētu ar Malahija acīm. Tās brīnumu, tās dzīvesprieku, tās rakstura stingrību un lepnumu.

Un šovakar viņa to atkal ieraudzīs kopā ar viņu.

Nokļuvusi līdz vecāku namam, viņa gandrīz lēkāja no prieka. Abās pusēs ieejas durvīm stāvēja puķu podi. Puķes vienmēr stādīja un kopa saimniecības vadītāja Tillija. Tija atcerējās, kā reiz bija vēlējusies palīdzēt stādīt puķes. Toreiz viņai bija kādi desmit gadi, taču māte bija tik ļoti satraukusies par netīrumiem, alerģijām un kukaiņiem, ka bija jāatsakās no šīs domas.

Varbūt tagad viņa pa ceļam uz mājām nopirks ģerāniju. Tāpat vien, lai pamēģinātu.

Lai gan viņai bija atslēga, Tija piezvanīja pie durvīm. Atslēga bija domāta ārkārtas reizēm, un, to atslēdzot, tiktu atkodēta signalizācija un pēc tam būtu jāskaidro, kāpēc tā bija jādara.

Tillija drukna, enerģiska sieviete ar sirmiem matiem ātri atvēra durvis.

“Ak, Tijas jaunkundze! Kāds patīkams pārsteigums! Tad jau būsiet atpūtusies pēc ceļojuma. Man ļoti patika pastkartes, ko jūs man sūtījāt. Visas šīs skaistās pilsētas.”

“Daudz pilsētu,” Tija piekrita, ieejot vēsajā, klusajā namā. Viņa noskūpstīja Tilliju uz vaiga ar tik brīvu un nepiespiestu sirsnību, kādu izjuta pret ļoti nedaudziem cilvēkiem. “Cik labi atkal būt mājās!”

“Viens no patīkamākajiem brīžiem ceļojumos ir tieši atgriešanās mājās, vai ne? Cik labi jūs šodien izskatāties!” Tillija patiesā izbrīnā iesaucās, pētīdama Tijas seju. “Manuprāt, ceļojums jums nācis par labu.”

"Pirms pāris dienām tu to nebūtu teikusi." Tija nolika somiņu vestibilā uz galda un ieskatījās Viktorijas laikmeta spogulī virs tā. Viņa atskārta, ka tiešām labi izskatās. Moža un sārtiem vaigiem. “Vai mana māte ir “runājama”?"

“Viņa ir augšstāvā, savā viesistabā. Ejiet tik augšā, un es jums abām aiznesīšu kādu vēsu dzērienu."

“Paldies, Tillij!”

Tija devās uz plašajām, lepnajām kāpnēm. Viņai patika šī māja ar tās eleganto cienīgumu. Tajā bija apvienota abu vecāku gaume tēva kaislība uz senlietām un mātes izteiktā vēlme pēc telpas sakārtotības. Ja nebūtu šā apvienojuma, šā līdzsvara, māja varētu kļūt par īstu jucekli, tādu kā Vailiju senlietu nama papildu noliktavu. Taču tagad mēbeles bija sakārtotas, ņemot vērā gan stilu, gan skaistumu. Katra lieta atradās savā vietā, un šīs vietas reti tika mainītas.

Šajā pastāvībā un stabilitātē bija kaut kas nomierinošs. Krāsas bija klusinātas un vēsas. Ziedu pušķu vietā bija jaukas statujas un burvīgas senas vāzes, pildītas ar pulēta krāsaina stikla gabaliņiem.

Dāmu cimdi, dārgakmeņiem rotātas rokassomiņas, cepuru adatas, aproču pogas, pulksteņķēdes bija izstādītas žilbinoši spodra stikla vitrīnās. Klimata kontroles sistēma stingri uzturēja temperatūru un gaisa mitrumu. Māršu pilsētas namā temperatūra vienmēr bija septiņdesmit viens grāds* un gaisa mitrums desmit procenti.

Pie mātes viesistabas durvīm Tija mirkli nogaidīja un tad pieklauvēja.

“Nāc iekšā, Tillij."

Mirklī, kad Tija atvēra durvis, viņas labā oma saplaka. Viņa sajuta vieglu rozmarīna smaržu, kas liecināja, ka viņas māte pārdzīvo kārtējo grūto rīta cēlienu. Lai gan logu stikli bija apstrādāti ultravioleto staru filtrēšanai, aizkari bija aizvilkti. Vēl viena slikta zīme.

Alma Mārša bija atlaidusies uz dīvāniņa zīda spilvenos, aizsegusi sejas augšdaļu ar acu kompresi.

“Tillij, man laikam tūlīt atkal sāksies galvassāpes. Nevajadzēja mēģināt vienā reizē atbildēt uz visām vēstulēm, bet ko es varu darīt? Ja cilvēki raksta vēstules, tad nav citas iespējas kā vienīgi atbildēt, vai ne? Vai tu varētu pagatavot man feverfew**J Varbūt tā izdosies vismaz atvieglot lēkmi.”

“Es esmu Tija, māt. Es atnesīšu tev zāles.”

“Tija?” Alma pabīdīja sānis acu kompresi. “Manu bērniņ! Nāc un nobučo mani, mīļumiņ! Tās būs vislabākās zāles."

* 21,5 grādi pēc Celsija.

** C/irisani/iemion parttanium Eiropā sastopams daudzgadīgs augs ar baltiem ziediem, agrāk lietots kā ārstniecības augs.

Tija pārgāja pār istabu un viegli noskūpstīja Almas vaigu. Varbūt mātei ari tuvojas kāda lēkme, Tija nodomāja, taču viņa kā vienmēr izskatās nevainojami. Viņas mati, kas bija gandrīz tikpat maigā krāsā kā Tijai, bija mirdzoši un vieglos viļņos atsukāti atpakaļ no kamejai līdzīgās sejas. Tā bija smalka, maiga un grumbu neskarta. Lai gan viņas augums bija diezgan vājš, viņa bija neuzkrītoši eleganti tērpusies plānā rožainā blūzē un vīrišķīga piegriezuma biksēs.

“Nu redzi, es jau jūtos labāk,” Alma teica un sakustējās, lai pieceltos sēdus. “Es tā priecājos, ka tu esi atgriezusies, Tija. Kamēr tu biji projām, man ne mirkli nebija mierīgs prāts. Visu laiku raizējos par tevi. Vai tu lietoji visus vitamīnus un nedzēri krāna ūdeni? Ceru, ka tu visās viesnīcās pieprasīji nesmēķētāju numuru, lai gan, Dievs mans liecinieks, šādi noteikumi netiek stingri ievēroti. Viņi tikai ieiet istabā un izsmidzina gaisa atsvaidzinātāju pēc tam, kad kāds briesmonis piesārņojis visu gaisu ar kancerogēnām vielām. Atvelc aizkarus, mīļā, es tevi gandrīz nevaru saskatīt."

“Vai tu droši zini?"

“Es nevaru atļauties slimot," Alma varonīgi atbildēja. “Man šodien vēl ir milzums darbu, un, ja jau tu esi atnākusi… Tad labāk jauki papļāpāsim, un es vēlāk pastrādāšu cītīgāk. Un tu tu laikam esi gluži vai salauzta. Tik trausls organisms kā tavējais ļoti smagi panes ceļošanas grūtības. Tev tūlīt pat jāpiesakās uz pilnīgu veselības pārbaudi.”

“Man nekas nekait,” Tija piegāja pie loga.

“Kad imūnsistēma ir tik ļoti sagrauta kā droši vien pašlaik tavējā, simptomi var parādīties tikai pēc vairākām dienām. Piesakies uz to pārbaudi, Tija manis dēļ.”

“Protams.” Tija atvilka aizkarus un izjuta atvieglojumu, kad istabā ieplūda gaisma. “Tev nav jāraizējas. Es tiešām labi rūpējos par sevi."

“Lai nu tā būtu, bet tu nevari…” Viņa aprāvās, kad Tija pagriezās. “Vai, ru taču esi tik piesarkusi! Vai tev ir drudzis?" Viņa nolēca no dīvāniņa un piespieda roku Tijas pierei. “Jā, tu esi mazliet par daudz sasilusi. Ak, tā jau es domāju! Es jau zināju, ka tu saķersi kādu ārzemju bacili.”

“Man nav drudža. Es tikai mazliet sakarsu, nākdama šurp, un viss.”

“Tu nāci kājām? Šajā karstumā! Apsēdies, tūlīt pat apsēdies šeit. Tu esi zaudējusi daudz šķidruma, tev draud karstuma dūriens."

“Nedraud vis.” Taču tad Tija sajuta, ka tiešām mazliet reibst galva. “Es jūtos lieliski. Esmu tik vesela kā vēl nekad.”

“Māte zina labāk." Atguvusi enerģiju, Alma norādīja Tijai uz krēslu un aizsoļoja uz durvju pusi. “Tillij! Atnes krūzi citronūdens un aukstu •kompresi un piezvani dakterim Realto. Viņam tūlīt pat jāapskata Tija.” “Es neiešu pie ārsta."

“Nespītējies.”

“Es nespītējos.” Taču viņa tiešām sāka justies mazliet nelāgi. “Māt, lūdzu, apsēdies, pirms tavas galvassāpes nav vēl vairāk pastiprinājušās. Tillija tūlīt atnesīs vēsus dzērienus. Es apsolu ja jutīšos kaut mazliet nevesela, noteikti zvanīšu dakterim Realto.”

“Par ko tad tāds uztraukums?” Ienāca Tillija ar paplāti.

“Tija ir slima pietiek tikai paskatīties uz viņu, lai to redzētu, bet viņa negrib iet pie ārsta."

“Man viņa izskatās gluži vesela un zied kā roze.”

“Tas ir drudzis.”

“Ak, Almas kundze, meitenei vienreiz pārmaiņas pēc ir sārti vaigi, un tas ir viss. Apsēdieties un iedzeriet garšīgu ledus tēju. Tā ir jasmīnu tēja jūsu iecienītā. Es jums atnesu arī gardas zaļās vīnogas.”

“Vai tu tās nomazgāji antitoksīnu šķīdumā?”

“Bez šaubām. Tagad uzlikšu Šopēna mūziku,” viņa piebilda, novietodama paplāti. “Pavisam klusu. Jūs jau zināt, kā tas allaž nomierina nervus.”

“Jā, jā, nomierina. Paldies, Tillij! Ko gan es darītu bez tevis?”

“Dievs vien zina,” Tillija pie sevis nočukstēja un iziedama piemiedza Tijai ar aci. t

Alma nopūtās un apsēdās.

“Mani nervi tiešām nav īsti kārtībā,” viņa piekrita. “Es zinu tu uzskati, ka šis ceļojums ir svarīgs tavai karjerai, taču tu vēl nekad nebiji bijusi tik ilgi un tik tālu projām.”

Dakteris Lovenšteins teiktu, Tija nodomāja, liedama tēju, ka tā arī ir problēmas daļa.

“Tagad esmu atgriezusies. Jāatzīst, ka kopumā šis ceļojums bija brīnišķīgs. Lekcijas un grāmatu parakstīšanas bija labi apmeklētas, un tas man palīdzēja mazliet pavēdināt zirnekļu tīklus, kas bija sakrājušies darbā ar jauno grāmatu. Māt, es satiku šo vīrieti…"

“Vīrieti?Tu satiki vīrieti?” Alma pēkšņi kļuva modra. “Kādu vīrieti? Kur? Tija, tu lieliski zini, cik bīstami ir sievietei ceļot vienai un vēl jo vairāk iesaistīties sarunās ar svešiem vīriešiem."

“Māt, es neesmu pilnīga idiote."

“Tu esi naiva un pārāk uzticies visiem.”

“Jā, tev taisnība, un, kad viņš mani uzaicināja uz savu viesnīcas istabu apspriest Homēra nozīmi mūsdienās, es devos viņam līdzi kā jērs uz kaušanu. Viņš mani brutāli izvaroja un pēc tam atļāva arī savam drauģelim neķītri papriecāties. Tagad esmu stāvoklī un nezinu, kurš no abiem ir tēvs.”

Tija pati nesaprata, kāpēc to pateica, godīgi sakot, pat neapzinājās, kā šie vārdi izlauzās viņai pār lūpām. Viņa juta, kā pašai iesāpas galva, ieraugot Almu nobālam un piespiežam roku pie krūtīm.

“Piedod, piedod! Tomēr es gribētu, lai tu neuzskatītu mani par pilnīgu muļķi. Es satiekos ar kādu ļoti pieklājīgu jaunu vīrieti. Mums ir interesanta saikne, kuras pirmsākumi meklējami Henrija Vailija laikos."

“Tu neesi stāvoklī?”

“Protams, neesmu. Es tikai satiekos ar vīrieti, kurš arī interesējas par grieķu mītiem un kura sencis, sagadīšanās pēc, arī brauca ar "Lusitania". Un palika dzīvs.”

“Vai viņš ir precējies?"

“Nē!" Tija sašutusi un aizvainota pielēca kājās un sāka soļot pa istabu. “Es tapu nesatiktos ar precētu vīrieti.”

“Protams, ja vien tu zinātu, ka viņš ir precējies,” Alma zīmīgi noteica. “Kur tu ar viņu iepazinies?”

“Viņš bija atnācis uz vienu no manām lekcijām, bet tagad viņam Ņujorkā ir darīšanas, un viņš atnāca mani apciemot.”

“Kādas darīšanas?”

Ar katru brīdi juzdama lielāku vilšanos, Tija pastūma atpakaļ matus. Pēkšņi tie šķita tik neizturami smagi. Tie it kā smacēja viņas prātu.

“Viņš darbojas kuģniecībā. Māt, interesantākais ir tas, ka, runājot par grieķiem un par “Lusitania", mēs pieskārāmies trim likteņa dievietēm. Statuetes? Tu esi dzirdējusi tēvu tās pieminam.”

“Nē, neatceros gan, ka būtu dzirdējusi, bet kāds vēl nesen par tām apjautājās. Kurš gan tas bija?”

“Kāds par tām apjautājās? Tas ir dīvaini."

“Nē, tas bija pavisam nenozīmīgs jautājums,” Alma ērcīgi atbildēja. “Tikai garāmejot, kādā pasākumā, uz kuru tavs tēvs bija mani aizvilcis, lai gan es nejutos labi. Tā Geiju sieviete,” Alma atcerējās. “Anita Geija. Viņa izskatās draudīga, ja kādam interesē manas domas. Un nav jau nekāds brīnums apprecēt četrdesmit gadus vecāku vīrieti, un tik atklāti naudas dēļ. Nu ko jo muļķīgāk no viņa puses. Protams, viņa ir

apmuļķojusi arī tavu tēvu. Tādas sievietes vienmēr piemuļķo vīriešus. Viņš saka veiksmīga biznesa sieviete. Dara godu senlietu tirgotāju aprindām. Bet par ko mēs runājām? Nevaru koncentrēties. Esmu tik ļoti izsista no sliedēm.”

“Ko viņa tev jautāja?”

"Ak, Dieva dēļ, Tija, man nepatīk pat runāt par to sievieti! Kā lai es varētu atcerēties kādu neciešamu sarunu ar viņu, ja par tādu muļķīgu statueti neko neesmu dzirdējusi? Tu tikai mēģini mainīt sarunas tēmu. Kas ir tas vīrietis? Kā viņu sauc?”

“Salivans. Malahijs Salivans. Viņš ir no Īrijas.”

“No Īrijas? Tas ir kaut kas nedzirdēts!”

“Tā ir sala, uz ziemeļrietumiem no Anglijas.”

“Pietaupi savu sarkasmu, tā runāt ir ļoti neglīti. Ko tu par viņu zini?” “To, ka man ļoti patīk būt ar viņu kopā un viņam, šķiet, ar mani arī.”

Alma izdvesa izteiksmīgu nopūtu. Tas bija viens no viņas labākajiem ieročiem.

“Tu jau nezini, no kādas ģimenes viņš ir nācis, vai ne? Toties viņš noteikti lieliski zina, no kādas ģimenes nāc tu. Tija, tu esi bagāta sieviete, kas dzīvo viena un tas man nemitīgi sagādā raizes -, un tāpēc esi viegls mērķis negodīgiem ļaudīm. Kuģošana? To mēs noskaidrosim.” “Nedari to!” Tija atcirta tik skarbi, ka Alma no izbrīna atkal atkrita krēslā. “Gluži vienkārši nedari. Tu neliksi viņu izspiegot. Es nepieļaušu, lai tu mani vēlreiz tā pazemotu."

“Pazemot tevi? Kā tu vari tā teikt?Ja tu domā to… vēstures skolotāju, tad viņš nebūtu tik dusmīgs un aizvainots, ja viņam nebūtu nekā, ko slēpt. Mātei ir tiesības rūpēties par sava vienīgā bērna labklājību.”

“Tavam vienīgajam bērnam ir gandrīz trīsdesmit gadu, māt. Vai nevar tā būt kādas neprātīgas likteņa iegribas pēc -, ka pievilcīgs, interesants un gudrs vīrietis vēlas ar mani satikties tāpēc, ka uzskata mani par pievilcīgu, interesantu un gudru sievieti? Vai vienmēr jāmeklē kāds tumšs apslēpts motīvs? Vai es esmu tāda neveiksminiece, ka neviens vīrietis nevar vēlēties normālas, dabiskas attiecības ar mani?”

“Neveiksminiece?” Almai patiesā izbrīnā iepletās acis. “Nesaprotu, kas tev sastāstījis tādas muļķības.”

"Nē,” Tija vārgi piekrita, pagriezdamās pret logiem. “Tu to noteikti nesaproti. Tev nav par ko raizēties. Viņš ir ieradies Ņujorkā tikai uz dažām dienām. Drīz viņš atgriezīsies Īrijā, un mēs droši vien nekad vairs

netiksimies. Apsolu ja viņš piedāvās man nopirkt kādu tiltu pār Šenonas upi vai izteiks kādu citu lielisku investīciju priekšlikumu, es viņu atraidīšu. Bet pagaidām es gribēju apjautāties, vai tu nezini, kur varētu būt Henrija Vailija dienasgrāmata. Es to labprāt papētītu.”

“Kā lai es to zinu? Jautā tēvam. Manas rūpes un padomi tev laikam ir vienaldzīgi. Nemaz nesaprotu, kāpēc tu vispār papūlējies nākt šurp.”

“Piedod, ja es tevi sarūgtināju.” Tija pagriezās un pienāca, lai atkal noskūpstītu Almas vaigu. “Es mīlu tevi, māt. Ļoti mīlu. Tagad atpūties.”

“Noteikti piezvani dakterim Realto,” Tijai aizejot, Alma pavēlēja.

“Labi, piezvanīšu.”

Tija atļāvās riskēt un aizbrauca ar taksometru uz “Wyley Antiques" pilsētas centrā. Viņa pietiekami labi pazina sevi, lai zinātu ja pašreizējā noskaņojumā dosies uz mājām, viņa ļausies drūmām pārdomām un galu galā secinās, ka mātei taisnība par viņas veselību, par Malahiju, par viņas pašas nožēlojamo pievilcību pretējā dzimuma acīs.

Vēl ļaunāk viņa vēlējās doties mājup. Aizvilkt aizkarus, paslēpties savā alā ar tabletēm, aromaterapiju un vēsu, nomierinošu želejas kompresi uz acīm.

Gluži kā māte, Tija ar nepatiku nodomāja.

Tāpēc viņai bija nepieciešama kāda nodarbe, kāds mērķis, un doma par Henrija dienasgrāmatu un likteņa dievietēm bija mīkla, kas palīdzēs viņai nodarbināt prātu.

Viņa samaksāja taksometra vadītājam, izkāpa un uz mirkli apstājās uz ietves Vailiju nama priekšā. Kā vienmēr, viņa izjuta izbrīnu un prieku. Jaukais vecais aristokrātiskais nams ar svina sīkrūšu logiem un vitrāžas durvīm stāvēja šeit jau simts gadu.

Kad Tija bija maza, tēvs, neņemot vērā Almas drūmos pareģojumus un draudīgos brīdinājumus, vienreiz nedēļā ņēma viņu līdzi. Uz šo bagātību krātuvi, šo Aladina alu. Tēvs viņu mācīja, tik pacietīgi tagad viņa to apzinājās par laikmetiem, stiliem, koku, stiklu, keramiku. Par mākslu un mākslas darbiem, kuru vākšana un apkopošana laika gaitā bija kļuvusi par veselu atsevišķu mākslas nozari.

Viņa mācījās un, Dieva vārds, viņa gribēja sagādāt tēvam prieku. Taču viņa nespēja izdarīt pa prātam abiem vecākiem, nespēja noturēties uz kājām šajā virves vilkšanas sacensībā, ko vecāki viņas dēļ bija uzsākuši.

Viņa baidījās kļūdīties, lai tēvam viņas pēc nebūtu jākaunas, kautrējās runāt ar klientiem un pircējiem, inventarizācijas sistēma viņu mul

sināja. Galu galā tēvs viņu atzina par bezcerīgu. Grūti būtu viņam to pārmest.

Tomēr, ieiedama namā, Tija atkal izjuta lepnuma uzplūdus. Tur bija tik skaisti, tik neizsakāmi burvīgi. Gaisā bija jūtama viegla grīdas vaska un ziedu smarža.

Atšķirībā no dzīvojamās mājas, šeit iekārtojums nepārtraukti mainījās. Ikreiz bija pārsteidzoši atklāt, ka nav vairs kāda pazīstama priekšmeta un tā vietu ieņēmis cits, un šo izmaiņu pamanīšana un jaunumu apskatīšana bija īsts piedzīvojums. Tija izgāja caur vestibilu, apbrīnodama neliela dīvāniņa izliekumus Impērijas periods, viņa secināja, 1810.1830. gads. Divi sānu galdiņi ar zeltīta ģipša rotājumiem bija jaunums, toties rokoko svečturus viņa atcerējās no iepriekšējā apmeklējuma pirms došanās uz Eiropu.

Viņa iegāja pirmajā ekspozīcijas telpā un ieraudzīja tēvu.

Redzot viņu, Tija vienmēr izjuta lepnumu un vienlaikus izbrīnu. Viņš bija tik robusts un izskatīgs. Viņa inati bija sudrabaini un biezi kā ūdeles kažoks, uzacis melnas kā nakts. Viņš nēsāja nelielas brilles taisnstūra formas rāmjos, aiz kurām, kā Tija zināja, slēpās tumšas un gudras acis.

Viņš bija ģērbies itāliešu uzvalkā, kas lieliski piegulēja viņa staltajam augumam.

Viņš pagriezās un paraudzījās uz meitas pusi. Pēc gandrīz nemanāma šaubu mirkļa viņš pasmaidīja. Pasniedzis rēķinu pārdevējam, ar kuru tikko bija runājis, tēvs devās pie Tijas.,

“Ak tad klejotāja atgriezusies!” Viņš noliecās noskūpstīt Tiju uz vaiga, ar lūpām tik tikko pieskaroties viņas ādai. Tijā uzbangoja atmiņu vilnis viņu sviež augstu gaisā, viņa spiedz no bailēm un sajūsmas, un atkal šīs lielās, spēcīgās rokas viņu uztver.

“Es negribēju tevi iztraucēt.”

“Tas nekas. Kā pagāja ceļojums?"

“Labi. Pat ļoti labi.”

“Vai esi jau bijusi pie mātes?”

“Jā.” Viņa novērsa skatienu un cieši raudzījās uz vitrīnu. “Es nāku tieši no turienes. Man ļoti žēl, bet mēs mazliet sastrīdējāmies. Laikam būšu māti sarūgtinājusi.”

“Tu sastrīdējies ar māti?” Tēvs noņēma brilles un nospodrināja stiklus ar sniegbaltu kabatlakatu. “Šķiet, ka iepriekšējo reizi tas notika kaut kad deviņdesmito gadu sākumā. Par ko tad jūs sastrīdējāties?"

“Tas nebija īsts strīds. Tikai, kad tu šovakar atgriezīsies mājās, viņa varbūt būs bēdīga.”

“Ja tava māte nav bēdīga katru otro vakaru, man šķiet, ka esmu iegājis svešā mājā.”

Tēvs izklaidīgi paplikšķināja Tijai pa plecu, un tas nozīmēja, ka viņa domas jau pievēršas kam citam.

“Vai es varētu vēl mirkli tevi aizkavēt ar kādu jautājumu? Par trim likteņa dievietēm?"

Viņa skatiens un uzmanība strauji pievērsās Tijai.

“Kas ir ar tām?”

“Vakar man bija kāda saruna, kas atsauca tās atmiņā. Un arī Henrija Vailija dienasgrāmatu. Kad biju bērns, man tā šķita ļoti interesanta, un es to labprāt pārlasītu vēlreiz. Man pat šķiet, ka es varētu iekļaut nodaļu par šo dieviešu mitoloģiju savā nākamajā grāmatā."

“Šī interese radusies īstajā laikā. Anita Geija pieminēja tās kādā sarunā pirms dažām nedēļām."

“Māte jau man teica. Kā tu domā vai viņai ir kādas ziņas, kur atrodas viena no divām atlikušajām statuetēm?”

“Ja arī ijr, tad man neizdevās neko no viņas izdibināt.” Tēvs atkal uzlika brilles un blēdīgi uzsmaidīja Tijai. “Bet es centos. Ja viņa atradīs vienu, tas izraisīs interesi mūsu aprindās. Divas tā jau būs zināma sensācija. Bet, ja nav visu triju, šim atradumam nav īstas vērtības.”

“Bet trešā, spriežot pēc dienasgrāmatas, ir nogrimusi Atlantijas okeāna ziemeļos. Tomēr mani tas interesē. Vai tu man atļausi aizņemties šo grāmatu?”

“Šai dienasgrāmatai ģimenē ir ievērojama personiska vērtība,” tēvs iesāka, “un arī vēsturiska un materiāla vērtība, zinot tās vecumu un autoru."

Citreiz Tija būtu atkāpusies.

“Tu ļāvi man to lasīt, kad man bija divpadsmit gadu,” viņa atgādināja.

“Kad tev bija divpadsmit gadu, es cerēju, ka tev radīsies interese par ģimenes vēsturi un ģimenes biznesu.”

“Bet es tev sagādāju vilšanos. Piedod! Es būtu ļoti pateicīga, ja varētu apskatīt šo grāmatu. Ja negribi, lai es to ņemu uz mājām, varu lasīt šeit.”

Tēvs nepacietībā klusi iešņācās.

“Es tev to atnesīšu. Tā ir augšstāvā seifā.”

Tija nopūtās, kad tēvs aizsoļoja, pēc tam izgāja vestibilā un apsēdās uz dīvāniņa malas, lai viņu pagaidītu.

Kad tēvs nāca lejā pa kāpnēm, Tija piecēlās.

“Paldies.” Viņa piespieda pie krūtīm mīkstos, izbalējušos ādas vākus. “Es ar to apiešos ļoti uzmanīgi."

“Tu ar visu apejies pārāk uzmanīgi, Tija." Tēvs aizgāja līdz durvīm un atvēra tās, lai viņu izlaistu. “Un tieši tāpēc, manuprāt, tu pati sev sagādā vilšanos.”

“Kur tu biji pazudusi?” Malahijs maigi pabungoja ar pirkstiem pa Tijas plaukstas virspusi un vēroja, kā viņas uzmanība atgriežas.

“Nekur, tāpat vien. Atvaino. Šovakar neesmu nekāda interesantā sarunu biedre.”

“Par to ļauj spriest man.” Visu vakaru viņa bija nomākta. Pa visu šo laiku viņa bija tikko pieskārusies savai polentai, lai gan tā, bez šaubām, bija pagatavota saskaņā ar visiem viņas norādījumiem. Viņš skaidri varēja redzēt, ka viņas domas pastāvīgi kaut kur aizklīst, un tādos brīžos Tijas sejā parādījās tādas skumjas, ka viņa sirds vai lūza.

“Mīļā, pasaki, kas nospiež tavu sirdi.”

“Nekas.” Viņa bija aizkustināta, dzirdot uzrunu “mīļā”. “Tiešām. Tikai ģimenes…” Viņa nevarēja to nosaukt par strīdu. Neviens nepacēla balsi, neizteica niknus vārdus. “Domstarpības. Pāris stundu laikā man izdevās apbēdināt māti un sadusmot tēvu.”

“Kā tu to dabūji gatavu?"

Tija pabakstīja biezputru. Viņa vēl nebija pastāstījusi Malahijam par dienasgrāmatu. Patiesībā, atgriezusies mājās, viņa bija pārāk nogurusi un nomākta, lai to atvērtu. Viņa rūpīgi ietina grāmatu nebalinātā audumā un paslēpa rakstāmgalda atvilktnē. Lai kā arī būtu, viņa nodomāja, ne jau dienasgrāmata bija sarežģījumu cēlonis. Kā vienmēr, tā bija viņa pati.

“Mana māte nejutās labi, bet es nepiedienīgi izteicos."

“Es vienmēr nepiedienīgi izsakos, runādams ar savu māti,” Malahijs bezrūpīgi atteica. “Tad viņa mani vienkārši iedunkā vai uzmet to briesmīgo skatienu, kas mātēm uzrodas, manuprāt, vēl pirms bērnu piedzimšanas, un atkal turpina iesāktos darbus.”

“Ar manu māti ir citādi. Viņa uztraucas par mani.” Uztraucas, ka es apdraudu savu veselību, uztraucas, ka atļaujos iemīlēties vīrietī, par kuru gandrīz neko nezinu. “Es bērnībā bieži slimoju.”

“Tagad tu, manuprāt, izskaties pat ļoti veselīga." Viņš noskūpstīja Tijas pirkstus, cerībā uzlabot viņas omu. “Tavā tuvumā es noteikti jūtos… vesels."

“Vai tu esi precējies?”

“Kas? Precējies? Nē, Tija."

“Piedod, piedod. Esmu muļķe. Ieminējos mātei, ka satiekos ar kādu, un, pirms paspēju attapties, tu jau biji precējies, kāroji manu naudu, bet es biju uzsākusi neprātīgu, aizliegtu dēku, kuras rezultātā palikšu bez graša kabatā, ar salauztu sirdi un, iespējams, uz pašnāvības robežas." Malahijs atviegloti uzelpoja.

“Es neesmu precējies, un mani neinteresē tava nauda. Runājot par dēku esmu tiešām apsvēris šādu iespēju, taču man vajadzēs ievērojami mainīt šāvakara plānus, ja jau, nokļuvusi ar mani gultā, tu varētu pamosties bez graša kabatā, ar salauztu sirdi un gatava uz pašnāvību.”

“Ak, Dievs Kungs!” Viņa lauzīja rokas. “Varbūt izlaidīsim to visu, un tu mani vienkārši nošausi, lai izbeigtu manas mokas.”

"Varbūt labāk izlaidīsim vakariņas un dosimies uz tavu dzīvokli, lai es varētu tevi pienācīgi mierināt. Varu apsolīt uzticies man, un es gādāšu, lai tev ne prātā nenāk lēkt ārā pa logu.”

Viņai aizžņaudzās kakls. Pēkšņi viņai radās vēlme, satriecoša vēlme paliekties uz priekšu un pārlaist mēli viņa vaiga kaulu garajai, spēcīgajai līnijai.

“Varbūt varu saņemt šo garantiju rakstveidā?”

“Labprāt.”

“Tā taču ir Tija Mārša, vai ne? Stjuarta Mārša meita.”

Šo balsi Malahijs nekad nespēs aizmirst. Viņa pirksti uz Tijas rokas krampjaini sažņaudzās, kad viņš pagriezās, pacēla skatienu un sastapās ar Anitas Geijas žilbinošo smaidu.

Septītā nodaļ a

Malahija rokas spiediens bija lik spēcīgs, ka Tija sarāvās. Taču to viņa ātri aizmirsa, jo nespēja atcerēties, kā sauc sievieti, kuras plēsonīgais smaids viņu gandrīz caururba un izraisīja baiļu uzplūdu no sabiedrības.

“Jā, sveiki.” Tija izmisīgi pūlējās atsaukt atmiņā kādu pavedienu. “Kā jums klājas?”

“Brīnišķīgi, paldies. Jūs droši vien mani neatceraties. Es esmu Anita Geija viena no jūsu tēva konkurentiem."

“Protams.” Atvieglojuma vilnim pievienojās pretrunīgas izjūtas. Malahija pirkstu tvēriens bija mazliet atslābis, tomēr viņš joprojām stingri turēja viņas roku. Anitas acis mirdzēja kā divas saules, bet viņas pavadonis izskatījās pieklājīgi garlaikots.

Tija nesaprata, vai šis žņaudzošais sasprindzinājums radies viņas neveiklības vai kāda cita iemesla pēc.

“Priecājos jūs satikt. Tas ir Malahijs Salivans. Geijas jaunkundze,” viņa sāka, pievēršot skatienu Malahijam, “nodarbojas ar senlietu biznesu. Patiesībā…" Viņai bija jāapslāpē kliedziens, kad Malahija roka atkal sažņaudza viņējo kā spīlēs. "Ak, viņa ir viena no lielākajiem tirgotājiem valstī," Tija vārgi nobeidza. 7

“Jūs man glaimojat. Priecājos iepazīties, Salivana kungs.” Viņas balsī bija tikko jaušami smiekli, bet balss tonis uzdzina Tijai drebuļus. Tas bija tik plēsonīgs. “Vai jūs darbojaties… senlietu biznesā?"

“Nē." Vienzilbīgā atbilde bija strupa un rupja kā pļauka. Anita tikai iemurrājās un viegli uzlika roku uz Tijas pleca.

“Mūsu galdiņš ir uzklāts, tāpēc netraucēšu jums. Tija, mums drīzumā vajadzētu kopā paēst pusdienas. Es izlasīju jūsu jaunāko grāmatu un biju patiesā sajūsmā. Es ļoti gribētu parunāt ar jums par to."

“Protams.”

“Nododiet vissirsnīgākos sveicienus saviem vecākiem." Viņa piebilda un, slīdēdama projām, uzmeta Malahijam smejošu atvadu skatienu.

Tija uzmanīgi atbrīvoja roku no viņa tvēriena, tad pasniedzās pēc ūdens glāzes, lai atveldzētu kaklu.

“Jus esat pazīstami."

“Kas?”

“Nevajag.” Viņa nolika glāzi, pēc tam salika abas rokas klēpī. “Jūs laikam uzskatāt mani par pilnīgu muļķi jūs abi. Viņa līdz šim nekad nav man pateikusi ne pāris vārdu. Tādas sievietes kā viņa neievēro tādas sievietes kā es. Es nevaru ar viņu sacensties.”

Viņš juta asinis vārāmies, un tas neļāva skaidri domāt.

“Nerunā muļķības!”

“Izbeidz!” Tija saņēma visus spēkus un izelpoja. “Tu viņu pazīsti un, kad viņa pienāca, biji pārsteigts un nikns. Un baidījies, ka es pieminēšu likteņa dievietes.”

“Pārāk daudz secinājumu pēc tik īsas tikšanās."

“Cilvēkiem, kuri vienmēr paliek malā, attīstās ļoti labas novērošanas spējas.” Tija nespēja uz viņu paskatīties, vēl ne. “Man ir taisnība, vai ne?”

“Jā. Tija…”

“Šeit nav īstā vieta, kur par to runāt.” Viņas balss bija noraidoša, tāpat kā vieglā pavirzīšanās atpakaļ, kad Malahijs pieskārās viņas rokai. “Lūdzu, aizved mani uz mājām.”

“Labi.” Viņš pamāja viesmīlim, lai atnes rēķinu. “Piedod, Tija, tas ir…”

“Man nav vajadzīga atvainošanās, bet gan paskaidrojums.” Viņa piecēlās un, tā kā viņas kājas bija nedrošas, sāka iet. “Es pagaidīšu ārpusē.”

Taksometrā viņa klusēja, un tas bija tikai labi. Viņam bija vajadzīgs laiks, lai izdomātu, kā un ar ko sākt. Viņam vajadzēja paredzēt, ka Anita liks sprunguļus riteņos, vajadzēja paredzēt, ka viņa rīkosies. Viņš bija izniekojis dārgo laiku. Izniekojis, viņš atzina, jo kopā ar Tiju bija patīkami un viņš neuzdrošinājās izdarīt uz viņu pārāk lielu spiedienu, lai sasniegtu mērķi.

Turklāt, viņš domāja, jo ilgāk viņš pazina Tiju, jo vairāk vēlējās, kaut būtu visu sācis citādi. Taču nu viņš bija sapinies melos.

Tomēr viņa bija saprātīga sieviete. Viņam bija tikai jāpanāk, lai viņa to saprot.

Izkāpjot no taksometra, viņa nepievērsa uzmanību viņa pasniegtajai rokai. Viņš juta vieglu nelabumu. Kad viņi bija nokļuvuši līdz Tijas dzīvokļa durvīm, viņš gatavojās iespējai, ka viņa varētu aizcirst tās viņam deguna priekšā, taču viņa iegāja dzīvoklī, atstādama durvis vaļā, un soļoja cauri istabai taisni pie logiem. It kā viņai vēl joprojām trūktu gaisa, viņš nodomāja.

“Tas ir ļoti sarežģīti, Tija.”

“Jā, krāpšana un negodīga rīcība bieži tādas ir.” Viņa bija paspējusi visu apdomāt. Pievēršot visu uzmanību šim jautājumam, varēja paglāb• ties no sirdssāpēm. "Tas viss ir likteņa dieviešu dēļ. Tu un Geijas jaunkundze gribat tās iegūt. Es esmu saikne. Viņa apstrādās manus vecākus, bet tu…" Viņa pagriezās atpakaļ, un viņas sejas izteiksme bija vēsa un stinga. “Tu apstrādāsi mani.”

"Tā nav. Mēs ar Anitu nekādā ziņā neesam sabiedrotie.”

“Ak tā.” Viņa pamāja ar galvu. “Tātad sāncenši, darbojaties viens pret otru. Tas jau daudz labāk visu izskaidro. Vai jūs bijāt mīļākie un saķildojāties?”

“Ak dievs.” Viņš paberzēja seju ar rokām. “Nē. Klausies, Tija, viņa ir bīstama sieviete. Nežēlīga un pilnīgi bez sirdsapziņas.”

“Bet tev toties sirdsapziņas ir pārpārēm? Laikam biji to kaut kur piemirsis, kad Helsinkos aizvilināji mani projām no viesnīcas, visu laiku man pieglaimojies, izlikdamies, ka interesējies par mani, lai kāds varētu ielauzties manā numurā un to pārmeklēt. Vai tu tiešām domāji, ka es grāmatas reklāmas ceļojumā ņemšu līdzi norādes uz likteņa dieviešu statuetēm?” “Man nebija nekāda sakara ar ielaušanos. Tā bija Anita. Es neesmu nekāds riebīgs noziedznieks.”

“Ak, atvaino. Tad jau tikai riebīgs melis?”

Viņš apvaldīja niknumu. Kādas gan viņam tiesības dusmoties? “Nevaru noliegt, ka esmu tev melojis. Par to es lūdzu piedošanu.”

“Ak rad lūdz piedošanu? Tā ir pavisam cita lieta. Viss ir piedots.” Malahijs sabāza rokas kabatās un sažņaudza dūrēs. Sieviete viņa priekšā vairs nebija tā maigā, jaukā, mazliet neirotiskā būtne, kas bija viņam iekritusi sirdī. Šī sieviete izstaroja saltu niknumu un bija stiprāka, nekā viņš varēja iedomāties.

“Vai gribi, lai es visu paskaidroju, vai labprāt mani piekautu?” “Paskaidrojumu vispirms, pēc tam paturu tiesības arī piekaušanai.” “Gluži taisnīgi. Vai mēs varam apsēsties?”

“Nē."

“Vieglāk būtu, ja tu vispirms mani iekaustītu, lai atbrīvotos no dusmām,” viņš atbildēja. “Es tev pateicu daļu patiesības.”

“Medaļa par godīgumu tev būs ilgi jāgaida, Malahij. Vai tas ir tavs īstais vārds vai esi to izgudrojis?”

“Tas ir mans vārds, velns parāvis! Vai gribi redzēt manu sasodīto pasi?” Viņš sāka soļot pa istabu, kamēr Tija stāvēja nesatricināmā mierā.

“Mans sencis tiešām bija “Lusitania” pasažieris. Fēlikss Grīnfīlds, viņš palika dzīvs, apprecēja Megu O’Reiliju un palika dzīvot Kouvā. Šis pārdzīvojums mainīja visu viņa dzīvi, sagrieza to kājām gaisā un palīdzēja viņam kļūt par pavisam citu cilvēku. Viņš kopā ar sievas ģimeni nodarbojās ar zveju, radīja bērnus, pārgāja katoļticībā un, kā liecina nostāsti, kļuva par īsti dievbijīgu vīru.” Malahijs apklusa, izlaida pirkstus caur biezajiem kastaņbrūnajiem matiem gluži tā, kā Tija bija pārdroši iztēlojusies darām. “Pirms tam, pirms kuģa avārijas viņš nebija tik godājams cilvēks. Viņš bija nopircis biļeti uz šo kuģi, jo viņam bija jābēg no policijas. Viņš bija zaglis."

“Ābols no ābeles tālu nekrīt.”

“Ak, izbeidz. Es savā mūžā neesmu neko nozadzis.” Apvainojums ķērās pie sirds, un Malahijs nikni pievērsās Tijai.

Tagad viņš vairs tik ļoti neizskatās pēc smalka džentlmeņa, Tija bezkaislīgi nodomāja. Lai gan tērpies labā uzvalkā, viņš vairāk līdzinājās traču cēlājam.

“Nedomāju, ka vari atļauties būt tik viegli aizvainojams.”

“Esmu nācis no labas ģimenes. Varbūt mēs neesam tik smalki un bagāti kā jūsu ģimene, taču neesam nekādi zagļi vai bandīti. Fēlikss bija zaglis, bet rn'ani par to nevar vainot. Taču viņš sāka jaunu dzīvi. Tā sagadījās, ka tieši pirms jaunās dzīves sākšanas viņš paņēma dažas lietas no Henrija Vailija luksusa kajītes.”

“Likteņa dievieti.” Viņai bija mirkli jāpadomā, līdz prāts to aptvēra. “Viņš paņēma likteņa dievieti. Tā nepazuda."

“Būtu pazudusi, ja viņš to nebūtu nočiepis, tāpēc vari to uzskatīt par likteņa pirkstu. Viņš nezināja, kas tā ir, tikai redzēja, ka tā ir skaista un spīdīga un, tā sakot, uzrunā viņu. Mūsu ģimenē tā tika nodota no paaudzes paaudzē kopā ar šo stāstu un tika glabāta kā veiksmes talismans.”

Aizraujoši. Fantastiski. Par spīti aizvainojumam un dusmām, Tija juta mostamies interesi.

“Un tad tā nonāca pie tevis.”

“Tā nonāca pie manas mātes un no viņas pie manis un mana brāļa un māsas.” Tagad arī viņš bija mazliet nomierinājies. Būdams katoliski audzināts, viņš juta, kā atzīstoties tiek pamazām noņemts melu slogs. “Statuete mani ieintriģēja, tāpēc pieļāvu liktenīgu kļūdu. Aizvedu to uz Dublinu. Domāju parādīt to speciālistiem, lai varbūt to identificētu un noteikti novērtētu. Mana māsa, kurai ir ķēriens uz šādām nodarbēm, so-

lija pameklēt ziņas grāmatās un internetā. Taču es nepacietībā paņēmu to līdzi un kā muļķa auns iegāju “Momingside Antiquities"."

“Tu to parādīji Anitai."

“Nē, uzreiz nerādīju. Tikai pastāstīju par to. Kāpēc lai es to nedarītu?” Viņš jautāja, atkal pārdzīvodams smago vilšanos. “Viņa taču tika uzskatīta par speciālisti šajā jomā un cienījamu biznesa sievieti. Visu statuetes vēsturi es uzreiz neizklāstīju, bet dažu turpmāko dienu laikā…"

Viņš apklusa, bezspēcīga pazemojums pārņemts.

“Skaidrs. Pārējo es varu iztēloties." Malahija nelāgā pieredze kaut kādā perversā kārtā vienlaikus atviegloja viņas stāvokli. Tātad viņa nebija vienīgā, ko var apmuļķot un padarīt aklu, izmantojot viņas pašas hormonus. “Viņa ir ļoti skaista.”

“Daži uzskata viņu par plēsīgu haizivi.” Viņa balsī bija rūgtums gan pret sievieti, kura bija viņu piekrāpusi, gan pret sievieti, kura tik mierīgi stāvēja viņa priekšā tumšo upes ūdeņu fonā.

“Pirms es pamanīju viņas zobus, viņa jau bija pārāk daudz no manis izdibinājusi. Viņa atnāca pie manis uz viesnīcu, lai varētu netraucēti apskatīt statueti. Viņa domāja, ka tā būs vislabāk. Protams, es piekritu, jo viņa jau bija izrādījusi pret mani nepārprotamu personisku interesi. Viņa izmanto seksu, tāpat kā citas sievietes izmanto lūpukrāsu,” Malahijs paziņoja. "Pēc vajadzības uzkrāso vai noņem. Es iedevu statueti viņai tieši rokās."

Tija iedomājās Anitu Geiju. Enerģiska, seksīga, pašpārliecināta. Plēsoņa. Jā, viņa varēja saprast, kā Anitai izdevās apmuļķot pat gudru vīrieti.

“Neizrakstot kvīti?”

“Varbūt man būtu ienācis prātā paprasīt kvīti, ja vien viņa tieši tajā brīdī nepogātu vaļā manas bikses. Mēs mīlējāmies un dzērām vīnu. Vai drīzāk es dzēru vīnu. Tā maita laikam bija glāzē kaut ko iebērusi, jo es pamodos tikai nākamās dienas pēcpusdienā. Viņa bija pazudusi kopā ar likteņa dievieti."

“Viņa tevi sazāļoja?”

Sajutis neticības pieskaņu, viņš sakoda zobus.

“Es parasti pēc seksa un divām glāzēm vīna neatslēdzos uz gandrīz divpadsmit stundām. Sākumā es pats tam neticēju. Devos uz firmu “Moniingside", bet tur man teica, ka viņa ir apspriedē un nav pieejama. Atstāju ziņu tur un viņas viesnīcā. Viņa tā arī neatsaucās. Kad beidzot man izdevās šo sievieti sazvanīt pēc viņas atgriešanās Ņujorkā, šī teica,

ka viņai neesot ne jausmas, kas es esmu un par ko runāju, un lūdza vairs viņu netraucēt.”

Nebija viegli izdzēst no iztēles Malahija un Anitas mīlas prieku ainu, taču Tija centās, lai varētu skaidri domāt.

“Tu gribi teikt, ka Anita Geija no lirmas “Mommgside Antūjuities” sazāļoja tevi līdz nemaņai, pārgulēja ar tevi, tad apzaga un pēc tam noliedza, ka jebkad tevi pazinusi?”

“Tā es tikko teicu, vai tad ne? Viņa piešmauca mani kā idiotu, izmantojot seksu, izlikdamās, ka es viņai patīku…” Uztvēris Tijas viltīgo skatienu, viņš aprāvās.

“Jā, tas ir pazemojoši, vai ne?”

“Tas bija citādi.” Taču viņa sirds pamira. “Pavisam citādi."

“Tīs, ka mums… nebija seksa, nemaina ne nodomu, ne iznākumu. Tev vajadzēja vērsties pie manis tieši un godīgi. Tu izvēlējies citādu rīcību.”

“Tas tiesa. Ko es varēju zināt varbūt tu esi tāda pati aprēķinātāja kā viņa. Vai arī kā es varēju zināt, vai tev neienāks prātā izvirzīt kādas prasības pēc likteņa dievietes?” Malahijs pacēla rokas. Viss, kas savulaik bija šķitis tik saprātīgs un nenoliedzami nepieciešams, tagad izskatījās tik^alts un neglīts. “Tija, tā varbūt nav nonākusi pie mums godīgākajā ceļā, taču tā piederēja mums gandrīz deviņdesmit gadu. Un, kad mēs uzzinājām, ka pavisam ir trīs statuetes un ko tās nozīmē, tas visu būtiski mainīja. No vienas puses, tā gluži vienkārši ir vēlme atgūt mūsu īpašumu, bet no otras velns un elle, runa ir par lielu naudu. Milzu naudas kaudzēm. Mums tā lieti noderētu. Īrijā tagad ir ekonomikas uzplaukums, un, ja mums būtu vairāk līdzekļu, mēs varētu paplašināt savu uzņēmumu.”

“Savu kuģniecības uzņēmumu?" Viņa vēsi apjautājās un redzēja, ka viņam pietiek pieklājības nokaunēties.

"Tas tomēr ir saistīts ar laivām. Mēs vizinām tūristus no Kouvas apkārt Kinseilas zemes ragam. Vēl mazliet nodarbojamies arī ar zveju. Es tikai domāju, ka tev būs vieglāk saprasties ar mani, ja domāsi, ka piederu pie tavām aprindām.”

“Tu domāji, ka esmu tik aprobežota.”

Viņš izelpoja un paskatījās viņai tieši acīs.

“Paredzēju, ka būsi tāda. Es kļūdījos."

“Tu gatavojies šovakar nākt man līdzi uz šejieni un gulēt ar mani. Tīs ir salts aprēķins. Nicināma rīcība. Tu jau no paša sākuma izmantoji

mani kā līdzekli mērķa sasniegšanai, it kā es nebūtu dzīvs cilvēks. Es tev biju pilnīgi vienaldzīga.”

“Tā nav tiesa." Viņš piegāja pie Tijas un, lai gan viņa bija stingri nolaidusi rokas gar sāniem, satvēra viņas plaukstas. “Negribu, lai tu tā domā.”

“Kad tu mani pirmo reizi uzrunāji, uzsmaidīji man un aicināji iet pastaigāties, tev tas neko nenozīmēja. Es tev neko nenozīmēju. Tu gribēji tikai uzzināt, vai varu būt tev kaut kā noderīga, un viss, ne vairāk, ne mazāk.”

“Es tevi nepazinu. Vispirms tu man biji tikai vārds, tikai iespēja. Bet…”

“Lūdzu! Vai tagad tu apgalvosi, ka viss mainījās, kad iepazini mani labāk un izjuti simpātijas pret mani? Aiztaupi mums abiem vismaz šo banalitāti.”

“Satiekoties ar tevi, Tija. es sapinos. Tas manā plāna nebija paredzēts.”

“Tavs plāns ir netīrs. Laid vaļā manas rokas!”

“Piedod, ja esmu tevi sāpinājis.” Tas bija nožēlojami, bet viņš neko citu nevarēja izdomāt. “Zvēru pie Dieva, negribēju tevi sāpināt."

“Laid vaļā manas rokas,” Tija atkārtoja. Kad viņš paklausīja, viņa atkāpās. “Es nevaru tev palīdzēt un tagad to nedarītu, pat ja varētu. Taču vari mierināt sevi ar domu, ka nepalīdzēšu arī Anitai Geijai. Nevaru būt noderīga nevienam no jums.”

“Nesaki tā, Tija, tā nav. Un es nerunāju tikai par likteņa dievietēm.”

Viņa tikai papurināja galvu. '*

“Mums nav nekā cita, par ko runāt. Tagad es esmu nogurusi. Tu varētu iet projām."

“Es negribu, lai viss tā beidzas.”

“Šķiet, citas iespējas nav. Man tiešām vairs nav nekā, ko tev teikt, vismaz nekā tāda, kas būtu kaut mazliet noderīgs.”

“Tad svied kaut ko,” viņš ieteica. “Iedunkā mani, uzkliedz!"

“Tev tas atvieglotu situāciju.” Viņa ilgojās pēc sava patvēruma un vientulības. Un atlikušā lepnuma drusciņām. “Es lūdzu tevi aiziet. Ja tev ir kaut mazākie sirdsapziņas pānnetumi par to, ko esi izdarījis, tu paklausīsi.”

Viņš devās uz durvju pusi, jo citas izvēles vairs nebija. Pagriezās un cieši ieskatījās acīs Tijai, kas stāvēja loga ietvarā.

“Kad es pirmo reizi uz tevi paskatījos," viņš klusi teica, “tā īsti paskatījos uz tevi, Tija, vienīgais, ko spēju domāt, bija tev ir visskaistākās

un skumjākās acis pasaulē. Kopš tā brīža nespēju tās aizmirst. Tas nav beidzies, nekas vēl nav beidzies.”

Kad durvis aiz viņa aizvērās, Tija izdvesa dziļu nopūtu.

"To nu atļauj izlemt man.”

Kouvas ielas ir stāvas. Tāpat kā Sanfrancisko, tās paceļas augšup no līča, pamatīgi nogurdinot gājēju kājas. Vienas ieliņas augšējā galā atradās glīts bāli jūraszaļā krāsā nokrāsots namiņš ar košu puķu dārziņu aiz zema akmens žoga.

Mājā bija trīs guļamistabas, divas vannasistabas un dzīvojamā istaba ar novecojuša modeļa televizoru un ērtu atsperīgu dīvānu, kas bija apklāts ar zilbalti rūtotu audumu. Bija arī neliela viesistaba un ēdamistaba, kuras tika izmantotas tikai viesu uzņemšanai. Mēbeles tajās bija žilbinoši nospodrinātas un mežģīņu aizkari laika gaitā kļuvuši plāni.

Pie viesistabas sienas bija Kona F. Kenedija un pašreizējā pāvesta portrets, kā arī Jēzus Svētās Sirds attēls. Šī trijotne vienmēr lika Malahijam justies neveikli, tāpēc viņš reti uzturējās šajā istabā, ja vien bija kāda cita iespēja.

Līdz divdesmit četru gadu vecumam, kad viņš pārvācās laivu namiņa augšstāva istabās, Malahijs bija dzīvojis šajā namā, kopīgā guļamistabā ar brāli un ķīvējies ar māsu par augšstāva vannasistabas izmantošanu.

Cik vien viņš sevi atcerējās, ģimenes pulcēšanās vieta bija virtuve. Arī tagad viņš soļoja šurpu turpu pa virtuvi, kamēr māte mizoja vakariņām kartupeļus.

Bija pagājušas tikai divas dienas kopš viņa atgriešanās mājās, un uzreiz viņš pāri galvai iegrima darbā. Izbrauca pats jūrā ar vienu no divām ekskursiju laivām, jo Rebeka bija aizrādījusi, ka šovasar viņš šo pienākumu pavisam pametis novārtā. Pēc tam ierakās darbā ar papīriem, līdz acis vairs skaidri nerādīja.

Pirmajā dienā pēc atgriešanās viņš nostrādāja veselas divpadsmit stundas, otrajā desmit. Taču viņam neizdevās aizmirsties un atbrīvoties no dusmām un vainas apziņas.

“Noskalo tos kartupeļus,” Ailīna pavēlēja. “Būs vismaz kaut kas, ko darīt, lai nav jāīgņojas.”

“Es neīgņojos. Es domāju.”

“Es jau nu pazīstu īgņošanos, kad redzu to.” Viņa atvēra cepeškrāsni un pārbaudīja cepeti. Tas bija Malahija iecienītais ēdiens, un māte bija

pagatavojusi svētdienas pusdienas nedēļas vidū cerībā viņu uzmundrināt. “Tai meitenei bija pilnīgas tiesības patriekt tevi, un tev ar to vienkārši ir jāsamierinās.’’

“Es zinu, taču varētu cerēt, ka, mazliet pārdomājusi, viņa visā šajā notikumā saskatīs loģiku. Vismaz dos man iespēju izpirkt savu vainu. Viņa neatbildēja ne uz tālruņa, ne durvju zvaniem. Noteikti izmeta ārā manis sūtītos ziedus. Kas to būtu domājis, ka viņai ir tik cieta sirds?”

“Cieta sirds, ko tu neteiksi! Viņa ir smagi aizvainota, tā to sauc! Tu padarīji jūsu attiecības personiskas, kad tām bija jāpaliek tikai lietišķām.”

“Tās kļuva personiskas."

Ailīna pagriezās atpakaļ un atmaiga.

“Jā, redzu, ka tā bija. Tādi nu ir mūsu dzīves pārsteigumi nekad nevar zināt, kad kaut kas vai kāds pavērs tev pavisam citu ceļu.” Viņa sāka mizot burkānus, kas kopā ar kartupeļiem būs cepeša piedeva. “Kad tavs tēvs bija nokļuvis nežēlastībā, puķes uz mani neiedarbojās.”

Malahijs viegli pasmaidīja.

“Kas iedarbojās?”

“Pirmkārt, laiks. Sievietei ir kādu laiciņu jāpaīgņojas, zinot, ka vīrietis cieš par saviem grēkiem. Pēc tam piederas kārtīga pielabināšanās. Man patīk, ja vīrietis prot pazemīgi līst uz vēdera."

“Nekad neesmu redzējis tēti lienam uz vēdera.”

“Tu jau daudz ko neredzēji, vai ne?” Ailīna ķircināja.

“Es viņu sāpināju, māt.” Viņš nolika kartupeļus, lai notek ūdens. “Man nebija nekādu tiesību šādi viņu sāpināt.”

“Nebija gan, bet tu jau nesāki tc/ar nodomu pašā sākumā.” Māte noslaucīja rokas trauku dvielī un pakāra to atpakaļ uz āķa. “Tu domāji par ģimeni un savu lepnumu. Tagad tev jādomā arī par viņu. Nākamreiz, kad viņu satiksi, tu zināsi, kā rīkoties.”

“Viņa vairs nekad negribēs mani redzēt.”

“Ja es ticētu, ka mans dēls tik viegli padosies, sadotu tev pa galvu ar šo pannu. Vai man nepietiek raižu par Gideonu, kas dauzās sazin kur ar to dejotāju?"

“Gideonam nekas nekait. Viņš vismaz ir atradis kontaktpersonu, kas joprojām ar viņu sarunājas.”

“Tu, maitasgabals!”

Tas bija domāts viņam šis klusais, draudošais uzrūciens, pirms Kleo iebelza viņam ar dūri pa žokli. Negaidītais trieciens smagi nogāza Gide-

onu no kājām uz paklājiņa pie netīrās istabeles durvīm pēdējā no noplukušajām viesnīcām, kur viņi bija apmetušies.

Viņš sajuta mutē asins garšu, acu priekšā pašķīda dzirksteles, bet ausis atskanēja kaut kas līdzīgs baznīcas kora dziesmām.

Viņš noslaucīja lūpu un nikni paskatījās uz Kleo, kas stāvēja melnā krūšturī un biksītēs, un no viņas matiem vēl pilēja ūdens pēc procedūras, kas šajā viesnīcā tika patiesi smieklīgi saukta par dušu.

“Man pietiek.” Viņš lēni uzrausās kājās. “Tagad man ir tevi jānogalina, lai darītu labu visai cilvēcei. Tu esi sasodīts drauds sabiedrībai.”

“Nu tad dari to.” Pacēlusi dūres, viņa šūpojās uz pēdu spilventiņiem. “Rādi visu, ko vari."

Viņš gribēja to izdarīt. Ak, kā viņš to gribēja! Piecas drausmīgas dieņas viņš bija krustām šķērsām apceļojis Eiropu, velkot šo sievieti tauvā. Gulējis gultās, salīdzinājumā ar kurām lāviņas jauniešu mītnēs, kur viņš bija nakšņojis neilgajā bezrūpīgajā ceļojumā pēc vidusskolas gala eksāmenu nokārtošanas, šķita kā paradīzes mākoņi. Viņš bija pacietis viņas prasības, viņas jautājumus, viņas sūdzības.

Viņš bija varonīgi piecietis to, ka vajadzēja uzturēties vienā telpā un pat ļoti intīmā tuvumā ar sievieti, kura pelnija naudu, dejodama kaila, un kuras aftgums nelika šaubīties, ka samaksa par šo darbu bija laba. Viņš izturējās kā īsts džentlmenis pat tad, kad viņas uzvedība kļuva atklāti provocējoša.

Viņš viņu baroja un ēstgriba viņai bija varena! un rūpējās, lai viņai būtu vislabākās naktsmājas, kādas viņš varēja atļauties par saviem strauji sarūkošajiem līdzekļiem.

Un ko darīja viņa? Ietrieca viņam dūri sejā.

Viņš paspēra soli uz viņas pusi, dūrēs sažņaugtās rokas nolaidis gar sāniem.

“Es nevaru iesist sievietei. Tas mani sāpina vairāk, nekā spēju izteikt, taču es nevaru to izdarīt. Tagad paej nost.”

“Nevari iesist sievietei?" Viņa izaicinoši pacēla zodu. “Taču apzagt sievieti vari bez mazākajiem aizspriedumiem. Tu paņēmi manus auskarus.”

“Jā, paņēmu.” Viņš nespēja viņai iesist, taču nekautrējās viņu kārtīgi pagrūst, lai varētu ieiet istabā un aizcirst durvis. “Un dabūju par tiem divdesmit piecas mārciņas. Tu ēd kā zirgs, bet man nauda kabatās neaug.”

“Divdesmit piecas?” Viņas sašutums pieauga. “Es par tiem juvelieru veikalā Piektajā avēnijā samaksāju trīssimt sešdesmit astoņus dolārus pēc

veselu stundu ilgas saspringtas kaulēšanās. Tu esi ne tikai zaglis, bet arī nejēga."

“Bet tev ir milzīga pieredze auskaru ieķīlāšanā, vai ne?”

Kleo tādas pieredzes nebija, taču viņa nešaubījās, ka viņai būtu darijumā veicies labāk.

“Astoņpadsmit karāti, itāliešu zelts.”

“Tagad tie pārvērtīsies par ceptiem kartupeļiem ar zivi krodziņā un naktsmājām šajā miskastē. Tu man visu laiku skandini, ka mēs esot partneri, taču nedod savu ieguldījumu pasākumā."

"Tu varēji pajautāt.”

“Nu, protams, tu jau man tos pasniegtu, ja es tev palūgtu. Tu, kas

ņem savu rokassomiņu līdzi pat sasodītajā dušā.”

Viņas pilnīgās, kārdinošās lūpas saviebās.

“Tu tikko pierādīji, cik pareizi es rīkpjos.”

Gideons riebumā paķēra kreklu un pasvieda viņai.

“Uzvelc kaut ko mugurā, Dieva dēļ. Izrādi vismaz kaut cik pašcie))

ņas.

“Man pašcieņas netrūkst." Viņa bija aizmirsusi, ka ir tērpusies tikai apakšveļā. Kad viņu pārņēma mežonīgu dusmu lēkmes, viņa mēdza aizmirst sīkumus. Taču tagad Gideona balsī dzirdamais nicinājums lika viņai aizsviest kreklu pāri istabai. “Man vajag tās divdesmit piecas mārciņas.”

“Tu tās nedabūsi. Ja gribi ēst, apģērbies. Tev ir piecas minūtes laika.” Viņš devās uz vannasistabas pusi. Ļoti neapdomīgi pagriezdams viņai muguru. '*

Viņa uzlēca Gideonam uz muguras, aptinot garās kājas kā tērauda stīpas ap vidukli, un aiz matiem atrāva viņa galvu atpakaļ, tā ka viņam acu priekšā atkal pašķīda ugunis.

Viņš apgriezās, cenzdamies Kleo nomest. Viņa bija pieķērusies kā dadzis un pamanījās apvīt roku viņam ap kaklu. Juzdams, ka tūlīt tiks sadragāta balsene, viņš pasniedzās augšup un sagrāba krietnu sauju viņas matu. Kad viņš tos parāva, viņas gaudas sagādāja viņam patiesu gandarījumu.

“Laid vaļā! Atlaid manus matus!"

“Tu atlaid manējos," viņš aizžņaugti izdvesa. “Tūlīt.”

Viņi riņķoja, Kleo sakņupusi viņam uz muguras, abi lamādamies, abi raustīdamies. Viņš uzskrēja gultas malai un zaudēja līdzsvaru. Krītot viņš uzgāzās viņai virsū, pietiekami smagi, lai viņa zaudētu elpu un atlaistu

savu tvērienu. Pirms viņa paspēja atgūties, Gideons pagriezās un stingri viņu piespieda.

“Tev kāda skrūvīte atnākusi vaļā," viņš murmināja, cenzdamies noturēt Kleo rokas, kad viņa sāka pretoties. “Daudzas skrūvītes. Dieva dēļ, tās ir divdesmit piecas mārciņas. Varu atdot tev divpadsmit ar pusi, ja jau tev tādēļ ir tik ļoti jātrako.”

“Mani auskari," viņa elsa. “Mana nauda.”

“Cik tu mani pazīsti, es esmu cilvēks, kam nav ko zaudēt. Ko tu vari zināt varbūt es varu iegāzt tev pa galvu un paņemt daudz vairāk nekā tikai auskaru pāri."

Viņa nicīgi nosprauslājās un tad nolēma izmēģināt citādu stratēģiju. Pēkšņi viņas acis pieplūda pilnas asarām. Sulīgās, kārdinošās lūpas nodrebēja.

“Nedari man pāri.”

“Es nemaz netaisos darīt tev pāri. Par ko tu mani uzskati? Nu pietiek, neraudi, mīļā.” Viņš pastiepa roku, lai noraustu asaru.

Viņa uzbruka kā mežonīga kaķe. Ar zobiem, nagiem, rokām un kājām pa gaisu. Spēcīgi iebelza ar dūri pa deniņiem, ietrieca elkoni ribās. Pūlēdamies aizstāvēties, viņš noripoja no gultas, un viņa tam virsū.

Sēkdams, nosvīdis, sāpju apdullināts, viņš tomēr pamanījās arī otrreiz nospiest Kleo pie zemes, bet tikai tad pamanīja, ka viņa smejas kā kutināta.

“Nesaprotu, kāpēc visus vīriešus var tik viegli piemuļķot ar pāris asariņām?" Gulēdama uz grīdas, viņa plati uzsmaidīja Gideonam. Ak dievs, kāds smukulītis! Tik nikns un aizkustinošs. “Tev lūpa asiņo, vecīt.”

“Zinu."

“Jāteic, tas bija divdesmit piecu mārciņu vērts. Taču uz zivi ar ceptiem kartupeļiem es neparakstos. Es gribu sarkano gaļu,” viņa pieprasīja.

Tad viņa pamanīja Gideona skatienu tādu ļoti koncentrētu un stingri pievērstu skatienu, kas vīrietim var nozīmēt tikai vienu. Viņas vēdera muskuļi nodrebēja, atbildot uz to.

“Ooo,” viņa nomurmināja.

“Pie velna, Kleo." Viņš ar savu asiņaino muti cieši pieplaka viņas lūpām. Viņa garšoja pēc grēka un smaržoja kā lietus atveldzēts dārzs. Viņa lūpu iekairināta, atvērās arī viņas mute un atbildēja tikpat alkatīgi. Viņas rokas un kājas atkal apvijās viņam apkārt, bet šoreiz maigi kā zīds. Viņas augums izliecās, piekļaujoties ciešāk, lēni un maigi viņu aicinot.

Viņš pacēla galvu un paraudzījās lejup. Viņas mati kā silts, mitrs vilnis bija izplūduši pa izdilušo, vietām izdedzināto paklāju. Viņas skropstas joprojām bija mitras no viltus asarām. Viņš gribēja aprīt Kleo vienā ‘lielā malkā, lai kādas vēdersāpes tas varētu izraisīt vēlāk. Viņa loceklis bija ciets kā krams, un viņu bija pārņēmusi mežonīga iekāre.

Taču Gideons saprata, ka viņu kavē tie paši principi, kas nebija jāvuši viņai iesist.

“Pie velna,” viņš atkārtoja un, atrāvies no viņas, apsēdās, atspiežot muguru pret gultu.

Apjukusi Kleo paslējās uz elkoņiem.

“Kas noticis?”

“Apģērbies, Kleo. Es teicu, ka nespētu nodarīt tev pāri. Es negribu tevi arī izmantot.”

Viņa uzrausās uz papēžiem un pētoši paraudzījās Gideonā. Aizvēris acis, viņš saraustīti elpoja. Kleo labi zināja, cik uzbudināts viņš ir. Taču viņš apstājās. Un viņa apjauta apstājās tāpēc, ka, neraugoties uz viņas novēroto skarbumu un salto aprēķinu, viņš bija krietns cilvēks. Caur un cauri.

“Tu nu gan esi pozitīvais varonis, vai ne?”

Viņš atvēra acis un ieraudzīja Kleo domīgi smaidām.

“Ko?”

“Tikai viens jautājums. Vai tu apstājies tāpēc, ka es esmu striprīzdejotāja, kas pašlaik ir bez darba?"

“Es apstājos tāpēc, ka, lai ko tu teiktu par partneriem, es esmu atbildīgs par to, ka tu atrodies šeit. Par’to, ka tev bija jābēg no Prāgas pāri visam kontinentam uz Angliju, pametot visu. Es pats izvēlējos doties statuešu meklējumos un pieņemt visas no tā izrietošās sekas, zinot, ka citi mani par katru cenu centīsies aizkavēt. Tev nebija izvēles.”

“Tā jau es domāju," viņa atbildēja. “Tas nozīmē, ka man būs atkal jāgāž tevi gar zemi."

“Izbeidz,” viņš brīdināja, kad Kleo kā čūska ieslīdēja viņam klēpī.

“Tu vari atstāt visu manā ziņā.” Viņa pārlaida mēli viņa žoklim. “Vai arī piedalīties. Kā pats gribi, smukulīt. Lai kā arī būtu, es gribu tevi. Mmm, tu esi tik karsts un sasvīdis.” Kad viņš satvēra viņas plaukstu locītavas, viņa tikai turpināja darboties ar muti. “Tā man patīk. Tev pašam būs vieglāk, ja sadarbosies.”

Kleo uzgūlās viņam virsū un, kad viņš ievaidējās, uzspieda lūpas viņa mutei.

“Pieskaries man.” Cik ilgs laiks pagājis, kopš viņu bija skārušas vīrieša rokas. Kopš viņa bija vēlējusies šādus pieskārienus. “Pieskaries man!”

Ar vienu skarbu kustību viņš atkal nogāza sievieti uz muguras, un viņa rokas uzreiz bija visur. Grīda bija cieta kā akmens, oda pēc veciem cigarešu dūmiem, taču viņi vārtījās pa to, viņa rāva tā kreklu, iecirta nagus viņam mugurā.

Viņa to bija vēlējusies. Zinot, ka tas ir muļķīgi un bezjēdzīgi, viņa bija viņu gribējusi. Ikreiz, juzdama Gideona skatienu kavējamies pie viņas, ik nakti, kad gulējusi nomodā, zinādama, ka izstieptas rokas attālumā arī viņš ir nomodā, viņa bija to gribējusi.

Gideona ķermeņa patīkami stingrais smagums spieda viņu cietajā grīdā, un spēcīgās, drošās rokas ceļoja pa viņas augumu. Viņa izliecās uz augšu, kad viņš novilka viņas krūšturi līdz jostasvietai, un ievaidējās no baudas, kad viņa mute alkatīgi uzklupa viņas krūtij.

Viņas augums bija īsts dzīru galds. Slaids un lokans, ar kuplām krūtīm un bezgalīgi garām kājām. Viņš vēlējās baudīt šīs dzīres jau kopš brīža, kad pirmoreiz ieraudzīja viņu dižojamies uz skatuves vīriešu drēbēs ar zīmīgo smaidiņu brīnumdaiļajā sejā.

Viņš nespēja domāt par to, ka tā ir kļūda. Viņš spēja domāt tikai par to, cik ļoti viņam vajag remdēt šo izsalkumu.

Viņš atkal atrada Kleo muti, un caur visu miesu izlauzās sāpes un bauda. Viņa rāva nost Gideona džinsus, ar nagiem saskrāpējot gurnus. Bet viņa asinis mutuļoja, dauzoties kā milzu āmurs sirdī un galvā.

Tad viņš bija iegājis viņā, ietriecies dziļi, un viņa jau beidza kā mežonīgs, mitrs uzliesmojums ap viņa locekli.

“Jēziņ!" Viņas acis atvērās, no pārsteiguma gandrīz melnas. “Jēziņ, kas tas bija?"

“Nezinu, bet mēģināsim to vēlreiz." Lai gan viņa nodrebēja, viņš atkal ietriecās viņā ar straujām, gandrīz nežēlīgām kustībām. Viņš dzirdēja, kā viņa drudžaini tver elpu, redzēja karstu sārtuma vilni ielīstam viņas vaigos. Tad viņa tikpat mežonīgi sāka atbildēt katrai viņa kustībai.

Un mirklī, kad Gideons zaudēja apziņu, saplūstot ar Kleo, viņa atkal pievilka viņa lūpas pie savējām.

Ast otā nodaļa

Kleo gulēja uz vēdera šķērsām pāri matracim, kas bija tikpat elastīgs kā betons. Viņas sēcošā elpa lēnām norima, un asiņu rēkoņa ausīs bija pārvērtusies par vieglu, patīkamu dūkoņu.

Pirmais seksa piedzīvojums viņai bija sešpadsmit gadu vecumā, kad, sastrīdējusies ar māti, viņa atļāva Džimijam Mofetam izdarīt to, ko viņš bija lūdzies jau trīs mēnešus.

Zeme zem kājām nesašūpojās, taču kā pirmajam mīļākajam Dzimijam nebija ne vainas.

Kopš tā laika pagājušajos vienpadsmit gados Kleo bija bijuši gan labāki, gan sliktāki mīļākie, un viņa bija kļuvusi izvēlīga. Viņa bija uzzinājusi, kas viņas ķermenim sagādā vislielāko baudu un kā panākt, lai vīrietis vislabāk apmierina viņas vajadzības.

Protams, viņa bija pieļāvusi dažas kļūdas pēdējā un vislielākos zaudējumus izraisījusī kļūda bija Sidnejs Volters. Taču kopumā viņa uzskatīja, ka viņai piemīt laba, veselīga dzimumtieksme un saprātīga gaume mīlnieku izvēlē.

Tiesa gan, šī tieksme bija ievērojami mazinājusies laikā, kad viņa uzstājās klubā “Austrālija", taču striptīza klubos vīrieši un sekss vienmēr parādās savā primitīvākajā veidolā. Tāpēc viņa iedomājās, ka šī pieredze tikai vēl vairāk noslīpējusi viņas izvēlīgumu.

Šoreiz intuīcija noteikti nebija viņu pievīlusi.

Gideons Salivans ne tikai lika zemei sašūpoties zem kājām, viņš prata panākt, lai tā dejo merengue*. Un tango. Un rumbu. Šis vīrietis gultā bija īsts Freds Astērs.

Tagad šīm viņu dīvainajām partnerattiecībām pievienosies jauna un tīri patīkama šķautne, viņa nodomāja.

Tiesa gan, Gideons šīs partnerattiecības neuztvēra pārāk nopietni, bet Kleo gan. Un tieši tas arī bija svarīgi. Turklāt viņas rīcībā bija slepens ierocis. Viņa atvēra acis un paraudzījās uz somiņu, kas stāvēja uz notraipītā tualetes galdiņa.

* Salsas paveids.

Šī sudraba lellīte būs viņas lielais laimests, viņa sapņoja. Sudraba laimests.

Kad pienāks īstais brīdis, viņa godīgi atzīsies Gideonam. Varbūt. Taču no pieredzes viņa bija mācījusies, ka vienmēr ir ieteicams kaut ko paturēt rezervē. Ko viņa varēja zināt ja nu viņa pateiks par statueti, bet šis vienkārši to pievāks un viss tāpat kā auskarus.

Sasodīts, šie auskari viņai tiešām ļoti patika.

Tiesa gan, galīgs mērglis viņš laikam tomēr nebija. Sim vīrietim ētikas principi bija svarīgi pat tad, kad lieta nonāca līdz seksam, un to viņa prata novērtēt. Taču nauda ir pavisam citāda spēle. Viena lieta ir likties gultā ar vīrieti, kuru pazīst tikai nepilnu nedēļu, bet pavisam cita uzticēties viņam un atklāt potenciālu zelta bedri.

Gudrāk, daudz gudrāk ir neko lieku neizpaust un mēģināt izspiest informāciju no viņa.

Viņa apgriezās otrādi un viegli iecirta zobus viņa gurnā, kas atradās tieši pa ķērienam.

“Kas to būtu domājis, uz ko jūs, īri, esat spējīgi.”

““Gutness” dod spēku," Viņa balss bija miegaini aizsmakusi. “Ak, Kungs Dievs, kā es tagad gribu alu!”

“Tev gan' te ir labi muskuļi, smukulīt.” Viņa labpatikā pavilka ar pirkstu uz augšu pa viņa gurnu. “Vai tu trenējies?”

“Tu domā sporta zālē? Nē. Vesels bars sasvīdušu veču un briesmīgi agregāti.”

“Vai tu skrien?”

“Ja man ir jāsteidzas."

Viņa iesmējās, glāstīdama viņa krūtis.

“Ko tad tu Īrijā dari?”

“Mums ir laivas.” Viņš izkustējās, lai ielaistu pirkstus viņas matos. Viņam ļoti patika šie biezie, tumšie mati. “Ekskursiju laivas, zvejas laivas. Reizēm es vadāju tūristus, reizēm zvejoju, bet krietnu daļu laika noņemos ar to sasodīto laivu remontu un pielāpīšanu.”

“Tas izskaidro šos." Viņa ieknieba viņam bicepsā. “Pastāsti man vēl kaut ko par likteņa dievietēm.”

“Es jau tev visu pastāstīju."

“Tu pastāstīji man kaut ko no vēstures. Bet tas man nepalīdz saprast, kāpēc tu esi tik pārliecināts, ka tās maksā milzu naudu. Kāpēc mums ir vērts tērēt savu laiku, lai tās atrastu. Es arī esmu devusi savu ieguldījumu šajā pasākumā, taču pat īsti nezinu, kas mani, pie velna, izdzina no Prāgas.

“Zinu, ka tās maksā milzu naudu, pirmkārt, tāpēc, ka mana māsa Rebeka veica par tām pētījumus. Bekija ir īsts ģēnijs pētījumos, faktu, datu un tādu lietu atrašanā.”

“Neapvainojies, smukulīt, bet es nepazīstu tavu māsu.”

“Viņa ir neparasti gudra. Viņai smadzenēs ir tik daudz zināšanu, ka man vienmēr šķiet tās tūlīt sāks spiesties ārā pa ausīm. Tieši viņa ierosināja mūsu ģimenei uzsākt ekskursiju biznesu. Viņai toreiz bija tikai kādi piecpadsmit gadi, kad viņa pēkšņi vērsās pie tēta un mammas ar pašas izstrādātiem projektiem, shēmām, skaitļiem. Drīz iestāsies ekonomikas uzplaukums, par to viņa nešaubījās. Un, lā kā tūristi jau toreiz interesējās par Kouvu saistībā ar “Titanic" un “Lusitania", kā arī tās skaistās ainavas dēļ, tad laika gaitā šī interese tikai pieaugs.”

Viņa uz brīdi piemirsa, ka cenšas no Gideona izvilināt informāciju. “Vecāki uzklausīja viņu?” Doma, ka pieaugušie varētu pievērst kaut mazāko uzmanību bērna ierosinājumiem, viņai šķita gan aizraujoša, gan bezjēdzīga.

“Protams, uzklausīja. Kāpēc gan ne? Nebija jau tā, ka viņi uzreiz sāka lēkāt un saukt: jā, noteikti, ja Bekija tā saka, tad tā ir jādara! Taču jautājums tika apspriests un izpētīts no visām pusēm, līdz nonācām pie secinājuma, ka viņas doma ir interesanta un to ir vērts izmēģināt."

“Mani vecāki gan nebūtu klausījušies." Viņa nolika galvu uz Gideona krūtīm. “Tiesa gan, kad biju sasniegusi piecpadsmit gadu vecumu, mēs vairs nemaz īsti nesarunājāmies."

“Kāpēc tad tā?" *

“Jāpadomā. Ak jā, atcerējos. Mēs cits citu nevaram ciest.”

Ziņkāres vadīts un Kleo balsī dzirdamā lielā rūgtuma satriekts, Gideons kopā ar viņu apvēlās otrādi, lai redzētu viņas seju.

“Kāpēc tu domā, ka viņi tevi nevar ciest?"

“Tāpēc, ka esmu mežonīga, runāju pretī, neprotu uzvesties un esmu izniekojusi visas viņu piedāvātās bagātīgās iespējas. Kāpēc tu smaidi?”

“Es tikai domāju, ka tieši pirmo triju īpašību pēc tu man iepatikies. Kādas iespējas tu izniekoji?”

“Izglītību, stāvokli sabiedrībā to visu es vai nu izniekoju, vai atsviedu atpakaļ viņiem sejā, atkarībā no garastāvokļa.”

“Hmm… Un kāpēc tu viņus nevari ciest?”

"Jo viņi mani nemaz neredzēja.” To pateikusi, viņa pēkšņi samulsa.

Kur, pie velna, viņa to izrāvusi? Lai mainītu tēmu, viņa sagrozījās zem Gideona ķermeņa un pakutināja ar pirkstiem viņa dibenu. “Klau, ja jau mēs te esam…”

“Kas viņiem bija jāredz?”

“Nav svarīgi.” Viņa ar lēniem pēdas vilcieniem paberzēja viņa stilbu un mazliet pacēla galvu, lai ar lūpām aši pieskartos viņa mutei. “Mēs jau sen esam atmetuši cits citam ar roku. Arī viņi bija jau diezgan manāmi atmetuši ar roku viens otram. Pārstāja izlikties, ka ir precējušies, kad man bija sešpadsmit gadu. Māte kopš tā laika paspēja vēl divreiz apprecēties. Tēvs tikai tāpat maukojas-slepeni."

“Tad tev ir diezgan grūti klājies."

“Ar mani tam nav nekāda sakara. Turklāt pašlaik mani vairāk interesē, vai tevī ir pulveris vēl vienai reizei, pirms ejam dzert alu.”

Taču Gideona uzmanību nevarēja tik viegli novērst, ja viņš bija ieinteresējies par kādu jautājumu.

“Kā tu nokļuvi Prāgā un sāki strādāt tajā klubā?”

“Stulbuma pēc.”

Viņš pacēla galvu.

“Mana pieredze liecina, ka tas ir ļoti plašs jēdziens. Kāda stulbuma forma?”

Viņa nepacietīgi noelsās.

“Ja tu vairs nedomā neko darīt, es gribu ieiet dušā.”

“Es gribu uzzināt ko vairāk par sievieti, ar kuru mīlējos, nevis tikai viņas vārdu."

“Par vēlu, smukulīt. Tu jau esi mani izdrāzis.”

“Pirmo reizi es tevi izdrāzu,” viņš teica tik vēsā, savaldīgā balsī, ka viņa gandrīz nokaunējās. “Otrajā reizē jau bija kas vairāk. Ja mēs tā turpināsim, ar katru reizi būs kas vairāk. Tā tas notiek.”

Tas stipri vien izklausījās pēc draudiem.

“Vai tu vienmēr visu sarežģī?”

“Jā, vienmēr. Man ir tāds talants. Tu teici, ka vecāki tevi neredzēja. Es skatos uz tevi, Kleo, un turpināšu skatīties, līdz varēšu skaidri saredzēt. Tad zināšu, kā tu varēsi sadzīvot ar to."

“Man nepatīk, ja mani steidzina.”

“Tad nav labi, jo es mēdzu steidzināt." Viņš pavēlās nost no Kleo. “Vari iet dušā, tikai dari to aši. Es esmu nāvīgi izbadējies un mirstu nost, cik ļoti gribu alu."

Viņš salika rokas uz vēdera un aizvēra acis.

Saraukusi pieri, Kleo izrāpās no gultas. Pa ce|am uz vannasistabu viņa uzmeta vīrietim vēl vienu ziņkārīgu skatienu, tad paķēra somiņu un ieslēdzās vannasistabā.

Es viņu samulsināju, nodomāja Gideons. Tas labi, jo Kleo viņu mulsināja daudz vairāk.

Viņš nogaidīja, līdz abi bija apsēdušies pie viena no zemajiem krodziņa galdiņiem viņa ar mazu, sīkstu bifšteku, bet viņš ar veiksmīgāk izvēlētiem ceptiem kartupeļiem un zivi.

“Ja jau tava ģimene ir no Ņujorkas, tad tu varbūt pazīsti Anitu Geiju?”

“Pirmoreiz dzirdu šo vārdu.” Bifšteka notiesāšana prasīja krietnus pūliņus, taču Kleo par to nedomāja sūdzēties. “Kas viņa ir?"

“Vai tu zini firmu “Momingside Antujuities”?”

“Protams. Tā ir viena no tām vecmodīgajām, augstprātīgajām iestādēm, kur bagātnieki maksā neprātīgas summas par lietām, kuras reiz piederējušas citiem bagātniekiem.” Viņa atmeta kuplos matus. “Man gan patīk tikai jaunas, spožas un spīdīgas mantas.”

Gideons pasmaidīja.

“Tas nu gan ir nikns raksturojums, sevišķi, ja to izsaka bagāts cilvēks.”

“Es neesmu bagāta. Mana ģimene tāda ir.”

Viņš gan klusībā uzskatīja, ka ikviens, kas maksā vairāk par trīssimt ASV dolāriem par ausīs iekarināmiem nieciņiem, ir vai nu bagāts, vai muļķis. Iespējams, gan viens, gan otrs.

“Mantojuma nav?”

Viņa paraustīja plecus un atkal sāka zāģēt gaļu.

“Man pienākas apaļa summiņa, kad man paliks trīsdesmit pieci gadi. Bet tuvāko astoņu gadu laikā tas man nelīdzēs neko.”

“Kur tu iemācījies dejot?”

“Kāds sakars "Morningside" ar mūsu pašreizējo situāciju?”

“Nu labi. Anita Geija pašlaik pārvalda “Momingside”, jo ir bijušā īpašnieka atraitne."

“Paga, paga!” Kleo savicināja dakšiņu. “To gan es laikam atceros. Vecs vecis apprecēja gudru jaunu meiču. Sī pie viņa strādāja vai kā tamlīdzīgi. Mana māte par to bija svētā sašutumā un nedēļām ilgi atgremoja šo faktu. Pēc tam kad vecais nolika karoti, sākās otrais raunds. Tīd es vēl ļoti reti sarunājos ar māti. Viņa bija atgriezusies Ņujorkā pēc kārtējās šķiršanās. Un es teicu kaut ko tamlīdzīgu ja jau tā dāmīte parūpējās, lai vecais āzis nomirst laimīgs, kas tur būtu ko uztraukties? Tad mana māte

pārskaitās ne pa jokam. Tas bija viens no mūsu pēdējiem skandāliem pirms pilnīgas attiecību saraušanas.”

“Kad atmetāt viena otrai ar roku?”

“Tieši tā.”

“Par svešu vīru, turklāt mirušu?”

“Patiesībā īstā attiecību saraušana notika tad, kad viņas kārtējais vīrs sāka mazliet grābstīties man gar pupiem un es biju pietiekami aizkaitināta, lai viņai to pateiktu."

“Tavs patēvs tevi aiztika?” Gideona tonī bija svētais sašutums.

“Tajā brīdī viņš vēl man nebija nekāds patēvs. Un tā drīzāk bija nevis īsta aiztikšana, bet tikai pupu satveršana, saspiešana, kad mans celis ietriecās šim kājstarpē. Es teicu, ka viņš man uzmācās, bet šis, vienā no retajām reizēm, kad prata likt lietā mazās pelēkās šūniņas, apgalvoja, ka es uzmācos viņam. Māte noticēja viņa versijai, un visas ieinteresētās puses apmainījās ar rupjiem apvainojumiem. Es aizgāju, māte ar šo apprecējās un pārvācās pie viņa. Uz Losandželosu.” Viņa paraustīja plecus un pacēla alus glāzi. “Ar to arī beidzās sentimentālais stāsts par laimīgo ģimenīti.”

Viņš uzlika plaukstu uz viņas rokas.

“Tad jau viņa ir dabūjusi, ko pelnījusi."

“Jā, es arī tā domāju." Viņa nopurināja viņa roku un izdzēra alu. “Tātad Anita Geija mūs interesē tāpēc, ka… Viņa uzsūtīja tos izsitējus, kas mums sekoja Prāgā?" Kleo saknieba lūpas. “Tad varbūt viņa nemaz nav tāda tukšgalvaina skaistule.”

“Viņa ir aprēķinātāja, negodīga sieviete. Un zagle. Pie viņas ir viena no likteņa dievietēm, jo viņa to mums nozaga. Precīzāk manam brālim. Viņa grib dabūt visas trīs un, lai tās iegūtu, nekautrēsies līdzekļu izvēlē. To mēs arī izmantosim pret viņu. Vispirms sadabūsim abas pārējās un tad sāksim sarunas.”

“Tātad nekāda klienta nemaz nav. Tas ir tavs brālis.”

“Mana ģimene,” viņš izlaboja. “Mans brālis Malahijs strādā citā virzienā, un māsa veic pētījumus vēl vienā. Nelaime ir tāda lai kurp mēs dotos, Anita Geija arī ir turpat. Soli priekšā, soli iepakaļ, bet vienmēr pavisam tuvu. Viņa jau iepriekš paredz katru mūsu rīcību, vai arī viņai ir kāds cits informācijas avots. Vai arī vēl ļaunāk viņa kaut kādā veidā mūs izseko."

“Ak tad tāpēc mēs apmetamies draņķīgās viesnīcās, maksājam skaidrā naudā un tu nosauc izgudrotu vārdu.”

“Tas vairs ilgi nevar turpināties.” Viņš lēni malkoja alu, vērodams pārpildīto, trokšņaino krogu. “Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka pagaidām esam tikuši vaļā no viņas sūtītajiem sekotājiem. Tagad laiks tev ķerties pie darba." Viņa lūpas noraustījās un tad savilkās smaida. “Partneri."

“Un kas man jādara?"

“Tu teici, ka atceries, kā esi redzējusi likteņa dievieti, un tas nozīmē, ka tā joprojām atrodas jūsu ģimenē. Tāpēc, manuprāt, vislabāk ir sākt ar tālruņa zvanu pieklājīgu, kā meitai pienākas, ar nelielu nožēlas un atvainošanās pieskaņu.”

Kleo nikni iedūra dakšiņu cepta kartupeļa gabaliņā uz Gideona šķīvja.

“Tas vairs nav pat smieklīgi.”

“Nebija arī tā domāts."

“Es netaisos zvanīt uz mājām kā tāda nožēlas pārņemta pazudusī meita.”

Gideons tikai smaidīja.

“Es nezvanīšu."

“Ņemot vērā to, ko tu pastāstīji, man pret tavu māti ir tikpat siltas jūtas kā tev. Taču tev būs jāzvana viņai, ja vēlies piekto daļu no ieguvu-

_ >>

ma.

“Piekto daļu? Mācies rēķināt, smukulīt.”

“Es protu rēķināt pietiekami labi. Mēs esam četri un tu piektā.”

“Es gribu pusi.”

“Tu jau vari gribēt kaut vai visu pasauli uz paplātes, tikai tu to nedabūsi. Piektā daļa no vairākus miljonus lielas summas ir gana daudz, lai nodrošinātu tevi līdz cienījamā trīsdesmit piecu gadu vecuma sasniegšanai. Vai jūsu attiecības ir tik saspīlētas, ka tu baidies māte atteiksies ar tevi runāt, ja viņai būs jāmaksā par zvanu? Vai varbūt labāk zvanīt tēvam?”

“Neviens no viņiem nebūtu ar mieru maksāt par sarunu, pat ja es zvanītu no trešā elles līmeņa. Bet es jau tik un tā nemaz nedomāju zvanīt.”

“Zvanīsi gan. Tikai tad būs jāizmanto kredītkarte. Kā sastāv ar tavējo?” Kad Kleo, sakrustojusi rokas uz krūtīm, atbildēja ar drūmu skatienu, viņš paraustīja plecus. “Tad zvanīsim ar manu.”

“Es nezvanīšu.”

“Labāk sameklēsim tālruņa būdiņu," viņš nolēma. “Ja Anita kaut kādā veidā izseko manu kredītkarti, labāk viņu tīšuprāt neizaicināt. Par

laimi, mēs rit tik un tā būsim atstājuši Londonu. Tev ir jāiepin sarunā statuete, tāpēc tai jāpiešķir sentimentāls tonis. Par to, ka ilgojies pēc mājām un jaukajām, pierastajām lietiņām un tamlīdzīgi. Ja tu visu nospēlēsi, kā nākas, varbūt kāds no viņiem pat atsūtīs tev mazliet naudas.”

“Klausies, ko teikšu. Es runāšu lēni, dalot vārdus zilbēs. Viņi nedotu man ne plika graša, un es drīzāk pārgrieztu sev rīkli, nevis prasītu kaut ko no viņiem.”

“To jau nevar zināt, ja nepamēģina, vai ne?” Viņš nometa uz galda dažas naudas zīmes. “Iesim, sameklēsim to būdu.”

Kā lai ieskaidro kaut ko cilvēkam, kurš neko neiebilst, bet tikai turpina virzīties uz priekšu kā tāds smagais asfalta rullis?

Tagad viņa bija nonākusi īstās sprukās, un bija pārāk maz laika, lai kaut kā izgrozītos.

Viņa vairs nepūlējās Gideonu atrunāt, soļojot sīkajā lietū pa spīdīgi melno asfaltu. Viņai bija kaut kas jāizdomā, jāapsver visas iespējas.

Viņa neuzdrīkstējās atzīties: zini, nav nekādas vajadzības zvanīt mammai vai tētim, jo ha, ha tā statuete man ir nejauši paķērusies līdzi šai pašā somā!

Bet, ja viņa piezvanītu lai gan viņa labāk ļautu piesiet sevi pie skudru pūžņa -, vecāki droši vien ar viņu runātu. Oficiāli, it kā aiz pienākuma, kas viņu noteikti saniknotu. Ja viņa saglabātu savaldību un jautātu par statueti, viņi apjautātos, vai viņa lieto narkotikas. Pavisam parasta apjautāšanās. Un tad viņai ļoti vēsi atgādinātu, ka šī mazā sudraba statuete gadiem ilgi stāvēja viņas istabā. To viņi labi zināja, jo paši ik nedēļu tur okšķerēja, meklēdami tās pašas nelaimīgās narkotikas, ko viņa nekad nav lietojusi, vai kādas citas amorālas, pretlikumīgas vai sabiedriski nosodāmas uzvedības pēdas.

Tā kā neviena no šīm iespējām nešķita pieņemama, viņai bija jāizdomā kas cits.

Viņa vēl gudroja, kad Gideons izrāva viņu no lietus, ievelkot spīdīgā, sarkanā tālruņa būdā.

“Tagad mazliet apdomā, ko teiksi,” viņš pamācīja. “Kuram labāk zvanīt? Mammai Losandželosā? Tētim Ņujorkā?"

“Man nav ko domāt, jo es netaisos zvanīt nevienam no viņiem.”

“Kleo." Viņš aizlika viņai aiz auss slapjos matus. “Viņi tevi tiešām ir sāpinājuši, vai ne?”

Viņš to pateica tik klusi un maigi, ka viņai bija, atspiežoties ar elkoņiem, jāapgriežas, lai raudzītos ārā lietū.

“Man nav jāzvana viņiem. Es zinu, kur tā ir."

Gideons notiecās un pārvilka lūpas pār viņas matiem.

“Piedod, ka uzjundīju tev nepatīkamas atmiņas, bet mēs nevaram arī turpmāk tā mētāties apkārt.”

“Es teicu, ka zinu, kur tā ir. Aizved mani uz Ņujorku."

“Kleo…”

“Pie velna, beidz glaudīt man galvu kā kucēnam! Nespiedies man virsū!” Viņa ar elkoņiem pastūma Gideonu atpakaļ un parakņājās somā. “Skaties!” Viņa iespieda viņam rokā izdrukāto fotogrāfiju.

Viņš pārsteigts raudzījās attēlā, tad pacēla skatienu uz Kleo.

“Kas, pie velna, tas?"

“Mūsdienu tehnoloģijas brīnumi. Pēc mūsu nelielās ekskursijas es no kluba “Austrālija” piezvanīju un liku to nofotografēt un atsūtīt man uz Marčellas datoru. Es cerēju, ka tu varēsi sagrabināt manis prasīto naudu un biļeti, ja sniegšu tev pierādījumus, ka varu dabūt statueti. Pakaļdzīšanās epizode visu mainīja. Ja mani vajā tādi rīkļurāvēji, likmes paaugstinās."

“Līdz pat šim brīdim tu nepapūlējies man to parādīt.”

“Meitenei jābūt piesardzīgai, smukulīt.” Viņa skaidri dzirdēja Gideona balsī apslēptu niknumu kā ledainu liesmu. Viņu tas neuztrauca. “Izbraucot no Prāgas, es neko par tevi nezināju tikpat labi tu varēji būt Džeks Uzšķērdējs. Es būtu īsta muļķe, ja izliktu visas kārtis galdā, pirms būtu tevi iepazinusi.”

“Tagad esi iepazinusi?” viņš klusi jautāja.

“Pietiekami labi, lai zinātu, ka eši pamatīgi noskaities, taču spēsi norīt dusmas. Pirmkārt, tāpēc, ka māte tevi mācījusi nesist meitenēm, un otrkārt, tāpēc, ka es esmu tev vajadzīga, ja vēlies turēt rokā pašu šo lietiņu, ne tikai bildi.”

“Kur tā ir?”

Viņa papurināja galvu.

“Aizved mani uz Ņujorku.”

“Cik daudz naudas tev ir?”

“Es nemaksāšu…”

Viņš gluži vienkārši satvēra viņas somu. Kleo iekrampējās tajā kā plēsīgs putns un atrāva to atpakaļ.

“Nu labi, labi. Man ir ap tūkstoti.”

“Čehu kronu?”

“Dolāru, kad tās samainīs.”

“Pie velna, tev te ir vesels taukšķis zaļo, bet tu neesi izdevusi ne plika graša, kopš mēs devāmies ceļā?”

“Divdesmit piecas mārciņas," viņa atgādināja. “Auskari."

Viņš izspraucās no tālruņa būdas.

“Tu tikko esi paaugstinājusi savu ieguldījumu, Kleo. Tu maksā par lidojumu uz Ņujorku."

Kad Anita Geija ieturēja smalkas vakariņas kopā ar klientu, viņa to darīja patiešām eleganti. Parasti viņa uztvēra šādus pasākumus kā ieguldījumu biznesā. Ja klients bija pievilcīgs un iekārojams vīrietis, kuru viņa gribēja ievilināt gultā, viņa to uzskatīja par aizraujošu spēli.

Džeks Burdets viņu intriģēja dažādos aspektos. Viņš nebija ne tik smalks, ne iznesīgs, nedz arī tik dižciltīgi aristokrātisks kā vīrieši, kurus viņa parasti izvēlējās par saviem pavadoņiem.

Toties viņš bija tieši tāda tipa vīrietis, kādus viņa parasti izvēlējās par mīļākajiem.

Tumši blondi mati brīvi krita ap spēcīgu seju ar skarbiem vaibstiem, kas bija drīzāk enerģiska, nevis glīta. Līdzās viņa lūpu kaktiņam bija tikko samanāma rēta, kas, kā vēsta baumas, iegūta no lidojošiem saplēstiem stikliem bara kautiņā Kairā. Lūpām bija juteklisks, pat hedonisks izliekums, kas liecināja, ka gultā kad viņa būs Džeku tur iedabūjusi viņš būs prasīgs.

Viņam bija skarbajai sejai atbilstošs spēcīgs augums. Plati pleci un garas rokas. Anita zināja, ka viņš brīvajā laikā nodarbojas ar boksu, tāpēc paredzēja, ka, izģērbies peldbiksēs, viņš noteikti izskatīsies lieliski.

Viņa ģimene savulaik, pirms dažām paaudzēm, bija bagāta no mātes puses. Zaudēja visu naudu 1929. gada akciju tirgus sabrukumā. Džeks nebija uzaudzis greznībā un savu pašreizējo labklājību bija sapelnījis pats ar savas drošības ierīču un elektronikas firmas palīdzību.

Vīrietis, kurš dzīvē visu sasniedzis pats, viņa nodomāja, malkodama vīnu. Jau trīsdesmit četru gadu vecumā gada peļņa ir iespaidīgs septiņciparu skaitlis. Pietiekami, lai varētu atļauties vēl kādu vaļasprieku. Kolekcionēšanu.

Viņš savulaik ir bijis precējies un pēc tam šķīries. Līdz ar citiem īpašumiem viņam piederēja rekonstruēta noliktava Soho, kur viņš pats dzīvoja vienā no lofta tipa dzīvokļiem, kad bija pilsētā. Viņš daudz ceļoja gan darba darīšanās, gan savam priekam.

Viņš kolekcionēja galvenokārt antīkus mākslas darbus, kuriem bija skaidri dokumentēta vēsture.

Droši noglabājusi pirmo likteņa dievieti seifā, Anita cerēja, ka Džeks Burdets varētu dot kādu norādi uz pārējām.

“Pastāsti par Madridi,” viņa maigi iemurrājās klusinātas Mocarta mūzikas pavadījumā. Viņa bija likusi saviem kalpotājiem uzklāt galdiņu divām personām uz viņas pilsētas nama ceturtā stāva viesistabas nelielās dārza terases. “Es tur neesmu bijusi, lai gan vienmēr esmu ilgojusies nokļūt.”

“Tur bija karsts.” Viņš nogaršoja vēl vienu šatobriāna kumosu. Tas, protams, bija nevainojams, tieši tāpat kā vīns, mūzikas skaļums un vieglais vībotņu un rožu aromāts. Un arī pretī sēdošās sievietes seja un augums.

Džeks neuzticējās nekam tik nevainojamam.

“Man nebija daudz laika atpūtai. Klients lika man kārtīgi nostrādāties. Vēl daži tādi paranoiķi un varēšu iet pensijā."

“Kas tas bija?” Kad viņš tikai pasmaidīja un turpināja ēst, Anita uzmeta lūpu. "Tu esi tik neciešami diskrēts, Džek. Diez vai es tagad triekšos uz Spāniju, lai mēģinātu uzlauzt tavu drošības sistēmu un aplaupītu šo cilvēku.”

“Klienti man maksā par diskrētumu. Viņi saņem to, par ko maksājuši. Tev tas būtu jāzina.”

“Tieši tāpēc tavs darbs man šķiet tik aizraujošs. Visas tās sarežģītās signalizācijas sistēmas, infrasarkanie,brīnumi un kustības detektori. Ja tā padomā, tad ar savu pieredzi tu kļūtu par izcilu laupītāju, vai ne?”

“Noziegumi atmaksājas, taču peļņa ir pārāk maza.” Anitai kaut ko no viņa vajag, viņš secināja. Intīmās vakariņas viņas mājās bija pirmā norāde. Anitai patīk vakariņot ārpus mājas, kur viņa var izrādīties un aplūkot citus.

Ja viņš ļautu savam ego ņemt virsroku, viegli varētu pārliecināt sevi, ka viņai prātā ir sekss. Lai gan viņš nešaubījās, ka Anitai sekss patīk gandrīz tikpat labi kā tā izmantošana savā labā, viņam tomēr Šķita, ka šoreiz ir jābūt vēl kam.

Sī sieviete bija nežēlīga aprēķinātāja. Džeks viņai to nepārmeta. Taču viņš nevēlējās ari kļūt par vēl vienu trofeju viņas tik ļoti pārpildītajā plauktā, par vēl vienu ieroci viņas draudīgajā arsenālā.

Viņš ļāva Anitai virzīt sarunu. Bez steigas ļāva viņai pašai nonākt pie svarīgākā jautājuma, lai kāds tas būtu. Viņa bija patīkama un intere

santa sarunu biedre ar plašām zināšanām par mākslu, literatūru un mūziku. Lai gan viņa gaume visai bieži atšķīrās, viņš cienīja arī šādu izvēli.

Katrā ziņā Džekam patika viņas māja. Tā viņam labāk patika rad, kad bija dzīvs Pols Moningsaids, taču māja paliek māja. Un šī ir īsts dārgakmens.

Dārgakmens, kas saglabā savu cienīgumu un eleganci daudzus gadu desmitus. Turklāt, kā viņš pieņēma, spēs saglabāt cienīgumu neatkarīgi no tā saimnieces. "Adam” kamīni vienmēr būs drošs ietvars uguns liesmām. “Waterford” lustras vienmēr ar mirdzošu gaismu apspīdēs pulētu koku, spožu stiklu, kā arī ar roku apgleznotu porcelānu neatkarīgi no tā, kas sildīsies pie uguns vai ieslēgs gaismu.

Venēcijas krēsli būs tikpat burvīgi neatkarīgi no tā, kas uz tiem sēdēs.

Šis bija viens no aspektiem, kas viņam vislabāk patika senu un retu priekšmetu pastāvīgumā.

Viņam nebija nekādu iebildumu pret Anitas gaumi. Istabas joprojām bija eleganti iekārtotas ar tieši īstajās vietās novietotiem mākslas priekšmetiem, senlietām un ziediem.

Grūti būtu šo apdzīvojamo mākslas galeriju nosaukt par mājīgu, taču salīdzinājumā ar daudzām citām šī bija viena no labākajām pilsētā.

Tā kā viņš bija izstrādājis un uzstādījis drošības sistēmu, viņš pazina katru šīs mājas collu. Kā kolekcionārs viņš atzinīgi novērtēja to, kā te tiek izrādītas skaistas un vērtīgas lietas, un labprāt pieņēma ielūgumus.

Taču, kad bija pienācis laiks desertam un kafijai, viņa domas sāka aizklīst uz māju pusi. Viņš vēlējās vienā apakšveļā atgāzties uz dīvāna un kaut mazliet paskatīties ESPN.

“Man pirms dažām nedēļām kāds klients apjautājās par ko tādu, kas varētu interesēt arī tevi."

“Tiešām?”

Viņa juta, ka Džeka interese zūd. Cik bēdīgi, kaitinoši un dīvainā veidā uzbudinoši bija tik ļoti nopūlēties, lai noturētu vīrieša interesi.

“Par trim likteņa dievietēm. Vai tu zini šo stāstu?”

Viņš lēni, apļojot karotīti, maisīja kafiju. “Par trim likteņa dievietēm?”

“Es domāju, ka tu varbūt būsi kaut ko par tām dzirdējis, jo kolekcionē tieši tāda veida mākslas darbus. Tā sakot, leģendu apdvestus. Trīs mazas sudraba statuetes, kas attēlo sengrieķu mitoloģijas trīs likteņa dievietes.” Kad Džeks tikai klusēdams pieklājīgi raudzījās viņā, Anita izstāstīja par likteņa dievietēm, uzmanīgi lavierējot starp faktiem un fantāziju cerībā iekārdināt klausītāju.

Džeks ēda atrunu torti, piebalsoja stāstījumam, paretam uzdeva jautājumus. Taču domās viņš jau bija tālu priekšā.

Viņa grib, lai es palīdzu atrast likteņa dievietes, viņš gudroja. Protams, viņš zināja par to esamību. Bērnībā viņš pirms gulētiešanas bija klausījies stāstus par tām.

Ja Anita bija tik aktīvi ieinteresējusies par to atrašanu, tas nozīmē, ka viņa uzskata visas trīs vēl ir pieejamas.

Viņš izdzēra savu kafijas tasi. Jāsagādā viņai liela vilšanās.

“Protams,” viņa turpināja," es paskaidroju klientam: ja tās vispār ir kādreiz bijušas, viena no tām pazuda nebūtībā kopā ar Henriju Vailiju, kas liedz iegūt pilnu komplektu. Abas pārējās šķiet vēstures līkločos tā noklīdušas, ka pat divu trešdaļu atrašanas gandarījums varētu būt panākams tikai ar ievērojamām pūlēm. Žēl gan, ja tā padomā, cik vērtīgs atradums tas būtu. Ne tikai materiālā ziņā, bet kā mākslas un vēstures vērtības.”

“Jā, tiešām žēl gan. Un par tām abām nav nekādu ziņu?”

“Tikai tādi mājieni šad tad." Viņa pagrozīja kailos plecus, skalinādama glāzē maltītes noslēguma brendiju. “Kā jau teicu, tās ir leģendāras, vismaz augstākā līmeņa tirgotāju un nopietnāko kolekcionāru vidū, tāpēc reizēm klīst baumas par to atrašanās vietu. Es domāju tā kā tu tik daudz ceļo un tev ir tik plašs paziņu loks visā pasaulē, varbūt būsi kaut ko par tām dzirdējis."

“Varbūt neesmu uzdevis īstajiem cilvēkiem īstos jautājumus.”

Anita paliecās uz priekšu. Dažiem vīriešiem liktos, ka sveču gaismas atmirdzums viņas acīs padara tās sapņainas un romantiskas. Džekam tās izskatījās alkatīgas.

“Varbūt neesi,” viņa piekrita. “Bet, ja pajautāsi, es ļoti vēlētos dzirdēt šīs atbildes.”

“Tu būsi pirmā,” viņš apsolīja.

Atgriezies savā dzīvoklī, viņš novilka kreklu, ieslēdza televizoru un noskatījās pēdējās desmit minūtes beisbola spēlei, kurā “Braves” sakāva “Mets". Tā bija rūgta vilšanās, jo Džeks bija licis divdesmit dolāru uz “Mets", kas bija vēl viens pierādījums tam, ka nedrīkst slēgt derības emociju iespaidā.

Viņš izslēdza televizora skaņu, paņēma tālruni un piezvanīja. Uzdeva īstajam cilvēkam īstos jautājumus un nemaz nedomāja kādam izpaust atbildes.

Devītā nodaļa

Tija atklāja, ka Henrijs V. Vailijs bijis cilvēks ar daudzpusīgām interesēm un lielu vēlmi dzīvot. Pēc Tijas domām, tieši vienkāršās strādnieku izcelsmes pēc viņš lielu uzmanību un pūles veltīja bagātības un augstā stāvokļa ārējām izpausmēm.

Viņš nebija skops un, lai gan pats atzina, ka viņam ļoti patīk jaunas, glītas sievietes, palika uzticīgs savai sievai visus vairāk nekā trīsdesmit laulības dzīves gadus.

Arī tas, secināja Tija, bija viņa vienkāršo ļaužu sakņu un tikumu rezultāts.

Taču viņa rakstu darbiem būtu derējis kārtīgs redaktors.

Viņš varēja ilgi un juceklīgi klāstīt par kādām viesībām, tik detalizēti aprakstot ēdienu (kas laikam tiešām bija viņa lielā vājība), ka Tija gandrīz vai spēja sajust omāra biezeņzupas vai mazizcepta bifšteka garšu. Viņš stāstīja par pārējiem viesiem, līdz Tija sāka iztēloties mūziku, tērpus un sarunas. Un tieši tajā brīdī, kad viņa bija ļāvusies iztēlei, viņš atkal atgriezās lietišķā noskaņā un sāka rūpīgi visos sīkumos uzskaitīt savus pašreizējos ieguldījumus un procentu likmes, kā arī savus pedantiskos uzskatus par ieguldījumus veicinošajiem faktoriem.

Tija atklāja, ka Henrijs bija vīrs, kam patika nauda un patika arī to tērēt, vīrs, kas dievināja savus bērnus un mazbērnus un uzskatīja gardu maltīti par vienu no lielākajām dzīves baudām.

Pāri visam bija Henrija lepnums par "Wylc)! Antiques" un viņa centieni un dzīves mērķis padarīt to par vislepnāko senlietu tirdzniecības namu. Tieši šie centieni izraisīja viņa interesi par trim likteņa dievietēm un dedzīgo vēlmi tās iegūt.

Viņš bija veicis pētījumus. Tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada rudenī Ņujorkā sadzinis pēdas Kioto. Lielu daļu dienasgrāmatas aizņēma Henrija līksmā plātīšanās ar viltīgajiem darījumiem, līdz beidzot viņam izdevies iegādāties sudraba statueti par simt divdesmit pieciem dolāriem.

Lielceļa laupīšana, tā viņš to bija nosaucis, un Tija nevarēja tam nepiekrist.

Viņš pats atzinās, ka gandrīz vai nozadzis statueti, kurai savukārt bija lemts pēc nepilna gada tikt nozagtai viņam.

Taču vecais Henrijs, nezinādams savu likteni, modri pētīja tālāk. Šķiet, ka šīs medības sagādāja viņam tādu pašu prieku kā vakariņas ar septiņiem ēdieniem.

Nākamā gada pavasarī viņš bija izdibinājis Laheses saistību ar bagātu advokātu vārdā Saimons Vaits-Smils, kas dzīvoja Mensfīldkortā Londonā.

Viņš nopirka biļeti sev un sievai uz liktenīgo kuģi cerībā, ka izdosies izkrāpt un iegūt savā un sava uzņēmuma īpašumā otro likteņa dievieti un pēc tam sekot nākamajam pavedienam uz Bātu pēc Atropas.

Triju likteņa dieviešu apvienošana bija Henrija godkārīgais sapnis. Protams, arī no mākslas darba viedokļa, tomēr galvenokārt slavas dēļ, ko tādējādi iegūtu viņa uzņēmums un ģimene. Un Tijai šķita, vēl jo vairāk tāpēc, ka tas viņam tiešām sagādāja prieku.

Lasīdama Tija veica piezīmes. Viņa pārbaudīs faktus, izmantos Henrija detalizēto informāciju, lai uzzinātu ko vairāk.

Tagad viņai bija pašai savs godkārīgs mērķis un cerība. Lai gan tie bija radušies no aizvainota lepnuma un dusmām, tie nebija mazāki kā viņas sencim.

Viņa sameklēs likteņa dievietes un lai gan pati vēl īsti nezināja, kā atprasīs Henrija īpašumu.

Tāpat kā Henrijs, viņa sameklēs tās ar rūpīgu pētījumu, konsekventas loģikas, rūpīgas norāžu meklēšanas palīdzību. Kad viņa būs tās ieguvusi, viņa pārsteigs savu tēvu, pārspēs to pārgudro Anitu Geiju un atriebsies nicināmajam Malahijam Saflivanam.

Kad iezvanījās tālrunis, viņa, uzlikusi brilles, sēdēja darbistabā pie galda, malkodama pārtikas piedevu ar proteīnu. Kā parasti, kad bija jāstrādā, viņa bija ieslēgusi automātisko atbildētāju. Un, tāpat kā parasti, viņa tomēr raizējās, ka varbūt notikusi kāda nelaime, kur tikai viņa var līdzēt.

Viņa nomocījās ar šīm domām divu signālu laikā un tad pacēla klausuli.

“Hallo?"

“Doktore Mārša?"

“Jā.”

"Es vēlētos aprunāties ar jums par jūsu darbu. Par dažām noteiktām jūsu darba jomām.”

Viņa sarauca pieri, klausoties pilnīgi nepazīstama vīrieša balsī.

“Par manu darbu? Kas zvana?”

“Es domāju, ka tas interese mūs abus. Tāpēc… kas jums pašlaik ir mugurā?"

"Kā, lūdzu?”

“Varu saderēt, ka jums ir kājās sarkanas biksītes. Sarkanas zīda…”

“Ak, Dieva dēļ!” Tija nikni nosvieda klausuli. Samulsusi, izsista no līdzsvara, viņa sakrustoja rokas ap pleciem un šūpojās. “Rupeklis. Man pietiek. Tūlīt iegādāšos numuru, kas nebūs nekur uzrādīts.”

Viņa atkal paņēma dienasgrāmatu. Nolika to. Varētu padomāt ja tālruņa numurs ir reģistrēts ar vārdu T. Dž. Mārša, tas pasargās sievieti no garīgi slimu ļautiņu pretīgiem, aizvainojošiem zvaniem.

Viņa vēl brīdi to pārdomāja un sameklēja tālruņu katalogu, lai uzzinātu tālruņu firmas biroja numuru, bet tad atskanēja durvju zvans.

Viņas pirmā reakcija bija dusmas par traucējumu, bet tām pa pēdām sekoja stindzinošas bailes. Tas būs tas pats zvanītājs. Viņš ielauzīsies viņas dzīvoklī un uzbruks viņai. Izvaros viņu. Pēc tam pārgriezīs viņas rīkli no vienas auss līdz otrai ar līdzpaņemtu lielu, robainu nazi.

“Neesi muļķe, neesi muļķe.” Pieceldamās viņa aizlika roku priekšā mutei. "Ļautiņi, kas runā rupjības pa tālruni, ir idioti, bezkauņas, kas slēpjas aiz tehnoloģijas izgudrojumiem. Tur ir atnākusi tava māte vai Loklijas kundze, kas dzīvo stāvu zemāk. Tas nav nekas.”

Tomēr viņa uzmanīgi izlavījās no darbistabas, pievērsusi izbiedētu skatienu dzīvokļa durvīm. Sirdij izmisīgi dauzoties, viņa paslējās uz pirkstgaliem un ielūkojās durvju actiņā.

Ieraugot melnā ādas jakā tērptu liela auguma vīrieti ar skarbiem sejas vaibstiem, viņai aizrāvās elpa un viņa apsviedās apkārt, ar roku saķērusi kaklu tai vietā, kur bija iedomājusies ļaundara naža griezienu. Viņa pārbijusies paraudzījās apkārt un paķēra pirmo pagadījušos ieroci. Apbruņojusies ar Kirkes bronzas figūru, viņa cieši aizmiedza acis.

“Kas jūs esat? Ko jums vajag?"

“Doktore Mārša? Doktore Tija Mārša?

“Es zvanu policijai.”

“Es esmu no policijas. Detektīvs Burdets, kundze, Ņujorkas policijas nodaļa. Es turu savu žetonu pie durvju actiņas.”

Viņa reiz bija lasījusi grāmatu, kurā slepkava maniaks nošāva savu upuri pa durvju actiņu. Lode trāpīja acī un taisnā ceļā nokļuva smadzenēs. Drebēdama pie visām miesām, viņa aši izslējās pie actiņas un atkal atrāvās, cenzdamās palūkoties, neriskējot ar briesmīgu nāvi.

Žetons izskatījās īsts.

“Kas noticis, detektīv Burdet?"

“Es vēlētos tikai uzdot jums dažus jautājumus, doktore Mārša. Vai es drīkstu ienākt? Varat atstāt durvis atvērtas, ja tā jutīsieties drošāk.”

Tija iekoda lūpā. Ja jau tu vairs neuzticies arī policijai, tad ar tevi ir pavisam bēdīgi. Viņa nolika bronzas figūru un atslēdza durvis.

"Vai kaut kas noticis, detektīv?"

Tagad viņš smaidīja draudzīgi un mierinoši.

“Tieši par to es vēlētos ar jums aprunāties.” Viņš ienāca dzīvoklī, ar prieku pamanot, ka Tija jūtas pietiekami droši, jo aizvēra aiz viņa durvis.

“Vai šajā mājā noticis kāds noziegums?”

“Nē, kundze. Vai mēs varam apsēsties?"

“Jā, protams.” Viņa norādīja uz krēslu un, kad viņš apsēdās, apmetās uz cita krēsla maliņas.

“Skaists dzīvoklis.”

“Paldies.”

“Jūsu aizraušanās ar senlietām un līdzīgiem priekšmetiem droši vien ir mantota no tēva."

Tija nobālēja.

“Vai manam tēvam kaut kas noticis?”

"Nē. Taču šis jautājums ir saistīts ar jūsu tēva darbības jomu un arī jūsējo. Ko jūs zināt par sudraba statuešu komplektu, ko sauc par trim likteņa dievietēm?”

Viņš redzēja viņas acu zīlītes ieplešamies. Šis jautājums bija jauno sievieti satriecis līdz sirds dziļumiem. Viņš zināja, ka tagad jāliek lietā intuīcija. 1

“Ko tas viss nozīmē?" viņa noprasīja. “Vai tas ir saistīts ar Malahiju Salivanu?"

“Vai viņam ir kāds sakars ar likteņa dievietēm?”

“Ceru, ka esat viņu arestējuši,” Tija rūgti atbildēja. “Ceru, ka tagad viņš jau sēž cietumā. Un, ja viņš jums pateica manu vārdu cerībā, ka es viņu izpestīšu, tad jūs tikai velti tērējat laiku.”

“Doktore Mārša…”

Viņš acumirklī saprata, ka Tija ir viņu atšifrējusi, dzirdēja straujo elpas ievilcienu, pirms viņa pielēca kājās. Viņš paspēja ātrāk un atkal piespieda viņu pie krēsla.

“Tagad nomierinieties.”

“Jūs tikko man zvanījāt. Jūs nemaz neesat policists. Viņš jūs sūtīja, vai ne?”

Džeks bija gaidījis asaras un kliedzienus un bija neviltoti pārsteigts, sastopoties ar šo caururbjošo skatienu.

“Tija, es nepazīstu jūsu Malahiju Salivanu. Mans vārds ir Džeks Burdets no firmas “Burdett Securities’’."

“Jūs esat tikai kārtējais melis un turklāt arī neķītrs tips.” Niknums sāka noplakt, un viņa juta rīkli aizžņaudzamies. “Man vajag inhalatoru.”

"Jums jāsaglabā miers," Džeks izlaboja, kad Tija sāka elsot “Es esmu sadarbojies ar jūsu tēvu. Varat pārjautāt viņam."

“Mans tēvs nesadarbojas ar neķītriem tipiem."

“Klausieties, es atvainojos par to. Jūsu tālruni noklausās. Kad es to sapratu, tad pateicu pirmo, kas iešāvās prātā."

“Manus zvanus neviens nenoklausās.”

“Mīļā, es pelnu iztiku, pārzinādams šīs lietas. Tagad, lūdzu, nomierinieties. Es iedošu jums savu tālruni tas ir drošs. Piezvaniet uz sešdesmit pirmo policijas iecirkni un jautājiet detektīvu Robinsu Bobu Robinsu. Pajautājiet viņam, vai viņš mani pazīst, vai var galvot par mani. Ja ne varat likt, tai viņš sūta uz šo adresi patruļas mašīnu. Sarunāts?"

Viņa cieši saknieba lūpas. Šā vīrieša rokas bija stingras kā tērauds, un viņa saltā sejas izteiksme liecināja, ka viņai neizdosies izsprukt.

“Dodiet tālruni!”

Viņš mazliet atliecās, pasniedzās ar vienu roku jakas kabatā un izvilka nelielu mobilo tālruni un vizītkarti.

“Tas ir mans uzņēmums. Es ļautu jums piezvanīt tēvam, lai pajautātu par mani, taču nezinu, vai viņa tālruņi ir droši.”

Zvanot uzziņu dienestam, viņa neatrāva skatienu no Džeka.

“Man vajadzīgs Manhatanas sešdesmit pirmā policijas iecirkņa numurs. Savienojiet mani, lūdzu!”

Džeks pamāja ar galvu.

“Jautājiet detektīvu nodaļu un Bobu Robinsu."

Viņa tā arī darīja, vienlaikus pūlēdamās atgūt elpu.

“Vai detektīvs Robinss’Jā, te zvana Tija Mārša." Viņa runāja skaidri un nosauca savu adresi ar visu dzīvokļa numuru.

Tas labi, Džeks nodomāja. Viņa nav muļķe.

“Manā dzīvoklī atrodas kāds vīrietis. Viņš te iekļuva, uzdodamies par policijas virsnieku. Apgalvo, ka viņa vārds esot Džeks Burdets un ka jūs apliecināsiet viņa personību." Viņa pacēla uzacis. “Augums apmēram sešas pēdas un divas collas, svars ap divsimt trīsdesmit mārciņām. Tumši

blondi mati, pelēkas acis. Jā, neliela rēta, mutes labajā pusē. Skaidrs. Jā, saprotu. Tur nu es jums pilnīgi piekrītu, paldies.” Viņa uz mirkli atrāva tālruni no auss. “Detektīvs Robinss apstiprina, ka pazīst jūs, ka neesat psihopāts, un apliecina man, ka labprāt iespertu jums pa pakaļu par to, ka izliekaties par policijas virsnieku, kā arī izdotu orderi jūsu arestam, ja es to pieprasītu. Tāpat viņš teica, ka jūs esat viņam parādā divdesmit dolāru. Viņš vēlas runāt ar jums."

“Paldies." Džeks paņēma tālruni un soli atkāpās. “Jā, jā. Es tev visu paskaidrošu pie pirmās izdevības. Kāda viltota identifikācija? Nesaprotu, par ko tu runā. Vēlāk.” Viņš beidza sarunu un ielika tālruni kabatā. “Kārtībā?”

“Nē, nekas nav kārtībā. Pavisam noteikti nekas nav kārtībā. Atvainojiet mani.”

Tija pielēca no krēsla un izsoļoja no istabas. Tā kā Džeks nebija īsti drošs, vai viņa neiet pēc kāda ieroča, viņš sekoja sievietei.

Tija atvēra virtuves skapīti, un Džeka acis pārsteigumā iepletās, ieraugot zāļu pudelīšu rindas. Viņa paķēra aspirīnu, atrāva vaļā ledusskapi.

"Tagad man no sasprindzinājuma sāp galva, liels paldies jums.”

“Es atvainojos. Nevarēju riskēt un runāt pa tālruni. Skatieties.” Viņš noņēma no statīva virtuves radiotelefonu un atvēra klausuli. “Vai redzat šo? Tā ir noklausīšanās ierīce, un tīri labas kvalitātes."

“Tā kā es nevarētu atšķirt noklausīšanās ierīci no ragainā krupja, man būs jātic jums uz vārda, vai ne?"

Viņa pētījumos nebija teikts, cik viņa ir apķērīga.

“Laikam gan. Es jūsu vietā uzmanītos, runājot pa šo tālruni.”

“Kāpēc man būtu jums jātic, Burdeta kungs?”

“Džeks, sauciet mani par Džeku. Vai jums ir kafija?” Ieraudzījis viņas iznīcinošo skatienu, viņš paraustīja plecus. “Nu labi. Anita Geija.” Viņš pasmaidīja, kad Tija lēni nolaida ūdens pudeli. “Es jau domāju, ka šis vārds jūs ieinteresēs. Nav izslēgts, ka tieši viņa ir likusi noklausīties jūsu sarunas. Viņa ļoti vēlas iegūt likteņa dievietes, bet jūsu ģimenei ar tām ir kāds sakars. Henrijam Vailijam piederošā Kloto statuete nepazuda “Lusirania" katastrofā, vai ne, Tija?"

“Ja jūs esat Anitas draugs, tad pajautājiet viņai.”

“Es neteicu, ka mēs esam draugi. Esmu kolekcionārs. To var apstiprināt jūsu tēvs, tikai es jums ieteikru runāt ar viņu pašu, lai Anita neizsekotu manu rīcību. Es esmu no firmas “Wyley's" iegādājies vairākus lieliskus mākslas

darbus. Pēdējais pirkums bija Lalika* vāze. Sešas kailas jaunavas lej ūdeni ar krūkām. Man patīk kailas sievietes," viņš iesmējās. “Tiesājiet mani.”

“Es domāju, ka jums patīk sarkanas zīda biksītes.”

“Man nav nekādu iebildumu arī pret tām.”

“Es nevaru jums palīdzēt, Burdeta kungs. Varat mierīgi doties atpakaļ pie Geijas jaunkundzes un teikt, ka viņa veltīgi zaudē laiku.”

“Es nestrādāju ne kopā ar Anitu, ne arī viņas uzdevumā. Es strādāju tikai pats savā labā, un man ir personiska interese par likteņa dievietēm. Anita man izmeta ēsmu, un jādomā viņa cer, ka es viņas vietā veikšu meklējumus un palīdzēšu viņai nokļūt pie tām. Viņa kļūdījās. Viņa ir parūpējusies arī par jums," viņš piebilda, norādot uz tālruni. “Varu saderēt, ka jums ir zināms kas tāds, kas nav zināms viņai. Manuprāt, mēs varam viens otram palīdzēt."

“Kāpēc man būtu jums jāpalīdz, pat ja es varētu?"

“Tāpēc, ka es ļoti labi pieprotu savu darbu. Pasakiet man, ko jūs zināt, un es tās atradīšu. Jūs taču vēlaties tieši to, vai ne?”

“Es vēl neesmu īsti pārliecināta par to, kas man zināms.”

“Kas ir Malahijs Salivans?”

“Tas ir vienīgais, par ko esmu pārliecināta.” Laikam gan tā bija, jo, tikai dzirdot pieminam viņa vārdu, viņai aizžņaudzās elpa. “Viņš ir melis un krāpnieks. Apgalvoja, ka Anita viņu sazāļojusi, taču, cik man zināms, viņi ir… uz vienu roku,” viņa secināja.

“Kur es viņu varētu atrast?”

“Pieļauju, ka viņš ir atgriezies Īrijā, Kouvā. Man gan labāk patiktu, ja viņš cepinātos elles ugunīs."

“Kāds viņam sakars ar šo lietu?”

Viņa mirkli šaubījās, bet tad nolēma, ka nav iemesla to slēpt.

“Viņš apgalvo, ka Anita nozaga viņam vienu no statuetēm, taču, tā kā viņa mēle droši vien kļūtu melna, ja vienreiz izteiktu patiesību, man ir iemesls to apšaubīt. Taču lai cik interesanta būtu šī saruna, jūs traucējat man strādāt.”

“Jums ir mana vizītkarte. Padomājiet par to un dodiet man ziņu.” Viņš devās uz izeju, bet tad pagriezās un atskatījās uz Tiju. “Ja jums kas ir zināms, rīkojieties ļoti piesardzīgi. Anita ir īsta čūska tāda, kas aprij savus upurus vienā paņēmienā."

“Un kas esat jūs, Burdeta kungs?”

“Es esmu vīrs, kas prot novērtēt likteņa kaprīzes."

* Renē Laliks (1860-1945) franču ari Jeco stila mākslinieks.

Malahijs Salivans, viņš iziedams nodomāja.

Visas pazīmes liecināja, ka Džeku gaida ceļojums uz Īriju.

Lidojums no Londonas uz Ņujorku bija ilgs. Sevišķi ilgs, sēžot vidējā sēdeklī iespiestam starp sievieti ar gandrīz tikpat garām kājām kā pašam un vīrieti, kurš kustināja elkoņus kā saliekamā kabatas naža asmeņus.

Gideons centās aizmirsties, lasīdams grāmatu, taču pat Steinbeka lieliskā proza nespēja saistīt viņa uzmanību. Tāpēc viņš stundām ilgi sēdēja un domāja, pūlēdamies izprast sarežģīto situāciju, kādā viņš kopā ar savu ģimeni bija nokļuvis.

Viņš varonīgi pārcieta lidojumu un pēc tam kā nemaņā izturēja muitas pārbaudes un bagāžas saņemšanas mocības.

“Vai esi droša par to savu draugu?" viņš jautāja Kleo.

“Tu pats liki man atcerēties kādu draugu šajā pilsētā, pie kura mēs varētu uz dažām dienām apmesties bez lieliem jautājumiem, bez sarežģījumiem, jo tu esi pārāk skops, lai noīrētu viesnīcu. Tas ir Maikijs.”

“Pašlaik es nevaru atļauties viesnīcu, taču nevaru arī saprast, kā tu vari uzticēties pieaugušam vīrietim, ko sauc par Maikiju.”

“Tu tikai meklē kašķi." Soļojot pa lidostas ēku, Kleo alkatīgi ieelpoja gaisu. Tas gan bija tikai lidostas gaiss, tomēr tā jau bija Ņujorka. “Tev vajadzēja lidojuma laikā mazliet pagulēt. Es gulēju kā nosista.”

“Es zinu, un par to vien es tevi ienīdīšu līdz pat savai nāves stundiņai."

"Kašķis, kašķis, kašķis. Par to es it nemaz neuztraukšos.” Viņa izgāja ārā, smacējošajā izplūdes gāzu dvingā un elles troksnī. “Ak, mīlīši, es esmu atgriezusies!”

Viņš bija taksometrā cerējis mazliet nosnausties, taču vadītājs pa radio klausījās atbaidošu indiešu mūziku.

“Cik ilgi tu pazīsti šo Maikiju?”

“Nezinu. Laikam kādus sešus, septiņus gadus. Mēs esam dažas reizes kopā uzstājušies.”

“Vai viņš ir striptīza dejotājs?”

“Nē, viņš nav striptīza dejotājs,” Kleo atbildēja. “Viņš ir dejotājs, tāpat kā es. Tici man, es esmu uzstājusies Brodvejā.” Lai gan pavisam neilgi, tomēr tā bija taisnība. “Mēs kopā piedalījāmies “Grease” atjaunošanā. Devāmies turnejā."

“Vai tev ar viņu ir romāns?”

“Nē.” Kleo aizbāza mēli uz vaiga. “Maikijs daudz labprātāk mestu aci uz tevi, nevis uz mani.”

“Ak tā. Burvīgi!”

“Tu taču neienīsti homoseksuāļus.’”

“Nedomāju vis.” Viņš bija pārāk noguris, lai risinātu tik sarežģītus jautājumus. “Tikai iegaumē mūsu stāstiņu un pieturies pie tā.”

“Aizveries, smukulīt. Tu bojā manu atgriešanās prieku."

“Pavadīju veselu nedēļu kopā ar šo sievieti,” viņš norūca, aizverot acis. “Bet viņa ne reizi nav mani nosaukusi vārdā.”

Kleo uzmeta skatienu Gideonam un nevilšus pasmaidīja. Viņš bija tik saņurcīts un nomocīts un tieši tāpēc arī tik sasodīti glīts. Pēc pāris dienām, kad viņa būs īstenojusi savu plānu, viņš jutīsies daudz labāk.

Gideons nebija vienīgais, kurš lidojuma laikā bija nodevies pārdomām.

Pirmais uzdevums bija nogādāt statueti kādā jaukā drošā vietā. Piemēram, bankas seifā. Pēc tam viņa sazināsies ar Anitu Geiju un uzsāks nopietnas sarunas. Viņa izdomāja, ka varētu vienoties par apaļu miljonu. Turklāt, būdama godīga meitene, viņa to sadalīs ar Gideonu.

Sešdesmit pret četrdesmit.

Viņš, protams, būs nikns, taču viņa to apvārdos. Labāk zīle rokā, un tā tālāk. Viņjim nekad neizdotos izspiest pirmo likteņa dievieti no tādas sievietes kā Anita Geija. Vismaz ne šajā mūžā. Bet, ja viņš vēlēsies dzīties pakaļ trešajai statuetei, tad būs ieguvis labu finansiālo nodrošinājumu.

Viņa taču izdarīs viņam pakalpojumu. Viņasprāt, pateiksies par atvešanu uz Ņujorku un iespēju krietni papildināt viņas bankas kontu. Sešsimt tūkstoši dolāru viņai lieliski noderēs.

Pēc tam kad viņš būs nomierinājies, abi varbūt dažas nedēļas uzkavēsies Ņujorkā. Viņa labprāt izrādītu viņam pilsētu. Un izrādītu arī viņu pašu.

Lai gan ārā valdīja karstums, Kleo atvēra taksometra logu, lai īsti sajustu Ņujorkas pieskārienu. Automobiļu signālu troksnis viņas ausim bija īsta mūzika, taksometram gausi pārvietojoties pār krustojumiem satiksmes sastrēgumos.

Kad viņi apstājās pie Maikija mājas Devītajā avēnijā, viņa no lielas sajūsmas pat neiedomājās iebilst, kad Gideons lika viņai samaksāt šoferim.

“Nu kā tev patīk?” viņa noprasīja.

“Kas?” viņš vārgi atjautāja.

“Ņujorka. Tu teici, ka nekad neesot šeit bijis.”

Viņš truli paraudzījās apkārt.

“Milzīga burzma. Liels troksnis, un visi cilvēki izskatās par kaut ko aizkaitināti.”

“Jā,” aizkustinājuma asaras aizžņaudza Kleo kaklu. “Tas ir pats labākais.” Viņa dejodama pieskrēja pie mājas ieejas un nospieda Maikija dzīvokļa zvana pogu.

Pēc dažiem mirkļiem atskanēja gara, viegli neķītra sūcoša skaņa, kas ļoti uzjautrināja Kleo.

“Maikij, tu bezkauņa. Laid maini iekšā! Te Kleo."

“Kleo? Tad ātri velc iekšā savu smuko, stingro dibentiņu."

Iedūcās signāls, noklikšķēja slēdzenes, un Kleo atrāva vaļā durvis. Parādījās pavisam šaurs kā sienas skapis vestibils un netīri pelēks lifts, kura durvis atvērās ar aizdomīgu čerkstošu skaņu.

“Maikijs ir no Džordžijas,” Kleo stāstīja. "No smalkas un godīgas ģimenes, kurā papilnam ārstu un juristu. Tā kā mēs abi bijām sagādājuši vilšanos vecākiem, tas mūs ļoti satuvināja.”

Tobrīd Gideonam jau bija vienalga, vai Maikijs ir nācis no Džordžijas vai no Mēness, vai viņš ir gejs, vai viņam ir trīs galvas. Ja vien viņam ir duša ar karstu ūdeni un brīva gulta.

Kad durvis atkal čerkstēdamas atvērās, Gideons paspēja ieraudzīt gara auguma tumšādainu vīrieti, tērpušos sarkanā sporta krekliņā un melnās apspīlētās biksēs, viņa galvu rotāja mežonīgs dredu ērkulis. Vīrietis spalgi iegaudojās, liekot Gideonam saspringt aizstāvībai, un tad zibenīgi metās uz priekšu.

Viņš pacēla Kleo rokās un sašūpoja gaisā. Pirms Gideons paspēja attapties, Maikijs jau bija nolicis Klifo atpakaļ uz kājām un sāka ar viņu kādu mežonīgu deju laikam kādu džiterbaga paveidu -, abiem strauji virpuļojot pa šauro gaiteni.

Kleo precīzi izpildīja visus dejas soļus un beidza šo improvizēto uzstāšanos, apķērusies partnerim ap kaklu ar rokām un ap vidukli ar kājām.

“Saulīt mīļā, kur tu biji?”

“Visur. Jēziņ, Maikij, tu izskaties lieliski.”

“Un kā vēl." Viņš noskūpstīja Kleo vispirms uz viena, tad uz otra vaiga un pēc tam, maigi dūcot, arī uz lūpām. “Tu gan izskaties tā, it kā tevi būtu vilkuši pa ielu un pametuši uz ietves."

“Es neatteiktos no dušas." Viņa nolika galvu uz Maikija pleca. “Un mans draugs arī.”

Maikijs pagrieza galvu, ķermeni un uzmeta Gideonam ilgu, caururbjošu skatienu. “Mmm… Ko tu man esi atvedusi, Kleopatra?"

“Viņu sauc Gideons,” Kleo labsajūtā aplaizīja virslūpu. “Viņš ir īrs. Es viņu savācu Prāgā. Kādu laiku paturēšu.”

“Viņš ir skaists pēc velna.”

“Jā. Viņa raksturam ir daži trūkumi, taču izskatīguma ziņā viņš ir īsta zvaigzne. Nāc, smukulīt, nekautrējies.”

“Vai tas nozīmē, ka izrāde pagaidām ir beigusies?”

“Kustas labi,” Maikijs komentēja, kamēr Gideons tuvojās pa gaiteni. “Jauks akcents.”

“Tev arī.”

Dzirdot Gideona atbildi, Maikija lūpas pavērās platā, baltzobainā smaidā.

“Nāciet iekšā, gribu dzirdēt visu.” Un, lai gan, pēc Gideona domām, šis puisis bija kārns kā zobu bakstāmais, viņš ienesa dzīvoklī Kleo, kas nemaz nebija viegla kā pūciņa.

“Lai cik pieticīgas," viņš teica, noliekot Kleo un paplikšķinot viņai pa dibenu, “tās tomēr ir mājas.”

Gideons gan neredzēja nekādu pieticību. Viņš redzēja spilgtas krāsas tumšzilas sienas ar baltiem rotājumiem, desmitiem teātra plakātu, raibiem ģeometriskiem rakstiem rotātu paklāju. Dīvāns bija no baltas ādas, liels kā kuģis uneapkrauts ar kupliem, daudzkrāsainiem spilveniem.

Viņš iztēlojās, kā varētu uz mutes nokrist tajā un gulēt visu atlikušo dzīvi.

“Kokteiļi,” Maikijs paziņoja. “Lieli, vēsi kokteiļi.”

“Manuprāt, smukulītis vispirms vēlētos lielu, vēsu dušu,” Kleo teica. “Ej vien, tur pa labi, caur guļamistabu.”

Gideons uzmeta skatienu Maikijam, kas viesmīlīgi pamāja.

“Jūties kā mājās, skaistulīt."

“Paldies!” Gideons paņēma savu ceļasomu un atstāja Kleo un Maikiju divatā.

“Man šķiet-džinu un toniku.” Maikijs piegāja pie baltā, spīdīgā bāra. “Daudz ledus, daudz džina un pieklājības pēc mazliet tonika. Pēc tam varēsi visu izstāstīt tētukam.”

“Izklausās lieliski. Maikij, vai mēs varētu palikt pie tevis dažas dienas?” “Mi casa*, un tā tālāk, dārgumiņ."

“Tas tik ir viens velnišķīgs stāsts.” Viņa aizgāja līdz guļamistabas durvīm, pastiepa kaklu un ieklausījās, līdz izdzirdēja dušas šalkoņu. Tad, aizvērusi durvis, atgriezās pie bāra un izstāstīja Maikijam visu.

* Mi casa es tu casa mana māj;» ir rava māja. (Tulk. no spāņu vai.)

Kad Kleo ar džina un tonika glāzi iegāja vannasistabā, Gideons bija slapjš un kails.

“Domāju, tas tev noderēs.”

“Paldies!" Viņš paņēma glāzi un ar baudu iztukšoja to vienā malkā. “Vai mēs paliekam?”

“Mēs paliekam,” viņa apstiprināja. “Viņš pat ir dāsni piedāvājis tev savu gultu."

Dodoties uz dušu, Gideons bija redzējis šo gultu. Liela, mīksta, sarkana. Un tik vilinoša, ka tobrīd viņš tik tikko uzmeta aci griestos esošajiem spoguļiem.

“Vai man būs jāguļ kopā ar viņu?"

Kleo iesmējās.

“Nē, ar mani. Ej vien gulēt, atslēdzies uz dažām stundām."

“Tā ari darīšu. Rīt mums jāizstrādā plāns, kā tikt pie likteņa dievietes. Pašlaik esmu pārāk noguris, lai spētu sakarīgi domāt.”

“Tad paguli. Mēs ar Maikiju kādu laiciņu patērzēsim, līdz viņam būs jādodas uz teātri. Viņš piedalās kordebaletā izrādē “Skūpsti mani, Ket!”."

“Man prieks par viņu. Pasaki viņam, ka esmu pateicīgs par viesmīlību."

Joprojām kails, joprojām slapjš, Gideons aizgāja līdz gultai, ierāpās tajā un acumirklī atslēdzās.

Viņš pamodās no automobiļu signālu trokšņa un atkritumu furgonu dārdoņas. Kamēr prāts pūlējās aptvert notiekošo, viņš sajūsmā nespēja atraut skatienu no spoguļa virs galvas. Sarkanie palagi apsedza viņu līdz viduklim, tāpēc izskatījās, it kā naktī viņa ķermenis būtu pārgriezts uz pusēm.

Nē, viņš izlaboja. Viņu ķermeņi.

Kleo bija uzgūlusies šķērsām viņam pāri, atpakaļ atmestiem matiem, kas šķita kā tumša straume izplūstam sarkanajos palagos. Viņas āda bija vairākus toņus tumšāka nekā Gideonam, tāpēc viņa krūtīm pārmestā roka, garais pleca izliekums un slaidā muguras līnija pret viņa balto ādu un kvēlojoši sarkanajiem palagiem izskatījās kā zelta putekļi.

Viņš atcerējās sapņaino sajūtu, kad vienubrīd naktī viņa ieslīdēja gultā. Kā viņa tumsā slīdēja viņam pāri. Un viņš ieslīdēja viņā.

Viņa neko neteica, neviena vārda. Viņš nevarēja Kleo redzēt. Taču Gideons pazina viņas auguma apveidu un garšu. Pat smaržu. Ko gan tas nozīmē, viņš gudroja, ka viņš tik ātri un nemaldīgi pazīst viņu tumsā?

Par to viņam kādreiz būs jāpadomā. Tāpat kā jāatrod izskaidrojums tam, kā tik milzīgā gultā kā ezers viņi miegā bija tik cieši savijušies kopā un tā arī palikuši.

Taču pašlaik bija jādomā par ko citu. Nevar uzticēties prātam, kamēr tas nav atmodināts ar kafiju.

Gideons uzmanīgi mēģināja atbrīvoties un bija pārsteigts un savādi aizkustināts, kad Kleo pievirzījās tuvāk un piekļāvās ciešāk. Tas izraisīja vēlmi saritināties viņai blakus vai varbūt pamodināt viņu, lai tā īsti liktu lietā griestu spoguļus.

Nē, tas neder, viņš nodomāja un, bezrūpīgi noskūpstījis Kleo uz pakauša, atbrīvojās no viņas skavām.

Viņš uzstīvēja kājās džinsus un, atstājis Kleo guļot, gāja meklēt virtuvi.

Pirmo rīta šoku viņam sagādāja nevis kofeīns, bet skats uz Maikiju, kas izstiepies gulēja uz baltā ādas dīvāna, ieracies .krāsainos spilvenos, savos dredos un smaragdzaļā palagā.

Lai gan Gideons jutās neērti, kāre pēc kafijas bija stiprāka par pieklājību. Viņš apgāja dīvānam ar līkumu un pēc iespējas klusāk lavījās uz virtuvi.

Tā bija gluži kā no kataloga spīdīga un nevainojami tīra, uz letes bija sarindotas visādas smalkas ierīces. Viņš atvēra skapīšus, atrada tumšzilus un baltus šķīvjus, kas bija rūpīgi sakārtoti pamīšus kaudzītēs. Glāzes bija sakārtotas pēc veida un izmēra. Un visbeidzot, kad viņš gandrīz vai bija sācis šņukstēt, arī paciņu kafijas. Viņš atvēra to un klusi nolamājās, ieraudzījis aromātiskās pupiņas.

“Ko, pie velna, lai iesāk ar tām? Grauzt, vai?”

“Varētu, bet labāk būtu samalt.”

Gideons sarāvās, apgriezās un brīnījās.

Maikijs bija tērpies zeltītās apakšbiksēs, kuras tik tikko apsedza viņa sēkliniekus.

“Ak… atvaino. Negribēju tevi pamodināt.”

“Es guļu kā kaķis." Maikijs paņēma kafijas paku no Gideona rokām un iebēra daļu pupiņu kafijas dzirnaviņās. “Nekas nav jaukāks par svaigi maltas kafijas aromātu," viņš teica, pārspējot dzirnaviņu dūkoņu. “Vai labi gulēji?"

“Jā, paldies. Mums nevajadzēja izmest tevi no paša gultas.”

“Jūs esat divi, es viens.” Liedams kannā ūdeni, Maikijs uzmeta Gideonam neuzkrītošu skatienu. “Tu droši vien mirsti badā. Vai nevēlies

kaut ko piekost pie kafijas? Man, piemēram, tagad prāts nesas uz franču grauzdiņiem.”

“Tas būtu brīnišķīgi. Ļoti laipni no tavas puses, ka ļāvi mums te tā iegāzties.”

“Ak, mums ar Kleo ir ilga kopīga vēsture." Ar bezrūpīgu žestu Maikijs ieslēdza kafijas kannu un tad pagriezās, lai no ledusskapja paņemtu olas un pienu. “Sī meitene ir mans dārgums. Es tā priecājos, ka viņa atgriezusies un vēl kopā ar kārtīgu vīrieti. Es taču brīdināju viņu par to tipu Sidneju. Viņš izskatījās kārdinošs, to es neapstrīdu, taču tā bija tikai ārišķība bez pamata. Un ko šis izdara nozog visu naudu, atstājot viņu uz sēkļa." Sitot olas bļodā, Maikijs nosodoši norūca. “Turklāt lai nu kur, bet Prāgā! Bet viņa droši vien tev jau visu to ir stāstījusi.”

“Ne gluži.” Gideons bija pārsteigts. “Tu taču pazīsti Kleo. Viņa parasti noklusē detaļas.”

“Viņa nebūtu aizbēgusi ar to sūdabrāli, atvainojiet par manu franču valodu, ja viņas tēva kungs nebūtu atkal atgādinājis, kā viņa iznieko laiku, apkaunodama sevi un visu ģimeni.”

“Kā?”

“Dejošana. Teātris.” To viņš pateica uzspēlēti patētiskā tonī, eleganti paceldams gaisā kāju, sniedzoties pēc kafijas krūzēm. “Draudzēšanās ar tādiem kā es. Ne tikai melnais, bet vēl arī gejs. Melnais gejs dejotājs. Kas var būt vēl ļaunāk? Krējumu, cukuru?”

“Nē, paldies. Melnu tradicionālu.” Viņš aprāvās. “Tas ir…”

Maikijs skaļi iesmējās.

“Man gan garšo ļo(i salda kafijā. Tu arī viņam nepatiktu,” viņš piebilda, sniedzot Gideonam krūzi. “Mūsu Kleopatras tēva kungam."

“Nē? Niļi tad lai iet kārties." Gideons pacēla savu kafijas krūzi, kā uzsaukdams tostu, un tad iedzēra. “Ak, lai slavēts Dievs!”

“Dzer vien, mīļum.” Maikijs iemērca sakultajā olā divas šķēles saldskābmaizes. “Mēs ar tevi gan sapratīsimies ļoti labi.”

Tā arī bija. Kopīgi pieveicot pusklaipu maizes, kannu kafijas un gandrīz veselu kvartu* svaigi spiestas apelsīnu sulas.

Kad Kleo samiegojusies izsteberēja no guļamistabas, Gideonam vairs nešķita dīvainas ne zelta apakšbikses, ne uz Maikija kreisā pleca ietetovētais pūķis, ne tas, ka šis vīrietis viņu sauc par mīļumu.

* ASV kvarta -0,946 I; britu kvarta 1,136 1.

Otrā daļa Mērīšana

Pa tējkarotei vien esmu nomērījis savu mū?u.

T. S. ELIOTS

Desmita nodaļa

“Saulīt, es šaubos, vai tu rīkojies pareizi.”

“Es rīkojos gudri,” Kleo uzstāja. “Gudrākā rīcība vienmēr arī ir pareizākā.”

“Lai kas tev būtu ar Gideonu, tas tagad tiks sabojāts." Maikijs pašūpoja galvu, kad viņi iejuka Brodvejas drūzmā un spraucās caur austrumu virzienā ejošo ļaužu drūzmu uz gājēju pārejas. “Man jūsu attiecības rādās cerīgas, bet nu tu taisies visu sačakarēt, pirms vēl kaut kas ir pa īstam sācies.”

“Tu esi nelabojams romantiķis, un tas tev nemaz nenāk par labu.” “Tā nevar būt,” Maikijs nepiekrita. “Romantika pārvērš seksu par mākslu. Citādi tā ir tikai tāda netīra, sviedraina mīcīšanās.”

“Tāpēc arī tava sirds vienmēr tiek salauzta, bet mana ne.”

“Nelielas ciešanas par salauztu sirdi tev tikai noderētu.”

"Beidz īgņoties.” Tā kā Kleo zināja, ka Maikijs turpinās tādā pašā garā, viņa aplika roku tam ap vidukli, kad abi nogriezās ap Septītās avēnijas un Piecdesmit otrās ielas stūri un devās ziemeļu virzienā. “Turklāt es to daru ne tikai savā, bet arī viņa labā. Kad Anita būs dabūjusi likteņa dievieti, viņa liks Gideonu mierā, turklāt viņš visa šā pasākuma beigās būs ticis pie veselas kaudzes naudas. Galu galā, šī statuete pieder man. Man nemaz nebūtu ar viņu jādalās, taču es to darīšu.” Viņa viegli saspieda Maikija sānus, ieejot bankā. “Rīkosimies tik ātri, cik vien varam. Ja es nesatikšos ar viņu līdz vieniem, viņš sāks mani iztaujāt, turklāt,” viņa piebilda, pieklusinot balsi, ieejot klusajā vestibilā, “viņš pats arī tieši pašlaik ir kaut ko pasācis, citādi nebūtu tik viegli atļāvis man doties savās darīšanās bez viņa.”

“Tava nelaime, Kleopatra, ir tāda, ka tu esi ciniķe.”

“Pamēģini pastrādāt dažus mēnešus striptīza klubā Čehijas Republikā,” viņa ķircināja. “Tad redzēsim, vai no tā tev būs radies Poliannas* komplekss.”

* Polianna pastāvīgi vai pārmērīgi optimistisks cilvēks (pēc amerikāņu rakstnieces Eli' noras Porteres (1868-1920) romāna “Polianna" (1913) galvenās varones).

“Tev jau pirms tam tāda nebija,” Maikijs atgādināja, un Kleo saprotoši pasmīnēja, pieejot pie bankas kasiera.

“Es gribētu noīrēt seifu.”

Kad Kleo atkal izgāja uz Septītās avēnijas, likteņa dieviete bija droši noslēpta bankas glabātavā. Atslēgas bija gan Kleo, gan Maikijam. Tas, viņasprāt, bija visgudrākais gājiens. Ja radīsies kādi sarežģījumi, kas gan viņai šķita maz ticams, viņš varēs izņemt statueti.

“Nu labi, tagad es piezvanīšu un norunāšu tikšanos. Kādā vietā, kur ir daudz cilvēku," viņa piebilda, pastiepjot roku pēc Maikija mobilā tālruņa. “Taču tādā vietā, kur, visticamāk, neviens pazīstams cilvēks nevarētu mūs pamanīt.”

“Gluži kā spiegu trillerī.” Un, tā kā viņš deva priekšroku labām melodrāmām, Maikijs plati pasmaidīja un pasniedza prasīto.

“Tas ir darījums. Un man jau ir padomā ideāli piemērota vieta.” Viņa izņēma mazo papīra gabaliņu, uz kura bija pierakstījusi firmas "Momingside” tālruņa numuru, un, soļojot Sestās avēnijas virzienā, sastādīja numuru. “Anitu Geiju, lūdzu. Zvana Kleo Tolivera. Domāju, ka mans vārds viņai ir pazīstams un viņa gribēs runāt ar mani. Tūlīt. Ja viņa nevēlas runāt, pasakiet, ka es zvanu, lai apspriestos par likteņa cenu. Jā, tieši tā."

Jau izvēlējusies savu ceļa mērķi, viņa uz Piektās avēnijas pagriezās uz dienvidiem. Tad uz brīdi pazaudēja Maikiju, jo tas bija kāri pieplacis juvelieru veikala skatlogam.

“Nenoklīsti, Maikij, un neesi taču tāds skuķis.” Kleo paraustīja vienu no viņa drediem. “Tas ir nopietns darījums.”

“O, cik nu tu izklausies vēsa un skarba,” Maikijs komentēja. “Gluži kā Džoana Krouforde* vai… nē, nē, Barbara Stenvika** filmā “Dubultā nesodāmība”***. Sievišķis arpautiem."

“Aizveries, Maikij," viņa pavēlēja un apvaldīja smiekliņu, jo tālrunī atsaucās Anita Geija.

“Kleo." Šī balss nebija ne vēsa, ne skarba, bet gan silta un maiga kā samts. “Nespēju pat izteikt, cik ļoti priecājos par jūsu zvanu.”

Kleo uzskatīja par labu zīmi to, ka Anita nešaubīdamās piekrita tikšanās noteikumiem. Viņa atcerējās mežonīgo skrējienu pāri visai Eiro

* ASV kinoaktrise.

** ASV kinoaktrise.

*** Trilleris, kriminSlfilma (1944).

pai un pašūpoja galvu. Vīrieši, viņa nodomāja. Viņiem mūždien jāplātās ar saviem muskuļiem, pārvēršot vienkāršu lietišķu darījumu par ķīviņu. Nav nekāds brīnums, ka pasaulē viss ir tā sagājis šķērsām.

Tikšanās vietas izvēle Kleo pašai šķita mazliet bērnišķīga. Taču Maikijs tagad bija tādā sajūsmā par visu šo pasākumu, ka viņa atzina tas ir tā vērts.

“Filma “Neaizmirstams piedzīvojums”* ar Keriju Grantu un Deboru Ķerru.” Viņš stāvēja "Emļrire State Building" skatu laukumā, izplestām rokām, drediem plīvojot. “Tā ir īsta romantika, mīļumiņ.”

Un arī mūsu galvenā atšķirība, gudroja Kleo, jo viņai šī vieta atgādināja nevis sirdi plosošu melodrāmu, bet gan Kingkonga liktenīgo apsēstību ar Feju Reju**.

Viņasprāt, Fejas Rejas varone bija īsta idiote. Pazemoties un bļaustīties uz debesskrāpja dzegas, gaidot, kad atnāks stiprinieks vīrietis un viņu izglābs, nevis pašai izkustināt savu pakaļu un mēģināt tikt projām, kad stulbais pērtiķis bija viņu šeit nolicis.

Nūjā, pasaulē ir visdažādākie cilvēki.

“Tu stāvi tur un vēro mani. Kad viņa parādīsies, es došu tev ziņu, ja viņa mani kaut kādā veidā apbēdinās. Tad vari vilkties šurp un izpestīt mani." Viņa ieskatījās Maikija aizdotajā “Wonder Woman” pulkstenī. “Viņa būs klāt kuru katru brīdi. Ja viņa ieradīsies laikā, arī mēs neko nenokavēsim. Man vēl ir krietna pusstunda laika līdz brīdim, kad jāsatiekas ar Gideonu."

“Ko tu viņam teiksi?”

“To pašu vien, to pašu vien, līdz nauda būs man kabatā. Es varu viņu aizkavēt vēl vienu diennakti, un tieši tādu termiņu es došu Anitai."

“Miljons zaļo ir liela summa, lai to varētu sadabūt vienas dienas laikā, Kleo.”

“Runa ir par "Mom/ngside”, un tas nozīmē milzu dinero***. Ja viņai vajag likteņa dievieti, viņa atradīs iespēju. Es stāvēšu tur un centīšos izskatīties garlaikota.”

Viņa piegāja pie drošības margām, atspiedās ar muguru pret tām un caur stiklu vēroja liftu. Tūristi drūzmējās iekšpusē suvenīru veikaliņā vai stāvēja ārpusē, fotografēdami un mezdami monētas teleskopos.

* Romantiska drāma (1957).

** ASV kinoaktrise, galvenās sieviešu lomas tēlotāja filmā “Kingkongs” (1933).

*** Nauc Ja . (TuJk. no spāņu vai.)

Kleo domāja diez vai kāds, kas dzīvo Ņujorkā, kādreiz uzbrauc šeit augšā, ja vien viņus šurp neatvelk draugi, kas ieradušies no citām pilsētām. Viņa gudroja kāpēc kādam vispār šķiet, ka ir jābrauc tik augstu, ja visa īstā darbība, visa dzīve un tās jēga ir tur lejā, ielās.

Kleo vēders sažņaudzās, kad viņa ieraudzīja eleganti ģērbušos sievieti iznākam no lifta. Anita bija teikusi, ka viņai mugurā būs zils kostīms. Taisnība gan, šis tērps tiešām bija zils dūmakaini zils ar garu, pieguļošu žaketi un taisniem konservatīva garuma svārkiem.

"Valauino”, Kleo secināja. Dārgs un neuzkrītošs, klusināti vēsta par piederību augstākajai sabiedrībai.

Viņa gaidīja, kamēr Anita uzlika saulesbrilles un iznāca ārā vējā. Vēroja, kā sieviete nopēta apkārtni, sejas un pievēršas viņai.

Anita sakārtoja plecā pakārto nelielo ādas portfeli un pienāca viņai klāt.

"Kleo Tolivera?”

“Anita Geija.” Kleo paspieda pasniegto roku, un abas sievietes nopētīja viena otru.

“Es jau gandrīz vai gaidīju, ka būs jāsaka parole.” Anita paraudzījās apkārt, un viņas balsij bija humora pieskaņa. “Vai zināt, es te augšā esmu pirmo reizi. Kāds tieši ir jūsu nodoms?”

Tā kā Anitas vārdi tik skaidri atspoguļoja arī viņas pašas izjūtas, Kleo pamāja ar galvu.

“Jums taisnība. Taču man šķita, ka šī ir piemērota vieta, veicot nelielu privātu darījumu tur, kur daudz cilvēku. Tādā vietā, kur mēs abas justos ērti." *

“Daudz ērtāk mēs abas justos pie galdiņa restorānā “Raphael", taču varu iedomāties, ka Gideons jums sastāstījis briesmu stāstus par darīšanām ar mani.” Anita iepleta rokas, izskatīdamās eleganta, vēja jauki plivināta un uzjautrināta. “Kā redzat, es nevienam neko ļaunu nedaru.”

“Tie rīkļurāvēji, kurus jūs mums uzsūtījāt Prāgā, gan neizskatījās diez ko draudzīgi.”

"Nelāgs pārpratums, kādi bieži gadās, kad ir darīšana ar vīriešiem, vai ne?” Anita aizlika matus aiz auss. “Mani darbinieki bija saņēmuši rīkojumu iegriezties jūsu darbavietā un aprunāties ar jums. Ne vairāk, ne mazāk. Acīmredzot gan Gideons, gan viņi pārāk satraucās. Patiesību sakot, mani darbinieki nodomāja, ka jūs tiekat nolaupīta, un tāpēc sekoja jums."

“Vai tiešām?”

“Kā jau es teicu, viltus trauksme. Lai kā ari būtu, es ļoti priecājos, ka esat atgriezusies Ņujorkā sveika un vesela. Nešaubos, ka mēs varam apspriest šo jautājumu, lieki nespēlējot teātri.” Viņa atkal paraudzījās apkārt. “Vai Gideons nav kopā ar jums.'”

“Man līdzi ir kāds cits teātra spēlēšanai.” Pār Anitas plecu Kleo redzēja Maikiju. Viņš stāvēja vairāku pēdu attālumā, rūpīgi vingrinādams bicepsus. “Pirmkārt, kas jūs pamudināja sameklēt mani un likt jūsu darbiniekiem runāt ar mani?”

“Nojauta, kas radās pēc nopietniem pētījumiem. Manā darbā abi šie faktori ir vienlīdz svarīgi. Šī mūsu tikšanās ļauj man domāt, ka abi bijuši nekļūdīgi. Vai jums ir likteņa dieviete, Kleo?”

Ja viņas rīcībā būtu vairāk laika, viņa būtu likusi Anitai vairāk papūlēties, kaut vai tikai formas pēc.

“Tā atrodas drošā vietā. Esmu ar mieru to pārdot. Viens miljons dolāru skaidrā naudā."

Anita pārsteigumā iesmējās.

“Miljons dolāru? Gideons tiešām būs jums sastāstījis pasaciņas.” “Neuzskatiet mani par muļķi, Anita. Ja vēlaties statueti, cena ir šāda. Summa nav apspriežama. Tad jums būs divas, jo vienu jūs jau nozagāt Gideona brālim."

“Nozagu?" Anitas sejā uzplaiksnīja dusmas, viņa pagriezās un sāka soļot pa skatu laukumu. Soļodama viņa vēroja pārējos klātesošos, pūlēdamās uzminēt Kleo pavadoni. “Šie Salivani. Man vajadzētu iesūdzēt viņus tiesā par apmelošanu. ‘‘Morningsick’’ reputācija stāv pāri jebkādiem apvainojumiem. Un manējā tāpat," viņa apņēmīgi piebilda, atkal nostājusies tieši pretī Kleo. “Es nopirku to statueti no Malahija Salivana un labprāt uzrādīšu rakstisku kvīti. Ko es varu zināt varbūt viņš sastāstīja brālim kaut kādas pasaciņas un paturēja naudu sev. Taču es nepieļaušu, ka viņi izplata ļaunus apmelojumus par manu uzņēmumu.”

“Cik jūs viņam samaksājāt?”

“Mazāk.” Viņa uzreiz kļuva piesardzīgāka. “Daudz mazāk par jūsu prasīto cenu.”

“Nu tad jums pirmajā reizē gadījās izdevīgs pirkums. Ja vēlaties iegūt otro statueti, maksājiet. Varat dabūt to savās rokās rīt, pulksten trijos, tieši šajā pašā vietā. Atnesiet naudu, un es atnesīšu meiteni.”

“Kleo.” Anitas lūpās parādījās skābs smaidiņš. “Man jau ir bijuši darījumi ar Salivaniem. Kā es varu zināt, ka jūs neesat tāda pati blēde kā viņi? Man nav nekādu pierādījumu, ka jums vispār ir likteņa dieviete.”

Nesakot ne vārda, Kleo iebāza roku somā un izņēma fotogrāfiju.

“Lahese,” Anita nomurmināja, pētīdama attēlu. “Kā es varu zināt, ka tā ir īsta?"

“Lieciet lietā savu intuīciju. Man to iedeva vecmāmiņa, kad es vēl biju pavisam maza. Viņai prātiņš īsti nebija mājās, un viņa domāja, ka tā ir lelle. Līdz pat pagājušajai nedēļai es to uzskatīju par veiksmes talismanu. Miljons dolāru tiešām ir milzīga veiksme.”

Anita turpināja pētīt fotogrāfiju, apsvērdama savas iespējas. Šis īsais stāstījums apstiprināja to, ko Kleo tēvs bija pastāstījis Anitai kādā ilgā vakarā ar lieliski pagatavotu coq au vin, izcilu "Pinot Noir" un viduvēju seksu. Savādi, bet šis vīrs nemaz nezināja, ka viņa meita ir Ņujorkā, nedz arī to, ka viņa ir bijusi Prāgā. Vēl mazāk zināt un interesēties par sava vienīgā bērna atrašanās vietu un labklājību laikam nav iespējams.

Tas nozīmē: ja Kleo Tolivera pēkšņi pazustu, neviens viņu nemeklētu.

“Es pieņemu, ka šī likteņa dieviete pēc likuma pieder jums.”

Kleo iepleta acis.

“īpašuma tiesības un tā tālāk."

“Jā,” Anita pasmaidīja, pilnīgi piekrītot. “Protams."

Kleo paņēma atpakaļ fotogrāfiju un ielika somā.

“Jūsu kārta, Anita."

“Tā ir ļoti liela nauda tik īsā laikā. Mēs varam satikties rīt restorānā ‘‘Raphaлl". Atnesiet statueti, lai varu to apskatīt, bet es atnesīšu ceturtdaļmiljonu kā pirmo iemaksu."

“Tikai tieša apmaiņa un tieši šeit pulksten trijos. Vai arī es to laidīšu atklātā tirgū.”

“Es esmu profesionāla tirgotāja…”

"Es neesmu,” Kleo viņu pārtrauca. “Un man tūlīt būs vēl viena tikšanās. Domājiet ātri jā vai nē."

“Nu labi. Tikai es nenākšu uz šejieni ar tādu naudu.” Viņa paraudzījās apkārt, nepatikā viegli saraukusi glītās uzacis. “Kādā restorānā, Kleo. Rīkosimies civilizēti. Izvēlieties pati, ja neuzticaties man.”

“Tas ir saprātīgi. “Tercsa" īstvilidžā. Man sakārojās ieēst gulašu. Satiekamies pulksten vienos."

“Vienos.” Anita atkal pasniedza roku Kleo. “Un, ja nolemsiet aiziet no teātra, jūsu spējas man noderētu firmā “Morningside”.”

“Paldies, bet es pieturēšos pie pārbaudītām vērtībām. Tiksimies rīt.”

Viņa nogaidīja, līdz Anita bija iekāpusi liftā. Pēc tam lēni noskaitīja līdz desmit. Kad viņa pagriezās uz Maikija pusi, viņas sejā uzplauka plats smaids.

Viņa dejas solī ātri devās pie Maikija.

“Apsveic mani, mīļais, es esmu bagāta!”

“Viņa bija ar mieru?”

“Visā pilnībā. Mazliet pacīnījās, bet ne pārāk. Dažos jautājumos pārspīlēja, dažiem par maz pievērsa uzmanību.” Kleo ieķērās Maikija elkonī. “Viņa nemaz nav tik izcila, par kādu sevi uzskata. Viņa sagrabinās naudu, jo man ir tas, kas viņai ir vajadzīgs."

“Man tā arī neradās izdevība atvilkties pie tevis un izskatīties ļaunam.” “Piedod, es nešaubos, ka tu šajā lomā būtu lielisks.” Kleo kopā ar Maikiju caur suvenīru veikaliņu gāja uz liftu. “Vai zini, ko es vispirms izdarīšu, kad būšu dabūjusi naudu? Sarīkošu lielu, superīgu ballīti. Nē, vispirms nopirkšu dzīvokli un pēc tam rīkošu lielu, superīgu ballīti.”

“Tad jau tu vairs nemeklēsi darbu uz skatuves.”

“Tu joko?” Viņa kopā ar Maikiju iespraucās lifta kabīnē. “Ļauj man izbaudīt to prieku kādu nedēļu, varbūt divas. Un pēc tam es iešu uz katru konkursu, kur tikai aģentam izdosies mani iedabūt. Tu taču zini, Maikij, kā tas ir. Dejbšana ir asinīs.”

“Es varu tev sagādāt iespēju pieteikties uz vietu kordebaletā izrādē “Skūpsti mani, Ket!”.”

“Tiešām? Tas būtu superīgi! Kad?”

“Varu jau šovakar pat parunāt ar režisoru.”

“Es taču teicu, ka mana veiksme atgriežas." Visu ceļu, līdz lifts sasniedza apakšstāvu, viņa priecājās par šiem jaunumiem.

‘Tagad mums jāškiras," vina teica, izejot uz ielas. “Eju satikt smukulīti.”

“Varbūt atnāc šovakar uz izrādi. Es jums abiem sagādāšu brīvbiļetes un iepazīstināšu tevi ar režisoru."

“Fantastiski! Es mīlu tevi, Maikij.” Viņa apveltīja to ar ilgu un skaļu skūpstu. “Klau, tiekamies tavā dzīvoklī pēc dažām stundām. Nopirkšu lielu pudeli šampanieša."

“Labāk divas. Pēc izrādes nosvinēsim.”

“Sarunāts. Es mīlu tevi, Maikij!”

“Es mīlu tevi, Kleopatra!”

Viņš devās uz rietumiem, viņa uz austrumiem. Šķērsodama ielu, viņa atskatījās un sāka smieties kā neprātīga, kad Maikijs viņai sūtīja gai

sa skūpstu. Mundrā soli viņa devās ārā no pilsētas biznesa centra. Tieši laikā, viņa nodomāja. Viņa satiks Gideonu uz Piecdesmit pirmās ielas un Piektās avēnijas austrumu stūra, varbūt ātri iekodis picu. Jāpasaka viņam, ka vēl jāgaida pāris dienu, līdz varēs dabūt statueti.

Viņam tas nepatiks, taču viņa nolīdzinās asumus. Un, kad rīt viņa Gideonam pasniegs četrsimt tūkstošus dolāru, viņš vairs nespēs niknoties.

Viņa pierunās viņu vēl kādu laiciņu uzkavēties Ņujorkā. Varbūt Maikijam ir taisnība par viņu attiecībām. Ne jau par romantiku, tā nav paredzēta. Taču kopā ar Gideonu Kleo jutās labi. Viņai patika gan viņa pamatīgums, gan pārgalvība. Kas gan slikts, ja viņa vēlas abas šis īpašības baudīt vēl mazliet?

Viņas skatienu piesaistīja juvelieru veikala skatloga spožums, un viņa piegāja pie tā. Jānopērk kaut kas Maikijam kā pateicība par palīdzību. Kaut kas ekstravagants.

Viņa nopētīja ap kaklu liekamās zelta ķēdītes pārāk tradicionāli; mirdzošos dārgakmeņus pārāk uzkrītoši. Palēninājusi soli, viņa pārgāja no viena skatloga pie otra un tad sajūsmā klusi iesaucās, pamanījusi smalku kājas ķēdīti no zelta ar pulētiem rubīniem.

Kā radīta Maikijam, viņa nodomāja un pastiepa kaklu cerībā ieraudzīt cenas zīmi, kas bija kautrīgi paslēpta zem ķēdītes.

Viņa sastinga šajā pozā, piespiedusi degunu pie stikla un mazliet pieliekusies, jo pēkšņi pamanīja stiklā kādu atspulgu.

Viņa pazina šo seju. Lai gan vīrietis bija pagriezies pret viņu profilā un izlikās vērojam satiksmi uz ielas, viņa to pazina. Tas, kuru viņi Prāgā uz ielas gandrīz sabrauca.

Velns, velns parāvis! Viņa izslējās un mierīgi devās tālāk, it kā aplūkotu preces blakus skatlogā. Viņš nesekoja, tikai mazliet pagrieza augumu uz viņas pusi.

Maita Anita Geija, viņa nodomāja. Tik lietišķa, tāda profesionāla tirgotāja. Un tad uzsūta man vienu no saviem izsitējiem. Nu ko, tas labi, tas lieliski, jo šeit ir Ņujorka. Tā ir Kleo teritorija.

Viņa gāja tik lēni un bezrūpīgi, it kā viņai nekur nebūtu jāsteidzas. Viņš sekoja, rūpīgi pieskaņodamies viņas gaitai. Viņa tikpat bezrūpīgā solī ieklīda Starptautiskajā juvelieru biržā, iejūkot balsu murdoņā, spraucoties caur burzmu ejās starp tirdzniecības vietām. Sekotājs turējās pusveikala attālumā, kratīdams galvu un atbildēdams ar nikniem skatieniem, kad tirgotāji sāka piedāvāt preces.

Tad Kleo metās skriet. Garās kājas viņu vienā mirklī aiznesa līdz sānu durvīm. Viņa izmetās pa tām, joņoja pāri ielai un atgrūda kādu vīrieti, kas gatavojās kāpt taksometrā.

Kamēr vīrietis pārsteigumā gandrīz paklupa un uzkliedza viņai, Kleo aizcirta mašīnas durvis. “Gāzi grīdā! Dabūsiet divdesmit dolāru, ja aizvedīsiet mani piecu kvartālu attālumā nepilnā minūtē." Viņa izņēma naudaszīmi no kabatas, pavicināja to un tad pamanīja vajātāju skrienam pāri ielai. Lai vēl vairāk pamudinātu vadītāju, viņa iemeta divdesmitnieku drošības spraugā. “Brauciet!”

Un viņš brauca arī.

“Pagriezieties uz Parka avēniju,” viņa pavēlēja, nometusies ceļos uz sēdekļa un raudzīdamās pa aizmugures logu. “Brauciet pa Piecdesmit pirmo, pēc tam atpakaļ uz Piekto. Jā, vecīt!” Viņa pamāja sekotājam, kad tas šķērsoja ielu. “Jau pūš un elš!” Tomēr viņa turpināja vērot ielu, līdz viņi nokļuva uz Medisona avēnijas. Kad taksometrs iegriezās Parka avēnijā, viņa atkal atkrita sēdeklī. “Piecdesmit pirmā un Piektā,” viņa mierīgi atkārtoja. “Izlaidiet mani uz austrumu stūra.”

“Tā tik ir ellīga vizināšanās, kundzīt, tikai pāris kvartālu dēļ."

“Viss atbilstoši samaksai.”

Uz stūra viņa izlēca no mašīnas un sagrāba Gideonu aiz rokas.

“Tu nokavēji,” viņš aizrādīja, bet Kleo jau skrēja. “Kas notiek?”

“Pavizināsimies ar metro, smukulīt. Kamēr neesi to izmēģinājis, neesi pa īstam bijis Ņujorkā."

Rokfellera centru bija apsēduši vasaras tūristu bari. Jo labāk mūsu aizsegam, viņa nodomāja, ja viņiem tas vēl bija vajadzīgs. Tad viņa parāva Gideonu lejā pa kāpnēm metro stacijā “50 Rock".

“Es maksāju,” viņa paziņoja un sameklēja naudu divām biļetēm. Kad viņi bija izgājuši caur turniketu uz platformas, viņa atvilka elpu. “Izkāpsim Vašingtona laukumā. Paklīdīsim pa Vilidžu. Sarīkošu tev īstu ekskursiju, kaut kur ātri uzēdīsim pusdienas.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka man ir jāēd.”

“Kāpēc mēs skrējām kā traki uz metro, lai brauktu uz kaut kādu ciematu*?”

“Ne jau kaut kādu, bet Vilidžu, tu, citplanētieti. Un mēs braucam tāpēc, lai pārliecinātos, ka esmu atbrīvojusies no astes. Es Piektajā avē

* Village ciemats. (Tulk no angļu vai.)

nijā pētīju veikalu skatlogus, un kā tu domā, ko es tur redzēju vienu no mūsu Prāgas draugiem!”

Viņš pārsteigts satvēra viņas rokas, kad gaisu satricināja pienākošā vilciena dunoņa.

"Vai esi pārliecināta?”

“Pilnīgi. Viņam ir tāds ģīmis kā paplāte. Plakans, apaļš un spīdīgs. Es no viņa atkratījos, bet varbūt viņš kaut kur turpat vēl riņķo, tāpēc drošības pēc ieteicams vēl nojaukt pēdas.”

Viņa iespraucās vagonā, atkrita uz sēdekļa un paplikšķināja pa blakus sēdekli.

"Ko tu esi izdarījusi, Kleo?”

“Ko tas nozīmē ko es esmu izdarījusi? Es tev tikko pateicu. Iedomājies tas idiņš grib sacensties ar mani manā dzimtajā pilsētā.”

“Un viņš tā nejauši sagadījās uz tās pašas ielas tieši vienlaikus ar tevi? Tā nevar būt.”

“Patiesībā Piektā ir avēnija atšķirībā no…”

Viņš ciešāk saspieda Kleo roku, nopietni brīdinot.

“Ko tu esi sastrādājusi? Kur ir Maikijs?”

“Nomierinies, vecīt! Mēs aizgājām pāris darīšanās, mazliet paklaiņojām. Šī ir brīva valsts. Iedama uz tikšanos ar tevi, es nedaudz papētīju veikalu skatlogus, bet Maikijs devās mājup nosnausties. Viņš nav nekāds cīrulis, bet tu viņu piecēli līdz ar rītausmu.”

“Kā viņa zināja, kur tevi meklēt?”

“Klausies…”

“Tu teici, ka atkratījies no viņa. Bija tikai viens? Kur ir otrs?” Gideons tiešām prata sabojāt viņas pacilāto noskaņojumu.

“Kā lai es to zinu? Vai viņi ir Siāmas dvīņi, vai?"

“Cik drīz pēc tam, kad jūs ar Maikiju pašķīrāties, tu pamanīji sekotāju?” “Ak Jēziņ, dažas minūtes. Pāris kvartālu. Ko tas viss…” Bet tad viņa aprāvās, apjautusi, ko tas varētu nozīmēt. “Tu domā, ka otrs sāka sekot Maikijam?Tas ir neprāts. Viņam nav nekāda sakara ar to visu."

Taču tagad viņa bija Maikiju tajā iesaistījusi, Kleo apjauta, un viņas roka Gideona ciešajā tvērienā sāka trīcēt.

“Nu labi, varbūt viņi sekos Maikijam, varbūt sekos. Izkāpsim nākamajā pieturā, un es piezvanīšu viņam uz mobilo un došu vērtīgus norādījumus. Viņš atbrīvosies no astes tikpat vienkārši kā es. Un tas viņam sagādās lielu prieku.”

Tomēr līdz brīdim, kad viņa Trīsdesmit ceturtās ielas pieturā izsprau

cās no vagona un atrada tālruņa būdiņu, viņas rokas bija kļuvušas aukstas kā ledus. Ievadot numuru, viņas pirksti trīcēja.

“Tu esi man iedvesis vajāšanas māniju,” viņa dusmojās. “Pagaidi tikai, kad es to pateikšu Maikijam. Šis smiesies, pušu plīsdams. Atbildi nu! Atbildi, sasodīts!"

Taču pēc diviem signāliem atskanēja Maikija možās balss ieraksts.

“Tagad nevaru runāt, draudziņ, droši vien baudu mīlas priekus. Atstāj ziņu, un Maikijs tev piezvanīs.” Paraksta vietā viņš nošmaukstināja buču, un tūlīt pēc tam atskanēja signāls.

“Viņš ir izslēdzis mobilo." Lai nomierinātos, Kleo vienreiz dziļi ieelpoja, otrreiz. “Viņš ir mājās, nolicies nosnausties un izslēdzis mobilo tālruni, tas arī viss.”

“Piezvani viņam uz mājām, Kleo.”

“Es viņu tikai pamodināšu.” Viņa sastādīja numuru. “Viņš dusmojas, ja viņu pamodina diendusas laikā.”

Tālrunis zvanīja četras reizes. Kleo jau gatavojās atkal uzklausīt automātisko atbildētāju, bet tad Maikijs atsaucās. Izdzirdot viņa balsi, viņa uzreiz saprata, ka ir notikusi nelaime.

“Maikij…”

“Nenāc'mājās, Kleo!” Atskanēja uzkliedziens, blīkšķis, un tad Maikijs vēlreiz sauca viņas vārdu. “Bēdz!”

“Maikij!" Atskanot otram blīkšķim un aprautam kliedzienam, viņas roka ar klausuli nosvīda. Pat tad, kad tālruņa klausule viņas rokā bija kļuvusi mēma, Kleo joprojām sauca Maikija vārdu.

“Izbeidz. Izbeidz!" Gideons izņēma klausuli no viņas rokas.

“Viņi sit viņu. Mums jāiet pie viņa. Jāpalīdz viņam.”

“Piezvani policijai, Kleo." Pirms Kleo paspēja izkustēties, Gideons stingri satvēra viņas plecus. “Tūlīt piezvani. Pasaki viņa vārdu un adresi. Mēs esam pārāk tālu, lai palīdzētu.”

“Policija."

“Nesaki savu vārdu,” Gideons piebilda, kamēr Kleo trīcošām rokām pūlējās nospiest deviņi viens viens. "Tikai viņa vārdu. Un saki, lai pasteidzas.”

“Man vajag policiju. Vajadzīga palīdzība.” Viņa neklausījās ārkārtas zvanu operatora mierīgajā balsī. “Maikijs… Maikls Hikss, Rietumu Piecdesmit trešajā ielā četrsimt četrdesmit pieci, trīssimt otrais dzīvoklis. Tas ir… netālu no Devītās avēnijas. Pasteidzieties! Palīdziet viņam! Viņi sit viņu! Viņi sit viņu!”

Kad Kleo sāka raudāt, Gideons nospieda tālruņa klausules dakšiņu. “Saņemies! Lūdzu, saņemies. Dodamies uz turieni. Ar kuru vilcienu mums jābrauc? Kā visātrāk var tur nokļūt?”

Nekas nav pietiekami ātrs, ja ausīs joprojām atbalsojas tāds sāpju un šausmu kliedziens. Kleo dažos lēcienos pieveica attālumu no metro stacijas līdz Maikija mājai, taču ari tas nebija pietiekami ātri.

Viņa izjuta atvieglojumu, ieraugot divas policijas patruļas mašīnas pie Maikija mājas.

“Viņi ir atbraukuši,” viņa izdvesa. “Ņujorkas labākie.”

Vīri formas tēipos jau nožogoja notikuma vietu, un sāka pulcēties ziņkārīgie.

“Nesaki neko," Gideons brīdināja, piespiedis lūpas Kleo deniņiem. "Ļauj man pajautāt."

“Kāpēc nav ātrās palīdzības? Viņš jāved uz slimnīcu. Es zinu, ka viņi iesita Maikijam.”

“Tikai nesaki ne vārda, es visu uzzināšu." Tuvojoties nožogojumam, Gideons cieši turēja Kleo ap vidukli.

“Kas te notiek?" Gideons uzmeta skatienu kurjeram, kas sēdēja uz sava velosipēda, košļādams gumiju.

“Tur kāds džeks ir nogalināts.”

“Nē.” Kleo lēni šūpoja galvu. “Nē.”

“Es jau gan zinu, ko runāju. Es eju iekšā mājā, lai piegādātu sūtījumu, bet man pretī nāk poliči. Lika uzgaidīt, jo būšot jāsniedz liecība un kas tik vēl ne, jo trešajā stāvā esot notikusi slepkavība. Atbrauca arī detektīvi uzvalkos, tieši kā seriālā “Ņujorkas policija”, varat iedomāties? Viens no tiem patruļas poličiem teica, ka vienam melnajam džekam visa galva un ģīmis sašķaidīti luparās.”

“Nē. Nē! Nē,” Kleo atkārtoja arvien skaļāk, bet Gideons vilka viņu projām.

“Iesim, Kleo. Mums tikai jāpaiet mazliet tālāk.”

“Viņš nav nogalināts. Tie ir meli stulbi, riebīgi meli. Mēs šovakar iesim uz viņa izrādi. Viņš mums dabūs brīvbiļetes. Pēc tam piedzersimies šampanieti kā cūkas. Viņš nav nogalināts. Mēs tikko… tas bija tikai pirms stundas. Es eju uz turieni. Man jāiet uz turieni.”

Gideonam bija jāaizved Kleo uz kādu klusu vietu, kur neviens viņus netraucēs. Lai noturētu, viņš apskāva Kleo ar abām rokām. Kur, ellē, šādā pilsētā lai atrod klusu vietiņu?

“Kleo, uzklausi mani, tikai uzklausi mani! Mēs nevaram palikt šeit.

Tas nav droši.” Kad viņa, ceļiem saļimstot, klusi ievaidējās, Gideons viņu atbalstīja. Viņš pa pusei vilka, pa pusei nesa viņu pa ielu. “Mums kaut kur jāieiet. Tev jāapsēžas."

Viņš pārlaida skatienu ielai un veikaliem un pamanīja bāru. Vislabākā iespēja lielpilsētas burzmā pabūt divatā, viņš nolēma.

Viņš ievilka Kleo bārā, joprojām cieši apkampis ar vienu roku. Bārā bija tikai trīs apmeklētāji, kas sēdēja pie letes. Neviens pat nepapūlējās atskatīties, kad Gideons iestūma Kleo slābano augumu krēslainā stūra nišā.

“Divus viskijus,” viņš pasūtīja. “Dubultos.” Izvilka naudaszīmes un nometa uz letes.

Viņš aiznesa glāzes pie galdiņa, kur Kleo sakņupusi sēdēja nišas stūrī. Gideons ieslīdēja blakus, cieši satvēra rokā viņas zodu un ielēja mutē pusglāzi dzēriena.

Viņa aizrijās, iesprauslojās, pēc tam nolaida galvu uz galdiņa un sāka šņukstēt kā mazs bērns.

“Es esmu vainīga. Es esmu vainīga.”

“Man jāzina, kas īsti notika.” Gideons atkal pacēla Kleo galvu un pielika glāzi viņai pie lūpām. “Iedzer vēl un pastāsti, ko tu izdarīji."

“Es viņu nogalināju. Ak dievs, ak dievs, Maikijs ir miris.”

“Zinu." Viņš pacēla savu neiesākto viskija glāzi un mudināja Kleo dzert. Labāk piedzērusies līdz nemaņai, nevis histēriska, viņš domāja. “Ko jūs ar Maikiju izdarījāt, Kleo?”

“Es viņu palūdzu. Viņš manā labā darītu jebko. Es viņu mīlēju. Gideon, es viņu mīlēju."

Tagad, lielās bēdās, viņa beidzot nosauca mani vārdā, viņš nodomāja.

“Es zinu, ka tu viņu mīlēji. Zinu, ka arī viņš mīlēja tevi."

“Es domāju, ka rīkojos tik gudri.” Uz Gideona rokas uzpilēja Kleo asaras, kad viņš lika tai iedzert vēl vienu malku. “Es biju visu izgudrojusi. Pārdošu tai maitai likteņa dievieti, noplēsīšu miljonu dolāru un iešķiebšu tev krietnu daļu, lai tu varētu priecāties un dancot no sajūsmas.”

“Ak dievs! Vai tu ar viņu sazinājies?”

“Es piezvanīju viņai, norunāju tikšanos. Mana teritorija. Stulbās "Empirc State Building” virsotnē,” viņa turpināja, alkohola ietekmē šļupstot. “Kā tāds debils Kingkongs. Maikijs nāca man līdzi ja nu viņa sāk meklēt kašķi. Bet viņa nesāka. Bija pati laipnība. Par tevi un tavu brāli gan neteica neko labu, bet tas nav svarīgi. Apsolīja man rīt izsniegt miljonu dolāru skaidrā naudā. Es viņai pretī mazo sudraba dāmīti. Godīgs darī

jums, bez ļaunuma, bez krāpšanas. Mēs ar Maikiju par to labi izsmējamies. Zini, es viņam visu izstāstīju.”

, “Jā, to jau es sapratu.”

“Gatavojos sadalīt naudu ar tevi, smukulīt, sešdesmit pret četrdesmit." Viņa noslaucīja asaras, izsmērējot skropstu tušu uz vaiga un plaukstas augšpuses. “Ja tu tiktu pie tādas apaļas summiņas četrsimt tūkstošiem dolāru -, nebūtu vairs nekāda iemesla trakot, vai ne?"

Viņš nespēja dusmoties. Tikai ne tagad, kad Kleo bija tik satriekta. Viņš atglauda viņas matus no miklajiem vaigiem.

“Jā, laikam nebūtu vis.”

“Bet viņa nemaz nedomāja dot man naudu. Viņa mani piekrāpa. Tagad Maikijs ir miris, jo biju pārāk stulba, lai to saprastu. Es nekad sev to nepiedošu, nekad, līdz pat mūža beigām. Viņš bija tik labsirdīgs, Gideon. Viņš bija labsirdīgs un mīļš, bet viņi viņu sita. Viņi viņu sita.”

“Es zinu, mīļā.” Viņš atbalstīja Kleo galvu pret savu plecu un glāstīja viņas matus, viņa joprojām raudāja. Viņš domāja par vīrieti, kurš šorīt cepa franču grauzdiņus un pēc laba drauga lūguma bija atvēlējis savu gultu pilnīgam svešiniekam.

Anita Geija par to samaksās, Gideons nosolījās. Tagad vairs nav runa par naudu vai principu, bet gan par taisnu tiesu.

Tā nu viņš glāstīja Kleo matus un izdzēra pēdējo viskija malku.

Viņš varēja iedomāties tikai vienu vietu, kurp doties.

Vienpadsmitā nodaļa

Dakterim Lovenšteinam bija pašam savas raizes. Par tām bija parūpējusies bijusī sieva, kas šķiroties bija viņu veiksmīgi aptīrījusi, divi bērni koledžas audzēkņi, kuriem bija radies maldīgs priekšstats, ka tēvam pieder naudas koku plantācija, un administratīvā asistente, kas tikko bija pieprasījusi algas pielikumu.

bīla izšķīrās no viņa tāpēc, ka viņš pārāk daudz laika veltīja savai praksei, atstādams novārtā laulību. Pēc tam viņa kā īsts putekļusūcējs pamanījās ievilkt visus šīs prakses sagādātos materiālos labumus.

Tādas situācijas ironiskumu viņa nespēja saskatīt. Un tas pierāda, secināja Lovenšteins labi vien ir, ka viņš ir atbrīvojies no tāda sievišķa, kuram nav humora izjūtas.

Taču ne jau tas bija galvenais. Kā mēdza teikt viņa dēls, kurš mainīja mācību priekšmetus tikpat bieži kā zeķes, runa ir tikai par naudu.

Tijai Māršai bija nauda. Pastāvīga ienākumu plūsma no procentiem, dividendēm un kopīgiem fondiem. Un droši vien, viņš domāja, arī ievērojama honorāru tērcīte par grāmatām.

Un, Dievs mans liecinieks, tai sievietei netrūka likstu.

Viņš klausījās Tijā, kas rātni sēdēja viņa priekšā, stāstīdama pagalam samudžinātu pasaciņu par blēdīgiem īriem, grieķu mītiem, vēsturiskām katastrofām un zādzībām. Kad viņa noslēdza savu vēstījumu ar viltus policistu un tālruņu noklausīšanos, dakteris paberzēja ar abu roku sakrustotajiem pirkstiem savas plānās lūpas un nokremšļojās.

“Jā, Tija, jums par garlaicību nebija jāsūdzas. Kā jūs domājat, ko šajā kontekstā simbolizē likteņa dieviete?”

“Simbolizē?" Drosmes sakopošana, lai pastāstītu šo stāstu, un pati stāstīšana prasīja gandrīz visu Tijas enerģiju. Kādu brīdi viņa spēja tikai truli raudzīties ārstā. “Dakteri Lovenštein, tā nav metafora, bet gan statuetes.” “Sava likteņa noteikšana vienmēr ir bijusi viena no jūsu galvenajām dilemmām,” viņš iesāka.

“Jūs domājat, ka es to visu esmu izdomājusi? Jūs domājat, ka tas viss ir tikai tādas iedomas un fantāzijas?” Aizvainojums atjaunoja viņas

spēkus. Protams, viņai hija iedomas, jo kāpēc gan viņa šeit atrastos? Taču tās bija daudz vienkāršākas un ikdienišķākas.

Un dakterim, kurš prasa divsimt piecdesmit dolāru par piecdesmit minūšu ilgu seansu, tas būtu jāzina.

“Tik ļoti jukusi gan es neesmu. Tas vīrietis Helsinkos tiešām bija.”

“Irs," Lovenšteins pacietīgi atgādināja.

“Jā, jā, īrs, bet tikpat labi viņš būtu varējis būt ari vienkājains skots.”

Ārsts saprotoši pasmaidīja.

“Šis mēnesi ilgais ceļojums jums bija liels sasniegums, Tija. Jūs kļuvāt atklātāka pati pret sevi. Pret savu iztēli, ko bieži mēdzat apslāpēt. Nākamais uzdevums ir šo iztēli regulēt un ievirzīt pareizā gultnē. Varbūt jums kā rakstniecei…”

“Tas vīrietis Helsinkos tiešām bija,” Tija atkārtoja ar sakostiem zobiem. “Viņš atbrauca uz Ņujorku satiki mani, izlikās, ka interesējas par mani, bet patiesībā viņš tikai vēlējās uzzināt visu par manu saistību ar trim likteņa dievietēm. Šīs likteņa dievietes ir reālas, tās tiešām pastāv. Tas ir dokumentēts. Viena no tām piederēja manas ģimenes loceklim, kurš ar kuģi “Lusitania" brauca uz Angliju, lai iegādātos otru. Tas ir reāls notikums, dokumentēts fakts."

“Un šis īrs apgalvo, ka viņa ģimenes loceklis, kurš arī bija “Lusitania” pasažieris, nozaga statueti.”

“Tieši tā.” Tijai izlauzās atvieglojuma nopūta. “Viņš apgalvo arī to, ka Anita Geija statueti nozaga viņam īram. To es nevaru apstiprināt. Patiesībā es to visai apšaubīju līdz brīdim, kad pie manis ieradās Džeks Burdets.”

“Tas, kurš izlikās par policijas detektīvu."

“Jā. Redzat nu, tas nemaz nav tik sarežģīti, ja lineāri seko līdzi notikumu attīstībai. Mana nelaime ir tāda, ka es īsti nezinu, kā rīkoties, ar ko sākt. Ja manas sarunas noklausās, tad laikam būtu jāziņo policijai. Taču tad man tiks uzdoti dažādi neērti jautājumi, un, ja noklausīšanās ierīces izņems, Geijas kundzei būs skaidrs es zinu to, ka viņa likusi noklausīties, un es zaudēšu priekšrocības darboties slepeni, lai sameklētu abas pārējās likteņa dievietes.” Tija dziļi ievilka elpu. “Turklāt es nemaz tik daudz nerunāju pa tālruni, tāpēc varbūt varu itin vienkārši atstāt visu, kā ir.”

“Tija, vai esat padomājusi, ka jūsu nevēlēšanās ziņot policijai par tālruņa noklausīšanos ir radusies no tā, ka zemapziņā jūs zināt ar tiem viss ir kārtībā?"

“Nē.” Tomēr šis mierīgais un pacietīgais jautājums iedēstīja viņas prātā šaubu sēkliņu. “Tā nav nekāda paranoja.”

“Tija, vai atceraties, kā ceļojuma sākumā zvanījāt man no viesnīcas Londonā un stāstījāt, ka baidāties no vīrieša, kurš dzīvo tajā pašā stāvā? Iespējams, ka viņš jūs vajājot, jo divreiz braucis kopā ar jums liftā."

“Jā." Pazemojumā viņa nodūra skatienu, pievērsdamās savām rokām. “Bet tas bija citādi. Tā bija paranoja.”

Ja neskaita to, ka nevarēja jau skaidri zināt, neviens nevarēja skaidri zināt, un varbūt viņai bija taisnība un laimīgi bija izdevies izsprukt no jukuša britu vajātāja.

“Jūs esat veikusi lielu soli uz priekšu,” ārsts turpināja. “Svarīgu soli. Jūs stājāties pretī savām bailēm no ceļošanas. Pretojāties bailēm uzstāties publikas priekšā. Veselas četras nedēļas pētījāt sevi un savas iespējas un paplašinājāt savu drošības zonu. Jums vajadzētu lepoties ar sevi.” Lai parādītu, ka arī viņš lepojas ar savu pacienti, Lovenšteins paliecās 112 priekšu un viegli papliķēja Tijas roku. “Izmaiņas, lija, izmaiņas izvirza jaunus uzdevumus. Kā mēs jau iepriekš esam runājuši, jums ir nosliece sacerēt dažādus sižetus eksotiskus, sarežģītus sižetus, kuros jums kāds uzglūn vai draud briesmas. Nāvējoša slimība vai starptautiska sazvērestība. Un jūs slēpjaties no šiem draudiem, norobežojoties drošības zonā savā dzīvoklī. Nav nekāds brīnums, ka, atgriezusies ierastajā vidē, pārdzīvojot gluži dabisku fizisku un garīgu nogurumu pēc ilga un grūta ceļojuma, jūs atgriežaties pie vecās tendences.”

“Es neatgriežos," Tija klusi iebilda. “Es to tendenci vairs nemaz nesaskatu."

“Par to parunāsim nākamajā reizē.” Ārsts atkal paliecās uz priekšu, lai paplikšķinātu Tijas roku. “Varbūt būtu labāk, ja mēs tagad kādu laiku atkal tiktos divreiz nedēļā. Neuztveriet to kā neveiksmi, bet kā jaunu sākumu. Andžela jūs pierakstīs.”

Tija paraudzījās uz dakteri Lovenšteinu uz viņa laipno seju, kopto bārdu, iesirmajiem deniņiem. Viņa pēkšņi jutās tā, it kā gādīgs tēvs būtu viņu pacietīgi uzklausījis un atlaidis.

Ja viņas dzīvē bija kāda tendence, viņa nodomāja, pieceldamās kājās, tad tā bija tieši šī.

“Paldies, dakter!”

“Noteikti turpiniet relaksācijas un iztēles vingrinājumus."

“Protams.” Tija paņēma somiņu un gāja uz durvju pusi. Taču tur viņa pagriezās un jautāja: “Vai viss, ko es jums pastāstīju, ir halucinācija?"

“Nē, Tija, protams, nav. Es ticu, ka jums tas viss ir pat ļoti reāls un tas ir īstu notikumu un jūsu ļoti radošās iztēles apvienojums. To mēs vēl izpētīsim. Pagaidām, lūdzu, apdomājiet, kāpēc jūs uzskatāt, ka dzīvot.savā iekšējā pasaulē ir ērtāk nekā ārpasaulē. Parunāsim par to nākamajā tikšanās reizē.”

“Manā iekšējā pasaulē nemaz nav ērti,” Tija klusi noteica. Viņa izgāja caur ārsta kabineta priekštelpu. Devās tālāk.

Viņš neticēja nevienam viņas vārdam. Un vēl ļaunāk braukdama liftā lejā uz vestibilu, Tija atklāja, viņš uzjundīja šaubas, un tagad viņa pati vairs nebija droša, vai tic sev.

Tas viss tiešām notika. Tik jukusi viņa, velns parāvis, nav. Viņa nav viena no tiem trakajiem, kas aptin galvu ar alumīnija foliju, lai paglābtos no citplanētiešu balsīm, Dieva dēļ! Viņa ir mitoloģijas speciāliste, veiksmīga rakstniece, pieaudzis un patstāvīgs cilvēks. Turklāt, viņa piebilda, arvien vairāk noskaišoties, viņas saprāts ir vesels. Viņa jūtas veselāka, drošāka un stiprāka nekā jebkad iepriekš.

Viņa neslēpjas savā dzīvoklī. Viņa tur strādā. Viņai ir mērķis, aizraujošs mērķis. Viņa pierādīs, ka necieš no halucinācijām. Viņa pierādīs, ka spēj nostāvēt uz savām kājām, ka viņa ir veselīga vismaz pietiekami veselīga sieviete ar asu prātu un stipru gribu.

lzsoļojusi uz ielas, Tija apņēmīgi satvēra mobilo tālruni un sastādīja numuru.

“Kerij?Tija zvana. Tūlīt pat saninā man vizīti skaistuma salonā. Griežam nost!”

“Vai tu droši zini, ka vēlies to?" Kerija joprojām bija aizelsusies pēc sešu kvartālu skrējiena no sava Volstrīta biroja līdz salonam ‘‘Bella Donm".

“Jā. Nē.”

Tija cieši turējās pie Kerijas rokas, abām sēžot elegantos ādas krēslos salona uzgaidāmajā telpā. Bija dzirdama skaļa tehnoroka mūzika, un kādai no stilistēm tieviņai kā maikstei, viscaur melnā tērptai sievietei tika veidota šokējoša kupla sārtas krāsas frizūra.

Tija juta, kā viņas elpošanas ceļi aizveras, sajūtot frizieru salona kaitīgo aromātu kokteili, ko veidoja ūdeņraža pārskābe, nagu lakas noņēmējs un pārkarsēti parfīmi.

Fēnu dūkoņa viņai šķita kā lidmašīnas motoru rēkoņa. Viņai tūlīt sāksies migrēna, nātrene, apstāsies elpošana. Ko gan viņa šeit meklēja?

“Es labāk iešu projām. Tūlīt pat iešu projām.” Tija sāka meklēt somā inhalatoru.

“Es būšu kopā ar tevi, Tija. Es pavadīšu tevi soli pa solītim, līdz galam.” Par godu šim pasākumam Kerija bija atcēlusi divas tikšanās. “Džūljens ir ģēnijs. Es zvēru.” Viņa saspieda Tijas roku, kamēr tā ieelpoja no inhalatora. “Tu jutīsies kā gluži cita sieviete. Ko?” viņa pārjautāja, kad Tija kaut ko nomurmināja.

Noņēmusi no mutes inhalatoru, Tija atkārtoja:

“Es teicu, ka tikai tagad sāku tā īsti pierast pie iepriekšējās. Tā ir kļūda. Es gribēju to darīt tikai tāpēc, ka biju tik dusmīga uz dakteri Lovenšteinu. Klau, es samaksāšu par pierakstu, bet…”

“Džūljens jūs gaida, doktore Mārša.” Parādījās vēl viena tieviņa, melnā tērpusies būtne.

Vai tiešām neviens šeit nesver vairāk par simt mārciņām? Tija drudžaini nodomāja. Vai neviens nav vecāks par divdesmit trim gadiem?

“Es viņu aizvedīšu, Miranda." Uzrunādama Tiju možā un līksmā balsī, kādā mātes pierunā bērnus, velkot tos uz zobārsta krēslu, Kerija piecēla Tiju kājās. “Tu vēl man par to pateiksies. Uzticies man!"

Tijai apžilba acis, ejot garām darbiniekiem un klientiem, melnām, spīdīgām matu mazgāšanas izlietnēm un mirdzošām stikla vitrīnām, kurās dižojās neskaitāmi daudz koši iepakotu produktu. Viņa neskaidri dzirdēja sarunu murdoņu un ķērcošus smieklus, kas šķita mazliet neprātīgi.

“Kerij!"

“Esi drosmīga. Esi stipra!" Kerija veda Tiju uz lielu kabīni, kas bija noformēta žilbinoši melnā un sudraba krāsā. Vīrietis, kas stāvēja pie lielā ādas krēsla, bija maza auguma, slaids kā kurts, ar bāli blondiem matiem, kas bija apgriezti kā cepurīte.

Nezināma iemesla pēc viņš Tijai atgādināja ļoti stilīgu Erotu, un tas viņu it nemaz nenomierināja.

“Tā,” frizieris teica īstiem ņujorkiešiem raksturīgā balsī, enerģiski izrunājot patskaņus. “Tija beidzot ir šeit.” Viņš uzmeta skatienu viņas bālajai sejai un novērtēja savu darbalauku. “Lūize! Atnes vīnu! Sēdieties.”

“Es domāju, varbūt…”

"Sēdieties,” viņš pārtrauca Tiju un pastiepās, lai noskūpstītu Keriju uz vaiga. “Morālais atbalsts?”

“Un kā vēl!"

“Mēs ar Keriju nemitīgi kaļam plānus, kā iedabūt jūs šajā krēslā.” Beidzot viņam tas izdevās, vienkārši pastumjot Tiju atmuguriski. “Un,

spriežot pēc visa…" Viņš satvēra pirkstos matu šķipsnu, kas bija izsprukusi no mezgla, “Ir arī pats pēdējais laiks.”

“Es tiešām nedomāju, ka man vajag…”

“Ļaujiet man spriest par to, ko jums vajag.” Džūljens paņēma vienu no Lūizes atnestajām vīna glāzēm un pasniedza Tijai. “Vai, ejot pie ārsta, jūs arī viņam sakāt, ko jums vajag?”

“Patiesībā, jā, saku gan. Bet…”

“Jums ir burvīgas acis.”

Tija apjukusi tās pamirkšķināja.

“Tiešām?”

“Nevainojama uzacu līnija. Ļoti glīti kauli,” viņš piebilda un sāka aptaustīt Tijas seju ar gludiem un ļoti vēsiem pirkstu galiem. “Seksīga mute. Lūpu krāsa nav piemērota, bet to mēs labosim. Jā, seja mums ir burvīga. Neizskatīgi, vecmodīgi mati.” Ar pāris rāvieniem viņš izvilka matadatas, un smagais matu vilnis izplūda brīvībā.

“Tas jums nemaz nepiestāv. Jūs slēpjaties aiz saviem matiem, Tija.” Viņš pagrieza krēslu, lai Tija varētu ieskatīties spogulī, un pielieca galvu pavisam tuvu viņas sejai. Gandrīz vaigu pie vaiga. “Bet es jūs parādīšu.”

“Tiešām? Bet vai jums nešķiet… Bet ja nu nav nekā tik interesanta, ko rādīt?”

“Manuprāt, jūs pārāk zemu sevi novērtējat,” viņš aizrādīja. "Un sagaidāt to pašu arī no citiem."

Kamēr Tija pūlējās to aptvert, kāda no slaidajām asistentēm jau mazgāja viņas matus spožā melnā izlietnē. Kad viņa attapās, ka vajadzēja pajautāt, vai tas ir hipoalergēnisks šampūns, bija jau par vēlu.

Tad viņa jau sēdēja krēslā, ar seju projām no spoguļa, ar ļoti jauka baltvīna glāzi rokā. Frizieris runāja ar viņu. Jautāja, ar ko viņa nodarbojas, ar kādiem vīriešiem satiekas, par ko interesējas. Ikreiz, kad viņa atbildēja izvairīgi vai gribēja zināt, ko viņš dara ar viņas matiem, Džūljens uzdeva citu jautājumu.

Kad kādā brīdī viņa neapdomīgi paskatījās lejup un ieraudzīja nogriezto matu kaudzes uz grīdas, viņas elpa aizrāvās. Acu priekšā sāka lēkāt mazi balti punktiņi, un no tālienes bija dzirdama Kerijas uztrauktā balss.

Nākamais, ko viņa juta Džūljens nospieda viņas galvu pie viņas ceļgaliem un turēja, līdz mežonīgā sirds dauzīšanās norima.

“Mierīgi, dārgā! Lūize! Man vajag aukstu kompresi!”

“Tija, Tija, attopies!”

Viņa atvēra acis un ieraudzīja Keriju tupam uz grīdas viņai pretī.

“Kas? Kas ir?”

“Tev tikai griež matus, saproti? Tā nav smadzeņu operācija."

“Traumatisks pasākums ir un paliek traumatisks pasākums.” Džūljens uzlika Tijai uz spranda vēsu, mitru kompresi. “Tagad lēni piecelieties. Elpojiet dziļi. Tā ir labi. Vēlreiz. Nu redzat, tagad pastāstiet par to īru, ko Kerija pieminēja."

“Viņš ir nelietis,” Tija vārgi atbildēja.

“Mēs visi tādi esam.” Šķēres atkal sāka šņakstēt bīstami tuvu viņas sejai. “Pastāstiet man visu."

Tija stāstīja arī, un, kad Džūljens to uzņēma ar sašutumu, sajūsmu, prieku tik ļoti atšķirīgi no Lovenšteina -, viņa vairs nedomāja par matiem.

“Kaut kas neticams. Vai zināt, kas jums tagad jādara?”

Tija izbrīnā raudzījās augšup uz frizieri, jo tas bija atgāzis krēslu atpakaļ.

“Kas?"

“Jums jādodas uz Īriju, jāatrod šis Malahijs Salivans un jāpavedina viņš."

“Tiešām?”

“Tas būtu ideāli. Sameklējiet viņu, izviliniet no viņa visu nepieciešamo informāciju par statuetēm, apvienojiet to ar ziņām, kas jau ir jūsu rīcībā, un būsiet apsteigusi visus. Mazliet iekrāsosim, padarīsim tādus košākus, sevišķi apkārt sejai.”

“Bet es nevaru tā… aizbraukt. Turklāt viņš šādā ziņā nemaz par mani neinteresējas. Un pats svarīgākais nav godīgi izmantot seksu kā ie-

• »» roci.

“Dārgumiņ, kad sieviete izmanto šādu ieroci pret mani, es viņai par to esmu tikai pateicīgs. Jums ir burvīga āda. Ko jūs lietojat?"

“Pašlaik lietoju to jauno sēriju, par kuru kaut kur izlasīju. Tikai dabiskas sastāvdaļas. Taču šie produkti jāglabā ledusskapī, un tas ir mazliet apgrūtinoši.”

“Man ir kas labāks. Lūize! “BioDerm”, pilnu ādas kopšanas komplektu! Normālai ādai."

“Es vienmēr pirms jaunu produktu iegādes veicu alerģijas…”

“Neuztraucieties.” Džūljens iemērca plakanu otiņu mazā trauciņā un pieskārās ar bāli sārtu želeju. “Atlaidieties un atslābstiet.”

Nav viegli atslābināties, ja sveša sieviete ziež uz sejas krēmu, bet mati tas, kas no tiem ir palicis pāri ir pilni ar putām un alumīnija foliju. Un neviens neļauj ieskatīties spogulī.

Toties Džūljens pasniedza Tijai vēl vienu glāzi vīna, un Kerija uzticīgi visu laiku stāvēja izstieptas rokas attālumā.

Kaut kā viņiem izdevās pierunāt Tiju ļaut izretināt un nokrāsot uzacis, lai tās vairāk izceltu, bet pēc tam, kad mati bija izskaloti, uzkrāsot seju. Kad frizieris sāka žāvēt matus ar fēnu, viņa bija tik pārgurusi un apreibusi, ka gandrīz vai krita nost no krēsla.

Tiem, kas apgalvo, ka skaistuma salonā pavadīta pēcpusdiena ir burvīga atpūta, piemīt slimīga humora izjūta.

“Turiet acis aizvērtas,” pavēlēja Džūljens, un vīns Tijas galvā viegli saskalojās, kad krēsls tika pagriezts. “Tagad atveriet acis un paraugieties uz Tiju Māršu.”

Viņa atvēra acis, ielūkojās spogulī un sajuta pēkšņu panisku baiļu uzplūdu.

Kur viņa bija pazudusi?

Sievietei, kas raudzījās pretī, bija koķets, saulains matu vainadziņš ar stilīgu cirtu uz pieres, kas sniedzās līdz teatrāli izliektām uzacīm. Viņas acis bija koši un neticami zilas, lūpas kuplas un izaicinoši sarkanas. Un, kad Tijas žoklis atkārās, tāpat notika arī ar svešinieci.

“Es izskatos… Es izskatos pēc Tinkerbellas.”

Džūljens atkal nolieca galvu tieši līdzās viņas sejai.

“Jūs neesat tālu no patiesības. Fejas taču ir burvīgas, vai ne? Gudras un attapīgas, un pārsteidzošas. Tieši tā jūs arī izskatāties."

Spogulī viņiem piebiedrojās arī Kerijas seja, un vienu neprātīgu mirkli Tijai šķita, ka viņai ir trīs galvas, no kurām neviena nav viņas pašas.

“Tu izskaties fantastiski." Pār Kerijas vaigu noritēja asara. “Es esmu tik laimīga. Paskaties, Tija! Kārtīgi paskaties uz sevi."

“Labi.” Tija apņēmīgi dziļi ieelpoja. “Labi.” Tad nedroši pacēla roku un pieskārās pakausim. “Tik dīvaina sajūta.” Viņa pašūpoja galvu un klusi iesmējās. “Viegli. Bet es neizskatos pēc sevis.”

“Izskatāties gan. Jūsu būtība, ko jūs visu laiku slēpāt. Iedodiet man kādu dokumentu ar fotogrāfiju," Džūljens pavēlēja.

Apjukusi Tija parakņājās somiņā, makā un izņēma bankas karti.

“Kura,” Džūljens jautāja, “jūs vēlaties būt?”

Tija skatījās uz fotogrāfiju, skatījās spogulī.

“Es pērku visu, ko jūs man šodien pielietojāt, un pēc četrām nedēļām atnākšu atkal.”

Viņa bija iztērējusi tūkstoš piecsimt dolāru. Tūkstoš piecsimt dolāru tikai skaistumkopšanai. Turklāt, Tija nodomāja, sēdēdama taksometrā ar

kosmētikas produktiem pārpilnu iepirkumu maisiņu klēpī, nemaz nejutās vainīga.

Viņa jutās pacilāta.

Nevarēja vien sagaidīt, kad atgriezīsies mājās un varēs vēlreiz paskatīties uz sevi spogulī. Un vēlreiz. Nevarēdama sagaidīt, Tija ieslidināja roku somiņā un atvēra pūdera kārbiņu. Lai noslēptu šādu muļķīgu rīcību no taksometra vadītāja, viņa turēja spogulīti somiņā, piešķiebjot to uz augšu. Un uzsmaidīja sev.

Viņa noteikti neizskatījās parasta. Protams, ne jau skaista, taču nekādā ziņā nebija parasta. Savādā veidā viņa pat izskatījās glīta.

Aizrāvusies ar savu izskatu, viņa pat nepamanīja, ka taksometrs apstājies viņas mājas priekšā, līdz Rozijas O’Donelas ierakstītā balss atgādināja, ka jāpaņem visas savas mantas. Apjukusi Tija iemeta pūdera kārbiņu atpakaļ somā, sāka steidzīgi meklēt naudu, ko citkārt jau būtu sagatavojusi, un pēc tam, žonglējot ar iepirkumu maisu un somiņu, izkāpa no mašīnas.

Uztraukumā viņa nometa somiņu uz trotuāra un bija spiesta steidzīgi uzlasīt tās saturu. Izslējusies un steigdamās uz mājas pusi, viņa gandrīz uzskrēja virsū pārim, kas bija nostājies viņas ceļā.

“Doktore Marša?”

“Jā?" Viņ'a atbildēja nedomājot, jo skatījās uz skaisto gara auguma bruneti, kuras sejā bija asaru pēdas.

“Mums jārunā ar jums,” vīrietis iesāka, un Tija beidzot saklausīja viņa īru akcentu. Un, pievēršot skatienu viņa sejai, saskatot tajā līdzību, atmiņā atausa vārds.

“Jūs esat Salivans." Viņa izteica šo vārdu gandrīz kā lāstu, ar tādu rūgtumu un kaismi.

“Jā, esmu. Gideons. Tā ir Kleo. Vai mēs varētu uz mirkli ieiet jūsu dzīvoklī?”

“Man nav nekā, ko jums teikt."

“Doktore Mārša.” Kad Tija pagriezās, vīrietis pieskārās viņas rokai.

Tija atrāvās, pārsteidzot abus svešiniekus ar ātrumu un niknumu.

“Novāciet savu roku, vai es kliegšu. Es protu kliegt ļoti skaļi un ļoti ilgi.”

Tā kā Gideons saprata un cienīja sieviešu dusmas, viņš kā samierināšanās zīmi pacēla otru roku ar plaukstu uz augšu.

“Zinu, ka jūs dusmojaties uz Melu, un nevainoju jūs par to. Taču lieta ir tāda, ka mums pašlaik nav kur iet, nav nevienas drošas vietas. Mēs esam nokļuvuši nelaimē.”

“Tas neattiecas uz mani, un jūsu darīšanas arī ne.”

“Liec viņu mierā, smukulīt.” Kleo to pateica vārgā balsī, viskija iespaidā mazliet grīļojoties. “Sūdi ir tik un tā."

“Jūs esat dzēruši.” Tija sašutumā saviebās, ļoti izdevīgi aizmirsdama pašas izdzertās divas pēcpusdienas vīna glāzes. “Jums nu gan pietiek nekaunības nākt šurp piedzērušiem un uzmākties man uz ielas. Atbrīvojiet man ceļu, Salivana kungs, vai arī es saukšu policiju.”

“Jā, viņa ir dzērusi." Juzdams, ka arī pats sāk zaudēt savaldību, Gideons atkal satvēra Tijas roku. “Es pats par to parūpējos, jo tā bija vienīgā man zināmā iespēja viņu pietiekami apdullināt, lai viņa varētu izturēt to, ka viņas labākais draugs ir noslepkavots. Noslepkavots triju likteņa dieviešu dēļ, noslepkavots Anitas Geijas pēc. Jūs varat pagriezt mums muguru, taču tas nemainīs to, ka arī jūs esat iesaistīta šajā lietā.

“Viņš ir miris." Kleo balss bija trula un nedzīva, un Tija dzirdēja tajā neizsakāmas bēdas. “Maikijs ir miris, un ar šādiem ķīviņiem viņu vairs neatsauks. Ejam projām."

“Viņai ir slikti, un viņa ir nogurusi,” Gideons teica Tijai. “Es lūdzu viņas labā ļaujiet mums ienākt. Viņai vajadzīgs patvērums, līdz es izdomāšu, ko darīt.”

“Man neko nevajag."

“Nāciet. Velns parāvis!” Tija pārvilka roku pār jauno frizūru. “Nāciet.” Viņa pirmā iesteidzās mājā un nospieda lifta pogu.

Vai tas nebija skaidrs pierādījums tam, ka Malabijs Salivans atkal atradis kādu iespēju sabojāt viņas svētku dienu?

“Esmu pateicīgs jums, doktore Mārša.”

“Tija.” Lifta kabīnē viņa nospieda vajadzīgā stāva numuru. “Tā kā jūsu draudzene, visticamāk, nolūzīs uz mana dzīvokļa grīdas, kāda tad jēga ievērot formalitātes? Starp citu, es ienīstu jūsu brāli.”

“Saprotu. Es viņam to pateikšu, kad nākamreiz viņu satikšu. Es jūs tur ārā gandrīz nepazinu. Mels teica, ka jums ir gari mati.”

“Agrāk bija.” Viņa gāja pirmā pa gaiteni uz sava dzīvokļa pusi. "Kā jūs mani pazināt?”

“Brālis teica arī, ka jūs esat gaišmataina, trausla un glīta.”

Nicīgi nosprauslājusies, kā dāmai nemaz nepieklājas, Tija atvēra durvis. “Varat palikt tik ilgi, līdz viņai kļūst labāk." Tija iesāka, noliekot somiņu un iepirkumu maisu. “Pa to laiku varat pastāstīt, ko jūs te meklējat un kāpēc domājat, ka noticēšu tam, ka Anita Geija ir kādu nogalinājusi.”

Vīrieša sejā parādījās skarba izteiksme, un Tija atkal pamanīja abu brāļu līdzību. Tāds pats skatiens, kas pauda tikko valdītu niknumu, bija Malahijam, Helsinkos ieraugot viņas savandīto viesnīcas numuru.

Šie vīrieši var būt tik pievilcīgi, ar maigām balsīm, viņa nodomāja. Taču tas nenozīmē, ka viņi nav bīstami.

“Viņa to nedarīja pati savām rokām, tomēr ir par to atbildīga. Vai Kleo varētu šeit kaut kur atgulties?”

“Man nevajag atgulties. Es negribu gulēt.”

“Labi, tad varēsi apsēsties.”

Tija sarauca pieri, vērodama, kā Gideons ved Kleo uz dīvānu. Par spīti jaukajam akcentam, viņa balss bija skarba un ne pārāk laipna, Tija nodomāja. Taču pret bruneti viņš izturējās tik saudzīgi kā pret ļoti vērtīgu un trauslu stikla mākslas darbu.

Viņam bija taisnība, liekot sievietei atgulties. Viņa bija balta kā palags un drebēja.

“Tu esi nosalusi," Tija dzirdēja viņa balsi. "Vienreiz dari, kā tev liek. Uzliec kājas uz dīvāna.” Gideons pats pacēla viņas kājas, pavilka uz leju pārklāju no dīvāna atzveltnes un aptina tās.

“Atvainojiet,” viņš teica Tijai. “Es nevarēju riskēt un apmesties viesnīcā, pat ja man pašlaik pietiktu naudas viesnīcas numuram. Kopš tas viss notika, man nav bijis laika padomāt. Es biju devies meklējumos. Tas bija piedzīvojums, kas, protams, ir saistīts ar zināmām nepatikšanām un izdevumiem, kā arī ar risku dabūt dūri sejā vai spērienu pa pakaļu. Taču tagad viss ir citādi. Tagad ir notikusi slepkavība.”

“Man ir nelabi.” Kleo grīļodamās norāpās no dīvāna. “Es atvainojos, man ir nelabi.”

“Tur.” Tija norādīja uz durvīm pa kreisi, aiz tīrās līdzjūtības sajuzdama arī savu vēderu sažņaudzamies spazmās, kad Kleo metās norādītajā virzienā. Gideons sekoja divus soļus aiz viņas, un durvis aizcirtās viņam tieši sejā.

Viņš stāvēja, bezpalīdzīgi uz tām noraudzīdamies, pēc tam nolieca galvu.

“Tas laikam ir no viskija. Es salēju ro viņai mutē, jo tas bija vienīgais, kas man ienāca prātā.”

Viņš arī cieta lielas bēdas. Tagad tas bija redzams.

“Es uzvārīšu tēju.”

Viņš pamāja.

“Mēs būtu pateicīgi."

“Nāciet uz virtuvi, lai varu jūs redzēt, un sāciet stāstīt."

“Brālis teica, ka jūs esot tāda trausla,” Gideons atzinās, sekodams Tijai virtuvē. “Viņš parasti tik ļoti nekļūdās.”

. “Tieši viņš apvainoja vienu no cienījamākiem Ņujorkas mākslas darbu tirgotājiem zādzībā. Tagad jūs tam pievienojat arī slepkavību.”

“Tas nav apgalvojums, bet fakts."

Gideons nervozēdams atkal aizgāja līdz durvīm, palūkojās uz tualetes pusi, atkal atgriezās virtuvē.

Viņa brālis, Tija secināja, bija savaldīgāks. Vismaz, cik viņai zināms, viņai nācās piebilst.

“Viņa paņēma to, kas viņai nepieder," Gideons turpināja. “Un, tā kā viņa grib dabūt vēl, viņa ir ķērusies pie tādiem līdzekļiem, kas vairs nekādi nav attaisnojami. Ir nogalināts cilvēks. Cilvēks, ar kuru es tikai vakar iepazinos, kurš atvēlēja man savu gultu, jo labs draugs viņu palūdza. Cilvēks, kurš man vēl šorīt pagatavoja brokastis. Cilvēks, kurš tagad ir miris, jo bija uzticīgs draugam.”

“Kā jūs iepazināties ar Kleo?”

“Es viņu sameklēju Eiropā.”

“Kāda ir viņas loma šajā lietā?"

“Viņa ir saistīta ar otro likteņa dievieti.”

“Kā?" Tija stingri noprasīja.

“Mantošanas ceļā. Viņa nāk no Vaitu-Smitu ģimenes. Viens no tiem bija kolekcionārs Londonā.”

Tas labi, Tija gudroja. Tas labi. Vēl viens mozaīkas gabaliņš nostājas vietā.

“Šis vārds jums ir pazīstams." Gideona paziņojums lika Tijai saprast, ka viņai vēl jāpiestrādā pie aktiermākslas. “Tad jūs arī esat pētījusi šo lietu.”

“Manuprāt, ņemot vērā apstākļus, man ir tiesības uzdot jautājumus." “Un es uz tiem atbildēšu. Vai vispirms drīkstētu izmantot jūsu tālruni? Jāpiezvana ģimenei.”

“Nē, diemžēl ne.”

“Es zvanīšu uz atbildētāja rēķina.”

“Šo tālruni nevar lietot. To noklausās. Vai drīzāk iespējams, ka noklausās. Vai arī varbūt man tikai ir uznākusi liela un sarežģīta halucinācija.”

“Kā, lūdzu? Noklausās? Jūsu sarunas kāds noklausās?”

“Tā vismaz apgalvoja vēl viens negaidīts apmeklētājs." Tija pagriezās. “Manuprāt, es to visu uzņemu pat ļoti labi, vai ne? Tas ir manā

dzīvoklī atrodas divi svešinieki, no kuriem viens pašlaik vemj manā tualetē, bet otrs virtuvē stāsta brīnumu lietas. Bet es vāru tēju. Man šķiet, pat dakteris Lovenšteins piekristu, ka tas ir zināms progress."

“Es jūs īsti nesaprotu."

“Nav arī nekas jāsaprot. Labāk pastāstiet, kāpēc domājat, ka Anita ir vainīga tā cilvēka nāvē.”

“Es esmu vainīga.” Kleo stāvēja, atspiedusies pret durvīm. Viņa joprojām bija ļoti bāla, taču viņas acis atkal bija skaidras. “Ja nebūtu manis, viņš tagad būtu dzīvs. Es viņu iepinu šajā lietā.”

“Savukārt es iepinu tevi,” Gideons atgādināja. “Tāpēc tikpat labi vari vainot visā mani.”

“Es jau labprāt, bet tas neies cauri. Es tevi piekrāpu. Es pati sevi attaisnoju un gatavojos dalīties ar tevi, tomēr rīkojos tev aiz muguras un iesaistīju tajā arī Maikiju. Viņa noteikti lika šiem vērot ielu, un, kad mēs pēc darījuma noslēgšanas izgājām ārā, Maikijs aizgāja savu ceļu, es savu. Viņi arī pašķiras un seko mums, tikai es pamanu savu asti un, būdama tik sasodīti gudra, atkratos no tās. Bet Maikijs neko par to nezina, tāpēc mierīgi atgriežas mājās, un tur tas maitasgabals viņu sagrābj. Ja viņš nebūtu bijis kopā ar mani, tie mērgļi nemaz nezinātu par viņa esamību."

“Neviens no mums nevarēja iedomāties, ka viņa ķersies pie slepkavības,” Gideons teica Kleo.

“Tagad mēs to zinām.” Viņa paraudzījās uz Tiju.

“Ja tā ir patiesība, kāpēc jūs negājāt uz policiju?”

“Ko mēs viņiem varētu teikt?" Gideons nikni sabāza rokas kabatās. “Mēs uzskatām, ka cienījama uzņēmēja ir tieši atbildīga par jauna melnādaina dejotāja slepkavību? Slepkavību, kuras laikā viņa noteikti atradās kādā sabiedriskā vietā vai apspriedē? Teiksim, ka zinām to tāpēc, ka, būdama Dublinā, viņa nozaga statueti un piekrita pirkt vēl vienu? Un ja policija prasīs mums kādus pierādījumus, mēs teiksim, ka viņiem mums jātic uz vārda. Tad viņi, bez šaubām, uzliks Anitai roku dzelžus.”

“Tomēr jūs gribat, lai es jums ticu.” Tija nocēla mutuļojošo tējkannu no uguns.

“Vai jūs ticat?" Gideons jautāja.

Tija paraudzījās uz viņu, pēc tam uz Kleo.

“Jā, laikam gan, taču esmu nolēmusi papētīt, vai manā ģimenē nevarētu būt mantots vājprāts. Darbistabā ir izvelkamais dīvāns. Varat tur šonakt palikt.”

“Paldies."

“Tas nav par velti.” Viņa teica Gideonam un pacēla tējas paplāti. “No šā brīža es vairs neesmu tikai darbarīks, bet gan kļūstu par šo nelielo… meklējumu aktīvu dalībnieci.”

Kleo pasmaidīja, kad Tija nesa paplāti uz viesistabu.

“Tulkojumā, smukulīt, tas nozīmē daktere tikko paziņoja, ka ir kļuvusi par tavu partneri šajā lietiņā.”

“Jā, tieši tā. Citronu vai cukuru?”

Divp adsmita nodaļa

“Negadījums.” Anita vēroja divus vīriešus, kas bija ienākuši viņas kabinetā pa privātajām durvīm. Pati vainīga izvēlējās šos, dodot priekšroku brutālam spēkam, nevis prātam. Taču viņa bija devusi šiem tipiem tik vienkāršu uzdevumu ar ļoti konkrētiem, sīkiem norādījumiem.

“Tas džeks man uzklupa kā traks.” Karla Dubrovska mazākā un druknākā no abiem bakurētainajā sejā bija kareivīga izteiksme. Pirms Anita viņu izraudzījās dažādu nepatīkamu darbiņu veikšanai, viņš strādāja kādā klubā par ārā sviedēju.

Viņa lieliski zināja, ka viņam ir vajadzīgs darbs un viņš arī nevairīsies no sīkiem likumpārkāpumiem, jo savulaik ticis divreiz arestēts par uzbrukumiem un tik tikko paglābies no apsūdzības slepkavībā.

Šāda biogrāfija darba devējiem nešķiet iedvesmojoša.

Tagad viņa vēroja Kārlu, kas stāvēja, tērpies viņas pirktajā tumšajā "Savilc Row" uzvalkā. Var viņus saģērbt, cik smalki grib, viņa nodomāja. Taču viņu būtību tas nemaina.

“Jūsu uzdevums, Dubrovska kungs, bija sekot Toliveras jaunkundzei un cilvēkiem, kuri, iespējams, bija atnākuši viņai līdzi uz mūsu tikšanos. Aizkavēt viņu un šos iespējamos sabiedrotos tikai tad, ja tas ir nepieciešams. Un pats svarīgākais atgūt manu īpašumu, pielietojot fiziska rakstura piespiešanu, ja šāda rīcība ir attaisnojama. Nedomāju, ka tika dots rīkojums ielauzt kādam galvaskausu.”

“Tas bija negadījums,” Karls stūrgalvīgi atkārtoja. “Es sekoju melnajam džekam, bet Džespers meičai. Kā jau teicu, melnais aizgāja uz savu dzīvokli. Kā jau teicu, iegāju viņam līdzi. Nācās viņu mazliet iedunkāt, lai viņš uzmanīgāk klausītos, kad es jautāju par statueti. Pārmeklēju dzīvokli, statueti neatradu, tāpēc iedunkāju viņu vēl mazliet."

“Un ļāvāt viņam atbildēt uz tālruņa zvanu.”

“Iedomājos, ka varbūt zvana tā meiča, un, ja mazliet iekaustīšu viņu, kamēr meiča klausās, varbūt viņa sāks runāt, vai arī, ja Džespers ar viņu

nodarbojas, varbūt viņa pateiks, kā atrast jūsu meklēto mantu. Melnais sāk bļaut, brīdina skuķi, un tad nu es viņam tā sirsnīgi iegāzu. Viņš nelaimīgi nokrita, un viss. Sūdīgi nokrita un pats sev sašķaidīja pauri.”

“Es jau esmu jūs brīdinājusi, Dubrovska kungs, nerunāt rupjības,” Anita vēsi teica. “Manuprāt, nelaimes cēlonis ir tāds, ka jūs mēģinājāt darīt ko tādu, kas pilnīgi neatbilst jūsu spējām. Mēģinājāt domāt. Nedariet vairs tā. Un jūs, Džespera kungs.” Viņa izteiksmīgi nopūtās. “Esmu ļoti vīlusies. Biju par jums daudz labākās domās. Šī jau ir otrā reize, kad nespējāt turēties līdzi otršķirīgai striptīza dejotājai.”

“Viņa ātri skrien. Un nav arī tik dumja, kā jūs domājat.”

Mārvinam Džesperam bija plakana seja un mati nogriezti tikpat īsā ezītī kā armijas laikā. Viņš bija cerējis pēc dienesta beigām pāriet darbā policijā, taču tika izbrāķēts psiholoģiskajā pārbaudē. Par to viņš bija apvainojies vēl joprojām.

“Acīm redzot viņai pietiek prāta, lai apvestu ap stūri jūs abus. Tagad viņa var būt jebkur, un likteņa dieviete tāpat.”

Turklāt, viņa nodomāja, pie darba ir ķērusies policija. Viņa nešaubījās, ka Dubrovskis bijis pietiekami neaptēsts, lai atstātu kādas pēdas. Pirkstu nospiedumus, nokritušu matu, kaut ko tādu, kas izmeklēšanā varētu saistīt viņu ar slepkavību. Kaut ko tādu, kas potenciāli varētu saistīt ar slepkavību arī viņu Anitu.

To nedrīkst pieļaut.

“Džespera kungs, atgriezieties tur un novērojiet dzīvokli, kurā notika Dubrovska kunga negadījums. Varbūt sieviete tur atgriezīsies. Ja redzat viņu, saņemiet ciet. Atri un bez trokšņa. Pēc tam sazinieties ar mani. Man ir kāda vieta, kur var netraucēti apspriesties par darījumiem. Dubrovska kungs, nāciet man līdzi! Sagatavosim šīs biznesa sarunas.”

Viena no priekšrocībām laulībai ar bagātu, pavecu vīru ir tas, ka bagātiem, paveciem vīriem bieži pieder milzumdaudz dažādu īpašumu. Turklāt gudri darījumu cilvēki bieži slēpj šos īpašumus aiz fiktīvām korporācijām un birokrātijas līkločiem.

Noliktava Ņūdžersijā bija tikai viens no daudzajiem šādiem īpašumiem. Anita to iepriekšējā dienā bija pārdevusi kādai celtniecības firmai, kas gatavojās tur ierīkot kārtējo milzīgo nocenoto preču veikalu.

Iepirkšanās vienā piegājienā, viņa gudroja, braukdama pa saplaisājušo betonu. Iepirkties viņa nedomāja, taču gatavojās pielikt šai jezgai punktu vienā piegājienā.

“Te nu gan ir kā paša velna pakaļā," Dubrovskis nomurmināja, un pustumsā viņa lūpas savilkās smīnā par Anitas vīzdegunīgo aizrādījumu nerunāt rupjības.

“Ja nepieciešams, mēs varam viņu šeit turēt vairākas dienas.” Anita piegāja pie lielajām preču iekraušanas durvīm, uzmanoties, lai “Prada” kurpju papēži neieķertos plaisās. “Jums jāpārbauda drošība, jāpārliecinās, ka tad, kad būsim viņu tur ieslodzījuši, viņa nevarēs izbēgt.”

“Tiks izdarīts.”

“Šīs iekraušanas durvis darbojas elektriski, un tām ir nepieciešams kods. Mani vairāk interesē sānu durvis un logi.”

Dubrovskis, savilcis lūpas urskulī, nopētīja nokvēpušo ēkas fasādi.

“Lai izrāptos pa logu, viņai vajadzētu mērkaķa veiklību, turklāt tic ir aizrestoti."

Anita vēroja logus, it kā apsvērdama viņa viedokli. Pols gan bija viņai atstājis neskaitāmus īpašumus, taču viņa bija pacentusies izpētīt tos visus. No iekšpuses un no ārpuses.

“Kā izskatās no otras puses?”

Dubrovskis pagriezās un aizslāja aiz stūra. Cauri plaisām akmeņos spraucās nezāles, un, lai gan bija dzirdams automaģistrāles troksnis, tā bija tikai attāla šalkoņa. Kā velna pakaļā, viņš atkal nodomāja, šūpojot galvu.

“Šīm sānu durvīm ir salauzta slēdzene," viņš sauca.

“Tiešām?" Anita to zināja. Viņai bija sīks un pilnīgs šā īpašuma novērtēšanas pārskats. “Tas ir slikti. Interesanti, vai tās ir aizslēgtas no iekšpuses?"

Dubrovskis sparīgi pagrūda durvis un paraustīja plecus.

“Varbūt ir. Vai arī iesprūdušas vai kā.”

“Tad mēs nevaram… Nē,” mirkli apdomājusies, viņa teica. “Labāk būtu pamēģināt iekļūt iekšā, lai zinātu, kas ir nepieciešams. Vai jūs varat tās izstumt vai izgāzt?”

Viņš bija spēcīgs kā vērsis un lepojās ar to. Tik ļoti lepojās, ka neiedomājās pajautāt, kāpēc Anita nevar vienkārši atslēgt tās sasodītās durvis.

Triecoties ar rumpi pret biezajiem dēļiem, viņš dziedēja savu pašlepnumu, ko Anita birojā bija smagi ievainojusi. Viņš ienīda šo sievieti, taču viņa labi maksāja. Tomēr tas nenozīmē, ka viņš piecietīs šādu vīzdegunīgu attieksmi no sievišķa.

Viņš iztēlojās, ka durvju vietā ir Anita, pamatīgi iespēra pa tām un salauza plāno aizbīdni, ar ko tās bija aizbultētas no iekšpuses.

“Kā papīrs," viņš dižojās. “Te labāk būtu ielikt tērauda durvis ar policijas slēdzeni, lai pasargātu no vandaļiem un tamlīdzīgām cūcībām.”

“Jums ir pilnīga taisnība. Iekšā ir tumšs. Man somā ir kabatas lukturis.”

“Tepat ir gaismas slēdzis.”

“Nē! Mēs taču negribam afišēt savu ierašanos, vai ne?” Anita pavērsa tievo gaismas staru telpas iekšienē un paskatījās visapkārt. Kārtējais betona bunkurs tumšs, putekļains un ož pēc grauzējiem.

Viņasprāt, tā bija ideāla vieta.

“Kas tas?”

“Kas?"

“Tur, tajā stūrī,” viņa teica, norādīdama ar gaismas staru.

Dubrovskis aizgāja un izklaidīgi paspārdīja ar kāju.

“Tikai vecs brezenta gabals. Ja gribat viņu šeit turēt kādu laiku, jāpadomā, kā mēs uz šejieni piegādāsim ēdienu.”

“Jums par to nebūs jāraizējas.”

“Te nekur tuvumā nav ķīniešu ēstuves," viņš teica un pagriezās. Ieraudzīja viņas rokā ieroci, ko viņa turēja tikpat stingri kā niecīgo gaismekli. “Kas par maucību?”

“Rupjības, Dubrovska kungs," viņa aizrādīja, nicīgi izrunājot šo uzvārdu. Un nošāva viņu.

Viņa sajuta ieroča atsitienu, dzirdēja šāviena atbalsi, un tas viņā izraisīja patīkamas trīsas. Viņš grīļīgi metās viņai pretī, un viņa izšāva vēlreiz un arī trešo reizi. Kad viņš nokrita, viņa ļoti uzmanīgi apgāja apkārt asiņu peļķei, kas izplūda uz betona grīdas kā lēna upe. Piešķiebusi galvu gluži kā sieviete, kas veikala skatlogā izvēlas kādu nieciņu, viņa ielaida vēl vienu lodi viņam pakausī.

Sī bija pirmā reize, kad viņa kādu nogalināja. Tagad tas bija paveikts, un paveikts labi, viņas roka mazliet trīcēja un elpa bija strauja un sekla. Viņa iespīdināja gaismu sava upura acu zīlītēs, lai pārliecinātos, lai būtu pilnīgi droša. Stars mazliet raustījās, taču viņa to stingri nomērķēja un redzēja, ka mirušā acis bija atvērtas un nekustīgas. Un tukšas.

Tieši tāpat izskatījās arī Pols, kad viņa bija nogaidījusi tā pēdējo sirdslēkmi, saujā cieši sažņaugusi zāles. Viņa to neuzskatīja par slepkavību. Tā bija pacietība, viņa tagad nodomāja, lēnām nomierinoties.

Viņa atkāpās, paņēma no kakta vecu slotu un rūpīgi sajauca putekļus, atpakaļceļā uz durvīm aizslaukot visas pēdas. Izņēmusi mežģīnēm rotātu mutautiņu, viņa pirms slotas aizmešanas noslaucīja tās kātu, pēc tam aizvēra aiz sevis durvis, satverot tās ar zīdā un mežģīnēs ietītu roku.

Durvis vairs labi neturējās ciet, jo Dubrovskis bija ļoti izdevīgi salauzis aizbīdni. Acīm redzama ielaušanās, acīm redzama slepkavība.

Visbeidzot viņa noslaucīja nelaiķa vīra nereģistrēto '"Beretta" revolveri un iesvieda, cik tālu varēja, nīkulīgajos krūmos, kas auga līdzās īpašumam. Policija to, protams, atradīs. Viņa gribēja, lai to atrod.

Viņu nekādi nevarēja saistīt ar notikušo, ja neskaita to, ka šī ēka savulaik piederējusi viņas vīram. Viņu nekādi nevarēja saistīt ar kādu nejauku vīreli, kas pelnīja iztiku, lauzdams citiem rokas. Viņš nekur nebija reģistrēts kā Anitas darbinieks, nebija nekādu nodokļu veidlapu, viņu darījumiem nebija liecinieku. Izņemot Dzesperu. Taču Anita šaubījās, vai Džespers skries uz policiju, uzzinājis, ka viņa līdzdalībnieks ir nošauts.

Nē, viņai bija tāda nojauta, ka Mārvins Džespers tagad kļūs par ideālu darbinieku. Nekas nav labāks par nelielu pamudinājumu, lai veicinātu lojalitāti un centību.

Viņa aizsoļoja uz savu mašīnu un, iesēdusies tajā, pieglauda matus un atsvaidzināja lūpukrāsu.

Prombraukdama viņa domāja taisnība ir senajam teicienam: ja vēlies, lai kaut kas tiktu izdarīts, kā nākas, dari to pati.

Džeks pamodās no baznīcas zvanu skaņām. To jaukā šķindoņa atmodināja viņu no salda miega neuzklātā gultā un lika sajust nerimstošo vēja pūsmu pa logu, ko viņš bija atstājis līdz galam atvērtu.

Viņam patika šī vēja smarža ar tajā jaušamo jūras aromātu. Kādu brīdi viņš palika tāpat guļam, ļaujot izjūtām plūst pār viņu, līdz zvanu skaņas pamazām norima.

Viņš bija ieradies Kouvā pārāk agri, lai uzsāktu ko noderīgāku par ostas ainavas apbrīnošanu un vispārīgu iepazīšanos ar apkārtni.

Kouva, kas reiz bija osta, no kuras tik daudzi īru emigranti pēdējo reizi nolūkojās uz dzimteni, tagad bija kļuvusi par kūrortpilsētu. Jāatzīst, tā bija glīta kā pastkarte. No viesnīcas numura logiem bija lielisks skats uz zemo ielu, laukumu un jūru. Citkārt viņš būtu nesteidzīgi izbaudījis šīs pilsētas noskaņu, iepazinies ar tās dzīves ritmu un vietējiem iedzīvotājiem. Tieši tas viņam ceļojumos patika vislabāk, un tāpēc viņš ceļoja viens.

Taču šoreiz viņu interesēja tikai viens vietējais iedzīvotājs. Malahijs Salivans.

Džeks bija iecerējis uzzināt visu, kas jāuzzina, pa ceļam iegriezties vēl vienā paredzētā vietā un atgriezties Ņujorkā jau pēc trim dienām. Anita Geija bija jāuzmana, un tas viņam labāk izdosies Ņujorkā.

Pēc šā Īrijas apmeklējuma viņš gatavojās vēlreiz sazināties ar Tiju Māršu. Varbūt šī sieviete zina vairāk, nekā pati to apzinās, vai arī vairāk, nekā ir ar mieru izpaust.

Uz bridi atliekot darījumus, viņš pinns aizbraukšanas no Kouvas veiks arī kādu svētceļojumu. Viņš ieskatījās pulkstenī un nolēma pirms dušas pasūtīt numurā kafiju un vieglas brokastis.

Apkalpotājam, kurš tās atnesa, visa seja bija kā nosēta ar vasarraibumiem.

“Kāda jauka un spirgta diena, vai ne?” viņš teica, kārtodams traukus. “Labāku laiku apkārtnes apskatīšanai nemaz nevar vēlēties. Ja gribat, lai jums noorganizē kādu ekskursiju, Burdeta kungs, mēs ļoti labprāt palīdzēsim. Rīt varbūt būs lietus, tāpēc izmantojiet jauko laiku, kamēr tas ir. Vai varu jums vēl kā palīdzēt?”

Džeks paņēma mazos vāciņos ielikto rēķinu.

“Vai jūs pazīstat cilvēku vārdā Malahijs Salivans?”

“Tātad jūs interesē izbraukums ar laivu?”

“Kā, lūdzu?"

“Jūs vēlaties izbraukt jūrā ar laivu ap Kinseilas zemes ragu, kur nogrima kuģis "Lusitania". Tur ir skaisti skati, pat zinot, cik bēdīga vieta tā ir. Šajā gadalaikā braucieni notiek trīsreiz dienā. Pirmo braucienu jūs jau esat nokavējis, bet otrais ir divpadsmitos, un līdz tam jums ir daudz laika. Vai vēlaties, lai pasūtu jums vietu?"

“Paldies!" Džeks pasniedza dāsnu dzeramnaudu. “Vai Salivans pats vada šo ekskursiju?"

“Vai nu viens Salivans, vai kāds cits," puisis bezbēdīgi atbildēja. “Gideons viņu otrais dēls pašlaik ir Aizbraucis, tāpēc tas droši vien būs Mels vai Bekija, vai kāds no Kariju komandas, kas viņiem ir tādi kā brālēni. Tas ir ģimenes uzņēmums, un viņu ekskursijas ir tiešām augstā līmenī. Mēs jums pasūtīsim biļeti, un jums tikai jābūt piestātnē bez ceturkšņa divpadsmitos.

Tātad viņam tomēr būs mazliet laika pastaigāties.

Pirms iziešanas no viesnīcas viņš paņēma ekskursijas biļeti no reģistrācijas letes un ielika kabatā. Nogāja pa stāvo ielas nogāzi līdz laukumam, kur miera eņģelis stāvēja pār raudošo zvejnieku figūrām, kas sēroja par “Lusitania" bojāgājušajiem.

Ļoti iespaidīgs piemineklis, viņš nodomāja skarba izskata vīri ar bēdu sagrauztām sejām. Vīri, kuri jūrā gādā sev iztiku, sēro par svešiniekiem, kuru dzīvības tā laupījusi.

Džeks pieņēma, ka tas ir ļoti raksturīgi īriem un ļoti pareiza izvēle.

Kvartālu tālāk bija piemineklis drūmā likteņa piemeklētajam “Titānikam" un īriem, kas gājuši bojā kopā ar to. Apkārt piemineklim bija veikaliņi, izrotāti ar mucās un grozos iestādītiem košiem ziediem, kas kliedēja šīs vietas skumjo noskaņu. Arī tas, viņš nodomāja, droši vien ir raksturīgi īriem.

Cilvēki ielās pastaigājās, iegriežoties veikaliņos, vai steidzīgi devās savās ikdienas gaitās.

Sānielas iespaidīgā stāvumā vijās augšup pakalnos, un to malās atradās koši krāsotas mājas, kuru durvis vērās tieši uz šaurajām ietvēm vai maziem, rūpīgi koptiem dārziņiem.

Debesis virs galvas bija skaidras un dzidri zilas, tās atspoguļojās Korkas līča ūdeņos.

Ostā tika iekrautas un izkrautas laivas tā bija tā pati osta, Džeks izlasīja bukletā, kas darbojās jau tajos laikos, kad "White Star” un "Cunard” sūtīja jūrā savus lepnos kuģus.

Viņš nogāja lejā līdz piestātnei un pirmo reizi aplūkoja Salivanu ekskursiju laivu.

Tajā varēja būt ap divdesmit vietām, un tā izskatījās pēc viesību laivas ar spilgtftarkanu auduma pārsegu, kas pasargā pasažierus no saules. Vai arī šeit, viņš pieņēma, droši vien no lietus. Arī sēdekļi bija sarkani un jauki izcēlās pret spoži balto kuģīša korpusu. Uz laivas borta glītiem sarkaniem burtiem bija rakstīts "Kouvas jaunava".

Laivā jau atradās kāda sieviete, un Džeks vēroja, kā viņa pārbauda glābšanas vestu un sēdekļu spilvenu skaitu, darba gaitā atzīmējot punktus pie planšetes piestiprinātā sarakstā.

Viņa bija ģērbusies džinsos, kas vīlēs bija izbalējuši gandrīz balti, un koši zilā svīterī, kura piedurknes bija līdz elkoņiem uzrotītas. Šajā apģērbā viņa izskatījās sīciņa un viegla. No zilās cepures spraucās ārā kuplas matu cirtas garumā līdz pleciem. Šo matu krāsu Džeka māte raksturotu kā zemeņu blondu.

Viņas sejas lielāko daļu aizsedza tumšas brilles un cepures mala, taču tas, kas bija redzams, pilnīgas nekrāsotas lūpas, spēcīga zoda līnija bija patīkams papildinājums kopiespaidam.

Viņa gāja uz priekšu ātriem un drošiem soļiem, lai gan laiva šūpojās, un turpināja saraksta pārbaudi uz komandtiltiņa.

Viņa jau nu noteikti nebija Malahijs Salivans, Džeks secināja, taču viņai noteikti jābūt ar to saistītai.

“Ahoi, “Jaunava”!” viņš uzsauca un gaidīja, līdz sieviete pagriežas, piešķiebusi galvu, un pamana viņu.

“Ahoi, piestātne! Vai vani jums kaut kā palīdzēt?”

“Es došos jūrā.” Džeks izņēma no kabatas biļeti un pacēla to gaisā, kur to plivināja spirgtais vējš. “Vai drīkstētu jau tagad kāpt uz klāja?”

“Jā, ja vēlaties, protams, varat. Mēs izbrauksim tikai pēc kādām divdesmit minūtēm.”

Viņa iespieda planšeti padusē un nāca pretī, gatavojoties pasniegt viņam roku, lai palīdzētu uzkāpt uz klāja. Tad viņa saprata, ka Džekam tas nebūs vajadzīgs. Viņš ir pietiekami veikls un arī spēcīgs. Jā, spēcīgs gan, viņa nodomāja, apbrīnojot vīrieša stipro augumu.

Viņa atzinīgi novērtēja arī viņa lidotāju fasona ādas jaku, sevišķi tāpēc, ka tā bija mīksta un apdilusi. Viņai bija vājība pret materiāliem ar labu faktūru.

“Vai tā jāatdod jums?” viņš jautāja.

“Jā gan.” Viņa paņēma biļeti un apgrieza planšeti otrādi, atšķirot pasažieru saraksta lappusi. “Burdeta kungs, vai ne?”

“Jā. Un jūs esat…”

Viņa pacēla galvu un atkal pārvietoja planšeti, lai satvertu pasniegto roku.

“Es esmu Rebeka. Šodien būšu jūsu kapteinis un gide. Man vēl jāuzliek vārīties tēja, bet tas nebūs ilgi. Iekārtojieties ērti. Šodien ir burāšanai piemērots laiks, un es parūpēšos, lai brauciens būtu patīkams.”

Ar tevi noteikti tas būs patīkams, viņš nodomāja. Rebeka, saīsināti Bekija, Salivana. Viņai bija maza, btīt cieta roka un patīkami stingrs rokasspiediens. Un balss kā jūras vāravai.

Ielikusi mapi konsolē, viņa devās uz kuģīša pakaļgalu, kur bija ierīkota maza virtuvīte. Kad Džeks sekoja, viņa pār plecu tam draudzīgi uzsmaidīja.

“Vaij>irmo reizi esat Kouvā?”

“Jā. Šeit ir tik skaisti.”

“Jā, ir gan.” Viņa uzlika tējkannu uz vienīgā degļa un izņēma tējas piederumus. “Viena no Īrijas skaistākajām vietām tā mums pašiem patīk domāt. Brauciena laikā dzirdēsiet arī stāstījumu par vēsturi. Šajā braucienā ir tikai divpadsmit pasažieru, tāpēc man pietiks laika atbildēt uz visiem jautājumiem, ja tādi būs. Jūs laikam esat no Amerikas?”

“Jā. No Ņujorkas.”

Viņas lūpas nīgri saviebās.

“Šķiet, ka visi pēdējā laikā to vien dara kā ceļo uz Ņujorku un atpakaļ." “Kā, lūdzu?"

“Ak, nekas.” Viņa viegli paraustīja plecus. “Mans brālis tikko šorīt aizbrauca uz Ņujorku.”

Pie velna, Džeks nodomāja, taču viņa sejas izteiksme nemainījās.

“Vai viņam ir atvaļinājums?"

“Nē, darīšanas. Taču viņš to visu redzēs, vai ne? Atkal. Bet es vēl neesmu tur bijusi.” Lai iebērtu tēju, viņa noņēma saulesbrilles un pieāķēja tās pie svītera.

Tagad Džeks varēja tuvumā kārtīgi aplūkot viņas seju. Tā bija pat glītāka, nekā viņš bija cerējis. Viņas acis bija vēsi, dūmakaini zaļas un izcēlās pret tīro marmorbalto ādu. Un viņa smaržoja jo Džeks stāvēja tik tuvu, ka varēja sajust viņas aromātu, pēc persikiem un medus.

“Ņujorkā taču ir aizraujoši, vai ne? Tik daudz cilvēku un ēku. Veikali un restorāni, un teātri tas viss un vēl daudz kas kopā vienā zemes pleķītī. Es gribētu gan to visu redzēt savām acīm. Atvainojiet, cilvēki jau sāk pulcēties piestātnē. Man viņi jālaiž uz klāja.”

Džeks palika kuģīša pakaļgalā un lēni pagriezās, lai vērotu Rebeku.

Viņa juta šo skatienu, pārbaudīdama pasažieru biļetes un laipni tos sveikdama. Јad visi bija iekārtojušies, viņa nosauca savu vārdu un pavēstīja tradicionālos drošības noteikumus. Kad katedrāles zvani sāka iezvanīt pusdienlaiku, laiva devās jūrā.

“Paldies, Džimij!” Viņa pamāja piestātnes strādniekam, kurš atraisīja tauvas, tad vadīja laivu ārā no piestātnes Korkas līcī. Stūrējot ar vienu roku, viņa otrā paņēma mikrofonu.

“Pēc brīža jūs uzrunās mana māte Ailīna. Viņa ir dzimusi šeit Kouvā, taču gadu, kad bija šis laimīgais notikums, mēs nedrīkstam pieminēt. Arī viņas vecāki ir dzimuši šeit, kā arī viņu vecāki. Tāpēc viņa labi pazīst šo apkārtni un tās vēsturi. Kaut ko par to visu zinu arī es, tāpēc, ja pēc mātes stāstījuma noklausīšanās jums radīsies kādi jautājumi, droši uzdodiet tos man. Šodien ir jauka, saulaina diena, tāpēc ceļojums būs mierīgs un patīkams. Ceru, ka jums tas patiks."

Viņa pastiepa roku, ieslēdza magnetofonu ar mātes ierakstīto stāstījumu un iekārtojās ērtāk, lai arī pati izbaudītu braucienu. Kamēr mātes balss stāstīja par Kouvas lielisko līci par tās ostas ilgo un notikumiem bagāto vēsturi, sākot ar kuģu pulcēšanās vietu Napoleona karu laikā, bet vēlāk kā lielāko ostu, no kuras īru emigranti devās ceļā, atstājot dzimteni, Rebeka vadīja laivu, lai pasažieri varētu aplūkot pilsētu no jūras

puses un apbrīnot tās skaistumu, redzēt, kā tā ir patvērusies zemes ielokā, šaurajām ieliņām strauji kāpjot kalnup pretī neogotiskajai katedrāiei, kas lepni slējās pāri visam.

Viss bija gudri un pat spoži izdomāts, Džeks secināja. Viss tik bezgala vienkārši un tieši tāpēc pārliecinoši. Meita prot vadīt laivu, bet māte prot lasīt lekciju tā, ka tas izklausās pēc aizraujošas pasakas.

Viņš neguva neko jaunu, ko jau iepriekš nebūtu zinājis, jo bija rūpīgi izpētījis šā novada vēsturi. Taču draudzīgā balss mikrofonā ļāva to visu izjust kā tieši viņam domātu. Tas bija īsts talants.

Brauciens bija mierīgs, kā tika solīts, un nekas neaizēnoja skatu. Kad Ailīna Salivana sāka stāstīt par septīto maiju, Džeks gandrīz varēja to visu saredzēt. Starojoša pavasara diena, lepnais kuģis majestātiski šķeļ jūras viļņus, daudziem pasažieriem stāvot pie margām un vērojot tāpat kā viņš tagad Īrijas krastu.

Pēc tam parādās sīka baltu putu straumīte, ko saceļ torpēda, traucoties uz labā borta priekšgalu. Pirmais sprādziens zem komandtiltiņa. Šoks, apjukums. Pēc tam šausmas. Pēc tam īsi pēc pirmā otrs sprādziens kuģa priekšējā daļā.

Lūžņu nogruvums uz nevainīgajiem cilvēkiem, bezpalīdzīgo ļaužu kritiens, kuģim sasveroties. Un pēc tam divdesmit drausmīgu minūšu laikā gļēvulība un varonība, brīnumi un traģēdijas.

Daži pasažieri klikšķināja fotoaparātu slēdžus vai darbināja videokameras. Viņš ievēroja, ka vairākām sievietēm acīs bija asaras. Džeks vēroja spoguļgludo jūras ūdens virsmu. .

“No nāves un traģēdijas," turpināja Ailīna, “atdzima dzīvība un cerība. Mans vecvectēvs arī bija “Lusitania" pasažieris un, pateicoties Dieva žēlastībai, palika dzīvs. Viņš nokļuva Kouvā, kur viņam palīdzēja atgūt veselību kāda daiļa jauna meitene, kas vēlāk kļuva par viņa sievu. Viņš neatgriezās Amerikā un arī nedevās uz Angliju, kā bija gatavojies, bet gan palika uz dzīvi Kouvā, ko tolaik sauca par Kvīnstaunu. Tās šausmīgās dienas pēc es tagad esmu šeit, lai jums par to pastāstītu. Sērojot par bojāgājušajiem, mēs iemācāmies arī priecāties par dzīvajiem un turēt cieņā likteņa roku.”

Interesanti, nodomāja Džeks, un atlikušo brauciena laiku veltīja visu uzmanību Rebekai.

Viņa atbildēja uz jautājumiem, jokoja ar pasažieriem, aicināja bērnus nākt palīgā stūrēt laivu. Tas ir viņas ikdienas darbs, domāja Džeks. Varbūt brīžiem pat vienmuļš. Tiču viņa prata to padarīt jautru un interesantu.

Vēl viens talants, viņš secināja. Šķiet, Salivani ar tiem ir bagātīgi apveltīti.

Viņš uzdeva arī pāris jautājumu, jo vēlējās, lai Rebeka neaizmirst viņa esamību. Kad viņa atkal ievadīja laivu piestātnē, Džeks nosprieda, ka šis pasākums bija samaksātās naudas vērts.

Viņš nogaidīja, kamēr Rebeka tērzēja ar izkāpjošajiem pasažieriem un fotografējās kopā ar tiem.

Viņš raudzījās, lai pats no kuģīša nokāptu pēdējais.

“Tas bija lielisks brauciens,” viņš teica Rebekai.

“Priecājos, ka jums patika.”

“Jūsu māte prot visu pateikt tik trāpīgi."

“Jā gan." Rebeka iepriecināta pastūma atpakaļ cepuri. “Mamma raksta tekstus bukletiem, reklāmām un tamlīdzīgi. Viņai ir talants atrast pareizos vārdus.”

"Vai jums šodien vēl ir jābrauc?”

“Nē, tagad esmu brīva līdz rītdienai."

“Es gatavojos aiziet uz kapsētu. Šķiet, tas būtu vislabākais ekskursijas noslēgums. Man noderētu pavadonis.”

Viņas uzacis izbrīnā pacēlās.

“Tur jums pavadonis nav vajadzīgs, Burdeta kungs. Kapsētā ir norādes un arī uzraksti, kas stāsta par tās vēsturi.”

“Jūs varētu pastāstīt vairāk, nekā teikts uzrakstos. Man patiktu jūsu sabiedrība."

Savilkusi lūpas, viņa nopētīja Džeku.

"Sakiet, vai jums ir vajadzīgs gids vai meitene?”

“Ja jūs piekritīsiet, tad man būs gan viens, gan otrs."

Viņa iesmējās un mirkļa iespaidā piekrita.

“Nu labi, aiziešu jums līdzi. Tikai man vispirms kaut kur jāiegriežas." Viņa nopirka puķes tik daudz, ka Džeks piedāvāja panest vismaz daļu no tām. Ejot Rebeka ik pa brīdim ar kādu sasveicinājās.

Lai gan meitene platajā svīteri izskatījās sīciņa, viņa bez pūlēm soļoja augšup stāvajos pakalnos un visa divu jūdžu garā pārgājiena laikā uzturēja sarunu, ne brīdi neaizraujoties elpai.

“Tā kā jūs ar mani flirtējat, Burdeta kungs…”

“Džeks.”

“Tā kā jūs, Džek, ar mani flirtējat, es pieņemu, ka neesat precējies.” “Neesmu precējies. Tā kā jūs jautājat, es pieņemu, ka tas jūs interesē."

“Protams, interesē. Es nemēdzu koķetēt ar precētiem vīriešiem.” Viņa piešķieba galvu, pētīdama Džeku. “Es gan parasti nemēdzu koķetēt čri ar svešiem vīriešiem, taču ar jums es pieļauju izņēmumu, jo man iepatikās jūsu izskats."

“Man arī iepatikās jūsējais.”

“Tā jau es domāju: jūs gandrīz visu brauciena laiku skatījāties uz mani vairāk nekā uz ainavu. Nevarētu gan teikt, ka tas man traucēja. No kurienes jums tā rēta?" Viņa ar pirkstu norādīja uz savu mutes kaktiņu. “Strīdiņš.”

“Un jums ir bijis daudz tādu?"

“Rētu vai strīdiņu?"

Rebeka iesmējās, raugoties viņam sejā.

“Strīdiņu, kas noved pie rētām.”

“Līdz šim ne pārāk.”

“Ar ko jūs nodarbojaties Amerikā?”

“Man ir pašam sava drošības firma.”

“Tiešām? Tas ir miesassargi?”

“Tā ir tikai viena joma. Mēs galvenokārt nodarbojamies ar elektroniskajām drošības sistēmām."

“Man patīk elektronika." Sajutusi Džeka skatienu, viņa piemiedza acis. “Neskatieties uz mani tik iecietīgi. Tas, ka esmu sieviete, nenozīmē, ka neko nesaprotu no tehnikas. Vai jūs apkalpojat privātas mājas vai tādas iestādes kā bankas un muzeji?”

“Gan vienas, gan otras. Mēs darbojamies visā pasaulē.” Parasti viņš nemēdza lielīties ar savu uzņēmumu. Taču Rebekai viņš gribēja to pateikt. Gluži kā tāds vidusskolas futbola komandas aizsargs, viņš nīgri secināja, kas vēlas izcelties karsējmeiteņu līderes priekšā. “Mēs esam vislabākie. Divpadsmit gadu laikā uzņēmums ir izaudzis no vienas filiāles Ņujorkā līdz divdesmit filiālēm dažādās valstīs. Vēl pēc pieciem gadiem cilvēkiem, pieminot drošību, pirmais ienāks prātā vārds Burdets, tāpat kā tagad papīra salvetes nozīmē "Kleenex"."

Rebeka to neuztvēra kā lielību, bet gan kā lepnumu. Un viņa bija tieši tāds cilvēks, kas prot novērtēt un cienīt cita lepnumu par paša sasniegumiem. “Vairot sava uzņēmuma labo slavu ir tik pacilājoši. Mēs darām to pašu, tikai, protams, mazākā mērogā. Taču mums ar to pietiek.” “Jūsu ģimenei?” Džeks apjautājās, atgādinot sev, ka jāpieturas pie tēmas. “Jā. Jūra vienmēr ir bijusi mūsu iztikas avots, taču agrāk tā bija tikai zveja. Tad mēs sagādājām ekskursiju laivu. Iesākumam tikai vienu. Pirms

dažiem gadiem nomira mans tētis, un tas mums bija liels trieciens. Taču, kā mēdz teikt mana māte, jāprot atrast kādu izeju ari bezizejā. Tā nu es sāku domāt. Mums bija apdrošināšanas nauda. Mums bija stingras muguras un gudras galvas. Tūrisms veicināja Īrijas ekonomikas uzplaukumu. Tāpēc ari mums bija jācenšas gūt no tā kādu labumu.”

“Ekskursijas līci.”

“Tieši tā. Jau ar vienu laivu mēs guvām tīri labus ienākumus. Taču kā būtu, ja mēs par sapelnīto naudu nopirktu vēl divas? Es apkopoju skaitļus un aprēķināju potenciālos izdevumus un ienākumus un tamlīdzīgi. Un tagad firmai “Sullivan Tours" pieder trīs ekskursiju laivas un viena zvejas laiva. Bet domāju, ka pienācis laiks pievienot vēl vienu pakalpojumu, kurā iekļautu mūsu pašreizējo nodarbi. Pastaiga gida vadībā pa bēru gājiena ceļu un kapsētas apskate, kur apglabāti “Lusitania” bojāgājušie.”

“Jūs vadāt šā uzņēmuma stratēģisko pusi?”

“Vispār jau Mels. Viņa ziņā ir cilvēki reklāma un sabiedriskās attiecības, tas viņam vislabāk padodas. Gideons nodarbojas ar grāmatvedību, jo mēs viņu piespiežam, lai gan viņam labāk patīk uzraudzīt tehnisko apkopi un remontus, jo viņš ir visprecīzākais no mums un nevar ciest, ja kaut kas nav pilnīgā kārtībā. Māte nodarbojas ar tekstu rakstīšanu un korespondenci, kā ari neļauj mums citam citu nosist. Savukārt es ģenerēju idejas.” Viņa apklusa un norādīja uz kapsētas akmeņiem un garo zāli. “Vai vēlaties mazliet pastaigāt viens pats? Vairums cilvēku vēlas. Masu kapi atrodas tur tālāk uz priekšu pie tām īvēm. Tolaik tur bija gobas, bet vēlāk to vietā iestādīja īves. Kapi ir apzīmēti ar trim lieliem smilšakmens bluķiem un bronzas plāksnēm, un turpat ir arī pārējie divdesmit astoņi atsevišķi kapi tiem, kuri nomira. Daži kapi ir tukši, jo daži bojāgājušie tā arī netika atrasti.”

“Vai tie ir domāti viņiem?"

“Tie,” teica Rebeka, paņemdama no Džeka rokām ziedus, “ir maniem tuviniekiem."

Trispadsmit a nodaļa

Kapsēta atradās pakalnā zaļu ieleju vidū. Kapakmeņi bija apauguši ar ķērpjiem, un daži no tiem bija tik veci, ka vējš un lietus bija nodeldējuši to uzrakstus. Daži stāvēja izslējušies kā kareivji, bet citi sašķiebušies kā piedzēruši.

Tieši šis dažādais kapakmeņu stāvoklis, tas, ka viss neatradās sastingušā kārtībā, vērsa šā kapsētas pakalna noskaņu vēl sāpīgāku, vēl iespaidīgāku, nodomāja Džeks.

Zāle, joprojām vasarīgi kupla, auga bagātīgos puduros un, šūpojoties vējā, smaržoja pēc dzīvības un augšanas. Uz neskaitāmajiem kapiem auga vai bija nolikti ziedi. Daži vainagi bija apsegti ar caurspīdīgiem plastmasas vākiem, bet citos atradās mazi trauciņi ar svēto ūdeni, kas bija atnests no kādas baznīcas.

Šis fakts Džeku savādi aizkustināja, lai gan viņš nesaprata tā nozīmi. Ko gan svētais ūdens var līdzēt kapsētas iemītniekiem?

Viņš redzēja svaigi grieztus ziedus, noliktus pie deviņdesmit un vairāk gadu veciem kapakmeņiem. Viņš domāja kas gan varēja atnest margrietiņas šiem tik ļoti, ļoti senajiem aizgājējiem?

Tā kā viņš nekādi nevarēja iebilst pret Rebekas acīm redzamo vēlmi pabūt vienai, viņš gāja cauri kapsētai uz koši zaļo kopto zālienu īvju paēnā. Ieraudzījis vara plāksnes, viņš izlasīja iekaltos vārdus.

Tie nespētu aizkustināt tikai akmens sirdi. Lai gan Džeks sevi uzskatīja par visai apvaldītu cilvēku, viņa sirds nebija cieta. Pat viņam bija zināma saistība ar šiem upuriem, un viņš nevarēja atbildēt, kāpēc tik ilgi gaidījis, lai ierastos šeit un stāvētu uz šīs zemes.

Liktenis, viņš nodomāja. Tas laikam atkal bija liktenis, kas izvēlējās laiku viņa vietā.

Viņš paraudzījās atpakaļ, pār akmeņiem, pār zāli un redzēja, kā Rebeka liek ziedu pušķi uz kāda kapa. Viņa bija noņēmusi cepuri, droši vien aiz cieņas, un ielikusi džinsu aizmugures kabatā. Viņas mati, burvīgās sarkanīgi zeltainās cirtas, viļņoja vējā, kas šūpoja zāli pie viņas kājām. Raugoties lejup uz kapa pieminekli, viņas lūpas bija savilktas rāmā un noslēpumainā smaidā.

Raugoties uz Rebeku pāri viļņojošajai zālei un drūmajiem kapakmeņiem, viņš juta savu tik ļoti apvaldīto sirdi vienreiz spēcīgi saraujamies. Lai gan viņu tas tiešām pārsteidza, tomēr viņš bija cilvēks, kas neslēpjas no nepatikšanām, lai kādas tās būtu. Viņš devās pie Rebekas.

Viņa pacēla galvu, un, lai gan viņas lūpas palika savilktas vieglā smaida, Džeks sajuta viņas piesardzību. Vai viņa arī juta to pašu? viņš iedomājās. Tādu savādu rāvienu un grūdienu, gandrīz vai lai gan viņš neticēja šādiem pieņēmumiem tādu kā atpazīšanu.

Kad viņš bija nokļuvis Rebekai līdzās, viņa pārlika pēdējos divus puķu pušķus otrā rokā.

“Svētītā zeme ir ļoti spēcīga."

Viņš pamāja ar galvu. Jā, viņš saprata. Viņa arī to sajuta.

“Grūti tam nepiekrist, sevišķi šeit un tagad."

Kamēr Džeks runāja, Rebeka vēroja viņa seju skarbos, spēcīgos vaibstus, kuru kopiespaidu nevarētu nosaukt par īpaši glītu, toties tajā bija kas vairāk. Un viņa acis dūmakainās, noslēpumainās acis.

Viņam bija zināms daudz, par to viņa nešaubījās. Un arī īsti brīnumi.

“Vai jūs ticat spēkam, Džek? Nevis muskuļu spēkam vai augsta stāvokļa dotai Varai. Tādam spēkam, ko cilvēks saņem no ārpuses un atrod arī sevī pašā.”

“Jā, laikam gan.”

Šoreiz viņa pamāja ar galvu.

“Es arī. Šeit guļ mans tēvs." Viņa norādīja uz melnu granīta pieminekli ar uzrakstu Patriks Salivans. “Viņa vecāki vēl ir dzīvi un dzīvo šeit Kouvā, tāpat kā manas mātes vecāki. Šeit guļ mani vecvecvecāki Džons un Margarita Salivani, Deklens un Ketrīna Kariji. Arī viņu vecāki ir šeit, tur otrā pusē, līdzās manam tēvam.”

"Jūs nesat ziedus viņiem visiem?”

“Jā, kad nāku uz šejieni. Šī ir pēdējā vieta, kur es apstājos. Mani vecvecvecāki no mātes puses." Viņa pietupās, lai novietotu ziedus pie abiem kapakmeņiem.

Džeks paraudzījās viņai pār galvu, izlasīja vārdus.

Liktenis, viņš atkal nodomāja. Veiklais viltnieks.

“Fēlikss Grīnfīlds?"

“Šāds vārds Grīnfīlds Īrijas kapsētās nav bieži sastopams, vai ne?” Viņa izsliedamas klusi iesmējās. “Viņš ir tas cilvēks, par kuru mana māte stāstīja brauciena laikā, tas, kurš palika dzīvs pēc "Lusitania” katastrofas

un apmetās šeit. Tā nu šis vienmēr ir mans pēdējais apstāšanās punkts; ja viņš nebūtu toreiz izdzīvojis, manis nemaz nebūtu un es nevarētu atnest viņam ziedus. Vai redzējāt to, ko vēlējāties?”

“Līdz šim jā."

“Nu tad varbūt atnāciet pie manis iedzert tēju.”

“Rebeka." Kad viņa pagriezās, Džeks pieskārās viņas rokai. “Es atbraucu šurp satikt jūs.”

“Satikt mani?” Viņa atmeta atpakaļ matus un piespieda sevi runāt mierīgi, lai gan sirds nemierīgi salēcās. “Tas nu gan izklausās īsti romantiski, Džek.”

“Pareizāk sakot, satikt Malahiju Salivanu.”

Smieklu dzirkstis pazuda no viņas acīm.

“Melu? Kāpēc?”

“Liktenis.”

Viņš redzēja sievietes sejā pazibam bailes un pēc tam ar apbrīnu vēroja, kā tā kļūst skarba un vēsa.

“Varat atgriezties Ņujorkā un pateikt Anitai Geijai, lai nobučo man pakaļu un iet ellē.”

“Labprāt, taču neesmu ieradies Anitas pēc. Esmu kolekcionārs, un man ir… personiska interese par likteņa dievietēm. Varu samaksāt jūsu ģimenei tikpat daudz, cik maksā Anita, plus desmit procentus.”

“Maksā mums? Maksā?” Viņas seja niknumā piesarka, iedomājoties, kā vēl pirms brīža, raugoties uz šo vīrieti, viņa sajuta ķermenī saldas trīsas. “Tā zaglīgā maita! Tagad klausieties! Jūsu dēļ es šeit pie savu senču kapiem runāju rupjības. Un ja jau esmu sākusi, tad pateikšu visu līdz galam: jūs arī varat iet uz elli!”

Viņš nopūtās, kad Rebeka, lavierēdama starp kapu kopiņām, devās uz ceļa pusi.

“Jūs esat darījumu sieviete,” viņš atgādināja, kad bija viņu panācis. “Tāpēc mēģināsim visu izrunāt. Ja tas neizdosies, atļaušos atgādināt, ka esmu lielāks un stiprāks pārjums. Nelieciet man to pierādīt.”

“Ak tad tā gan?” Viņa nikni apcirtās. “Gribat mani iebiedēt ar draudiem? Pamēģiniet un redzēsiet, vai galu galā netiksiet vēl pie kādām pāris rētām." ^ “Es tikai lūdzu lai jūs nespiežat mani jūs iebiedēt," viņš atgādināja. “Kāpēc jūsu brālis šorīt atkal devās uz Ņujorku?”

“Tā nav jūsu sasodītā darīšana."

“Tā kā esmu nolidojis trīstūkstoš jūdžu, lai viņu satiktu, tā ir gan mana sasodītā darīšana.” Lai gan Rebeka arvien vairāk iekarsa, viņš joprojām runāja mierīgi un savaldīgi. "Vienu varu teikt droši ja viņš ir devies satikt Tiju Māršu, laipna uzņemšana viņu negaida.”

“Ko jūs varat par to zināt, ja jau viņa maksā par viņa biļeti. Kā aizdevumu,” viņa pavīpsnājot piebilda. “Mēs neesam izspiedēji vai diedelnieki. Un viņš tik un tā nekur nevarēja atrast sev vietu, kopš Gideons pastāstīja par slepkavību."

“Slepkavību?” Šoreiz Džeka roka sažņaudza Rebekas roku dzelzs tvērienā. “Kādu slepkavību?”

Rebeka bija tik ļoti pārskaitusies uz viņu, ka labprāt viņam iesistu vai uzspļautu. Šis maitasgabals bija atmodinājis kaut ko viņas sirdī jau ar pirmo bezrūpīgo sveicienu “ahoi”. Taču tagad viņa saskatīja kādu citu šā vīrieša būtības šķautni saltu un apņēmīgu. Un par slepkavību viņš dzirdēja pirmo reizi.

“Es netaisos jums stāstīt ne nieka, pirms neesmu uzzinājusi, kas jūs esat un ko vēlaties panākt."

“Es esmu Džeks Burdets." Viņš izņēma maku, atvēra to un parādīja autovadītāja apliecību. “Dzīvoju Ņujorkā. Firma "Burdett Security and Electronics". Ja jums ir dators, varat pārbaudīt internetā.”

Viņa paņēma maku un sāka pētīt apliecību.

"Kā jau teicu, esmu kolekcionārs. Esmu strādājis pie firmas “Momings/de Antiquities” drošības sistēmas un esmu bijis arī viņu klients. Anita pastāstīja man par trim likteņa dievietēm, lai izmestu ēsmu, jo zina, ka interesējos par senlietām un vienmēr cenšos visu uzzināt.”

Džeks bruņojās ar pacietību, kad Rebeka turpināja pētīt viņa maka saturu. Tad viņš to vienkārši paķēra no viņas rokām un ielika kabatā.

“Anita kļūdījās, pieņemot, ka es tās atradīšu, lai atdotu viņai, vai ka viņai izdosies pārspēt manus drošības pasākumus un izsekot manu pārvietošaņos. Kas, pie velna, ir nogalināts?”

“A-Pto nepietiek. Es pārbaudīšu internetā. Ja gribat zināt, Džek, es arī vienmēr cenšos visu uzzināt."

“Tija Mārša." Viņš turējās blakus Rebekai, soļojot lejā no pakalna. “Jūs teicāt, ka viņa samaksāja par jūsu brāļa lidmašīnas biļeti uz Ņujorku? Tātad viņa ir dzīva?"

Rebeka iesāņus palūkojās uz Džeku.

“Cik man zināms, viņa ir sveika un vesela. Jūs viņu pazīstat, vai ne?”

“Esmu viņu saticis tikai vienreiz, bet man viņa patika. Vai viņas vecākiem kas noticis?"

“Nē. Tas viss ir saistīts ar pavisam citu cilvēku, bet es jums nenosaukšu nevienu vārdu, līdz būšu pārliecinājusies, ka neesat tur iejaukts."

“Es «ribu likteņa dieviešu statuetes, taču ne tik ļoti, lai slepkavotu. Ja tas ir Anitas pirksts, tas visu ievērojami sarežģī.”

“Izklausās, ka jūs nemaz nebrīnītos, ja viņa būtu spējīga uz ko tādu.” “Viņa ir zirneklis,” Džeks vienkārši atbildēja. “Man patika viņas vīrs. Esmu viņam arī strādājis. Esmu strādājis arī viņai. Visiem klientiem nav jābūt man patīkamiem. Kā jūsu brālis ar viņu sapinās?”

“Tāpēc, ka viņa…" Rebeka aprāvās un nikni saviebās. “Neteikšu. Kā jūs uzzinājāt Malahija vārdu, ja to jums nepateica viņa?”

“Tija viņu pieminēja.” Kādu laiku viņš soļoja klusēdams. “Klausieties, jums un jūsu ģimenei šeit ir tik veiksmīgs uzņēmums,” viņš turpināja. “Labāk metiet pie malas visu šo ieceri. Jūs nevarat sacensties ar Anitu.”

“Jūs nepazīstat mani un nezināt, ar ko es varu sacensties. Trīs likteņa dievietes būs mūsu rokās, pirms šis stāsts beigsies, to es jums varu apsolīt. Un, ja esat tik ieinteresēts kolekcionārs, varat sākt gatavoties vairāksolīšanai.”

“Bet es domāju, ka neesat izspiedēja.”

Sapratusi, ka tas bija domāts kā joks, Rebeka nedusmojās.

“Es esmu darījumu sieviete, kā jūs, Džek, pats teicāt. Un protu bīdīt darījumus ne sliktāk kā citi. Pat labāk nekā vairums citu. Esmu veikusi izpēti par likteņa dievietēm. Pilns koiViplekts izsolē tādā vietā kā “Wyley's" vai "Sothcby's" varētu maksāt pāri par divdesmit miljoniem ASV dolāru. Un pat vairāk, ja sarīko īsti atbilstošu publicitātes kampaņu.”

“Par nepilnu komplektu pat divām trešdaļām varēs dabūt tikai niecīgu daļu no šīs summas un arī tad tikai no ieinteresēta kolekcionāra.” “Mēs dabūsim visas trīs. Tas mums ir lemts.”

Džeks vairs neko neiebilda un turējās līdzi viņas naskajam solim augšup pakalnā pašā pilsētas nomalē. Pakalna virsotnē bija glīta mājiņa ar glītu dārziņu, kurā rosījās glīta sieviete.

Viņa izslējās un aizsedza ar plaukstu acis pret sauli. Kad viņa uzsmaidīja, Džeks pamanīja mutes līnijas līdzību.

“Bekij, dārgā, ko tu esi atvedusi sev līdzi?”

“Džeks Burdets. Es viņu uzaicināju iedzert tēju, pirms uzzināju, ka viņš ir melis un okšķeris.”

“Vai tiešām?” Ailīnas smaidu tas nemaz neaptumšoja. “Nu ko, ielūgums paliek ielūgums. Es esmu Aillna Salivana.” Viņa pasniedza roku pāri dārza vārtiņiem. “Šīs rupekles māte.”

“Priecājos ar jums iepazīties. Man ļoti patika jūsu stāstījums kuģīša brauciena laikā."

“Cik laipni no jūsu puses. Jūs esat no Amerikas?" viņa jautāja, atverot vārtiņus.

“No Ņujorkas. Atbraucu uz Kouvu cerībā parunāt ar jūsu dēlu Malahiju par trim likteņa dievietēm.”

“Jā, protams, mātei jūs to pasakāt uzreiz vienā pūtienā,” Rebeka rājās. “Bet ar mani vajadzēja flirtēt un izlikties.”

“Es teicu, ka man patīk, kā jūs izskatāties, un, tā kā jūs neizskatāties pēc muļķes, jums būtu jāzina ja vīrietis skatās uz jums un viņam nepatīk tas, ko viņš redz, tad ar viņu kaut kas nopietni nav kārtībā. īsāk sakot, tas bija flirts, bet nebija izlikšanās. Esmu sadusmojis jūsu meitu, Salivanas kundze.”

Ailina uzjautrināta un ieintriģēta pamāja ar galvu.

“To nav grūti izdarīt. Varbūt labāk iesim iekšā, pirms vēl kaimiņi nav sākuši kulstīt mēles. Keita Karija jau lūr pa logu. Tātad jūs esat no Ņujorkai«," viņa turpināja, iedama uz durvju pusi. “Vai jums tur ir ģimene?”

“Vairs nav. Mani vecāki pirms dažiem gadiem pārcēlās uz Arizonu. Viņiem patīk turienes klimats.”

“Laikam ļoti karsts. Tad jums nav sievas?”

“Vairs nav. Esmu šķīries.”

“Ak!” Ailīna devās uz viesistabu. “Cik žēl.”

“Tā bija neveiksmīga laulība. Šķiršanās mums abiem bija tikai atvieglojums. Jums ir jauka māja, Salivanas kundze.”

Ailīnai patika šī vienkāršā uzslava.

“Jā, ir gan, un jūtieties kā mājās arī jūs. Iešu pagatavot tēju, un tad parunāsim. Rebeka, izklaidē ciemiņu."

“Mamm…” Uzmetusi Džekam iznīcinošu skatienu, Rebeka steidzās līdzi mātei.

Viņš dzirdēja abas sievietes gaitenī sačukstamies. Strīdas, viņš uzjautrināts secināja. Viņš nevarēja sadzirdēt vārdus, ja neskaita sarunas nobeigumu. Tas bija nepārprotams.

“Rebeka Anna Mārgarita Salivana, tūlīt pat dodies uz viesistabu un uzvedies pieklājīgi, vai arī tev būs tas rūgti jānožēlo.”

Rebeka nīgri iesoļoja istabā un atkrita krēslā pretī Džekam. Viņas seja bija kā negaisa mākonis un balss ledaina.

“Nedomājiet, ka jums izdosies arī mani aptīt ap pirkstu tikai tāpēc, ' ka izdevās apvārdot māti.”

“Es par to pat nesapņoju, Rebeka Anna Mārgarita."

“Liecieties mierā!”

“Sakiet, kāpēc jūsu brālis atkal devās uz Ņujorku? Kāpēc jūs domājat, ka Anita ir iejaukta slepkavībā?”

“Es jums neteikšu neko, kamēr nebūšu tikusi pie datora un pārbaudījusi, cik jūsu teiktajā ir patiesības.”

“Dariet to tagad." Džeks pamāja ar roku. “Es aizlikšu kādu vārdiņu jūsu mātei.”

Rebeka domās samēroja mātes dusmas ar pašas urdošo ziņkāri. Zinādama, ka vajadzēs par to samaksāt, viņa piecēlās.

“Ja kaut viens jūsu teiktais vārds neatbildīs patiesībai, es pati jūs izlidināšu no šīs mājas.”

Viņa aizgāja līdz durvīm, un Džeks redzēja, kā viņa vispirms pameta tramīgu skatienu gaitenī, kurp bija devusies māte, un tad metās augšup pa kāpnēm.

Labi saprazdams katra bērna dabisko bijību no mātes, viņš piecēlās un devās uz virtuvi.

“Ceru, ka jums nav iebildumu.” Viņš iegāja virtuvē, kur Ailīna grieza kūku glītos gabaliņos. “Gribēju apskatīt māju.”

“Es dzirdēju, kā tā meitene uziet augšā, lai gan biju viņai piekodinājusi to nedarīt.” '*

“Tā ir mana vaina. Es ļāvu viņai iet pārbaudīt internetā ziņas par mani. Kad viņa to būs izdarījusi, jūs arī jutīsieties daudz drošāk.”

“Ja es jau tagad nejustos droši, jūs nemaz neatrastos manā mājā." Viņa piesita ar garu nazi pie kūku šķīvja malas un pasmaidīja, kad Džeks skatiens pievērsās tam. “Es protu novērtēt cilvēku, paskatoties tam acīs. Un protu arī aizsargāt savējos."

“Es jums ticu.”

“Tas labi. Tagad es zinu, kāpēc šorīt pacentos un izcepu šo kūku, lai gan dēli taču to neēdīs." Viņa pagriezās pret pavardu, lai pabeigtu gatavot tēju. “Viesistaba domāta ciemiņiem. Bet darījumu sarunas notiek virtuvē.” “Tad jau laikam jāpaliek virtuvē.”

“Sēdieties un ņemiet kūku. Kad tā meitene tiek pie datora, tad nevar zināt, kad atkal parādīsies.”

Džeks nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi nogaršojis mājās ceptu kūku vai ēdis kādā citā, nevis savā virtuvē. Tas bija tik nomierinoši, ka viņš nemanīja aizritam laiku, kas citkārt būtu pavisam grūti.

Pagāja vismaz pusstunda, līdz Rebeka cēli iepeldēja un pavilka krēslu. “Viņš ir tas, par ko uzdodas,” viņa teica mātei, “tā ka viss kārtībā.” Kad viņa pastiepa roku pēc kūkas gabaliņa, Ailīna iesita meitai pa pirkstiem.

“Tu neesi pelnījusi saldumus.”

“Bet, mamm!”

“Lai cik gadu tev arī būtu, Rebeka, tu nedrīksti nesodīta nepaklausīt mātei.”

Rebekas uzacis saraucās, taču viņa nepieskārās kūkai.

“Jā, māt, es atvainojos.” Viņa pievērsa skatienu Džekam, nikni iedzeļot ar acīm. “Interesanti, kam gan jums vajadzīgs dzīvoklis Ņujorkā, vēl viens dzīvoklis Losandželosā un vēl viens Londonā?”

Lai gan Džeku tas pārsteidza, viņš turpināja malkot tēju. Lai tik daudz izdibinātu, nepietiek ar vienkāršām datorlietošanas iemaņām.

“Es daudz ceļoju, un man labāk patīk apmesties pašam savā mājoklī, nevis viesnīcā, ja vien tas ir iespējams.”

“Un kāds gan tam visam sakars ar šā cilvēka personiskajām darīšanām?”

Saklausot mātes balsī nosodījumu, Rebeka aizsvilās.

“Man jāzina, kas viņš ir par cilvēku, vai tad ne? Viņš te ņem un uzrodas tūlīt pēc Meļa aizbraukšanas un pēc tiem briesmīgajiem notikumiem Ņujorkā, no kurienes, kā viņš pats atzīst, viņš ari ir nācis.”

“Es būtu darījis tāpat," Džeks atzina, pamājot ar galvu. “Un vairāk.” “Es arī domāju darīt ko vairāk. Bet tam ir vajadzīgs laiks. Pagaidām es uzzināju, ka jūs ieradāties viesnīcā šorīt agri no rīta, atbraucāt ar īrētu mašīnu. Pasūtījāt viesnīcas numuru pirms divām dienām. Tas ir pirms tās nelaimes Ņujorkā, tāpēc es nesaprotu, kāds sakars ir vienai lietai ar »♦

otru.

Tagad Džeks paliecās uz priekšu. “Pasakiet, kas ir noslepkavots.”

“Tas bija kāds jauns vīrietis, vārdā Maikls Hikss,” Ailīna atbildēja. “Lai Dievs mielo viņa dvēseli.”

"Vai viņš strādāja pie jums?”

“Nē, nestrādāja.” Rebeka īgni nošņācās un tad piebilda: “Tā ir sarežģīta lieta."

“Man sarežģītas lietas labi padodas."

Rebeka palūkojās uz māti.

“Mīļumiņ, cilvēks ir gājis bojā.” Ailīna uzlika roku uz meitas plaukstas. “Pēc visa spriežot, jauns cilvēks, kurš ne pie kā nebija vainīgs. Tas maina visu. Tagad atkal jāatjauno taisnība. Ja ir kāda iespēja, ka Džeks var mums palīdzēt, tā ir jāizmanto.”

Rebeka atlaidās pret krēsla atzveltni un pētoši ieskatījās Džeka sejā.

“Vai palīdzēsiet panākt, lai viņa saņem atmaksu par saviem nodarījumiem ?’’

“Ja Anitai ir kāds sakars ar slepkavību, es parūpēšos, lai viņa par to saņem atmaksu. To es jums apsolu.”

Rebeka pamāja ar galvu un, tā kā joprojām gribēja kūku, sakrustoja rokas uz galda.

“Mamm, pastāsti tu. Tev labāk padodas stāstīšana.”

Ailīnai stāstīšana padevās labi, sav ukārt Rebeka atklāja, ka Džeks Burdets ir labs klausītājs. Viņš neuzdeva jautājumus, neizteica komentārus, bet tikai malkoja tēju un uzmanīgi sekoja Ailīnas stāstījumam.

“Un tā nu," viņa nobeidza, “Malahijs atkal devās uz Ņujorku, lai darītu, kas jādara.”

Džeks pamāja ar galvu un nodomāja, vai šī jaukā, omulīgā ģimenīte maz apzinās, kur viņi ir iepinušies.

“Tātad šai Kleo Toliverai ir otrā likteņa dieviete."

“Nebija īsti skaidrs, vai tā ir pie viņas vai viņa zina, kur tā ir. Nogalinātais puisis bija viņai tuvs draugs, un tagad viņa vaino sevi tā nāvē.”

“Un Anita zina, kas viņa ir, bet nezina, kur viņa ir. Vismaz pagaidām.”

'Tā tas ir," Ailīna apstiprināja.

“Vislabāk būtu, ja tā arī paliktu. Ja viņa ir nogalinājusi vienreiz, viņa pavisam viegli var to izdarīt vēlreiz. Salivanas kundze, vai tas ir tā vērts? Riskēt ar savu ģimeni?"

“Nekas nav vērtīgāks par manu ģimeni, bet tagad viņus vairs nekas neapturēs. Es būtu viņos vīlusies, ja viņi nobītos. Jauns cilvēks ir gājis bojā, un vainīgajam par to ir jāatbild. Šī sieviete nedrīkst nesodīti zagt un slepkavot."

“Kā viņai izdevās iegūt no jums pirmo likteņa dievieti?”

“Kā jūs zināt, ka viņa to dabūja?” Rebeka noprasīja. “Ja vien viņa to nepastāstīja pati?”

“Jūs pati man to pateicāt," viņš laipni paskaidroja. “Jūs nosaucāt viņu par zagli. Un nolikāt ziedus uz sava vecvecvectēva kapa kāda Fēliksa Grīnfīlda, kurš bija “Lusitania" pasažieris. Vēl pavisam nesen es domāju, ka pirmā likteņa dieviete pazudusi līdz ar Henrija Vailija bojāeju. Taču tagad izrādās, ka likteņa dievietei un jūsu sencim izdevās izglābties. Kā viņam tas izdevās? Vai viņš strādāja pie Vailija?”

“Fēlikss nebija vienīgais, kas izdzīvoja,” Rebeka iesāka.

“Ak, Rekij, mīļo pasaulīt, šim cilvēkam taču galva strādā un viņš zina, kā to likt lietā. Diemžēl jāatzīst, ka Fēlikss nozaga to statueti. Viņš bija tāds kā zaglis, taču pēc tam labojās. Viņš ielika šo lietiņu kabatā tieši tajā brīdī, kad kuģim trāpīja torpēda. Lai gan tā var šķist negodīga rīcība, taču, manuprāt, tā bija lemts.”

“Viņš to nozaga.” Džeka sejā uzplauka plats smaids. “Lieliski. Pēc tam Anita to nozaga jums."

“Tas ir citādi," Rebeka uzstāja. “Viņa zināja, kas tā ir, bet Fēlikss nezināja. Viņa izmantoja sava nelaiķa vīra labo reputāciju, kad Mels aiznesa viņai statueti novērtēšanai. Pēc tam viņa izmantoja savu ķermeni, lai aptumšotu viņa veselo saprātu, un, tā kā viņš ir vīrietis, tas nebija grūti izdarāms. Viņa smagi piemuļķoja mūs visus un tas… mēs viņai liksim atbildēt arī par to."

“Ja runa ir par ievainotu lepnumu, tad labāk apdomājiet vēlreiz. Viņa aprīs tādu gardu kumosiņu kā jūs vienā rāvienā.”

“Lai pamēģina! Aizrīsies.”

“Lepnums nav greznība,” Ailīna klusu noteica. "Un ari ne vienmēr augstprātības pazīme. Tas, ka Fēlikss palika dzīvs, kad tik daudzi gāja bojā, pārvērta viņu. Varētu teikt, ka viņš kļuva par īstu cilvēku. Likteņa dieviete bija šīs pārvērtības simbols un piecās paaudzēs mūsu ģimenē tika par tādu uzskatīta. Tagad mēs zinām, kas tā īsti ir ne tikai šis simbols -, un uzskatām, ka visām trim dievietēm atkal jāapvienojas. Tas arī bija lemts. Varbūt tādējādi var gūt arī peļņu, un mēs no tās neatteiksimies. Bet tas nav mantkārības pēc. Tas ir mūsu ģimenes vārdā.”

“Anitai ir pirmā statuete un viņa zina vai domā, ka zina, kur atrodas otrā. Jūs stāvat viņai ceļā."

“Un Salivanus nevar tik viegli pagrūst nost, kā viņa varbūt iedomājas,” Ailīna teica. “Fēlikss pārsalis turējās uz ūdens pie salūzušas kastes, kamēr viņam aiz muguras grima viens no lepnākajiem jebkad uzbūvētajiem kuģiem. Viņš palika dzīvs, kad tas gāja bojā. Kad vairāk nekā tūk

stoš cilvēku gāja bojā. Un viņam kabatā bija mazā sudraba statuete. Viņš to mums dāvāja, un mēs to atgūsim.”

“Ja es jums palīdzēšu to izdarīt, palīdzēšu apvienot visas trīs, vai jūs 'man tās pārdosiet?”

“Ja varēsiet samaksāt mūsu prasīto cenu,” Rebeka iesāka, bet māte ar vienu asu skatienu viņu apklusināja.

“Ja jūs mums palīdzēsiet, mēs jums tās pārdosim. Es jums to apsolu,” viņa teica un pāri galdam pasniedza Džekam roku.

Džekam bija vajadzīgs laiks, lai visu apdomātu, tāpēc viņš palika Kouvā vēl vienu dienu. Tā viņam radās iespēja izdarīt vairākus tālruņa zvanus un uzsākt informācijas meklēšanu par šīs, pēc Džeka domām, tik ļoti interesantās spēles dalībniekiem.

Viņš uzticējās Ailīnai Salivanai. Lai gan viņam patika Rebeka, viņš nejuta pret to tik intuitīvu uzticību kā pret viņas māti. Vēlēdamies vēlreiz papētīt Rebeku, viņš atkal nopirka biļeti uz kuģīti un devās uz piestātni.

Viņu ieraugot, Rebeka nešķita iepriecināta. Viņas līksmā sejas izteiksme, pļāpājot ar pasažieriem, sastinga, ieraugot Džeku, un vaibsti kļuva vēsi un skarbi.

Viņa paķēra biļeti no Džeka rokas.

“Ko jūs te atkal meklējat?”

“Varbūt nevaru bez jums iztikt."

“Stāstiet vien! Bet tā ir jūsu nauda.”

“Es jums piemaksāšu desmit mārciņas par sēdvietu uz kapteiņa tiltiņa un sarunu.”

“Divdesmit.” Viņa izstiepa roku. “Maksājot iepriekš.”

“Aizdomu pilna un merkantila.” Viņš sameklēja divdesmit mārciņas. “Uzmanieties, es varu jūsos iemīlēties.”

“Tad man būs tas prieks salauzt jūsu sirdi sīkās drumslās. Par to es jums atdotu šīs divdesmit mārciņas. Nu tad sēdieties un neko neaiztieciet! Man jādodas ceļā.”

Viņš nogaidīja, un ļāva Rebekai neziņā palauzīt galvu, kamēr viņa manevrēja laivu no piestātnes līcī un ieslēdza mātes stāstījuma ierakstu. “Liekas, būs lietus,” viņš ieteicās.

“Tikai pēc pāris stundām. Jūs neizskatāties pēc cilvēka, kurš divreiz dodas vienā un tajā pašā izbraukumā bez pamatota iemesla. Ko jums vajag?”

“Vēl vienu uzaicinājumu uz tēju?”

“Par to nesapņojiet.”

“Tas gan ir bargi. Vai neesat manījusi vēl kādu svešinieku, neskaitot mani, kas te apgrozās, brauc ekskursijā, staigā gar jūsu māju, varbūt rēgojas apkārt, kad ejat savās ikdienas gaitās?”

“Jūs domājat, ka inūs novēro?” Rebeka papurināja galvu. “Tā viņa nerīkojas. Viņu neuztrauc tas, ko mēs darām šeit, Kouvā. Viņa raizējas par to, ko dažs no mums var darīt ārpus mājas. Viņa izsekoja manus brāļus, kad tie devās ceļā, un, manuprāt, pēc lidmašīnas biļešu pasūtīšanas ar kredītkartēm, kā jau parasti. Šādu informāciju nav grūti iegūt, ja labi prot rīkoties ar datoru."

“Tas nav arī tik vienkārši.”

“Ja es to varu, tad var arī viņa vai kāds, kam viņa maksā.”

“Jūs to varat?”

“F.s varu ar datoru paveikt gandrīz jebko. Piemēram, zinu, ka jūs pirms pieciem gadiem izšķīrāties pēc viena gada un trīs mēnešu ilgas laulības. Necik ilgi tas vis nebija.”

“Izrādījās, ka pārāk ilgi.”

"Es zinu jūsu adresi Ņujorkā, ja sadomātu jūs apciemot. Zinu, ka mācījāties Oksfordas universitātē un beidzāt kā viens no sava kursa desmir procentiem labāko. Nav nemaz tik slikti,” viņa piebilda. “Ņemot vērā visu.”

“Paldies!”

“Zinu, ka jums nav kriminālas sodāmības, vismaz tādas, kas būtu uzreiz pamanāma, ka uzņēmumam, kuru jūs nodibinājāt pirms divpadsmit gadiem, ir stabila starptautiska reputācija un tas jums ir sagādājis aptuveni divdesmit sešus miljonus ASV dolāru tīrās peļņas tīrās peļņas, ievērojiet. Arī tas,” viņa piebilda, smieklu dzirkstelēm pamazām iedegoties acīs, “nav nemaz tik slikti.”

Džeks izstiepa kājas.

“Tie nu gan ir pētījumi.” Turklāt ļoti iespaidīgi, viņš nodomāja. “Nekā sevišķa.” Rebeka atmeta ar roku, nepieminot sešas pie tastatūras pavadītās stundas. “Mani bija pārņēmusi ziņkāre.”

“Pietiekami liela ziņkāre, lai dotos uz Dublinu?”

“Kāpēc lai es dotos uz Dublinu?”

“Tāpēc, ka es Šovakar turp došos.”

“Vai tas ir piedāvājums, Džek? Un vēl manas mātes balsij skanot skaļrunī?”

“Jā, bet personisks vai lietišķs tas lai paliek jūsu ziņā. Man Dublinā jāsatiek kāds cilvēks, un, manuprāt, jums arī būtu vērts piebiedroties.”

“Kas tas par cilvēku?”

“Ja gribat zināt, sakravājiet somu un esiet gatava doties ceļā pussešos. Es aizbraukšu pēc jums.”

“Es par to padomāšu,” Rebeka atbildēja, bet iztēlē jau sāka kravāt ceļasomu.

Č etrpadsmita nodaļa

“Es zinu, mararn, ka tev bez manis būs grūti tikt galā ar darbiem.”

“Ne jau tas mani uztrauc." Ailīna sarauktu pieri vēroja, kā Rebeka satin džemperi stingrā rullītī un iespiež somā. “Es teicu, ka man par Džeku Burdetu radās labs iespaids, un es ticu, ka viņš ir godīgs cilvēks, tomēr tas nenozīmē, ka varu ar mierīgu sirdi ļaut savai meitai doties projām kopā ar viņu pēc vienu dienu ilgas pazīšanās.”

“Tas ir darījumu brauciens.” Rebeka gudroja vilkt džinsus vai auduma bikses. “Un, ja Mels vai Gideons dotos šādā braucienā, tu tam nepievērstu tik lielu uzmanību.”

“Es pievērstu gan uzmanību, jo viņi man ir tikpat dārgi kā tu. Bet, tā kā tu esi mana meita, nevis dēls, es tam pievēršu vēl daudz lielāku uzmanību. Tā tas dzīvē iekārtots, Rebeka, un nav ko īgņoties."

“Es protu sevi aizstāvēt."

Ailīna pieskārās Rebekas izspūrušajām matu cirtām.

“Jā, tu proti gan."

“Un zinu arī, kā izturēties pret vīriešiem."

Ailīnas uzacis pacēlās.

“Pret tiem vīriešiem, ar kuriem tev līdz šim ir bijusi darīšana. Bet ar tādiem kā šis tev vēl nav bijušas darīšanas."

“Vīrietis paliek vīrietis,” Rebeka teica, liekot saprast, ka vairs nevēlas apspriest šo jautājumu, un nepievērsa uzmanību mātes smagajai nopūtai. “Mels un Gideons to vien dara kā dauzās apkārt pa pasauli, kamēr man jāpaliek šeit pie stūres vai pie datora. Pienācis laiks arī man mazliet izbaudīt piedzīvojumus, mamm. Tagad man ir izdevība aizceļot vismaz līdz Dublinai.”

Viņa vienmēr centusies neatpalikt no brāļiem, nodomāja Ailīna. Un veltījusi tam lielas pūles. Nopelnījusi to.

“Paņem lietussargu! Līst.”

Kad Džeks piebrauca, Rebeka jau bija sakravājusies un gāja ārā pa mājas durvīm. Viņa bija ģērbusies vieglā vējjakā, kas pasargāja no lietus, un nesa tikai vienu ceļasomu. Džekam sievietēs patika gan precizitāte,

gan lietišķība, tāpat arī Rebekas neatkarība, kad viņa nosvieda somu uz auto aizmugures sēdekļa, pirms viņš bija paspējis apiet apkārt mašīnai un to paņemt.

Viņa noskūpstīja māti, pēc tam abas cieši apskāvās, mazliet šūpodamās, pirms Rebeka iekāpa automobilī.

“Es jums uzticu savu vienīgo meitu, Džek.” Ailīna, stāvēdama lietū, uzlika roku uz Džeka plaukstas. “Ja man tas būs jānožēlo, jums no atmaksas neglābties.”

“Es par viņu parūpēšos.”

“Viņa pati prot par sevi parūpēties, citādi nemaz nebrauktu jums līdzi. Taču viņa ir mana vienīgā meita un mans jaunākais bērns, tāpēc visa atbildība jāuzņemas jums.”

“Es rīt viņu atvedīšu atpakaļ."

Iegalvojot sev, ka ar to arī ir jāsamierinās, Ailīna soli atkāpās un vēroja abus aizbraucam lietū.

Rebeka bija paredzējusi, ka viņi brauks līdz pat Dublinai, un bija jau sagatavojusies ilgam un garlaicīgam ceļam. Taču viņi devās uz Korkas lidostu, kur tika atdots īrētais auto, un Rebeka saprata, ka gaidāms neilgs lidojums.

Taču viņa nebija paredzējusi, ka tā būs maza privāta lidmašīna un Džeks pats sēdīsies pie stūres.

“Tā ir jūsu?” Viņa stingri pavēlēja sev neuztraukties, apsēzdamās kabīnē blakus Džekam.

“Tā pieder uzņēmumam. Atvieglo dzīvi.”

Kad Džeks pirms lidojuma pārbaudīja vadības ierīces, Rebeka nervozi ieklepojās.

“Un jūs esat labs pilots, vai ne?”

“Tā rādās,” viņš izklaidīgi atbildēja, tad uzmeta viņai skatienu. “Jūs esat kādreiz lidojusi?”

“Protams.” Rebeka skaļi izelpoja. “Vienreiz, ar lielu lidmašīnu, kur man nebija jāsēž blakus pilotam."

“Aizmugurē ir izpletnis.”

“Mēģinu saprast, vai tas ir vai nav smieklīgi.” Kad tika dota atļauja pacelties un Džeks vadīja lidmašīnu uz viņam atvēlēto skrejceļu, Rebeka turēja rokas sažņaugtas. Kad lidmašīna uzņēma ātrumu, viņa vēroja mēraparātus, un, kad lidmašīnas priekšgals pacēlās gaisā, viņai vēderā kaut kas krampjaini sarāvās.

Pēc tam tas pārgāja.

“O, tas nu gan ir ko vērts, vai ne?” Viņa pastiepās uz priekšu, vērodama zemi attālināmies. “Pavisam citādi nekā ar lielu lidmašīnu. Vēl labāk. Cik ilgi jāmācās, lai dabūtu pilota tiesības? Vai es drīkstēšu pastūrēt?”

“Varbūt atpakaļceļā, ja būs skaidrs laiks."

“Ja es protu vadīt laivu vētrā, tad gan jau spētu novaldīt arī tādu mazu lidmašīnu lietusgāzē. Bagātajiem gan laikam ir kolosāla dzīve."

“Ir savas priekšrocības."

“Kad mēs atradīsim likteņa dievietes un pārdosim tās jums, es vedīšu māti ceļojumā.”

Interesanti gan, Džeks nodomāja, ka tieši šāda ir Rebekas pirmā vēlēšanās. Nevis grezns auto vai lidojums uz Milānu iepirkties, bet gan aizvest māti atpūsties.

“Uz kurieni?”

“To es vēl nezinu.” Par spīti vētrainajam laikam, Rebeka bija nomierinājusies atlaidās sēdeklī un vēroja mākoņu grēdas. “Uz kādu eksotisku zemi droši vien. Uz Taiti vai Bali salu, kur viņa varēs pludmalē atlaisties zem saulessarga un vērot zilos jūras ūdeņus, dzerot no kokosriekstu čaumalas kādu muļķīgu padzērienu. Kas tur tāds vispār ir?"

“Ceļš uz elli."

“Vai tiešām? Nu nekas, viņai tas noderēs. Viņa visu laiku tik smagi strādā un nekad nežēlojas. Tagad mēs izšķiežam naudu pa labi un pa kreisi, lai gan tai būtu jāglabājas bankā, lai viņa justos droši."

Rebeka apklusa, pēc tam pagriezās, lai paraudzītos uz Džeku.

"Atcerieties viņa vakar teica, ka tas nav mantkārības pēc. Viņai tas tiešām tā ir. Varbūt es esmu mantkārīga, lai gan man pašai šķiet, ka esmu praktiska, bet viņa tāda nav."

Mantkārīga? Nu nē, mantkārīga sieviete nesapņotu par to, kā vedīs savu māti uz tropu salām un lutinās ar kokosriekstu dzērieniem.

“Vai tā jūs man liekat saprast, ka tad, kad atgūsiet statueti, noplēsīsiet man par to septiņas ādas?”

Viņa tikai pasmaidīja.

“Ļaujiet man pastūrēt, Džek!”

“Nē. Kāpēc jūs nejautājāt par mūsu Dublinas brauciena iemeslu?"

“Tāpēc, ka jūs tik un tā neteiktu, un es tikai lieki nopūlētos jautādama.”

“Tas izklausās jauki. Tad es jums pastāstīšu ko citu. Es ievācu informāciju par jums, jūsu brāļiem un Kleo Toliveru.”

“Tiešām?” Viņas halss tonis kļuva vēsāks.

“Jūs taču par mani ievācāt ziņas, tāpēc lai būtu dots pret dotu. Toliverai agrā jaunībā bija dažas nepatikšanas alkohola lietošana, nesasniegušai pilngadību, zādzības veikalos, huligāniska uzvedība. Parastās pusaudžu dumpīguma izpausmes. Viņa nonāca uzskaitē, jo vecāki nesteidzās viņu izpestīt."

“Ko jūs gribat teikt?” Rebekā cīnījās pārsteigums un sašutums. “Viņi ļāva viņai nokļūt cietumā? Savam miesīgam bērnam?”

“Nepilngadīgo labošanas iestāde nav gluži cietums, taču ir stipri līdzīga tam. Viņas vecāki ir šķīrušies, un mātei patīk precēties atkārtoti. Meitene tika mētāta starp abiem vecākiem un, sasniegusi astoņpadsmit gadu vecumu, sāka patstāvīgu dzīvi. Pieaugušā vecumā nekādi likumpārkāpumi nav reģistrēti, tātad viņa vai nu ir labojusies, vai iemanījusies veiksmīgāk izvairīties no policijas.”

“Jūs to man stāstāt, jo domājat, ka viņa ar šādu pagātni un šādu reputāciju var mums sagādāt nepatikšanas. Ja Gideons tā domātu, viņš būtu to pateicis.”

“Es nepazīstu Gideonu, un man labāk patīk pašam izdarīt secinājumus. Runājot par jūsu brāļiem viņiem abiem nav nekādu domstarpību ar likumu. Un jūs jūs esat tikpat nevainojami tīra kā jūsu āda.”

Rebeka atrāva galvu, kad Džeks pasniedzās, lai ar pirksta galu noglāstītu viņas vaigu.

“Novāciet rokas!”

“Kas gan tik īpašs piemīt īru sieviešu ādai?" viņš it kā pie sevis noteica. “Tā ir tik maiga, ka vīrietim rodas vēlēšanās to lakt kā pienu, sevišķi ja tā smaržo kā jūsējā.”

“Es nejaucu flirtu ar darījumiem,” Rebeka sausi noskaldīja.

“Es gan. Tik bieži, cik vien ir iespējams. Jums kā praktiskai sievietei jāprot novērtēt daudzuzdevumu režīma darba priekšrocības.”

Rebeka nevarēja novaldīt smieklus.

“Jāatzīstas, ko tādu es dzirdu pirmo reizi, Džek. Bet, ja jūs domājat, ka šāds pieredzējis pasaules apceļotājs var pievilināt naivu lauku meiteni ar asprātībām, tad jūs smagi maldāties.”

“Es neuzskatu jūs par naivu.” Džeks pagrieza galvu. “Manuprāt, jūs esat apburoša. Vēl vairāk es ļoti gribu zināt, ko īsti sajutu, kapsētā raugoties pāri garajai zālei un senajiem kapakmeņiem un vērojot, kā jūs liekat ziedus uz kapa. Sis jautājums man neliek mieru, un esmu pieradis atrast atbildes uz visiem jautājumiem.”

“Es ari kaut ko sajutu. Tas ari ir viens no iemesliem, kāpēc devos jums līdzi, protams, arī tāpēc, lai uzzinātu, kas ir Dublinā. Tikai nedomājiet, Džek, ka varat mani viegli apvārdot, jo jūs to nevarat. Man ir jāsasniedz mērķis, savā un savas ģimenes vārdā. Nekas mani no tā nespēs atturēt."

“Es nemaz necerēju, ka jūs to atzīsiet." Džeks pievērsa uzmanību vadības panelim. “Ka jūs arī ko jutāt. Jūs esat godīga un vaļsirdīga sieviete. Tāda, kas prot rīkoties ar datoru, kas var ātri sagatavoties ceļojumam ar vienu pašu ceļasomu un ierasties laikā. Kur jūs bijāt visu manu mūžu? Tūlīt būsim klāt,” viņš paziņoja, pirms Rebeka paspēja atbildēt.

Dublinas lidostā viņus gaidīja vēl viens īrēts auto, un šoreiz Džeks ielika tajā Rebekas somu, pirms viņa bija paspējusi to paņemt. Viņa neko par to neteica un arī nepieminēja sarunu lidmašīnā. Viņa nebija pārliecināta, vai tie ir droši sarunas temati.

Viņa neteica ne vārda, līdz pamanīja, ka Džeks brauc projām no pilsētas, nevis uz pilsētas pusi.

“Dublina ir uz otru pusi,” viņa aizrādīja.

“Mēs nebraucam uz pilsētu.”

“Kāpēc tad jūs teicāt, ka brauksim?”

Arī viņas aizdomīgums Džekam patika.

“Mēs aizlidojām uz Dublinu un tagad dodamies dažas jūdzes uz dienvidiem. Kad beigsim apciemojumu, brauksim atpakaļ un no Dublinas lidosim projām.”

“Un kur mēs paliksim pa nakti?”

“Kādā vietā, kur neesmu bijis pāris gadu. Jums būs atsevišķa istaba,” viņš piebilda, “vai arī iespēja pievienoties man manā istabā.”

“Es izvēlēšos atsevišķo. Kas par to maksā?”

Viņa sejā zibensātri uzplaiksnīja smaids, izceļot tās vaibstus tā, ka Rebekai radās vēlēšanās novilkt ar pirkstu pār tikko manāmo, pusmēness apveida rētu.

“Par to nav ko raizēties. Cik skaists apvidus,” viņš piebilda, norādīdams uz augstajiem zaļajiem pakalniem, kas vīdēja cauri pamazām norimstošā lietus aizkaram.

“Kas maksā?"

“Cilvēks, kuru mēs apciemosim. Sakiet, vai jūs, tāpat kā jūsu māte, ticat, ka likteņa dievietes ir savdabīgs simbols?”

“Jā, laikam gan.”

“Un ka tām ir jābūt visām kopā ari citu ne tikai materiālu un pat ne tikai māksliniecisku iemeslu pēc?"

“Jā. Kāpēc vaicājat?”

“Vēl viens jautājums. Vai jūs piekrītat, ka dzīvē viss ir savstarpēji saistīts?”

Viņa nepacietīgi nopūtās.

“Ja jūs gribat teikt, ka viss notiek ciklos un mūžīgā, nepārtrauktā dzīves ritumā, tad jā, es ticu."

“Tad jums tas noteikti patiks." Viņš uzbrauca pakalnā, tad iegriezās glītā lauku ceļā, ko ieskāva pielijuši dzīvžogi un krāsainas mājiņas ar krāšņiem dārziem.

Ceļš atkal vijās kalnup, tad pagriezās, un Džeks iestūrēja īsā piebraucamajā ceļā un apstājās pie skaistas mūra mājas, kuras skurstenis kūpēja un dārzā bija saplaukusi neliela ziedu jūra.

“Vai jūsu draugs dzīvo šeit?"

"Jā.”

Tikko Džeks bija izkāpis no mašīnas, mājas durvis atvērās. Tajās smaidīdaifis stāvēja vecs vīrs, atbalstījies uz spieķa. Viņa sniegbaltie mati, apgriezti kā mūkam, apņēma platu, dziļām grumbām izvagotu seju. Brilles sudraba ietvarā noslīdēja no viņa deguna.

“Mērij!” Viņa balss atgādināja vardes kurkstēšanu. “Viņi ir klāt," viņš iesaucās un panācās pretim, lai gan Džeks jau steidzās pie viņa.

“Nenāc ārā lietū!”

“Pie joda, puis, neliels lietutiņš nekaitēs. Viss cits manā vecumā ir kaitīgs, bet ne jau nieka slapjums.”A/iņš ar vienu roku apskāva Džeku.

Tagad Rebeka redzēja, ka vecais vīrs ir visai gara auguma, taču sakumpis no vecuma. Viņa lielā plauksta pastiepās, lai pieskartos Džeka vaigam, un, lai cik liela būdama, izskatījās trausla un savādi aizkustinoša.

“Es ilgojos pēc tevis,” Džeks teica un noliecās, lai brīvi un nepiespiesti, ko Rebeka patiesi apbrīnoja, viegli noskūpstītu veco vīru uz lūpām. “Tā ir Rebeka Salivana.”

Viņš pagriezās, un Rebeka atkal ievēroja, cik maigi viņš atbalstīja sirmgalvja roku.

“Rebeka, tas ir mans vecvectēvs.”

“Ak tā.” Pagalam apjukusi, viņa piespieda sevi pasmaidīt. “Priecājos iepazīties, ser.”

“Mans vecvectēvs,” Džeks atkārtoja. “Stīvens Edvards Kaningems Trešais.”

“Kaningems?” Rebekai aizrāvās elpa. “Stīvens Kaningems? Augstā debess!”

“Man ir liels prieks sveikt jūs savā namā,” Stīvens atkāpās, asarām mirgojot acīs. “Mērij!” viņš atkal uzsauca. “Kurla kā malkas pagale,” viņš paziņoja, “bet dzirdes aparātu arī nevīžo ieslēgt. Aizskrien un sameklē viņu, Džek. Es pavadīšu Rebeku uz viesistabu. Mērija rosās jūsu istabā,” viņš paskaidroja, vezdams Rebeku uz viesistabu. “Nebeidz vien rosīties kopš brīža, kad Džeks piezvanīja, lai pavēstītu, ka ieradīsieties.”

“Kaningema kungs.” Pavisam apstulbusi, Rebeka paklausīgi iegāja uzpostā viesistabā, kur viss spīdēja un laistījās, un, paklausot vecā vīra aicinājumam, iegrima atzveltnes krēsla mīkstajos spilvenos. “Vai jūs esat tas pats Stīvens Kaningems, kurš… kurš bija uz kuģa "Lusitania”?’’

“Tas pats, kurš par savu dzīvību ir pateicību parādā Fēliksam Grīnfīldam.”

“Un jūs esat Džeka…”

“Vecvectēvs. Viņa māte ir mana mazmeita. Atkal jau! Atkal jau,” viņš atkārtoja, izvilkdams no kabatas mutautu. “Vecumdienās esmu kļuvis sentimentāls.”

“Nemaz nezinu, ko lai jums saku. Man galva griežas." Rebeka pacēla roku pie deniņiem, it kā lai pieturētu galvu vietā. “Visu mūžu esmu klausījusies stāstus par jums. Un kaut kā vienmēr esmu jūs iztēlojusies kā mazu zēnu.”

“Man bija tikai trīs gadi, kad vecāki devās ceļā ar to kuģi." Viņš smagi nopūtās un noglabāja kabatas lakatu. “Nevaru droši teikt, ko es īsti atceros un ko domāju atceramies, jo māte man par to tik bieži stāstīja.” Viņš aizgāja pie pulēta galdiņa ar izbīdāmām kājām, kas bija apkrauts ar ierāmētām fotogrāfijām, un pacēla vienu, lai parādītu Rebekai. “Mani vecāki. Tā ir viņu kāzu bilde.”

Viņa redzēja glītu jaunu vīrieti ar kuplām ūsām un sievieti vēl pavisam jaunu meiteni krāšņā līgavas kleitā no zīda un mežģīnēm.

“Viņi ir tik skaisti.” Rebekai acīs sariesās asaras. “Ak, Kaningema kungs."

“Mana māte nodzīvoja vēl sešdesmit trīs gadus, pateicoties Fēliksam Grīnfīldam.” Stīvens atkal izņēma savu mutautu un maigi iespieda to Rebekas plaukstā. “Viņa neapprecējās otrreiz. Daži cilvēki spēj mīlēt tikai vienreiz mūžā. Taču viņa bija apmierināta, viņas dzive bija piepildīta, un viņa bija pateicīga.”

“Tātad šis stāsts ir patiess.” Atguvusi savaldību, Rebeka atdeva sirmgalvim fotogrāfiju.

“Es esmu dzīvs pierādījums.” Viņš pagriezās, izdzirdot soļus uz kāpnēm. “Te jau nāk Džeks un mana Mērija. Kad viņa būs beigusi ap jums čubināties, mēs par to parunāsim.”

Mērija Kaningema tiešām bija kurla kā malkas pagale, taču par godu šim notikumam bija ieslēgusi savu dzirdes aparātu. Rebekai tika ierādīta jauka istaba, rotāta ar ziediem porcelāna vāzēs; viņa varēja atpūsties un atsvaidzināties līdz vakariņām.

Neko tādu viņa nedarīja, tikai sēdēja uz gultas malas, cerēdama, ka satrauktais prāts norimsies. Pēc piecpadsmit minūtēm Džeks pieklauvēja pie viņas istabas durvīm. Rebeka nekustējās ne no vietas un pētīja viņu.

“Kāpēc tu man to nepateici?”

“Es domāju, ka šādi tev tas būs iespaidīgāk. Viņam tas daudz nozīmē, un man tas ir svarīgi.”

Viņa pamāja ar galvu.

“Šķiet, ka sirdī vienmēr esmu ticējusi, ka viss notika tieši tā, kā man tika stāstīts. Taču prātā es par to nebiju tik ļoti pārliecināta. Gribu pateikties tev, ka atvedi mani šurp un dāvāji man to visu.”

Viņš pienāca un apsēdās uz grīdas pie viņas kājām.

“Vai tu tici likumsakarībām, Rebeka? To varai un pat to neizbēgamībai ?”

"Man ir jātic, vai ne?"

“Es neesmu sentimentāls cilvēks,” viņš iesāka, bet Rebeka sāka smieties un purināt galvu.

“Es redzēju tevi kopā ar Stīvenu un pēc tam ar Mēriju, tāpēc nestāsti, ka neesi sentimentāls.”

“Sentimentāls attiecībā uz cilvēkiem, kuri man ir dārgi, bet ne uz lietām. Es nemēdzu neko romantizēt.” Viņš satvēra Rebekas roku un juta, kā viņa saspringst. “Es paskatījos uz tevi. Un ar to pietika.”

“Tas ir mulsinoši." Rebeka pūlējās runāt mierīgi, lai gan sirds dauzījās kaklā. “Šis apstākļu mudžeklis, kas saista mūsu ģimenes."

“Tas vēl nav viss.”

“Es negribētu visu vēl vairāk sarežģīt.”

“Nekas nesanāks,” viņš teica, pieceldams viņu kājās. “Turklāt man patīk sarežģījumi. Dzīve bez tiem ir pliekana. Tu esi viens ellīgs sarežģījums.”

“Nevajag.” Rebeka piespieda roku Džekam pie krūtīm, kad tas pievilka viņu sev klāt, un jutās kā muļķe. “Es neesmu kautrīga, bet gan piesardzīga.”

“Tu trīci."

“Un tev tas patīk, vai ne? Satraukt un mulsināt mani?”

“Un kā vēl.” Viņš strauji pierāva Rebeku sev klāt. Viņa piecēlās pirkstgalos un ievilka elpu, lai Džeku noraidītu. Bet tad viņas muti aizsedza viņējā stingra, karsta un tik alkatīga, ka spēja apslāpēt lāstu līdz klusam pārsteiguma dvesienam.

Viņš skūpstīja kā vīrietis, kas ir pieradis ņemt, nežēlīgi un prasmīgi, līdz viņas pulss sāka mežonīgi auļot un vēderā modās saldkaislas trīsas. Sev pašai par lielu pārsteigumu, viņa juta savu augumu saļimstam.

To juta arī viņš.

Viņa rokas iegrima Rebekas matos, viņas galva noslīga atpakaļ.

“Kad es tevi pirmo reizi ieraudzīju,” viņš teica. “Tā vēl nekad ar mani nav noticis.”

“Es tevi nepazīstu." Taču uz viņas lūpām bija viņa garša un siltums, viņas augums alka pēc viņa svara. “Es neguļu ar vīriešiem, kurus nepazīstu."

Viņš nofteca galvu un viegli pārvilka ar zobiem pār viņas kaklu.

“Vai tā ir firmas politika?”

“Tā bija tāda."

Viņš ar viegliem zobu pieskārieniem virzījās pa viņas zoda līniju. “Mēs ļoti ātri iepazīsim viens otru.”

“Pietiek. Tigad pietiek. Neskūpsti mani vairs! Tā nav labi, jo viņi ir lejā, tā nedrīkst, Džek. Viņi gaida mūs uz vakariņām.”

“Tad ejam lejā.”

Viņi iekārtojās mazajā ēdamistabā, kuru burvīgi rotāja porcelāna figūriņas un seni stikla priekšmeti. Pie sienām bija senlaicīgu, ziedu rakstiem rotātu šķīvju kolekcija.

“Jums ir tik brīnišķīga māja,” Rebeka uzslavēja Mēriju. “Cik laipni, ka ļāvāt man ierasties ciemos."

“Tas mums sagādā lielu prieku,” Mērija staroja smaidā, pavērsusi ausi uz Rebekas pusi. “Džeks nekad neved savas draudzenes pie mums."

“Neved?”

“Nē, tiešām ne.” Mērijas runā bija jūtams maigi melodiskais īru akcents. “To, kuru viņš apprecēja, mēs redzējām tikai divreiz, un viena no

tām reizēm bija viņu kāzās. Mums viņa diez ko nepatika, vai ne, Stīvēti ?”

“Bet, Mērij!”

“Nu nepatika gan. Viņai bija tāds auksts raksturs, ja gribat zināt manas domas, un…’’

“Sautējums ir lielisks, vecmamm.”

Aizmirsusi iepriekš teikto, Mērija uzmeta Džekam šķelmīgu skatienu.

“Tev vienmēr garšo mans gaļas sautējums.”

"Es tevi apprecēju Likai sautējuma pēc,” Stīvens teica, piemiedzis aci. “Tāpat kā daudzi jaunieši, es pēc universitātes beigšanas devos lielajā ceļojumā,” viņš stāstīja Rebekai. “Izbraucis no Dublinas, apmetos nelielā viesnīciņā un satiku savu Mēriju, kuras vecāki bija viesnīciņas saimnieki. Ēdot gaļas sautējumu, es viņā iemīlējos, un tur arī beidzās mans lielais ceļojums. Pagāja divas nedēļas, līdz izdevās pierunāt viņu apprecēties ar mani un pārcelties uz Bātu."

“Tu pārspīlē. Pagāja tikai desmit dienas.”

“Un nu mēs esam precējušies jau sešdesmit astoņus gadus. Kādu laiku mēs dzīvojām Amerikā. Ņujorkā. Mana tēva ģimene piedzīvoja ļoti grūtus laikus. Viņi tā arī neatguvās pēc divdesmit devītā gada krīzes. Viena no mūsu meitām apprecējās ar amerikāni un palika tur. Viņas meita ir Džeka māte." Stīvens pastiepa roku un satvēra Mērijas plaukstu. “Mums bija četri bērni divi dēli un divas meitas. Viņi dāvāja mums vienpadsmit mazbērnus, bet tie sešus mazmazbērnus, un būs vēl. Ikviens no viņiem par savu dzīvību ir pateicību parādā Fēliksam Grīnfīldam. Viņa nesavtīgā un drosmīgā rrcība ļāva notikt visam pārējam.

“Viņš to nedarīja apzināti. Tā tas tiek stāstīts manā ģimenē,” Rebeka paskaidroja. “Viņš tikai gribēja dzīvot, izdzīvot. Viņš bija panikā, kad atrada to glābšanas vesti. Viņš domāja tikai par to, kā izglābties, un tad pamanīja jūs un jūsu māti, iesprostotus lūžņos. Viņš teica, ka viņa ir bijusi tik mierīga un skaista visu šo šausmu vidū. Un viņa turējusi jūs tik cieši, lai mierinātu, un jūs esot pieplacis pie viņas, nemaz neraudot, lai gan bijāt vēl pavisam maziņš. Un viņš nevarēja no jums novērsties."

“Es atceros viņa seju," teica Stīvens. “Tumšas acis, balta āda, jau notraipīta ar dūmiem vai sodrējiem. Mans tēvs bija gājis bojā. Es neredzēju, kā tas notika, vai varbūt neatceros. Par to māte nekad nestāstīja. Bet, kad kuģis sasvērās, mēs nokritām. Māte mani turēja, un mēs kritām. Viņa izmežģīja kāju, neļaujot man atsisties pret klāju. Kopš tās dienas viņa vienmēr mazliet kliboja, kad bija nogurusi.”

“Viņa bija drosmīga un apbrīnojama sieviete,” Rebeka teica.

“Jā, bija gan. Es domāju, ka toreiz viņa drosmes ziņā neatpalika no Fēliksa Grīnfīlda. Kuģis grima, un klājs sasvērās arvien augstāk un augstāk. Viņš vilka manu māti uz augšu, cenzdamies iedabūt mūs glābšanas laivā. Taču laiva atkal sakustējās, un, lai gan viņš pūlējās mūs aizsniegt es vēl tagad redzu viņa seju, kad viņš sauca mūs un mēģināja tikt pie mums, mēs iekritām ūdenī. Ja nebūtu viņa dotās glābšanas vestes, mēs nebūtu paspējuši pat lūgšanu noskaitīt.”

“Arī ar glābšanas vesti bija īsts brīnums. Viņš teica, ka jūsu māte bija ievainota."

“Viņa salauza roku, sargādama mani, kad mēs iekritām ūdenī, un, kā jau teicu, viņa jau bija stipri izmežģījusi kāju. Viņa turēja mani un nelaida vaļā. Man nebija gandrīz ne skrambiņas. īstais brīnums,” Stīvens teica, “bija mana māte un Fēlikss Grīnfīlds. Tikai pateicoties viņai, manas dzīves pavediens ir bijis tik garš un ražīgs.”

Kamēr Rebeka neizpratnē raudzījās, Džeks pacēla ūdens glāzi.

“Tas mums atkal atsauc atmiņā likteņa dievietes. Vai es tev esmu teicis, ka manam vecvecvectēvam Bātā piederēja neliels senlietu veikaliņš?"

Rebekai pārskrēja aukstas trīsas.

“Nē, to tu nepieminēji."

“Jā, tiesa gan,” Stīvens beidza notiesāt savu rostbifa porciju. “Es to mantoju no sava vectēva. Mēs gatavojāmies tur apciemot manas mātes vecākus. Mana vecāmāte nejutās labi. Pēc tēva bojāejas mēs palikām Bātā un vairs neatgriezāmies Ņujorkā. Tā man radās liela interese par senlietām, un es sāku ar tām pelnīt iztiku tajā pašā veikaliņā, kas savulaik piederēja manam vectēvam. Vēl viens likteņa pavērsiens, par ko jāpateicas Fēliksam.” Viņš kārtīgi sakrustoja nazi un dakšiņu uz šķīvja. “Nespēju izteikt savu sajūsmu, kad Džeks man pastāstīja, ka Fēlikss nozaga vienu likteņa dievietes statueti no Henrija Vailija luksusa kajītes, pirms izglāba manu dzīvību. Mērij, dārgā, vai mēs ēdīsim ābolu pīrāgu viesistabā?”

“Nevari vien sagaidīt savu pīrāgu. Ejiet vien un iekārtojieties, es to drīz aiznesīšu.”

Rebekai uz mēles kņudēja neskaitāmi jautājumi, taču māte bija viņai stingri iedresējusi labu uzvedību.

“Es jums palīdzēšu novākt galdu, Kaningemas kundze.”

“Ak, nevajag."

“Lūdzu, atļaujiet, es ļoti gribu palīdzēt!"

Kad visi piecēlās, Mērija uzmeta Džekam viltīgu skatienu.

"Tā, kuru tu apprecēji, nepiedāvājās man palīgā, kā es atceros.”

Novācot traukus, Rebekai tika sniegta pilnīga atskaite par Džeka biju-

•šo sievu. Viņa bijusi skaista, gudra un blonda. Kā paskaidroja Mērija, amerikāņu juriste, kurai vairāk rūpēja viņas karjera, nevis mājas pavards. Viņi ilgi vilcinājušies ar precēšanos, toties izšķīrušies, viņasprāt, ne aci nepamirkšķinot un pat nepapūloties saglabāt ģimeni.

Rebeka attiecīgi piebalsoja un paturēja šo informāciju prātā. Tas viņu interesēja viņa kāri vēlējās zināt it visu. Taču viņa nespēja domāt par ko citu, jo visu viņas prātu bija pārņēmušas likteņa dievietes.

Viņa pati ieripināja viesistabā ratiņus ar deserta paplāti, apspiezdama jautājumu lavīnu, kas drūzmējās viņas prātā.

“Šī meitene ir pareizi audzināta,” Mērija atzinīgi noteica. “Jūsu māte droši vien ir brīnišķīga sieviete.”

“Jā, paldies, viņa tāda ir.”

“Tagad, ja jūs abi nepabeigsiet iesākto stāstu un nepaskaidrosiet tam nabaga bērnam visu, es pati to darīšu.”

“Likumsakarības,” teica Džeks. “Mēs runājām par tām, vai ne, Rebeka?" “Jā."

“Mazo veikaliņu Bātā sauca “Browne’s”. Tas bija nodibināts deviņpadsmitā gadsimta sākumā, un tā klienti daudzus gadus bija sīkie muižnieki, kas ieradās Bātas kūrortā. Bieži tā pakalpojumus izmantoja ari ļaudis, kuriem bija neuzkrītoši jārealizē vērtslietas, saņemot pretī skaidru naudu. Tāpēc veikala preces bija ļoti dažādas, tostarp ari unikāli priekšmeti. Lai gan darījumi notika diskrēti, veikala darbs bija labi organizēts un uzskaite tika veikta ļoti rūpīgi. Saskaņā ar šiem reģistriem, tūkstoš astoņi simti astoņdesmit trešā gada vasarā kāds lords Bārlovs pārdeva “Brouine's” vairākus nieciņus un mākslas priekšmetus. To vidū bija neliela sudraba statuete grieķu stilā sieviete, kas tur rokā šķēres.”

“Svētā Marija, Dieva māte!”

“Henrija Vailija pēdējā pārbrauciena laikā veikaliņu vadīja mans vectēvs,” Stīvens turpināja. “Es nezinu, vai viņš bija sazinājies ar manu vectēvu jautājumā par likteņa dievieti. Es par tām pirmo reizi uzzināju jaunībā, kad aizrautīgi apguvu savu amatu. Es ieinteresējos par leģendu, kas ir saistīta ar statueti, un gribēju uzzināt, vai toreiz, senajos laikos “Broii'ne’.s” iegādātā ir autentiska. Kad uzzināju, ka viena no šīm statuetēm ir piederējusi Henrijam Vailijam un, spriežot pēc visa, gājusi zudumā kopā ar viņu kuģa katastrofā, tas mani vēl vairāk aizrāva.”

“Tomēr, pat ja “Brotvne’s” iepirktā statuete bija autentiska,” iejaucās Džeks, “tās vērtība mazinājās, jo pirmā statuete, spriežot pēc visa, bija pazudusi kopā ar Vailiju. Tādējādi bija palikusi tikai interesanta sakarība ar vēl vienu “Lusitania" pasažieri un leģendas fragments.”

“Vai tā bija īsta? Kur tā ir tagad?” Rebeka pieprasīja.

“Manai mātei nekad neapnīk pārcilāt ģimenes vēsturi.” Džeks neatbildējis piecēlās, lai pieliktu malku viesistabas kamīnā. “Es uzaugu, to klausīdamies, un “Lwsitania” bojāeja un leģenda par likteņa dievietēm arī piederēja pie šīs vēstures. Un ari man pilnīgi dabiski radās interese par senlietām,” viņš piebilda, uzlikdams roku uz Stīvena pleca. “Kad Anita pieminēja likteņa dievietes, mana interese tika uzjundīta no jauna, un es piezvanīju mātei un lūdzu viņu apstiprināt man bērnībā stāstīto. Kā arī beidzot saņēmos atbraukt šurp, pa ceļam iegriežoties Kouvā, lai apraudzītu Salivanus un apliecinātu cieņu Fēliksam Grīnfīldam.” Viņš piegāja pie zīdkoka skapīša un atvēra to. “Iedomājieties manu izbrīnu, atklājot, ka Salivani arī ir saistīti ar šo.”

Viņš pagriezās, turēdams rokā trešo likteņa dievieti.

“Tā ir šeit.” Rebeka piecēlās, lai gan viņas kājas bija pavisam slābanas. “Tā visu laiku ir bijusi šeit.”

“Tā atrodas šeit," Džeks teica, sniegdams statueti Rebekai, “kopš brīža, kad vectēvs pirms divdesmit sešiem gadiem aizvēra "Browne's" veikala durvis.”

Viņa turēja statueti plaukstā, izjuzdama tās svaru, pētīdama nopietno, gandrīz skumjo sudraba seju. Viņa viegli pārvilka ar īkšķi pār seklo iedobi pamatnes labajā stūrī. Rebeka zināja, ka šeit Atropa tiks savienota ar Lahesi.

“Vēl viens pavediens, vēl viens aplis. Ko tu tagad darīsi?”

“Tagad es to ņemšu līdzi uz Ņujorku, vienošos ar Kleo Toliveru par viņas statueti un tad izgudrošu, kā atdabūt tavējo no Anitas.”

“Labi gan atcerējies, ka pirmā dieviete ir mana.” Rebeka atdeva statueti Džekam. “Es arī došos uz Ņujorku."

“Tu atgriezīsies Kouvā,” Džeks viņu izlaboja. “Un turēsies okeāna attālumā no Anitas.”

Rebeka piešķieba galvu.

“Es došos uz Ņujorku, vienalga, ar tevi vai viena pati, jo velns lai mani parauj, ja tu vai mani brāļi pabeigs šo lietu bez manis. Labāk samierinies, Džek, ar to, ka mani nevar iestumt kaktiņā, lai es tur nogaidu, kamēr vīrieši izcīna visas kaujas. Es arī piedalīšos.”

“Redzi nu.” Mērija pasniedza vīram vēl vienu pīrāga gabalu. “Ko es tev teicu? Man šī patīk daudz labāk nekā tā, kuru tu apprecēji, Džek. Apsēdies un apēd savu pīrāgu, Rebeka! Protams, tu dosies viņam līdzi ' uz Ņujorku.”

Kad Rebeka pagriezās un apsēdās, viņai bija ļoti apmierināta sejas izteiksme. Viņa ar dakšiņu paņēma pīrāga gabaliņu.

“Paldies, Kaningemas kundze. Kā būtu labāk iegriezties Dublinā un iegādāties kādas drēbes ceļojumam vai pagaidīt un nopirkt kaut ko Ņujorkā? Esmu paņēmusi līdzi tikai vienu rezerves drēbju kārtu."

“Es jau tev ieteiktu pagaidīt, ja vien vari. Ņujorkā būs tik jauka iepirkšanās, vai ne?”

“Tas nebūs nekāds izpriecu ceļojums, velns parāvis!” Džeks atcirta.

“Nepārtrauc vecmammu," Rebeka maigi aizrādīja.

“Liecies nu mierā, puis.” Stīvens atmeta ar roku. “Viņas ir sadziedājušās.”

P iecpadsmita nodaļa

Malahijs skaidri zināja, kā izturēsies pret Tiju no pirmās sasveicināšanās līdz vispārējai attieksmei. Viņš, protams, vēlreiz atvainosies. Par to nebija šaubu. Turklāt viņš liks lietā visu savu šarmu un pārliecināšanas spējas, lai liktu Tijai atmaigt pret viņu.

Viņš bija viņas parādnieks arī par to nebija šaubu. Par finansiālo atbalstu, bet vēl vairāk, daudz vairāk par viņa brālim sniegto palīdzību.

To viņš centīsies atlīdzināt, saglabājot viņu attiecības stingri profesionālā līmenī, draudzīgas, bet rezervētas. Viņš cerēja, ka pazīst Tiju pietiekami labi, lai zinātu, ka tieši tā viņai būs pa prātam.

Kad saspīlējums abu starpā būs likvidēts, viņi varēs ķerties pie lietas.

Viņš ar Gideonu apmetīsies viesnīcā. Nevar taču apgrūtināt Tiju tik ilgi. Taču viņš cerēja, ka Tija atļaus Toliverai palikt pie viņas. Tad viņam sirds būs mierīga, ka abas sievietes ir drošībā. Un kas ir gandrīz tikpat svarīgi nemaisās viņam pa kājām.

Mazliet noguris pēc ceļojuma, viņš mundri pieklauvēja pie Tijas dzīvokļa durvīm. Un cerēja, ka viņas izpratnē par viesmīlību ietilps auksta alus piedāvāšana.

Tad viņa atvēra durvis, un viņš aizmirsa gan alu, gan rūpīgi izstrādāto izturēšanās taktiku.

“Tu esi nogriezusi matus.” Nemaz nedomājot, viņš pastiepa roku, lai pārvilktu ar pirkstiem īsajiem matu galiem. “Paskat tik!”

Viņa strauji neatrāvās. Stundām ilgi viņa bija vingrinājusi gribasspēku. Tomēr viņa mazliet stīvi atkāpās.

“Nāc iekšā, Malahij! Noliec somas,” viņa aicināja. “Ceru, ka labi atlidoji.”

“Lieliski. Tev piestāv jaunā frizūra. Tu izskaties brīnišķīgi. Es biju pēc tevis noilgojies, Tija.”

“Vai vēlies ko iedzert?”

“Jā, labprāt. Atvaino, aizmirsu tev pateikties par to, ka izmaksāji man lidmašīnas biļeti.”

“Tas viss attiecas uz lietu." Viņa pagriezās un devās uz virtuvi.

“Tu esi mainījusi ne tikai frizūru."

“Varbūt." Domājot, ka Malahijs, tāpat kā viņa brālis, izvēlēsies alu,

• viņa izņēma no ledusskapja skārdeni un devās pie bufetes pēc glāzes. “Varbūt tā vajadzēja."

“Piedod, Tija, to, kā es izrīkojos.”

Lepna par sevi, viņa atvēra alus kārbu un ielēja dzērienu glāzē, rokai it nemaz netrīcot.

“Kā izrīkojies ar mani, tu gribēji teikt.”

“Jā. Es, protams, varētu taisnoties.” Viņš paņēma Tijas sniegto glāzi. “Varētu pat panākt, lai tu piekrīti, taču es tā nedarīšu. Es nespēju izteikt, cik ļoti nožēloju to, ka meloju tev.”

“Nav nekādas jēgas to visu atkal pārcilāt.” Viņa devās uz viesistabas pusi, tad apstājās, kad Malahijs aizšķērsoja ceļu.

“Tas viss nebija meli.”

Lai gan Tijas seja piesarka, viņas balss joprojām bija mierīga un lietišķa.

“Arī to nav vērts pieminēt. Mums ir kopīgas intereses un kopīgas prasības attiecībā uz kādu noteiktu mākslas priekšmetu. Es gatavojos izmantot visus savus līdzekļus un arī jūsējos, lai to atgūtu. Tas arī ir viss, kas mums runājams.”

“Tu man atvieglo situāciju."

“Ak tā?” Viņa piešķieba galvu, cerībā, ka izskatīsies sarkastiska. “Kā tad?”

“Ar to, ka neesi viegli ievainojuma. Man nav tik ļoti jāraizējas, ka varu tevi sāpināt."

“Kādreiz man bija pārāk plāna āda. Šķiet, ka nu vairs šāds trūkums man nepiemīt. Tagad par sadzīves noteikumiem.” Šoreiz viņai izdevās ātri paiet garām Malahijam, un viņa uzreiz uzelpoja brīvāk, atrazdamās zināmā attālumā no viņa. “Dzīvoklī smēķēt nedrīkst. Varat iet uz terases vai, kā Gideons pašlaik, uz jumta. Viņam un Kleo uznākusi neliela klaustrofobijas lēkme, tāpēc ieteicu viņiem uzturēties uz jumta. Tur nav tāda šaurība kā uz terases un ir droši.”

Viņš jau gatavojās iebilst, ka abi ar brāli pārvāksies uz viesnīcu, bet tad pārdomāja. Ja jau Tija nejūtas apgrūtināta, kāpēc tad viņam būtu jāraizējas?

“Es atmetu smēķēšanu pirms diviem gadiem, tāpēc man šādas problēmas nepastāv."

“Tas labi, tad tu ilgāk dzīvosi. Tev būs pašam jāuzkopj aiz sevis, un tas attiecas uz traukiem, veļu, papīriem un visu citu. Man patīk, ja mājās ir kārtība. Tev būs jāguļ uz dīvāna, jo Gideons un Kleo guļ viesu gultā. Tas nozīmē, ka tev būs jāradinās rītos celties saprātīgā laikā."

Tā kā Tijas teiktais sāka vairāk atgādināt viņas raksturu, Malahijam šī saruna iepatikās un viņš atsēdās uz dīvāna roku balsta.

“Cikos ir saprātīgs laiks?"

“Septiņos.”

“Ak vai!”

“Tev un Gideonam dušā būs jāiet pēc kārtas. Jūsu rīcībā būs mazā vannasistaba. Kleo var izmantot manējo, bet tev un tavam brālim mana vannasistaba un guļamistaba ir aizliegtā teritorija. Skaidrs?”

“Skaidrs kā diena, mīļā.”

“Es pierakstu visus izdevumus. Lidmašīnas biļete, protams, arī ēdiens un transports. Jūs man visu atmaksāsiet.”

Malahijs sašutumā pielēca kājās.

“Mēs paši gatavojamies tev visu atmaksāt. Neesam nekādi parazīti. Es varu paņemt bankā kredītu un norēķināties ar tevi tūlīt pat.”

Juzdamās nožēlojami, Tija aizgriezās.

“Tas nav nepieciešams. Es esmu dusmīga uz tevi. Un neko nevaru darīt.” lija…

“Nevajag." Maigās balss izbiedēta, viņa atrāvās. “Nemierini mani. Es varu būt dusmīga uz tevi un tomēr darīt visu, kas jādara. Es ļoti labi protu neļauties nestabilām emocijām. Tagad vai tu proti gatavot ēst?”

Viņš izlaida pirkstus caur matiem.

“Pēc gatavām receptēm.”

“Tas labi, jo Kleo neprot. Tātad gatavos Gideons, tu, es, un varam pasūtīt ēdienu piegādi no restorāna. Tigad mēs varam…" Viņa aprāvās un atskatījās, izdzirdējusi atslēdzam durvis.

Kleo ienāca pirmā, izskatīdamās mazliet sasvīdusi, nepieklājīgi seksīga un aizdomīgi saburzīta. Nopētot Malahiju, viņa gausi un vērtējoši pasmaidīja.

"Tātad šis laikam ir lielais brālis.”

“Mel!” Gideons iesoļoja pēc Kleo, un abi vīrieši nekautrēdamies cieši apkampās. “Kāds prieks tevi redzēt! Mēs te esam iekļuvuši pamatīgos mēslos."

Bija vajadzīga pusstunda un vēl viens alus, lai izstāstītu Malahijam pēdējos jaunumus.

“Es gan nesaprotu, kādas tiesības tam Burdetam bāzt degunu šajā lietā." Malahijs domīgi raudzījās otrajā alus glāzē, tad piecēlās un sāka solot. “Tas tikai vēl vairāk visu sarežģī."

“Ja viņš nebūtu bāzis degunu, es nezinātu, ka manus tālruņus noklausās, vai ne?" Tija piecēlās, paņēma Malahija glāzi un nolika to uz paliktņa.

“Viņš apgalvo, ka tos noklausoties.”

“Kāpēc lai viņš to izgudrotu? Lai kā tas būtu es šorīt biju pie tēva un jautāju viņam par Džeku. Tēvs apstiprina, ka viņš tiešām ir tas, par ko uzdodas, un arī nopietns kolekcionārs. Arī policijas detektīvs galvoja par viņu."

“Tu esi nikns tikai tāpēc, ka spēlē iesaistījies vēl viens vecis.” Kleo noplivināja skropstas un iedzēra malciņu no Gideona alus glāzes, kad Malahijs pagriezies uzmeta viņai niknu skatienu. “Tivs testosterons uzdarbojas, un neviens tevi par to nevaino. Tija, vai tev mājās ir kādi cepumi?”

“Hm, varbūt varētu būt vafeles bez cukura.”

“Mīļā, mums ir nopietni jāparunā. Ar bezcukura vafelēm dzīvē noteikti nepietiek. Tagad, pirms niknojies uz mani,” viņa teica Malahijam, “atceries, ka mums bija mazliet vairāk laika padomāt par Burdetu un viņa lomu visā šajā notikumā. Viņš pazīst Anitu,” Kleo turpināja, pie katra punkta noliecot pirkstu. “Viņš pārzina drošību un interesējas par likteņa dievietēm. Mēs gatavojamies pārdot manējo un arī trešo, kad to dabūsim. Cik es saprotu, tev tagad viena potenciālā pircēja vietā ir divi. Varam sarīkot paši savu privāto izsoli."

“Varbūt man arī nepatīk tas, ka spēlē iesaistījies vēl viens dalībnieks,” Gideons iejaucās, “taču Kleo ir taisnība, Mel. Anita mūs visu laiku izseko. Varbūt tas Burdets var palīdzēt mums no tā paglābties. Un Tijas tēvs saka viņam esot nauda, tātad varēsim viņam pārdot statuetes. Tas būtu daudz labāk nekā iesaistīties vēl jebkādos darījumos ar to maitu Anitu. Turklāt es no ielas automāta piezvanīju mammai, lai pieteiktos, ka viss kārtībā, un viņa ir satikusi Burdetu. Viņa tam uzticas, un man ar to pietiek.”

“To es izlemšu pats. Tija, viņš tev esot atstājis vizītkarti?" Malahijs bungoja ar pirkstiem pa augšstilbu, domās plānodams savu rīcību. “Es viņam piezvanīšu un sarunāšu tikšanos aci pret aci. Ja jau viņš ir tāds

ellīgs drošības eksperts, viņš var salabot tos sasodītos tālruņus, lai mums nav jāskrien lejā uz telefona būdu katra sīkuma dēļ."

“Ogļhidrātu trūkums," Kleo secināja. “Tev taču ir mājās ogļhidrātu produkti, vai ne?"

“Ak…" Tija nervozi paraudzījās uz virtuves pusi. “Jā, man…” “Neuztraucies, es pameklēšu. Es arī kļūstu nikna, kad sāk aptrūkt ogļhidrātu," viņa līdzjūtīgi paskaidroja Malahijam.

“Es neesmu nikns.”

Kleo graciozi izstaipījās, piegāja pie Malahija un ieknieba viņam vaigā. “Tā kā mēs esam tie, uz kuriem tu niknojies, jaukumiņ, mēs jau nu zinām. Jūs, Salivani, slikti panesat ceļojumus. Arī smukulītis bija galīgi beigts, kad mēs ieradāmies. Tu tiešām esi glīts, vai ne?" Viņa piešķieba galvu. “Jums, puiši, ir lieliska DNS.”

Viņai izdevās sasmīdināt Malahiju.

“Tu nu gan esi baigais eksemplārs, vai ne?”

“Tieši tā. Klau, Tija, labāk pasūtīsim picu. Pāris lielo picu ar visām piedevām būtu īsti laikā.”

“Es vispār neēdu…” Tija aprāvās, kad Kleo pagriezās un izbrīnā blenza uz viņu.

“Tikai nesaki, ka neēd picu, jo tad es sadabūšu šaujamo, lai izbeigtu tavu nožēlojamo eksistenci.”

Laikam nebija piemērots bridis apspriest tauku procentus vai pieminēt to, ka viņai, iespējams, ir alerģija pret tomātu mērci.

“Ja tālruņus noklausās un es pasūtīšu divas lielās picas, vai tas ne/ šķitīs dīvaini tiem, kas noklausās, ja visiem ir jādomā, ka es šeit esmu viena?”

“Nu tad viņi nodomās, ka tu esi rijīga kā cūka. Riskēsim!”

“Turklāt man divos ir pusdienu tikšanās, tāpēc jāiet tūlīt pat.”

"Ar ko tev ir tikšanās?" Malahijs jautāja, kad Tija devās uz guļamistabu. "Tija?"

“Guļamistaba ir aizliegtā teritorija,” Gideons nomurmināja, pirms brālis sāka sekot Tijai. “Viņa to ievēro ļoti stingri.”

“Viņa nemaz nelīdzinās sev.” Malahijs sabāza rokas kabatās un nikni palūrēja uz guļamistabas pusi. “Nevaru teikt, ka man tas patīk.”

“Ņemot vērā visu, kas šeit notiek dažas pēdējās dienas, viņai daudz ko vajadzētu piedot. Viņa mūs pieņēma,” Kleo atgādināja. “Lai gan pavisam mierīgi varēja to nedarīt. Tu viņai sajauci galvu. Pagaidi!” Viņa pacēla roku, kad Malahijs apsviedās un nikni iešņācās. “Es nesaku, ka

pati nebūtu rīkojusies līdzīgi, bet, ja dāmai jau tā ir problēmas ar zemu pašnovērtējumu un kāds tipiņš viņai tā iespļauj dvēselē, tas tracina ne pa jokam.”

“Tā nu gan ir īsta analīze pēc tik īsa laika.”

“Ja dažus mēnešus padejo plika, tad ļoti labi iemācās novērtēt cilvēkus.” Viņa paraustīja plecus. “Kad mēs labāk iepazīsim viens otru, mēs sadraudzēsimies, mīļumiņ. Man jau tagad patīk tavs mazais brālītis un arī jūsu gaume sieviešu izvēlē." Viņa piebilda, pamājot ar galvu uz guļamistabas pusi.

“Vēlāk tu varētu man paskaidrot, kā kaildejošana palīdz kļūt par psiholoģi, bet pagaidām…” Malahijs ar dūri iebungoja pa guļamistabas durvīm. “Tija, kur, pie velna, tu iesi?”

Durvis atvērās, un Tija izsteidzās no istabas. Malahijs sajuta viņas tikko uzsmidzināto smaržu aromātu. Viņa bija uzkrāsojusi lūpas un uzvilkusi elegantu melnu bleizeru. Viņš sajuta sīku, gluži nevēlamu greizsirdības dūrienu.

“Ar ko tu ej pusdienās?”

“Ar Anitu Geiju.” Viņa atvēra somiņu, lai pārbaudītu tās saturu. “Es varu pa ceļam pasūtīt picu no tālruņa būdas.”

“Forši. Paldies! Skaista jaka," Kleo komentēja.

“Tiešām? Tā ir jauna. Es nebiju īsti pārliecināta, vai… bet tas nav svarīgi. Es ceru atgriezties ap puspieciem.”

“Pagaidi, pie velna.” Malahijs apsteidza Tiju pie durvīm un aizlika priekšā roku. “Ja tu domā, ka es ļaušu tev mierīgi iziet no šejienes un pusdienot kopā ar sievieti, kura, kā'mēs zinām, algo slepkavas, tu esi sagājusi sviestā.”

“Nerunā rupjības un neizrīko mani.” Tijas augums saspringa, un viņa vēlējās atrauties, taču palika stingri stāvam uz vietas. “Tu neesi priekšnieks ne man, ne šim… konsorcijam,” viņa nobeidza. “Tagad paej nost! Es nokavēšu.”

“Tija." Tā kā dusmas nelīdzēja, viņš ātri pārslēdzās uz maigu toni. “Es raizēšos par tevi, kā tu nesaproti? Viņa ir bīstama sieviete. Tagad mēs visi zinām, cik bīstama.”

“Un es esmu vāja un dumja un neesmu viņai līdzvērtīga pretiniece.” “Jā… Nē… Ak dievs!” Viņš pacēla roku, cīnīdamies ar vēlmi nožņaugt Tiju vai pats sevi. “Pasaki, ko tu gatavojies darīt.”

“Paēst pusdienas. Viņa piezvanīja un uzaicināja mani. Es piekritu. Domāju, ka viņa cer izspiest no manis informāciju par likteņa dievietēm

un Henriju Vailiju. Un tevi. Man viņas plāni ir pilnīgi skaidri, jo līdz šim viņa ne reizi mūzā nav man bildusi vairāk par divdesmit vārdiem. Taču par maniem plāniem viņai nav un nebūs ne jausmas. Es neesmu tāda idiote, kā tu domā, Malahij."

“Es nemaz tā par tevi nedomāju. Tija…" Viņš apvaldīja lāstu un pamanīja, ka Kleo un viņa brālis pat pieklājības pēc necenšas izlikties, ka neklausās. “Iziesim uz jumta un parunāsim par to.”

“Nē. Un tagad, ja vien tu negatavojies nogāzt mani uz grīdas un ieslēgt sienas skapī, es iešu pusdienās."

“Malacis, Tija," Kleo klusi nočukstēja un izpelnījās no Gideona dunku ribās.

“Mel,” Gideons klusi teica, “paej nost!”

Kad Malahijs atkāpās, Tija atrāva durvis.

“Neaizmirsti picu,” Kleo uzsauca, mirkli pirms Tija aizcirta durvis Malahijam deguna priekšā.

“Ja tas sievišķis viņai ko nodarīs…"

“Ko tad šī tādu var izdarīt'" Kleo noprasīja. “Nodurt Tiju ar salātu dakšiņu? Nomierinies un padomā ar galvu. Tija ir gudra. Iespējams, ka Anita uzskata Tiju par muļķīti, bet tad tieši viņa nav līdzvērtīga pretiniece. Līdzhr to pastāv izredzes, ka Tija atgriezīsies ar bagātīgu informāciju, bet Anita aizvilksies tukšā.”

“Viņa tiešām ir īsta gudriniece, Mel," Gideons apstiprināja. “Un mums viņa ir vajadzīga. Tāpēc nomierinies.”

“Labi.” Taču viņš zināja, ka nespēs rimties, pirms Tija būs atgriezusies.

Lai cik nevaldāma būtu Tijas fantāzija, viņa nekad nebija iztēlojusies sevi spiedzes lomā. Tāda kā dubultaģente, viņa nosprieda, ieradusies uz tikšanos ar Anitu. Turklāt, lai nospēlētu šo lomu, viņai gluži vienkārši jābūt viņai pašai. Kautrīgai, nervozai, atpalikušai un garlaicīgai.

Ir nu gan slepenā aģente.

Anita, protams, kavējās, jo, kā Tija bija pārliecinājusies, sievietes, kuras nebija kautrīgas, nervozas, atpalikušas un garlaicīgas, parasti kavē tikšanās. Droši vien tāpēc, ka viņām taču ir sava dzīve.

Tagad viņai arī bija sava dzīve, un vēl kāda, taču viņa tomēr spēja ierasties laikā.

Viņa pasūtīja minerālūdeni un centās neizskatīties pārāk uzkrītoša un… nervoza, turpmākās desmit minūtes viena sēdēdama klusajā un elegantajā “Cafe Pierre".

Anita iešalca tiešām citādi nevarēja nosaukt šo stilīgo un izsmalcināti steidzīgo ienākšanu, tērpusies izcili elegantā gatavu baklažānu krāsas kostīmā ar žilbinošu kaklarotu, ko veidoja sarežģīti savīta zelta ķēde ar ametista gabaliņiem.

“Piedodiet, ka nokavēju. Ceru, ka negaidījāt pārāk ilgi." Viņa noliecās un gaisīgi noskūpstīja Tiju uz vaiga, pirms noslīdēja krēslā, noliekot mobilo tālruni blakus šķīvim.

“Nē, es…”

“Aizkavējos ar klientu un nevarēju vien atkratīties,” Anita viņu pārtrauca. "Vodkamanini," viņa pavēlēja viesmīlim. “Stoli, pilnu devu, sausu kā tuksnesi, divas olīvas.” Tad viņa atlaidās krēslā un atviegloti uzelpoja, kā atbrīvodamās no liela sasprindzinājuma. “Es tā priecājos, ka mums izdevās satikties. Man tik reti iznāk aiziet pusdienās tāpat vien, nevis saistībā ar darbu. Jūs labi izskatāties, Tija."

“Paldies! Jūs…”

“Jūs esat kaut ko mainījusi, vai ne?” Anita savilka lūpas un bungoja ar sārti manikirētajiem pirkstgaliem pa galdu, mēģinādama skaidrāk atsaukt atmiņā Tijas izskatu. “Jūs esat mainījusi frizūru. Ļoti veiksmīgi. Vīrieši ir tādā sajūsmā par sieviešu garajiem matiem. Nudien nesaprotu, kāpēc," viņa piebilda, atmetot atpakaļ savas krāšņās cirtas. “Pastāstiet par saviem ceļojumiem! Droši vien ir aizraujoši apbraukāt visu Eiropu, lasot lekcijas. Taču laikam arī nogurdinoši. Jūs izskatāties mazliet sagurusi. Bet gan jau atgūsiet spēkus.”

Tu gan esi izcila maita, vai ne? Tija domāja, malkodama ūdeni, kamēr tika pasniegts Anitas martirfi.

“Tas bija grūts un arī aizraujošs piedzīvojums. Nemaz jau neiznāk tik daudz redzēt pasauli, kā varētu domāt. No lidostas uz viesnīcu, pēc tam uz lekciju zāli.”

“Tomēr tam ir arī savas labās puses. Vai to izskatīgo īru, ar kuru kopā vakariņojāt, jūs satikāt ceļojuma laikā?”

“Jā, tā bija. Viņš Eiropā bija atnācis uz manu lekciju un pēc tam, būdams darīšanās Ņujorkā, apciemoja mani. Viņš ir satriecoši glīts, vai ne?”

“Satriecoši. Un interesējas par mitoloģiju?”

“Hmm…” Tija paņēma ēdienu karti un pārlaida acis piedāvājumam. “Jā, ļoti. Sevišķi par personāžu grupām. Sirēnas, mūzas, likteņa dievietes. Kā jums šķiet, vai es varētu dabūt šos grilēta cāļa salātus bez ciedru riekstiem?”

“Noteikti. Vai jūs ar viņu vēl sazināties?”

“Ar ko?” Tija nolaida ēdienkarti un pastūma uz leju lasāmās brilles. Viegli pasmaidīja. “Ak, ar Malahiju. Nē, viņam bija jāatgriežas Īrijā. Es domāju, ka viņš varbūt piezvanīs, taču drīzāk… Tomēr viņš ir trīstūkstoš jūdžu attālumā. Vīrieši parasti pēc randiņa man nezvana, ja viņi dzīvo, piemēram, Bruklinā.”

“Vīrieši ir tādi cūkas. Amazonēm bija taisnība. Viņas tos izmantoja seksam un pēcnācēju radīšanai un pēc tam nogalināja.” Viņa iesmējās un pievērsās viesmīlim. “Es ņemšu Cēzara salātus, minerālūdeni un vēl vienu martini.”

“Hm… vai jūs izmantojat dabiskos apstākļos audzētus cāļus?” Tija iesāka un tīši pārvērta vienkāršu salātu pasūtīšanu par veselu pasākumu. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja Anitas smīnu un saprata, ka manevrs izdevies.

“Cik interesanti, ka jūs pieminējāt likteņa dievietes," teica Anita.

“Vai tad?” Tija noņēma brilles un rūpīgi ielika futrālī. “Es domāju, ka runa bija par amazonēm, lai gan viņas, protams nebija ne dievietes, ne grieķietes. Tomēr tā bija apbrīnojama sieviešu kultūra, un es vienmēr…”

“Likteņa dievietes." Anita caur sakostiem zobiem iztukšoja pirmo martini glāzi.

“Ak jā! Atkal sievišķais spēks. Sievietes, māsas, kuras izlemj gan dievu, gan cilvēku mūža ilgumu un būtību.”

“Ņemot vērā jūsu interesi un jūsu ģimeni, jūs droši vien būsiet dzirdējusi par statuetēm.”

“Esmu daudz ko dzirdējusi par statuetēm. Ak!” Tija naivi iesaucās un varētu apzvērēt, ka dzirdēja, kā Anita griež zobus. “Trīs likteņa dievietes. Jā, protams. Patiesībā klīda pat baumas, ka viena no tām piederējusi kādam no maniem senčiem šķiet, tā bija Kloto, pirmā likteņa dieviete. Taču viņš gāja bojā “Lusitania" katastrofā un, spriežot pēc visām ziņām, tā bijusi viņam līdzi. Bezgala skumji, ja tā tiešām ir. Ja nav Kloto, kas vērpj pavedienu, Lahesei un Atropai nav ko mērīt un griezt. Taču jāteic, ka es daudz vairāk zinu par mītiem nekā par senlietām. Vai jūs domājat, ka tās statuetes tiešām pastāv? Es domāju abas pārējās?"

“Laikam esmu romantiski noskaņota, lai ticētu, ka pastāv. Es domāju, ka jums, ar jūsu zināšanām un sakariem, kaut kas varētu būt zināms."

“Velns!” Tija iekoda lūpā. “Es tikpat kā neesmu pievērsusi uzmanību šādām lietām. Tieši to es arī pateicu Malahijam, kad mēs kopā vakariņojām.”

“Tātad viņš kaut ko teica par šīm statuetēm?”

“Viņš interesējās par tām.” Tija uzmanīgi caurlūkoja siltas maizes un smalkmaizīšu groziņu. “Viņš kolekcionē ar mitoloģiju saistītus mākslas darbus. Sāka aizrauties ar to pirms dažiem gadiem, būdams Grieķijā darījumu braucienā. Viņš darbojas kuģniecības biznesā.”

“Vai patiesi? Glīts un bagāts īrs ar radniecīgām interesēm. Un jūs neesat piezvanījusi viņam?”

"Ak, es neuzdrošinājos." It kā samulsusi, Tija pievērsa skatienu galdautam un nervozi paraustīja jakas apkakli. “Man ir neērti zvanīt vīrietim. Un īsti nezinu, ko teikt. Turklāt man šķiet, ka viņš bija vīlies, jo nespēju viņam palīdzēt attiecībā uz likteņa dievietēm. Tas ir statuetēm. Par mītiem es daudz ko varēju pastāstīt, to es nenoliegšu. Un ja viena no tām guļ Atlantijas okeāna dibenā, tad jau tās nekad nebūs visas kopā, vai ne?”

“Nebūs."

“Laikam gan, ja tās būtu… visas kopā, tad gan laikam būtu ļoti vērtīgas?”

“Vērtīgas gan.”

“Ja Henrijs Vailijs tieši tajā laikā nebūtu devies tajā ceļojumā, ar to kuģi, kas zina? Taču liktenis paliek liktenis. Varbūi jums izdosies atrast kādu no tām, ja tās vēl pastāv un vispār jebkad ir pastāvējušas. Jums droši vien ir visādi līdzekļi.”

“Ir gan, un turklāt man ir arī ieinteresēts klients. Man ļoti nepatīk sagādāt klientam vilšanos, tāpēc daru visu iespējamo, lai pārliecinātos par šo figūriņu esamību un sameklētu tās." Vērodama Tiju, Anita klīrīgi knibināja smalkmaizīti. “Ceru, ka jūs to neteiksiet kā viņu sauca… Malahijam? ja viņš jums piezvanīs. Es negribētu, lai viņš mani apsteidz.” "Neteikšu, tikai nedomāju, ka tāda iespēja vispār radīsies.” Tija ļoti izteiksmīgi nopūtās. “Es pateicu viņam, ka esmu dzirdējusi, tiesa gan, diezgan sen, ka Arēnās kāds apgalvojot, ka pie viņa esot Atropa. Tā ir trešā likteņa dieviete.”

Sirdij dauzoties pārsteigumā pašai par savu improvizāciju, Tija rūpīgi pētīja salātus, meklējot tajos kādus trūkumus.

“Atēnās?"

“Jā, šķiet, pagājušajā rudenī kāds par to runāja. Vai varbūt pagājušajā pavasarī. Es īsti droši neatceros. Tolaik veicu pētījumus par mūzām. Tās ir Zeva un Mnemozinas deviņas meitas. Viņām ir katrai sava darbības joma, piemēram, Klio ir…”

“Kas bija ar tām likteņa dievietēm?" Anita viņu pārtrauca.

“Ar ko? Ak!” Tija iesmējās un iemalkoja ūdeni. "Atvainojiet, es laikam reizēm mēdzu aizklīst no tēmas. Tas cilvēkiem krīt uz nerviem.” “Nē, nemaz." Anita iztēlē pastiepās un pati savām rokām nožņaudza šo apnicīgo nejēgu pie viņas salātu trauka. “Bet ko jūs sākāt stāstīt?”

“Jā, tas laikam bija pagājušā gada pavasarī.” Domās nogrimusi, viņa uzpilināja savai porcijai pavisam niecīgu salātu mērces devu. “Es patiesībā nemaz nemeklēju informāciju par likteņa dievietēm, katrā ziņā ne par mākslas darbiem. Es klausījos tikai pieklājības pēc. Šis cilvēks, pie kura es vērsos ar jautājumiem… kā viņu sauca? Lai gan nav svarīgi, jo viņš man tomēr nespēja palīdzēt, kā biju cerējusi. Tas ir, attiecībā uz mūzām. Taču sarunas laikā viņš ieminējās, ka esot dzirdējis kādam cilvēkam Atēnās esot Atropa. Statuete, protams, ne jau pati mītu varone.” “Šā atēnieša vārdu jūs droši vien neatceraties?”

“Ak vai, es parasti nespēju iegaumēt vārdus.” Uzmetusi Anitai vainīgu skatienu, Tija ķērās pie salātiem. “Turklāt man šķiet, ka vārds nemaz netika nosaukts, jo šis cilvēks tika pieminēts, tikai garāmejot. Un tas bija tik sen. Es to atceros tikai tāpēc, ka runa bija par Atēnām, jo esmu vienmēr vēlējusies turp aizbraukt. Turklāt tas šķita tikai pašsaprotami, ka vienai no statuetēm būtu jāatrodas Grieķijā. Vai esat tur bijusi?” “Nē.” Anita paraustīja plecus. “Vēl ne.”

“Es arī ne. Es droši vien nevarētu panest turienes ēdienu.”

“Vai jūs par to ieminējāties ari Malahijam?”

“Par Atēnām? Nē, šķiet, ka ne. Tas man neienāca prātā. Ak vai! Jūs domājat, ka vajadzēja? Varbūt, ja es būtu par to iedomājusies, viņš būtu man piezvanījis. Viņš tiešām bija neprātīgi skaists.”

Idiote, Anita nodomāja. Nelaimīgā stulbene.

“Viss ir iespējams.”

Tija jutās kā apreibusi. Viņa iedomājās, ka tā varētu justies sieviete, kas tikko pārkāpusi laulību kādā noplukušā motelī ar gados jaunāku mākslinieku bezdarbnieku, kamēr viņas garlaicīgais, uzticamais vīrs vadīja sava uzņēmuma valdes apspriedi.

Taču nē viņa nosprieda, strauji iesoļojot savā mājā, šāds reibums varētu uznākt pirms laulības pārkāpšanas, ceļā uz apšaubāmo moteli, kur numuri tiek izīrēti uz stundām. Pēc tam ir jājūt vainas apziņa, kauns un vēlme kārtīgi noskaloties dušā.

Vismaz viņai tā Šķita.

Tomēr viņa meloja, mānījās un pārnestā nozīmē piešmauca kādu, turklāt it nemaz nejutās vainīga. Viņa jutās stipra.

Un tas viņai patika.

Anita viņu nicināja. Vai cilvēki domā, ka viņa pati nepamana, ja citi uzskata viņu par garlaicīgu, kaitinošu un visai dumju? Bet tas nemaz nav svarīgi, viņa atgādināja sev, kā uz rožaina mākoņa braukdama liftā uz savu stāvu. Tas it nemaz nav svarīgi, ko par viņu nodomāja tāda sieviete kā Anita. Jo viņa, Tija Mārša, ir uzvarējusi šajā raundā.

Viņa lepni iepeldēja dzīvokli, gatava palielīties, taču sastapa tur vienīgi Kleo, kas gulšņāja uz dīvāna, skatīdamās MTV.

“Sveika! Kā gāja?”

“Labi. Kur pārējie?”

"Aizgāja piezvanīt mātei. īru puiši gan ir tik ļoti pieķērušies savām mātēm, vai ne? Pēc tam viņi aizies nopirkt kaut ko garšīgu saldējumu. Viņi tikai pirms brīža izgāja.”

Kleo vēlreiz uzmeta skatienu ekrānam un tad izslēdza televizoru.

“Nu kā tad gāja ar Anitu?” viņa tincināja.

“Viņa uzskata mani par galīgi stulbu neirotiķi, kas ir pateicīga par katru uzmanības kripatu, ko tai pasviež īstie cilvēki.”

Kleo noslīdēja no dīvāna tik plūstoši un graciozi, ka Tija spēja to vien bezcerīgi apbrīnot.

“Es nepiekrītu. Tas, protams, nav svarīgi, bet es domāju, ka tu esi gudra un stilīga lauvene, kas vēl nav īsti izlaidusi nagus. Vai gribi iedzert?"

Dzirdot šādu raksturojumu, Tija apstulba un pat nepamanīja to, ka viņai tiek piedāvāts iedzert pašas dzīvoklī.

“Varbūt. Es parasti tikpat kā nedzeru.”

“Es gan iedzeru, un šķiet, ka tagad ir pienācis īstais laiks. Iemetīsim pa glāzei vīna, un tu varēsi izstāstīt man visu.”

Kleo atvēra pudeli "Pouilly-Fume" un pielēja divas glāzes. Un klausījās. Kādā brīdī pirmās glāzes vidū Tija aptvēra, ka vienīgais cilvēks, kas viņu tikpat ieinteresēti ir uzklausījis, ir Kerija. Viņa nodomāja varbūt tieši tāpēc viņas ir draudzenes.

“Tu viņu aizsūtīji uz Atēnām?" Kleo ierēcās smieklos. “Tas nu gan bija smalks gājiens!”

"Man tikai šķita… Jā, laikam bija gan."

“Un kā vēl!” Kleo uzšāva gaisā roku, tik strauji un tuvu, ka Tija atrāva galvu, it kā izvairīdamās no pļaukas. “Sit saujā!"

“Ak! Labi!” Tija ķiķinādama uzsita pa Kleo plaukstu.

“Tev būs tas viss tāpat jāizstāsta ari puišiem,” Kleo turpinaja. “Tāpēc, kamēr vēl esam vienas pašas, klāj vaļā visu par Malahiju."

“Klāt vaļā.’”

“Jā. Es zinu, ka tu esi uz viņu pārskaitusies, un, ja es būtu tavā vietā, tad gribētu uzcept viņa olas brokastīs, taču viņš ir īsts skaistulis. Kādi ir tavi plāni attiecībā uz viņu?”

“Nekādi. Es nemaz nezinātu, kā rīkoties, tāpēc nepasākšu neko. Tikai lietišķas attiecības.”

“Viņš jūtas ļoti vainīgs tavā priekšā. Tu varētu to izmantot.” Kleo iemērca pirkstu vīnā un nolaizīja. “Taču tā ir ne tikai vainas apziņa. Viņš ir ieķēries tevī. Viņa vainas apziņa un mīlas jūtas dod tev lielisku varu pār viņu.”

“Es viņu šādā ziņā neinteresēju. Viņš tikai izliekas, lai panāktu, ka es viņam palīdzu.”

“Tu kļūdies. Klausies, Tija, šo to dzīvē es zinu. Pazīstu vīriešus. Zinu, kā tie skatās uz sievieti, kā tuvojas tai un kas šajā brīdī notiek viņu seksa pārņemtajos prātos. Šis puisis grib tevi vai aprit un, juzdamies vainīgs par to, ka tevi mānījis, ir tramīgs, sarūgtināts un apjucis. Ja izspēlēsi pareizās kārtis, vari panākt, lai šis tup tavā priekšā uz pakaļkājām un luncinās kā tāds labradors.”

“Man nav nekādu kāršu," Tija iesāka. “Un es negribu viņu pazemot.” Bet tad viņa atcerējās, kā jutās, apjautusi, ka Malahijs viņai ir melojis. Izmantojis viņu. Tija iedzēra vēl malciņu vīna. “Varbūt tomēr gribu gan. Mazliet. Taču diez vai tam ir kāda nozīme. Vīrieši neizjūt pret mani tādu iekāri kā pret tādām sievietēm kā tu."

Viņa pārbijusies apklusa un nolika glāzi. Nevajadzēja dzert.

“Piedod, lūdzu! Es tā negribēju… Es to domāju kā komplimentu." “Nomierinies. Es sapratu. Tevī ir daudz vairāk laba, nekā tu pati apzinies. Prāts, labas manieres, apdomība.”

“Tas neizklausās diez cik seksīgi.”

“Uz lielo brāli tas iedarbojas apskaužami labi. Arī tas sapņainais meža nimfas tēls tev ļoti labi piestāv.”

“Meža nimfa? Es?”

“Saulīt, tev biežāk jāskatās spogulī. Tu tiešām esi karsta.”

“Nē, man nemaz nav…” Viņa aprāvās, kad Kleo sabruka mežonīgu smieklu lēkmē. “Ak, tādā ziņā karsta." Arī pati sākusi smieties, viņa cieši paraudzījās Kleo sejā. “Vai tu esi piedzērusies?”

“Nē, bet to var viegli labot." Kleo atlaidās dīvānā. Viņa parasti ne

mēdza tik viegli ar kādu sadraudzēties, vismaz ne ar sievietēm. Taču Tijai piemita kas īpašs.

“Es vienmēr esmu vēlējusies izskatīties tā kā tu,” Tija atzinās.

•       “Kā es?”

“Slaida un ugunīga, un eksotiska. Un ar tādu augumu.”

"Mēs katrs izmantojam to, kas mums ir. Un tavi dotumi liek lielā brāļa asinīm riņķot straujāk. Tici man. Klausies." Kleo pieliecās tuvāk. “Kad viņi atnāks, es izraisīšu nelielu sprādzienu. Smukulītim tas nepatiks, un lielais brālis jau tāpat uz mani greizi skatās. Tāpēc man noderētu palīdzība. Atbalsts, uzmanības novēršana viss, ko tu vari.”

“Ko tas nozīmē?"

Kleo gribēja paskaidrot, bet tad viņas dzirdēja slēdzam durvis. Tija pamanīja Kleo sejai pārslīdam kādu ēnu varbūt skumjas, varbūt nožēlu. Tad viņa apņēmīgi iztukšoja savu vīna glāzi.

“Sekunžu skaitīšana sākusies,” viņa nomurmināja.

“Atēnas?” Gideona sejā atplauka sajūsmas pilns, gandrīz neprātīgs, plats smaids. “Atēnas?” viņš atkārtoja, uzrāva Tiju no krēsla un dedzīgi noskūpstīja uz lūpām. “Tu esi sasodīts ģēnijs.”

“Es, ā… Nūjā.” Viņas ausīs dūca. "Paldies.”

“Sasodīts ģēnijs,” viņš nerimās un, apkampis Tiju, ātri sagrieza viņu riņķī, bet pēc tam tikpat plati uzsmaidīja brālim. “Bet tu raizējies, ka Anita viņu apēdīs bez sāls. Mums te ir darīšana ar izcila prāta īpašnieci."

“Laid viņu vaļā, Gideon, kamēr neesi savainojis. Tas bija gudri," Malahijs teica Tijai. “Gudri un veikli."<

“Tas bija loģiski,” Tija izlaboja un, galvai mazliet, bet visai patīkami reibstot, apsēdās. “Nezinu, vai viņa tiešām dosies uz Grieķiju, taču noteikti vērsīs savus meklējumus tajā virzienā."

“Tas mums dos lielāku rīcības brīvību,” Malahijs piekrita. “Kā mēs to izmantosim? Rebeka dara visu iespējamo, lai izdibinātu ko vairāk par to Džeku Burdetu. Pagaidām atstāsim to viņas ziņā. Šķiet, ka, loģiski spriežot, pats pirmais uzdevums izdomāt, kā lai Kleo sadabū Vaitu-Smitu likteņa dievieti. Tas jādara ļoti piesardzīgi, lai Anita neko neuzostu, un tad dieviete jānogādā kādā drošā vietā."

“Tā nav nekāda problēma.” Kleo dziļi neievilka elpu, taču iekšēji saspringa un cieši paraudzījās Gideonam acīs. “Man tā jau ir un atrodas drošā vietā.”

Sešpadsmita nodaļa

“Tā visu laiku bija pie tevis?” Apstulbis un juzdams dusmu uzvilnijumu, Gideons blenza uz Kleo. “No paša sākuma?”

“Vecmāmiņa man to iedeva, kad biju maza.” Kleo juta bīstamu kņudoņu vēderā. “Viņai prātiņš vairs īsti nebija mājās, tāpēc man šķiet, ka viņa to uzskatīja tikai par lelli. Tā kļuva par manu veiksmes talismanu. Es to visur ņēmu līdzi.”

“Tā bija pie tevis Prāgā.”

“Jā, bija.” Tā kā Gideona klusā, nosvērtā balss lika viņai justies nelāgi, viņa ielēja vēl vienu glāzi vīna.

“Es nekad nebiju dzirdējusi šo stāstu. Par trim likteņa dievietēm. Varbūt kādam manas mātes ģimenes loceklim tas bija zināms, taču līdz manām ausīm tas nenonāca. Es nezināju, kas tā ir, līdz tu man par to pastāstīji.”

“Kā tev paveicās, ka es ierados un izglītoju tevi!"

Viņa dzirdēja šo vārdu rūgto ironiju, kas, izteikta ar tik neslēptu nicinājuma pieskaņu, iedūrās viņas sirdī kā truls nazis.

“Klau, smukulīt, kāds vīrs ierodas pie manis darbā, sāk mani iztaujāt par manu veiksmes talismanu, sastāsta zilus brīnumus par lielu naudu un grieķu leģendām. Es taču nevaru to viņam uzreiz pasniegt kā uz paplātes. Es tevi nepazinu."

“Bet pēc tam tu mani iepazini, vai ne?” Viņš noliecās, sagrāba Kleo sēžamā paročus un ar savu augumu it kā iesprostoja viņu krēslā. “Vai arī tev vienkārši ir tāds paradums vārtīties pa viesnīcas grīdu ar svešiniekiem?”

“Gideon!”

“Tas neattiecas uz tevi.” Viņš strauji pagrieza galvu un uzmeta brālim nepārprotami niknu skatienu, lai apturētu jebkādu iejaukšanos. Tad tikpat strauji atkal pievērsās Kleo.

“Tam tu mani pazini pietiekami labi. Tu mani pazini pietiekami labi arī tad, kad mēs abi gulējām gultā, ko mums bija atvēlējis Maikijs, tikai dažas stundas pirms viņa nāves.”

“Pietiek!" Lai gan viņas rokas bija aukstas kā ledus, Tija mēģināja pavilkt Gideona roku. Viņa juta, ka tikpat labi varētu mēģināt ar pirkstiem pārplēst tērauda sienu. “Viņš bija Kleo draugs. Viņa to mīlēja. Lai

• cik lielas būtu tavas dusmas, tu to zini un zini ari, ka tev nav tiesību izmantot Maikiju, lai sāpinātu Kleo."

“Viņa viņu izmantoja. Un mani arī.”

“Tev taisnība." Kleo izslēja zodu nevis izaicinoši, bet it kā aicinoši. Iesit man, viņa šķita sakām, es to vēlos. “Tev ir pilnīga taisnība. Es pārāk augsti novērtēju sevi un pārāk zemu novērtēju Anitu. Un Maikijs ir miris. Lai cik liels būtu tavs nicinājums un dusmas uz mani, to ne tuvu nevar salīdzināt ar to, ko es pati pret sevi jūtu.”

“Tas var būt tuvāk, nekā tu domā.” Viņš nikni atrāvās.

“Labi." Kleo sirdī kaut kas salūza kaut kas, par kā esamību un iespēju to zaudēt viņa nebija pat nojautusi. “Labi. Es tevi piekrāpu. Iedomājos, ka noslēgšu darījumu ar Anitu, dabūšu naudu un izsniegšu tev tavu da|u. Un visi būs apmierināti. Iedomājos, ka viņš varbūt mazliet dusmosies, ka esmu rīkojusies aiz muguras, taču kā viņš varēs sūdzēties, ieguvis tik lielu naudu?"

Kad Gideons atkal pagriezās, dusmām gandrīz saredzamā mākonī virmojot ap viņu, Tija nostājās viņam ceļā.

“Pagaidi. Padomā! Viņas rīcībā ir zināma loģika. Ja viņa būtu sastapusies ar normālu darījumu sievieti lai arī negodīgu -, viss būtu gluži loģiski. Neviens no mums nevarēja paredzēt, cik tālu Anita ir spējīga iet."

“Viņa meloja.” Gideons nepievērsa uzmanību Tijas mēģinājumiem atvilkt viņu. “Mums visiem.”

“Tas sākās ar meliem.” Pārmetums Tijas balsī lika Gideonam uzmest viņai skatienu. “Uzticēšanās un pilnīga atklātība visu laiku ir bijusi lielākā problēma šajā darījumā. Mēs visi esam izsvaidīti dažādos virzienos ar dažādiem mērķiem. Un dažādiem plāniem. Un, kamēr tā turpināsies, Anitai būs priekšrocība. Viņai ir tikai viens virziens un viens mērķis. Ja mēs nevienosimies par savējiem, viņa uzvarēs.”

“Tas tiesa.” Malahijs uzlika roku Tijai uz pleca, un viņa, lai gan sastinga, tomēr neatrāvās. “Es nemaz nepriecājos vairāk nekā pārējie par visu, kas bijis līdz šim. Mums visiem, tas ir, visiem, izņemot Tiju, ir kaut kas, ko nožēlot. Mēs varam vārīties katrs savā sulā. Vai arī varam izgāzt dažas sienas. Gid!" Viņa balss bija kļuvusi maigāka, un viņš gaidīja, līdz brālis pievērsa viņam dusmās zvērojošo skatienu.

“Vai atceries boksa maisu, ko tēvs bija ierīkojis laivu novietnē? Mēs to saucām par Naidželu,” viņš paskaidroja sievietēm. “Un mēs to dauzījām bez žēlastības, lai nebūtu jādauza vienam otru. Gandrīz visu laiku.” “Mēs vairs neesam puikas.”

“Neesam, tiešām. Un tāpēc varbūt nevis apvainosimies vai meklēsim kādu Naidželu, uz ko izgāzt dusmas, bet mēģināsim rast kādu risinājumu. Labā ziņa ir tāda, ka mums ir otrā likteņa dieviete. Un kur tad atrodas šī banka, Kleo?”

“Septītajā avēnijā." Viņa iebāza roku džinsu kabatā, lai izņemtu atslēgu, ko no rīta bija tur ielikusi. “Man tā ir jādabū. Lai piekļūtu seifam, man jāparakstās un jāuzrāda personas dokuments. Es to varēšu izdarīt no rīta.”

“Mēs to darīsim no rīta," Gideons izlaboja. “Tagad man ir jāieelpo svaigs gaiss. Es eju uz jumta."

Kleo sēdēja neizkustēdamās, līdz durvis aiz Gideona aizcirtās. Pēc tam, sajutusi sāpīgu dūrienu no salūzušo izjūtu lauskām, viņa piecēlās.

“Viss beidzās labi.” Pārbijusies no tā, ka viņas balss aizlūza, viņa aprāvās. “Iešu nosnausties.”

Kad darbistabas durvis aiz Kleo aizcirtās, Tija izlaida rokas caur matiem.

“Ak vai! Es nekad nezinu, ko darīt. Nekad nezinu, ko teikt."

“Tu rīkojies un runāji pilnīgi pareizi. Beidz visu laiku sevi kritizēt, Tija! Tas krīt uz nerviem.”

“Nu tad atvaino. Iešu palūkoties, vai nevaru palīdzēt Kleo.”

“Nē, tas būtu vienkāršākais ceļš.” īsi nopūties, viņš atkal pieskārās Tijas plecam. “Es parunāšu ar Kleo, bet tu mēģini apvārdot Gideonu. Paskatīsimies, vai varam kaut kā labot šo mūsu pašu radīto haosu.” Viņš devās uz darbistabas durvīm, tad pagriezās atpakaļ. “Tu lieliski tiki galā ar Anitu,” viņš teica, tad apņēmīgi pieklauvēja un atvēra durvis, negaidot atbildi.

Kleo gulēja uz muguras uz nesaklātā izvelkamā dīvāna. Viņa neraudāja, taču zināja, ka vētraina asaru lēkme draudoši tuvojas.

“Klau, šajā cēlienā esmu jau pietiekami redzējusi brāļus Salivanus. Pieņemsim, ka tagad ir starpbrīdis.”

“Nekas nesanāks, jo izrāde nav beigusies." Viņš pacēla Kleo kājas un ielika pēdas sev klēpī. “Jo šis Salivanu brālis labprātīgi atzīstas, ka varbūt būtu rīkojies tieši tāpat kā tu. Es ar to nelepotos, bet paraudzītos atpakaļ no šodienas viedokļa un redzētu visas savas kļūdas katru reizi, kad

esmu pagriezies pa kreisi, nevis pa labi, kā būtu bijis pareizi, taču tas vairs ne nieka nespētu mainīt, vai ne?"

“Vai tu esi tik laipns pret mani, lai panāktu, ka es sadarbojos? Sarauj, visi kopā?"

“Tas būtu jauks ieguvums, taču patiesība ir tāda, ka tev ir vajadzējis daudz ko pieredzēt un es ari tur daļēji esmu vainīgs. Gideons nav tik viltīgs kā tu un es. Nav jau tā, ka viņš būtu verga dvēsele vai muļķis, taču viņš parasti saka tieši to, ko domā, un bieži dusmojas, ka arī citi nerīkojas tāpat. Viņam ir ļoti asi attīstīta godīgas spēles izjūta, mūsu zēnam."

Kleo to zināja, un, dzirdot, kā Malahijs to vēlreiz apstiprina, viņas sirdssāpes nemazinājās.

“Tie, kuri spēlē godīgi, parasti zaudē.”

“Vai ne?" Malahijs klusi iesmējās un sāka draudzīgi masēt Kleo pēdas. “Taču, kad tie uzvar, viņi to ir panākuši ar tīrām rokām. Viņiem tas ir svarīgi. Tu esi svarīga viņam.”

“Varbūt biju svarīga."

“Vēl joprojām esi, mlļum. Es pazīstu savu brāli, tāpēc zinu arī to. Taču, nepazīstot tevi, man tev kas jājautā. Vai viņš tev ir svarīgs?”

Kleo mēģināja izraut kāju no Malahija rokām, taču viņš to turēja stingri un turpināja masēt. “Es nemēģināju viņu apšmaukt, paturot visu naudu."

“Es nejautāju to. Vai viņš tev ir svarīgs?”

“Jā, laikam ir gan.”

“Nu tad es tev došu padomu. Cīnies! Uzbrūc ar kliedzieniem un lāstiem, līdz viņš būs izdedzis un nomierinājies. Vai arī liec lietā asaras un noslīcini visus pārmetumus. Uz viņu iedarbojas abi šie līdzekļi."

Kleo pabāza sev zem galvas vēl vienu spilvenu. “Vai tā atkal būtu atgriešanās pie viltus līdzekļiem?"

“Ko lai saka?” Viņš paplikšķināja Kleo pēdu. “Vai tu gribi uzvarēt vai zaudēt?”

Draudošā asaru lēkme bija pārgājusi, viņa spēja pieslieties sēdus, vienreiz nošņaukāties un cieši paraudzīties uz Malahiju.

“Es nebiju pārliecināta, vai tu man patic. Ņemot vērā visu, ir gluži izdevīgi, ka patīc.”

“Tas ir abpusēji. Tāpēc atbildi uz kādu jautājumu, kas jau sen nedod man mieru. Vai sievietēm, kuras strādā par striptīza dejotājām, augums parasti ir Dieva dots vai modernās medicīnas uzlabots?”

*  * *

Tijai arGideonu tik labi neveicās. Kādu laiku viņa tikai klusēdama sēdēja vienā no mazajiem metāla krēsliem jumta dārziņā. Viņa reti nāca uz šejieni, jo mazliet baidījās gan no āra gaisa, gan augstuma. Žēl, protams, viņa nodomāja, jo skats uz upi viņai bija ļoti mīļš.

Pieradusi, ka viņai parasti neviens nepievērš uzmanību, viņa sēdēja, kamēr Gideons stāvēja pie akmens margām, klusējot smēķēdams un gremdēdamies drūmajās domās.

“Mēs bijām kopā dienām un naktīm, bēgdami pa visu sasodīto Eiropu, un viņai visu laiku tā ir bijusi līdzi tajā sūda rokassomā.”

Tas labi, Tija nodomāja, viņš sāka runāt. Tas jau ir iesākums.

“Tā pieder viņai, Gideon.”

“Ne jau tas ir galvenais.” Viņš apsviedās smieklīgi glīts, tik ļoti niknuma pārņemts, Tija nodomāja. “Vai viņa baidījās, ka iekraušu viņai pa galvu un nolaupīšu to? Aizlavīšos ar visu statueti nakts melnumā pēc mīlēšanās ar viņu, pametot viņu kādā atbaidošā istabelē?”

“Es nevaru atbildēt uz šo jautājumu. Pirmkārt, man nebūtu drosmes doties tev līdzi vai attapības sevi aizsargāt kā viņai. Es… tas varbūt izklausās feininistiski, taču vīrietim ir vieglāk bēguļot pa visu Eiropu kopā ar sievieti nekā sievietei bēguļot kopā ar vīrieti. Tas ir riskantāk un arī bailīgāk. Tā tas gluži vienkārši ir.”

“To es netaisos apstrīdēt, taču mēs bijām kopā pavadījuši nepilnu nedēļu, kad… mūsu attiecības mainījās.”

“Sekss dažreiz ir vēl viens biedējošs risks.” Tija juta sārtumu ieplūstam vaigos, kad Gideons, saraucis pieri, paraudzījās viņā. “Ja viņa būtu tevi tikai izmantojusi kā tu uzskati -, tad tieši viņa būtu aizlavījusies nakts melnumā ar Lahesi padusē. Taču viņa atveda tevi uz šejieni.”

“Un pēc tam man aiz muguras devās un…”

“Pieļāva kļūdu," Tija pabeidza teikumu. “Tādu kļūdu, kas viņai maksāja dārgāk nekā tev. Mēs abi zinām, kādā stāvoklī viņa bija, kad tu viņu atvedi šurp. Tikai mēs to zinām. Un, iespējams, es esmu vienīgā, kas redzēja, kā tu pret viņu izturējies. Cik maigi un saudzīgi. Cik mīloši.” Viņš īsi, nicīgi iesmējās un saberza izsmēķi ar papēdi.

"Viņa bija piedzērusies un vārga, jo es biju viņu piedzirdījis. Ko es citu varēju darīt? Vilkt viņu pa zemi?”

“Tu rūpējies par viņu. Un, kad es dzirdēju viņu naktī pamostamies un raudam, tu viņu mierināji. Viņa varbūt bija pārāk iegrimusi bēdās, lai to saprastu. Es nekad neesmu bijusi iemīlējusies,” Tija teica, sperda

ma dažus piesardzīgus soļus tuvāk Gideonam un sienai. Un bezdibenim. “Tāpēc varbūt kļūdos, teikdama, ka tu viņu mīli. Taču es zinu, kā ir, kad rodas jūtas pret kādu cilvēku, bet pēc tam viņš tevi tik ļoti sāpina.”

“Mels to ļoti pārdzivo, Tija.” Viņš satvēra viņas roku, neapzinoties, ka viņas instinktīvo pretošanos izraisījušas bailes no augstuma, nevis šis pieskāriens. “To es varu apzvērēt.”

“Ne jau par to ir runa. Es tikai gribēju teikt lai cik nikns vai aizvainots tu būtu, mēģini paraudzities uz to viņas acīm. Vai, ja tu nespēj, vismaz saņemies tiktāl, lai mēs varētu kopīgi darboties."

“Mēs darbosimies kopā,” viņš apsolīja. “Ar visu pārējo es pats tikšu galā.”

“Labi. Labi." Kāpēc gan cilvēki, kas baidās no augstuma, nespēj pretoties kārdinājumam paraudzīties lejup no augstceltņu jumtiem? Kā apburta viņa lūkojās uz ielu dziļi lejā, līdz noreiba galva. Viņa paspēra nedrošu solīti atpakaļ, vēl vienu. “Fūū… Bailes no augstuma."

“Mierīgi.” Kad Tija sagrīļojās, Gideons satvēra viņas roku. “Viss kārtībā."

"Jā, cerams. Vairāk vai mazāk."

Kleo neradās izdevība izmēģināt Malahija ieteikumus. Grūti cīnīties ar vārdiem vai asarām ar cilvēku, kurš no tevis izvairās kā no mēra. Grūti noskaidrot attiecības ar vīrieti, kurš labāk nakšņo uz Ņujorkas daudzdzīvokļu nama jumta, nevis kopīgā gultas kaktiņā.

Tas sāpēja tādos dvēseles nostūros, par ko viņa pati pat nenojauta. Un vēl ļaunāk bija tas, ka viņai bija aizdomas viņa to ir pelnījusi.

"Aizejiet, paņemiet, atgriezieties,” Malahijs atkārtoja, kamēr Gideons ar apņēmīgu sejas izteiksmi kāri tukšoja otru rīta kafijas tasi.

“To tu jau teici.”

“Labāk ne turp, ne atpakaļ nedoties taisnā ceļā. Banka ir pārāk tuvu… tam otram dzīvoklim," Malahijs nobeidza, uzmetis skatienu Kleo. “Varbūt viņa liek saviem okšķeriem uzmanīt visu rajonu.”

“Mums izdevās izvairīties no tiem tipiem cauri visai Eiropai.” Gideons nolika tukšo tasi uz letes, bet, dzirdot Tijas zīmīgo noklepošanos, atkal to paņēma un izskaloja zem krāna. “Mēs tiksim galā."

“Tikai uzmanieties no astes! Un sargiet sevi."

Gideons pamāja ar galvu.

“Gatava?" viņš jautāja Kleo.

“Protams.”

Kad Gideons un Kleo izgāja pa durvīm, Tija saāķēja kopā pirkstus un tikko noturējās, lai nesāktu tos lauzīt.

“Par viņiem nav jāraizējas,” viņa teica drīzāk pati sev, nevis Malahijam. “Nē. Viņi lieliski prot par sevi parūpēties.” Tomēr viņš sabāza rokas kabatās un izmisīgi ilgojās, kaut nebūtu atmetis smēķēšanu. “Cik interesanti būs to redzēt, kārtīgi aplūkot. Pārliecināties, ka tā ir īsta.”

“Jā. Bet pašlaik man ir ļoti daudz iekavētu darbu.”

“Mēs pirmo reizi esam palikuši vieni. Man tev kas jāsaka.”

“Tu jau visu esi pateicis."

“Nē, ne visu. Ne to, ko esmu pārdomājis pēc tam, kad tu mani patrieci.”

“Tagad tas vairs nav spēkā. Es jau vairākas dienas neesmu strādājusi pie savas grāmatas. Esmu atpalikusi no grafika. Tu vari paskatīties televīzijas pārraides, paklausīties radio, palasīt kādu grāmatu. Vai arī uzkāpt augšā un nolēkt no jumta. Man vienalga."

“Es apbrīnoju tavas apvainošanās spējas.” Malahijs viegli izkustējās un nostājās ceļā, kad Tija devās uz darbistabu. “Es jau tev lūdzu piedošanu. Teicu, ka man nebija taisnība, taču tev no tā ne silts, ne auksts. Kāpēc tad tu nevarētu uzklausīt arī visu pārējo?”

“Padomāsim… vai varētu būt tā, ka tas mani vairs neinteresē? Jā, tā varētu būt.” Tija priecājās, dzirdot savu sarkasmu. Tas lika viņai justies kā situācijas noteicējai. “Šo attiecību personiskā daļa ir beigusies.”

“Es tam nepiekrītu.”

Viņš paspēra soli tuvāk Tijai, viņa soli atkāpās.

Šī atkāpšanās, lai cik niecīga, lika viņai atkal justies tik viegli ievainojamai.

“Vai tu gribi par to strīdēties?” Viņa paraustīja plecus, cenzdamās kaut nedaudz līdzināties Kleo. “Man strīdēšanās īsti labi nepadodas, taču, lai vienreiz un uz visiem laikiem pieliktu punktu šim jautājumam, es pacentīšos. Tu izturējies pret mani kā pret muļķi vēl ļaunāk, tu panāci, lai es noticu, ka tu uzskati mani par pievilcīgu un pat iekārojamu. Un tā, Malahij, ir nicināma rīcība.”

“Tā to varētu vērtēt, nenoliedzami, ja tā tas būtu bijis. Taču es tiešām uzskatīju tevi par pievilcīgu un iekārojamu, un tā man radās nopietna dilemma.” Viņš vēroja Tijas sejā uzplaiksnām sašutumu. Viņš zināja sašutuma pamatā ir neticība. Tāpēc nepievērsa tam uzmanību. “Tā es pieļāvu savu pirmo kļūdu. Vai zini, kas izraisīja visu šo ar tevi saistīto kļūdu virkni?”

“Nē. Un negribu zināt! Man sāk sāpēt galva."

“Nesāk vis. Tu tikai ceri, ka tā sāks sāpēt, lai tev būtu kas cits, par ko domāt. Tā bija tava balss.”

“Kā, lūdzu?”

“Tava balss. Kad es sēdēju zālē un tava balss bija tik skaista sākumā mazliet nervoza un nobijusies, bet pēc tam tā kļuva stiprāka. Tik jauka, melodiska balss. Atzīstos, ka tavs stāstījums mani garlaikoja līdz nemaņai, taču man patika klausīties, kā tu to stāsti.”

“Nesaprotu, kāds tam…"

“Un ari tavas kājas.” Tagad viņš vairs nedomāja apstāties, juzdams, kā Tija no satraukuma sāk zaudēt savaldību. “Es īsināju laiku, klausīdamies tavā balsī un apbrīnodams tavas kājas."

“Tas ir smieklīgi.”

Ak tā, viņš saprata. Tagad viņa bija samulsusi, un tas ir daudz labāk nekā saniknota, labāk nekā nervoza. Jo samulsusī Tija nespēs aizliegt viņam pateikt visu to, kas viņam noteikti bija jāpasaka.

“Taču tas nebija galvenais. Man patika tas, cik kautrīga, nogurusi un apjukusi tu biji, kad es piegāju pie tevis ar grāmatu. Ak, cik tu biji pieklājīga!"

Viņš atkal paspēra soli uz Tijas pusi, un šoreiz viņa pavirzījās sānis, lai starp abiem atrastos dīvāns.

“Tu nedomāji par to, cik nogurusi esmu, bet gan par to, kā izspiest no manis informāciju par likteņa dievietēm."

Viņš pamāja ar galvu. “Tiesa gan, mans mērķis bija likteņa dievietes, taču manā prātā bija vieta ari tev. Pēc tam kad aizvilināju tevi projām no viesnīcas pastaigāties, man patika vērot, cik apžilbusi tu biji, kad sāki aplūkot apkārtni, kad beidzot apjauti, kur īsti atrodies.”

“Tu priecājies par to, ka biju apžilbusi tevis dēļ.”

“Jā. Es to atzīstu. Tas man glaimoja, tomēr tas vēl nebija īstais pagrieziena punkts, tāpēc es pilnībā pieļāvu savu pirmo kļūdu."

Viņš piegāja pie dīvāna gala, un Tija atkāpās, atduroties pret kafijas galdiņu, pietvīka un tad gandrīz vienā lēcienā aizmuka līdz dīvāna tālākajam galam.

“Tas notika, kad mēs atgriezāmies tavā viesnīcas numurā.”

“Manā izdemolētajā numurā.”

“Jā.” Viņš sajuta viņas smaržu dvesmu, kas bija jaušama gaisā, vietā, kur viņa tikko bija stāvējusi. Tik maigas. Tik vieglas. “Es biju pārskaities par to un nikns arī uz sevi, zinādams, ka savā ziņā esmu vainīgs, jo esmu

uzsūtījis tev šo nelaimi. Tu biji tik nespēcīga un satriekta, meklēji kaut kādas tabletes un to verķi, ko tu sūkā kā cukurgailīti.”

“Medicīniski to sauc par inhalatoru…"

“Vai nav vienalga.” Tagad viņš smaidīja, soļodams apkārt dīvānam. “Vai zini, Tija, kas mani pieveica? Kas izlauzās cauri visām manām bruņām un iekrita man tieši sirdī?”

Ttja nicīgi nosprauslājās.

“Iekrita sirdī? Nemuldi nu.”

“Kad es ielūkojos vannasistabā. Burvīgā somu vannasistaba un tajā visas tās pudelītes un paciņas. Enerģijas līdzekļi un stresa noņēmēji. īpašās ziepes un Dievs vien zina kas."

“Protams. Tevi iekārdināja manas alerģijas un fobijas. Tie man vienmēr ir bijuši īpaši nežēlīgi seksa ieroči.”

Viņas sausais, gandrīz manierīgais balss tonis Malahija ausīm šķita kā mūzika.

“Mani sajūsmināja doma, ka sieviete, kura uzskata, ka viņai tas viss ir nepieciešams, lai izdzīvotu, viena pati devusies šādā ceļojumā. Cik drosmīga un varonīga tu esi, mīļā, savā dziļākajā būtībā.”

“Neesmu vis. Vai beigsi mani vajāt?”

“Mans nodoms bija uzzināt, vai tu nevari sniegt kādu noderīgu informāciju, cerībā, ka tu man palīdzēsi sameklēt pārējās statuetes. Pavisam vienkārši un nekaitīgi. Tomēr kaitējums tika nodarīts. Jo es nespēju tevi aizmirst.”

Tijas rīklē kaut kas iekņudējās, krūtīs aizžņaudzās elpa.

“Es negribu vairs par to runāt.”

“Es iztēlē visu laiku redzēju tevi sēžam tur, visu tavu savandīto lietu vidū. Atcerējos, cik mierīgi tu runāji ar policistiem, lai gan biji bāla un satriekta.”

Tagad viņa sašutumā iekarsa.

“Tu pameti mani tur līdz nākamajai reizei, kad varētu būt tev noderīga."

“Tev taisnība. Taču, ieradies Ņujorkā, es domāju ne tikai par likteņa dievietēm. Tās nebija mans vienīgais mērķis. Vai atceries, kā es pie durvīm tevi noskūpstīju?”

“Izbeidz!"

“Es liku tev vienai iet iekšā un pats aizvēru durvis starp mums. Ja tu man nebūtu svarīga, es būtu ienācis. Zināju, ka tu būtu mani ielaidusi. Taču es nespēju, nespēju nodarīt tev ko tādu, kamēr meloju tev."

“Tu būtu ienācis un būtu licies kopā ar mani gultā, ja tev būtu bijusi kaut mazākā patika mīlēties ar tādu kā mani."

Viņš apstājās, gluži kā atdūries pret biezu stikla sienu.

“Ko tas, ellē, nozīmē? Tādu kā tevi. Tādas runas mani tracina.” Viņš ātri metās uz priekšu, gandrīz satvēra Tiju aiz rokas, bet viņa paspēja aizmukt. “Un velns lai mani parauj, ja es ļaušu tev noticēt tādām muļķībām. Es toreiz gribēju tevi, gribēju pārāk stipri, bīstami gan man pašam, gan tev. Un kopš tā brīža vienmēr vēl jūtu tavu garšu. Pašlaik izskatās, ka ir tikai viena iespēja atrisināt šo jautājumu. Es ņemšu tevi tagad.”

“Ko tu no manis ņemsi?” Kad Malahijs apstājās un neprātīgi iesmējās, viņa saprata. Asinis ieplūda viņas vaigos, tad atkal pazuda. “Tu nedrīksti tā teikt. Tu nedrīksti pieņemt, ka…”

“Es neko nepieņemu un neko tāpat vien nesaku. Es pūlos tev to ieskaidrot kopš ierašanās brīža un redzu, ka vārdi nelīdz. Es tev visu pierādīšu uzskatāmi. Beidz kampt gaisu, kamēr tev atkal nav vajadzīgs tas sūkājamais verķis.”

“Es nekampju gaisu.” Taču tieši to viņa darīja, atkal bēguļodama aiz dīvāna atzveltnes. “Un netaisos ar tevi likties gultā.”

“Tai nav obligāti jābūt gultai, lai gan šķiet, ka tieši tur tev būtu vispatīkamāk.” Viņš izlikās, ka virzīsies pa kreisi, metās pa labi un tvēra pēc viņas rokas. Viņš tīši saīsināja tvērienu, ļaujot Tijai izmukt, jo šī spēlīte viņam tiešām patika.

Sārtums viņas vaigos bija atgriezies, un tie izskatījās burvīgi rožaini.

“Tev tas pārāk labi nepadodas/’ viņš secināja, kad Tija gandrīz paklupa pati pār savām kājām. “Varu saderēt, ka nav bijis daudz vīriešu, kas dzenājuši tevi ap šo dīvānu.”

“Tā kā nesatiekos ar divpadsmitgadīgiem puišeļiem, tad, protams, ne.” Ja viņa bija cerējusi viņu aizvainot, viņa smiekliņš liecināja, ka tas nav izdevies. “Izbeidz to, tūlīt pat.” Viņa pameta skatienu uz darbistabas pusi, novērtējot attālumu.

“Uz priekšu, mēģini! Lai spēle būtu godīga, došu tev starta handikapu. Es gribu noskūpstīt tavu skaustu. Tikai pārlaist lūpas pār šo graciozo izliekumu.”

Malahijs metās pie viņas. Iespiegusies viņa savicināja rokas, zaudēja līdzsvaru un nokrita uz dīvāna. Drīzāk sagadīšanās pēc nevis tīšām viņa turpināja velties un piezemējās tieši uz spilveniem, nokrītot uz grīdas ar dibenu pa priekšu.

Nervozi ieķiķinājusies, pārsteidzot sevi pašu vairāk nekā Malahiju, Tija pielēca kājās un metās uz darbistabu.

Malahijs notvēra viņu pie pašām durvīm, pagrieza pret sevi un stingri piespieda viņas muguru pie sienas. Viņas mutē drūzmējās vārdi nesakarīgi vārdi, kas tā arī netika pār lūpām, raugoties vīrieša degošajās, mirdzošajās acīs.

“Tieši tik nepievilcīga un neiekārojama tu man esi.”

Viņš pieplaka ar muti viņas lūpām, plosīja tās, neizrādot vairs ne miņas no tā siltā un saviļņojošā maiguma, ko viņa bija tā rokās izjutusi iepriekš. Viņa augums nesaudzīgi spiedās pret viņējo, līdz viņai šķita, ka vīrieša sirds mežonīgā dauzīšanās atskan viņas ķermeņa iekšienē.

Viņa pacēla rokas, it kā iedomājoties… neiedomājoties neko. Tās atkal nespēkā noslīga viņai gar sāniem.

Viņš pacēla galvu, attālinot to tikai mazliet, tā ka viņa seja Tijas acu priekšā izplūda.

“Vai tas tagad ir skaidrs?” viņš noprasīja. Tā kā viņa spēja vienīgi papurināt galvu, viņš atkal pieplaka viņas lūpām.

Viņa jutās kā izšauta no lielgabala vai izrauta no amerikāņu kalniņa vagoniņa brauciena vidū. Vismaz tā viņa iztēlojās šādi notikumi varētu izsaukt tādu skaņu un krāsu uzliesmojumu prātā un likt sirdij dauzīties tik mežonīgi strauji. Padarīt rokas un kājas ļenganas un likt justies kā sprostā reizē sastingušai ledainās bailēs un izkusušai no svētlaimes.

Džinkstoņa ausīs atgādināja, ka viņa joprojām ir aizturējusi elpu. Taču viņas izelpa izklausījās pēc vaida.

Sajutis šo bezpalīdzīgo atbildi, viņš skūpsta nobeigumā nemierīgi pakodīja viņas apakšlūpu.

“Kā nu būs tagad?”

“Es… es aizmirsu jautājumu.”

“Tad es to pateikšu citādi.”

Viņš kā viesulis pacēla Tiju uz rokām. Viņa tiešām nevarēja citādi raksturot šo sajūtu, zaudējot pamatu zem kājām.

“Ak dievs,” viņa spēja vienīgi izdvest, kad Malahijs nesa viņu uz guļamistabu, ar kāju aizcērtot aiz abiem durvis.

“Paliec pie šīs domas. Tu taču zini es to daru tikai tādēļ, lai tu vairs nedusmotos."

“Ak!” Viņš noguldīja Tiju gultā. “Labi.”

“Man nav it nekādas personiskas intereses izģērbt tevi kailu un iecirst tevī zobus.” Viņš jāteniski apsēdās un pētīja viņas seju, pogādams

vaļā blūzi. “Bet reizēm vīrietim cēla mērķa labā jānes upuri.” Viņš pavisam vieglītiņām pārvilka ar īkšķiem pār viņas krūtīm. Viņa sāka trīcēt. “Vai tu nepiekrīti?"

“Es, jā… Nē. Es nesaprotu, ko daru. Esmu zaudējusi prātu.”

“Es cerēju, ka tā notiks, Tija.” Viņš mazliet viņu pacēla, lai varētu novilkt blūzi. “Tu esi tik skaista un mīļa."

“Man mugurā nepiemērota apakšveļa."

Viņš izklaidīgi vilka ar pirksta galu pa viņas augumu. Viņas āda, viņš nodomāja, ir kā siltas rožu ziedlapiņas. “Ko tas nozīmē?”

“Ja es būtu zinājusi, ka mēs… Man mugurā ir šādai situācijai nepiemērota apakšveļa.”

“Tiešām?” Viņš aplūkoja vienkāršo un praktisko balto kokvilnas krūšturi. “Nu tad no tās jāatbrīvojas tūlīt pat.”

“Es nedomāju tā…" Viņa skaļi ievilka elpu, kad viņš pabāza roku viņai zem muguras un ar diviem pirkstiem atpogāja krūštura slēdzi. “Tu esi to darījis jau iepriekš.”

“Atzīstos, esmu gan. Esmu nekauņa.” Vilkdams nost krūšturi, viņš noliecās un paberzēja viņas lūpas ar savējām. “Es tagad tevi briesmīgi izmantošu.” Malahijs ar īkšķiem glāstīja viņas krūšu galiņus, līdz viņas vēderā uzbangoja alkas. “Varbūt tev vajadzētu saukt pēc palīdzības." “Nedomāju, ka tev tā ir vajadzīga.”

Dzirdot to, viņš dedzīgi apskāva Tiju.

“Ak dievs, tu esi īsts brīnums! Skūpsti mani.” Viņš pieskārās ar lūpām viņas mutei. “Skūpsti mani tūlīt! Tu man esi vajadzīga."

Līdz šim vēl nekad neviens viņai nebija teicis šos vārdus. To izraisītais satraukums izšāvās caur viņas augumu, pārplūdināja viņas sirdi un uzliesmoja skūpstā. Viņa apkampa viņu, piespiežoties ar savu augumu tik aizrautīgi, kā neviens no abiem nebija gaidījis.

Iekārdināts viņš saspieda ar pirkstiem viņas miesu, pāris sekundes pūloties vismaz saglabāt savaldību. Pēc tam nogāza viņu atpakaļ un darīja tieši tā, kā bija draudējis. Iecirta viņā zobus.

Viņa pacēlās zem viņa auguma, it kā peldēdama lielos viļņos, un spējot domāt vienīgi par savu vēlmi, paraustīja viņu aiz krekla.

“Es gribu… es gribu…”

“Es arī.” Viņš bija bez elpas, viņa muskuļi drebēja. Viņa mutē bija viņas ādas garša silta un maiga, ar rokām viņš sajuta tās zīdaino gludumu. Un cik pārsteidzoša un apburoša bija viņas dedzība, glāstot viņu ar mazajām, nervozajām rokām.

Viņas augums bija tik smalki veidots, ar burvīgi maigiem izliekumiem. Viņas smarža bija pavisam viegls, ļoti sievišķīgs aromāts, kas pamazām aizmigloja visas sajūtas, līdz šķita, ka viņš varētu Tiju vienkārši ieelpot. Kāri vēloties izpētīt visu viņas augumu, viņš ļāva lūpām slīdēt lejup un atkal augšup pie mazajām, burvīgajām krūtīm.

Un siltajām, paļāvīgajām lūpām.

Kad viņš tikai turēja rokās Tijas sakarsušo augumu un viņa baudas pārpilnībā no pārsteiguma īsi iekliedzās, viņš jutās kā Dievs.

Viņš kaut ko murmināja, bet varbūt kliedza. Asinis viņas ausīs bangoja tik skaļi, ka viņa to nevarēja atšķirt. Viņas augumu satricināja lēnu, maigu vilcienu un strauju, asu triecienu lavīna, katrai sajūtai tik cieši saistoties ar nākamo, ka tās atdalīt nebija iespējams.

Un viņas augums tās kāri saņēma un prasīja vēl.

Un viņa augums tas bija tik stingrs un gluds, un karsts. Vai gan tas kāds brīnums, ka viņas rokas tik ļoti vēlējās tam pieskarties. Pieskaroties viņa sajuta muskuļu vibrēšanu un mežonīgi straujus sirdspukstus.

Alkas. Tās bija alkas pēc viņas.

Tad Tijas apziņā Malahija kvēli aizēnoja viņas pašas iekāre, kad viņš tik veikli pārlaida pirkstus viņai pāri, ap viņu, viņā. Viņa spēja vienīgi sažņaugt saujās saburzīto gultas pārklāju, turoties pie tā savā lidojumā.

Viņa lūpas atkal skāra viņas muti, un viņa atvērās. Atvērās visa, un, kad viņš iegāja viņā, viņš iekļuva reizē viņas miesā un dvēselē.

Malahijs atkal teica viņas vārdu. Tas šķita bezgalīgi atbalsojamies viņa ausīs, viņam ieejot viņā, iegrimstot karstajās, miklajās dzīlēs. Viņa izslējās viņam pretī, šķita aizslīdam, atkal izslējās, līdz šis ritms līdzinājās mūzikai. Viņš pazuda tajā, pazuda viņā, līdz ritms kļuva straujāks un iekāre izmisīga. Bet izmisums pārauga neizsakāmā baudā, kurā viņi abi iekrita kā bezdibenī.

Bezspēcīga un salauzta viņa gulēja zem viņa auguma. Kādā dziļā apziņas nostūrī viņa juta viņa svaru, viņa sirds mežonīgo dauzīšanos, pat viņa seklos elpas vilcienus. Taču daudz skaidrāk viņa apzinājās pati sava auguma svētlaimīgo pagurumu, sakarsušo asiņu straumi, kas plūda viņas dzīslās.

Kāda viņas prāta daļa joprojām atradās it kā nomaļus un noraudzījās notiekošajā ar sašutumu un nosodījumu. Viņa bija mīlējusies neprātīgi, neapdomīgi ar vīrieti, kuram nekādā ziņā nedrīkstēja uzticēties. Turklāt deviņos no rīta. Ceturtdienas rītā.

Taču pat šis atgādinājums par vienkāršo ikdienas realitāti uzvilnīja viņai tādu labsajūtu, no kā tiešām būtu jākaunas.

“Beidz domāt tik saspringti," Malahijs laiski ieteica. “Tā tu vari sevi savainot. Es aizmirsu noskūpstīt tavu kakla bedrīti.” Viņš pagrieza galvu, lai varētu viegli paskrubināt Tijas plecu. “Kad atkal varēšu pakustēties, būs jālabo šī nolaidība.”

Viņa aizvēra acis un pavēlēja sev uzklausīt nosodošo iekšējo balsi.

“Pulkstenis ir deviņi no rīta.”

Viņš pagrieza galvu un pievērsa skatienu pulkstenim uz naktsgaldiņa.

“Patiesībā nav vis. Tagad ir desmit nulle sešas.”

“Nevar būt. Viņi aizgāja īsi pirms deviņiem.” Cik patīkami laist pirkstus caur viņa matiem burvīgi kuplajiem, tumši kastaņbrūnajiem viļņiem. “Es paskatījos pulkstenī, lai zinātu, kad sākt raizēties, ja viņi neatgriežas.” Viņa mēģināja izkustēties, lai pati paraudzītos pulkstenī, taču viņš apturēja šo kustību, ar lūpām aizsedzot viņas muti.

“Un cikos tu biji paredzējusi sākt raizēties?”

“Desmitos.”

“Tad tu esi atpalikusi. Dārgumiņ, mīlestībai ir vajadzīgs mazliet laika, ja ar to nodarbojas, kā pienākas."

“Desmit? Jau ir pāri desmitiem?” Viņa sagrozījās, pavirzījās, sarosījās. “Viņi kuru katru brīdi var atgriezties.”

“Var.” Viņas kustības ir lieliskas, viņš secināja. “Un tad?”

“Viņi… Mēs nedrīkstam te atrasties. “Šādi.”

“Durvis ir aizvērtas, un guļamistaba ir aizliegtā teritorija, ja atmiņa mani neviļ.”

“Viņi noteikti sapratis, ko mēs darījām. Un mums nevajadzēja…"

“Sapratis gan, droši vien. Ak, cik nepieklājīgi.” Viņš veikli pastiepa roku, lai noglāstītu viņas krūti.

"Beidz mani ķircināt."

“Es nespēju noturēties, tāpat kā nespēju nevēlēties tevi atkal. Tija, tu man patīc ārpus gultas, taču teikšu godīgi,” viņš iekoda Tijas auss ļipiņā, viņa notrīsēja, “ari gultā tu man patīc tikpat labi. Es uzkavēšos šeit vēl dažas minūtes, lai tev to liktu saprast.”

“Mums jāceļas, tūlīt pat," viņa iesāka, bet tad viņa mēle noslīdēja līdz viņas krūtīm. “Nu labi. Droši vien dažas minūtes neko īpaši nemainīs."

Septiņ padsmitā nodaļa

Gideons Salivans varētu pasniegt atspēlēšanās mākslu, Kleo nodomāja. Viņš varētu par to sarakstīt kādu stulbu grāmatu.

DESMIT VIENKĀRŠAS PAMĀCĪBAS,

KĀ LIKT MĪĻOTAJAM CILVĒKAM JUSTIES KĀ PĒDĒJAM MĒSLAM

Taču viņa neparko nepadosies. Viņš spēja būt tik vēss viņa būs vēl vēsāka. Viņš varēja runāt tikai vienzilbīgos vārdos labi, viņa sazināsies ar rūcieniem.

Ja viņš domāja, ka aizvainojis Kleo, izvēlēdamies pavadīt nakti uz stulbā jumta, nevis vienā gultā ar viņu, tad viņš rūgti maldās.

Viņa ilgojās, kaut naktī būtu lijis lietus. Kā ar spaiņiem.

Viņi brauca ar metro, kas, pēc Kleo domām, bija ledainai klusēšanai vispiemērotākais transporta līdzeklis. Viņa sēdēja, ar īstas ņujorkietes rūpīgi izstrādātu tukšu skatienu vērdamās taisni uz priekšu, bet Gideons lasīja brošētu, nodriskātu “Ulisa” izdevumu.

Ar šo puisi kaut kas nav kārtībā, viņa pie sevis nodomāja. Kāds, kas lasa Džeimsu Džoisu pats pēc savas brīvas gribas, noteikti nav viņai radniecīga dvēsele.

Viņš droši vien ir pārliecināts, ka viņa savā mūžā vispār nav turējusi rokās grāmatu.

Tur nu viņš maldījās. Viņai patika lasīt ne mazāk kā citiem, tikai viņa neizniekoja savu brīvo laiku, pinoties metaforiskos depresijas un izmisuma džungļos.

Tas lai paliek smukulītim, kurš ir tik ļoti īrisks, ka droši vien arī viņa asinis ir zaļas.

Nākamajā pieturā viņa piecēlās. Gideons ielika atvērumā grāmatzīmi un kopā ar viņu izkāpa no vagona. Viņa bija pārāk aizņemta ar īgņošanos, lai pamanītu viņu pārlaižam skatienu pārējiem izkāpušajiem pasa

žieriem vai pagriežam savu augumu, lai aizsegtu viņu. Viņš sekoja Kleo caur tuneļiem uz citas līnijas vilcienu.

Viņš pacietīgi stāvēja uz platformas, kamēr viņa nepacietīgi mīņājās un sita ar kāju pa zemi.

“Šķiet, mums nesekoja,” viņš klusi teica.

Izdzirdējusi Gideona balsi, viņa gandrīz salēcās un aizmirsa atbildēt ar rūcienu.

“Neviens nezina, ka mēs esam pie Tijas, tāpēc arī nevar sekot.”

“Varbūt viņi nezina, ka mēs esam pie Tijas, taču kāds var novērot viņas māju. Es negribētu uzsūtīt šos tipus Tijai vai ļaut tiem rikšot mums pakaļ.”

Viņam bija taisnība, un Kleo atcerējās, ka viņa bija kādu uzsūtījusi Maikijam.

“Varbūt man vienkārši vajadzētu mesties zem nākamā vilciena. Varbūt tā tev liktos pietiekama grēku izpirkšana.”

"Tas būtu mazliet pārspīlēti un tīša sakāve. Vismaz līdz brīdim, kad izņemsi statueti no bankas.”

“Tā arī ir vienīgais, ko tu jebkad esi vēlējies."

Perons salīgojās no pienākošā vilciena rīboņas.

“Šāda doma tevi droši vien mierina.”

Viņa neskatīdamās iespraucās caur burzmu vagonā un atkrita sēdeklī. Viņš apsēdās pretim, atvēra grāmatu un sāka lasīt.

Viņš turpināja lasīt, lai gan, vilcienam šūpojoties, vārdi lappusē lēkāja un kūleņoja. Nav nekādas jēgas ar viņu strīdēties, viņš sev atgādināja. Un nekādā ziņā neuzsākt to sabiedriskā vietā. Svarīgākais uzdevums bija nokļūt līdz bankai, izņemt likteņa dievieti un atgriezties ar to Tijas dzīvoklī. Klusi un neuzkrītoši.

Pēc tam varētu arī sarīkot kārtīgu skaļu izskaidrošanos. Lai gan viņš nebija īsti pārliecināts, ka no tā būtu kāds labums. Lai gan apstākļi bija uzspieduši intimitāti, viņi tomēr pašos pamatos bija svešinieki. Divi cilvēki no dažādām valstīm, ar dažādiem mērķiem. Un dažādiem plāniem.

Ja viņš varbūt bija atļāvies uzskatīt, ka viņu starpā pastāv vēl kas, ja bija ļāvis savām jūtām pret Kleo cieši savīties ar dzīves īstenību, tā bija tikai viņa nelaime.

Viņa galvenais mērķis, ja tā drīkst izteikties, bija Lahese. Un tāpēc šis ceļa posms drīz beigsies.

Viņš ilgojās, kaut varētu atgriezties Kouvā, doties uz laivu novietni un izlādēt lieko enerģiju un niknumu, beržot laivu korpusus vai veicot

kādus citus sasodītus darbus. Taču otrā likteņa dieviete bija tikai viena no trin», tāpēc viņam radās nelāga nojauta, ka mājas vēl ilgu laiku neredzēs.

Viņš sajuta Kleo sakustamies, pamanīja nozibam zilo kreklu, ko tā bija aizņēmusies no viņa brāļa, tad viņa piecēlās, izslejoties uz savām bezgalgarajām kājām. Viņš ari piecēlās un ielika grāmatu jakas kabatā.

Viņa izsoļoja uz platformas un devās projām tā, it kā būtu briesmīgi jāsteidzas. Taču, tā kā tāpat rīkojās arī visi pārējie, Gideons cerēja, ka tas nevienam nešķitīs aizdomīgi. Viņa burtiski lidoja pa ielām, un viņš visiem spēkiem centās neatpalikt.

Kad viņa grasījās atvērt bankas durvis, viņš aizmirsa apņemšanos viņai nepieskarties un satvēra viņas roku.

“Ja tu tur ieiesi ar tādu izskatu, it kā gribētu kādam pārkost rīkli, cilvēki to ievēros.”

“Šeit ir Ņujorka, Smukulīt, šeit neviens neko neievēro."

“Nomierinies, Kleo! Ja gribi ar mani izkauties, to var nokārtot. Taču šeit un tagad nomierinies.”

Viņa secināja tieši šeit un tieši tagad -, ka šī Gideona īpašība ir visneciešamākā: prasme īstajā brīdi neizrādīt aizvainojumu.

“Jauki.” Viņa apveltīja to ar ledainu smaidu. “Nomierinājos.”

“Es pagaidīšu ārpusē." Viņš atkāpās no durvim.

Viņš vēroja satiksmi, automobiļus un cilvēkus. Neredzēja nevienu, kurš izrādītu par viņu kādu interesi, un, kad viņš bija nonācis pie secinājuma, ka ikviens, kurš ir ar mieru dzīvot pilsētā, kur ir tik daudz cilvēku un tāds troksnis, nav pie pilna prāta vai drīz noteikti zaudēs prātu, Kleo iznāca no bankas.

Viņa pamāja viņam ar galvu un viegli uzsita ar pirkstiem pa savu pleca somu. Gideons piegāja viņai klāt un nostājās tā, lai soma ar tās jauniegūto saturu būtu iespiesta starp abu augumiem.

“Atpakaļ brauksim ar taksometru," viņš izlēma.

“Jauki, līkai pa ceļam apstāsimies. Tija man aizdeva divsimt dolāru. Man vajag kādas sasodītas drēbes."

“Šis nav piemērots laiks, lai dotos iepirkties."

“Es netaisos iepirkties, bet gan kaut ko nopirkt. Esmu tādā bezizejas situācijā, ka varu samierināties ar Gap, un tā ir liela piekāpšanās. Ejam tagad uz Piekto avēniju.” Viņa jau devās tajā virzienā, un Gideonam neatlika nekas cits kā sekot. “Tad mēs droši zināsim, ka neviens mums neseko, es paķeršu pāris kreklu, kādus džinsus, noķersim taksi un dosimies

mājup. Tad es beidzot varēšu kaut vai sadedzināt tās drēbes, kuras kopš Prāgas laikiem man jau ir pamatīgi apnikušas."

Gideons, protams, varēja strīdēties, taču viņš prata ātri novērtēt savas izredzes. Vienīgā iespēja būtu ievilkt Kleo taksometrā un tur sēdēt viņai virsū līdz pat Tijas mājām.

Vai arī atvēlēt viņai pusstundu, lai viņa varētu izdarīt to, kas viņai šķita tik ļoti nepieciešams.

“Kā man te riebjas,” viņa murmināja, tikko iegājusi veikalā. “Te izskatās tik… lecīgi.” Viņa devās pie melnajiem apģērbiem.

Gideons turējās tik cieši blakus Kleo, ka viņai radās kārdinājums paķert kādu apģērba gabalu un doties uz uzlaikošanas kabīni, lai redzētu, vai viņš sekos arī tur. Viņa par to nemaz nebrīnītos.

Uzticēšanās šobrīd acīm redzot nebija cieņā.

Viņa iegādājās, viņasprāt, tikai pašus nepieciešamākos ikdienas apģērba gabalus. Divus T kreklus, vienu sporta kreklu ar garām piedurknēm, džinsus, džemperi un kreklveida blūzi. Visu melnu. Tad ieraudzīja, ka kopīgā summa sasniedz divsimt divpadsmit dolārus un piecdesmit astoņus centus.

“Aritmētika nav tava stiprā puse, vai ne?” Gideons vaicāja, kad Kleo pusbalsī nolamājās.

“Es varu piemest. Es tikai nepievērsu uzmanību." Viņa izvilka no maka visu atlikušo naudu, taču arī tad pietrūka astoņu dolāru un divdesmit divu centu. “Vai izpalīdzēsi?”

Viņš pasniedza desmit dolārus, pēc tam pastiepa roku pēc atlikuma.

“Tie taču ir nepilni divi dolāri.*’ Viņa nikni iesvieda naudu viņam saujā, tad uzmeta iepirkumu maisu uz brīvā pleca. “Esmu tukšā."

“Tad tev jāiemācās taupīgāk rīkoties ar naudu. Neaizmirsti atskaitīt astoņus dolārus un divdesmit divus centus no summas, ko esmu tev parādā par auskariem. Es eju meklēt taksi.”

“Tu esi īsts draugs, smukulīt.”

“Ja vēlies, lai vīrietis tevi uztur, tev būs jāpameklē kāds cits. Nešaubos, ka tev nemaz nebūs grūti tādu atrast."

Uz to viņa neatbildēja. Nespēja neko pateikt, jo kaklā bija iespiedies kamols. Tāpēc, Gideonam joprojām stingri turot viņas roku, viņa aizsoļoja līdz ietves malai un pacēla roku, saucot taksometru.

“Par to es atvainošos.”

“Aizveries,” viņa izspieda. “Vienkārši aizveries. Mēs abi zinām, ko tu par mani domā, tāpēc izbeidz.”

Kad viņa atkal spēs sakarīgi domāt, viņa būs no sirds pateicīga labajam garam izmisušo aizstāvim, kas lika viņai pie kājām pieripot brīvam taksometram. Viņa iekāpa tajā un nikni izdvesa Tijas adresi.

“Tu nezini, ko es par tevi domāju. Un es pats arī nezinu.”

Vairāk viņš šā brauciena laikā neteica neko.

Kad viņi iegāja dzīvoklī, Kleo gribēja uzreiz doties uz savu pagaidu guļamistabu, bet Gideons viņu apturēja.

“Vispirms apskatīsim statueti.”

“Tu gribi to redzēt." Kleo tik spēcīgi ietrieca viņam ar somu pa vēderu, ka gandrīz aizrāvās elpa. “Skaties vien!”

Aizgājusi līdz istabas vidum, viņa pēkšņi sastinga.

“Kleo…"

Viņa pacēla roku un izmisīgi sapurināja galvu. Gideons, jau tā palicis bez elpas no smagā trieciena, juta sirdi pamirstam, iedomājoties Kleo raudam. Tiču, kad viņa pagriezās, viņas sejā bija tik plats un muļķīgs smaids, ka Gideons samiedza acis.

“Klusu!” Viņa nošņācās un norādīja ar īkšķi uz Tijas guļamistabas pusi. “Viņi ir tur.”

“Kas?” Gideona iztēlē uzplaiksnīja Anita Geija vai kāds no viņas izsitējiem. Kleo nācās viņam strauji aizšķērsot ceļu.

“Ak kungs, smukulīt, ieklausies taču!"

Tad viņš to sadzirdēja ātru, aizžņaugtu kliedzienu, kas varēja nozīmēt tikai vienu. Pārsteigumā un ziņkārē paspēris pāris soļus tuvāk, viņš saklausīja vēl nepārprotamāku skaņu matrača čīkstēšanu.

“Ak tā, nu ko." Viņš pārvilka roku pāri matiem un pūlējās apvaldīt smieklus. “Ko lai mēs, pie velna, tagad darām?” Viņš to teica čukstus, neviļus smaidīdams tikpat plati kā Kleo. “Es nevaru te stāvēt un klausīties, kā mans brālis uzdarbojas ar Tiju. Tas ir pazemojoši.”

“Jā. Pazemojoši.” Spurkdama viņa gandrīz vai piespieda ausi pie guļamistabas durvīm. “Man šķiet, viņi tur vēl tik drīz nemetīs mieru. Ja vien tavs brālis nav no ātrā seksa piekritējiem.”

“To nu es nezinu un arī it nemaz negribu uzzināt. Labāk iziesim uz jumta.”

“Sarauj, Tija!" Kleo nomurmināja, kopā ar Gideonu dodoties uz dzīvokļa durvīm. Viņai izdevās novaldīt smieklus, līdz viņi bija drošībā liftā un, brauca augšup.

“Domā, viņi mūs dzirdēja?”

“Viņi diez vai dzirdētu pat atombumbas sprādzienu.” Kleo atguva

elpu, un abi izkāpa no lifta, lai pa kāpnēm dotos uz jumtu. Viņa izgāja ārā, saulē, atkrita krēslā un izstiepa garās kājas.

Tad Kleo labā oma atkal pagaisa, jo Gideons atvēra viņas somu. Kopīgās jautrības brīdis bija pagājis, un atkal bija jāatgriežas pie nopietnām lietām.

Viņš izņēma likteņa dievieti un turēja rokā, tai iemirdzoties saules staros.

“Nekā sevišķa,” viņš secināja. “Glīts nieciņš, smalka arī, ja pavēro tuvāk. Tu esi ļāvusi tai nosūbēt.”

“Lielāko tiesu es jau esmu notīrījusi. Tā vēl ir tikai viena no trim."

Viņš novērsa skatienu no statuetes un vēroja saules atspīdumu Kleo saulesbrillēs.

“Tā ir tā, kuras nav Anitai, bet mums ir. Vidējā dieviete, kura mēra.

Cik ilgs būs šis mūžs? viņa droši vien domā. Piecdesmit gadu, pieci gadi, astoņdesmit deviņi un trīs ceturtdaļas? Un kā šīs dzīves ilgums būs izmērāms darbos? Vai tu kādreiz domā par to?"

“Nē. No tā nekas nemainās."

“Nemainās?” Viņš pagrozīja statueti rokā. “Manuprāt, mainās gan. Domāšana par to, prātošana, ko darīt, ko nedarīt, ir dzīves sastāvdaļa."

“Bet ja nu tevi sabrauc autobuss, kad esi pārāk aizdomājies par šādām lietām, ko tad?”

Viņš atlaidās pret sienu, pētīdams Kleo sēžam starp puķupodiem un košumaugu toveriem.

“Ak tāpēc tu neteici man, ka tā ir pie tevis? Jo tā tev ir tikai līdzeklis mērķa sasniegšanai? Bez kādas dziļākas nozīmes?”

“Tu gatavojies to pārdot, vai ne?"

“Mēs gatavojamies. Taču tagad, turot to rokā, es domāju ne tikai par naudu. Tagad vairāk nekā jebkad.”

“Es nevēlos runāt par Maikiju.” Viņas balss nodevīgi trīcēja, līdz viņai izdevās savaldīties. “Un netaisos vēlreiz atvainoties par savu rīcību.

Tu no manis dabūji to, ko vēlējies, un vēl papildus arī dažus gultas priekus. Tev nav par ko sūdzēties."

Viņš piecēlās, satvēris saujā likteņa dievieti.

“Un ko tu dabūji, Kleo?”

“Es tiku ārā no tās velna Prāgas." Viņa pielēca kājās. “Atgriezos mājās, un man ir izredzes iegūt pietiekami daudz naudas, lai varētu ilgi dzīvot bez raizēm. Jo, lai ko tu arī nedomātu, es nevēlos pārdoties, lai vīrietis man nodrošinātu pārticīgu dzīvi. Jā, es uzstājos striptīzā, taču ar

citiem jociņiem es nenodarbojos. Un neesmu tik stulba, lai vēlreiz ļautu kādam vecim mani piečakarēt un pamest vienu pašu svešā vietā bez graša kabatā, kā tas bija pēc Sidneja.”

“Kas ir Sidnejs?”

“Vēl viens mērglis no tiem bezgala daudzajiem, kādus es laikam īpaši piesaistu. Tomēr nevaru viņu vainot, jo pati biju īsta muļķe. Viņš mani apvārdoja, un es uz tā uzķēros. Sastāstīja, ka ir teātra līdzīpašnieks Prāgā, ka viņi gatavojot jaunu izrādi un meklējot dejotāju amerikāņu dejotāju, kas prastu veidot horeogrāfiju un būtu ar mieru ieguldīt līdzekļus. Taču patiesībā viņš meklēja kādu muļķa vientiesi un vēl arī seksu par brīvu. Manā personā viņam izdevās iegūt to komplektā “divi vienā”.” Viņa ieāķēja īkšķus džinsu priekšējās kabatās, jo vēlējās cieši apskaut sevi un šūpoties. “Viņš gribēja atgriezties Eiropā, un es biju viņa biļete. Es izmantoju šo piedāvājumu, jo galu galā kāpēc ne? Gribēju izmēģināt ko jaunu. Šeit man neizdevās kļūt slavenai, tāpēc mēģināšu tur. Jo vairāk pasaciņu šis man sastāstīja, jo. vairāk es uzķēros.”

“Vai tu biji viņā iemīlējusies?”

“Jā, tu esi caur un cauri romantiķis.” Viņa atmeta matus aiz muguras un piegāja pie sienas. Tumšie mati izlaisti pār muguru, uz acīm saulesbrilles, lūpas savilktas ciniskā smīnā. “Viņš bija ļoti izskatīgs un lieliski prata apvārdot sievietes. Visas glaimīgās runas ar ārzemju akcentu vienmēr izklausās vēl kārdinošāk. Un mani tik ļoti bija pārņēmusi doma par to, ka man ļaus izmēģināt roku horeogrāfijā.” Izmēģināt roku, viņa tagad nodomāja, kādā jomā, ko viņa tiešām labi pieprata. “Tā nu es pavadīju dažas greznas dzīves dienas Prāgā, bet pēc tam kādu rītu pamodos un atklāju, ka viņš ir mani aptīrījis. Pievācis naudu, kredītkartes un atstājis mani ar satriecošu viesnīcas rēķinu, ko es varēju samaksāt tikai pēc tam, kad ieķīlāju pulksteni un pāris gredzenu, kas man bija uz pirkstiem."

“Vai tu vērsies policijā? Vēstniecībā?"

“Ak kungs, Gideon! No kādas planētas tu esi nokritis? Es paziņoju par kredītkaršu zādzību, sakravāju mantiņas un atradu darbu. Un guvu mācību. Ja kaut kas izklausās pārāk labi, lai būtu patiesība, tas ir tāpēc, ka tie ir rupji, nekaunīgi meli. Otra mācība? Atcerēties pirmo mācību. Pirmā, pēdējā, vienmēr."

“Varbūt tev tomēr būtu jāapgūst vēl viena mācība." Viņš pagrieza likteņa dievieti, un tās seja saulē spoži iemirdzējās. “Ja tu netici vismaz kaut kam vai kādam, kāda tad vispār jēga dzīvot?"

*  * *

Lejā, dzīvoklī, Tija ieritinājās gultā blakus Malahijam un gatavojās nosnausties. Tikai īsu brīdi, tikai pievērt acis kā kaķim, jo viņa tobrīd jutās gluži kā kaķis. Laisks, krējumu paēdis kaķis.

“Tev ir visskaistākie pleci,” Malahijs teica. “Tiem vajadzētu vienmēr būt kailiem. Nevajadzētu aizsegt tos ar drēbēm vai matiem.”

“Anita teica, ka vīriešiem patīkot, ja sievietei ir gari mati."

Šis vārds izgaisināja Malahija sapņaino noskaņojumu un viņa mute saspringa.

“Nedomā tagad par viņu. Labāk celsimies un iesim paskatīties, vai Gideons un Kleo ir atgriezušies."

“Atgriezušies?” Viņa nopūtās un izstaipījās. “No kurienes? Ak dievs!” Viņa uztrūkās sēdus, pārāk satriekta, lai atcerētos piesegties ar segām. “Pulkstenis ir vienpadsmit! Viņiem kaut kas būs atgadījies. Par ko gan mēs domājām!”

Viņa steigšus izrausās no gultas, paķēra savu neglābjami saburzīto blūzi un neizpratnē raudzījās uz to.

“Ja tu uz mirklīti atnāksi pie manis, es tev parādīšu, par ko mēs domājām.”

“Tas ir pilnīgi bezatbildīgi.” Piespiedusi blūzi pie krūtīm, viņa atkāpās uz sienas skapja pusi pēc tīras blūzes. “Ja nu viņiem kaut kas ir noticis? Mums jāiet viņus meklēt vai…" Viņa aprāvās, kad atskanēja durvju zvans. “Tie noteikti ir viņi.” Patiesā atvieglojumā viņa blūzes vietā paķēra rītasvārkus un steidzīgi ietinās tajos, skriedama atvērt durvis.

“Paldies Dievam! Es tā raizējos.'.. Māt!”

“Tija, cik reizes es tev esmu teikusi pat ja tu skaties pa durvju actiņu, tev vienmēr, vienmēr jājautā, kas tur ir.” Viņa noskūpstīja gaisu apmēram collu virs Tijas vaiga un iepeldēja dzīvoklī. “Tu esi slima. Tā jau es domāju.”

“Nē, es neesmu slima.”

“Nestrīdies ar mani.” Viņa piespieda roku pie Tijas pieres. "Sakarsusi un pašā dienas vidū staigā rītasvārkos. Acis arī aizpampušas. Nu ko, es tieši tagad eju pie ārsta, tā ka vari nākt līdzi. Varēsi izmantot manu pierakstu, mīļumiņ. Citādi es nekad sev to nepiedotu."

“Es neesmu slima. Man nav jāiet pie ārsta. Es tikai…” Ak kungs, mīļais Dievs, ko lai viņa saka?

“Tūlīt mēs tevi saģērbsim. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka tu ceļojuma laikā esi saķērusi kādu savādu ārzemju vīrusu. Vēl šorīt es to teicu tavam tēvam.”

“Māt!" Tija pārlēca kājsoliņam un izmisuma izraisītā veiklībā sāniski metās priekšā guļamistabas durvīm. “Es jūtos pilnīgi un absolūti vesela. Tu taču gribēji pati iet pie ārsta, vai ne? Tu izskaties tāda pabāla. Vai labi guli?”

“Kad es esmu labi gulējusi?" Alma pasmaidīja savu mocekles smaidu. “Šķiet, neesmu baudījusi mieru un atpūtu kopš tavas piedzimšanas. Šorīt man tik tikko pietika spēka apģērbties. Mans trombocītu līmenis ir zems. Es par to esmu pārliecināta.”

“Liec ārstam tos pārbaudīt,” Tija mudināja, vilkdama māti uz durvju pusi.

“Kāda jēga? Tu jau zini, ārsti neko nesaka cilvēkam, kas tiešām ir smagi slims. Man ir brītiņu jāpasēž. Man uznāca sirdsklauves.”

“Ak… Tad gan tev labāk steigties pie ārsta. Manuprāt, tev vajadzētu…” Viņa aprāvās un saduga, kad atvērās durvis un ienāca Gideons un Kleo. “Ak, jā, hmm… jūs esat atgriezušies. Tie ir mani kolēģi, māt.”

“Kolēģi?” Viņa nopētīja apdilušos džinsus un Gap iepirkumu somu, kas joprojām bija Kleo rokā.

“Jā, jā. Mēs kopīgi strādājam pie kāda projekta. Mēs patiesībā tikko gatavojāmies…”

“Tu strādā rītasvārkos?” Alma stingri noprasīja.

“Pieķēra," Kleo klusiņām noteica, taču Almas daudzo kaišu vidū nebija sūdzību par vāju dzirdi.

“Ko tas īsti nozīmē? Kas te īsti notiek? Tija, es pieprasu paskaidrojumu.”

“Tas ir mazliet delikāts jautājums.” Malahijs iznāca no guļamistabas. Viņš ari bija tērpies džinsos un smaidīja tā, ka no divdesmit jardu attāluma varētu izkausēt aisbergu. Viņš bija uzvilcis kreklu, tīši atstājot to neaizpogātu. Viņš bija izlēmis, ka dažkārt vislabāk ir neslēpt patiesību.

“Jāatzīstas, ka mazliet atrāvu jūsu meitu no darba, kamēr mūsu kolēģi bija izgājuši." Viņš pārgāja pār istabu, satvēra Almas roku un maigi pakratīja. “Pavisam neprofesionāli no manas puses, protams, bet ko es citu varēju darīt? Viņa ir tik burvīga. Tagad redzu, no kā viņa to mantojusi." Viņš pacēla Almas roku un pielika pie lūpām, kamēr Alma neizpratnē raudzījās uz viņu. “Es esmu kā bez prāta jūsu meitas dēļ, Māršas kundze, kopš pirmo reizi viņu ieraudzīju.” Viņš aplika roku ap Tijas sastingušajiem pleciem un viegli noskūpstīja viņu uz vaiga. “Taču tagad esmu nostādījis neveiklā situācijā gan viņu, gan jūs. Cerēju satikt jūs un Tijas tēvu pavisam citādos apstākļos."

Almas skatiens šaudījās no Malahija pie Tijas un atpakaļ.

"Gandrīz vai jebkura situācija būtu mazāk neveikla.”

Viņš pamāja, cenzdamies izlikties pēc iespējas pazemīgāks.

“Nevaru to apstrīdēt. Nav diez cik labs iesākums ja mīļotās sievietes māte pieķer mani kompromitējošā situācijā, vēl pirms ir bijis tas gods ar viņu iepazīties. Varu vienīgi apliecināt, ka jūsu meita ir mani pilnīgi apbūrusi.”

Cik vien veikli spēdama, Tija izslīdēja no viņa tvēriena.

“Vai jūs varētu uz mirklīti ieiet virtuvē? Visi? Lai es varētu parunāt ar māti divatā."

“Kā vēlies.” Malahijs satvēra viņas zodu un pacēla, līdz viņu acis sastapās. “Būs tā, kā tu vēlies” Viņš pieskārās viņas lūpām ar savējām un mirkli uzkavējās, pirms sekoja pārējiem uz virtuvi.

“Es pieprasu paskaidrojumus,” Alma iesāka.

“Manuprāt, šajos apstākļos paskaidrojumi ir lieki.”

“Kas ir šie cilvēki, un ko viņi meklē tavā dzīvoklī?”

“Tie ir mani kolēģi, māt. Draugi. Mēs kopīgi strādājam pie kāda projekta.”

“Un katru rītu rīkojat orģijas?”

“Nē. Tikai šorīt.”

“Kas tev uznācis? Sveši cilvēki tavās mājās? Sveši īru vīrieši tavā gultā vēlā rīta stundā? Es zināju, ka tā tava skriešana uz Eiropu pie laba gala nenovedīs. Es zināju, ka sekas būs briesmīgas. Neviens manī neklausījās, un redzat nu!”

“Briesmīgas sekas. Māt, kas tur tik briesmīgs, ja man ir draugi? Kas tur tik šausmīgs, ja kāds vīrietis grib gulēt ar mani vēlā rīta stundā?”

“Es nevaru paelpot.” Alma piespieda rokas pie krūtīm un saļima krēslā. "Man tirpst roka. Man tūlīt būs infarkts. Zvani deviņi, viens, viens.” “Izbeidz! Nevar saukt neatliekamo palīdzību ikreiz, kad mēs sastrīdamies, ikreiz, kad es kaut ko izdaru pēc sava prāta. Ikreiz,” Tija piebilda, notupdamās pie mātes kājām, “kad es daru kaut ko savā labā." "Nesaprotu, par ko tu runā. Mana sirds…”

“Tavai sirdij nekas nekait. Tava sirds ir stipra kā zilonim, un to tev apliecina katrs ārsts. Paskaties uz mani! Māt, vai tu nevari gluži vienkārši paskatīties uz mani? Es'esmu nogriezusi matus," Tija klusi teica. “Tu to pat neesi pamanījusi, jo neskaties. Raugoties uz mani, tu redzi tikai mazu, slimīgu meiteni, ko var paņemt līdzi, ejot pie ārsta, un ar ko aizbildināt savu nervozitāti."

“Kā tu vari tik briesmīgi runāt!" Sašutumā Alma aizmirsa visus infarkta draudus. “Vispirms tu sapinies ar svešiem vīriešiem un tad sāc apvainot savu māti. Tu esi iesaistījusies kādā sektā, vai ne?”

“Nē.” Nespēdama savaldīties, Tija nolieca galvu uz mātes ce|a un sāka smieties. “Neesmu iesaistījusies nekādā sektā. Tagad tev jāiet lejā. Šoferis tevi gaida. Ej pie ārsta! Es pavisam drīz apciemošu tevi un tēvu."

“Neesmu pārliecināta, vai man pietiks spēka vienai aiziet pie ārsta. Tev jānāk man līdzi.”

“Es nevaru.” Tija saudzīgi piecēla māti no krēsla. “Piedod! Ja vēlies, es piezvanīšu tēvam, lai viņš tevi tur sagaida.”

“Nevajag." Ietinusies mocekles oreolā kā apmetnī, Alma aizsoļoja uz durvju pusi. “Acīmredzot ar to, ka gandrīz nomiru dzemdībās un pēc tam veltīju visu savu dzīvi tavai veselībai un labklājībai, nepietiek, lai tu man veltītu kaut stundu sava laika, kad esmu slima.”

Tija pavēra muti, bet tad norija laipnos, mierinošos vārdus.

“Piedod! Ceru, ka drīz tev būs labāk."

“Nu, mīlīt, viņa gan ir labā." Kleo iznāca no virtuves tūlīt pēc tam, kad bija dzirdama ārdurvju aizvēršanās. “Viņa tiešām ir īpašs gadījums. Klau.” Piegājusi pie Tijas, Kleo aplika viņai roku ap vidukli. “Aizmirsti to, saulīt. Viha tev uzbruka netaisnīgi."

“Man vajadzēja iet viņai līdzi. Tas prasītu tikai nedaudz laika."

“Bet tu viņai neļāvi sevi iebiedēt. Ja gribi zināt manu viedokli, tā ir pareiza izvēle. Tagad tev noderētu saldējums.”

“Nē, paldies.” Tija dziļi ievilka plaušās gaisu, juta to aizķeramies krūtīs, tad apņēmīgi atkal izelpoja. Pēc tam pagriezās, lai redzētu visus klātesošos reizē. “Es esmu samulsusi, nogurusi, un šoreiz man tiešām sāp galva. Es gribētu atvainoties par šo starpgadījumu vienreiz un uz visiem laikiem. Es vēlētos arī apskatīt likteņa dievieti, izpētīt to, cerams, pārliecināties par tās autentiskumu, bet pēc tam iedzert 2āles, apģērbties un doties uz centru satikt tēvu.”

Malahijs pastiepa roku un parādīja statueti, ko brālis virtuvē bija viņam iedevis.

Neteikusi ne %r ārda, Tija devās ar to uz savu darbistabu un apsēdās pie rakstāmgalda. Tur, uzlikusi brilles, viņa pētīja statueti ar palielināmo stiklu. Viņa juta, kā pārējie bijīgi mīņājas aiz muguras, gaidot viņas vērtējumu.

“Mēs zinātu drošāk, ja varētu parādīt to manam tēvam vai vēl labāk kādam ekspertam.”

“Tādu risku mēs nevaram atļauties," Malahijs teica.

“Nē. Es nekādā ziņā nepakļautu riskam savu tēvu, iesaistot viņu. Šīs ir ražotāja zīmes,” viņa teica, pagriežot statuetes pamatni uz augšu. “Un saskaņā ar maniem pētījumiem tās ir pareizas. Tu un Gideons vienīgie esat redzējuši Kloto. Es esmu redzējusi tikai fotogrāfijas un citu mākslinieku atveidojumus, bet stilistiski tā atbilst. Un skatieties šeit…” Viņa ar zīmuļa galiņu norādīja uz ierobiem pamatnes labajā un kreisajā pusē. “Šīs rievas ir paredzētas vidējās māsas savienošanai ar Kloto no vienas puses un ar Atropu no otras.”

Viņa pacēla skatienu un gaidīja, kad Malahijs pamās ar galvu. Izņēmusi no atvilktnes mērlenti, viņa precīzi izmērīja statuetes garumu un platumu.

“Arī tas atbilst. Pārbaudīsim svaru.” Viņa aizgāja uz virtuvi un nosvēra statueti. “Precīzi, līdz pat gramam. Ja tas ir viltojums, tad ļoti rūpīgs. Bet tāda iespējamība, ņemot vērā tās izcelsmi saistībā ar Kleo, ir pavisam niecīga. Tātad, saskaņā ar manu, ne pārāk rūpīgi apsvērto viedokli, mūsu rokās ir Lahese. Otra likteņa dieviete.” Viņa nolika statueti uz letes, noņēma brilles un nolika tai blakus. “Man jāapģērbjas.”

“Tija. Sasodīts! Pagaidi mirkli," Malahijs teica brālim un tad sekoja Tijai.

“Man jāieiet dušā,” viņa teica un būtu aizcirtusi durvis Malahijam deguna priekšā, ja viņš nebūtu tās atgrūdis vaļā. “Man jāpārģērbjas un jāizgudro, ko teikt un ko neteikt tēvam. Man nav tādas pieredzes šādās spēlītēs kā jums."

“Vai tu kaunies par to, ka mēs'mīlējāmies, vai par to, ka tava māte par to zina?”

“Kaunos un viss.” Viņa iegāja vannasistabā un no zāļu skapīša paņēma pudelīti ar tabletēm. Paņēmusi vienu no veļas skapītī noglabātajām ūdens pudelēm, viņa iedzēra ksanaksa tableti. “Es bēdājos par to, ka sastrīdējos ar māti, aizsūtīju viņu projām tik aizvainotu. Un cenšos neiztēloties viņu sabrūkam uz ielas tikai tāpēc, ka biju pārāk aizņemta, lai pavadītu viņu pie ārsta.”

“Vai viņa kādreiz līdz šim ir sabrukusi uz ielas?”

“Nē, protams, ne." Tija izņēma vēl vienu zāļu pudelīti un iedzēra divas superstiprā tailenola tabletes pret galvassāpēm. “Viņa vienkārši pietiekami bieži piemin šo iespējamību, lai šis tēls manās domās būtu gana spilgts." Papurinājusi galvu, viņa spogulī sastapās ar Malahija skatienu. “Es esmu īsts grausts, Malahij. Man ir divdesmit deviņi gadi, un nāka

mā gada janvāri paies divpadsmit gadi, kopš es nepārtraukti ārstējos. Regulāri apmeklēju alergologu, internistu un homeopātijas dziednieku. Esmu izmēģinājusi akupunktūru, bet, tā kā man ir paniskas bailes no asu priekšmetu dūrieniem, tas nebija ilgi.” Pat šī doma lika viņai viegli nodrebēt. “Mana māte ir hipohondriķe, bet tēvs ir vienaldzīgs,” viņa turpināja. “Es esmu neirotiska, fobiska un neprotu uzvesties sabiedrībā. Es dažkārt iztēlojos, ka ciešu no kādas retas, ļoti grūti ārstējamas slimības vai, piemēram, nepanesu laktozi. Nekas no tā gan neatbilst patiesībai vismaz līdz šim." Viņa stingri pieķērās pie izlietnes, jo, izsakot to skaļi un dzirdot pašai sevi to izsakām skaļi, tas izklausījās tik nožēlojami. “Pēdējo reizi es pārgulēju ar vīrieti ja neskaita to, kas notika šorīt, pirms trim gadiem aprīlī. Neviens no mums abiem nebija īpašā sajūsmā par šo pasākumu. Tāpēc ko tu te meklē?"

“Pirmkārt, es gribēju teikt ja man nebūtu bijis seksa vairāk nekā trīs gadus, man arī būtu jāārstējas.” Viņš pagrieza Tiju ar seju pret sevi un viegli uzlika rokas viņai uz pleciem. “Otrkārt, kautrība nav neprasme uzvesties sabiedrībā. Treškārt, esmu šeit tāpēc, ka tieši to es vēlos. Un, visbeidzot, gribētu lūgt kad visa šī spēle būs galā, atbrauc man līdzi uz Īriju, padzīvo tur kādu laiciņu. Es gribētu iepazīstināt tevi ar savu māti ne tik divdomīgos apstākļos, kā es iepazinos ar tavējo. Skat, ko tu esi sastrādājusi,” viņš teica, kad zāļu pudelīte izslīdēja viņai no rokas un atsitās pret grīdu. “Tagad šīs mazās ripiņas ir izbirušas pa visām malām."

As toņpadsmitā nodaļa

Anita apsvēra iespēju lidot uz Atēnām un personiski iztaujāt visus šis pilsētas senlietu tirgotājus un kolekcionārus. Lai gan šāda “pašrocīgas darbības” metode varētu sniegt zināmu gandarījumu, viņa nevarēja cerēt, ka vēl viena likteņa dieviete viņai tik vienkārši iekritīs rokās.

Turklāt viņa nevēlējās uzņemties tik lielas pūles, pamatojoties tikai uz nesakarīgās muļķītes Tijas Māršas miglainajām atmiņām. Nē, lai kā arī viņa neilgotos pēc rīcības, tas nebūtu pareizi.

Viņai bija nepieciešamas norādes un pavedieni. Viņai bija vajadzīgi darbinieki, kas spēj sekot norādēm un pavedieniem, lai viņai nebūtu tiem jāietriec lode pierē.

Iedomājoties par to, viņa nopūtās. Viņa jutās mazliet vīlusies, kad viņas bijušā darbinieka slepkavība bija izpelnījusies tikai pāris skopu rindiņu laikrakstā “New York Post". Tas gan kaut ko liecina par to, cik tālu nonākusi šī pasaule, vai ne? viņa gudroja. Par cilvēka nāvi prese interesējas mazāk nekā par popzvaigznes otrajām laulībām.

Tas pierāda tikai to, ka noteicošais ir slava un nauda. Viņa to zināja visu mūžu. Tieši šīs abas vērtības bija viņas mērķis pat tad, kad viņa mitinājās nožēlojamā trešā stāva dzīvoklītī mājā bez lifta Kvīnsā. Kad viņas vārds bija Anita Gorinska un viņa redzēja, kā tēvs nostrādājas līdz nemaņai par trūcīgu aldziņu, bet māte ar milzu pūlēm cenšas no tās visu nedēļu pabarot ģimeni.

Tur nebija viņas īstā vieta šajās nokvēpušajās sienās, kuras māte centās izdaiļot ar krāmu tirgū pirktām glezniņām un pašdarinātiem aizkariem. Viņa neiederējās šajā pasaulē, kur istabas mūždien oda pēc sīpoliem un apkārt mētājās bezjēdzīgas apaļas tamborētas sedziņas. Mātes platās, tīri nomazgātās sejas un tēva rētaino strādnieka roku pēc Anita justās neērti.

Viņa nicināja savus vecākus to prastuma dēļ. Viņu lepnums par Anitu viņu vienīgo meitu, prieks par to, ka viss tiek upurēts viņas nākotnes vārdā, bija viņai pretīgs.

Viņa zināja jau agrā bērnībā zināja, ka viņai ir lemts pavisam citāds liktenis. Taču liktenim, Anita saprata, bieži vien nepieciešama palīdzība.

Viņa ņēma no vecākiem naudu izglītībai, drēbēm un prasīja vēl. Anita uzskatīja, ka viņa bija to pelnījusi. Katrs šīs naudas penijs viņai godīgi pienācās par katru šajā drausmīgajā mājoklī pavadīto dienu.

Un viņa bija tiem atlīdzinājusi savā ziņā, rūpējoties par to, lai viņā ieguldītie līdzekļi nestu ievērojamu peļņu.

Viņa nebija redzējusi savus vecākus un abus brāļus vairāk nekā astoņpadsmit gadu. Ciktāl tas attiecās uz to pasauli, kurā viņa pašlaik dzīvoja, un arī uz viņu pašu, viņai nebija ģimenes.

Viņa šaubījās, vai kāds no agrākajiem kaimiņiem šajā sievietē atpazītu toreizējo mazo Nitu. Viņa piecēlās un piegāja pie lielā spoguļa zeltītā ietvarā, kurā atspoguļojās viņas kabineta plašā atpūtas telpa. Agrāk viņas mati bija gari un brūni, un māte varēja tos stundām ilgi sukāt un cirtot. Viņas deguns agrāk bija pārāk liels, un priekšzobiem bija nepareizs sakodiens. Viņas vaigi bija tukli un apaļi.

Daži prasmīgi pieskārieni, nogriežot vai noslēpjot lieko, labs zobārsts un meistarīgs frizieris bija izmainījuši Anitas ārējo veidolu. Padarījuši to elegantāku. Viņa vienmēr prata izcelt savas labākās īpašības.

Iekšēji viņa bija palikusi tāda pati kā vienmēr. Izsalkusi un apņēmības pilna remdēt savu izsalkumu.

Viņa zināja, ka vīrieši vienmēr ir ar mieru izmaksāt sievietei bagātīgu maltīti. Ja vien vīrietis cer, ka sieviete atmaksās ar seksu, bagātīgs vakariņu galds būs klāts vienmēr.

Tagad viņa bija ļoti bagāta atraitne, kas pati var samaksāt par vakariņām.

Tomēr vīrieši joprojām bija noderīgi. Tikai iedomājoties vien, cik bagātīgu kontaktpersonu sarakstu dārgais nelaiķa vīrs bija atstājis viņas rīcībā! Patiesībā Pols bija noderīgāks miris nekā dzīvs. Atraitnes lomā viņa bija kļuvusi vēl respektablāka un brīvāka.

Domās iegrimusi, viņa piegāja pie rakstāmgalda un atvēra burgundieš? krāsas ādas vākos iesieto vīra adrešu grāmatu. Pols dažās jomās bija ļoti vecmodīgs un uzturēja šo grāmatu pedantiskā kārtībā. Mūža pēdējos gados, kad viņa roka vairs nebija tik droša, Anita rakstīja vārdus vīra vietā.

Uzticīgā sieva.

Viņa šķirstīja grāmatu, līdz atrada meklēto vārdu. Stefans Nikoss. Viņa atcerējās vīrs ap sešdesmit. Dzīvespriecīgs, bagāts. Olīvu birzis vai

vīna dārzi, vai varbūt gan viens, gan otrs. Viņa vairs rik sīki neatcerējās. Tāpat kā nevarēja atcerēties, vai viņš pašlaik ir precējies. Svarīgākais bija tas, ka viņam ir nauda, vara un interese par senlietām.

Viņa atslēdza kādu atvilktni un izņēma savu piezīmju grāmatu. Tajā viņa bija pierakstījusi visus, kas bija atnākuši uz viņas vīra bērēm, kā arī to atsūtītos ziedus. Stefans Nikosa kungs ar kundzi nebija mērojuši ceļu no Kortu vai Atēnām (viņiem bija mājas abās šajās vietās), taču bija atsūtījuši piecus dučus baltu rožu, kartīti un vislabākais personiski jaunajai atraitnei adresētu līdzjūtības vēstuli.

Anita pacēla tālruņa klausuli, jau gandrīz deva rīkojumu asistentei piezvanīt šim cilvēkam, bet tad pārdomāja. Labāk zvanīt pašai draudzīgi un neformāli, viņa nolēma un sāka sastādīt numuru, domās sacerot vārdus un izvēloties sarunas toni.

Viņu uzreiz nesavienoja, taču viņa pacietīgi gaidīja, valdīdama dusmas, tāpēc, kad Stefans atbildēja, viņas balss bija tikpat laipna un sirsnīga kā viņējā.

“Anita! Kāds patīkams pārsteigums! Lūdzu, atvainojiet, ka liku jums gaidīt."

“Ak nē! Tas nekas. Tieši otrādi es brīnos, ka izdevās tik viegli sazvanīt tik aizņemtu cilvēku kā jūs. Ceru, ka jums un jūsu burvīgajai sievai klājas labi.”

“Jā, protams, labi. Un jums?”

“Lieliski. Tiesa gan, daudz darba. Kopš Pola nāves darbs man ir īsts mierinājums.”

“Mums visiem viņa pietrūkst.” -

“Jā, tā ir. Taču man ir tik patīkami pavadīt dienas mūsu uzņēmumā. Zināt, viņa klātbūtne joprojām šeit ir jūtama, ikvienā sīkumā. Man ir tik svarīgi…” Viņa ļāva balsij aizķerties, tikai mazliet. “Man ir ļoti svarīgi saglabāt viņa piemiņu un zināt, ka arī senie draugi atceras viņu tāpat kā es. Zinu, ka ir pagājis tik ilgs laiks, kopš esmu ar jums runājusi, un esmu par to mazliet nokaunējusies.”

“Ko nu, ko nu. Laiks paiet tik ātri, vai ne?”

“Jā, bet kurš labāk par mani saprot, ka nedrīkst zaudēt saikni ar cilvēkiem? Un redzat nu, kā ir, Stefan, es jums zvanu, jo man ir jums kāds lūgums. Man bija grūti saņemties, lai piezvanītu.”

“Kā es varu jums palīdzēt, Anita?"

Viņai palika sarunas biedra balsī pēkšņi iezagusies piesardzības pieskaņa. Viņš laikam jau pieradis pie diedelnieku uzbrukumiem veciem

paziņām, kas atceras viņu tad, kad kaut kas ir vajadzīgs. “Jūsu vārds man pirmais ienāca prātā, zinot, kas jūs esat, un ņemot vērā jūsu draudzību ar Polu.”

“Vai jums ir sarežģījumi ar "Momingside” ?”

“Sarežģījumi?” Viņa ieturēja pauzi, tad lika savā balsī ieskanēties apmulsumam, pat šausmu pieskaņai. “Ak nē! Nē, Stefan, nekā tamlīdzīga. Ceru, ka nedomājat, ka es jums šādi zvanīšu, lai lūgtu kādu finansiālu… Esmu tik apjukusi.” Viņa līksmi sagrozījās savā biroja krēslā. “Mana vajadzība ir saistīta ar kādu manu klientu un dažiem mākslas darbiem, ko viņa uzdevumā cenšos sameklēt. Godīgi sakot, jūsu vārds man iešāvās prātā kā laimīgs minējums, jo tie ir grieķu mākslas darbi.”

“Saprotu. Vai jūsu klients interesējas par kādu mākslas darbu, kas ir manā kolekcijā?”

“Kas zina.” Viņa atļāvās klusi iesmieties. “Vai jums gadījumā nepieder trīs likteņa dievietes?"

“Trīs likteņa dievietes?”

“Trīs nelielas sudraba statuetes. Atsevišķas, taču acīmredzot pamatnē savienojamas, lai veidotu komplektu.”

“Jā, esmu par tām dzirdējis, bet tā drīzāk bija pasaka. Olimpa kalnā izkaltas statuetes, kuras, būdamas visas kopā, nodrošinās savam īpašniekam visu no mūžīgas dzīvošanas līdz neizmērojamām bagātībām un pat izpildīs slavenās trīs vēlēšanās, katra dieviete pa vienai.”

“Leģendas rikai vairo mākslas darba vērtību.”

“Jā, protams, taču man vienmēr ir bijis tāds iespaids, ka šīs statuetes jau sen ir pazudušas, ja vien tās vispār ir eksistējušas.”

“Es ticu, ka tās ir bijušas," teica Anita, velkot ar pirksta galiņu pār Kloto statueti, kas tagad atradās uz viņas rakstāmgalda. “Pols bieži par tām ieminējās. Turklāt kas vairāk attiecas uz lietu mans klients tic, ka tās ir reālas. Godīgi sakot, Stefan, viņš ir tiktāl uzkurinājis manu interesi, ka esmu uzsākusi nopietnus meklējumus. Kāds ziņu avots, kas šķiet gluži ticams, apgalvo, ka viena no statuetēm trešā esot Atēnās."

“Ja tā ir, es neko par to neesmu dzirdējis.”

“Pašlaik es pārbaudu itin visas norādes. Man ļoti nepatīk pievilt klienta cerības. Ja es dažu tuvāko nedēļu laikā varētu atbrīvoties, es ļoti labprāt pati aizbrauktu uz Grieķiju. Apvienotu patīkamo ar lietderīgo.” “Protams, atbrauciet un apmetieties pie mums.”

“Es negribētu jūs apgrūtināt.”

“Viesu nams šeit Atēnās vai mūsu villa Korfu ir jūsu rīcībā. Bet pagaidām es ļoti labprāt varu neuzkrītoši ievākt ziņas.”

“Nespēju izteikt, cik ļoti esmu jums pateicīga. Mans klients ir mazliet ekscentrisks cilvēks un pašlaik ļoti aizrāvies tieši ar šiem mākslas darbiem. Pat ja man izdotos sameklēt vienu no tām, tas būtu liels panākums. Zinu, ka Pols ļoti lepotos, ja zinātu, ka “Momingsitle” piedalās likteņa dieviešu atrašanā."

Apmierināta ar sevi, Anita veica vēl vienu personisku zvanu. Viņa paskatījās pulkstenī, pārlapoja dienasgrāmatu, gudrojot, kad vislabāk ieplānot tūlīt sarunājamo tikšanos.”

““Burde tt Securities”

“Anita Geija zvana Džekam Burdetam.”

“Atvainojiet, Geijas jaunkundz, Burdeta kungs pašlaik nav pieejams. Vai varu nodot viņam kādu ziņu?”

Nav pieejams? Muļķa čiepste, vai tu nemini, kas es esmu? Anita sakoda zobus. “Man ir ļoti svarīgi runāt ar Burdeta kungu pēc iespējas drīzāk."

Tūlīt pat, viņa nodomāja. Rezerves plānu jāsāk īstenot nekavējoties.

“Es gādāšu, lai viņš saņemtu jūsu ziņu, Geijas jaunkundz. Ja jūs man pateiktu tālruņa numuru, pa kuru jūs var sazvanīt, es…"

“Viņam ir mani numuri. Visi!”

Anita nikni nosvieda klausuli. Nav pieejams, ko tu neteiksi! Pacenties būt pieejams un drīz vien!

Viņa neļaus Kleo Toliverai un otrai likteņa dievietei izslīdēt viņai no rokām. Džeks Burdets ir īstais cilvēks, kas viņai tās sameklēs.

VIŅŠ ARĪ runāja pa tālruni. Lielāko daļu laika starpkontinentālajā lidojumā Džeks pavadīja, sazvanīdamies vai rīkodamies ar datoru. Savukārt Rebeka noskatījās divas filmas. Patiesībā tikai pusotru, jo otrās filmas laikā viņa aizmiga. Un pārmeta sev šādu vērtīgā laika izniekošanu miegā.

Viņa līdz šim vēl nekad nebija lidojusi pirmajā klasē un secināja, ka pie šāda ceļošanas veida varētu ātri vien pierast.

Viņa arī gribēja izmantot tālruni piezvanīt mātei, piezvanīt brāļiem. Taču viņa šaubījās, vai viņas pašreizējais budžets pieļauj šādus izdevumus. Un lūgt, lai Džeks par to samaksā, viņai arī nelikās pieņemami.

Viņu pazīšanās bija pieņēmusi tādu pavērsienu, ka Rebeka sāka mazliet raizēties vai Džeks nepadomās, ka viņu interesē tikai viņa nauda.

Tā noteikti nebija galvenais iemesls, lai gan, protams, nenāca ari par ļaunu.

Viņai patika vērot Džeku kopā ar viņa vecvecvecākiem. Viņš pret tiem izturējās tik maigi un laipni. Taču ari ne muļķīgi, viņa atceroties nodomāja. Viņasprāt, pārāk daudzi izturējās pret vecākiem cilvēkiem tā, it kā tie būtu bērni, traucēkļi vai vienkārši dīvaiņi.

Džeka izturēšanās nepavisam nebija tāda. Un, pēc Rebekas domām, brīva un nepiespiesta saskarsme ar ģimenes locekļiem ļoti būtiski raksturo vīrieti.

Protams, viņas gaumei viņš bija tā kā mazliet par lepnu, taču, atzīstoties pavisam godīgi, tie vīrieši, kuri krita pie viņas kājām ikreiz, kad viņa pamāja ar pirkstu, viņu stipri vien kaitināja.

Viņš bija arī ļoti izskatīgs, un arī tas, tāpat kā biezais naudas maks, nenāca par ļaunu. Un viņš bija gudrs vēl vairāk, viņš bija apķērīgs. Tā kā viņa Džekam bija uzticējusies ļoti svarīgā lietā, bija patīkami apzināties, ka var paļauties uz apķērīgu cilvēku.

Viņa pagrozījās sēdeklī, gribēja uzrunāt Džeku, bet tad pamanīja, ka viņš atkal zvana. Lai gan mazliet saīgusi, Rebeka apsolīja sev, ka neaizrādīs viņam to, ka vairāk nekā piecu stundu laikā viņš pateicis viņai labi ja pāris vārdu.

“Ziņa no Anitas Geijas,” Džeks pēkšņi teica.

“Ko? Viņa tev zvanīja? Ko viņa gribēja."

“To viņa neteica.”

“Vai tu viņai piezvanīsi?"

“Vēlāk.” ’

“Kāpēc ne tūlīt, lai mēs zinātu…"

“Pirmkārt lai viņa mazliet paciešas. Otrkārt, es negribu, lai viņa zina, ka es atrodos lidmašīnā un mēs gatavojamies veikt izšķirošo gājienu, skaļi par to paziņojot. Ja viņa zvana, tas nozīmē, ka viņa no manis kaut ko grib. Lai paliek gribot vēl kādu brīdi.”

Ņujorka bija satriecoša, un, lai gan Rebeka negribēja izturēties līdzīgi tūristiem ar sajūsmā atkārušos žokli, viņa gatavojās izbaudīt katru šajā pilsētā pavadīto mirkli. Bija jāpaveic nopietni un svarīgi uzdevumi, taču tas nenozīmēja, ka viņa nedrīkst līdz sirds dziļumiem izbaudīt to, ka ir tur nokļuvusi, ka beidzot ir kaut kur aizceļojusi projām no mājām!

Pilsēta atbilda viņas pārdrošākajām iztēles ainām. Slaidās augstceltnes, veikali vairāku akru platībā, straujas satiksmes pārpildītās ielas. Pir

mo reizi skatīt to savām acīm, vizinoties limuzīnā īstā limuzīnā, tik lielā kā kuģis, ar mīkstiem ādas sēdekļiem, turklāt ar šoferi formas tērpā ar visu cepurīti galvā tas bija nepārspējams piedzīvojums.

Viņa nespēja vien sagaidīt, kad varēs piezvanīt mātei un to visu izstāstīt. Un, ak kā viņas pirksti niezēja izmēģināt visus tos mazos slēdzīšus. Viņa iesāņus paraudzījās uz Džeku. Viņš sēdēja, izstiepis kājas, ar tumšām brillēm uz acīm, ērti salicis rokas uz vēdera.

Viņa pastiepa roku uz paneļa pusi, bet tad atkal atrāva. Džeks ir aizmidzis varbūt un neredzēs, bet šoferis varēja redzēt.

“Nebaidies, paspēlējies vien,” Džeks nomurmināja.

Viņa piesarkusi papurināja galvu.

“Es tikai gudroju, kam tie ir domāti." Viņa pastiepa roku kā pašai šķita, slinki un parotaļājās ar dažādiem apgaismojuma variantiem. Pēc tam ar radio, televizoru, jumta lūku. “Nemaz nebūtu tik sarežģīti ierīkot to visu arī parastā mašīnā," viņa secināja. “To visu noteikti varētu ierīkot busiņā, un tad cilvēki varētu ceļot ar īstu komfortu.” Viņa uzmeta skatienu tālrunim un atkal iedomājās par savu ģimeni. “Man jāsazinās ar brāļiem. Man nepatīk, ka nevaru viņiem piezvanīt un paziņot, ka esmu atbraukusi."

“Mēs iegriezīsimies viņus apciemot. Drīz vien.”

Limuzīns klusi kā rēgs pieslīdēja un apstājās ielas malā, un Rebeka pirmo reizi uzmeta skatienu Džeka mājai. Tā nemaz neizskatījās tik izcila, viņa secināja, izkāpjot uz ietves. Viņa bija iztēlojusies, ka tik pārticis cilvēks dzīvo greznā, koši rotātā namā ar formas tērpā ģērbušos šveicaru pie durvīm. ’/

Toties šis nams viņai šķita stabils un pamatīgs, turklāt tam piemita savs raksturs. Viņa nebija ne izbrīnīta, ne vīlusies, kad Džeks atvēra durvis ar speciālu karti un kodu, lai iekļūtu šaurajā vestibilā. Tur ar citas kartes un cita koda palīdzību viņi nokļuva liftā.

“Man šķita, ka tu dzīvo viens," viņa ieminējās, kad lifts sāka celties augšup.

“Tā ir.”

“Nē, es gribēju teikt tur, kur nav arī kaimiņu citos dzīvokļos.”

“Tā ir,” viņš atkārtoja. “Man pieder vienīgais dzīvoklis šajā mājā."

“Vai nav izšķērdīgi neizmantot visu pārējo telpu!"

“Es to izmantoju.”

Lifts apstājās. Džeks atslēdza slēdzenes un atvienoja signalizācijas sistēmas, pēc tam atvēra savas dzīvojamās telpas durvis.

“Tā.” Viņa iegāja dzīvoklī ar platu tumšu dēļu grīdu, biskvītu krāsas sienām, drosmīgiem mākslas darbiem, plašiem logiem. “Tu tiešām labi izmanto šo telpu."

Uz grīdas bija brīnumskaisti seni paklāji. Viņa labi nepārzināja tik smalkus darinājumus, lai pazītu Ķīnas deko stilu, taču viņai patika krāsu saskaņa un tas, cik jauki tie pasvītroja mīksto dīvānu spilvenu sulīgos toņus, krēslus, pat masīvo pulēto koka grīdu.

Viņa staigāja pa istabu, vispimis ievērojot, ka tā ir kārtīga, pēc tam gaumīgi iekārtota. Un visbeidzot tā ir stilīga. Viņai patika viļņotie stikla bloki, kas atdalīja virtuvi no dzīvojamās telpas, un koka arkas, aiz kurām droši vien bija gaiteņi un guļamistabas.

“Diezgan liels plašums vienam cilvēkam.”

“Man nepatīk šaurība."

Viņa pamāja ar galvu un pagriezās. Jā, viņa nodomāja, tas atbilst viņa raksturam. Gudra un neparasta dzīvojamā telpa gudram un neparastam cilvēkam.

“Vari būt drošs, ka es tevi neapgrūtināšu, Džek. Vai šeit ir kāda istaba, kur es varētu nolikt mantas, varbūt nomazgāties un pārģērbties, pirms iesim pie maniem brāļiem?"

“Gaiteņa galā ir divas guļamistabas. Manējā ir pa kreisi, viesu istaba pa labi." Viņš acumirkli nogaidīja, vērodams Rebeku. “Izvēlies pati.”

“Es varu izvēlēties?” Viņa uzmanīgi izelpoja, paceldama ceļasomu. “Tad es pagaidām apmetīšos viesu istabā. Un man tev kas jāsaka.”

“Saki droši.”

“Es gribu gulēt ar tevi, un parasti man neuznāk šāda vēlme pēc tik neilgas pazīšanās ar vīrieti. Taču man šķiet, ka mums vēl pagaidām vienam pret otru jāizturas piesardzīgāk. Līdz mēs abi būsim pilnīgi pārliecināti, ka sekss vienam no mums nav kāds maksājuma veids.”

“Es nepieņemu seksu kā maksājumu."

“Tas ir labi, un vari būt drošs ja tas tiks piedāvāts, tas nebūs maksājums. Es nekavēšos ilgi.” Nesdama somu, viņa izgāja cauri arkai un iegriezās istabā pa kreisi.

Džeks sabāza rokas kabatās un piegāja pie loga. Tad pagriezās un paspēra pāris soļu pakaļ Rebekai, taču iezvanījās biroja līnijas tālrunis.

Viņš noklausījās asistentes ziņojumu, ka Geijas jaunkundze ir zvanījusi atkal. Varbūt tagad viņš jau ir licis tai ciesties pietiekami ilgi.

Viņš izgāja caur vēl vienu arku nelielajā birojā, ko bija ierīkojis dzīvoklī. Pirms zvanīšanas viņš pārbaudīja, vai kāds nav aizticis tālruņa

aparātu, veica ātru sistēmas pārbaudi, pēc tam iedarbināja pats savu sarunu ierakstīšanas magnetofonu.

Daži viņu varbūt uzskatītu viņu par paranoiķi, taču viņam pašam tā bija standarta procedūra.

“Anita. Džeks zvana.”

“Ak, paldies Dievam! Es jau stundām ilgi pūlos tevi sazvanīt.”

Džeks izbrīnā sarauca vienu uzaci, izdzirdot izmisumu Anitas parasti tik nosvērtajā balsī, un iekārtojās ērtāk biroja krēslā.

“Mani nevarēja sazvanīt. Kas noticis, Anita? Tu izklausies apbēdināta.”

“Es esmu apbēdināta. Varbūt tas ir muļķīgi, taču tā ir. Ļoti apbēdināta. Man jārunā ar tevi, Džek. Man vajadzīga palīdzība. Es tūlīt pat došos uz mājām, ja tu vari mani tur sagaidīt."

“Kaut es to varētu.” Tas nebūs tik vienkārši, dārgā, viņš nodomāja. “Es neesmu Ņujorkā.”

“Kur tad tu esi?” Anitas balss saspringa.

“Filadelfijā,” viņš ātri izdomāja. “Atri jāpārbauda kāds darbs. Atgriezīšos rīt. Pastāsti, kas nolicis."

“Es nezinu, kam vēl lai zvanu. Es no tādām lietām neko nesaprotu. Runa ir par likteņa dievietēm. Atceries, es toreiz vakariņojot tās pieminēju.”

“Protams. Kas ir ar tām?”

“Es teicu, ka man ir ieinteresēts klients. Esmu par to ieminējusies arī citiem, apjautājusies par tām, lai gan, jāatzīst, necerēju, ka tam būs kādi rezultāti. Taču bija gan.”

“Tu atradi kādu no tām?” Viņš atvēra savu ceļasomu un izņēma iepakojuma maisiņu. “Tās ir labas ziņas.”

“Varbūt pat esmu atradusi vienu no tām. Tas ir, es interesējos par to, bet tagad nezinu, ko darīt. Ak, es laikam runāju nesakarīgi. Lūdzu, atvaino.”

“Neuztraucies, saki, kas uz sirds.” Viņš izsaiņoja Atropu un pagrieza tās seju pret sevi.

“Nu labi.” Viņa skaļi ievilka elpu. “Man piezvanīja kāda sieviete un apgalvoja, ka viņai esot viena no statuetēm un viņa vēloties to pārdot. Protams, es to uztvēru skeptiski, taču nedrīkstēju arī atstāt bez ievērības. Pat tad, kad viņa uzstāja, ka vēlas tikties ārpus mana biroja. Viņa pieprasīja, lai es atnāku uz “Emļ)ire State Building" skatu laukumu.”

“Nevar būt!"

“Zinu. Patiesībā man tas šķita uzjautrinoši. Tas tik |oti atgādināja spiegu filmas. Taču viņa izturējās diezgan dīvaini, Džek. Man šķiet, ka viņai ir problēmas ar narkotikām. Viņa pieprasīja neiedomājamu naudas summu un draudēja man. Draudēja ar fizisku izrēķināšanos, ja es nemaksāšu.”

Domīgi grozot Atropu rokās uz galda, Džeka seja nedaudz sadrūma.

“Šķiet, ka tev, Anita, būtu jāvēršas policijā."

“Es nevaru at|auties tādu publicitāti. Un jebkurā gadījumā ko es varu pierādīt? Tie bija tikai draudi. Viņai bija attēls šķiet, datora izdruka, kas'stipri vien atgādināja vienu no likteņa dievietēm."

Interesanti, nodomāja Džeks. Jo tālāk, jo interesantāk.

“Ja arī tā bija, tu taču zini, cik vienkārši var izveidot šādus datorattēlus. Izklausās pēc tipiskas krāpšanas.”

“Nu jā, bet tā izskatījās īsta. Statuetes detaļas. Es gribētu papētīt tālāk, taču… atzīšos, ka esmu stipri vien nobijusies. Ja došos uz policiju, zaudēšu šo kontaktpersonu savam klientam."

“Pie kā tad jūs palikāt?"

“Viņa grib mani vēlreiz satikt, bet es esmu viņu aizkavējusi. Godīgi sakot, viņa mani biedē. Pirms turpmākas tikšanās ar viņu man ir jāzina, ar ko man ir darīšana. Pašlaik man ir zināms tikai vārds, ko viņa man nosauca. Kle6 Tolivera. Ja tu varētu viņu atrast…”

“Es neesmu detektīvs, Anita. Varu ieteikt tev kādu labu aģentūru."

“Džek, es nevaru to uzticēt svešiniekam. Man vajadzīgs draugs. Es zinu, ka tas izklausās neprātīgi, taču esmu pārliecināta, ka mani izseko. Kad zināšu, kur viņa ir, kas viņa ir, varēšu spriest, vai turpināt meklējumus vai vērsties pret viņu ar likuma palīdzību. Man vajadzīgs draugs, Džek. Esmu gluži vai izsista no sliedēm."

“Mēģināšu kaut kā līdzēt. Kleo Tolivera, tu saki? Apraksti viņu."

“Es zināju, ka varēšu uz tevi paļauties. Tas paliks tikai starp mums, vai ne? Kā palīdzība draugam.”

Džeks uzmeta skatienu magnetofonam.

“Protams.”

Pēc nepilnas stundas Kleo sajūsmā skaļi iesaucās:

“Tie būs ķīniešu ēdieni!" Priekā par gardo sautējumu viņa pati metās atvērt durvis, taču Malahijs viņu pārtvēra.

“Lai Tija paskatās un pārliecinās."

Tija negribīgi nolika Vailija dienasgrāmatu un devās no viesu istabas uz durvīm. Paraudzījusies pa durvju actiņu, viņa izbrīnā noelsās.

“Tas ir Džeks Burdets," viņa čukstēja. “Viņš ir kopā ar sievieti, bet es to īsti labi neredzu.”

“Ļauj man paskatīties.” Malahijs pastūma Tiju nost no durvīm, ieskatījās actiņā un arī sajūsmā iesaucās. Tijai par lielu brīnumu, viņš aši atslēdza visas atslēgas, atrāva durvis un cieši apkampa rudmati.

“Sveiks, meitēn!” Viņš vienreiz apgrieza svešinieci riņķī, sirsnīgi nobučoja un atkal nolaida uz kājām. “Ko, pie velna, tu te meklē?” viņš stingri noprasīja, zibensātri mainoties noskaņojumam. “Un kāda velna pēc tu esi kopā ar viņu?”

“Es visu paskaidrošu, ja vien tu man ļausi divas sekundes atvilkt elpu.” Atbildes vietā viņa vētraini pievērsās Gideonam. “Vai tas nav brīnums? Mēs visi trīs Ņujorkā!"

“Es gribētu zināt, kāpēc mēs te esam," Malahijs neatlaidās, “tad, kad tev būtu jābūt mājās."

“Lai vienmēr viss prieks tiek tikai tev un Gidam? Nekā nebija. Sveiki, jūs laikam esat Tija." Plati smaidīdama, viņa pastiepa roku, satvēra Tijas plaukstu un stingri to paspieda. “Es esmu Rebeka esmu spiesta atzīties māsa šiem abiem mežoņiem, kuri pat nepapūlējās iepazīstināt jūs ar cilvēku, kas tikko ienācis jūsu mājās. Cik jums skaists dzīvoklis! Vai jūs esat Kleo?” Viņa pievērsās brunetei, kas bija laiski atlaidusies pret dīvāna atzveltni. “Priecājos iepazīties. Tas ir Džeks Burdets Tija viņu jau pazīst un mums ir ļoti svarīgi jaunumi.”

Atkal atskanēja durvju zvans.

“Nu tad beidzot tie ķīniešu ēdieni,” Kleo teica. “Un cerēsim, ka tur būs vairāk pildīto pankūku."

“Bekij.” Kamēr Tija runāja ar izsūtāmo, Gideons paaicināja māsu pie malas un klusi uzrunāja. “Tev nav nekādu tiesību šādi aizlaisties no mājām ar svešu vīrieti.”

“Kāpēc ne?" Kleo noprasīja. “Es taču tā izdarīju. Tija, es atvēršu kādu vīna pudeli, labi?"

“Jā." Tijai reiba galva, un viņa atbalstījās pret durvīm. Rokas bija pilnas ar ķīniešu ēdieniem. Viņas dzīvoklis bija cilvēku pārpilns, un gandrīz visi runāja reizē. Ļoti skaļās balsīs. Viņa gatavojās ēst pārtiku, kas bija pārpilna kaitīgām vielām, un droši vien tāpēc nomirt jauna.

Viņas māte ar viņu tikpat kā nesarunājās, viņas ledusskapī aiz divprocentu piena pakas bija paslēpts bezgala vērtīgs mākslas darbs, un viņa gulēja ar vīrieti, kurš pašlaik auroja uz savu māsu.

Tas bija nogurdinoši. Tas bija… brīnišķīgi.

“Rosāties čakli kā bitīte, vai ne?” Džeks komentēja. “Ļaujiet, es palīdzēšu. Vai kāds pasūtīja dārzeņu un gaļas sautējumu?"

“Es.” Kleo pienāca ar atvērtu vīna pudeli rokā. “Varu ar jums padalīties, ja jums izdotos apklusināt tos trīs.”

“To es varu.” Piešķiebis galvu, viņš ilgi un pamatīgi nopētīja Kleo. “Viņa jūs pienācīgi nenovērtēja. Tā jau es domāju.”

“Ak tā. Kas?”

“Anita Geija." Kā jau viņš bija paredzējis, šis vārds vienā mirklī izraisīja telpā nāves klusumu. “Viņa man apmēram pirms stundas zvanīja un lūdza sameklēt jūs."

Kleo pirksti sažņaudzās ap vīna pudeles kaklu.

“Nu tad laikam esmu atrasta.”

“Kāpēc tu man to neteici?” Rebeka noprasīja.

“Vienkāršāk pateikt visiem uzreiz. Viņa man lika saprast, ka jūs esat bīstama persona.”

“Varat nešaubīties."

“Tas labi. Sadalīsim sautējumu un visu pārrunāsim.”

Viņas viesistabā valdīja haoss. Labojums Tija nodomāja haoss bija iestājies visā viņas dzīvē. Viņas prātā ieskanējās kāda balss, kas pavēlēja tūlīt, nekavējoties savest visu kārtībā. Taču šo iekšējo balsi bija pagrūti sadzirdēt, kad tik skaļi klaigāja tik daudzas ārējās balsis.

Tagad viņa bija saistīta ar zagļiem un slepkavām. Un viņas dzīvoklī atradās jau veseli divi bezgala vērtīgi mākslas darbi.

“Kaningems," Malahijs noteica, pētīdams abas statuetes. “Viss sakrīt. Ja tā padomā, ja tic dzīves likumsakarībām, tad viss sakrīt. Te nu ir divas no tām.” Viņš paraudzījās uz brāli. “To mēs arī centāmies panākt.” “Jā, centāmies,” Gideons piekrita. “Pašā sākumā.”

"Mēs vairs neesam nekādā sākumā," Kleo pietrūkās kājās, dusmās trīcēdama. “Viena no tām ir mana neaizmirstiet! Un es labāk likšu to izkausēt sudraba peļķītē, nevis ļaušu tai nokļūt pie tās maitas!” “Nomierinies, Kleo,” Malahijs ieteica.

“Ne velna nenomierināšos. Jūs trīs gribat viņai atspēlēties tā ir jūsu darīšana. Taču runa vairs nav tikai par naudu, kopš brīža, kad viņa lika nogalināt Maikiju. Viņa dzīvību nevar novērtēt naudā.”

“Protams.” Pirmo reizi vairāku dienu laikā Gideons viņai pieskārās maigi, pavisam viegli pārvilka ar roku pār viņas kāju.

"Man ļoti žēl tava drauga.” Rebeka nolika savu vīna glāzi. “Kaut vēl

būtu iespējams visu vērst par labu. Protams, mums ir jāizdomā kaut kas cits. Mūsu vienīgais mērķis bija atrast šīs abas statuetes un tad noplēst viņai pamatīgu naudas summiņu. Dievs vien zina, kāpēc mēs domājām, ka mums izdosies tās atrast, tomēr izdevās gan. Tas jau kaut ko nozīmē."

"Es nepārdošu to viņai. Ne par kādu naudu.”

“Kā būtu pārdot to man?” Džeks ar irbulīšiem prasmīgi paņēma vēl vienu kumosu cūkgaļas ar rīsiem.

“Lai tu varētu jau pēc mirkļa pārdot to viņai?” Kleo noprasīja. “Nedomāju vis.”

“Es neko negrasos pārdot Anitai,” viņš vēsi atbildēja.

“Ja tu domā, ka viņa tev pārdos to, kas ir pie viņas, tu esi naiviķis.” Kleo saīgusi atkal izstiepās uz grīdas.

“Es arī negrasos neko no viņas pirkt.”

“Tās iegūst savu īsto vērtību tikai visas kopā,” Tija atgādināja. “Ja tu negrasies sarunu ceļā ar Anitu panākt, lai visas statuetes tiek apvienotas, vienīgā iespēja atdabūt pinno ir nozagt to Anitai.”

Džeks pamāja ar galvu, pielejot līdz malām divas glāzes, kuras vēl atradās uz kafijas galdiņa.

“Tieši tā.”

“Tāds domu gājiens man patīk." Rebeka iepriecināta pieslējās sēdus un uzmeta Džekam siltu, uzmundrinošu skatienu. “Tomēr, ja tā tiks nozagta, tev jāatceras, ka vispirms tā tika nozagta mums. Vai arī laikam gan savā ziņā nozagta Tijai un pēc tam mums. Tas ir sarežģīti, taču galvenais ir tas, ka tā pieder mums kopīgi, vai ne?”

Tija ātri samirkšķināja acis un "piespieda pirkstu pie vaiga zem kreisās acs, kur laikam raustījās kāds nervs.

“Es nezinu, ko teikt.”

“Es gan zinu. Ar to nepietiek.” Kleo papurināja galvu. “Pat ja tev izdodas to izdarīt, Anita tikai zaudē kādu priekšmetu. Turklāt tādu, kas viņai nemaz nepieder. Ar to nepietiek.”

“Nē, nepietiek,” Gideons piekrita. “Tagad vairs ne.”

“Jūs vēlaties taisno tiesu?” Džeks pacēla vīna glāzi un pārlaida skatienu visiem klātesošajiem.

“Tieši tā.” Gideons uzlika roku uz Kleo pleca un paraudzījās uz savu brāli un māsu un, kad tie pamāja ar galvu, atkal uz Džeku. “Tā tam jābūt.”

“Labi. Taisnā tiesa ir mazliet sarežģītāks uzdevums, bet mēs pacentīsimies."

Dev iņpadsmitā nodaļa

Šajā pirmajā, haotiskajā apspriedē nekas netiks atrisināts, secināja Malahijs. Viņiem bija nepieciešams laiks, lai viss nostātos savās vietās. Laiks, kā teica Tija, lai varētu formulēt virzienu un mērķi.

Kā vienmēr, gudrā un burvīgā doktore Mārša prata saskatīt pašu lietas kodolu. Viņas dzīvoklī pašlaik izkaisītajiem sešiem cilvēkiem bija visdažādākie plāni un darbības veidi.

Anitai Geijai bija tikai viens.

Lai uzvarētu, viņiem būs jāsakausē šīs sešas personības vienotā veselumā. Tam būs nepieciešams kas vairāk par sadarbību. Tam būs nepieciešama uzticēšanās.

Tā kā ar kaut ko bija jāsāk, Malahijs nolēma izpētīt jaunpienācēju.

Džeks Burdets.

Malahijs nebija īsti pārliecināts, vai viņam patika tas, kā šis vīrs skatījās uz viņa māsu. Tas bija tāds neliels personisks jautājums, ko viņš gatavojās pēc iespējas drīzāk noskaidrot kopā ar visu pārējo.

Katrā ziņā jāatzīst, ka Tija izskatījās mazliet izsista no līdzsvara. Viņaprāt, Tija jutās labāk, ja viņai bija iespēja kādu laiku pabūt vienatnē ar sevi. Tāpēc pirmais uzdevums bija atbrīvot dzīvokli, lai |autu Tijai kaut cik brīvāk uzelpot.

“Mums visiem vajadzīgs laiks, lai to sagremotu." Lai gan viņš nepacēla balsi, čalošana pieklusa. Džeks to ievēroja un paturēja atmiņā.

“Es piekrītu." Džeks piecēlās. “Bet pagaidām man tev, Tija, ir kāda dāvaniņa.”

“Dāvaniņa man?”

“Uzskati, ka tā ir pateicība par viesmīlību. Paldies par ķīniešu ēdieniem." Viņš iebāza roku somā un izņēma tālruni. “Tas ir drošs,” viņš paskaidroja Tijai. “Un, kad es to pieslēgšu, arī līnija būs droša. Vari izmantot šo līniju zvanīšanai un zvanu saņemšanai, kad nevēlies, lai to dzirdētu zināmie okšķeri. Ceru, man nav tev jāatgādina, ka nevajag šo numuru izpaust atklātībā”

“Nē. Bet vai tad tālruņu firmai nevajag… Nē, nekas.”

Džeks viņai plati uzsmaidīja.

“Kur to pieslēgt?”

“Nezinu.” Tija ar pirkstiem paberzēja pieri starp uzacīm un pūlējās sakopot domas. Viņas darbistaba neder, jo Kleo tā vajadzīga kā guļamistaba. Viņas pašas guļamistaba nebūtu īsti labi pārāk savtīgi. “Virtuvē,” viņa izlēma.

“Laba izvēle. Es to nokārtošu. “Šeit ir numurs,” viņš piebilda, izņemot no kabatas nelielu kartīti.

“Vai man tas jāiegaumē un jāapēd šis papīriņš?”

“Labi teikts, Tija.” Klusi iesmējies, viņš pacēla savu somu un devās uz virtuvi. Tad apstājās. “Izskatās, ka šeit sāk kļūt mazliet par biezu. Rebeka paliek pie manis.”

“Tu tā domā?" Malahija balss bija bīstami maiga.

“Izbeidz!” Tas bija viss, ko pateica Rebeka, un to viņa izdvesa caur zobiem.

“Es varu pieņemt vēl vienu, ja kāds vēlas pārvākties. Tad cilvēku skaits būtu izlīdzināts.”

"Es iešu.” Kleo graciozi piecēlās no grīdas, cenzdamās neskatīties uz Gideonu.

Taču Džeks paskatījās uz viņu, redzēja to pārsteigumā satrūkstamies, apvaldot ātru dusmu uzliesmojumu.

“Jauki. Kravā mantiņas. Es nebūšu ilgi."

“Man to nav daudz.” Kleo uzsmaidīja Tijai. “Tā tu varbūt pat varēsi pastrādāt.”

Kleo iegāja darbistabā, un Malahijs uzmeta māsai niknu skatienu, uz kura atbildot viņa tikai nožāvājās.

“Tu domā, ka es tev ļaušu šādi uzsākt sakaru ar vīrieti ?”

“Kā tad tam jānotiek, Malahij?” Viņa paplivināja skropstas, bet acis aiz tām bija saltas kā tērauds.

“Tūlīt noskaidrosim to visu.” Malahijs pieslējās kājās un aizsoļoja uz virtuvi pie Džeka. “Man būs ar tevi jāaprunājas."

“Tā jau es domāju. Tikai vispirms pieslēgšu tālruni."

Malahijs sarauca pieri, vērodams Džeka darbošanos. Viņam nebija ne jausmas, ko šis vīrs dara ar visiem tiem mazajiem instrumentiem un ierīcēm, taču bija skaidri redzams, ka Džeks tos pārzina labi.

“Pasniedz man no komplekta mazo “Philips" uzgali,” Džeks palūdza.

“Vai tu to skrūvēsi sienā?" Malahijs pasniedza uzgali un vēroja, kā Džeks to piestiprina miniatūram bezvadu urbim. “Tija par to nebūs sajūsmā."

“Nelieli upuri, liels ieguvums. Viņa jau ir pārcietusi daudz ko vairāk nekā pāris caurumu sienā.” Viņš piestiprināja tālruņa rozeti, pārbaudīja līniju, tad, izņēmis no somas tādu kā plaukstas lieluma datoru, ievadīja tajā skaitļu virkni.

“Varat no šā tālruņa zvanīt savai mātei," Džeks it kā starp citu paskaidroja. "Taču es negribētu teikt Tijai, ka tālsarunas tiek nošmauktas tālruņu firmai. No šā tālruņa sarunas aiziet pa taisno kā bultas. Jūsu mātes tālruņi ir tīri. Vai vismaz bija, kad es tur biju un pārbaudīju tos. Es parādīju viņai, kā to var noteikt, un viņa veiks pārbaudes divreiz dienā. Viņa ir gudra sieviete. Domāju, ka viņiem neizdosies to apmuļķot.”

“Tu gan ātri veido spriedumus par cilvēkiem.”

“Jā. Tas nu ir kārtībā. Saziņas līdzeklis gatavībā.” Viņš piebilda un sāka kravāt savus instrumentus.

“Tad varbūt uz brīdi ieiesim manā kabinetā,” Malahijs ieteica, paņemdams no ledusskapja pāris alus pudeles.

Sēdēdama uz dīvāna, Rebeka lieliski varēja novērot šo vētraino izrādi. Viņa redzēja, kā abi saniknotie brāļi devās katrs savā virzienā Gideons uz nelielo istabu pa labi, kur bija iegājusi Kleo. Durvis aiz viņa asi aizcirtās. Savukārt Malahijs kopā ar Džeku izgāja no dzīvokļa. Durvis aiz viņiem tika aizvērtas biedējoši savaldīgi.

“Izskatās, ka visi kaut kur devušies strīdēties, atstājot mūs vienas.” Viņa izstaipījās un atkal nožāvājās. Lidojums bija viņu nogurdinājis vairāk, nekā viņa pati to apzinājās. “Varbūt es tev palīdzēšu sakopt šo miskasti, par kādu esam pārvērtuši tavu māju. Tu varētu man pastāstīt, kas īsti notiek starp manu brāli un Kleo un kas notiek starp tevi un manu otru brāli.”

Tija pārlaida istabai bezpalīdzīgu skatienu.

“Nemaz nezinu, ar ko sākt.”

“Sāc, ar ko gribi,” Rebeka ieteica. "Es labi protu uztvert pavedienu."

“Kā to saprast tu aizej no šejienes?” Gideons noprasīja.

“Loģiski.” Kleo lika somā drēbes. “Šeit ir pārpildīts.”

“Ne jau tik ļoti.”

“Pietiekami pārpildīts, lai tu gulētu uz sasodītā jumta.” Viņa uzcēla somu uz dīvāna un pagriezās. “Klausies, smukulīt, tu negribi mani šeit redzēt rēgojamies tev acu priekšā. Tu to esi licis saprast skaidrāk par skaidru. Tāpēc visiem būs tikai labāk, ja pašķirsimies.”

“Un tev tas ir tik vienkārši? Šis tips pasaka viņam ir brīva istaba, un tu uzreiz skrien pie viņa?"

Viņas seja nobālēja un sastinga.

“Ej dirst."

Viņa atkal satvēra somu, un viņš darīja to pašu. Desmit mokošas sekundes viņi cīnījās, vilkdami to katrs uz savu pusi.

“Es to tā nedomāju." Viņš izrāva somu un nolika to malā. “Par ko tu mani uzskati?”

“Es vairs nezinu, par ko tevi uzskatīt." Neraugoties uz neseno Malahija padomu, viņa nepavisam nevēlējās Gideona ietekmēšanai izmantot asaras un tāpēc bija nikna, jūtot, kā tās aizmiglo skatu. “Taču es zinu, par ko tu uzskati mani. Par zagli un krāpnieci turklāt lētu.”

“Tā nav. Sasodīts, velns lai to visu parauj, es esmu dusmīgs uz tevi. Un man ir uz to tiesības.”

“Jauki. Niknojies vien, cik gribi. Es nevaru tev to liegt. Taču negribu, lai tas man katru mīļu brīdi tiek bāzts degunā. Es visu sabojāju. Piedod. Stāsta beigas.”

Viņa sāka spraukties garām Gideonam, lai tiktu pie somas, taču viņš satvēra Kleo rokas, saspiežot tās stingrāk, kad viņa mēģināja izrauties. “Neraudi! Es negribēju tevi saraudināt."

“Laid mani!” Asaras lauzās no acīm ātrāk, nekā viņa spēja tās noslēpt, mirkšķinot acis. “Es nepinkšķu, lai panāktu savu.”

“Neraudi,” viņš atkārtoja, ciešais tvēriens atmaiga par glāstu. “Neaizej. Es negribu, lai tu aizej.” Viņš apskāva Kleo un šūpoja viņu savās rokās. Nezinu, ko īsti es galu galā vēlos, taču zinu, ka negribu, lai tu aizej.”

“No tā nekas nevar sanākt.”

“Paliec!" Viņš paberzēja savu vaigu gar viņējo, noslaucīdams viņas asaras. “Un tad jau redzēsim.”

Viņa nopūtās un nolaida galvu uz Gideona pleca. Viņa bija pēc tā noilgojusies. Ak dievs, viņa bija noilgojusies pēc šīs vienkāršās saskares tik ļoti, ka smeldza visi kauli.

“Tu nedrīksti sākt žēlot sievieti tikai tāpēc, ka tā birdina asaras tev uz pleca. Tas tevi padara vāju."

“Ļauj man pašam par to raizēties. Rūs jau labi. Būs labi.”

Viņš pārlaida lūpas viņas mitrajam vaigam, atrada viņas muti un pieplaka tai, lēni un maigi.

Sajūtot šo maigumu, visi Kleo muskuļi sāka trīcēt un vēdera dzīlēs pamodās lēns, rāms siltuma vilnis. Pat tad, kad viņš padziļināja skūpstu,

tas bija silts un sirsnīgs, bez gaidītajiem un pazīstamajiem skarbuma uzliesmojumiem.

Šī bija viena no retajām reizēm mūžā, kad viņa bija gandrīz gatava pilnībā pakļauties, tapt pilnīgi padevīga vīrieša rokās. Ar sirdi, ķermeni un prātu.

Tas viņu biedēja. Un piepildīja.

“Neesi tik jauks pret mani.” Viņa piespieda seju pie viņa pleca, pūlēdamās atgūt līdzsvaru. “Es tikai atkal visu sabojāšu.”

Viņa nav tik stipra, kā izlikās, Gideons nodomāja. Un nepavisam ne tik pārliecināta par sevi.

“Ļauj man raizēties ari par to. Pašlaik tev ir tikai viens uzdevums," viņš piebilda, atkal paceldams viņas seju pretim savējai.

' “Kāds?"

Viņš tai uzsmaidīja.

“Izkravāt mantas.”

Viņa nošņaukājās un mēģināja pateikt vismaz kaut ko dzēlīgu.

“Ak tad tā tu panāc savu? Ar laipnību?"

“Reizēm, Kleo." Viņš satvēra plaukstās viņas seju, vērodams, kā sievieres dziļajās tumšajās acīs iezogas piesardzība. Tīs viņu neuztrauca. Ja viņa ir piesardzīga attiecībā pret viņu, tas nozīmē, ka viņš nav tai vienaldzīgs. “Tu esi tik skaista. Tiešām ļoti skaista. Tas brīžiem mulsina. Izkravā mantas,” viņš atkārtoja. “Es pateikšu Burdetam, ka tu paliec šeit. Ar mani," viņš piebilda. “Tu esi kopā ar mani, Kleo. Ar to mums abiem tagad būs jārēķinās."

Nokļuvis uz jumta, Džeks novērtēja situāciju. Viena ieeja un izeja, viņš secināja. Tas šo vietu padara par slazdu vai stabilu aizsardzības platformu. Šeit būtu ieteicams ierīkot dažas drošības ierīces.

Ja cilvēks negaida karu, viņš neizbēgami zaudē kauju.

“Vienreizējs skats,” viņš atzinīgi noteica.

“Vai tev ir kāds smēķis?”

“Nē, atvaino. Tā arī neesmu apguvis šo paradumu.”

“Es atmetu.” Malahijs izkustināja plecus. “Pirms kāda laika. Pašlaik es to nožēloju. Nu tad vispirms sāksim ar svarīgāko.”

“Tad jau ar Rebeku.”

Malahijs apstiprinoši pamāja ar galvu.

“Tieši tā. Pirmkārt, viņai šeit vispār nebija jāatrodas, bet, ja jau viņa ir šeit, tad nedrīkst apmesties pie tevis.”

“Nedrīkst. Nevar.” Džeks pagrieza muguru panorāmai un atspiedās pret drošības mūri. “Ja tu bieži esi viņai pieminējis šos vārdus, varu saderēt, ka tev ir daudz ļoti interesantu rētu."

“Tas tiesa. Mūsu mazā Bekija ir nejauks radījums.”

“Un arī gudra. Man patīk viņas prāts. Man patīk viņas seja," Džeks piebilda, raudzīdamies Malahijam tieši acīs. “Man patīk viņa visa kopumā. Un tevi tas apgrūtina, jo tu esi viņas brālis.” Viņš iedzēra malku no "Harp” pudeles. “Man pašam arī ir māsa, tāpēc es to saprotu. Manējā sadomāja un apprecējās, lai gan, manuprāt, viņai vēl nemaz nevajadzēja interesēties par seksu. Tagad viņai ir divi bērni, bet man joprojām šķiet, ka viņa tos ir atradusi kāpostu laukā. Varbūt tajā pašā vagā, kur mana māte atrada mūs.”

Malahijs uzjautrināts iebāza roku kabatā.

“Vai tu tajā savā dzīvoklī audzē kāpostus?”

“Teiksim tā. Viņa apmetīsies viesu guļamistabā. Viņas pašas izvēle. Viņas izvēle paliek spēkā visu laiku. Es devu jūsu mātei vārdu, ka rūpēšos par viņu. Es savus solījumus turu. Vismaz tos, kas doti cilvēkiem, kurus es cienu."

Par lielu brīnumu pats sev, Malahijs izjuta atvieglojumu. Vēl vairāk ar izbrīnu viņš atskārta, ka tic tam, ka Džeks darbos ir tikpat godīgs kā vārdos.

Varbūt viņiem tiešām izdosies apvienot spēkus.

“Tad laikam man tiek aiztaupīts nežēlīgs cīniņš ar Rebeku. Taču jāpatur prātā, ka viņa ir impulsīva, stūrgalvīga meitene, kas…”

“Es esmu viņā iemīlējies.” t

Malahija acis iepletās, domas sajuka.

“Jēziņ, tas gan notika ātri, vai ne?”

“Tam pietika ar vienu skatienu, un viņa to zina. Tas dod viņai priekšrocības.” Viņš apklusa. “Viņa izmanto priekšrocības ikreiz, kad tās pagadās pa rokai.”

“Jā, tas tiesa,” Malahijs piekrita ar zināmu līdzjūtību. “Ja rodas vajadzība.”

“Taču vienu viņa nezina, un es arī neesmu to izdomājis kā rīkoties tālāk. Es neesmu fatālists. Es uzskatu, ka cilvēki paši vada savu vilcienu.”

“Es arī." Viņš iedomājās par Fēliksu Grīnfīldu, Henriju Vailiju un kādu saulainu maija pēcpusdienu. “Taču mēs ne vienmēr izvēlamies sliedes.”

“Lai kādas arī būtu sliedes, stūre tomēr ir mūsu rokās. Ja tas tā nebūtu, tad es ticētu, ka šīs statuetes un to veiktais aplis ir kādā ziņā saistīti

ar to, kas notika ar mani, kad es paskatījos uz Rebeku. Tā kā es tam neticu, tad teikšu, ka esmu iemīlējies tavā māsā. Tāpēc vari mest pie malas raizes, ka ļaušu kaut kam vai kādam nodarīt viņai pāri. Tai skaitā arī sev pašam. Vai ar to tev pietiek?”

“Es te vēl mazliet uzkavēšos.” Viņš sēdēja, domīgi iedzēra alu, tad nolika pudeli uz mazā dzelzs galdiņa blakus krēslam. Vērodams Džeku, viņš plikšķināja ar plaukstām pa ceļiem. “Mūsu tēva vairs nav, es tagad ģimenē esmu vecākais, tāpēc mans pienākums ir jautāt tev…" Viņš aprāvās, izlaida rokas caur matiem. “Zini, es tam vēl neesmu gatavs. Atliksim šīs sarunas otro daļu uz citu reizi.”

Džeks iedzēra malciņu alus.

“Man nav iebildumu.”

“Tu esi savaldīga rakstura cilvēks, tik tiešām. Jo labāk viņai. Tagad pāriesim pie nākamā jautājuma. Likteņa dievietes.”

“Tu esi galvenais.”

Malahijs atlaidās krēslā, pacēla vienu uzaci.

“Tā ir mūsu ģimenes darīšana, Džek.”

“To es netaisos apstrīdēt, taču tu esi galvenais. Kad jāpieņem izšķirīgs lēmums, pārējie raugās uz tevi, gaidot atbildi. Tas attiecas arī uz Tiju. Varbūt afī uz Kleo, lai gan viņa ir neatkarīgais tips.”

“Viņai ir dzīvē grūti klājies, taču viņa ir uzticama. Vai tev kaut kas nešķiet pieņemams mūsu pakļautības kārtībā?"

“Varbūt, taču man ir tāds iespaids, ka tu proti sadalīt atbildību un ļaut katram izmantot viņa stiprās puses. Es zinu, kādas ir manas stiprās puses. Man nav nekādu iebildumu saņemt no tevis rīkojumus, Salivan, ja es tiem piekrītu. Un es nekautrēšos pasūtīt tevi ellē, ja es tiem nepiekritīšu. Turklāt pats galvenais esmu tavs parādnieks. Par Fēliksu Grīnfīldu,” viņš turpināja. “Un es vēlos iegūt likteņa dievietes. Es darbošos kopā ar tevi, lai mēs visi panāktu savus mērķus.

“Nākamais jautājums,” viņš piebilda. “Manuprāt, ir pārāk vieglprātīgi atstāt Kleo likteņa dievieti Tijas ledusskapī. Manā dzīvoklī ir vislabākā par naudu nopērkamā drošības sistēma. Es gribu to glabāt savā seifā kopā ar manējo ”

Atkal paņēmis alus pudeli, Malahijs to domīgi pārcilāja no vienas rokas otrā. Uzticēšanās, viņš nodomāja. Bez tās viņiem neizdosies darboties saliedēti.

“Es neapstrīdu šāda plāna praktiskumu, taču jāteic, ka tādā gadījumā pie tevis būs divas statuetes no trim. Kas tev traucētu uzsākt pašam sa

vus trešās dievietes meklējumus vai pat meklēt vienošanos ar Anitu? Tikai neapvainojies.”

"Es neapvainojos. Trešās statuetes meklējumi vienatnē būtu sarežģīti no praktiskā viedokļa. Nevis neiespējami, bet sarežģīti. Turklāt Rebekai tas nepavisam nepatiktu, un tas ir svarīgi. Un visbeidzot, es nekrāpju cilvēkus, kas man patīk. Un man īpaši patīk Tija.” Viņa smaids bija plats un viltīgs.

“Man arī.”

“Jā, tas ir skaidri redzams. Bet, runājot par darījumiem ar Anitu, es nemeklēju vienošanos ar sociopātiem. Un viņa ir tieši tāda. Ja viņai radīsies tāda izdevība, viņa, ne aci nepamirkšķinot, novāks jebkuru no mums un pēc tam dosies taisīt iknedēļas manikīru.”

Malahijs atkal atlaidās krēslā un iedzēra.

“Piekrītu. Tāpēc mēs viņai nedosim šādu izdevību. Mums visiem ir daudz kas jāpārdomā.”

“Varbūt taisām diennakti ilgu pārtraukumu? Tad mēs varētu ļaut Tijai atvilkt elpu un rīt satikties manā dzīvoklī.”

“Sarunāts." Malahijs piecēlās un pasniedza roku. “Esi sveicināts uz klāja.”

“Tu un Mels labu laiku bijāt iegrimuši savās slepenajās vīru runās.” Rebeka sagrozījās Džeka tankam līdzīgā apvidus automobiļa sēdeklī. “Par ko tad spriedāt?"

“Par šo. Un to. Un vēl kaut ko.”

“Vari sākt ar šo un tad pāriet uz to.”

“Manuprāt, ja mēs būtu gribējuši, lai tu piedalies sarunā, tad būtu uzaicinājuši tevi uz jumta.”

“Es esmu tikpat pilntiesīga dalībniece kā visi pārējie.”

"Neviens to neapstrīd.” Viņš nogriezās no Piektās avēnijas, devās uz austrumiem pa Leksingtona ielu, neaizmirstot vērot situāciju atpakaļskata spogulī.

“Un tāpēc man ir pilnīgas tiesības zināt, ko jūs abi prātojāt, salikuši galvas kopā. Šī ir komanda, Džek, nevis grupa, ko veido vistas un gaiļi.” “Tam nav nekāda sakara ar to, kā tu aizpogā savas drēbes, īru meitēn, tāpēc apvaldi savu feministisko dedzību.”

“Tas ir apvainojoši.”

Nobraucis kādu gabalu uz dienvidiem, Džeks atkal pagriezās uz austrumiem. Neviens neseko, viņš secināja, un, kā izdevās pārliecināties,

neviens ari nenovēro Tijas māju. Viss vēl var mainīties, bet pašlaik tas ir tikai izdevīgi.

Viņš ļāva Rebekai klusu īgņoties, kamēr viņš pa līkumotu ceļu devās mājup. Apbrauca apkārt ēkai, ievadīja kodu garāžai, kas bija uzbūvēta pēc viņa paša izstrādāta projekta. Tērauda bruņu durvis atvērās, un viņš iebrauca džipu garāžā.

Turpat atradās arī viņa "Boxter" automobilis, "Harley" motocikls un novērošanas busiņš. Vīrietim vajadzīgas dažas jaukas rotaļlietas, viņš nodomāja. Viņam nekad nebija ienācis prātā turēt tās sabiedriskā garāžā, un ne tikai tāpēc vien, ka gada maksa par to pārsniegtu skološanās izmaksas Hārvarda universitātes juridiskajā fakultātē, bet drīzāk tāpēc, ka vēlējās, lai šīs mašīnas vienmēr būtu viņa tuvumā. Un pašam savas drošības sistēmas aizsardzībā.

Viņš izkāpa, pārslēdza garāžas durvju un apvidus auto slēdzenes un signalizāciju, pēc tam ar koda palīdzību izsauca liftu.

“Nāksi augšā?” Viņš jautāja Rebekai. “Vai paliksi te garāžā īgņoties?”

“Es neīgņojos." Viņa lepni pagāja Džekam garām un sakrustoja rokas uz krūtīm. “Taču tā būtu tikai dabiska atbilde uz to, ka pret mani izturas kā pret bērnu.”

“Lai nu k'o, bet izturēties pret tevi kā pret bērnu es gan nedomāju. Labi, izvēlies. Ko tev īsumā atstāstīt šo, to vai vēl kaut ko?"

Viņa pacēla galvu, cenzdamās valdīt smieklus.

“Es izvēlos šo.”

“Šis ir tava brāļa paustās bažas par to, ka tu nakšņosi šeit, pie manis.”

“Tā nu gan nav viņa darīšana, ne vella! Kā viņš uzdrošinās, kad skaidri redzams, cik ērti viņš iekārtojies pie Tijas sāniem! Ceru, ka tu viņam tā arī pateici.”

“Nē." Džeks atvēra lifta durvis, lai Rebeka varētu nikni iesoļot dzīvoklī. “Es teicu viņam, ka esmu tevī iemīlējies.”

Viņa apstājās uz vietas un strauji apgriezās.

“Ko? Ko?”

“Šķiet, ka viņa prātu tas atviegloja vairāk nekā tavējo. Man vēl ir darbs darāms. Atgriezīšos pēc dažām stundām."

"Atgriezīsies?” It kā tverdamās pēc līdzsvara, Rebeka izstiepa rokas. “Tu nevari mani tā atstāt pēc tam, kad esi man pateicis ko tādu.”

“Es to neteicu tev. Es to teicu tavam brālim. Ej gulēt, īru meitēn. Tu izskaties pārgurusi." To pateicis, viņš aizvēra durvis, ieslēdzot Rebeku dzīvoklī, kur tā pagalam apjukusi sūtīja viņam nopakaļ lāstus.

Viņš negāja nekur tālu. Tikai vienu stāvu zemāk atradās bāze, ko viņš bija ierīkojis mājās. Viņš tur strādāja, kad tā bija ērti vai kad augšstāvā dzīvoklī jutās nemierīgi un gribēja kaut kā novērst savas domas.

Šoreiz viņam bija vajadzīga gan ērtība, gan domu novēršana.

Darba telpa bija ērta. Viņš nebija askētiski iekārtotu darbavietu piekritējs, ja vien bija cita izvēle. Šeit bija mīksti krēsli, labs apgaismojums, kas kompensēja logu trūkumu, viņa iecienītie senie paklāji, kā arī pilnībā aprīkota virtuve.

Turp viņš arī vispirms devās, uzlika vārīties kafiju un pa to laiku caurskatīja ziņojumus, kas bija pienākuši pa viņa dažādajām sakaru līnijām. Ieslēdza vienu no datoriem, kas bija sarindoti uz gara L formas galda, atvēra elektronisko pastu un, dzerdams pirmo kafijas tasi, klausījās, kā elektroniskā balss nolasa ziņojumus.

Viņš atbildēja uz pašiem steidzamākajiem, atlika uz vēlāku laiku tos, kuri varēja gaidīt, pēc tam pārgāja pie personiskajiem sūtījumiem. Tēva vēstījums lika viņa sejā atplaukt platam smaidam.

Citplanētieši, Izveikuši ar mums drausmīgu un šokējoši seksuālas dabas medicīnisku eks/ferimentu, atkal nogādājuši tavu māti un mani uz Zemes. Vari uzzināt visu par to Lerija Kinga šovā. Tagad, kad esmu piesaistījis tavu uzmanību, varbūt varu lūgt, lai tu atlicini piecas minūtes un sazinies ar mani. Māte sūta tev mīļus sveicienus. Es ne. Man labāk patīk tava māsa. Vienmēr ir patikusi. Uzmini, kas.

Gardi nosmējies, Džeks piesēdās pie tastatūras.

“Nu labi, labi." i

Man ļoti žēl uzzināt par šādu piedzīvojumu ar citplanētiešiem. Parasti viņi nolaupītajiem cilvēkiem implantē izsekošanas ierīces. Iesaku tev visu /)ersonisko sarunu laikā košļāt alumīnija foliju, jo tā, kā zināms, bloķē viņu frekvences. Tikai zināšanai. Esmu tikko atgriezies Ņujorkā. Manā dzīvoklī ir ieslodzīta apburoša rudmataina īru gūstekne. Tās sniegtu eksotiski erotisku baudu iespējamība var aizņemt visu manu brīvo laiku dažās turpmākajās nedēļās. Mīļi sveicieni mātei. Tev ne. Es pat neesmu īsti pārliecināts, vai tu esi mans īstais tēvs. Uzmini pats, kas.

Zinot, ka tēvs, lasīdams šo vēstījumu, smiesies vai pušu plīsdams, Džeks nospieda nosūtīšanas pogu. Tad atkal pievērsās darbam.

Viņš veica mazliet sagrozītu pētījumu par Kleo, ar ko, viņaprāt, jābūt pietiekami, lai nomierinātu Anitu. Citā datorā viņš sāka informācijas meklējumus par viņu pats savām vajadzībām.

Viņš jau bija nonācis pie tāda paša secinājuma kā Tija un Malahijs. Viņiem visiem sešiem būs jādarbojas kopā kā vienotam veselumam. Viņam nebija nekādu iebildumu pret komandas darbu, taču viņš vēlējās zināt visu, ko vien var uzzināt, par saviem komandas biedriem.

Kamēr ekrānā tika ritināti dati, viņš pievērsās videomonitoriem un, atgādinot sev, ka visiem būs labāk, ja viņš paturēs Rebeku acīs, ieslēdza savā dzīvoklī ierīkotās videokameras.

Viņa bija Džeka darbistabā pie datora un šķita iekarsusi. Ziņkāres mudināts, viņš ieslēdza skaņu.

“Velns tevi rāvis, Džek, ja tu domā, ka es nevaru apiet tavas stulbās paroles un blokus."

“Ja tev tas izdosies, īru meitēn,” viņš atbildēja, “es būšu |oti pārsteigts.”

Viņš vēl kādu laiku vēroja Rebeku, viņas pirkstu veiklās kustības uz tastatūras, uzmesto lūpu, sastopoties ar kārtējo šķērsli.

Vairākums sieviešu, ar ko viņam bija nācies saskarties, atstātas savā vaļā vīrieša mājoklī, bāztu degunu atvilktnēs, sienas skapjos, izpētītu zāļu skapīša vai virtuves skapīšu saturu. Taču Rebeka bija devusies taisnā ceļā uz informācijas maģistrāli.

Tas iepriecēja viņa sirdi.

Viņš izslēdza skaņu un ķērās pie ziņojuma rakstīšanas par Kleo, kas pārliecinātu Anitu, ka viņš ir izpildījis tās lūgumu, taču nesniegtu nekādas noderīgas ziņas.

“Tas tev liks vārīties elles katlā,” viņš skaļi nodomāja.

Viņš atkal pārvietojās tājāk, atstājot ziņojumu mazliet nostāvēties, lai vēlāk to pēdējo reizi pārlasītu, un pacēla tālruņa klausuli.

“Detektīvu birojs. Detektīvs Robinss.”

“Vīrs ar žetonu.”

“Vīrs ar viltoto apliecību.”

“Tikai ne es, draugs. Tu droši vien domā kādu citu. Kas jauns noziedzības apkarošanas frontē?”

“Viss pa vecam. Kā klājas Paranojas villā?”

“Nevar sūdzēties. Es gribēju pajautāt, vai nevēlies ņemt tos divdesmit zaļos, ko esmu tev parādā, un likt dubulti pret neko uz “Angels” un “O’s” šāvakara spēli.”

“Vai tu dod mājienus, ka es, sabiedrības kalps, nodarbojos ar azartspēlēm?"

“Es likšu uz “O’s”."

“Sarunāts, vecais blēdi. Un tagad, kad laipnību apmaiņa ir galā, .ko tev īsti vajag?"

“Tagad tu aizvaino mani. Bet, ja jau tu pats pajautāji, man ir daži personu apraksti, ko tu varētu pārbaudīt. Izsitēji, iespējams, līgumdarbinieki, noteikti vietējie. Es cerēju ja tu tos izlaidīsi caur savu sistēmu, varbūt kaut kas uzpeldēs."

“Varbūt. Vai tev ir zināmi vārdi?"

“Nē, bet es pie tā strādāju. Vecpuisis numur viens. Baltais vīrietis, četrdesmit līdz četrdesmit pieci gadi, brūni mati, sāk izkrist, acu krāsa nav zināma, bāla seja, liels deguns. Augums ap piecām pēdām desmit collām, svars simt septiņdesmit mārciņu."

“Šādam aprakstam atbilst milzumdaudz veču, to skaitā arī mans svainis. Veltīgas pūles."

“Mana informācija liecina, ka viņam patīk vicināt dūres, bet prātiņš ir pavisam nepadevies.”

“Jā, tas ir mans svainis. Vai gribi, lai es šo sagrābju aiz pakaļas un atstiepju pie tevis?”

“Izlem pats. Vai tavs svainis nesen bija aizceļojis uz Austrumeiropu?"

“Šis nevar izkustināt savu balto, tuklo pakaļu no atzveltnes krēsla, lai aizvilktos līdz tuvākajam delikatešu veikalam. Tu meklē pasaules apceļotāju, Burdet?"

“Es meklēju kādu tnaitasgabalu, kurš nesen ir atgriezies no neliela izbraukuma uz Čehijas Republiku.” '<

“Tā gan ir sakritība. Mums te saldētavā guļ viens līķis, kas atbilst tavam vispārīgajam aprakstam. Viņa glaunā uzvalka kabatā bija pase. Ar diviem zīmogiem. Viens no tiem Praha. Mani erudītie draugi saka tas nozīmējot Prāgu, Čehijas Republiku. Otrs zīmogs Ņujorka, apmēram pirms desmit dienām."

Tieši mērķī, nodomāja Džeks un atgriezās pie datora.

“Vai vari man izpaust šā vārdu?"

“Neredzu iemeslu, kāpēc ne. Karls Dubrovskis, puisis no Bronksas. Diezgan tumša pagātne galvenokārt uzbrukumi un bīstama apsūdzība pirmās pakāpes slepkavībā. Ko tev vajag no mūsu miroņa, Džek?"

Džeks ievadīja šo vārdu datorā un sāka pats savus meklējumus.

“Pastāsti, kā šis nomira."

“Nāves cēlonis acīmredzot bija četri divdesmit piektā kalibra ložu caurumi. Viņš tika atrasts beigts tukšā noliktavā Džersijā. Varbūt beidzot padalies arī tu savā informācijā?”

“Man pašlaik nekā nav, bet, kad būs, es tev paziņošu.” Viņš ieslēdza datorus, sagatavojās vēl vienai meklēšanai. “Vai tev ir tās noliktavas adrese?"

“Ak Jēziņ, varbūt gribi, lai es tev pa faksu aizsūtu viņa lietu?”

“Vai tu varētu?”

Uzklausot Boba rupjo atbildi, Džeks pasmaidīja un pierakstīja adresi.

Beidzis sarunu, Džeks pedantiski ievadīja datorā visus iegūtos datus. Viņš jau cēlās kājās, domādams par kafiju, bet tad uzmeta skatienu monitoram.

Neprātīgais spīdums Rebekas acis lika viņam pienākt tuvāk un atkal ieslēgt skaņu.

“Nemaz neesi tik gudrs, vai ne?" viņa murmināja. “Nemaz ne tik sasodīti gudrs.”

“Tu gan esi,” viņš atzina, pārsteigts un, jāatzīst, sajūsmināts par to, ka Rebeka ir pārspējusi viņa drošības sistēmu. Tajā datorā viņš neglabāja nekādus konfidenciālus datus un bloķēšanas sistēmas bija vidēji stipras. Tomēr tās tur bija, un, lai tās tik ātri apietu, bija nepieciešamas diezgan nopietnas hakera iemaņas.

“Tieši tā, kā es domāju,” viņš teica Rebekas attēlam. “Mēs esam radīti viens otram.”

Viņš ielēja vēl vienu tasi kafijas un atgriezās pie darba, kamēr Rebeka siroja viņa datora cietajā diskā.

Pēc divdesmit minūtēm viņš bija izdarījis visu, kas tobrīd bija pats nepieciešamākais. Un, paraudzījies monitoros, atklāja, ka arī Rebeka jūtas savu darbiņu paveikusi.

Viņa izslēdza datoru, izstaipījās un, visai apmierināta ar sevi, laiski izgāja no darbistabas, cauri dzīvojamajai istabai, tālāk pa gaiteni. Džeks pievērsās nākamajam monitoram, vēroja, kā viņa izvingrina stīvos plecus, atraisa matu saiti un izpurina matus.

Kad viņa sāka pogāt vaļā blūzi, Džeks atgādināja sev, ka viņš nav nekāds neķītrs lūriķis. Viņš pavēlēja sev izslēgt kameras.

Tad viņš mocīja sevi, noskatīdamies, kā viņa novelk blūzi.

Kad viņa pasniedzās aiz muguras pēc krūštura slēdža, viņš sakoda zobus un nospieda izslēgšanas pogu.

Kafijas vietā viņš paņēma alu un pavadīja turpmāko pusstundu, arhivējot savu darbu. Visu laiku būdams neizpratnē par to, kā, pie velna, lai koncentrējas.

Kad viņš atkal iegāja dzīvoklī, viņa prātā bija radušās vairākas bezgala aizraujošas fantāzijas. Taču nevienā no tām neparādījās šī aina Rebeka, pilnīgi apģērbusies, tikai daiļās kājas basas, virtuvē pie plīts, kur no katla nāk burvīgi aromātiski garaiņi.

“Ko tu dari?”

“Laikam kāpju Materhorna kalnā; kā tu domā, ko es daru?"

Viņš iegāja virtuvē, vēlreiz kāri ievilka nāsīs ēdiena smaržu. Un arī viņas smaržu.

“Tas aizdomīgi atgādina gatavošanu."

Pēc dušas un pārģērbšanās, kā arī sirojuma datorā Rebeka bija atguvusi spēkus. Taču, lai gan nogurums viņu vairs nemāca, dusmas vēl nebija rimušās.

“Tā kā man nebija ne jausmas, cik ilgi tu grasies turēt mani šeit ieslēgtu, es negribēju sēdēt dīkā, līdz nomirstu bada nāvē. Starp citu, tev nav svaigu augļu un dārzeņu, tāpēc izlīdzējos ar konservētiem.”

“Es biju izbraucis. Uzraksti visu, ko vajag, un es sagādāšu.”

“Es pati varu iepirkties."

“Es negribu, lai tu viena ej ārā.”

Viņa izvilka no koka statīva lielu gaļas griežamo nazi un laiski aptaustīja tā asmeni ar pirksta galu. īsta savas mātes meita, Džeks nodomāja. Abas zina, kā uzsvērt savu sakāmo.

"Tev nav nekādas teikšanas par to, kur un kad es eju."

“Ja mēģināsi man uzbrukt ar nazi, tev tas būs rūgti jānožēlo.”

Viņas smaids bija tikpat dzelžains un ass kā naža asmens.

“Tev vēl vairāk, netici?”

“Nevaru to apstrīdēt.” Viņš atvēra ledusskapi un izņēma ūdens pudeli. “Es to pateikšu citādi. Man labāk patiktu, ja tu viena neietu ārā, kamēr vēl īsti neorientējies apkārtnē un situācijā.”

“Es ņemšu vērā šīs tavas vēlmes. Un vēl kas. Ja tu domā, ka pēc tam, kad esi pateicis, ka mīli mani, es sajūsmā lēkšu pie tevis gultā…"

“Nespied šo slēdzi, Rebeka.” Viņa balss pēkšņi bija stingra, ļoti stingra un ļoti auksta. “Tev nepatiks ieguvums.”

Viņa piešķieba galvu. Viņai šķita interesanti, ka, ieraugot nazi viņas rokās, Džeks ne aci nepamirkšķināja. Savukārt mīlas un seksa pieminēšana viņu satracināja ne pa jokam.

“Man nepatīk, ja tu aplaimo mani ar šādu tekstu un pēc tain aizcērt durvis man deguna priekšā."

“Es tās aizvēru sev deguna priekšā.”

Viņa mazliet apdomāja un pieņēma šo izskaidrojumu.

“Es spēju to darīt, ja vēlos un kad vēlos." Ar kreiso roku viņa paņēma karoti un apmaisīja katla saturu. “Pašlaik es īsti nezinu, ko vēlos. Kad zināšu, tu būsi pirmais, kas to uzzinās. Bet pagaidām nekad vairs neieslēdz mani būrī kā papagaili. Ja tu tā izdarīsi, es sadauzīšu visas tavas jaukās greznumiietiņas, sagriezīšu skrandās tavas drēbes, aizdambēšu tualeti un izdarīšu vēl visādas nejaucības. Un atradīšu arī iespēju izkļūt.”

“Labi, tev taisnība. Kad ēdīsim?"

Viņa atviegloti nopūtās un ielika nazi atpakaļ statīvā.

“Apmēram pēc stundas. Pietiekami daudz laika, lai tu aizietu un atnestu franču vai itāliešu maizi, kas piederas šim ēdienam. Un kaut ko saldu, ko uzkost pēc tam.” Viņa atmeta matus atpakaļ. “Es biju noskaitusies, bet ne tik ļoti, lai kaut ko ceptu.”

Di vdesmitā nodaļa

Tija teica sev tikai muļķa bērns baidās ieiet savu vecāku mājās. Taču, ieejot Māršu pilsētas nama ēdamistabā, viņas plaukstas bija miklas un vēderā kaut kas sažņaudzās.

Pulkstenis bija bez piecpadsmit minūtēm deviņi. Viņas tēvs katru rītu visas septiņas dienas nedēļā sēdās pie brokastu galda tieši pusdeviņos. Tagad viņš jau būs ķēries pie otras kafijas tases un pārgājis no "The New York Times” pirmās lappuses pie finanšu rubrikas. Viņš jau būs apēdis augļus un ķēries pie nākamā ēdiena. Tas, Tija ievēroja, šoreiz bija olu baltumu omlete.

Viņas māte dzers zāļu tēju, svaigi spiestu sulu un pirmo no astoņām ikdienas minerālūdens glāzēm lai noskalotu vitamīnu un zāļu rīta devu gultā. Pie tām viņa apēdīs vienu vienīgu šķēlīti apgrauzdētas pilngraudu kviešu maizes un nelielu porciju svaigu augļu.

Divdesmit minūtes pāri deviņiem Alma nonāks lejā, iepriecēs Stjuartu ar kārtējām sūdzībām par veselības traucējumiem, nomurminās savu tikšanos un darbu sarakstu, kamēr vīrs pārbaudīs savu portfeli.

Pie durvīm viņi apmainīsies ar .atvadu skūpstu, un tieši pusdesmitos Stjuarts izies pa durvīm.

Tija zināja, ka šī kārtība ir tik uzticama un nemainīga kā Šveices vilciena kustības grafiks.

Savulaik arī viņa bija šā grafika daļa. Vai arī, viņa prātoja, bija tajā iekļauta. Vai tā bija viņas pašas vai vecāku vaina, ka viņa nespēja izdarīt neko, itin neko, lai iejauktos šā precīzā mehānisma darbā?

Vecāku vai viņas pašas vaina, ka pat tagad doma par to uzdzina viņai nelabumu?

Kad Tija ienāca, Stjuarts pacēla skatienu un viņa piere saraucās vieglā izbrīnā.

“Tija! Vai mums bija sarunāta tikšanās?”

“Nē. Atvaino, ka iztraucēju tevi rīta cēlienā.”

“Nerunā niekus.” Taču, pat to teikdams, viņš ieskatījās pulkstenī. “Vai vēlies brokastis? Kafiju?”

“Nē, paldies. Neko.” Tija apspieda vēlmi saāķēt kopā nemierīgi drebošos pirkstus un apsēdās pretī tēvam. "Es gribēju parunāt ar tevi, pirms tu aizej uz darbu.”

“Labi.” Viņš uzzieda plānu sviesta kārtiņu uz viegli apgrauzdētas pilgraudu kviešu maizes šķēlītes, tad samirkšķināja acis. “Tu esi apgriezusi matus.”

“Jā.” Juzdamās muļķīgi, viņa pacēla roku pie galvas. “Pirms dažām dienām.”

“Ļoti veiksmīgi. Ļoti eleganti.”

“Tu tā domā?" Viņa juta sārtumu sakāpjam vaigos. Atkal muļķīgi, viņa secināja tik ļoti samulst no pašas tēva izteikta komplimenta. Taču tie bija tik skopi un reti. “Kad māte to redzēja, man šķiet, viņai nepatika. Es iedomājos, ka viņa varbūt ir jau to pateikusi tev.”

“Varbūt arī ir teikusi.” Tēvs viegli pasmaidīja, turpinādams ēst. “Es ne vienmēr viņā klausos, sevišķi, ja viņa ir nelāgā omā. Un tā arī bija."

“Esmu vainīga, un tas arī ir viens no iemesliem, kāpēc gribēju tevi šorīt satikt. Māte bija iegriezusies pie manis pa ceļam pie ārsta. Tas bija… neveikls brīdis. Es nebiju viena.” Viņa dziļi ievilka elpu. “Es biju kopā ar kādu.”

“Skaidrs." Stjuarts vilcinājās, sarauca pieri, samaisīja kafiju. “Vai man viss skaidrs, Tija?”

“Esmu uzsākusi attiecības ar kādu vīrieti. Viņš ir apmeties manā dzīvoklī, kamēr uzturas Ņujorkā. Es pašlaik kopā ar viņu un vēl dažiem cilvēkiem strādāju pie viena projekta. Man… Man ar viņu ir romāns.” Viņa steidzīgi nobeidza un nokaunējusies apklusa.

Stjuaris vēl brīdi domīgi raudzījās savā kafijas tasē. Bija grūti novērtēt, kurš no abiem jutās neērtāk.

“Tija, tavas personiskās… attiecības nav mana darīšana. Un arī mātes darīšana ne. Protams, es pieņemu, ka vīrietis, ar kuru esi iesaistījusies attiecībās, ir tev piemērots un tevis cienīgs.”

“Neesmu arī pārliecināta, ka tu viņu atzīsi par piemērotu, taču man viņš noteikti tāds ir. Cik apbrīnojami,” viņa steidzīgi turpināja, “viņš uzskata, ka es esmu interesanta un pievilcīga, un tāpēc es arī jūtos interesanta un pievilcīga. Un man tas patīk. Lai kā arī būtu, māte bija un droši vien vēl joprojām ir ļoti apbēdināta. Nezinu, vai man izdosies nolīdzināt šo nesaprašanos ar viņu, bet es noteikti pacentīšos. Atvainojos jau iepriekš, ja man tas neizdosies. Es nevaru un nevēlos veidot savu dzīvi atbilstoši viņas vēlmēm. Vai tavām. Tāpēc, lūdzu, atvaino."

“Ak tā.” Stjuarts nolika dakšiņu un ievilka elpu caur degunu. “Ak tā," viņš atkārtoja. "To nu gan es no tevis negaidīju. Tu apgalvo lai gan mēs ar māti varētu neatbalstīt tavu izvēli, varētu pat dusmoties, tu tomēr rīkosies pēc sava prāta.”

Viņa zināja, ka sāpes vēderā bija izraisījis sasprindzinājums, tomēr nespēja apspiest bažas, vai tas nav audzējs.

“īsumā laikam gan tā var teikt.”

“Labi. Sen jau bija laiks.”

Tija aizmirsa visas aizdomas par kuņģa vēzi.

“Kā, lūdzu?”

“Tija, es mīlu tavu māti. Nejautā man, kāpēc, jo man pašam nav ne jausmas. Viņa spēj būt galīgi neciešama, tomēr es viņu mīlu.”

“Jā, es zinu. Tas ir, es gribēju teikt zinu, ka tu viņu mīli, nevis, ka viņa ir… Es vienmēr esmu zinājusi, ka jūs mīlat viens otru,” viņa nobeidza.

“Tu to pateici tā, it kā pati nebūtu šā vienādojuma daļa.”

Viņa mēģināja taisnoties, bet tad vienkārši teica, kā ir.

“Es tā arī jūtos.”

“Tad mēs visi tur esam vainīgi. Māte nekad nespēja pārgriezt nabas saiti ar tevi. Es laikam to pārgriezu pārāk viegli vai pārāk ātri. Un tu pacieti abas šīs rīcības.”

“Laikam gan. Bet tu man vienmēr esi bijis labs tēvs.”

“Nē, neesmu.” Viņš nolika kafijas tasi un uzmanīgi ieskatījās Tijas pārsteigtajā sejā. “Nevaru apgalvot, ka būtu pievērsis šai lomai īpašu uzmanību, kopš tev bija… kādi divpadsmit gadi. Taču tagad atkal esmu sācis par to domāt, kopš tās dienas, kad tu ienāci palūgt Henrija Vailija dienasgrāmatu un es tev to atnesu. Tu tur sēdēji, gaidīdama mani, un izskatījies tik nelaimīga.”

“Es biju nelaimīga.”

“Un tagad esi pārsteigta, ka es to pamanīju." Viņš pacēla roku, bet tad atkal satvēra kafijas tasi. “Tas arī mani pārsteidza un lika aizdomāties, cik bieži es to neesmu pamanījis."

“Es tev sagādāju vilšanos,” Tija paziņoja, “nebūdama tāda, kādu tu vēlējies mani redzēt.”

“Jā, un mana atbilde uz to bija tevis atstāšana mātes ziņā, jo šķita, ka tev ar viņu ir daudz vairāk kopīga nekā ar mani. Savādi, vienmēr esmu uzskatījis sevi par ļoti taisnīgu cilvēku. Taču tas bija pat ļoti netaisnīgi attiecībā uz visiem iesaistītajiem. Manuprāt, tev un tavai mātei vislabāk

būs, ja jūs pašas pārgriezīsiet šo nabas saiti. Tu visu savu dzīvi esi ļāvusi viņai tevi izrīkot. Ikreiz, kad es mēģināju iejaukties un nevaru apgalvot, ka būru centies īpaši uzstājīgi, viena vai otra no jums izjauca šos pūliņus."

“Tu atmeti man ar roku.”

“Šķita, tu esi gluži apmierināta ar esošo situāciju. Bērni aiziet no vecāku mājām, Tija. Ja cilvēks ir saistījies laulībā, viņš sava mūža lielāko daļu dzīvo kopā ar kādu cilvēku. Esmu iekārtojis savu dzīvi tā, lai tas mani apmierinātu un iepriecinātu. Abi tavi vecāki ir ļoti egocentriski cilvēki. Un kas gan cits ir tavas fobijas un nervu kaites, ja ne vēl viens egocentrisma veids?”

Viņa neizpratnē raudzījās uz tēvu, pēc tam nedroši iesmējās.

“Laikam tev taisnība. Bet es negribu, lai tā ir ari turpmāk. Man jau ir gandrīz trīsdesmit cik stipri es spēju mainīties?”

“Vai tu mainies vai nemainies, tev tik un tā ir gandrīz trīsdesmit. Kāda nozīme vecumam?"

Gandrīz valodu zaudējusi, Tija atlaidās krēslā.

“Tu nekad neesi ar mani tā runājis.”

“Tu nenāci pie manis.” Viņš eleganti pagrieza vienu plecu. “Es nemēdzu mainīt savus paradumus vai grozīt dienas kārtību. Runājot par to…” Viņš ieskatījās pulkstenī.

“Man ir kāds lūgums," Tija steidzīgi teica.

“Šī nu gan ir īpaša diena Māršu ģimenes vēsturē.”

“Tas ir saistīts ar trim likteņa dievietēm.”

Vieglas neiecietības izteiksme pazuda no Stjuarta sejas.

"Tu pēdējā laikā esi sākusi īpaši interesēties par tām.”

“Jā, esmu. Un es vēlētos, lai šī interese paliek zināma tikai mums abiem. Par tām nopietni interesējas arī Anita Geija. Iespējams, viņa atkal tevi par tām iztaujās, mēģinās izvilināt kādus sīkumus, kas tev varētu būt zināmi saistībā ar Henriju Vailiju. Ja tā notiks, vai tu nevarētu atcerēties neskaidri, pavirši ka ir dzirdēts kaut kas par to, ka trešā likteņa dieviete esot redzēta Arēnās, vai vismaz klīstot tādas runas.” “Atēnās?” Stjuarts pārsteigumā atkrita krēslā. “Tija, kādu spēli tu spēlē?” “Ļoti svarīgu.”

“Anita ir tāda sieviete, kas nekautrēsies pārkāpt likumus, ja vien tas viņai palīdzēs gūt kādu labumu.”

“Es to apzinos vēl vairāk, nekā spēju tev pateikt."

“Tija, vai tev ir nepatikšanas?”

Pirmo reizi kopš ienākšanas šajā mājā Tija pasmaidīja.

“To tu man vēl nekad nebiji jautājis. Ne reizi visas manas dzīves laikā. Ja man radīsies nepatikšanas, es tikšu ar tām galā un pat priecāšos par to. Vai atradīsi kādu iespēju pieminēt Atēnas?"

“Vienkārši.”

“Un nekādā gadījumā nepiemini Vailija dienasgrāmatu vai manas attiecības ar to vīrieti, ko māte satika manā dzīvoklī.”

“Kāpēc gan lai es to darītu? Tija, vai esi nokļuvusi uz pēdām kādai no likteņa dievietēm?”

Viņa vēlējās izstāstīt tēvam visu, alka ieraudzīt viņa acīs lepnumu un pārsteigumu. Taču viņa tikai pašūpoja galvu.

“Tas ir ļoti sarežģīti, bet es tev visu izstāstīšu, kad varēšu.” Viņa piecēlās. “Pēdējais jautājums. Cik tu kā mākslas darbu tirgotājs būtu ar mieru maksāt par tām ?”

“Tas būtu atkarīgs no dažādiem apstākļiem. Aptuveni pieņemot līdz desmit miljoniem. Ja man būtu ieinteresēts klients, es tam ieteiktu solīt līdz pat divdesmit. Varbūt vēl mazliet vairāk. Protams, tikai pēc pārbaudes un apstiprināšanas."

“Protams.” Viņa piegāja pie tēva un noskūpstīja viņu uz vaiga. "Iešu augšā un mēģināšu salīgt mieru ar māti.”

Kamēr Tija mierināja māti, Džeks iegriezās detektīvu birojā. Viņš labāk būtu atstājis Rebeku dzīvoklī, taču, tā kā vienīgā iespēja noturēt viņu tur būtu ieslēgšana, viņam bija jāņem meitene līdzi. Viņš negribēja atgriezties izdemolētā dzīvoklī un nešaubījās, ka Rebeka īstenos savus draudus.

Ejot kopā ar Rebeku, viņam bija patīkami noraudzīties, kā viņa vēro policijas iecirkni, iegaumējot ikvienu sīkumu. Viņš gandrīz vai dzirdēja ritenīšus griežamies viņas galvā, kāpjot augšā pa kāpnēm uz detektīvu kabinetu. Patīkami bija arī ievērot policistu reakciju, nopētot viņa ceļabiedri.

Bobu viņš ieraudzīja pie rakstāmgalda ar plecam piespiestu tālruņa klausuli. Redzēja, kā drauga skatiens pievēršas Rebekai, nopēta viņu, tad pavēršas augšup. Kad Boba acis atkal sastapās ar Džeka skatienu, tajās bija jautājoša izteiksme un labvēlīgs humors.

“Uzgaidi mirklīti," Džeks teica Rebekai un aizgāja pie Boba galda. Apsēdies uz galda stūra, viņš pamāja sveicienus pārējiem policistiem, gaidot, kad Bobs beigs sarunu.

“Hubba, bubba,” teica Bobs. “Kur tu izrāvi šo mazo seksīgo rudmati?" “Kā klājas tavai sievai?"

“Viņa ir pietiekami gudra, lai zinātu, ka tad, kad es vairs nepievērsīšu uzmanību mazām seksīgām rudmatēm, ir laiks aprakt zemē manu sastingušo līķi. Ko tev vajag?"

“Vēl informāciju par to sastingušo līķi, par kuru mēs runājām vakar.” “Es tev jau visu pateicu.”

“Man vajag viņa fotogrāfiju.”

“Vai gadījumā nevēlies arī manu žetonu?”

“Paldies, es pats varu sev tādu sadabūt. Es varētu palīdzēt tev atklāt šo lietu, bet man šis līķis vispirms ir jāidentificē.”

“Darīsim tā. Izstāsti man visu, ko zini, un rad varbūt es tev sagādāšu šā līķa fotogrāfiju.”

“Vai gribi iepazīties ar rudmati?”

Bobs pielika pirkstus pie savas delnas locītavas.

“Jā, pulss man vēl ir. Kā tu domā?"

Džeks ar platu smaidu paaicināja Rebeku tuvāk.

“Detektīvs Bobs Robinss, Rebeka Salivana sieviete, kuru es gatavojos precēt.”

Boba žoklis atkārās, tad viņš pietrūkās kājās.

“Velna milti, Džek! Velns parāvis! Tas gan ir smalki. Priecājos iepazīties."

Rebeka pasmaidīja, kad Bobs enerģiski sakratīja viņas roku.

“Džekam ir lielummānija. Pašlaik mēs vēl esam tikai darba kolēģi.” “Viņa ir ciets rieksts, bet es pie tā strādāju. Iru meitēn, vai pastāstīsi mūsu apstulbušajam draugam, ko tu uzzināji par noliktavu Ņūdžersijā?"

“Protams. Vakar vakarā veicot nelielu pētījumu, noskaidrojās, ka nekustamo īpašumu nesenās slepkavības vietu iepriekšējā dienā pirms šā nelaimīgā notikuma bija pārdevusi firma “Momigside Antiquities"." “Un tam vajadzētu mani interesēt tāpēc, ka…?"

“Ļauj man parādīt viņa bildi pāris cilvēkiem," Džeks turpināja. “Ja mana nojauta apstiprināsies, man uz šo jautājumu būs ļoti interesanta atbilde."

“Ja tev, Džek, ir kāda norāde uz neatklātu slepkavību, tad ar to nedrīkst niekoties."

“Izpēti “Momigside”.”

“Anita Geija,” Rebeka skaidri paziņoja, un abi vīrieši uzmeta viņai niknus skatienus. “Par laimi, manu veselo saprātu neaptumšo testoste-

rons. Anita Geija no firmas “Momigside Antiquities”. Iesaku viņu papētīt, detektīv Robins. Nav jēgas kaut ko turpināt, kamēr neesam parādījuši bildi un pārliecinājušies, ka taču ir viens un tas pats mērķis, vai ne, detektīv? Bet ja jūs neuzticaties šim tipam,” viņa ar galvas mājienu norādīja uz Džeku, “nešaubos, ka jums ir pietiekami pamatoti iemesli. Es pati joprojām cenšos noskaidrot, vai varu viņam uzticēties.”

Bobs caur zobiem ievilka elpu.

“Tūlīt atradīšu fotogrāfiju.”

“Vai esi kaut ko dzirdējusi par to, ka nevajag atklāt savas labākās kārtis?” Džeks norūca, kad Bobs bija aizgājis.

“Jā, esmu. Un esmu arī dzirdējusi, ka jāliek kārtis galdā, kad ir laiks tās dalīt. Un man izdevās.” Viņa atmeta atpakaļ matus un ieskatījās Rieka sejā. “Tu gan svaidies ar precību piedāvājumiem, Džek.”

“Nē, nesvaidos. Tas attiecas uz tevi. Pierodi pie tā.”

"Ak, tas ir tik debili romantiski, es tūlīt noģībšu.”

“Būs ari romantika, īru meitēn. Izvēlies tikai laiku un vietu." Juzdamās ne gluži tik pārliecināta par sevi, kā pati gribētu, viņa sakrustoja rokas uz krūtīm. “Labāk pievērs visu uzmanību darbam.”

“Uzskati to atkal par daudzuzdevumu režīmu," viņš atbildēja, noslīdēdams no galda, kad Bobs atgriezās ar lietas materiāliem.

Tija mierināja māti, cik labi vien spēdama. Pilnīga samierināšanās prasītu vismaz divas vai trīs stundas, bet tik daudz laika Tijai nebija. Viņai bija vēl kaut kur jāiegriežas. Ja viņa nepārnāks laikā, Malahijs un pārējie sāks uztraukties un brīnīties*

Tas bija tik savādi mierinoši, viņa atskārta. Ja ir kāds, kas par viņu raizējas. Viņa apzinājās godīgi sakot, viņa pati labprātīgi bija nokļuvusi šādā mātes pastāvīgā uzraudzībā. Vienmēr. Lai gan patiesībā Alma raizējās par savu meitu daudz mazāk nekā pati par sevi.

Tāda nu reiz bija viņas daba, Tija teica sev, Volstrītā izkāpjot no taksometra. Viss ilgais daktera Lovenšteina terapijas kurss nebija palīdzējis viņai saprast un pieņemt šo faktu.

Bija nepieciešams īrs, trīs sudraba statuetes un raibs jaunu draugu pulciņš, lai Tija iegūtu skaidrāku skatu uz dzīvi un stingrāku mugurkaulu.

Vai arī varbūt kādā savādā ziņā savs nopelns tur bija arī Anitai Geijai. Kad viss būs garām un dzīve atgriezīsies tā saucamajās normālajās sliedēs, viņai laikam būs jāpateicas Anitai par to, ka tā iegrūdusi viņu situācijā, kas piespieda pārbaudīt savas spējas.

Protams, ja viss beigsies tā, kā Tija cerēja, viņa šaubījās, vai Anita spēs novērtēt šo pateicību.

Viņa dungoja, braucot liftā uz brokeru firmu. Tija Mārša, viņa nodomāja, rosās, vērpj intrigas, dzīvo regulāru dzimumdzīvi. Un tas viss bez ķīmiskiem palīglīdzekļiem.

Tas ir, gandrīz bez tiem.

Viņa jutās tik apmierināta ar sevi, gandrīz pašpārliecināta. Un slepena spēka pilna.

Vēl vairāk viņu iepriecināja tas, ka, apstājoties pie Kerijas asistenta galda, viņa saprata šis vīrietis viņu nepazīst. “Tija Mārša,” viņa teica, samulsusi un priecīga, pamanot izbrīnu viņa sejā. “Vai Vilsones jaunkundze varētu atvēlēt man kādu brīdi?”

“Doktore Mārša. Protams.” Blenzdams uz Tiju, viņš sniedzās pēc tālruņa. “Es tūlīt paziņošu viņai, ka esat ieradusies. Jūs šodien burvīgi izskatāties."

“Paldies!”

Tija nolēma pie pirmās izdevības jāiet iepirkties, jāatjauno visa garderobe atbilstoši jaunajai frizūrai. Un jaunajai attieksmei.

Jānopērk kaut kas sarkans īsti, ugunīgi sarkans.

“Tija.” Kerija izsteidzās no sava biroja. Viņa izskatījās enerģiska, gudra un ļoti steidzīga. “Mums taču nebija sarunāta tikšanās, vai ne?”

“Nē. Atvaino. Man pietiktu ar pāris minūtēm, ja vari mani uzklausīt."

“Tiešām tikai dažas minūtes. Nāc iekšā. Tod, man divpadsmitos vajadzēs “Brockaway” grāmatvedības analīzi.”

“Viņš mani nepazina," Tija ieminējās, sekojot Kerijai viņas modernajā stūra birojā.

“Kas? Ak Tods?” Kerija iesmējās, uzmeta skatienu datora ekrānam, pie kura tikko bija strādājusi, pēc tam devās pie kafijas kannas. “Tu tiešām izskaties citādi, saulīt. Patiesi fantastiski.” Viņa ielēja sev krūzi kafijas, pat nepapūloties piedāvāt arī Tijai, jo tā bija dabiskā kafija. Tad apsēdusies kārtīgi aplūkoja savu draudzeni. “Tiešām fantastiski. Un ne tikai frizūra.” Viņa nolika krūzi, atkal piecēlās un sāka pētīt Tijas seju.

“Tev ir bijis sekss."

“Kerij! Dieva dēļ!” Tija steidzīgi aizvēra kabineta durvis.

“Tev kopš mūsu pēdējās tikšanās ir bijis sekss." Kerija padraudēja ar pirkstu. “Klāj vaļā!"

“Es nācu šurp ne tādēļ, lai par to runātu, un tev ir tikai dažas minūtes laika.”

Lai nokārtotu šo jautājumu, Kerija vienkārši piegāja pie rakstāmgalda, pacēla tālruņa klausuli un teica:

“Tod, atbildi uz visiem zvaniem un pasaki Minlovam, ka es varbūt dažas minūtes kavēšu tikšanos desmitos. Nu tā.” Viņa nolika klausuli. “Stāsti. Mani interesē detaļas. Vārdi, datumi, pozas.”

“Tas ir sarežģīti.” Tija kodīja apakšlūpu. Gluži kā Klārkatn Kentam, viņa secināja, kurš nedrīkst atzīties, ka patiesībā ir Supermens. Viņa to nevarēja izturēt. “Tu nedrīksti to nevienam teikt.”

“Kas tad es esmu kāda tenku vācele, vai? Es esmu Kerija, Tija. Es jau zinu visus tavus noslēpumus. Vai vismaz zināju. Kas viņš ir?” “Malahijs. Malahijs Salivans.”

"Tas īru džeks? Viņš atgriezās?”

“Viņš ir apmeties pie manis.”

“Viņš dzīvo kopā ar tevi? Es atcelšu tikšanos desmitos.”

“Nē, nē.” Tija izlaida pirkstus caur matiem un iesmējās. “Man arī nav laika. Tiešām. Tiklīdz varēšu, es tev visu izstāstīšu. Bet viņš… mēs… tas ir apbrīnojami. Es nekad neesmu jutusies tik… stipra,” viņa nobeidza un, nespēdama nosēdēt, piecēlās un runādama sāka staigāt pa biroju. “Tas ir labs vārds. Stipra. Viņš nespēj ne mirkli iztikt bez manis. Vai tas kaut ko nenozīmē? Un viņš tiešām mani uzklausa, jautā manu viedokli. Viņš mani apceļ, bet tas nav ļauni domāts. Viņš liek man ieskatīties sevī, un, kad es ieskatos, nemaz neesmu tik muļķīga, neveikla un nespējīga.”

“Tu tāda nekad mūžā neesi bijusi, un, ja viņš palīdz tev to saskatīt, pieņemu, ka man viņš varētu patikt. Kad es viņu satikšu?”

“Kā jau teicu, tas ir sarežģīti…” '<

“Ak dievs, viņš ir precējies.”

“Nē. Nekā tamlīdzīga. Runa ir par projektu, pie kura mēs strādājam kopā.”

“Tija, saki man visu skaidri un gaiši. Vai viņš tev lūdz naudu, kaut kādu līdzekļu ieguldīšanu?”

“Nē, Kerij! Bet paldies par tavām rūpēm.”

"Tu esi viņā iemīlējusies.”

“Iespējams.” Viņa dziļi ievilka elpu, jo vēderā kaut kas iekņudējās. “Par to es domāšu vēlāk. Pašlaik esmu uzsākusi kaut ko aizraujošu, slepenu un, ļoti iespējams, ari bīstamu.”

“Nu tu mani biedē, Tija.”

“Es to saku nopietni.” Viņa atcerējās Kleo draugu. “Tāpēc ir ārkārtīgi svarīgi, lai tu nevienam neizpaustu to, ko es tev pastāstīju. Tu nedrīksti

pieminēt Malahija vārdu.” Viņa iebāza roku somiņā un izņēma mazu papīra gabaliņu. “Ja gribi zvanīt man kādā saistībā ar šo sarunu, tad zvani uz šo numuru. Manus tālruņus noklausās.”

“Dieva dēļ, kādā avantūrā tas tips tevi ir ievilcis?”

“Es pati sevi tur ievilku. Tas ir īstais brīnums. Un man ir tev kāds lūgums, taču tas varbūt nav īsti ētiski. Varbūt pat tas ir nelikumīgi, es īsti nezinu."

“Es pat nevaru iedomāties, ko uz to atbildēt.”

“Anita Geija.” Tija paliecās uz priekšu. “Firma “Morningside Antujutties". Man jāzina, cik viņa ir vērta viņa pati personiski un kopā ar uzņēmumu. Man jāzina, cik daudz skaidras naudas viņa var ātri sadabūt. Un viņa pati nedrīkst neko uzzināt par to, ka tu interesējies. Tas ir ļoti svarīgi. Vai ir kāda iespēja piekļūt šādai informācijai, neatklājot sevi?”

Kerija cieši pieķērās krēsla paročiem kā drošības enkuriem.

“Tu gribi, lai es izpētu svešus finanšu datus un nododu šīs ziņas tev?” “Jā, bet tikai tad, ja neviens neuzzinās, ka tu tur esi iesaistīta.”

“Tu neteiksi, kāpēc?”

“Pateikšu tikai, ka uz spēles ir likts daudz kas, un es izmantošu tevis sniegto informāciju, lai mēģinātu paveikt kaut ko ļoti svarīgu. Un vēl kas. Es brīdinu tevi, ka Anita Geija ir bīstama un, ļoti iespējams, atbildīga par vismaz viena cilvēka nāvi.”

“Augstais Dievs, Tija! Es neticu, ka šī saruna ir reāla. Ne jau ar tevi. Ja tu tici šīm aizdomām par viņu, kāpēc nevērsies policijā?”

“Tas ir sarežģīti.”

“Gribu satikt šo tipu Salivanu. Pati viņu novērtēt.”

“Cik vien drīz būs iespējams. Es apsolu. Es apzinos, ko no tevis prasu, tāpēc, ja tu to nevari, es sapratīšu.”

“Man jāpadomā par to.” Kerija dziļi uzelpoja. “Man par to nopietni jāpadomā.”

“Labi. Zvani man uz šo numuru, ko es tev iedevu.” Tija piecēlās. “Viņa ir smagi nodarījusi pāri cilvēkiem, Kerij. Es parūpēšos, lai viņa par to samaksā.”

“Sasodīts, Tija, esi piesardzīga.”

“Nē,” Tija paziņoja, iedama uz durvju pusi. “Vairs ne.”

“Pagaidi vēl tikai dažas minūtes,” Gideons ieteica. “Kāds būs labums no skraidīšanas pa pilsētu, meklējot viņu?”

“Viņa ir projām jau vairāk nekā divas stundas.” Lielāko daļu šā laika Malahijs nespēja norimties. “Nevajadzēja ļaut viņai vienai pašai iet ārā. Kā šī sieviete tik ātri kļuvusi tik stūrgalvīga? Kad es viņu pirmo reizi satiku, viņa bija paļāvīga kā vasks."

“Ja gribi kājslauķi, aizej un nopērc.”

Malahijs apcirtās un uzmeta Kleo dusmās zvērojošu skatienu.

“Beidz mani tracināt!”

“Bet tu beidz te mīņāties kā tāds pārlieku gādīgs tētuks, kura mazā meitiņa nokavējusi vakariņas. Tija nav muļķe. Viņa prot par sevi parūpēties.”

“Es nekad neesmu teicis, ka viņa ir muļķe, bet par to parūpēšanos par sevi viņai nav tādas pieredzes, saproti? Ja vien viņa atbildētu pa to sūda mobilo, man nebūtu jāmīņājas.”

“Mēs vienojāmies neizmantot mobilo tālruni, izņemot ārkārtas situācijas,” Gideons atgādināja. “Tie ir līdzīgi rācijām, saproti?"

“Šī, pie velna, ir ārkārtas situācija. Es eju viņu meklēt.” Viņš apņēmīgi devās pie durvīm un atrāva tās vaļā. Tija gandrīz iekrita viņa rokās.

“Kur tu biji? Vai tev nekas nekait?” Viņš gandrīz pacēla Tiju gaisā kopā ar visām iepirkumu somām.

“Šis nemiera gars jau gribēja saukt palīgā jūras kājniekus. Vai tā ir pārtika?" Kleo noprasīja, pienākot un paķerot vienu no somām. “Velns un elle! Pusdienas!”

“Es iegriezos delikatešu veikalā,” Tija iesāka.

“Es tā neesmu ar mieru. Es tā gluži vienkārši neesmu ar mieru.” Malahijs izrāva Tijai no rokām otru somu un iegrūda to rokās savam brālim. “Cik daudz naudas tev ir?" viņš noprasīja Gideonam.

“Ap divdesmit zaļajiem."

“Dod šurp!" Malahijs iebāza roku savā kabatā. “Mēs nedrīkstam dzīvot uz tava rēķina kā tādi parazīti."

“Malahij, naudai nav nekādas nozīmes. Tā ir tikai…” Tija apklusa, kad Malahijs viņu pārtrauca.

“Līdz šim tā galvenokārt ir bijusi tava nauda, vai ne? Beidzot tam jāpieliek punkts. Mums jāsazinās ar māti un jālūdz atsūtīt kādu summiņu.”

“Tu to nedarīsi.”

Kad Tija apņēmīgi sakoda zobus un nostājās kareivīgā stājā, Gideons pamāja ar īkšķi uz virtuves pusi. Kopā ar Kleo viņš klusi atstāja bīstamo teritoriju.

“Es nekādos apstāk|os neesmu ar mieru dzīvot uz sievietes rēķina, bet lai es esmu nolādēts, ja mani uztur tāda sieviete, ar kuru es guļu.”

“Mēs vienojāmies, ka tu man atdosi naudu. Un, ja tev tik ļoti nedod mieru tas, ka aizdodu tev naudu, kamēr mēs guļam kopā, mēs varam vairs negulēt kopā.”

“Tu tā domā?" No dusmām kā bez prāta, viņš sagrāba Tijas roku un vilka viņu uz guļamistabas pusi.

“Izbeidz. Tūlīt pat izbeidz.” Viņa paklupa, kreisā kurpe noslīdēja no kājas. “Kas tev uznācis?Tu uzvedies kā prātu zaudējis."

"Es tā arī jūtos.” Viņš aizcirta aiz viņiem guļamistabas durvis un piespieda Tiju ar muguru pie tām. “Es nedomāju no tevis atteikties, tā, lūk.” Viņš pieplaka ar lūpām viņas mutei un viņa gandrīz vai sajuta izmisuma un aizvainota lepnuma garšu. “Un neļaušu tev maksāt par katru maizes garozu, ko noriju.”

Tijai izdevās ievilkt elpu.

“Es nopirku kartupeļu salātus, kūpinātu tītaru un cannolis*. Maizes garoziņu aizmirsu nopirkt.”

Viņš atvēra muti, tad atkal aizvēra un tikai pieskārās ar pieri Tijas pierei.

“Man tas nav nekāds joks.”

“Tam būtu jābūt jokam. Uz spēles, Malahij, ir likts daudz kas vairāk nekā pārtikas veikala rēķins. Ja liksi mātei sūtīt naudu ar telegrāfa pārvedumu, to var izsekot. Tas ir muļķīgi.” Viņa pārlaida rokas pār viņa muguru, caur kreklu masējot saspringtos muskuļus. “Man ir nauda. Man vienmēr ir bijusi nauda. Bet nekad man nav bijis tāds cilvēks, kurš kautrējas to pieņemt tāpēc, ka tik ļoti mīl mani.”

“Es nespētu paciest, ja tu domātu, ka es tevi uztveru kā pašsaprotamu lietu.”

“Es tā nedomāju." Lai liktu viņam to redzēt un saprast, viņa apņēma Malahija seju ar rokām un pacēla to. “Tu liec man justies īpašai.”

“Tu tik ilgi biji projām es no uztraukuma gandrīz prātā sajuku.” “Piedod. Tas viss ir tik neparasti. Tik neparasti un brīnišķīgi.” Viņa pavisam viegli pieskārās ar lūpām viņa mutei, pēc tam vēlreiz, sajutusi viņa sirdi straujāk iepukstamies. Vara, viņa nodomāja, ir lieliska sajūta. Tija aplika rokas viņam ap kaklu un atmuguriski virzīja viņu uz gultas pusi. “Es tevi pavedināšu.” Viņa viegli iekoda viņam zodā. “Tas būs mans pirmais mēģinājums, tāpēc tev būs jāpiedod, ja kas neizdosies pareizi.”

* Mazas pildītas kūciņas itāliešu gaumē.

Viņa piešķieba galvu un kārdinoši paberzēja viņa lūpas ar savējām. “Kā man līdz šim izdodas?”

“Precīzi.”

Viņa nogrūda Malahiju sēdus uz gultas malas un jāteniski apsēdās viņam klēpī. “Runājot par naudu…" viņa čukstēja, atpogājot viņa kreklu.

“Kādu naudu?”

Tija iesmējās, atvēra kreklu un droši pārvilka rokas pār viņa krūtīm.

“Es vienmēr varu pieprasīt procentus.”

“Lai notiek. Kā teiksi.”

“Un soda naudas," viņa piebilda un ar zobiem paskrubināja viņa plecu. Viņa mazliet atrāvās un novilka savu jaku, bet, kad Malahijs sniedzās pēc viņas blūzes pogām, viņa atvairīja tā rokas.

“Nē, ļauj man. Tu tikai skaties.”

“Es gribu tev pieskarties."

“Zinu.” Viņa lēni atpogāja blūzi. “Un man ļoti patīk to apzināties.” Viņa nometa blūzi un paslējās uz ceļiem, lai atpogātu bikses. “Atlaidies,” viņa čukstēja, atkal viegli pieskardamās viņa lūpām.

Viņa ļāva mutei klejot, iztēlojoties viņa ķermeni kā bagātīgu, tikai viņai domātu mielastu. Kad Tijas mēle slīdēja pār viņa vēderu, viņa juta vīrieša muskuļus nodrebam.

Viņš jau bija gatavs, viņa vēlme jau bija izmisīga. Un viņš zināja, ka viņa grib būt noteicēja. Viņš visiem spēkiem pūlējās palikt nekustīgi guļam, ļaujoties šai lēnajai izģērbšanai, nevis vienkārši sagrābt un iegūt viņu.

Kad Tija lika lietā muti, viņš ar pūlēm apvaldīja vaidu un sažņaudza dūrēs gultas pārklāju.

Malahija prāts satumsa, pēc tam to piepildīja viņa.

Maigā āda, karstā mute, kārās rokas un tā gaisīgā, vieglā smarža, kas viņa apziņā vienmēr saistīsies ar viņu, šis apvienojums pārplūdināja viņu ar iekāri.

Dzirdot baudpilnās murrājošās skaņas, ko viņa izdvesa, izgaršojot viņa augumu, viņa asinīs uzbangoja uguns, āda norasoja. Viņa paslīdēja zem viņa, apkārt viņam.

Viņš bija iegrimis viņā. Slīka viņā.

Viņa juta Malahija sirdi, kas mežonīgi dauzījās. Šo neprātīgo sirdspukstu ritmu gandrīz varēja sagaršot, pārlaižot lūpas pār viņa krūtīm. Kāds brīnums bija redzēt viņa ķermeni drebam, lai gan viņš pūlējās valdīties, būt mierīgs, lai viņa varētu būt iekarotāja.

Tā bija īsta atklāsme uzzināt, ka viņa var iegūt, ko vēlas un kā vēlas. Cik vien ilgi viņa vēlas.

Viņa dzirdēja, kā viņa elpa kļūst saraustīta, juta viņa muskuļus saspringstam, kad viņa pieskārās un izgaršoja, kārdināja un mocīja. Un, to darot, viņa jutās tik plūstoša un veikla. Tik… stipra.

Kad Malahijs izdvesa viņas vārdu, viņa izslējās pār viņu, pēc tam noliecās, lai iegremdētu sevi un viņu dziļā un reibinošā skūpstā.

“Neviens līdz šim nav mani tā vēlējies vai licis man tik ļoti vēlēties."

Viņa izdvesa gandrīz murrājošu skaņu, laižoties lejup un uzņemot viņu sevī. Kad Malahija rokas pieskārās viņas gurniem un pirksti dziļi iespiedās tajos, viņa nodrebēja.

Viņa šūpojās, vaidēdama, bauda krājās ķermeni, pēc tam izlauzās caur to triumfējošā, pieaugošā vilnī, kas uzliesmoja karstumā, gaismā un iekārē. Viņa ieguva viņu, ieguva pati sevi, lēni, izbaudot katru sajūsmas trīsu mirkli.

Kad abu acis sastapās, viņa pasmaidīja un vēroja, kā viņa skatiens satumst. Izdvesusi garu sajūsmas pilnu nopūtu, viņa ļāva galvai atkrist atpakaļ, ļāva savam augumam uzvarēt un zīdaini maigi paslīdēt zem viņa.

Trešā daļa Griešana

Mēs paši veidojam sams likteņus gan ļauno, gan labo, un neko nevar pagriezt atpakaļ. Katrs vieglākais tikuma vai netikuma pieskāriens atstāj neizdzēšamu rētu.

VILJAMS DŽE1MSS

Di vdesmit pirmā nodaļa

“Tas ir viņš.” Kleo raudzījās uz kopēto attēlu. “Tas ir viens no tiem diviem tipiem Prāgā. Augumā mazākais,” viņa teica, pievēršot skatienu Gideonam, lai viņš to apstiprinātu. “Otrs tips bija garāks un plecīgāks, viņš mums sekoja kājām, kamēr šis gāja pēc viņu mašīnas. Garākais bija tas, kuru es pamanīju sekojam man pēc tikšanās ar Anitu." Viņa dziļi ievilka elpu, lai mazinātu sasprindzinājumu, kas radās, vērojot melnbalto attēlu. “Šis ir tas, kurš droši vien sekoja Maikijam. Tātad šis arī viņu nogalināja.”

Gideons uzlika roku viņai uz pleca, pavisam viegli un mierinoši.

“Mēs Prāgā viņus varējām labi apskatīt.”

“Liksim Bobam pārbaudīt visus viņa līdzdalībniekus un varbūt izdosies sadzīt rokā arī otru.” Džeks paņēma fotogrāfiju un piesprauda pie speciāli ierīkotas tāfeles.

Viņi bija sapulcējušies Džeka mājā, stāvā, kuru viņš raksturoja kā darījumu līmeni.

“Viņa vārds ir Karls Dubrovskis. Viņa sasniegumi galvenokārt ir uzbrukumi un zādzības. Algots izsitējs ar zemām prāta spējām. Tika atrasts tukšā noliktavā Ņūdžersijā, ķermenī bija četras divdesmit piektā kalibra lodes.”

“Vai tu domā, ka viņu nogalināja partneris?" Tija jautāja.

“Ne jau ar divdesmit piektā kalibra revolveri. Ja vīrietis nēsātu tādu ieroci, rīkļurāvēju biedrībā par viņu smietos.”

“Anita." Malahijs piegāja pie tāfeles. Džeks tur bija piespraudis arī Anitas fotogrāfiju. “Iespējams, viņa nebija apmierināta ar to, ka viņš sacēla pārāk lielu troksni, nogalinot Kleo draugu un neko neiegūstot. Līdz šim es vēl neapzinājos, ka viņa ir spējīga izdarīt slepkavību pati savām rokām. Bet viņa to, protams, spēj izdarīt, vai ne?”

“Domāju gan." Šis vīrs ir tik mierīgs, Džeks secināja, pētīdams Malahiju. Un līdzsvarots. Ar tādu var strādāt kopā. “Noliktavu tikko bija pārdevusi firma "MomingsuJe". Mans draugs, kas strādā likumsargāšanas iestādē, drīz apmnāsies ar Anitu. Kā jūs domājat kāda būs viņas reakcija?"

“Viņa būs nikna,” Malahijs ieteicās, pēc tam sabāza rokas kabatās un viegli sašūpojās uz papēžiem. “Pēc tam viņa par to priecāsies. Tas padarīs spēli rikai vēl pikantāku. Viņa nekad nepieļaus iespēju, ka viņai kaut kas varētu draudēt.”

“Kad cilvēki iet bojā, tā vairs nav nekāda spēle.” Rebeka nogaidīja, kamēr brālis pievērsa viņai skatienu. “Kleo ir zaudējusi draugu, un viņa slepkava arī ir miris. Vai kāds no jums būtu ar mieru iet tik tālu nogalināt dažu mārciņu sudraba dēļ?”

“Runa nav par to, Rekij.” Gideons atstāja roku uz Kleo pleca. “Galvenais mērķis sen jau vairs nav tikai šīs materiālās vērtības.”

“Tev,” Rebeka piekrita. “Melam. Bet tev, Kleo?" viņa jautāja.

“Es gribu, lai viņa samaksā. Gribu, lai viņa zaudē. Gribu, lai viņa

• V M

cies.

Rebeka notupās uz grīdas Kleo krēsla priekšā un stingri ieskatījās viņas acīs.

“Cik tālu tu būtu ar mieru iet tā vārdā?"

“Viņš bija jauks un miermīlīgs cilvēks. Es viņu mīlēju. Cik tālu iešu? Līdz galam.”

Rebeka atviegloti nopūtās, piecēlās un pievērsās Tijai.

“Un tu? Tu tiki iejaukta šajā visā, tava dzīve ir sagriezta kājām gaisā. Ja mēs tagad ejam lālāk, atpakaļceļa vairs nav. Bet tu vari iet savu ceļu un atgriezties pie savas dzīves, kāda tā bija pirms mūsu iebrukuma.”

Tija gudroja vai tiešām tas ir'iespējams? Vai viņa var atkal sākt staigāt uz pirkstgaliem, baidoties, ka viņu kāds var pamanīt? Vai viņa var atkal iegrimt dievu darbu pētījumos un nekad vairs nesadūšoties kaut ko darīt pati? Būt?

Nē, viņa cerēja, ka ne.

“Es nekad savā dzīvē neesmu paveikusi neko īpašu. Neko tādu, kas tiešām būtu svarīgs. Neesmu īsti pratusi pastāvēt par sevi, aizstāvēt savu viedokli, ja tas bija apgrūtinoši vai vieglāk bija atkal paslēpties ēnā. Neviens, kas mani pazīst, arī nedomā, ka es to varu. Izņemot šajā telpā esošos cilvēkus. Pie viņas ir mūsu īpašums," viņa teica, pamājot ar galvu Malahijam. “Tavs un mans, un viņa nav to pelnījusi. Trim likteņa dievietēm ir jābūt kopā, un es…” Viņa aprāvās, mazliet piesarkusi, kad pamanīja, ka visi raugās uz viņu.

“Nē.” Malahijs viņu vēroja. “Turpini! Pasaki visu.”

“Labi.” Viņa saņēmās, kā bija iemācījusies darīt pirms lekcijām. “Visi šeit klātesošie ir saistīti ar trim likteņa dievietēm un līdz ar to arī cits ar citu. Tas ir gluži kā gobelēns. Likteņa dievietes vērpa, mērīja un grieza Henrija Vailija, Fēliksa Grīnfīlda, Kaningemu un pat Vaitu-Smitu pavedienus. Viņu izveidotais raksts un zīmējums jau ir sācis attīstīties.”

“Tu gribi teikt, ka tas viss jau bija nolemts,” Džeks iesāka, bet Tija papurināja galvu.

“Tas nav tik vienkārši. Liktenis nav melns vai balts, neliek doties pa labi vai pa kreisi. Cilvēki netiek tā gluži vienkārši nolikti uz zemes, lai ietu pa dzīves taciņu, kas nosprausta pēc dievu iegribām. Ja tā būtu, tad varētu teikt, ka Hitlers bija tikai sava likteņa upuris un tāpēc nav ne pie kā vainojams. Es novirzos no tēmas.”

“Nē, nē,” Kleo nepiekrita. “Tu to paplašini. Tas ir forši.”

“Labi. Laikam ar to visu es cenšos pateikt, ka mums jāpieņem lēmumi, jārīkojas, un tas viss gan labais, gan sliktais veido mūsu dzīves audumu. Visam, ko mēs darām vai nedarām, ir sava nozīme," viņa teica Džekam. “Galarezultātā viss ir svarīgs. Taču šo gobelēnu sāka aust cilvēki, kas bija pirms mums, un tas vēl nav pabeigts."

“Tagad mēs esam pavedieni,” teica Malahijs.

"Jā. Mēs sākām izvēlēties rakstu, ko ceram izveidot vismaz katrs atsevišķi. Mums vēl jāvienojas par to rakstu, ko vēlamies izveidot visi kopā. Es ticu: tam, ka mēs visi esam šādi sanākuši kopā un gatavojamies to veidot, ir kāds iemesls. Mums ir jānoved iesāktais līdz galam, jāatrod iespēja izpildīt šo uzdevumu. Es ticu, ka tas mums ir lemts. Lai cik muļķīgi tas arī izklausītos.”

“Tas neizklausās muļķīgi,” Malahijs piegāja pie Tijas un noskūpstīja viņu uz pieres. "Tu esi atklājusi mums šīs lietas būtību,” viņš teica. “Neviens nespēj tik skaidri izteikt kāda jautājuma būtību kā tu.”

“Tu nepajautāji man, ko es domāju darīt,” Džeks atgādināja, un Rebeka pievērsās viņam.

“Es viņam pateikšu, Tija. Tu esi noteicis mērķi, un tev ar to pietiek. Tu esi mērķtiecīgs cilvēks, Džek. Tāpēc arī tu esi sasniedzis visu to, kas tev pašlaik ir."

"Labs minējums. Tagad, kad šis jautājums ir nokārtots, varam pāriet pie mērķa īstenošanas līdzekļiem.”

“Tas nebija domāts gluži kā kompliments.”

“To es sapratu,” viņš atbildēja Rebckai. “Šīs ir “Momingside” un Anitas mājas fotogrāfijas. Mans uzņēmums atjaunināja drošības sistēmas abos šajos objektos.”

“Tas gan ir izdevīgi, vai ne?” Malahijs ieinteresēts pienāca tuvāk, lai aplūkotu attēlus. “Tā nu gan ir varena māja."

“Viņa apprecēja bagātu muļķi, kas varēja būt viņas vecaistēvs, sagaidīja, līdz šis atstiepj kājas, un dabūja lielo laimestu.” Džeks paraustīja plecus. “Pols Moningsaids bija krietns cilvēks, taču kurls, akls un stūrgalvīgs, kad runa bija par Anitu. Un viņai par godu jāatzīst, ka viņa šo lomu nospēlēja nevainojami. Viņu nedrīkst novērtēt par zemu. Viņa ir gudra sieviete. Viņas vājība ir alkatība. Lai kas viņai piederētu, ar to nekad nepietiek…"

“Tā nav lielākā vājība.” Tija gandrīz salēcās, apjautusi, ka pārtraukusi runātāju. “Atvaino, es sāku skaļi domāt."

Džeks pagriezās no tāfeles.

“Kas ir viņas lielākā vājība?”

“Godkārība. Vai drīzāk viņas ego, kur godkārībai ir liela loina. Viņa uzskata, ka ir viltīgāka, gudrāka, nežēlīgāka. Visādā ziņā pārāka par citiem cilvēkiem. Viņa nozaga Malahijam pirmo likteņa dievieti. Viņai tas nebija jādara. Viņa būtu varējusi to no viņa nopirkt. Viņa būtu varējusi safabricēt eksperta slēdzienu, kas pārliecinātu viņu, ka šim priekšmetam nav lielas vērtības, vai izdarīt vēl ko tamlīdzīgu. Viņa to nozaga, jo tā bija interesantāk un tas glaimoja viņas ego. “Es varu to izņemt tev tieši no rokām, un tu tur neko nevari padarīt.” Viņa iegūst to, ko vēlas, un vēl arī kādu sāpina un apkauno. Tas viņai padara šo pasākumu vēl tīkamāku."

“Lielisks psiholoģisks portrets mitoloģijas doktorei," Džeks secināja.

“Ja cilvēkam visu mūžu citi staigā pāri, tad pamazām var iemācīties pazīt to soļus. Alkatība ir trūkums, taču viņas īstais Ahileja papēdis ir viņas ego. Uzasiniet bultu, nomērķējiet uz to, un viņa paklups."

“Vai viņa nav īsts brīnums?” Malahijs smaidīdams satvēra Tijas roku un sajūsmā to noskūpstīja.

“Ja viņai tieši acu priekšā nočieptu likteņa dievieti, viņas ego tas būtu dūriens tieši sirdī," Džeks piekrita. “Bet pirms došanās turp mums jāpaveic vairāki darbi. Pirmais ir noteikt, vai viņa to glabā šeit,” viņš uzsita pa “Momingside” galvenās ieejas attēlu, “vai šeit," norādīja uz Anitas pilsētas rezidences fasādes attēlu.

“Tā kā mēs nevaram to droši zināt, vismaz pagaidām, mums būs jāatrod iespēja iekļūt abās šajās vietās.” Oideons piegāja tuvāk pie tāfeles aplūkot attēlus. “Nevienam no mums nav ielaušanās pieredzes."

“Tu aizmirsi, kā mēs reiz ielauzāmies "Hurlihy” krodziņa pagrabā un atrāvām vaļā “Harp” alus muciņu,” Malahijs atgādināja.

“Es vairāk nekā desmit gadus izmisīgi pūlos to aizmirst, jo man pēc tam galva bija uzmilzusi kā mēness.”

“Un, kad māte par to uzzināja,” iejaucās Rebeka, “viņa sasita kopā jūsu lielās, stulbās galvas un aizvilka jūs pie priestera izsūdzēt grēkus."

“Pēc tam mēs visu vasaru tā krodziņa saimniekam vergojām par velti," Malahijs nobeidza. “Samaksājām par to alu vismaz desmitkārtīgi." Viņš labsirdīgi uzsmaidīja Džekam. “Šķiet, ne pārāk veiksmīga zagļu pieredze.”

“Tas nekas, es jums iemācīšu." Neievērojot Rebekas dzelžaini sastingušo skatienu, viņš apsēdās, izstiepdams garās kājas. “Ja cilvēks pelna iztiku, liekot šķēršļus zagļiem, ir jāizprot noziedznieka domugājiens un arī pietiekami jāciena to gudrība. Mums jāielaužas abos šajos namos,” viņš piebilda, pamājot ar galvu Gideonam. “Lai iznīcinātu viņu pilnīgi, mums jāiekļūst abās vietās.”

“Piemuļķot viņu," Malahijs piekrita. “Apstrādāt viņu un pēc tam sacelt viņai neslavu.” Viņš apvilka ar pirkstu rāmi apkārt Anitas fotogrāfijai. “Tas man patīk."

“Tas izklausās briesmīgi sarežģīti,” Tija ieminējās.

“Kuram tad patīk tāds pārāk vienkāršs gobelēns? Mums jāizplāno katrs līmenis,” Džeks turpināja. “Un tad tie jāsavieno. Vispirms viņas pilsētas rezidencē ir četri seifi. “Momingside” namā divtik. Būs nepieciešams zināms laiks, lai apietu drošības sistēmu, iekļūtu mājā, atvērtu katru seifu ja tas būs nepieciešams -, paņemtu statueti, izkļūtu no turienes un atjaunotu drošības sistēmu. Man ir dažas idejas par to, kā izmantot “Momingside”, lai sašaurinātu meklējumu loku. Bet, pirms dodamies dārgumu meklējumos, mums nepieciešams mazliet laika un rīcības brīvības. Ja varētu viņu uz dažām dienām aizdabūt projām no pilsētas, risks tiktu ievērojami samazināts."

“Es, hm, domāju, ka viņa varētu doties uz Atēnām,” Tija noklepojās, un visi pievērsās viņai. “Es palūdzu tēvu, lai viņš it kā nejauši piemin viņai statuetes saistību ar Atēnām. Viņš nezina, kas īsti notiek, taču domāju, ka manis dēļ viņš to izdarīs. Šķiet, mans lūgums viņu ieintriģēja.”

Džeks atlaidās krēslā.

“Laba doma. Un, kad es iesniegšu viņai ziņojumu, kur būs teikts, ka .Kleopatra Tolivera nopirkusi lidmašīnas biļeti uz Atēnām, viņa noteikti uzķersies. Mums jābūt gatavībā doties pēc likteņa dievietes, tiklīdz Anitas lidmašīna būs pacēlusies gaisā.”

“Viņa pati nebrauca uz Prāgu meklēt Kleo,” Rebeka atgādināja. “Kāpēc lai viņa brauktu uz Atēnām? Viņa var aizsūtīt vēl kādu no saviem apaļģīmju bandītiem.”

“Viņiem nekas neizdevās.” Malahijs apsēdās uz Tijas krēsla paroča. “Un, ja viņa tiešām nogalināja to tipu noliktavā, viņa ir ievērojami paaugstinājusi likmes. Šoreiz viņa vairs nesūtīs kādu rokaspuisi. Vismaz ne tad, ja ir pārliecināta, ka vienā paņēmienā varēs savākt abas atlikušās statuetes.”

“Nu labi, tas ir loģiski.” Rebeka savilka lūpas, pētīdama tāfeli. “Manuprāt, mums būtu izdevīgāk, ja statuete glabātos viņas mājās. Tādā iestādē kā “Morningsidc” ir pārāk daudz vietu, kur var kaut ko paslēpt, un tur droši vien arī drošības sistēma ir stingrāka.”

“Tā ir.” Džeks ar prieku ievēroja, ka viņu domugājiens saskan.

“Tad mums viņā jāizraisa bažas, ka “Momingsicie" nav pietiekami droša vieta.” Gideons piešķieba galvu. “Vai mēs no turienes kaut ko nočiepsim?”

“Uzskati to par ģenerālmēģinājumu,” Džeks paskaidroja.

Sākās diezgan vētraina apspriešanās, neliels strīds. Pie tāfeles parādījās diagrammas, shēmas un dažādas izdrukas. Tija kāri uzklausīja visu. Viņi gatavojās ielauzties vienā no Ņujorkas slavenākajiem kultūras pieminekļiem, un gatavojās to darīt vienīgi maldināšanas nolūkā.

Tas bija aizraujoši.

“Ja mēs iekļūsim tajā sasodītajā namā, kāpēc lai uzreiz nedotos meklēt to sasodīto statueti?” Rebekas balss no sarūgtinājuma bija kļuvusi asa.

“Tik tālu mēs netiksim. Tam būtu nepieciešams daudz vairāk laika un lielāka gatavošanās. Mēs, protams, varam nogaidīt un pacensties,” viņš piebilda. “Taču, ja mēs vienkārši iekļūsim un paķersim statueti, mēs nesacelsim viņai nekādu neslavu.”

“Saki skaidri,” Kleo vēsi atgādināja. “Viņa ir jāiznīcina.”

“Ja mēs rīkojamies pareizi," Džeks piekrita, “māju var apstrādāt ātri vien. Tirdzniecības namu nevar. Vismaz ne ar amatieriem."

“Ak tad nu jau mēs esam amatieri.”

“Jā, Bekij,” Gideons uzlika rokas māsai uz pleciem un viegli viņu sapurināja. “Mēs tādi esam.”

“Varbūt runā tikai par sevi…"

“Es labprāt iedzertu tēju,” Tija ierunājās un piecēlās. “Vai drīkstu izmantot virtuvi?”

“Jūties kā mājās,” Džeks aicināja. “Un pie reizes es neatteiktos no kafijas."

“Augšstāvā ir labāka virtuve,” Rebeka ieteica, uztvērusi Tijas neapmierināto skatienu. “Varbūt uziesim augšā un pagatavosim kaut ko?”

“Kleo?”

Kleo jau sāka protestēt, bet tad pamanīja Tijas galvas mājienu uz durvju pusi.

“Nu labi, bet saimniecības darbi jāveic maiņās.”

Kad viņas jau bija drošībā liftā, braucot augšā, Rebeka pievērsās Tijai.

“Tu gribēji tikt projām no tā bara?”

“Tikai uz īsu brīdi. Izskatās, ka visi esam nokļuvuši jaunā teritorijā. Mēs cits citu tik tikko pazīstam."

“Man tikai nepatīk viņu pārākuma apziņa."

“Tu gribēji teikt Džeka pārākuma apziņa,” Kleo teica, kad Rebeka ievadīja kodu un no lifta iegāja dzīvoklī.

“Sevišķi. Viņš man pat nepateica, ka viņam tur lejā ir ierīkota tāda darba telpa.”

“Pirms runājam par viņiem, parunāsim labāk par mums.” Kleo atkrita krēslā, pārmeta kājas pār paroci un iekārtojās ērtāk. “Vai šeit ir vīns?” viņa noprasīja.

“Ir," Rebeka atbildēja. “Tikai nesteigsimies ar to tēju un kafiju. Vispirms iedzersim un noskaidrosim, ko cita par citu domājam, pirms dodamies tālāk.”

“Mums sen jau laiks iet lejā.” Tija iekoda lūpā, kad Rebeka pielēja visas trīs glāzes. Atkal.

“Mēs viņiem pašlaik neesam vajadzīgas.” Rebeka nogaršoja sālsstandziņu un sāka to domīgi pētīt. “Lai viņi tur buras ar saviem rasējumiem un diagrammām. Es varu tos aplūkot vēlāk. Tās ir tehniskas nianses, ko pavisam viegli var precizēt."

“Tikai tad, ja kaut ko saprot no rasējumiem.” Tija iemalkoja vīnu. “Es nesaprotu neko."

“Tev nekas nebūs jāsaprot. Tev to visu paskaidros ar vārdiem, bet vārdus tu saproti lieliski. Malahijs uzskata, ka tu esi ģeniāla.”

“Nu, bet viņš ir…"

“Tosts,” iejaucās Kleo, ar rievainu čipsu iesmeldama mērci. Šis puisis tevis dēļ ir kā bez prāta, taču viņš nav muļķis. Tu esi ģeniāla. Līdz šim es ar gudriniecēm neesmu labi sapratusies. Ar tādām gudriniecēm kā tu," viņa paskaidroja. “Akadēmiski izglītotām. Skolas gados es gandrīz visu laiku to vien darīju kā iekūlos ķezās un necietu tādas meitenes kā jūs abas.” Viņa plati pasmaidīja un iemeta mutē vēl vienu čipsu. “Jocīgi, kā dzīvē sagadās.”

“Gideons netērētu laiku ar tevi, ja tev nebūtu prāta. Tad viņu interesētu tikai tavs “iepakojums”,” Rebeka atbildēja. “Bet pēc tam, kad tas būtu izsaiņots, viņam ātri vien zustu interese par tevi, ja tu varētu piedāvāt tikai glītas krūtis un garas kājas."

“Milzīgs paldies, māšel.”

“Galu galā viņš taču uzreiz redzēja tevi bez iepakojuma ja tā drīkst izteikties pašā sākumā, vai ne? Un, kamēr mēs par to runājam, kā tas ir?”

Kleo tikai pacēla glāzi un iemalkoja vīnu.

“Nu neesi īgņa,” Rebeka čīkstēja. “Tā taču ir dabiska ziņkāre, vai ne? Tija, vai tu neesi gudrojusi, kā tas ir gorīties ar pliku pakaļu vesela veču bara priekšā?”

“Es nekad neesmu domājusi par…” Viņa apklusa, uztvērusi Rebekas smīnīgo skatienu. “Varbūt,” viņa piekrita. "Taču negribu aizvainot tevi, Kleo.”

“Tu mani neaizvaino. Viņa ir daudz jaukāka nekā tu,” Kleo teica Rebekai.

“Viņa tāda ir. Taču es arī negribēju tevi aizvainot. Vai tev nešķiet, ka ikviena sieviete kādreiz fantazē par to, ka ir skaista un seksīga un var mocīt un kārdināt veselu baru vīriešu, viņu priekšā pamazām nometot drēbes? Zinādama, ka šie grib viņu, bet nevar dabūt. Tā ir varas apziņa."

“Varbūt. Tā var būt varas apziņa, bet var būt arī apkaunojums un izmantošana. Tas var būt jautri, bet var būt arī pazemojoši. Atkarībā no tā, kā uz to raugās.”

“Un kā tu uz to raudzījies?" Tija jautāja.

“Kā uz iztikas līdzekli. Un punkts." Kleo paraustīja plecus un atkal pagrāba čipsus. “Kautrība man nav pārāk svarīga lieta. Vairums vīriešu mani pašu nemaz tā īsti neredzēja. Viņi redzēja tikai pupus un pakaļu. Bet es varēju samaksāt īri un man bija izdevība veidot horeogrāfiju un dejot. Man bija daži tīri smalki numuri."

“Es gribētu tos kādreiz redzēt. Ne jau izģērbšanos,” Tija nosarkusi piebilda, kad Kleo iesmējās. “Dejošanu."

“Redzi, viņa tiešām ir jauka! Vai zini, ko es domāju? Par to, ko tu teici, ka mums visiem bija lemts sanākt kopā. Tas tiešām atbilst patiesībai. Citādi mēs trīs te nesēdētu. Tas ir forši. Tagad man ir jautājums tev,” viņa pievērsās Rebekai. “Vai tu jau guli ar Džeku?”

“Kleo!”

“It kā tu par to nedomātu,” viņa atcirta, atbildot uz Tijas sašutušo čukstu.

“Vēl ne." Rebeka pacēla glāzi. “Bet es par to domāju. Un tagad, ja jau esam pievērsušās seksam, es gribētu turpināt šo tēmu attiecībā uz Anitu Geiju. Puiši tur lejā var spēlēties ar rotaļlietām, pētīt kartes un vīrišķīgi spriedelēt par pasākuma tehnoloģisko pusi. Taču viņi nesaprot, kāda viņa ir iekšienē. Tam ir vajadzīga sieviete. Tikai sieviete var īsti saskatīt šādu sievietes nežēlību. Lai ko viņi teiktu, vīrietis vienmēr iedomājas, ka sieviete ir mazliet vājāka, maigāka, vieglāk uzvarama nekā viņš. Bet mēs tādas neesam. Viņa nav tāda.”

“Viņa ir auksta," Tija klusi teica. “Manuprāt, caur un cauri auksta. Tas viņu padara vēl bīstamāku, jo viņai nekad un nekādā ziņā nerūp neviens cits kā vienīgi viņa pati. Viņa nešaubīdamās var nodarīt kādam pāri, lai iegūtu to, ko vēlas. Viņa laikam domā, ka tas viņai pienākas. Es atkal sāku analizēt," viņa atvainojās. “Tik ilgus gadus esmu apmeklējusi psihoterapeitu un tagad pēkšņi pati sāku par tādu izlikties.”

“Manuprāt, tev ir absolūta taisnība,” Rebeka piekrita. “Es vēl līdz šim neesmu satikusi šo sievieti. Tagad pēc tava raksturojuma es varu viņu iztēloties skaidrāk nekā pēc Malahija teiktā. Viņa raksturojumu, liekas, pārāk ietekmēja viņa paša apkaunojums un dusmas. Kad šī sieviete sapratīs, ka esam viņu pārspējuši viltībā un Dieva vārds, mums tas izdosies -, kā tu domā, ko viņa darīs?"

“Viņa mēģinās izgāzt dusmas vismaz uz vienu no mums. Uz tavu ģimeni," Tija teica. “Jo tas viss sākās ar Malahiju.”

“Kleo? Vai tu tam piekrīti?”

“Jā.” Viņa izelpoja. “Jā, piekrītu.”

"Es arī. Tāpēc mums jāgādā, lai viņa netiek mums klāt. Lai kas arī notiktu, mums viņa jāatmasko, jāparāda viņas īstā seja. Un jāatņem viņas

spēks.”

“Savā ziņā esmu sākusi pie tā strādāt.” Tija piecēlās un iegāja virtuvē, lai beidzot sāktu gatavot kafiju. “Viņai spēku dod nauda, un, ņemot

vērā viņas laulību, jāsecina, ka nauda viņai ir vitāli svarīga. Es domāju, ka varētu būt noderīgi uzzināt, cik daudz naudas viņai ir. Tad mēs ziņā.tu, cik daudz mums… kā to pareizi pateikt?” Viņa apstājās ar kafijas karoti rokā. “Izspiest no viņas. Vai tā ir pareizi?” viņa jautāja Kleo.

“Vai viņa nav superīga? Amatiere, ko tu neteiksi! Tija, saulīt, manuprāt, tu šādi varētu pelnīt iztiku.”

Stāvu zemāk Gideons nepacietīgi šķindināja kabatā monētas.

“Viņas nu gan ilgi gatavo kafiju un tēju."

Džeks uzmeta skatienu datora pulkstenim un paraustīja plecus.

“Viņas aizgāja patrīt mēles. Bet…" Viņš pievērsās monitoram, nospieda dažus tastatūras taustiņus un ieslēdza dzīvok|a videokameras.

Kad sievietes parādījās ekrānā, Malahijs klusi iesvilpās.

“Tev ir spiegošanas kameras paša dzīvoklī? Vai vārds paranoja tev kaut ko reāli nozīmē?"

“Es to saucu par piesardzību.”

“Viņām tur ir našķi,” Gideons norādīja. “Vajadzēja jau paredzēt, ka Kleo uzodīs našķus. Izskatās gandrīz kā ballīte. Jēziņ, viņas gan jauki izskatās kopā, vai ne?"

“Eleganta blondīne, krāšņa rudmate, seksīga brunete," Džeks vēroja ekrānu. “Katrai gaumei. Paskatieties labi, jo mums būs jāizlemj, cik tālu mēs viņas iesaistīsim šajā lietā."

“Nedomāju, ka mums ir izvēle,” Gideons iebilda.

“Izvēle ir vienmēr.”

“Tu gribi teikt, ka mēs varam viņām kaut ko noklusēt.” Malahijs bija pieliecies tuvāk ekrānam un tagad izslējās. “Neizpaust viņām atsevišķus plāna elementus, it kā piesedzot viņas, lai pasargātu no Anitas.”

“Uz Anitas sirdsapziņas jau ir divu cilvēku dzīvības. Viņai nav nekāda iemesla vilcināties ar trešo."

"Tas neies cauri, Džek.” Malahijs vēroja, kā Tija lej pienu mazā krūzītē. “Viņas to nopratīs. Rebeka noteikti nopratīs, to es varu galvot.”

“Tiesa gan," Gideons piekrita.

“Turklāt es uzsāku visu šo pasākumu, melodams Tijai. Es vairs negribu viņai melot. Viņas ir pelnījušas zināt visu par mūsu ieceri. Mums tikai jāatrod iespēja pasargāt viņas.” *

“Es varētu turēt viņas dzīvoklī veselu nedēļu. Ieslēgtas, atrautas no ārpasaules. Mums apmēram ar nedēļu varētu pielikt, ja rīkosimies ātri un precīzi. Izkļuvušas ārā, viņas, protams, būs pārskaitušās, toties drošībā.”

“Vai tu to domā nopietni attiecībā uz manu māsu?”

Džeks novērsa skatienu no ekrāna, no Rebekas un paraudzījās uz Malahiju.

“Absolūti nopietni.”

Tad uzklausi manu padomu un izmet šādas domas no galvas. Par to viņa tev noplēsīs visu ādu no sejas un pēc tam… Gideon?”

“Viņa aizies, izdzēsīs tevi no savas dzīves kā uzrakstu ar kritu no tāfeIes. Savukārt es netaisos izslēgt Kleo no spēles. Viņa ir zaudējusi draugu, un viņai ir tiesības piedalīties tā atriebšanā.”

“Ja mēs pieļausim kļūdu, kaut vienu kļūdu, kāds var ciest." Džeks piesita ar pirkstu pie ekrāna. “Tā var būt kāda no viņām.”

“Tad mēs nepieļausim kļūdas,” teica Malahijs. “Viņas nāk šurp. Es tavā vietā izslēgtu šos monitorus, ja vien nevēlies, lai tev ielej karstu kafiju kājstarpē.”

“Laba doma.” Viņš izslēdza ekrānu un pagriezās krēslā. “Tātad musketieru devīze?”

“Visi par vienu," Malahijs ieāka.

“Un viens par visiem,” Gideons nobeidza.

Džeks pamāja ar galvu un atslēdza durvis, lai sievietes varētu ienākt. Tajā brīdī iezvanījās tālrunis. Viņš uzmeta skatienu daudzlīniju centrālē mirgojošajai gaismai. “Augšstāvā, biroja līnija.”

Viņam aiz muguras Tija gandrīz izgāza kafiju, ienākot izdzirdējusi Anitas balsi.

“Džek, Anita Geija. Es jau cerēju sagaidīt no tevis ziņas.” Automātiskajā atbildētājā skaidri bija jūtams viņas aizkaitinātais tonis. “Tas ir steidzami. Tas Toliveru sievišķis mani vajā, un es gribu to izbeigt. Es paļaujos uz tevi, Džek." Viņa uz mirkli apklusa, bet pēc tam viņas balss noskaņa mainījās. “Tu esi vienīgais, uz ko es varu paļauties. Es jūtos tik ļoti vientuļa, tik… neaizsargāta. Lūdzu, piezvani man, cik drīz vien vari! Es justos daudz labāk, ja zinātu, ka tu mani aizsargā."

“Un Oskaru saņem…” Kleo atkrita krēslā. “Kādas stulbības var sarunāt! Ak, Džek.” Viņa ierunājās glaimīgā balstiņā, paplivināja skropstas. “Es jūtos tik ļoti vientuļa, tik… neaizsargāta.” Viņa izstaipījās un uzmeta Džekam vērtējošu skatienu. “Vai tu esi viņu kādreiz dabūjis?"

“Kleo! Tā nedrīkst…”

“Nē!” Rebeka apturēja Tijas vārgos protestus. “Es ari gribētu zināt atbildi uz šo jautājumu.”

Malahijs un Gideons pēkšņi bija ārkārtīgi aizņemti, darbojoties ar kafijas kannu. Te tev nu bija visi par vienu, Džeks rūgti nodomāja.

“Esmu par to domājis. Kādas piecas minūtes. Bet nezin kāpēc visu laiku iztēlojos dārzeņu griešanas mašīnas. Jūs jau zināt.” Viņš ar roku parādīja ātras cirtienu kustības. “Un viņa ar tādu apstrādā manu locekli. Nav diez cik kārdinoši,” viņš piebilda, kad abi pārējie vīrieši sarāvās.

“Kāpēc tad tu strādā pie viņas?”

“Pirmkārt, es nestrādāju pie viņas. Viņas vīrs nolīga manu firmu par drošības konsultantiem. Man viņš patika. Otrkārt, darbs paliek darbs. Vai tu savā ekskursiju laivā uzņem tikai tos cilvēkus, kuri tev patīk?”

“Taisnība gan,” Rebeka secināja un kā izlīguma zīmi piedāvāja Džekam čipsu trauku.

“Vai tu viņai piezvanīsi?” Tija jautāja.

“Vēlāk. Ļausim viņai kādu brīdi pamocīties un panervozēt. Cik man zināms, rīt viņu apciemos mans draugs Bobs. Tas viņai dos vēl vairāk iemeslu mocīties un nervozēt. Policijas nopratināšana viņai nepatiks. Pēc tam rītvakar dosim viņai pirmo īsto triecienu, ielaužoties “Mommgside” namā."

“Rīt?” Tija smagi apsēdās. “Tik drīz? Kā mēs varēsim būt gatavi?”

“Mēs būsim gatavi,” Džeks viņu mierināja. “Jo šis mēģinājums būs neveiksmīgs vai vismaz tā šķitīs no pirmā skatiena. Tu rīt no rīta pirmā sāksi rīkoties."

"Es?”

Tija apstulbusi klausījās sava uzdevuma izskaidrojumu.

“Kāpēc Tija?” Rebeka noprasīja. “No mums sešiem es esmu vienīgā, kuru Anita un viņas gorillas nav redzējuši.”

“Tu nevari būt droša par to," Dž6ks izlaboja. “Ļoti iespējams, ka viņa ir redzējusi tavas fotogrāfijas. Turklāt tu esi vajadzīga šeit. Tu esi otrs labākais tehnikas specs pēc manis.”

“Tija prot domāt ejot," piebilda Malahijs, izraisot bezgalīgu izbrīnu minētajā sievietē.

“Tiešām?”

“Un labākais ir tas," viņš teica, satverdams Tijas roku, “ka viņa pati to pat neapzinās. Viņa prot kļūt neredzama un novērot visu apkārt notiekošo. Iegaumēt visu apkārt notiekošo. Un, ja viņu tomēr kāds redz un pazīst, neviens tam nepievērš īpašu uzmanību." Malahijs saspieda Tijas roku. “Es ieteicu tevi šim uzdevumam,” viņš paskaidroja viņai. “Es zinu, ka tu vari to paveikt. Bet tev ir jāpiekrīt pašai. Ja tu negribi to uzņemties, mēs atradīsim citu iespēju.”

“Vai tu domā, ka es to spēšu?"

“Mīļā, es zinu, ka tu to vari. Taču tev pašai arī tas jāapzinās.”

Tas bija pats neparastākais, Tija saprata. Pirmo reizi mūžā kāds viņai visā pilnībā uzticējās. Tas it nemaz nebija bailīgi. Tas bija jauki.

“Jā. Jā, es to varu!”

“Labi.” Džeks piecēlās. “Izrunāsim visu pēc kārtas.”

Bija jau pāri pusnaktij, kad Džeks un Rebeka atgriezās dzīvoklī. Viņš zināja, ka Rebeka nav pilnībā apmierināta ar topošo plānu. Viņš būtu vīlies, ja būtu citādi.

“Kāpēc tev un Kleo jābūt tiem, kuri ielaužas?”

Viņš zināja, ka šis bija viens no punktiem, kas viņai nepatīk visvairāk, un nopriecājās, saklausot viņas balsī, viņaprāt, tikko jūtamu greizsirdības pieskaņu. Vai arī viņš tikai pieņēma vēlamo par esošo.

“Pirmkārt, lai tas izskatītos pēc īsta ielaušanās mēģinājuma, man nepietiek tikai ar divām rokām. Gribi iedzert?”

“Nē, negribu. Kāpēc Kleo rokas, nevis Meļa vai Gideona?”

“Viņi novēros apkārtni, uzmanīdamies no policistiem un ziņkārīgajiem. Droši zini, ka nevēlies brendiju?” viņš apjautājās, ieliedams sev glāzi.

“Jā. Tas neizskaidro…”

“Es vēl nepabeidzu.” Viņš saskaloja, pasmaržoja brendiju, ar bezgalīgu mīļumu vērodams, kā Rebekas acis uzliesmoja, kad viņš to pārtrauca. “Par spīti lielajiem sasniegumiem dzimumu vienlīdzībā, sievietei, kas nakts vidū klīdīs pa Ņujorkas ielām, draud lielākas nepatikšanas nekā vīrietim. Tāpēc tavi brāļi stāv sardzē uz ielas, tu ar Tiju busiņā darbini tehniku, bet mēs ar Kleo paveicam darbiņu."

Tas bija pārāk prātīgi, lai apstrīdētu, tāpēc Rebeka atrada citus iebildumus.

“Tija uztraucas par rīta uzdevumu.”

“Tija uztraucas par savu kurpju izmēru. Tas viss piederas viņas lomai. Viņai viss izdosies lieliski. Atbildīgos brīžos viņa prot saņemties. Turklāt viņai tas izdosies tāpēc, ka Mels tic, ka viņai izdosies, un viņa ir tajā iemīlējusies.”

“Tu tā domā?” Rebekas sirds atmaiga. “Iemīlējusies viņā.”

“Jā. Tas ir skaidri redzams.”

Raudzīdamās Džeka acīs, viņa pienāca, paņēma no tā brendija glāzi un iedzēra mazu malciņu.

“Tad mums rīt ir grūta diena. Es eju gulēt.”

“Laba doma.” Viņš nolika glāzi, satvēra Rebekas rokas un lēni atspieda viņu pret sienu.

“Viena.”

“Labi.” Nenovēršot skatienu no viņas acīm, Džeks piekļāva lūpas viņas mutei un ļāva skūpstam no ķircinoša lūpu pieskāriena pāriet klusinātā kvēlē.

Kad Rebekas skatiens sāka aizmigloties, kad viņas rokas ieķērās viņam gurnos, viņš iededza skūpstā trauksmainu liesmu. Viņš juta trīsas izskrienam caur viņas un savu ķermeni, dzirdēja viņu izdvešam aizžņaugtu vaidu.

Tomēr Džeks zināja, ka viņa apvalda sevi.

“Kāpēc?” Viņš atrāva Rebeku no sevis. “Pasaki, kāpēc.”

Alkas pēc viņa gandrīz izraisīja sāpes.

“Tāpēc, ka tas ir svarīgi. Tāpēc, ka tas ir svarīgi, Džek.” Rebeka piekļāva vaigu pie viņa vaiga. “Un tas mani biedē.” Viņa mazliet pagrieza galvu, lai viegli pārvilktu lūpas pār viņa seju, pēc tam atraisījās no viņa rokām un aizgāja pa gaiteni uz savu istabu.

Di vdesmit otra nodaļa

Bija izcili jauks septembra rīts, un gaisā jau bija jūtama pirmā rudens dzestruma dvesma.

Tā vismaz teica Els Rokers kādā no saviem možajiem ziņojumiem pie “50 Rock". Taču, atrodoties kājāmgājēju un autobraucēju straumju nežēlīgā cīniņa vidū, kad jau gadījies uzkāpt košļājamai gumijai, un dodoties uz ienaidnieka teritoriju, spirgta gaisa apjūsmošana nenāk ne prātā.

Viņa jutās vainīga. Vēl ļaunāk Tija bija pārliecināta, ka izskatās vainīga. Ik mirkli viņa gaidīja, ka jebkurā brīdī uz ietves un ielās cilvēki apstāsies un rādīs uz viņu ar pirkstiem.

Viņa apstājās pie krustojuma, stingri raudzīdamās sarkanajā luksofora signālā, lai tas palīdzētu koncentrēties. Viņai radās izmisīga vēlme pēc inhalatora, taču viņa baidījās atvērt somiņu, lai to sameklētu.

Tur bija tik daudz visa kā cita.

Tāpēc viņa sāka skaitīt savus elpas vilcienus ieelpa, izelpa, ieelpa, izelpa -, pievienodamās gājēju straumei, kas devās pāri krustojumam jau īsu mirkli pirms signāla maiņas.

“Vēl tikai puse kvartāla,” viņa teica sev un tad piesarka, atcerēdamās, ka viņai ir līdzi mikrofons. Tija Mārša, viņa neticīgi nodomāja, staigā apkārt ar paslēptu mikrofonu. Un viss, ko viņa saka vai citi saka viņai, tiek uztverts busiņā, kas pašlaik ir novietots stāvvietā divu kvartālu attālumā uz dienvidiem no “Momingside”.

Viņa apvaldīja vēlmi noklepoties. Malahijs to dzirdēs un zinās, ka viņa nervozē. Un, ja viņš to zinās, viņa sāks nervozēt vēl %'airāk.

Tas bija kā sapnis. Nē, nē, tas bija kā iekļūšana televīzijas šovā. Viņas aina tūlīt sāksies, un kaut reizi mūžā viņa nenokavēs savu uznācienu un atcerēsies tekstu.

“Labi.” To viņa šoreiz teica klusi un apzināti. “Es sāku.”

Viņa atvēra “Momingside” galvenās ekspozīciju zāles durvis un iegāja iekšā.

Tā izskatījās formālāka nekā Vailiju nams, un, ja viņa drīkstēja izteikt savas personiskās domas, tai pietrūka Vailiju nama neuzkrītošā šarma.

Viņa zināja, ka ikvienu viņas kustību tagad ieraksta drošības kameras. Viņa precīzi zināja, kur atrodas katra no tām, jo kopā ar Džeku bija neskaitāmas reizes izskatījusi ēkas plānu.

Viņa piegāja pie kādas vitrīnas un, lai nomierinātos, neko neredzošu skatienu vērās “Minron" porcelānā.

“Vai varu jums palīdzēt, kundze?”

1 ija uzskatīja, ka viņai izdevies sasniegt gribasspēka sakopošanas varoņdarbu, jo viņa, izdzirdot šo jautājumu, neizlēca no kurpēm un nepieķērās ar nagiem pie bagātīgi izrotātajiem griestiem.

Atgādinādama sev, ka viņai uz pieres nav kvēlojoša uzraksta VAINĪGA, viņa pagriezās pret pārdevēju.

“Nē, paldies. Es tikai gribētu paskatīties.”

“Protams. Mans vārds ir Džanīna. Lūdzu, vērsieties pie manis, ja jums ir kādi jautājumi vai vajadzīga palīdzība.”

“Paldies!”

Džanīna, Tija ievēroja, kad pārdevēja taktiski aizslīdēja tālāk, bija tērpusies lieliski pašūtā melnā kostīmā, kurā viņa izskatījās tieva kā čūska un gandrīz tikpat eksotiska. Un tikpat veikli kā čūska viņa bija novērtējusi Tiju un secinājusi, ka nav vērts viņai pievērst uzmanību.

Tas bija mazliet aizvainojoši, pat ja Tija atgādināja sev, ka tieši tāds ir viņas mērķis. Viņa bija ģērbusies neizteiksmīgi brūnā kostīmā un krēmkrāsas blūzē abus šos apģērba gabalus viņa bija nolēmusi pēc atgriešanās mājās izmest -, jo šīs krāsas palīdzēja viņai saplūst ar telpas koka paneļiem.

Viņa aizklīda līdz rožkoka sekreteram un redzēja ar acs kaktiņu, ka otrs pārdevējs vīrietis tāpat kā Džanīna nepievērš viņai uzmanību.

Protams, bija arī citi pārdevēji. Klīzdama apkārt, viņa visu laiku paturēja atmiņā ēkas plānu. Katru izstāžu zāli katrā stāvā modri uzraudzīja vismaz divi pārdevēji. Tāpat katrā stāvā dežurēja arī apsargs.

Tāpat kā Vailiju namā, viņi visi bija apmācīti atšķirt pircējus no dīkiem skatītājiem un pamanīt arī potenciāla zagļa aizdomīgo uzvedību.

Labi atcerēdamās to, ko pati mācījusies, viņa bija pieskaņojusi šim uzdevumam savu apģērbu un uzvedību.

Dārgs, bet neizteiksmīgs kostīms. Labas kvalitātes praktiskas kurpes. Vienkārša brūna somiņa, kas ir pārāk maza nopietnām veikalu zādzībām. Tas viss radīja tādas sievietes iespaidu, kurai ir nauda, bet nav īstas izpratnes par stilu.

Viņa nekavējās pie vitrīnām pārāk ilgi, bet pārvietojās šurpu turpu ar domīgu un izklaidīgu sejas izteiksmi kā ziņkārīgā, kas šeit ienākusi nosist laiku.

Ne pārdevēji, ne apsargi nepievērsīs viņai īpašu uzmanību.

Ienāca divas sievietes spriežot pēc izskata, māte un meita, Tija nosprieda. Džanīna metās viņām virsū. Tija atzinīgi novērtēja viņas ātrumu un attapību, notverot divas potenciālas pircējas, pirms otrs pārdevējs bija paspējis izkustēties no vietas.

Kamēr darbinieku uzmanība bija pievērsta telpas otrai pusei, Tija aši izņēma no somiņas pirmo noklausīšanās ierīci un pielīmēja to zem sekretera letes.

Viņa gaidīja, ka tūlīt iekauksies sirēnas un pa durvīm iekšā metīsies bruņoti sardzes vīri. Kad apdullinošā asiņu dunoņa ausīs apklusa, Tija dzirdēja sievietes apspriežamies ar Džanīnu par ēdamistabas galdiem.

Viņa turpināja izstāžu zāles apgaitu un rūpīgi nopētīja pate-de-verre* vēstuļu presi vardes formā. Tad piestiprināja nākamo mikrofonu zem Džordža III stila pusdienu galda, uz kura atradās varde.

Beigusi “apstrādāt" pirmo stāvu, viņa jutās tik pārliecināta par sevi, ka gandrīz sāka dungot. Dodoties uz nākamo stāvu, viņa piestiprināja vēl vičnu mikrofonu zem kāpņu margām. Viņa atsauca atmiņā Džeka rādīto ēkas plānu, izvairījās no novērošanas kamerām un turpināja savu darāmo.

Ikreiz, kad tuvojās kāds pārdevējs, Tija vāri pasmaidīja un atraidīja palīdzības piedāvājumu. Nokļuvusi trešajā stāvā, viņa redzēja, kā Džanīna rāda pircējām “Duncan Phyfc" ēdamistabas galdu divdesmit personām.

Viņai neviens pat neuzmeta skatienu.

Bija atlicis tikai viens mikrofons, tāpēc viņa sāka gudrot, kur tas varētu vislabāk noderēt. Viņa nolēma, ka zem Luija XIV stila bufetes. Aizgriezusies no novērošanas kameras, viņa atvēra somiņu.

“Tija? Tija Mārša, vai ne?"

Pārsteiguma izsauciens jau atskanēja Tijas prātā un gandrīz paspruka, kad viņa apcirtās apkārt un ieraudzīja Anitu.

“Es, hm, ā… Labdien."

“Spiegojat?”

Asinis, kas dimdēja Tijas galvā, pēkšņi aizplūda līdz kāju pirkstiem. “Kā, lūdzu?”

* Kausēta stikla masa. (Tulk. no franču vai.)

“Jūs taču esat konkurenta meita.” Anita klusu iesmējās, bet viņas skatiens bija ass kā zobens, kad viņa aplika roku Tijai ap vidukli. “Neatce, ros, ka būtu jūs kādreiz redzējusi “Momingside" namā.”

Busiņā sēdošajiem nācās ar varu aizturēt Malahiju, lai tas nemestos ārā pa durvīm.

“Nomierinies,” Džeks pavēlēja. “Viņai nekas nedraud. Viņa tiks ar to galā. Viņa zināja, ka tā var gadīties.”

"Neesmu te bijusi,” Tija izmocīja un juta sejā parādāmies vārgu smaidiņu. Izmanto to, viņa lika sev. Izmanto savu stomīšanos un nedrošību. “Tas šķiet tik savādi, vai ne, ka es te nekad neesmu bijusi. Man ir tikšanās pāris kvartālu attālumā no šejienes, un tāpēc…”

“Ak tā? Kur?”

“Ar manu dabas dziednieci.” Meli lika viņai piesarkt, piešķirot pilnīgu ticamību šim apgalvojumam. “Zinu, ka vairums cilvēku uzskata alternatīvo medicīnu par tādu kā pesteļošanu, taču man tā tiešām palīdz. Vai vēlaties uzzināt viņas vārdu? Man vajadzētu būt viņas vizītkartei." Tija atkal sāka vērt vajā somiņu, bet Anita viņu apturēja.

“Paldies, nepūlieties. Es jums piezvanīšu, ja radīsies vajadzība pēc… pesteļošanas.”

“Jā, protams, taču tā bija tikai aizbildināšanās. Es šeit ienācu cerībā nejauši sastapt jūs. Man toreiz tik ļoti patika ar jums pusdienot, un es… cerēju, ka varēsim to kādreiz atkārtot.”

“Cik jauki. Es ieskatīšos savā kalendārā un piezvanīšu jums.”

“Es par to ļoti priecātos. Es varu būt brīva gandrīz jebkurā laikā. Parasti cenšos iekārtot ārstu apmeklējumus rīta pusē, lai varētu…" Viņa aprāvās, noklepojās un pāris reižu smagi ieelpoja. “Ak vai! Vai jums ir kaķis?”

’“Kaķis? Nē.”

“Reakcija. Kaut kas." Viņa izdvesa gārdzošas skaņas, līdz pircēji un pārdevēji sāka raidīt uz viņas pusi bažīgus skatienus. “Alerģijas. Astma.” Sēkšana un saraustītā elpa izraisīja reiboni, tāpēc viņa saļodzījās gluži ticami un iedarbīgi. Viņa izrāva no somiņas inhalatoru un skaļi ieelpoja no tā.

“Nāciet! Nāciet man līdzi! Dieva dēļ.” Anita ievilka Tiju liftā un nikni nospieda ceturtā stāva pogu. “Jūs aizbaidīsiet pircējus.”

“Atvainojiet. Atvainojiet!" Tija turpināja sūkt inhalatoru, lai noslēptu viņu pārņēmušos uzvaras prieka uzplūdus. “Ja varētu apsēsties. Uz mirkli. Iedzert ūdeni.”

“Jā, jā." Anita vilka Tiju caur biroja telpām. "Atnesiet doktorei Māršai glāzi ūdens,” viņa uzsauca un tad iegrūda Tiju krēslā. “Nolieciet galvu starp ceļiem vai kas nu jums ir jādara.”

Tija paklausīja, blēdīgi pasmaidot. Anitas uzvedībā bija skaidri samanāma neiecietība un aizkaitinājums, kādu cilvēki ar noturīgu veselību izjūt pret slimīgiem ļaudīm.

“Ūdeni,” viņa nogārdza un vēroja Anitas dārgās kurpes aizsoļojam pa grezno paklāju.

"Atnesiet man glāzi ūdens! Ātri!”

Kad Anita atgriezās kabinetā, Tija jau bija stingri piestiprinājusi pēdējo mikrofonu zem krēsla sēdekļa.

“Atvainojiet. Lūdzu, atvainojiet.” Lēnām izslejoties, Tija ļāva galvai vārgi atšļukt atpakaļ. “Es jūs tā iztraucēju. Un apgrūtinu. Vai jūs droši zināt, ka jums nav kaķa?”

“Man jau nu būtu jāzina, vai man ir kāds draņķa kaķis.” Viņa paķēra no asistentes ūdens glāzi un iegrūda Tijai rokā.

“Jā, protams, jums taisnība. Taču tik spēcīgu reakciju parasti izraisa tieši kaķi.” Viņa lēni iemalkoja ūdeni. “Taču tie var būt arī ziedputekšņi. No ziedu kompozīcijām, kuras, starp citu, ir burvīgas. Mana dabas dziedniece izstrādājusi man ārstniecības kursu, kurā apvienoti ārstniecības augi, meditācija, smalkā ķermeņa stiprināšana un iknedēļas organisma attīrīšana. Es lieku uz to lielas cerības.”

“Aizraujoši." Anita zīmīgi ieskatījās pulkstenī. “Vai jūtaties labāk?"

“Jā, daudz labāk. Jums taču jāstrādā, bet es esmu iztērējusi tik daudz jūsu laika. Mans tēvs necieš, ka viņu iztraucē darba laikā, un jums droši vien ir tāpat. Ceru drīz sagaidīt jūsu zvanu par pusdienām. Es… izmaksāšu," viņa piebilda, zinādama, cik nožēlojami tas izklausās. “Lai pateiktos par jūsu šīsdienas palīdzību.”

“Es piezvanīšu. Ļaujiet pavadīt jūs līd: liftam."

“Ceru, ka neizjaucu jums visu darba dienu,” Tija iesāka, bet tad apklusa, kad Anitas asistente piecēlās no savas vietas.

“Geijas jaunkundz, ir atnācis detektīvs Robinss no Ņujorkas policijas nodaļas. Viņš vēlētos ar jums aprunāties."

Tija apspieda histērisku smieklu lēkmi.

“Ak… Vai… Nūjā. Nedrīkstu jums vairs traucēt. Liels paldies jums! Liels paldies par ūdeni,” viņa teica asistentei un steidzās uz liftu. Viņa iekodās ar zobiem vaigu iekšpusē, līdz tie sāka sāpēt, un saspieda žokļus, līdz bija nokļuvusi galvenajā ekspozīcijas zālē un ārā pa durvīm.

Ņujorkas iedzīvotāji ir pārāk pieraduši pie jukušajiem, lai pievērstu uzmanību vecmodīgai blondīnei, kas skrien pa ietvi, histēriski • spurkdama.

“Tu biji ģeniāla,” Malahijs gandrīz iesvieda Tiju busiņa aizmugurē un apkampa tā, ka ribas nokrakšķēja. “Sasodīti ģeniāla.”

“Biju gan.” Viņa nespēja apvaldīt smieklus. “Man tiešām izdevās spoži. ja neskaita to, ka es gandrīz apčurājos, kad Anita mani uzrunāja. Tīd man ienāca prātā ja es uz mirkli iekļūtu viņas kabinetā, varētu ielikt pēdējo mikrofonu tur. Taču man visu laiku nāca smiekli. Laikam uz nervu pamata. Es tikai… kāds spēks mani it kā apklusināja.”

“Labi, ka tā,” Malahijs aizsedza viņas muti ar savējo.

“ja jūs, bērni, varētu norimties, tad dzirdētu šo to interesantu."

Džeks ieslēdza skaņu un noņēma austiņas.

“…nesaprotu, kas policijas detektīvam ar mani runājams. Vai vēlaties kafiju?”

“Nē, paldies, Geijas jaunkundz, negribu lieki tērēt jūsu laiku. Runa ir par kādu īpašumu, kas jums piederēja, noliktavu Ņūdžersijā uz dienvidiem no Lindenas, pie Deviņpadsmitā ceļa.”

“Detektīv, manam vīram piederēja daudz īpašumu, kurus es mantoju… Jūs teicāt piederēja? Es nesen pārdevu kādu Ņūdžersijas īpašumu. Ar detaļām nodarbojās mani juristi un grāmatveži. Vai radušās kādas problēmas ar šo darījumu? Neesmu neko par to dzirdējusi un zinu, ka pirkums tika apstiprināts šā mēneša sākumā.”

“Nē, kundze. Cik man zināms, šādu problēmu nav.” Atskanēja klusa čaukstoņa, pēc tam sekoja īss klusuma brīdis. “Vai jūs pazīstat šo cilvēku?" '

“Neizskatās pazīstams. Es gan tiekos ar tik daudziem cilvēkiem, bet… nē. Neatceros šādu seju. Vai man būtu viņš jāpazīst?”

“Geijas jaunkundz, šis cilvēks tika atrasts minētajā noliktavā. Viņš bija noslepkavots."

“Ak dievs.” Anitai apsēžoties, nočīkstēja krēsls. “Kad?”

“Nāves iestāšanās brīdi bieži vien ir grūti noteikt. Mēs domājam, ka viņš ir miris ap to pašu laiku, kad jūs pārdevāt noliktavu.”

“Nemaz nezinu, ko teikt. Šis īpašums kādu laiku netika izmantots… droši nezinu, cik ilgi. Pusgadu, varbūt astoņus mēnešus. Kāpēc neviens man par to nepaziņoja? Būs jāsazinās ar pircējiem. Tas ir briesmīgi." “Geijas jaunkundz, vai jums bija piekļuve šai ēkai?”

“Bija, protams. Visas atslēgas un drošības kodi tika iedoti manam pārstāvim, lai nodotu tos tālāk pircējiem. Jūs noteikti vēlēsieties sazināties arī ar manu pārstāvi nekustamo īpašumu lietās. Mana asistente sniegs jums viņa kontaktinformāciju.”

“Būšu jums par to pateicīgs. Geijas jaunkundz, vai jums pieder šaujamierocis?”

“Jā. Trīs. Mans vīrs… Detektīv." Mazliet ilgāks klusuma brīdis. “Vai jūs mani turat aizdomās?”

“Tie ir tikai standarta jautājumi, Geijas jaunkundz. Pieņemu, ka jūsu trīs šaujamieroči ir reģistrēti.”

“Jā, protams. Divi no tiem ir mājās viens darbistabā, otrs guļamistabā. Bet trešo es glabāju šeit.”

“Jūs mums ļoti palīdzētu, ja iesniegtu šos ieročus mums pārbaudei. Mēs izrakstīsim saņemšanas kvīti."

“Es to nokārtošu." Viņas balss bija kļuvusi vēsa un formāla.

“Vai jūs varētu pateikt, kur bijāt astotajā un devītajā septembrī?” “Detektīv, šķiet, man būtu jāsazinās ar savu advokātu.”

“Tās ir jūsu tiesības, Geijas jaunkundz. Ja vēlaties izmantot šīs tiesības, es ļoti labprāt iztaujāšu jūs un jūsu advokātu policijas iecirknī. Es tikai vēlējos jau šeit salikt visus punktus uz “i” un ļaut jums atgriezties pie darba.”

“Es nepieļaušu, ka mani velk uz policijas iecirkni, lai nopratinātu par kāda cilvēka slepkavību, kuru es pat nepazīstu." Bija dzirdami papīra lapu plīkšķi, Anitai sparīgi pārlapojot rakstāmgalda kalendāru. Viņa noskaldīja laikus, tikšanās, darba un brīvo laiku. “Varat pārbaudīt to pie manas asistentes vai, ja nepieciešams, mana mājas personāla.”

“Pateicos jums, kundze, un atvainojos par apgrūtinājumu. Saprotu, ka jums tas ir nepatīkami."

“Neesmu pieradusi pie policijas nopratināšanām.”

“Es saprotu, kundze! Šādās lietās jāmeklē visos virzienos. Nav saprotams, kāpēc šis vīrs devās tik tālu ārā no pilsētas Ņūdžersijā, lai tiktu tur nošauts. Un tieši tajā ēkā. Nu ko. Paldies par sadarbību, Geijas jaunkundz. Kāds jums lepns nams. Pirmo reizi esmu te iekšā. Lepns nams,” viņš atkārtoja.

“Mana asistente jūs pavadīs, detektīv."

“Labi. Paldies!”

Bija dzirdami soļi, tad durvju aizvēršanās. Tad vairākus ilgus acumirkļus valdīja pilnīgs klusums.

“Kretīns." Izdzirdējis šo nikno čukstu, Džeks plati pasmaidīja. “Stulbais idiots. Maita. Kā viņš uzdrošinās, kā viņam nav kauna nākt šurp un _ pratināt mani kā tādu noziedznieci! Vai man ir šaujamierocis? Vai man ir šaujamierocis?”

Ar žēlu stikla šķindoņu saplīsa kāds trausls priekšmets.

“Vai es neatstāju to sūda slepkavības ieroci tur, kur katrs bērns to varētu atrast? Bet šis atvelkas šurp, traucē man strādāt, apvaino mani."

“Bingo,” Džeks iesaucās, atlaizdamies sēdeklī.

“Viņa to izdarīja.” Tija nodrebēja, uzmanīgi apsēzdamās vienā no diviem busiņa grīdai pieskrūvētajiem krēsliem. Ska|runī viņa dzirdēja Anitas nikno pavēli asistentei piezvanīt advokātiem. “Es saprotu mēs ticējām, ka viņa ir to izdarījusi, kaut kādā ziņā varbūt pat zinājām to. Taču pavisam kas cits ir dzirdēt, kā viņa pati to pasaka aizkaitinātā tonī, jo viņai ir sagādātas neērtības. Tas ir briesmīgi.”

Viņi klausījās, kā Anita nolamā asistenti, kad tā paziņoja, ka advokāts ir apspriedē.

“Mūsu Anitai šodien neveiksmīga diena.” Džeks pagriezās krēslā. “Un mēs to sabojāsim vēl vairāk. Vai tu joprojām piedalies?” viņš jautāja Tijai.

“Jā.” Viņa bija bāla, taču Malahijam pasniegtā roka bija stingra. “Vairāk nekā jebkad.”

Gideons vēroja, kā Kleo paslēpj matus zem melnas cepurītes, atkāpjas no spoguja un pagriežas, vērojot savu atspulgu.

"Kā tev patīk?” Viņa veica ātru pirueti. “Jaunākais modelis nakts laupītājiem.”

“Tev vēl ir daudz laika.”

“Zinu, bet gribēju pārbaudīt, kā izskatos.” Tērpusies melnos džinsos, melnā svīterī un melnās sporta kurpēs, viņa vēlreiz cieši nopētīja savu atspulgu. "Man piestāv “Gap” apģērbi. Kas to būtu domājis?”

“Tu nemaz neesi uztraukusies."

"Ne pārāk. Kas tur var būt grūts neielauzties kādā namā?” Viņa izpildīja pāris dziļu baleta pietupienu, lai pārbaudītu džinsu elastību. “Žēl gan, ka nebija laika sameklēt īstu laupītāja tērpu." Kad Gideons neatbildēja, viņa piecēlās. “Kas noticis, smukulīt?”

“Panāc šurp uz mirkli.”

Labprāt izpildīdama šo lūgumu, viņa pienāca un nobrīnījās, kad Gideons viņu stingri apskāva.

“Au! Ko tad tas nozīmē?”

“Vienmēr pastāv iespēja, ka var kaut kas iziet greizi."

“Vienmēr pastāv arī iespēja, ka no debesīm var nogāzties pavadonis un uzkrist man tieši uz galvas. Taču tāpēc es neslēpjos pagrabā.”

“Kad es tevi ievilku šajā lietā, es tevi nepazinu.”

“Neviens mani nekur nevelk. Saprati?"

“Tad tu man biji vienaldzīga. Tagad vairs tā nav.”

“Ļoti jauki. Tikai nesaraudini mani uz līdzenas vietas.”

“Kleo, tev nav tas jādara. Pagaidi,” Gideons piebilda, kad viņa mēģināja atrauties. “Ļauj man pabeigt. Šāvakara pasākums nemaz nav tik nozīmīgs solis, ja neparaugās uz visu kopumā. Ja tas izdosies, mēs to pārcelsim augstākā pakāpē. Daudz augstākā. Nākamajā reizē, kad liksi galvā šo cepurīti, tu jau gatavosies ielauzties Anitas mājā, lai atņemtu viņai ko tādu, kā dēļ viņa ir spējīga nogalināt.”

“Kaut ko, kas viņai nepieder.”

“Runa nav par to. Tu dzirdēji, ko viņa teica. Viņa ir nogalinājusi cilvēku un nevilcināsies nogalināt vēl kādu. Viņa zina, kas tu esi.”

“Viņa jau tagad zina, kas es esmu.”

“Uzklausi mani." Viņš ciešāk saspieda viņas rokas. “Džeks var palīdzēt tev izkļūt no šīs lietas. Viņš zina iespējas pazīst cilvēkus, var dabūt dokumentus. Tu varētu pazust kopā ar naudu, ko viņš tev samaksātu par statueti. Viņa nekad tevi neatrastu.”

“Vai tā tu par mani domā? Uzskati mani par žurku, kas bēg no kuģa, vēl pirms tas sācis grimt?” Viņa atrāvās. “Baigais paldies!"

“Es negribu, lai viņa tevi aiztiek. Nepieļaušu, ka viņa tevi aizskar.” Viņa balsī jūtamais apvaldītais niknums un tā slēptais dziļais izmisums apturēja viņas dusmu izvirdumu.

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka tu man esi ļoti dārga. Vai es to neesmu teicis?”

“Pasaki skaidrāk."

Viņš atvēra muti. Mēle negribēja klausīt.

“Velns.”

Viņa iedūcās, atdarinot zvanu, un uzsita knipi.

“Nepareiza atbilde. Mēģināsi vēlreiz? Vēl ir iespēja laimēt ceļojumu uz Sanhuanu un pilnu “Samsonite” bagāžas komplektu.”

“Tas man nav tik vienkārši. Man nepatīk atrasties šādā situācijā." Sabāzis rokas kabatās, viņš nemierīgi soļoja pa Tijas nelielo darbistabu. “Nezinu, kā lai šajā sakarībā rīkojos. Šādos apstākļos cilvēkam nav laika padomāt.”

“Jā, jā, jā un tā tālāk.” Viņa noņēma cepuri un izpurināja matus. “Laikam iešu kaut ko uzēst, pirms dodamies."

Viņš apturēja Kleo, saķerot aiz matiem un aptinot tos ap roku, lai ‘ atvilktu viņu atpakaļ.

‘Tie velna, Kleo, es tevi inīlu, un ar to tev būs jārēķinās.”

“Labi.” Maigi rāmais siltums viņas sirdī pārauga kvēlā liesmā, ieskaujot Gideonu. “Labi,” viņa atkārtoja, piekļaudamās viņam. “Labi.”

Tas ir noticis, viņa nodomāja. Beidzot.

“Labi? Vai tas ir viss, ko tu vari…”

“Kuš.” Viņa apkampa to ciešāk. “Klusu. Šis ir ļoti svarīgs brīdis.”

Viņš nopūtās.

“Visbiežāk es nemaz nesaprotu, par ko tu runā."

“Es tev paskaidrošu. Es arī tevi mīlu.” Viņa mazliet atrāvās, lai varētu ieskatīties viņam acīs. “To tu saprati?”

“Jā.” Viņa tvēriens viņas matos atslāba, līdz pirksti glāstot slīdēja caur tiem. “To es sapratu.” Gideons pieskārās ar lūpām viņas lūpām, saplūstot ilgā, kaislīgā skūpstā. “Par to drīzumā būs jāparunā."

“Noteikti,” viņa piekrita un piekļāva savu muti viņējai.

“Es gribu pateikt pārējiem, ka mums jāatrod kāda cita iespēja."

“Nē.” Tagad Kleo izrāvās no viņa rokām. “Nē, Gideon! Es izpildīšu savu uzdevumu, tāpat kā šorīt Tija un pārējie. Kā mēs visi. Esmu to parādā Maikijam. Un vēl kas,” viņa turpināja, neļaujot Gideonam ierunāties. “Gribu būt atklāta pret tevi. Es esmu neveiksminiece."

“Ko tas, pie velna, nozīmē ?"

“Kā dejotāja. Esmu neveiksminiece."

“Tas nav tiesa. Es tevi redzēju.”

“Tu redzēji mani izģērbjamies,” viņa izlaboja. “Trīs minūšu numuru, kur es pagoros, nometu drēbes un izrādos pūlim. Tīrais štrunts." Viņa atbrīvoja matus un smagi uzelpoja. “Es protu labi dejot, bet tā prot katrs otrais sīcis, kas ir gājis deju skolā. Es neesmu izcila un nekad neesmu bijusi. Man patika būt trupas dalībniecei, kad mani pieņēma kādā izrādē. Patika justies piederīgai. Ģimenē man šādas sajūtas nebija.”

“Kleo.”

“Tā nav kaut kāda dziļi filozofiska atzīšanās par manu nelaimīgo bērnību. Es tikai saku, ka man patīk dejot. Man patika būt vienotai ar pārējiem dejotājiem, jo mēs visi kopā varējām radīj ko skaistu. Līdzīgi kā to gobelēnu, par kuru Tija stāstīja, saproti?"

“Jā.” Viņš atcerējās savu pasauli Kouvā ģimeni, uzņēmumu un nepieciešamību tos abus noturēt kopā. “Saprotu.”

“Gandrīz desmit gadus es dzīvoju klaidoņa dzīvi, un mans vienīgais īstais draugs bija Maikijs. Jāsecina, ka viens no iemesliem ir tāds, ka es nekam īsti nepieķēros. Viss mani drīz vien garlaikoja. Tā pati izrāde, tie paši numuri, tās pašas sejas katru vakaru un trešdienās divreiz.”

Viņš novilka ar pirkstu pa viņas uzaci līdz mazajai dzimumzīmītei tās galā.

“Tev bija vajadzīgs kas vairāk.”

Viņa paraustīja plecus.

“Nezinu. Taču zinu vienu labai dejotājai ar viduvēju dziedātājas talantu nepieciešama pamatīga godkāre un gribasspēks, lai nopelnītu iztiku uz skatuves. Man tādu nebija. Tāpēc, kad tas mērglis pameta man domu par teātri Prāgā un horeogrāfes darbu, t kāri tam piekritu. Redzi, kā tas beidzās. Kamēr es kārpījos tajā bedrē Prāgā, man bija daudz laika pārdomām. Mans vienīgais mērķis bija atgriezties Ņujorkā, lai gan man nebija ne jausmas, ko es te darīšu. Tagad es laikam to zinu.” Viņa paņēma cepurīti un pagrozīja to rokā. “Tagad es esmu kaut kam piederīga. Man ir draugi. Tija, sevišķi Tija. Tagad man laikam beidzot ir ģimene, un to es nedomāju pamest.” Viņa izdvesa garu nopūtu. “Ar to arī beidzas šāvakara izrādes atzīšanās cēliens.”

Viņš brīdi klusēja, pēc tam paņēma cepurīti un dziļi uzvilka to viņai galvā. “Tev tā piestāv.”

Viņas acīs kaut kas bīstami iedzēla, taču balss bija ķircinoša.

“Atkal nepareizi, smukulīt! Tikai manis dēļ tā izskatās labi.”

Viņi uz maiņām novēroja “Mornin/ļside" namu. Pēc pulksten septiņiem, kad antikvariāts tika slēgts, tas bija garlaicīgs un nepateicīgs darbs. Taču viņi turpināja novērošanu, ieklausoties, uztverot katru skaņu, katru izmaiņu, līdz darbs tiks paveikts.

Trijos Malahijs dzirdēja, kā Anitas asistente, ko viņi jau bija nodēvējuši par peramo meiteni, atgādina priekšniecei skaistuma salona pierakstu un vakariņu plānus.

Desmit minūtes vēlāk, pēc ilgas tālruņa sarunas ar savu advokātu, Anita aizgāja un vairs neatgriezās.

Pusnaktī Rebeka palika uzraudzīt noklausīšanās posteni busiņa aizmugurē. Kad Džeks iekāpa mašīnā, viņa spēja vien pievērst tam drūmu skatienu.

“Ja man vēl ilgi būs ar to jānodarbojas, manas smadzenes sāks tecēt ārā pa ausīm."

“Pēc stundas mēs dosimies turp.” Viņš noliecās cieši līdzās viņas sejai, lai izpētītu rādītājus. Tad paostīja viņas kaklu. “Kāpēc tu esi tā sasmaržojusies?”

“Lai padarītu tevi traku no izmisīgas iekāres.”

“'Ris var iedarboties.” Viņš pagrieza galvu, pārlaižot lūpas viņas mutei, atgriežoties un uzkavējoties. “Noteikti var iedarboties. Izskati visu vēlreiz! Pa vienam sektoram.”

Tas varētu iedarboties, viņa apjauta, abos virzienos.

“Es jau esmu to visu izskatījusi piecsimt reizes. Es zinu, ko daru, Džek.” “Tu nekad iepriekš neesi strādājusi ar šādām iekārtām. Tikai vingrinoties var panākt meistarību, īru meitēn.”

Viņa klusi nolamājās, tomēr paklausīja.

“Man patīk, kā tu mani skūpsti.”

“Tas labi, jo es to domāju turpināt vēl vismaz kādus piecdesmit gadus.” “Ja es iedodu vīrietim mazo pirkstiņu, tas nedod viņam tiesības savākt visu roku. Pirmais sektors. Trauksmes signāli bezskaņas un skaņas ieslēgti, kustības detektori ieslēgti, infrasarkanie detektori ieslēgti." Viņa ievadīja kodus, ko zināja no galvas, un pārskatīja rādītājus monitoros. “Arējās un iekšējās durvis aizslēgtas un pievienotas signalizācijai.” Viņa izskatīja visus sešpadsmit sektorus, kas veidoja Džeka izstrādāto "Morningside" drošības sistēmu.

“Izslēdz signalizāciju piektajā sektorā.”

“Izslēgt?”

“Vingrinies, meitēn! Izslēdz piekto sektoru uz desmit sekundēm.” Viņa izpūta elpu un pakustināja plecus.

“Izslēdzu piekto sektoru."

Viņš vēroja, kā Rebekas pirksti veikli un precīzi darbojas ar tastatūru. “Sektorā dzirdama pīkstēšana. Vai man…”

“Tas ir normāli. Turpini!”

“Sektors izslēgts." Tagad viņa vēroja pulksteni, skaitīdama sekundes. Kad pagāja desmit sekundes, viņa ievadīja citu kodu un vēroja, kā sistēma atkal tiek aktivizēta. “Piektajā sektorā signalizācija ieslēgta."

"Es teicu desmit sekundes.”

“Bija desmit."

“Nē, sistēmas pilnīgai iedarbināšanai bija nepieciešamas četras sekundes. Tāpēc kopā bija četrpadsmit sekundes.”

“Kāpēc tad tu nepateici…”

“Es teicu desmit, jo man vajadzēja desmit." Viņš viegli noglaudīja Rebekas galvu. “Veiksmi nosaka precizitāte sīkumos."

Viņa sarauca pieri, kad Džeks atvēra somu, lai uzmestu pēdējo skatienu aprīkojumam.

“Ja signalizācija būtu izslēgta visā ēkā, cik ilgs laiks būtu nepieciešams tās atjaunošanai?"

“Tas ir labs jautājums. Standarta trauksmes signāli, ārējo durvju un logu signalizācija iedarbojas momentā. Kustības un infrasarkanie detektori iedarbojas pēc kārtas pa līmeņiem. Lai visu iedarbinātu pilnā apjomā ar pilnu jaudu četras minūtes un divpadsmit sekundes. Tā ir sarežģīta sistēma ar daudziem līmeņiem."

“Manuprāt, tas ir pārāk ilgi. To noteikti ir iespējams saīsināt.” “Varbūt.”

"Varu saderēt es mācētu nogriezt veselu minūti no tām četrām un divpadsmit, ja tiktu klāt visai sistēmai un būtu laiks ar to paspēlēties.” “Meklē darbu, īru meitēn?”

“Tikai runāju,” viņa atbildēja, atvirzot krēslu tālāk no Džeka. “Galu galā pareizā laika izvēle ir svarīga. Visās lietās.”

“Vai ar to tu man liec saprast, ka pārāk steidzinu tevi?”

“Ar to es tev lieku saprast, ka man patīk pašai izvēlēties savu laiku.” "Es nemaz neapvainotos, ja tu mazliet arī saīsinātu to laiku. Es dodos pēc pārējiem."

Div desmit trešā nodaļa

“Autostāvvieta uz ielas. īstsaidas sākumā.” Džeks papurināja galvu. Viņš vadīja busiņu, blakus sēdēja Kleo. "Būs tas jāuztver kā laba zīme."

Viņš novietoja busiņu starp jauna modeļa sedanu un pavecu apvidus auto.

Viņa noliecās, lai paraudzītos caur vējstiklu uz ielas apgaismojumu.

“Mēs te esam kā uz skatuves, tev tā nešķiet?”

“Pilsēta liek lietā tavus nodokļus."

“Varbūt tavējos. Es pašlaik nekādu algu nesaņemu.” Viņas acis iepletās, kad Džeks no sēdekļa apakšas izvilka pistoli. “Oho, vecīt, par bruņotu ielaušanos gan tu neko neteici.”

“Drošs paliek nedrošs,” viņš atbildēja. “Sēdi un nebaidies!” Viņš izkāpa, nevērīgi aizsoļoja pa trotuāru, tad pagriezies sašāva laternas spuldzi, atskanot klusinātam paukšķim un plīstoša stikla šķindoņai.

“Viss kārtībā,” viņš paskaidroja, iekāpjot busiņā. Pasniedzies atpakaļ, viņš trīsreiz pieklauvēja pie starpsienas, kas atdalīja vadītāja kabīni no aizmugures salona.

Pēs dažām sekundēm busiņš sašūpojās un aizmugures durvis atvērās. Aizvērās. Sānu spogulī Kleo vēroja Gideonu un Malahiju izkāpjam uz trotuāra. Gideons devās uz austrumiem, Malahijs uz rietumiem.

“Tā nu viņi aiziet,” viņa nomurmināja.

Viņi tumsā un klusumā gaidīja trīs ilgas minūtes, līdz Džeka rācija iešņācās.

“Pilsētai, kas nekad neguļ,” teica Malahijs, “šeit ir sasodīti kluss."

"Arī austrumu pusē viss tīrs," ziņoja Gideons.

“Palieciet šajā frekvencē.” Džeks divreiz pieklauvēja pie starpsienas un, sagaidījis atbildes piesitienu, paskatījās uz Kleo. “Gatava?”

“Kā konservēts šķiņķis.”

Viņi izkāpa katrs savā pusē. Džeks uzmeta plecā somu un, panācis Kleo, aplika viņai roku.

“Tikai pilsētnieku pārītis vēlīnā pastaigā.”

“Šādos bagātnieku rajonos policisti bieži braukā apkārt,” viņa ieminējās. “Cik gadu aiz restēm tu varētu dabūt par to, kas tev ir somā?”

“Tā ir soma. Tikai soma. No trim līdz pieciem," viņš nosprieda. “Ja tiesnesis ir ļoti neatlaidīgs. Nosacīti. Man ir sakari.” Viņš satvēra savu rāciju. “Šķērsojam Medisona avēniju pie Astoņdesmit astotās ielas.”

“Ceļš brīvs," no Malahija.

“Šeit arī,” no Gideona.

“Bāze saprata,” ziņoja Rebeka.

Džeks satvēra Kleo roku, viņi pagāja garām “Momingside” ieejai, nogriezās ap stūri. Devās uz piegādes ieejas pusi.

Saskaņā ar plānu Kleo izņēma savu rāciju, kamēr Džeks atvēra somu.

“B un E centrāle,” viņa klusi teica. “Mūsu Džeimss Bonds gatavo savas rotaļlietas.”

“Es esmu pie kā to sauc Astoņdesmit astotās ielas starp Piekto un Medisona avēniju," Malahijs teica. “Izskatās, ka šeit kādā dzīvoklī notiek ballīte. Vairāki cilvēki krietnās burās nāk ārā."

“Es dodos atpakaļ no Parka avēnijas," pieteicās Gideons. “Redzēju dažus ielu klaidoņus durvīs un šādai nakts stundai diezgan pamatīgu transporta plūsmu. Nekādu problēmu.”

“Esi gatava doties augšā?"

Viņa piekrītoši pamāja un atlieca galvu, lai nopētītu ēkas piecus stāvus.

“Šeit ir ļoti labas durvis. Es tikai vēlējos norādīt uz to.”

“Pastāv izredzes, ka statuete atrodas viņas biroja seifā. Ja ielaušanās būs mērķēta uz augšējiem stāviem, viņa vairāk nobīsies." Viņš nomērķēja ar kādu rīku, kas Kleo atgādināja harpūnu, un izšāva trīsžuburu āķi ar virvi. “Iejūgs,” viņš paskaidroja un izšāva otru virves gabalu, kamēr Kleo aplika savu iejūgu. Viņš noklikšķināja drošības slēdžus, piestiprinādams viņas aprīkojumu, pēc tam atkārtoja šo procedūru sev. “Uz trīs,” viņš teica. “Tu taču man teici taisnību par savu svaru, vai ne?”

“Tikai skaiti, draudziņ. Viens, divi.”

“Trīs,” teica Džeks un nospieda sava iejūga mehānisma slēdzi.

Viņi devās augšup bez aizķeršanās un mazliet ātrāk, nekā Kleo bija paredzējusi.

“Jēziņ! Cik strauji!”

“Skaties uz jumtu!”

“Ja tas nozīmē, ka nedrīkst skatīties lejā, tad tas ir pilnīgi nepareizi… Velns,” viņa nočukstēja, tiešām paraudzījusies lejup. Sakostiem zobiem,

nelabumam sakāpjot vēderā, viņa taustījās pēc dzegas, mazliet paslīdot, jo uz plaukstām bija izspiedušies sviedri, un pārvēlās pāri malai bez kādas grācijas.

“Tev nekas nekait?”

“Nē, viss ir labi. Man tikai uz mirkli noreiba galva. Četri stāvi izskatās daudz augstāk, atrodoties gaisā, bez pamata zem kājām. Tagad viss ir pārgājis.” Viņa atcerējās nākamo darbību un izņēma rāciju. “Bāze. Mēs esam uz jumta."

“Sapratu,” Rebeka atbildēja. “Pēc sešdesmit sekundēm izslēdzu signalizāciju divpadsmitajā sektorā. Uzņemiet laiku.”

“Uzņemam laiku,” Kleo atsaucās, kad Džeks nospieda sava pulksteņa laika atskaites pogu un pamāja ar galvu.

Viņš ielika rāciju atpakaļ somā un uzlika austiņas.

“Vai visas vienības klausās?" Saņēmis apstiprinošas atbildes, viņš atkal pamāja ar galvu. “Vai esi atguvusi elpu?" Džeks jautāja Kleo.

“Jā. Viss kārtībā.”

Viņš pārbaudot paraustīja savu, pēc tam Kleo virvi.

Viņa noslīdēja no dzegas, dziļi ievilka elpu un palika karājamies gaisā.

Gaiss ar joni izlauzās no plaušām, taču viņa pieturēja Džeka somu, kamēr abi šūpojās gaisā. Ievērojot pamācības, viņa atbalstījās ar pēdām pret sienu un atbrīvoja ceļu locītavas.

Džeka pulkstenis klusi iepīkstējās, un austiņās atskanēja Rebekas balss.

“Sektors izslēgts. Piecas minūtes. Uzņemiet laiku!"

Lejā pa ielu aizbrauca taksometrs, pagriezās ap stūri un aizbrauca pa Medisona avēniju.

Viņš piestiprināja pie loga stikla pārnēsājamu šifrēšanas ierīci, ievadīja kodu un gaidīja, kamēr zibēja skaitļi. Kad ekrāns izgaismojās zaļā krāsā, viņš noņēma ierīci un pasniedza Kleo.

“Loga rezerves signalizācijas sistēma atslēgta, bezskaņas signalizācija izslēgta.” Viņš piestiprināja pie loga speciālus piesūcekņus un kā ķirurgs operācijas laikā pastiepa roku. Kleo iespieda viņam saujā stikla griešanas instrumentu. Lai gan bija vēss, viņai pār muguru tecēja sviedru straumīte.

“Getras minūtes trīsdesmit sekundes,” viņa paziņoja, kamēr Džeks rūpīgi grieza bruņustiklu.

Sirēnas kaukšana apslāpēja viņas izbīļa kliedzienu.

“Vai tu turies?”

“Kā Gibraltārs."

“Ņem savu galu.”

Viņa satvēra cimdotajās rokās viena piesūcekņa vada galu, bet Džeks atkārtoja šo kustību ar otru. Pēc viņa galvas mājiena viņi collu pa collai nolaida loga rūti ēkas iekšienē, līdz tā atradās uz grīdas.

“Ejam iekšā,” viņš klusi teica un ierausās pa logu.

“Trīs minūtes trīsdesmit sekundes,” Rebeka brīdināja.

Viņš atāķēja savu iejūgu, uzmanīgi apgāja apkārt stiklam, pēc tam ātri devās caur biroja telpu. Kleo ievēlās pa logu pēc viņa un metās pretējā virzienā.

Notupies uz grīdas pie Anitas kabineta durvīm, Džeks izņēma mūķīzeri. Neveiksmīga atslēgas atmūķēšanas mēģinājuma atdarināšana viņam prasīja gandrīz tikpat daud: laika kā veiksmīgam mēģinājumam.

Kāpņu augšgalā Kleo bridi svārstījās, nevarēdama izšķirties starp “Baccarat” vafeļu šķīvi un Lalika vāzi. Bez mazākās nožēlas viņa apgāza vāzi un, kad tā saplīsa uz grīdas, uzmanījās, lai neuzkāptu lauskām.

“Divas minūtes, Džek, Kleo. Ejiet projām!”

“Sapratu." Viņi atkal satikās pie loga, taču šoreiz Džeks tīšām uzspieda ar papēdi uz loga rāmja malas, lai to ielauztu. Viņš piestiprināja virvi un atmuguriski izrāpās pa vaļējo logu viņai aiz muguras.

“Lejā," viņš teica Kleo. “Atbalsties ar pēdām, atbrīvo ceļus. Visiem atgriezties bāzē,” viņš pavēlēja mikrofonā.

Nolaižoties viņam nokrita rezerves mūķīzeris, kas bija piestiprināts pie pārtrūkušas jostas cilpiņas.

“Vai, tas ir pierādījums!” Kleo satraukti izdvesa, kad viņas kājas pieskārās zemei. “Mums atlikusi viena minūte.”

“Dodies atpakaļ!"

“Nē. Es aiziešu kopā ar savu pārinieku.” Viņa atāķēja virvi, noņēma iejūgu un ielika somā, arī Džeks darīja to pašu. Tad viņa pameta skatienu uz šūpojošos virvi.

“Varu saderēt, ka tā dārgi maksā.”

“Toties ir brīvi nopērkama.” Viņš atkal aplika roku Kleo ap pleciem. Viņi gāja projām. Tikai mazliet ātrāk par pastaigas soli. “Izskatīsies, ka zagļiem radās problēmas ar drošības sistēmu un viņiem vajadzēja lielā steigā pārtraukt iesākto.”

“Piecu minūšu atzīme,” Rebeka paziņoja. “Sistēma atsāk darbību. Jums ir trīsdesmit sekundes. Ko jūs saplēsāt?"

“Kādu vāzi. Izmētāju dažus sīkumus lielākai ticamībai.”

“Zagļi steidzas, nomet laupījumu. Man tas šķiet ticami.”

“Viens jautājums,” Kleo teica. “Tev šovakar palīdzība nebija vajadzīga. Kāpēc tu ņēmi mani līdzi?”

“Bija svarīgi panākt, lai izskatās, ka ir iesaistīti vismaz divi cilvēki. Es nevarēju mums atvēlētajā laikā nokļūt līdz abiem ceturtā stāva pretējiem galiem. Ja Anita zinās, ka iebrucēji bija divi, viņa uztrauksies vēl mazliet vairāk."

“Arī par vienu viņa uztrauktos pietiekami."

“Jā. Taču būs nepieciešami divi cilvēki, lai ielauztos mājā, atvērtu seifu un bez aizķeršanās izkļūtu ārā. Man bija jāredz, kā tev tas izdodas.” “Tad tas bija tāds kā konkurss?”

“Tieši tā Un tu esi dabūjusi lomu."

“Pagaidi, kad es pateikšu savam aģentam."

Kad iedarbojās signalizācija, viņi jau bija vesela kvartāla attālumā un mierīgi soļoja, saķērušies rokās.

Pulkstenis bija mazliet pāri diviem naktī, kad Džeks atvēra šampanieša pudeli.

"Nespēju noticēt, ka viss šis pasākums ilga tikai nepilnu stundu.” Tija atkrita krēslā. “Esmu pārgurusi, lai gan neko neesmu darījusi.”

"Mēs esam tehniskā komanda," Rebeka atgādināja. “Tie ir ļoti svarīgi darbinieki. Un mēs bijām lieliskas.”

“Vēl mazliet par ātru apkampties un līksmot.” Malahijs pacēla glāzi. “Bet vai nav vienalga. Tikai tas vien, ka Anitu šonakt pamodinās policija, ir pietiekams iemesls, lai uzsauktu tostu. Mums vēl priekšā liels darbs."

“Neliec man atgriezties uz zemes." Kleo kāri iztukšoja pirmo glāzi šampanieša. “Es vēl lidinos gaisā. Kā tu domā vai Anita izcels savu pakaļu no gultas un aizvilksies uz turieni?”

“Vari nešaubīties. Poliči viņai piezvanīs, un viņa steigsies turp, cik vien ātri varēdama. Vispirms pārbaudīs sava kabineta seifu. Protams, ja likteņa dieviete glabājas tur. Pārliecinājusies, ka tā vēl ir slēptuvē, viņa veiks visas formalitātes ar policiju un tad sāks zvanīt man. Viņa būs ne pa jokam pārskaitusies uz “Burdett Securities”.

“Taču tu to nokārtosi?”

“Protams, jo sistēma savu uzdevumu izpildīja. Tas ir galvenais arguments. Zagļi iekļuva ēkā, taču nepaspēja neko izdarīt, jo iedarbojās rezerves sistēma, tieši tā, kā reklāmā solīts. Pēc tam es viņai iesniegšu ziņojumu par Kleo.”

“Varu saderēt, ka Atēnās šajā gadalaikā ir briesmīgi karsts," Tija domīgi teica. “Kā tu domā vai viņa drīz dosies turp?”

“Ja mums būs divas dienas, lai sagatavotos, es būšu apmierināts.” Viņš piemiedza ar aci Kleo. “Manai partnerei ir īsts talants."

“Manuprāt, mēs jau šonakt būtu varējuši paveikt visu līdz galam." Kleo pasniedza tukšo glāzi piepildīšanai. “Viņas kabinetā, seifā un projām ar visu ieguvumu.”

“Varbūt,” Džeks piekrita. “Bet būtu sasodīti žēl, ja mēs būtu pielikuši tādas pūles, bet tās tur nebūtu."

“Jā, jā, praktiski apsvērumi. Taču kopumā tu zini, kā lieliski izklaidēt meiteni.”

“Tā jau viņas visas saka. Tagad jums vajadzētu mazliet pagulēt. Jums visiem. Es uzraudzīšu noklausīšanās iekārtu. Viņa tik un tā pēc kādas stundas man zvanīs.”

“Es varētu tev pagatavot kafiju un sviestmaizes,” Tija piedāvāja.

“Tu esi īsts zelta gabals, tik tiešām."

Kad bija pagājušas gandrīz precīzi divas stundas un Džeks beidza tiesāt rupjmaizes sviestmaizi ar šķiņķi un sieru, iezvanījās viņa mājas līnijas tālrunis. Viņš pasmaidīja un ļāva tam zvanīt trīs reizes. Viņš jau bija dzirdējis, kā Anita birojā viņu lamā.

Tāpat ari bija dzirdējis, kā viņa atver kabineta seifu un izdveš garu atvieglojuma nopūtu.

“Burdets."

“Džek! Velns lai parauj, Džek. Es esmu "Monungside” namā. Notikusi ielaušanās.”

“Anita? Kad?”

“Šonakt. Policija ir klāt. Brauc šurp, Džek, tūlīt pat brauc šurp!”

“Būšu pēc divdesmit minūtēm,” viņš atbildēja. Nolicis klausuli, viņš pabeidza dzert kafiju.

Kad Džeks ieradās, namā jau rosīgi darbojās nozieguma vietas apskates vienība. Viņš nodomāja, ka atstājis pietiekami daudz pierādījumu, lai viņiem darba pietiktu. Pie durvīm bija neliela aizkavēšanās ar kādu no formās tērptajiem policistiem, kas aizšķērsoja ieeju ēkā, un Džekam vajadzēja sameklēt pazīstamu likumsargu pārstāvi un sagaidīt tā apstiprinājumu.

Citreiz šāda aizkavēšanās būtu nedaudz kaitinoša, taču šoreiz viņš secināja, ka tas tikai liek Anitai vairāk pamocīties. Viņš to sastapa kabinetā,

vārdu cīņā spīdzinot kādu no izmeklētājiem, kuram ļaunais liktenis bija piespēlējis šo lietu.

“Es gribu zināt, ko jūs darāt, lai atrastu cilvēkus, kas ielauzās manā īpašumā."

“Kundze, mēs darām visu iespējamo, lai…"

“Ja jūs darītu visu iespējamo, neviens nevarētu izsist logu un ierāpties šajā ēkā. Gribu zināt, kur bija policija, kad zagļi postīja manu īpašumu un iekļuva šeit kā savās mājās. To es gribu zināt!”

“Geijas jaunkundz, pirmā vienība reaģēja divas minūtes pēc trauksmes signāla saņemšanas…”

“Divas minūtes ir par vēlu.” Viņa atņirdza zobus, un Džekam ienāca prātā ja viņa vēl vairāk uzkurinās savu niknumu, viņa var ar tiem arī mesties kādam pie rīkles. “Es vēlos, lai policija aizsargā manu īpašumu. Vai jums ir kāda nojausma par to, kādus nodokļus es maksāju šajā rajonā? Ne jau tāpēc es izgāžu tūkstošiem dolāru šajā pilsētā, lai policisti tupētu uz savām pakaļām, rīdami virtuļus, kamēr zagļi mierīgi aizbēg ar neizsakāmi vērtīgiem mākslas priekšmetiem.”

“Geijas jaunkundz, pagaidām mēs nevaram droši zināt, vai kādi jums piederoši priekšmeti ir nozagti. Ja jūs varētu…"

“Ne jau nu Ņujorkas policijas departamenta pēc. Tagad jūs un jūsu neveiklie, struppirkstainie tā saucamie kolēģi bradā pa manu ēku, savanda visu, bet jūs atsakāties man pateikt, cik tālu pavirzījusies izmeklēšana. Vai gribat, lai piezvanu mēram, kurš man ir labs paziņa, un lūdzu viņu parunāt ar jūsu priekšniecību?”

“Kundze, jūs varat zvanīt kaut'pašam Dievam tam Kungam, bet es tik un tā nevarēšu atklāt jums vairāk, nekā jau esmu pateicis. Šī izmeklēšana ir uzsākta tikai pirms mazliet vairāk nekā divām stundām. Tā virzītos uz priekšu daudz ātrāk, ja jūs man sniegtu informāciju, nevis svaidītos ar apvainojumiem un draudiem.”

Džeks ievēroja, ka Anita nebija tik rūpīgi uzkrāsojusies un saposusies kā parasti, un, tā kā viņas seju bija izķēmojis dusmu sārtums, nebija nekāds brīnums, ka viņa neizskatījās pašā labākajā formā.

“Tūlīt pasakiet man savu vārdu un žetona numuru un vācieties projām no mana īpašuma!”

“Detektīvs Lūiss Džilberts."

Lū jau vilka ārā no maka savu vizītkarti. Džeks nolēma ļaut viņam mazliet atvilkt elpu un novērst Anitas uzmanību. Sagatavojis pēc iespējas ticamāku raižpilnu sejas izteiksmi, viņš iegāja kabinetā.

“Lū.”

“Džek." Lū nolika vizītkarti uz Anitas galda. “Es jau dzirdēju, ka šajā namā ir Burdeta drošības sistēma."

“Jā.” Džeks drūmi saknieba lūpas. “Kur viņi ielauzās?”

“Pa ceturtā stāva logu, aizmugurē, tālākajā austrumu stūrī."

“Vai viņi iek|uva iekšā?"

"Jā. Taču kaut kam uzskrēja virsū un iedarbināja signalizāciju. Atstāja dažas savas mantiņas.”

“Vai viņi kaut ko paņēma?”

Lū pameta drūmu skatienu uz Anitas pusi.

“Nav noskaidrots.”

“Es gribētu parunāt ar Burdeta kungu. Divatā,” Anita vēsi paziņoja. Zinādams, ka tas liks Anitai aizrīties pašai ar savu niknumu, Džeks pacēla pirkstu un turpināja runāt ar Lū.

“Ja es varētu uzmest aci ielaušanās vietai, varbūt varētu dot jums kādus ieteikumus.”

“Es būtu par to pateicīgs.”

“Es neļaušu jums mani ignorēt, kamēr…”

“Pagaidi mazliet," Džeks pārtrauca Anitas kārtējo tirādi un kopā ar Lū izgāja no kabineta, atstājot Anitu zvērojam dusmās.

“Tas nu gan ir viens velna sievišķis,” Lū iesāka.

“Man tu to vari neteikt. Mēslus, ko viņa izgāza uz tevi, nevar salīdzināt ar tiem, ar ko viņa aplies mani.”

Viņi aizgāja līdz austrumu stūrim, kur biroja telpas sienā bija izveidota niša. Pa vaļējo logu plūda dzestrs rīta gaiss. Nozieguma vietas apskates darbinieki mērija, slaucīja putekļus un iztaustīja loga rāmi, meklēdami pēdas.

“Laikam viņi paļāvās uz to, ka augšējā stāva logs būs vismazāk aizsargāts," Džeks iesāka. “Stikls ir necaursitams un pieslēgts signalizācijai. Lai tiktu tik tālu, viņiem bija jāapiet primārā signalizācijas sistēma. Tam nepieciešamas nopietnas tehniskās iespējas. Kā viņi nokļuva te augšā?”

“Pacēlās ar virvēm. Izskatās, ka iedarbojusies signalizācija un viņi lielā steigā mukuši projām. Atstājot virves.”

“Ahā.” Džeks sarauca pieri un ieāķēja īkšķus bikšu kabatās. “Iespējams, ka viņi nebija rēķinājušies ar sekundāro signalizācijas sistēmu," viņš skaidroja, kopā ar Lū iedams lejā pa kāpnēm uz tehnisko sektoru, kur bija uzstādīti galvenie drošības sistēmas paneļi.

“Kad jūs būsiet beiguši savu darāmo, es varētu pārbaudīt sistēmu un noskaidrot, cik ilgi tā nedarbojās un varbūt pat, kā tā tika atslēgta. Taču vienu es tev varu teikt, spriežot pēc redzētā, tas netika paveikts no šejienes.”

“Kas pārzina šo sistēmu? Tieši šo.”

“Mani darbinieki. Tu zini, Lū, cik rūpīgi es izvēlos cilvēkus. Neviens no maniem ļaudīm nav iesaistīts notikušajā. Ja tomēr kāds būtu to darījis un būtu pārāk stulbs, lai atslēgtu arī sekundāro sistēmu, tad, pie velna, par to vien tāds būtu pelnījis atlaišanu.”

Lū nosprauslojās un pakasīja zodu.

“Tomēr man ir vajadzīgi vārdi, tu jau zini, kāda ir kārtība.”

“Jā, tas ietilpst amata aprakstā.” Viņš izpūta elpu. “Man būs jāpārbauda, kas kopā ar mani strādāja pie šā objekta. Sākotnējā sistēma te tika ierīkota vēl vecā īpašnieka Pola Moningsaida laikā. Kopš tā laika esmu to vairākkārt atjauninājis. Šī atraitne pieprasa jaunākos modeļus ne tikai savām dizaineru kurpēm.”

Viņš atvēra muti, tad atkal to aizvēra un papurināja galvu.

“Klāj vaļā!” Lū pavēlēja.

“Negribu ietekmēt izmeklēšanas virzienu." Džeks it kā negribīgi pārvilka ar roku pār matiem un pameta skatienu uz kāpņu pusi. “Tikai gribēju pievērst uzmanību tam, ka kliente pārzina šo sistēmu vai vismaz tās pamatprincipus.”

Šī doma nepārprotami uzmundrināja Lū.

“Tad jau laikam viņa varētu… vai ne?"

“Tagad man jāiet augšā un jāļauj, lai viņa man sašķaida pautus."

“Vai tev ir kādi ģimenes locekļi, kam es varētu paziņot?”

Džeks skābi uzsmaidīja Lū un devās augšup pa kāpnēm.

Kad viņš atkal iegāja Anitas kabinetā, viņa tikko bija nikni nosviedusi tālruņa klausuli. Džekam kā garāmejot iešāvās prātā doma, kam viņa zvanījusi piecos no rīta, lai izlamātu. Tad pamanīja uz viņas galda apdrošināšanas lietu.

Šī dāma laiku velti netērēja.

“Vai beidzot vari atlicināt uzmanību arī man?” Viņas balss bija mānīgi salda kā cukurs ar strihnīna piedevu.

“Tev no manis nebūtu nekāda labuma, ja es nezinātu, kas noticis. Lai to saprastu, man jāapskata sistēma un ielaušanās vieta.”

"Es tev pateikšu, kas noticis. Tev tika samaksāts, lai tu izveidotu un uzstādītu drošības sistēmu, kas aizsargātu manu uzņēmumu no zagļiem

un vandaļiem. Tev tiek maksāta ikmēneša summa par šīs sistēmas uzturēšanu, novērtēšanu un pārraudzīšanu, kā arī papildu maksas par tās atjaunināšanu, kad kļūst pieejamas jaunas tehnoloģijas.”

“Redzu, ka esi lasījusi līgumu," viņš miermīlīgi atbildēja.

“Tu domā, ka tev ir darīšana ar kādu muļķa zosi?” viņa dusmās iespiedzās, apiedama apkārt galdam. “Tu domā tāpēc, ka man ir pupi, man nav prāta galvā?"

"Es nekad neesmu pārāk zemu novērtējis tavu prātu, Anita. Vai arī izteicies par tavām krūtīm. Varbūt labāk apsēdīsies?”

“Neliec man apsēsties.” Viņa iegrūda pirkstu Džekam krūtīs, bet tad viņas acis izbīlī iepletās, kad Džeks satvēra viņas plaukstas locītavu.

“Uzmanies!" Viņa balss bija tikpat nosvērta. “Policistam varbūt ir jāpacieš civiliedzīvotāju rupjības, bet man klientam tas nav jāatļauj. Savaldies!"

“Kā tu uzdrošinies tā runāt ar mani?”

Spriežot pēc viņas sejas izteiksmes un balss, Džeks saprata, ka viņai tas patīk. Ej nu saproti, viņš ar riebumu nodomāja.

“Ja man uzbrūk, es aizstāvos. Ne jau tāpēc es izrāpos no gultas četros no rīta, ka tu pamāji ar pirkstu. Es ierados tāpēc, ka man ir svarīgs mans darbs. Tagad apsēdies un nomierinies!”

Viņš gandrīz varēja saredzēt, kurā brīdī viņa nolēma mainīt taktiku likt lietā asaras.

“Man uzbruka. Es jūtos tik neaizsargāta, tik bezpalīdzīga.”

Ko tu neteiksi, viņš nodomāja, tomēr pieskaņojās viņas tonim.

“Es saprotu, ka tu esi sarūgtināta un nobijusies. Apsēdies!” Viņš pavadīja Anitu līdz krēslam. “Vai atnest tev kaut ko? Glāzi ūdens?”

“Nē, nē.” Viņa atmeta ar roku, tad ar pirksta sānu viegli pieskārās vaigam. “Tas ir tik grūti. Un policija… Es nespēju pat izteikt, kā tas ir. Viņi ir tik auksti un rupji. Tu taču zini, ko man nozīmē “Momingside". Šī ielaušanās, Džek, ir kā izvarošana. Tu mani pievīli. Es paļāvos uz tevi, ka tu spēsi aizsargāt manu īpašumu.”

“Es arī aizsargāju.”

"Kā tu vari tā teikt? Sistēma neiedarbojās.”

“Iedarbojās gan. Ja tā nebūtu, tad tu tagad rakstītu daudz lielāku prasību, ne tikai par loga rūti. Sekundārā sistēma iedarbojās saskaņā ar

I i)

plānu.

“Es nezinu, ko viņi ir paņēmuši," Anita neatlaidās. “Biju pārāk sa-_ triekta, lai sāktu inventarizācijas pārbaudi.”

“Tad mēs par to parūpēsimies. Es sadarbošos ar policiju, cik vien cieši iespējams. Mana uzņēmuma darbinieki apskatīs, novērtēs, salabos un nomainīs jebkuru un visas sistēmas daļas, kurām tas būs nepieciešams. Uz mūsu rēķina. Atsūtīšu cilvēkus šurp tūlīt pēc tam, kad policisti būs atbrīvojuši pieeju nozieguma vietai. Sekundārā signalizācija, visticamāk, iedarbojās piecas minūtes pēc primārās atslēgšanas. Nav pārāk liela iespējamība, ka tik īsā laikā daudz kas būtu paņemts. Es pievērstu visu uzmanību šā stāva pārbaudei, un te galvenokārt atrodas biroju telpas.” Viņš apklusa un uzmanīgi nopētīja Anitas kabinetu. “Tev ir daži vērtīgi priekšmeti šeit un arī uzgaidāmajās telpās. Kā ar tava kabineta durvīm? Vai tās bija droši aizslēgtas?"

“Jā. Pirms aiziešanas es tās aizslēdzu un pieslēdzu signalizācijai. Policija… viņi domā, ka ir mēģināts atmūķēt atslēgu.”

Džeks sarauca pieri, aizgāja pie durvīm un pieliecās, lai paskatītos.

“Jā, izskaitās, ka ir mēģināts. Ne pārāk prasmīgi.” Viņš izslējās. “Nesaprotu, kāpēc tērēt laiku, vandoties pa biroju, ja izstāžu zālēs ir tādas bagātības. Seit gan mētājas dažas jaukas lietiņas, bet nekā tāda, kas būtu laika un pūļu vērts."

Runādams viņš vēroja Anitu un redzēja viņu uzmetam skatienu uz galda noliktajai rokassomiņai.

"Diez vai kāds ielauzīsies “Momingside" namā, meklējot biroja tehniku,” viņa iesāka. Un piecēlās.

Ar pavisam nevērīgu kustību viņš par diviem soļiem apsteidza Anitu un pirmais sasniedza somiņu. Viņa sastinga.

“Es pārbaudīšu sistēmu katru mikroshēmu," viņš apsolīja, paceldams eleganto un smago čūskādas somiņu. “Anita, atvaino, ka tev bija tas viss pārcieš, bet vari man ticēt “Morningsicle” nams ir tik drošs, cik vien iespējams. Labāk noslauki asaras.” Viņš pasniedza viņai somiņu un redzēja, kā viņa sažņaudz pirkstos smalko ādu. “Es aizvedīšu tevi mājās, lai tu varētu mazliet pagulēt, pirms atkal būs jāsaskaras ar to visu.”

“Es nevarēšu aizmigt," viņa iesāka, bet tad pārdomāja. “Nē, tev taisnība. Man jābrauc mājās, lai sakārtotu domas.” Viņa cieši iespieda padusē somu ar visu tās saturu. “Un es jutīšos drošāk, ja tu mani aizvedīsi mājās."

Džeks bija cerējis arī pats pāris stundu nosnausties un, ienācis dzīvojamā istabā, bija izbrīnīts, ieraugot tur Rebeku.

"Es dzirdēju liftu,” viņa teica. “Man nebija miera. Tu biji izgājis?”

“Jā.” Viņš nometa jaku. "Viņa piezvanīja un izsauca. Viss notika tieši tā, kā es biju paredzējis, it kā es pats būtu sarakstījis scenāriju. Tagad viņa jau ir ieslēgusi likteņa dievieti savā mājas seifā.

“Tu esi par to tik pārliecināts.”

“Tas ir tikpat droši kā nāve un nodokļi.” Viņš īsumā atstāstīja Rebekai notikušo, iegāja virtuvē, paņēma apelsīnu sulu un dzēra tieši no pakas.

Rebeka bija pārāk sajūsmināta, lai rātu viņu par to.

“Tu biji tai tik tuvu. Nezinu, vai es tavā vietā spētu savaldīties, lai neiegāztu viņai pa žokli un gluži vienkārši nepaņemtu to.”

“Tā ir laba doma. Es vēl nekad neesmu iesitis sievietei, bet viņa būtu labs pirmā mēģinājuma objekts. Gandrīz tikpat lielu prieku sagādā tas, ka esam viņai sajaukuši galvu.” Viņš ielika sulas paku atpakaļ ledusskapī. “Sajūsmu rada arī tas, kas sekos tālāk. Pēc kāda laika mēs tur atgriezīsimies. Es un mans galvenais tehniķis,” viņš piebilda, piemiedzot aci, “lai personiski pārbaudītu sistēmu.”

Viņa izņēma sulas paku no ledusskapja, sakratīja, lai parādītu, ka tā ir tukša, un iemeta to atkritumu kastē.

“Un kāda būs mana stundas darba samaksa?”

“Atkarībā no rezultātiem. Kā tu zināji, ka tā ir tukša?"

“Sulas paka? Tāpēc, ka tu esi vīrietis, un es esmu uzaugusi kopā ar diviem tādiem pašiem. Un kas būs pēc tam, kad būšu spīdoši veikusi drošības sistēmas pārbaudi?"

“Iesniegšu Anitai ziņojumu. Tad atcerēšos otru nelielo uzdevumu, ko viņa lūdza paveikt." Viņš nožāvājās un paberzēja seju ar rokām. “Bet tagad gan es ātri ieiešu dušā un mazliet nosnaudīšos."

“Tu šim pasākumam velti tik lielas pūles,” Rebeka ieminējās, kad Džeks devās uz vannasistabu. “Un riskē ar daud: ko.”

Viņš apstājās un pagriezās.

“Ja ir svarīgs mērķis, tad jāpapūlas. Un risks neskaitās.”

Palikusi viena, Rebeka izpūta elpu, ko gandrīz neapzināti visu laiku bija aizturējusi. Tik daudz kas bija svarīgs, viņa saprata. Tik daudz, ka tas bija gandrīz par daudz. Un bailes no tā bija viņu atturējušas.

Tas ir muļķīgi, viņa nodomāja. Kaut kā svarīga nevar būt par daudz. Un sieviete, kas visu laiku bēg no mīlestības, velti iznieko dārgo laiku.

Dušā Džeks noregulēja ūdeni gandrīz verdošu, atbalstījās ar rokām pret flīžu sienu un ļāva spēcīgajai strūklai šļākties uz galvas. Adrenalīns, kas deva viņam spēkus veselu diennakti, bija iztērēts.

Viņa prāts bija kā apdullis. Viņš nevarēja atļauties atkal stāties pretī Anitai, kamēr nebija paspējis “uzlādēt baterijas". Nevarēja atļauties sevišķi tāpēc, ka gatavojās ņemt līdzi Rebeku. Viņš aizvēra acis un centās ne par ko vairs nedomāt.

Gandrīz aizmidzis, kājās stāvēdams, viņš nedzirdēja vannasistabas durvis atveramies un ar klusu klikšķi atkal aizveramies. Viņš nedzirdēja, kā peldinētelis klusi noslīdēja no Rebekas auguma uz grīdas.

Taču mirkli pirms tam, kad viņa atvēra duškabīnes stikla durvis, mirkli, pirms viņa ienāca pie Džeka karstumā un tvaikā, viņš sajuta tās smaržu.

Viņš strauji pacēla galvu, ķermenis saspringa. Un viņas rokas apvijās viņam apkārt, viņas krūtis, stingras un mitras, piespiedās viņa mugurai.

“Tu izskatījies tik pārguris," Rebeka vilka ar mēli augšup pa viņa mugurkaula līniju. “Man ienāca prātā, ka jāpalīdz tev nomazgāt muguru.”

“Mēs esam kaili dušā tāpēc, ka es esmu pārguris? Ko tu pati nesen teici par pareizā laika izvēli?"

“Es domāju, ka šī laika izvēle ir vispareizākā.” Viņa apvijās Džekam apkārt, atmetot atpakaļ matus, kas bija piemirkuši zem dušas strūklām, un pameta skatu lejup. Viņas lūpas noraustījās. “Turklāt, skatoties no šejienes, tu nemaz neizskaties tik ļoti pārguris.” “Nelaidīsim to zudumā.” Rebeka piecēlās uz pirkstgaliem un viegli satvēra zobos viņa apakšlūpu. “Es gribu just tavas rokas viscaur uz mana auguma, Džek. Un tavas lūpas. Un vēlos tāpat pieskarties arī tev. Es to vēlos jau kopš paša pirmā brīža.”

Viņš satvēra saujā viņas slapjos matus.

“Kāpēc mēs kavējāmies?”

“Tāpēc, ka es tevi gribēju no paša pirmā brīža.” Viņa uzlika plaukstas uz viņa krūtīm un izpleta pirkstus.

“Tavi brāļi jau teica, ka tu esot neciešama.”

“Un viņi ir par to pārliecinājušies. Vai tu tagad gribi par to parunāt vai gribi iegūt mani?”

“Uzmini,” viņš teica un, noliecis galvu, pieplaka viņas mutei alkatīgā skūpstā.

Viņa bija bez elpas un smējās, kad viņš tai atkal ļāva uzelpot.

“Varbūt dosi man vēl kādu nelielu mājienu?”

"Noteikti.” Viņš piespieda Rebekas muguru pie flīžu sienas un atkal skūpstīja viņu, tvaiku mākonim ceļoties apkārt un ūdens strūklām sāpīgi kapājot abu augumus.

Tad notika tā, kā Rebeka bija prasījusi. Rokas un lūpas darbojās strauji un mežonīgi. Slapjie augumi slīdēja viens pret otru, cenšoties pieskarties vairāk, iegūt vairāk.

Viņa iekāre bija kā vulkāns, kas mutuļoja un vārījās bīstami tuvu izvirdumam. Rebeka dedzīgi apvija savu augumu ap viņa ķermeni. Pieķērās pie viņa, drebēdama un ļaudama sevi sadedzināt.

“To es gribu, Džek.” Jūtot, kā visi kauli izkūst, viņa atliecās atpakaļ, kad viņa zobi slīdēja lejup, lai satvertu viņas krūti.

Tas bija viss. Un vēl vairāk. Just, kā viņa tiecas pēc viņa, redzēt viņu padodamies. Just, kā viņas augums trīc kaislē, bija viss un vēl vairāk.

Tagad Džeks varēja iegūt viņu un sniegt viņai baudu. Kad viņš neprātīgi skūpstīja Rebekas lūpas, viņa atbildēja tikpat vētraini. Izmisīgā kaislē viņš ielaida viņā pirkstus, un viņas gurni kustējās līdzi neprātīgajam ritmam.

Viņa kulminēja ātri un mežonīgi vētraini, abiem saļimstot bezspēkā.

Viņš juta, kā viņas kāju garie, slaidie muskuļi dreb un saspringst, kad viņš satvēra viņas gurnus un pacēla viņu augstāk. Viņas gludā ziloņkaula krāsas āda rožaini piesarka un mitri spīdēja pret koši baltajām ādām. Viņas samirkušie mati bija kļuvuši tumšāki un kā karsta zelta virves izplūduši pār pleciem.

Džeks nodomāja, ka viņa izskatās kā no baltas jūras iznirstoša nāra.

“Tu esi tik skaista." Viņš satvēra plaukstās viņas gurnus un pacēla tos. “Tik ļoti skaista. Kļūsti mana!”

Viņa izdvesa ilgu un dziļu nopūtu.

“Es jau esmu.”

Viņš ieslīdēja sievietē, piepildot viņu. Un, tā kā mežonīgā iekāre bija pierimusi, mīlēja viņu lēni. Ilgiem, dziļiem grūdieniem, kas saviļņoja. Sasniegusi baudas augstāko virsotni, viņa sauca viņa vārdu, pacēla lūpas pie viņa mutes. Piedāvāja tās viņam.

Tad viņa apķērās viņam apkārt, piekļāva viņa galvu savam plecam un aizmirsās savu sirdspukstu dimdoņā, kamēr viņš iztukšoja savu kaisli viņā.

Divdesmit cetu rtā nodaļa

Joprojām slapji un aizelsušies, viņi iegāzās gultā.

“Man jāizžāvē mati. Tūlīt pat. Ja aiziet gulēt ar slapjiem matiem, var saaukstēties." Taču Rebeka tikai nožāvājās un piekļāvās viņam.

Ne tikai baudpilna, ne tikai apmierināta, viņa apjauta. Drīzāk piesātināta.

“Tev ir lielisks augums, Džek. Nākamajā reizē es gribētu to just sev virsū. Ber tev vispinns mazliet jāpaguļ."

Viņš ielaida pirkstus Rebekas slapjajos matos.

“Kāpēc tagad?”

Viņa pacēla galvu.

“Tu esi noguris. Un pat tik mežonīgam mīlētājam vajadzīga neliela atpūta."

“Kāpēc tagad?” viņš atkārtoja, un viņa nevarēja izlikties nesaprotam.

“Nu labi.” Viņa piecēlās, atnesa no vannasistabas dvieli un, sēdēdama viņam līdzās, sāka slaucīt matus.

“Dušā tu izskatījies pēc nāras. Un izskaties vēl tagad.”

“Tu nemaz neizskaties pēc tāda vīrieša, kas spēj domāt un runāt tik romantiski.” Viņa pastiepa roku un novilka ar pirksta galu pār nelielo rētu un viņa sejas skarbajiem vaibstiem. “Taču tu tā dari. Un es nekad nebūtu iedomājusies, ka man ir vājība uz poētiskumu un romantiku. Taču tā ir." Viņa mazliet atrāvās un turpināja susināt matus. "Es redzēju sapni,” viņa sāka stāstīt. “Es biju laivā. Ne tādā lepnā kuģī kā "Lusitania", nedz arī kādā no mūsu ekskursiju kuģīšiem. Tā bija balta laiviņa slaida un vienkārša. Tā bez skaņas slīdēja pār zilu ūdeni. Tas bija tik skaisti. Mierīgi un silti. Un es iekšēji zināju, ka varu vadīt šo laivu, kurp vien vēlos.” Viņa atmeta atpakaļ mitros matus un nosusināja ar dvieli ūdens lāses no Džeka krūtīm un pleciem. “Man bija gan brīvība, gan nepieciešamās iemaņas. Sur tur pie apvāršņa neskaidri vīdēja vētras mākoņi. Ūdenī bija virpuļi un straumes. Taču mani tas nesatrauca. Ja brauciens ir tik mierīgs, es sapnī nodomāju, tas sāk kļūt garlaicīgs. Tad manā sapnī laivas priekšgalā parādījās trīs sievietes. Es nospriedu tas jau ir interesantāk.”

Viņa atkal piecēlās, piegāja pie skapja, atvēra augšējo atvilktni un izņēma baltu T kreklu. “Vai tev nav iebildumu?”

“Jūties kā mājās."

“Es zinu, kur tu glabā savas mantas,” viņa teica, pār galvu uzvilkdama T kreklu. “Jo es necienīju tavu privātutnu. Pie kā es paliku?”

“Tu biji laivā ar trim likteņa dievietēm.”

“Ak jā!" Rebeka pasmaidīja, priecīga, ka viņš ir sapratis. “Pirmā, kas turēja rokā vārpstu, teica: “Es vērpju pavedienu, bet tu pati to veido, kā vēlies.” Otra, ar sudraba mērlenti rokā, teica: “Es nosaku ilgumu, bet tu pati izmanto šo laiku." Bet trešā, ar sudraba šķērēm, teica: “Es pārgriežu pavedienu, jo nekas nevar turpināties mūžīgi. Neiznieko tev atvēlēto laiku!”” Rebeka atkal apsēdās un sakrustoja kājas. “Un tad, kā jau sapņos mēdz notikt, viņas atkal izgaisa, atstājot mani vienu skaistajā baltajā laivā. Tad es teicu sev: Rebeka Salivana, tava dzīve plešas tev apkārt kā zila jūra ar vētrām un mierīgiem brīžiem, ar virpuļiem un straumēm. Un kurp tu vēlies tajā doties, ko gribi iegūt tev atvēlētajā laikā? Vai zini, ko es atbildēju?”

“Ko?”

Viņa iesmējās, noliecās un viegli viņu noskūpstīja.

“Džeku. Tāda bija atbilde, un jāatzīstas, ka tā mani nemaz neiepriecināja. Vai zini, kad es redzēju šo sapni?"

“Kad?”

“Naktī pēc tam, kad pirmo reizi tevi satiku.” Rebeka satvēra viņa pastiepto roku un paberzēja ar viņa pirkstu kauliņiem savu vaigu. “Nav jābrīnās, ka tas mani krietni izbiedēja. Es esmu piesardzīga sieviete, Džek. Es neķeru visu, kas pagadās, tikai tāpēc, ka tas izskatās pievilcīgi. Manā dzīvē ir bijuši trīs vīrieši. Pirmo reizi tas bija tikai jaunības trakums un nepārvarama vēlme uzzināt, kā tas īsti ir. Otrs bija puisis, kas man ļoti patika un ar kuru cerēju pavadīt kopā visu mūžu. Taču izrādījās, ka viņš bija tikai viens no tiem ūdens virpuļiem jūrā. Tu esi trešais. Es sevi tik viegli neizdāļāju.”

Viņš piecēlās sēdus un saņēma rokās viņas seju.

“Rebeka…"

"Nesaki, ka tu mani mīli.” Viņas balss mazliet drebēja. “Vēl ne. Mana sirds tik ātri iedegās pret tevi, ka man, goda vārds, aizrāvās elpa. Man bija nepieciešams laiks, lai prāts paspētu tikt tai līdzi. Lūdzu, apgulies! Es gribu ieritināties tev blakus.”

Džeks novilka viņu sev blakus un novietoja viņas galvu uz sava pleca.

“Es labprāt ceļošu," Rebeka teica, un Džeka roka, kas bija pacelta, lai noglāstītu viņas matus, sastinga.

“Labi.”

Viņa pasmaidīja, priecādamās par Džeka saspringumu. Daži jautājumi, svarīgi jautājumi, var tikt izlemti viegli, taču šie lēmumi vienmēr atstāj savu iespaidu.

“Es vienmēr esmu vēlējusies ceļot. Un es gribu uzzināt ko vairāk par tavu uzņēmumu. Es neesmu sieviete, kas paklausīgi sēž mājās un mazgā tavus kreklus."

“Es savējos tik un tā nododu mazgātavā."

“Tad jau viss kārtībā. Es nevaru pavisam atstāt Īriju. Mana māte… es ilgojos pēc mammas.” Viņas balss aprāvās, un viņa piespieda seju Džeka plecam. “Tiešām briesmīgi. Sevišķi tagad, kad esmu iemīlējusies un nevaru viņai to pastāstīt. Bet nu jau drīz." Viņa nošņaukājās un norausa asaru. “Bet tu vari rēķināties ar to, ka es pielikšu savu roku tavam uzņēmumam.”

“Es nemaz nebūtu ar mieru, ja būtu citādi. Es gribu, lai tu ienāc manā dzīvē. Un gribu ieņemt vietu tavējā.”

“Man jāuzdod tev kāds jautājums. Kāpēc tava laulība nebija veiksmīga?”

“Daudz iemeslu.”

“Tu izvairies no atbildes, Džek."

“īsumā? Mūsu vēlmes bija atšķirīgas.” Dažādi virzieni, viņš nodomāja, dažādi mērķi.

“Ko tu gribēji tādu, ko viņa negribēja?”

Viņš klusēja tik ilgi, ka Rebekas nervi gaidot saspringa.

“Bērnus.”

Izdzirdējusi šos vārdus, viņa no atvieglojuma un mīļuma vai izkusa.

“Ak tā? Cik tad sīko tev ir padomā?”

“Nezinu. Kādi pāris noteikti."

“Tikai divi?" Viņa nicīgi nosprauslājās. “Sīkstulis. Mēs varam arī ko labāku. Man derētu četri.” Viņa uzvilka palagu līdz zodam un nopūtās. “Tagad vari teikt, ka tu mani mīli.”

“Es mīlu tevi, Rebeka!”

“Es mīlu tevi, Džek. Tagad mazliet paguli. Es jau uzstādīju tavu modinātājpulksteni uz pusdesmitiem."

Viņa laidās miegā, sapņos, baltajā laivā slīdot pa zilo jūru. Un šoreiz Džeks stāvēja viņai līdzās pie stūres.

Divdesmit minūtes pirms Džeka modinātājpulksteņa zvana Gideons pagatavoja šīs dienas pirmo kannu kafijas. Viņš parakņājās Tijas virtuves skapīšos un atrada magoņu bageles*. Viņš jau bija sācis novērtēt amerikāņu aizraušanos ar bagelēm. Kamēr pārējie gulēja, viņš ielika maizīti jakas kabatā, ielēja milzīgu krūzi melnas kafijas un devās uz durvīm.

Viņš gatavojās uz jumta ieturēt brokastis un izpīpēt rīta cigareti.

Viņš atvēra durvis un neizpratnē blenza uz simpātisko tumšādaino sievieti, kas bija stiepusi pirkstu uz zvana pogas pusi.

Viņa sarāvās, viņš saspringa. Bet tad, kad viņa steidzīgi un nervozi iesmējās, viņš nekļūdīgi mainīja taktiku.

“Nobijāmies gan mēs abi, vai ne?" Viņš apveltīja sievieti ar platu smaidu. “Vai varu jums kā palīdzēt?”

“Es esmu Kerija Vilsone, Tijas draudzene." Kerija mainīja taktiku tikpat veikli kā viņš un tagad uzmanīgi viņu nopētīja. “Jūs laikam esat Malahijs.”

“Patiesībā esmu Gideons. Tija ir par jums ieminējusies. Vai ienāksiet?" ^

Viņas vērtējošais skatiens kļuva uzmanīgāks.

“Kāds Gideons?"

“Salivans." Viņš atkāpās, lai aicinātu viešņu ienākt, un tieši tajā brīdī Malahijs iznāca no guļamistabas. “Tas laikam ir Mels. Mēs tikko sākam mosties. Vakar vēlu aizgājām gulēt."

Joprojām mīņādamās uz sliekšņa, Kerija neizpratnē vēroja abus vīriešus.

“Mīļais Dievs, vai jūs viņai esat divi? Nemaz nezinu, vai esmu sajūsmā vai… Labāk pie tā arī palikšu.”

“Patiesībā viens no viņiem ir mans.” Kleo, tērpusies tikai vīriešu T kreklā, iznāca no viesu istabas. “Skaistas kurpes," viņa uzslavēja, pārlaidusi skatienu Kerijai. “Kas jūs esat?”

“Acumirkli.” Sakodusi zobus, Kerija iesoļoja dzīvoklī un aizvēra durvis. “Kas jūs pati esat? Un kur ir Tija?”

“Viņa vēl guļ." Malahijs raidīja Kerijai smaidu, kas bija tikpat neatvairāms kā Gideonam un, pēc Kerijas domām, tikpat aizdomīgs. “Atvainojiet, nesadzirdēju jūsu vārdu."

* Gredzenveida maizīte no cietas mīklas, raksturīga ebreju vituvei.

“Es esmu Kerija Vilsone. Un vēlos tūlīt pat satikt Tiju.” Viņa nolika savu portfeli un uzrotīja “Donna Karan" žaketes piedurknes. “Vai arī sadošu kādam pa pakaļu.”

“Sāciet ar kādu no viņiem," Kleo lūdza. “Es vēl neesmu padzērusi kafiju.”

“Ielej kafiju visiem,” Malahijs ieteica. “Tija ir tikai mazliet aizgulējušies. Mēs vēlu aizgājām gulēt."

“Paejiet nost." Kerija apņēmīgi paspēra soli uz priekšu. “Tūlīt pat.” “Kā vēlaties.” Malahijs atvirzījās un noskatījās, kā Kerija iesoļo guļamistabā. “Mums laikam visiem noderēs kafija.”

Aizkari bija aizvilkti. Puskrēslā Kerija varēja saskatīt tikai kādu izcilni gultas vidū. Viņas sapīkumu papildināja bailes, iedomājoties, ko šie trīs svešinieki varētu būt nodarījuši viņas naivajai, neaizsargātajai draudzenei.

Tumšmatainā vīrieša jakas kabata bija izspiedusies. Ierocis, viņa nodomāja. Viņi bija piespieduši Tiju lietot narkotikas, draudot ar ieroci. Pārbijusies no šā atklājuma, Kerija norāva palagus.

Tur gulēja Tija, pilnīgi kaila un ērti saritinājusies kamolā. Viņa miegaini pamirkšķināja acis, sāka staipīties, bet tad smalkā balsī iespiedzās. “Kerij!”

“Kas te notiek? Kas ir tie cilvēki? Vai tev nekas nekait?”

“Ko? Kas?” Nosarkusi sākot ar kāju pirkstiem, Tija kautrīgi sakrustoja rokas pār krūtīm. “Cik pulkstenis?”

“Kāda tam, pie velna, nozīme? Tija, kas tev noticis?"

“Nekas nav noticis, izņemot… Jēziņ, Kerij, es esmu plika. Padod man palagu.”

“Parādi rokas.”

“Ko parādīt?”

“Es gribu redzēt, vai nav adatas dūrienu."

“Adatas… Kerij, es nelietoju narkotikas.” Cieši piespiedusi vienu roku pie krūtīm, Tija pastiepa otru. “Man viss ir pilnīgā kārtībā. Es tev jau teicu par Malahiju.”

“Vairāk vai mazāk. Tu neko neteici par abiem pārējiem. Un, kad mana draudzene, kuras kāju pirksti nokristu, ja viņa mēģinātu pāriet ielu neatļautā vietā, lūdz mani pārkāpt likumu, viņas dzīvē kaut kas nav pilnīgā kārtībā."

“Es esmu kaila,” tas bija viss, ko Tija spēja pateikt. “Nevaru runāt ar tevi šādā izskatā. Man ir jāapģērbjas.”

“Ak kungs!” Kerija nepacietīgi aizgāja pie sienas skapja un atrāva to va|ā. Pamanījusi līdzās Tijas drēbēm vīriešu kreklus, viņa skaļi nospraustajās. Tad viņa izņēma rītasvārkus un nosvieda uz gultas. “Uzvelc tos un sāc runāt.”

“Es nevaru tev pateikt visu.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka es tevi mīlu.” Tija iebāza rokas rītasvārku piedurknēs un ietinās tajos. Viņa uzreiz sajutās labāk.

“Tija, ja šie cilvēki piespiež tevi darīt kaut ko…”

“Neviens mani nepiespiež. Es daru to, kas man ir jādara, ko es pati vēlos darīt. Viņu labā, jā, bet arī savā labā. Kerij, es nopirku sarkanu džemperi.”

Gudrās pamācības sastinga Kerijai uz mēles.

“Sarkanu?”

“Kašmira. Izrādās, man tomēr nav alerģijas pret vilnu. Es jau divreiz neaizgāju pie daktera Lovenšteina un atcēlu ikmēneša vizīti pie alergologa. Vairāk nekā nedēļu neesmu lietojusi inhalatoru. Vienreiz gan esmu,” viņa izlaboja. “Bet tā bija izlikšanās, tāpēc tas neskaitās. Un es nekad savā mūžā neesmu jutusies labāk.”

Kerija apsēdās uz gultas malas. “Sarkanu džemperi?"

"Ugunīgi sarkanu. Gatavojos nopirkt “brīnumkrūšturi”, ko valkāt zem tā. Bet viņam tas nav svarīgi. Es viņam patīku arī netīri brūnās drēbēs ar parastu apakšveļu. Vai tas nav brīnišķīgi?”

“Jā. Tija, vai tu dari to, ko dari, tāpēc, ka esi iemīlējusies?”

“Nē. Es sāku to darīt, pirms iemīlējos viņā. Vai vismaz tik stipri iemīlējos. Tas ir saistīts, Kerij, bet tas nav iemesls. Man nevajadzēja lūgt tevi sagādāt to informāciju par Anitu Geiju. Piedod. Aizmirsīsim to!"

“Es jau esmu sagādājusi datus.” Kerija nopūzdamās piecēlās. “Ģērbies. Es iedzeršu kafiju un padomāšu, vai dot tos tev.” Aizgājusi līdz durvīm, viņa pagriezās. “Es arī tevi mīlu, Tija,” viņa teica un aizvēra durvis.

Tad viņa pārlaida skatienu trijotnei dzīvojamā istabā.

Garkājainā sieviete, izstiepusies uz dīvāna, malkoja kafiju, atbalstījusi pēdas uz gurna tam tipam, kurš bija atvēris dzīvokļa durvis.

Otrs aizdomīgais tips stāvēja, atbalstījies pret virtuves durvju apmali. “Jūs." Viņa norādīja uz Gideonu. “Kas jums tā izspiedies kabatā?” “Izspiedies.” Kleo neganti iesmējās un ar kājas pirkstiem iebikstīja Gideonam ribās. “Vai priecājies mani redzēt, smukulīt?”

“Tas nav nekas." Mazliet nokaunējies, viņš iebāza roku kabatā. “Tikai maizīte.”

"Vai tā ir pēdējā magoņu bagele?” Kleo iztaisnojās un paķēra maizīti no Gideona rokas. “Tu gribēji slepus aizlavīties ar pēdējo magoņmaizīti. Tas ir zemiski." Viņa piecēlās no dīvāna. “Un tāpēc tev par sodu es to apēdīšu. Mums nav ieroču,” viņa piebilda speciāli Kerijai un tad aizsoļoja uz virtuvi.

“Vai vēlaties kafiju?” Malahijs piedāvāja.

“Ar krējumu, bez cukura."

“Kleo, esi draugs. Vilsones jaunkundzei kafiju ar krējumu, bez cukura.”

“Darbs, darbs, darbs,” no virtuves atskanēja purpināšana.

“Pirmais jautājums,” Kerija iesāka. “Tija apgalvo, ka nevar man izstāstīt, kur ir iesaistīta. Vai viņa aizsargā jūs?”

“Nē, viņa aizsargā jūs. Otrs jautājums jums nav man jāuzdod, jo es pats atbildēšu. Man viņa ir ļoti svarīga, un es darīšu visu, kas būs vajadzīgs, lai neļautu nevienam nodarīt viņai pāri. Viņa ir visapbrīnojamākā sieviete, kādu jebkad esmu pazinis.”

“Par to,” viņam aiz muguras ierunājās Kleo, “tev pienākas puse manas bageles. Jūs esat Tijas draudzene,” viņa turpināja, pamājot ar galvu Kerijai. "Es arī. Jums ir ilgāka stāža priekšrocība, tomēr tas nenozīmē, ka mana draudzība ir mazvērtīgāka.”

Kerija domīgi paraudzījās uz Gideonu.

“Un jūs?”

“Es viņu mīlu,” viņš vaļsirdīgi atzinās un viegli pasmaidīja, uztvēris Kleo un Malahija raidītos skatienus. “Brālīgi un no visas sirds. Vai man pienākas otra bageles puse?”

“Nē.”

“Man pastāvīgi dara pāri." Viņš piecēlās. “Es eju augšā uzpīpēt. Ja Bekija vai Džeks piezvana, dodiet man ziņu.”

“Bekija? Džeks?” Kerija pievērsās Malahijam, kad Gideons izgāja no dzīvokļa.

“Rebeka ir mūsu māsa. Džeks arī ir Tijas draugs.”

“Viņa gan tik īsā laikā ir sagādājusi veselu milzumu draugu.”

“Laikam gatavoju krājumus,” teica Tija, iznākdama no guļamistabas. Kerija pameta skatienu uz viņu un atkal nopūtās.

“Es teicu, ka sarkana krāsa tev lieliski piestāvēs.”

"Jā.” Kautrīgi smaidīdama, Tija pārlaida roku pār jauno džemperi. “Tā tu vienmēr teici.”

Kerija piegāja pie Tijas, satvēra viņas rokas un stingri ieskatījās viņai acīs.

“Tu nebūtu mani lūgusi to darīt, ja tas nebūtu svarīgi. Ļoti svarīgi."

“Nē, nebūtu.”

“Kad varēsi, tu man visu paskaidrosi.”

“Tu būsi pirmā.”

Kerija pamāja ar galvu un pievērsās Malahijam.

“Ja šajos jūsu darījumos viņai jebkādā veidā, formā vai nozīmē tiks nodarīts pāri, es jūs atradīšu. Un atmaksāšu jums par to."

“Es jums palīdzēšu,” Kleo piedāvāja, iekožoties bagelē. “Atvaino, Mel, mums, meitenēm, jāturas kopā.”

“Jūs man laikam patiksiet," Kerija izlēma. “Visi trīs. Ļoti ceru, ka tā būs, jo, lai iegūtu informāciju, ko gatavojos jums nodot, es pārkāpu vairākus federālos likumus.”

"Par to jums pienākas vesela bagele. Mums ir kanēļa, parastās un sīpolu.”

Kerija pirmo reizi uzsmaidīja Kleo.

“Es būšu pārdroša un izvēlēšos kanēli.”

Ap to laiku, kad Kerija beidza tiesāt bageli un stāstīja par Anitas Geijas un firmas “Momingside” finansiālo situāciju, Anita brokastoja gultā.

Tagad, kad viņai bija laiks padomāt un arī mazliet atpūsties, viņa vairs nebija tik satriekta par ielaušanās mēģinājumu. Viņa to uzskatīs tikai par modrības pārbaudi.

Nevienam un nekam nevar uzticēties.

Viņa neapstrīdēja to, ka drošības sistēma savu uzdevumu izpildīja. Taču, cik viņa zināja, tā varēja būt tikai laimīga sagadīšanās vai kāda muļķīga zagļu kļūda. Viņa liks Džekam Burdetam ar viņa darbiniekiem pārbaudīt visu sistēmu collu pa collai. Kad viņi būs beiguši, viņa pieaicinās citus konsultantus un liks tiem novērtēt sistēmu.

Ja gudrai sievietei ārsts paziņo, ka viņai ir kādi veselības traucējumi, 1 viņa pavaicā arī kāda cita speciālista viedokli. “Murningside” viņai bija

tieši tikpat svarīgs kā viņas pašas veselība. Bez šā uzņēmuma viņas lietišķie un sabiedriskie sakari sāks izsīkt un arī ienākumi ievērojami pazemināsies.

Anita Geija rūpējās par Anitu Geiju.

Viņa sēdēja, atlaidusies spilvenos, malkoja kafiju un pameta skatienu uz lielā sienas skapja pusi. Aiz sānu paneļa, kur pedantiskā kārtībā, atbilstoši to krāsām bija sakārti viņas dienas kostīmi, atradās seifs, par kuru neko nezināja pat mājas kalpotāji.

Tagad likteņa dieviete bija noglabāta drošībā. Anita bija pat priecīga, ka ielaušanās pamudināja viņu pārvietot to uz šejieni. Viņa jau sen vairs neuzskatīja šo statueti par firmas inventāru, bet gan par savu personisko īpašumu.

Protams, par izdevīgu cenu viņa to pārdotu bez mazākās sentimentālās vilcināšanās. Tomēr, kad viņa būs ieguvusi visas trīs statuetes, viņa kādu laiku izbaudīs šo prieku. Savu mazo noslēpumu. Viņa apsvēra iespēju neilgu laiku paturēt likteņa dievietes pie sevis. Varbūt uz pavisam īsu laiciņu aizdot tās kādam muzejam, gūstot vienreizēju publicilāti.

Anita Geija, kārnais meitēns no Kvīnsas, būs veikusi izcilāko atradumu, veiksmīgi īstenojusi lielāko gadsimta sensāciju. Tādu cieņu un varu nav iespējams nopirkt, viņa secināja. To nevar arī mantot no sava bagātā, vecā un, par laimi, jau mirušā vīra.

Viņa iegūs to visu, viņa nosprieda. Lai ko tas prasītu. Lai ko tas maksātu.

Ielējusi otro kafijas tasi no savas iecienītās “Derby" kafijas kannas, viņa no brokastu paplātes paņēma'radiotelefonu un piezvanīja Džekam uz mobilo tālruni.

“Burdets.” Viņš arī dzēra kafiju un skrubināja Rebekas pirkstus.

“Džek, te Anita.” Viņa ierunājās asarainā balsī. “Es gribu atvainoties par savu šārīta izturēšanos. Man nebija tiesību tā izgāzt dusmas uz tevi."

Džeks piemiedza ar aci Rebekai.

"Tev nav jāatvainojas, Anita. Tu biji pārcietusi smagu triecienu, un tavs sašutums bija saprotams.”

“Tomēr tu biji ieradies man palīgā, un tava sistēma izglāba “Mc/mingside". Es tiešām jūtos vainīga."

“Tas ir aizmirsts,” viņš teica, bet Rebeka tikmēr izlikās žņaudzam pati sevi un aizbāžam sev muti. “Es tūlīt atkal dodos uz turieni," viņš iesāka.

“Bikses svilst,” Rebeka nočukstēja un saņēma vieglu sitienu pa galvu.

“Es pats personiski pārbaudīšu visu sistēmu. Esmu jau izsaucis savu labāko tehniķi veikt analīzi. Mēs abi ieradīsimies stundas laikā. Lai kādas arī būtu šīs vājās vietas, kas ļāva tiktāl uzlauzt sistēmu, tās tiks izlabotas. Dodu savu vārdu.”

“Zinu, ka varu uz tevi paļauties. Es tevi tur sagaidīšu, ja tu neiebilsti. Jutīšos labāk, ja zināšu vairāk par šo lietu.”

“Es tev visu izrādīšu."

“Esmu tev tik pateicīga. Džek, es gribēju pajautāt, vai tev bija laiks pievērsties arī otram mūsu apspriestajam jautājumam?”

“Par Kleo Toliveru, vai ne?” Viņš parādīja Rebekai paceltu īkšķi. “Patiesībā tieši vakar vakarā sadabūju dažus datus. Gatavojos šodien rakstīt tev ziņojumu. Pavisam izkrita no prāta ar visu lielo šārīta traci."

“Ak, man nevajag neko tik formālu kā rakstisku ziņojumu. Vari tāpat man visu pateikt…”

“Pastāstīšu, kad satiksimies. Ar mieru? Prieks dzirdēt, Anita, ka esi jau atguvusies. Tiksimies ‘'Momingside” namā." Viņš nolika klausuli, pirms viņa paspēja atbildēt.

“Kā eņģelis," viņš komentēja, ievelkot Rebeku klēpī. “Uz ko gribi saderēt, ka viņa ir izgudrojusi iespēju kaut kā apšmaukt apdrošinātājus?” “Es neslēdzu apšaubāmas derības.” Viņa pieskārās ar lūpām viņa mutei un tad iegrima ilgā skūpstā.

“Mums jāiet," viņš nomurmināja.

“Mmm. Manuprāt, mēs esam iekļuvuši briesmīgā sastrēgumā."

Viņas rokas ieslīdēja zem viņa krekla.

“Jā, satiksme ir kā īsti džungļi,” viņš piekrita. “Kas gan ir vēl piecas minūtes?

Pagāja gan veselas piecpadsmit minūtes, bet viņš tās neskaitīja.

Kad ieradās Anita, Rebeka, tērpusies kombinezonā, ar beisbola cepurīti galvā, veica visrūpīgāko sistēmas pārbaudi. Džeks bija izmērījis sabojāto loga rūti un pasūtījis jaunu stiklu. Tagad viņš stāvēja ara uz ietves, vērodams piegādes ieeju.

“Mana asistente teica, ka tu esi te, ārā." Anita izskatījās bāla un salauzta. “Es domāju, ka darbinieki būs nobijušies,” viņa iesāka, “bet izskatās, ka viņiem tas viss šķiet drīzāk interesanti.”

“Daudzi cilvēki uztver to šādi, sevišķi tad, ja apdraudētais nav viņu īpašums. Kā tu turies?”

“Tagad jau jūtos labāk. Tiešām. Man šajā lietā jākārto tik daudz formalitāšu, un tas man palīdzēs sakopot domas. Kāpēc tu esi šeit, ārā?"

“Gribēju paskatīties. Jāsecina, ka viņi pirms tam izpētīja šo ēku un tās apkārtni. Sauksmes plūsmu, patru|as, redzamību no blakusesošajām dzīvojamajām mājām. Un izvēlējās vislabāko vietu. Augšējā stāva logu. Riskēja, pieņemot, ka tas būs vismazāk nodrošināts. To iestiklos līdz pieciem. Tas ir garantēts.”

“Paldies, Džek!" Viņa pieskārās Džeka rokai. “Šis uzņēmums Polam bija visa viņa dzīve.” Viņas vāri nopūtās. “Un viņš uzticēja to man. Nespēju pieļaut domu, ka esmu viņu pievīlusi.”

Aiztaupi man šo komēdiju, Džeks nodomāja, tomēr uzlika roku uz viņas plaukstas.

“Mēs parūpēsimies par to viņa piemiņas vārdā. Es tev apsolu.”

“Jūtos labāk, to dzirdot. Apiesim apkārt līdz parādes ieejai. Man vajag nedaudz laika, lai vēl mazliet izvēdinātu galvu.”

“Labi. Es kopā ar tevi pārbaudīšu sistēmu. Mans tehniķis jau ar to nodarbojas. Ja sistēmai ir kāds robs, mēs to aizlāpīsim.”

“Zinu. Pols uzskatīja tevi par labāko. Es arī. Es tev uzticos, Džek. Tāpēc es lūdzu tevi palīdzēt man attiecībā uz to Toliveru sievišķi. Tu teici, ka esot kaut ko uzzinājis?"

“Tas nebija viegli.” Viņš aši saspieda Anitas roku. “Taču man nepatīk likt klientam vilties. Draugam arī.” Viņš atstāstīja pamatinformāciju, nešaubīdamies, ka Anitai tā jau ir zināma, uzklausīja viņas liekuļoto izbrīnu, kad viņš nosauca Kleo vecāku vārdus.

“Dieva dēļ, es pazīstu Endrū Toliveru. Tiesa gan, pavirši, tikai saviesīgu pasākumu līmenī, bet… Šī sieviete, kas man draudēja, ir viņa meita? Kas notiek ar šo pasauli!”

“Tipiska melnā avs. Dumpiniece,” viņš piebilda, iztēlodamies Kleo ironisko smīnu par šādu raksturojumu. “Nepatikšanas skolā, neliela iepazīšanās ar mazgadīgo likumpārkāpēju koloniju. Ne pārāk veiksmīga dejotājas karjera. Šķiet, viņa tikai nesen atgriezusies Ņujorkā no Austrumeiropas. Es to vēl joprojām pētu. No tām teritorijām nav tik viegli iegūt informāciju.”

“Esmu pateicīga par tavām pūlēm. Vai esi uzzinājis viņas adresi?" “Reģistrētā adrese ir dzīvoklis, kurā viņa dzīvoja pirms došanās uz Eiropu. Izvācās pirms kādiem astoņiem mēnešiem. Tagad viņa tur vairs nedzīvo. Pašlaik viņas nemaz nav Ņujorkā.”

Anita apstājās kā sastingusi.

“Ko tas nozīmē -nav Ņujorkā? Viņai jābūt šeit. Viņa man zvanīja. Mēs šeit satikāmies.”

“Tas bija toreiz, bet tagad ir citādi. Kleopatra Tolivera, kuras izskats atbilst aprakstam un ari pases numurs atbilst tam, ko man izdevās sadabūt, šorīt aizlidoja uz Grieķiju. Uz Atēnām.”

“Uz Atēnām.” Viņa pagriezās, sažņaudzot pirkstos Džeka roku. “Vai tu to droši zini?"

“Mājās man ir aviosabiedrības nosaukums, reisa numurs un biļetes numurs. Tā kā man Šķita, ka tu vēlēsies to zināt, es šorīt pēc mūsu sarunas piezvanīju un saņēmu apstiprinājumu par izlidošanu. Nu jau viņa apmēram stundu ir gaisā.” Viņš pastiepa roku, lai atvērtu “Morningside" nama durvis. “Viņa dodas projām tūkstošiem jūdžu attālumā, Anita. Tagad tev nebūs par viņu jāraizējas.”

“Ko?” Viņa atrāvās. “Jā, laikam tev taisnība. Uz Atēnām,” Anita atkārtoja. “Viņa ir devusies uz Atēnām."

Div desmit piektā nodaļa

Uzcēlusi kājas uz letes, pāršķirstīdama kādu no lielā kaudzē sakrātajiem datoru žurnāliem, Rebeka dežurēja noklausīšanās postenī. Sadzirdējusi Anitas balsi skaldām pavēles, viņa pārtrauca lasīšanu raksta vidū un saausījās.

Tad viņa smaidīdama pagriezās krēslā un pacēla tālruņa klausuli.

“Žurka ir pakampusi sieru," viņa pavēstīja. “Pasaki Tijai, ka tagad ir viņas kārta rīkoties. Un tad nāciet kāds mani nomainīt. Es jau mirstu no garlaicības.”

“Drīz būsim klāt.” Malahijs nolika drošās līnijas tālruņa klausuli. “Tavs uznāciens, mīļum," viņš teica Tijai. “Vai esi gatava?”

“Nedomāju, ka viņa rīkosies tik ātri." Tija piespieda roku pie sava nemierīgā vēdera un sajuta jaunā sarkanā džempera maigo pieskārienu. “Esmu gatava. Satiksimies visi pie Džeka.”

“Es varētu tevi pavadīt līdz policijas iecirknim."

“Nē, nevajag. Ja būšu mazliet nobijusies, tas izskatīsies tikai ticamāk.” Viņa uzvilka jaku un, lai pastiprinātu efektu, apmeta ap pleciem koši rakstaino šalli, ko bija iegādājusies kādā no nesenajiem iepirkšanās kāres uzplūdiem. “Šķiet, man šādi uzdevumi sāk padoties arvien labāk.”

“Mīļumiņ.” Viņš apvija šalli ap pirkstiem un aiz tās pievilka Tiju sev klāt, lai noskūpstītu. “Tev ir dabas dots talants."

Šis skūpsts un uzticēšanās deva viņai spēku mērot ceļu līdz Sešdesmit pirmā policijas iecirkņa detektīvu birojam.

Viņa jautāja pēc detektīva Robinsa un stāvēja, locīdama pirkstos rokassomiņas siksnu, bet, kad detektīvs atnāca viņu sagaidīt, kautrīgi pasmaidīja.

“Doktore Mārša?”

“Detektīv Robins, liels paldies, ka bijāt ar mieru mani pieņemt. Man ir tik neērti nākt un traucēt jūs darbā.”

“Neraizējieties nenieka.” Viņa seja joprojām bija bezpersoniski laipna, nopētot Tiju. “Es jūs redzēju pie Anitas Geijas kabineta. Firmā “Morningside Antiquities"."

“Jā.” Atbildot viņa centās izlikties mazliet nokaunējusies, mazliet apjukusi. “Es tā samulsu, kad izdzirdēju jūsu vārdu un pazinu to. Nesapratu, kā lai iepazīstinu ar sevi Anitas klātbūtnē, jo visa situācija bija tik neveikla un sarežģīta. Un es nedomāju, ka jūs atcerēsieties manu vārdu pēc tā tālruņa zvana par Džeku Burdetu.”

“Es atcerējos. Jūs ar Geijas jaunkundzi esat draudzenes?”

“Ak nē.” Tagad viņa nosarka. “To nevar īsti nosaukt par draudzību. Mēs vienreiz kopā bijām pusdienās, un es viņu uzaicināju aiziet vēl kādreiz viņai izdevīgā laikā. Bet viņa… Tas viss galu galā ir ļoti sarežģīti.” “Vai nevēlaties kafiju?”

“Nu, es…"

“Es pats labprāt iedzertu.” Viņš norādīja ar roku un ieaicināja Tiju mazā atpūtas telpā. “Krējumu, cukuru?”

“Vai jums ir bezkofeīna kafija?”

“Atvainojiet, šeit visi lieto tikai stiprās kafijas šķirnes.”

“Ak tā… Tad es laikam gluži vienkārši dzeršu ūdeni."

“Vienmēr laipni.” Viņš ielēja tasē ūdeni no krāna pie mazas izlietnītes, un Tija centās nedomāt par šausmām, kas slēpjas pilsētas ūdensvadā. “Kā es varu jums palīdzēt?”

“Varbūt tas nav nekas.” Viņa pacēla tasīti, taču nespēja piespiest sevi iedzert kaut malciņu. “Es jūtos kā galīga muļķe.” Viņa pārlaida skatienu šaurajai virtuvītei ar piebāztajām letēm, piekrauto grīdu un ūdens notraipītajiem griestiem.

“Izstāstiet visu, kas jums uz sirds." Viņš paņēma kafijas tasi un apsēdās pie galda pretī Tijai.

“Labi. Ziniet… Es iedomājos par jums, detektīv, jo biju pierakstījusi jūsu koordinātes toreiz, kad Burdeta kungs bija atnācis pie manis. Tas bija pats dīvainākais."

Viņš uzmundrinoši pamāja ar galvu. “Džekam ir talants uz dīvainībām."

Tija iekoda lūpā.

“Jūs… jūs taču par viņu galvojāt, vai ne? Tas ir jūs pazīstat viņu un uzskatāt par godīgu un atbildīgu cilvēku.”

“Absolūti. Mēs ar Džeku esam pazīstami jau ļoti sen. Viņš dažkārt mēdz uzvesties visai neparasti, tomēr viņam var uzticēties visā pilnībā.” “Labi. Tas ir labi. Zinot to, es jūtos drošāk. Taču todien viņš man teica, ka manus tālruņus kāds noklausoties…”

“Tiešām?” Robinss sakustējās krēslā un izslējās.

“Jā. Vai viņš jums par to ir ieminējies? Redziet, viņš laikam mēģināja man piezvanīt kādā jautājumā un atklāja, ka ar tālruņa līniju kaut kas nav kārtībā. Es īsti nesaprotu, kā tie nieciņi darbojas. Un man jāatzīst, detektiv, pat ar visām jūsu labajām atsauksmēm par viņu es viņam nenoticēju. Kāpēc gan lai kāds noklausītos manus tālruņus? Tas ir muļķīgi. Kā jūs domājat?”

“Vai varat iedomāties kādu iemeslu, kāpēc kādam vajadzētu noklausīties jūsu sarunas?”

“Nē, it nekādu. Es dzīvoju ļoti klusi un noslēgti. Vairums manu tālruņa zvanu ir saistīti ar darbu vai ar maniem ģimenes locekļiem. Tas nevar īpaši interesēt nevienu, izņemot tādus pašus mitoloģijas pētniekus. Taču tas mani mazliet uztrauca. Tomēr es vairāk vai mazāk izmetu šo jautājumu no galvas, līdz… Vai jūs kaut ko zināt par trim likteņa dievietēm.”

“Jāatzīst, ka nezinu vis."

“Tās ir grieķu mīta varones. Trīs māsas, kuras vērpj, mēra un griež dzīves pavedienu. Ir ari to statuetes. Mazas, ļoti vērtīgas sudraba statuetes. Ar tām saistīts vēl viens mīts senlietu un mākslas darbu kolekcionāru aprindās. Kādam no maniem senčiem piederēja viena no tām, un tā gāja bojā kopā ar viņu un viņa sievu "Lusitania" katastrofā. Abas pārējās…” Viņa izpleta rokas. “Kas to lai zina? Tās ir vērtīgas arī katra atsevišķi, bet visām kopā to vērtība būtu neizmērojama. Burdeta kungs zvanīja man tāpēc, ka viņš ir kolekcionārs un zina par manas ģimenes saistību ar šo jomu. Manam tēvam pieder “Wyley’s”. Senlietu un izsoļu nams.”

“Skaidrs. Tātad Džeks cerēja uzzināt no jums kādu norādi par šim statuetēm.”

“Tieši tā. Lai kā ari būtu, es viņam pastāstīju to mazumu, ko zināju par šiem mākslas darbiem. Taču šajā sarunā man radās iedvesma jaunai grāmatai. Es uzsāku pētījumus. Tālruņa zvanus,” viņa paskaidroja. “Daru apkopošanu un tā tālāk. Tīd pirms pāris dienām es runāju ar kādu paziņu, ko pazīstu galvenokārt tikai ar savas ģimenes starpniecību. Es biju ļoti izbrīnīta, kad viņa izteica tik dedzīgu vēlmi ar mani satikties, un, jāatzīst, biju pat glaimota." Tija nodūra skatienu, raudzījās ūdens glāzē un grozīja to pirkstos. "Nebūtu domājusi, ka viņai jebkad varētu būt kāda interese par mani. Tikai atgriezusies mājās pēc mūsu sarunas, es apjautu, ka viņa ne tikai bija pieminējusi likteņa dievietes, bet…” Viņa dziļi

ievilka elpu un atkal pievērsa skatienu detektīvam. “Detektīv Robins, viņa dažas reizes pateica ko tādu, kas ir tieši saistīts ar manu pētījumu, ar maniem tālruņa zvaniem un sarunām. Es saprotu, varbūt tā ir tikai sagadīšanās, tomēr tas šķiet ļoti dīvaini. Vēl dīvaināk, ja tam pievieno uzaicinājumu pusdienās, sarunas novirzīšanu tieši uz likteņa dievietēm un tādu ar manu pētījumu saistītu jautājumu pārzināšanu, par ko viņa nekādi nevarētu būt informēta. Tad es uzzināju, ka viņa ir jautājusi maniem vecākiem par Kloto."

“Kas ir Kloto?”

“Ak, atvainojiet. Pirmā likteņa dieviete. Statueti, kas piederēja manam sencim, sauca par Kloto. Es nesaprotu, ko domāt. Viņa pat ieminējās, ka trešā likteņa dieviete Atropa atrodoties Atēnās."

“Grieķijā.”

“Jā, es pati tikai dienu pirms šīm pusdienām biju sadzinusi rokā šīs baumas un apspriedu to pa tālruni ar kolēģi. Es saprotu, ka viņa droši vien seko tām pašām ziņām kā es, tomēr tas viss šķiet tik savādi. Un, atceroties, ko Burdeta kungs teica par maniem tālruņiem… Esmu ļoti noraizējusies.”

“Kāpēc jfis neuzaicināt kādu speciālistu pārbaudīt jūsu sakaru līdzekļus?”

“Vai jūs to varētu?” Viņa uzmeta detektīvam pateicīgu skatienu. “Es būtu jums tik pateicīga. Tas man tiešām atvieglotu sirdi."

“Es par to parūpēšos. Tā sieviete, ko jūs minējāt, doktore Mārša, vai tā varētu būt Anita Geija?”

Tija pārsteigumā ievilka elpu, cerēdama, ka tas nebija pārspīlēti.

“Kā jūs uzminējāt?”

“Tikai kāda no viltībām, ko māca policijas skolā."

“Detektīv Robins, es jūtos tik neērti. Negribu sagādāt Anitai nepatikšanas, ja esmu to visu tikai iztēlojusies. Un varbūt tā arī ir. Droši vien tā ir, jo neesmu tāds cilvēks, ar kuriem notiek šādi brīnumi. Jūs taču viņai neteiksiet, ko es jums par viņu sastāstīju, labi? Man būtu šausmīgs kauns, ja viņa uzzinātu, ka esmu par viņu runājusi ar policiju. Un mani vecāki…"

“Mēs neizpaudīsim nevienam jūsu vārdu. Kā jau jūs teicāt, iespējams, ka tā ir sagadīšanās."

“Jums taisnība.” Viņa atviegloti pasmaidīja. “Droši vien tā ir tikai sagadīšanās.”

Tija nodomāja tas stipri vien atgādina sēklu sēšanu. Tiesa gan, viņa pati nevienu īstu sēkliņu nekad vēl nebija iesējusi, taču viņai tas šķita līdzīgi. Jāuzirdina zeme, jāizkaisa vajadzīgās sēklas un, lai veicinātu augšanu, jāpievieno mēslojums.

Vai šajā gadījumā galīgas muļķības.

Viņai patika tas, ka viņas komandas biedri uzticēja viņai veikt tik daudz stādīšanas darbu.

Ja iesētās sēklas, kā paredzēts, ātri izdzīs asnus, būs īsā laikā daudz kas jāpaveic. Viņa iesoļoja “Wyley’s" namā enerģiskiem soļiem, iztēlē dzirdot pulksteņa tikšķus.

Pirms Tija paspēja pajautāt, vai tēvs ir brīvs, viņa izdzirdēja mātes balsi. Viņa sarāvās un dusmojās pati uz sevi par to. Vainas apziņa lika viņai doties cauri ekspozīcijas zālei uz turieni, kur Alma rāja pārdevēju.

“Māt, nebiju cerējusi tevi šeit satikt." Viņa viegli pieskārās ar lūpām Almas vaigam. “Kāda brīnišķīga vāze," viņa teica, pētīdama smalko atraitnīšu ziedu zīmējumu. “Grūbijs*?"

"Jā.” Pārdevējs iesāņus uzmeta tramīgu skatienu Almai. “Aptuveni tūkstoš deviņsimt piektais gads. Izcils mākslas darbs!”

“Iesaiņojiet to, noformējiet kā dāvanu un nogādājiet manās mājās.”

“Māršas kundze,” pārdevēja iesāka.

“Negribu vairs neko dzirdēt.” Alma ar rokas vēzienu pārtrauca viņas iebildumus. “Elenas Fosteres meita pēc mēneša precas. Vairākas reizes esmu lūgusi tavu tēvu sagādāt piemērotu kāzu dāvanu, bet vai viņš ir papūlējies? Nē. Tāpēc esmu spiesta pati doties šurp, lai to nokārtotu. Lai gan viņš šeit uzturas katru dienu. Parūpēties manā vārdā par vienu pavisam nelielu pirkumu ir mazākais, ko viņš varētu izdarīt.”

“Droši vien viņš…”

“Un tagad," Alma turpināja, pārtraukdama Tiju, “šī jaunā sieviete atsakās izpildīt manus rīkojumus.”

“Mārša kungs devis darbiniekiem ļoti konkrētus rīkojumus. Mēs nedrīkstam atļaut jums ņemt preces, kuru vērtība pārsniedz tūkstoti dolāru. Šā mākslas darba vērtība ir seši tūkstoši, Māršas kundze.”

“Pirmo reizi dzirdu šādas muļķības. Man sākas sirdsklauves. Mans asinsspiediens noteikti ir cēlies!”

* Viljams H. Grūbijs (1867-1925) amerikāņu mākslinieks keramiķis.

“Māt.” Tijas balss bija asāka, nekā viņas abas bija gaidījušas. “Šī vāze nav piemērota dāvana paziņas meitai.”

“Elena ir laba draudzene…”

“Kuru tu satiec labi ja sešas reizes gadā saviesīgos pasākumos,” Tija enerģiski nobeidza. “Tava gaume, kā vienmēr, ir nevainojama, bet tā nav piemērota dāvana. Vai jūs varētu pateikt manam tēvam, ka mēs esam ieradušās?” viņa lūdza pārdevēju.

“Tūlīt." Acīm redzami iepriecināta par šādu atbalstu, pārdevēja atstāja Tiju un māti divatā.

“Nesaprotu, kas tev uznācis.” Almas glītajā sejā sašutumu nomainīja sarūgtinājums. “Tu esi tik neiejūtīga un skarba.”

“Tas nav tīšām.”

“Pie visa vainīgs tas vīrietis, ar kuru tev ir sakars. Tas ārzemnieks.” “Nē, viņš nekur nav vainīgs. Tu pati pārāk uztraucies par katru sīkumu.”

“Sīkumu? Tā sieviete…”

“Tikai darīja savu darbu. Māt, tu nevari tā ienākt šeit, mūsu antikvariātā, un paķert no plaukta jebkuru lietu tikai tāpēc, ka tā ir skaista. Tagad es tev palīdzēšu sameklēt piemērotu kāzu dāvanu.”

“Man sāp galva.”

“Kad būsim tikušas galā ar šo uzdevumu, tu jutīsies labāk.” Tija aplika roku ap mātes saspringtajiem pleciem un vedināja viņu projām. “Paskaties uz to burvīgo tējkanniņu.”

“Es gribu vāzi," Alma stūrgalvīgi atbildēja.

“Labi.” Viņa vedināja Almu tālāk un, lai gan juta kārdinājumu paaicināt kādu no pārdevējiem, pavēlēja sev izturēt līdz galam. “Ak, šī ir skaista.” Viņa pamanīja vāzi ar pamatni un lūdzās, kaut viņas pieticīgās zināšanas nebūtu viņu pievīlušas. Ja viņa būs kļūdījusies un izvēlējusies kaut ko vēl vērtīgāku, šis pārbaudījums nekad nebeigsies. “Tā ir tik iespaidīga un klasiska. Manuprāt, tā ir Storbridža*." Tija uzmanīgi piešķieba vāzi, lai varētu saredzēt mazītiņo cenas zīmīti. Un atvieglota klusi nopūtās. “Šī būtu brīnišķīga dāvana," viņa aši turpināja, pamanījusi mātes sejā iezogamies īgnumu. “Zini, ja tu būtu uzdāvinājusi to otru vāzi, viņi nezinātu tās patieso vērtību un nevarētu arī pienācīgi novērtēt tavu dāsnumu, to dāvinot. Toties tik grezna vāze kā šī, novietota īstajā vietā, izpelnīsies atzinību."

“Nu…”

* Pilsēta Anglija, slavena ar māksliniecisku stikla vāiu un citu stikla trauku ražoSanu.

“Gribi, es parūpēšos, lai ro iesaiņo un noformē? Tad pajautāsim, vai tēvam ir laiks iedzert tēju kopā ar mums. Mēs tik sen neesam šeit bijuši visi kopā.”

“Laikam gan." Alma rūpīgāk nopētīja vāzi. “Tā ir ļoti eleganta.”

“Krāšņa." Turklāt maksā nepilnus četrus simtus, lieliski iekļaujoties limitos.

“Tev vienmēr ir bijusi laba gaume, Tija. Par to man nekad nav bijis jāraizējas."

“Tev par mani nemaz nav jāraizējas.”

“Kā tad es aizpildītu savu brīvo laiku?” Alma atjautāja, mazliet sapīkusi.

“Izdomā kaut ko! Es tevi mīlu.” Pārsteigusi māti ar šo paziņojumu, Tija izdzirdēja tēva soļus. Un redzēja, ka viņš izskatās ļoti nomocīts un neapmierināts. Tija neapdomājoties instinktīvi nostājās starp tēvu un satraukto māti.

“Mēs esam iebrukušas pie tevis,” Tija līksmi teica. “Es iegriezos apraudzīt tevi un piedevām man laimējās uzskriet virsū mātei. Šo Storbridžas vāzi ar pamatni vajag iesaiņot un noformēt kā kāzu dāvanu.”

“Kuru?” Viņš uzmanīgi paraudzījās Tijas norādītajā virzienā. Pēc neilgas izvēlētās vāzes apskates viņš pamāja ar galvu. “Es par to parūpēšos. Alma, es tev teicu, ka jāapspi iežas ar mani, pirms kaut ko izvēlies."

“Viņa negribēja tevi traucēt." Tija apņēmīgi turpināja tikpat možā tonī. “Bet es nevarēju pretoties kārdinājumam. Vai tu esi briesmīgi aizņemts?"

“Godīgi sakot, šis bija nervozs tīts. “Morningside Antiquities" pagājušajā naktī notika ielaušanās.”

Alma piespieda roku pie sirds.

“Laupītāji? Es dzīvoju pastāvīgās bailēs, ka tas var notikt arī šeit. Šonakt nevarēšu ne aci aizvērt, raizējoties par to.”

“Alma, tas nenotika šeit.”

"Tas ir tikai laika jautājums," viņa pareģoja. “Noziedznieki plosās visapkārt. Cilvēks vairs nevar justies drošs, izejot no mājas. Un nevar būt drošs arī savās mājās."

“Paldies Dievam, ka tēvs ir parūpējies par tik lielisku drošības sistēmu gan šeit, gan mājās,” Tija piebilda. “Māt, apsēdies un atvelc elpu. Es jau pazīstu tavu līdzjūtīgo raksturu un zinu, kā tu ņem pie sirds citu nelaimes. Tev noderētu nomierinoša kumelīšu tēja,” Tija turpināja, mierinādama māti un vedinādama uz krēslu ekspozīcijas zāles pretējā pusē.

Viņa apsēdināja māti, palūdza pārdevēju atnest tēju un tad atgriezās pie tēva.

“Kad tu to iemācījies?” tēvs gribēja zināt. “Tikt galā ar māti?” “Nezinu. Laikam sapratu, ka tev šajā ziņā noderētu palīdzība, bet līdz šim es nemaz neesmu piedalījusies. Neesmu bijusi laba meita jums abiem. Es gribētu to mainīt.”

“Man šķiet, ka tik daudz kas mainās.” Viņš pieskārās Tijas vaigam neredzētā maiguma izpausmē. “Neatceros, kad vēl tu būtu tik labi izskatījusies, Tija.”

“Ak, tas ir jauns džemperis un…”

Tēva roka palika uz Tijas vaiga.

“Tas ir ne tikai džemperis.”

“Nē.” Tad viņa izdarīja ko tādu, ko reti atļāvās. Pacēla roku un uzlika to uz viņa plaukstas. “Ne tikai."

“Varbūt mums pienācis laiks mainīt paradumus. Kā būtu, ja es ielūgtu tevi un māti pusdienās?”

“Es priecātos, taču šodien nevaru. Jau tagad esmu aizkavējusies. Vai drīkstu pataupīt šo uzaicinājumu uz citu reizi?”

“Protams.”

“Nu tad..* Ak jā… cik briesmīgs notikums ar "Momingside”. Vai kaut kas ir nozagts?"

“Droši nezinu. Spriežot pēc visa, zagļi iekļuvuši ēkā, bet tikai uz īsu laiku, jo iedarbojās signalizācija. Anita vēl nav veikusi inventarizācijas pārbaudi.”

“Ak tu jau esi ar viņu runājis?”

“Biju šorīt aizgājis pie viņas, lai piedāvātu palīdzību un atbalstu. Kā arī,” viņš piebilda ar smaidu, "lai mēģinātu izokšķerēt ko vairāk. Tā bija arī lieliska izdevība pieminēt, ka esmu dzirdējis baumas par vienu no likteņa dievietēm un Atēnām. Viņa šķita ļoti ieinteresēta. Tik ļoti, ka atļāvos izpušķot savu sakāmo, apgalvojot, ka neskaidri atceros nostāstus mūsu ģimenē par to, ka Henrijs Vailijs gatavojies pēc ceļojuma uz Londonu doties uz Atēnām."

“Oho! Tas man nebija ienācis prātā.”

“Es par to nebrīnos. Izpušķošana nekad nav bijusi tava stiprā puse. Lai gan varbūt arī tas ir mainījies.”

“Paldies tev par palīdzību,” Tija izvairījās no atbildes. “Zinu, ka tas bija dīvains lūgums. Nesaprotu, kāpēc tu vispār piekriti.”

“Tu man pirms tam neko nebiji lūgusi," tēvs vienkārši atbildēja.

“Tad es tev palūgšu vēl kaut ko. Piesargies no Anitas Geijas! Viņa nav tāda, kā izskatās. Man jāiet, es jau esmu pārāk aizkavējusies." Viņa pieskārās ar lūpām tēva vaigam. “Es tev drīz piezvanīšu."

Viņa traucās projām tādā steigā, ka gandrīz saskrējās ar gara auguma vīrieti tumšā uzvalkā, kurš nāca iekšā. Viņa gandrīz zaudēja līdzsvaru, tad koši piesarka un neveikli pakāpās sāņus.

“Lūdzu, atvainojiet, neskatījos, kur eju.”

“Viss kārtībā.” Mārvins Džespers noraudzījās, kā Tija aizsteidzas pa ietvi. Viņš apmeta līkumu, dodamies atpakaļ, līdz bija pagājis nostāk no Vailiju nama ieejas. Nenovērsdams skatienu no aizejošās Tijas muguras, viņš piezvanīja pa mobilo tālruni.

“Džespers. Tikko saskrējos ar Māršu sievišķi, kas nāca ārā no Vailiju nama.”

“Almu? Mārša sievu?” Anita noprasīja.

"Nē, to jauno. Šā meitu. Lielā steigā. Izskatījās nokaunējusies. Ja vēlaties, varu viņu panākt un izsekot."

“Nē. Viņa vienmēr izskatās par kaut ko nokaunējusies. Dariet to, ko liku, un netraucējiet mani, kamēr nav kas svarīgs, ko teikt.”

Paraustījis plecus, Džespers ielika tālruni kabatā. Viņš ievēros visas pavēles, lai tā maita būtu apmierināta. Viņš zināja, ka Anita ir novākusi Dubrovski, taču Džesperu tas neuztrauca. Viņš uzskatīja, ka prot parūpēties gan par sevi, gan par Geiju sievišķi labāk nekā viņa nelaimīgais bijušais līdzdalībnieks.

Tik daudz labāk, ka tad, kad viss būs beidzies, viņš sarīkos tai ledainajai čūsku vecenei nelielu avāriju. Tādu ar letālu iznākumu. Iespējams, viņam būs jāparūpējas arī par to Māršu sievišķi. Un viņas fāteru. Un, kad visi gali būs ūdenī, tieši viņš būs visu triju statuešu ieguvējs.

Apdomādams, ka Rio varētu būt jauka bezrūpīga patvēruma vieta, viņš atgriezās Vailiju namā, lai pildītu rīkojumus.

Džeks satikās ar Bobu Robinsu grilbārā divu kvartālu attālumā no policijas iecirkņa. Bija pārāk agrs maiņas nodošanai vai darba beigām, tāpēc bārā atradās tikai daži policisti un civilie klienti. Telpā smaržoja pēc sīpoliem un kafijas. Pēc dažām stundām šos aromātus nomainīs alus un viskijs.

Džeks iespraucās nišā pretī Bobam.

“Tu zvanīji,” viņš paziņoja, “tad tu arī maksā.” Viņš pasūtīja alu “Reuben", frī kartupeļus un sviestmaizi. “Kas lēcies?”

“To tu man pasaki. “Momingside”.”

“Es jau runāju ar Lū."

“Tomēr pastāsti man ari."

“Iebrucēji izkļuva caur pirmo drošības līmeni, iekļuva objektā. Saskaņā ar plānu iedarbojās sekundārā signalizācija, un elle gāja vaļā. Dzirdēju runas, ka puiši formas tērpos bija klāt divu minūšu laikā. Tā ir laba reakcija.”

“Kā viņi tur iekļuva, Džek?”

“Mēs veicam sistēmas pārbaudi un pilnīgu analīzi.” Viņš izstiepa kājas. “Ja tu domā piesiet šo lietu kādam no maniem darbiniekiem, tu tikai lieki tērē laiku un riskē mani nokaitināt. Ja kāds no manējiem būtu pārdevies laupītājiem, tie nebūtu palaiduši garām sekundāro signalizāciju, būtu paņēmuši, visu, ko gribēja, un tagad sauļotos kādā pludmalē tādā valstī, kas nenopūlas ar noziedznieku izdošanu.”

“Varbūt viņi arī dabūja to, pēc kā bija nākuši.”

Kad bija atnests alus, Džeks pacēla glāzi un, dzerot pirmo malku, pāri putām vēroja Bobu.

“Kas tas varētu būt?”

“Tas tev jāzina.”

“Cik man zināms, kliente vēl nav veikusi inventarizācijas pārbaudi. Un vienu es tev varu teikt visi mani cilvēki ir uzticami. Burdeta firma izpelnījusies savu labo reputāciju ne jau nu tāpēc, ka darbā tiek pieņemti zagļi. Vai tu pārņem šo lietu no Lū?”

“Nē. Es strādāju pie citas, kas var būt ar to saistīta. Pāris jautājumu man vienkārši “nelīmējas”. Svarīgākais ir šis. Gadiem ilgi nebiju dzirdējis Anitas Geijas vārdu. Tagad pavisam neilgā laika posmā vispirms tu nosauc man to saistībā ar kādu nenozīmīgu izsitēju, kas atrasts beigts Džersijā. Pēc tam es to dzirdu no Lū, kurš izmeklē ielaušanās mēģinājumu viņas uzņēmumā, kur ir tava drošības sistēma. Pēc tam šodien mani ar šo vārdu aplaimo kāda sieviete, kura tevi pazīst."

Džeks atlaidās sēdeklī, kamēr tika pasniegtas pusdienas.

“Es pazīstu daudzas sievietes.”

“Tija Mārša. Viņa teica, ka tu esot apgalvojis viņas tālruņus kāds noklausoties."

“Tā arī ir."

“Jā, tiešām ir.” Bobs pamāja ar galvu un paņēma burgeru. “Es to tikko pārbaudīju. Jautājums ir kas to dara?”

“Es pieņemu kāds grib zināt, ar ko un par ko viņa runā."

“Jā, pie velna, elementāri, Vatson. Viņa domā, ka tā varētu būt Anita Geija.”

Džeks uzmanīgi nolika alus glāzi.

“Tija Mārša tā teica?”

“Kas notiek, Džek?”

“Man nav nekādu drošu pierādījumu. Bet vienu es tev varu pateikt.” Viņš pieliecās tuvāk un pieklusināja balsi. “Tas, kurš ielauzās tajā ēkā, zināja pietiekami daudz par sistēmu, lai iekļūtu. Bet ne tik daudz, lai paliktu iekšā un pabeigtu darbiņu. Es vienmēr gādāju par to, lai klients par sistēmas darbu zinātu tik daudz, cik tas vēlas zināt. Šoreiz kliente pārzināja sistēmas pamatus.”

“Bet, ja viņa grib iznest kaut ko pati no savas firmas, kāpēc viņa to vienkārši nepaņem?”

“Kā lai es to, pie velna, zinu? Piecas minūtes, Bob. Primārā signalizācija bija izslēgta, ilgākais, piecas minūtes, līdz iedarbojās sekundārā. Jūsējie atbrauca pēc divām minūtēm. Nesaprotu, kā, ieejot tajā ēkas daļā, viņiem izdevās kaut ko no turienes iznest nepilnu septiņu minūšu laikā. Pat ja viss noritēja gludi kā pa diedziņu, negribu ticēt, ka viņiem izdevās daudz ko savākt. Es ļoti gribētu redzēt, ko viņa ierakstīs apdrošināšanas prasībā.”

“Neizklausās, ka tev patiktu šī kliente, Džek.”

“Nevaru teikt, ka patīk.” Džeks atkal ķērās pie sviestmaizes. “Tas ir tikai personiski. No otras puses, man nav pret viņu nekādu pierādījumu, bet tikai pieņēmumi.”

“Kā tu viņu saistīji ar Dubrovski?”

“Pa apkārtceļiem." Viņš iztaisnoja plecus. “Kāda cita kliente stāstīja,. ka Anita vajājot viņu saistībā ar kādu mākslas darbu. Spiediens bija tik liels, ka kliente jutās apdraudēta un pastāstīja man, ka šis tips viņai sekojot. Viņa to aprakstīja. Es aprakstīju viņu tev, un tu pavēstīji, ka viņš ir līķis. Viņa šo atpazina no bildes, kuru tu man iedevi.”

“Man vajadzīgs viņas vārds.”

“Tikai ar viņas atļauju. Tu saproti, Bob, ka citādi es to nevaru izpaust. Turklāt vienīgais, ko viņa zina, ir tas, ka Anita viņu bied'ja, tas tips viņai sekoja, un tagad viņš ir pagalam.”

“Kas tas par mākslas darbu?”

“Patiesībā vairāki mākslas darbi. Tās sauc par trim…”

“Likteņa dievietēm," Bobs nobeidza, un Džeks izrādīja pienācīgu izbrīnu.

“Tu tiešām esi īsts detektīvs."

“Man ir tam visi pierādījumi. Kāds tev sakars ar šīm statuetēm?” “Gluži vienkārši tā gadījies, ka man pieder viena no tām.”

Boba skatiens kļuva vērīgs.

“Kura?”

“Atropa. Trešā likteņa dieviete. Ģimenes mantojums. No britu puses. Anitai tas nav zināms, un es gribu, lai tā arī paliek. Viņa vēlējās, lai es viņai sagādāju informāciju par tām, tāpēc sāku domāt un nokļuvu pie Tijas Māršas un savas otras klientes.”

“Kāpēc viņa vērsās pie tevis, ja nezināja, ka tev pieder viena statuete?”

“Viņa zina, ka esmu kolekcionārs un man ir plašs paziņu loks." “Skaidrs." Apmierināts ar šo atbildi, Bobs nogaršoja frī kartupeļus no Džeka šķīvja. “Turpini.”

“Māršu sievietes tālruņus kāds noklausās. Mana kliente, kurai ir saikne ar Lahesi otro likteņa dievieti -, tiek izsekota. Un Anita ir izdarījusi spiedienu uz viņām abām. Saproti pats.”

“Ietriekt lodes cilvēkam ribās ir pavisam kas cits nekā vērpt intrigas, lai iegūtu pāris statuetes.”

“Tu runāji ar viņu. Ko tu par to domā?”

Bobs brīdi klusēja.

“Domāju, ka ir jārok dziļāk.”

“Pie reizes pievērs uzmanību slepkavībai Rietumu Piecdesmit trešajā ielā pirms dažām nedēļām. Melnais puisis, dejotājs. Piekauts līdz nāvei savā dzīvokli.”

“Velns parāvis, Džek! Ja tev ir kas zināms par neatklātu slepkavību…” “Es tev sniedzu informāciju,” Džeks savaldīgi atbildēja. “Pārbaudi, kā liecinieki aprakstījuši vīru, kurš iegājis mājā un iznācis no tās. Tas atbildīs Džersijā atrastā algotā izsitēja izskatam. Atrodi iespēju iegūt sankciju Geijas personiskās tālruņa līnijas noklausīšanai. Varu saderēt, ka dzirdēsi ļoti interesantas sarunas. Tagad man jāiet."

“Nejaucies policijas darbā, Džek!"

“Ar lielāko prieku. Mani gaida satriecošs randiņš ar krāšņo īru rudmati.”

“To, kuru tu biji atvedis uz iecirkni? Rebeka,” Bobs atcerējās vārdu. “Vai viņa ir tava kliente?"

“Nekā tamlīdzīga. Viņa ir sieviete, kuru es precēšu.”

"Sapņo vien.”

“Nopietni.” Viņš iebāza roku kabatā, izņēma kārbiņu un atvēra to. “Kā tev patīk?”

Blenžot uz gredzenu, Boba žoklis atkārās un gandrīz atsitās pret galdu. “Velna milti, Burdet, tu to domā nopietni.”

“Pirmo reizi precoties, es devos uz "Tiffany’s". Taču Rebekai patīk ģimenes mantojumi. Šis piederēja manai vecvecvecmāmiņai.”

“Velna milti!” Bobs izrausās no nišas un ar vienu roku apkampa Džeku. “Apsveicu. Kā tad lai es tagad dusmojos uz tevi?”

“Gan jau atradīsi iespēju. Gribi sagādāt man kāzu dāvanu? Atmasko Anitu Geiju.”

Divd esmit sestā nodaļa

Tikai pēc apstāšanās Gideons beidzot atviegloti uzelpoja pie Džeka apvidus automobiļa stūres. Braukšanas laikā viņš lādēja savu likteni. Pietiekami ļauni jau bija nokļūt Ņujorkas saspringtajā satiksmes straumē, kur notika šķietami neprātīgas vieglo automobiļu, taksometru, visuresošo piegādes furgonu, pašnāvnieku velokurjeru un allaž sasodīti steidzīgo kājāmgājēju sacensības. Taču viņam bija jātiek galā ar to visu, braucot pa pretējo ceļa pusi.

Viņš bija trenējies. Viņam pat izdevās izvairīties no pārāk pārpildītajām šķērsielām, plašajām avēnijām, kur visi brauca tā, it kā atrastos sacensību trasē, un tomēr nevienu netraumēja. Tā nu viņš tika izraudzīts šim uzdevumam.

Drūmās domās nogrimis, sēdēdams mašīnā puskvartāla attālumā no Anitas lepnās mājas, viņš nevarēja saprast, kāpēc nevienam neienāca prātā, ka braukāšana pa pilsētu “instruktora” pavadībā un braukšana vienam, turklāt ar konkrētu mērķi sekot kādai mašīnai uz lidostu ir ļoti atšķirīgas lietas.

Tomēr šis uzdevums bija uzdots viņam, jo viņš un Rebeka bija vienīgie, kurus Anita personiski nepazina. Bet Rebeka bija vajadzīga pie datora.

Viņš būtu juties daudz labāk kopā ar Kleo. Lai tā viņu uzkūdītu, kaitinātu vai… vienkārši būtu līdzās. Viņš tiešām bija pārāk pieradis pie viņas klātbūtnes.

Viņiem jāizdomā, ko darīs pēc tam, kad būs beidzies viss šis pasākums ar likteņa dievietēm. Ar Anitu. Viņiem jātiek galā ar vienu, bet neapšaubāmu īstenību, ka viņš nevar dzīvot Ņujorkā un nesajukt prātā. Kādreiz atbraukt, protams, bet dzīvot tik ļoti pārpildītā pilsētā, kur burtiski nav iespējams ieelpot kaut malku tīra gaisa? Nē, pat ne Kleo dēļ.

Ak dievs, cik ļoti viņš ilgojās pēc jūras un rāmā lietus! Viņš sapņoja par pakalniem un katedrāles zvanu skaņām. Visvairāk viņš vēlējās pamosties, zinādams, ka, aizejot līdz ostai vai laivu piestātnei vai vienkārši pastaigājoties pa stāvajām ielām, viņš satiks cilvēkus, kuri pazīst viņu un viņa ģimeni.

Cilvēkus, kuri bija viņa ģimene.

Kleo droši vien nepatiktu Kouvā, viņš domāja, nemierīgi bungodams ar pirkstiem pa stūri. Tieši tas, kas bija viņa dzīves pamats, viņai drīzāk tikai kristu uz nerviem.

Kāpēc gan diviem cilvēkiem, kuri nākuši no tik ļoti atšķirīgas vides un kuriem bija tik dažādas intereses, bija jāiemīl vienam otru?

Vēl viena likteņa kaprīze, viņš secināja.

Galu galā viņš laikam aizies savu ceļu un viņa savu, un viņu dzīves pavedieni vīsies tālāk dažādās okeāna pusēs. Šī doma viņu nomāca jau tagad. Viņš bija tik ļoti iegrimis savu sirdssāpju apcerēšanā, ka gandrīz nepamanīja garo melno limuzīnu, kas pieslīdēja Anitas pilsētas mājas durvju priekšā.

Viņš aši izmeta raizes no galvas un pievērsās uzdevumam.

“Nu ko,” viņš balsī teica. “Ceļojam eleganti, vai ne?”

Viņš vēroja, kā šoferis formas tērpā izkāpj, pieiet pie durvīm un piezvana. Gideons atradās pārāk tālu, lai dzirdētu, kas atbild, taču pēc īsas sarunas šoferis atgriezās pie limuzīna.

Viņi abi gaidīja veselas desmit minūtes, saskaņā ar Gideona pulksteni, līdz kāds cits vīrietis, droši vien virssulainis, iznāca no mājas, nesdams divus lielus koferus. Viņam sekoja jauna sieviete, stumdama mazāku koferi ar ritentiņiem.

Kamēr trīs kalpotāji lika mantas bagāžniekā, Gideons nospieda automobiļa tālruņa pogas.

“Viņi krauj koferus autiņā,” viņš teica brālim. “Limuzīns ir milzīgs kā valis un bagāžas pietiktu ceļojošas modes skates trupai."

Kad Anita iznāca pa durvīm, viņš pirmo reizi varēja to aplūkot. Viņas mati bija košā vara krāsā un, eleganti sakārtoti, ietvēra seju, kuras āda šķita maiga. Viņas augums tagad viņš labi saprata, kas bija apbūris viņa brāli, bija ļoti sievišķīgs, ar krāšņiem apaļumiem.

Vērodams šo sievieti, viņš gudroja, kas gan viņas dvēselē ir tā salūzis, padarot viņu tādu, kāda viņa ir tagad. Tāpat viņš apcerēja, kāpēc neviens neredz, cik ļoti neiederīga viņa ar visu savu košumu un spožumu ir šajā skaistajā, cienīgajā vecajā namā.

Varbūt viņa pati gan to redz, Gideons iedomājās, ikreiz, ieskatīdamās spogulī. Tas varētu būt vēl viens viņas rīcības iemesls.

Taču labāk atstāt filozofēšanu Tijas ziņā.

“Mūsu gaidītā sieviete tikko iznāca pa durvīm."

"Atceries ja tu viņus pazaudē, brauc uz lidostu un sameklē viņu tur."

“Es viņus nepazaudēšu. Es labāk protu braukt pa nepareizo ceļa pusi, nekā vairums šīs pilsētas iedzīvotāju brauc pa pareizo. Viņi sāk kustēties. Zvanīšu atkal no lidostas.”

Malahijs nolika klausuli un pagriezās pret Tiju.

“Viņi dodas ceļā."

“Es jūtos mazliet nedroši.” Viņa piespieda roku pie vēdera. “Tomēr man tas sāk patikt. Nezinu, ko darīšu, kad mana dzīve atkal atgriezīsies parastajās sliedēs.”

Viņš satvēra viņas roku un pielika pie lūpām.

“Mums būs jāparūpējas, lai tā nenotiek.”

Tija samulsusi nospieda vietējā tālruņa pogu un piezvanīja uz garāžu. “Viņa ir ceļā uz lidostu. Gideons viņai seko."

“Tad mēs arī izbraucam.” Džeks nolika klausuli.

Tija atstūma krēslu no konsoles un piecēlās.

“Jūties droši?” Malahijs jautāja

“Gana droši. Vai tu esi kādreiz kaut ko stādījis?”

“Tu domā koku?” Viņš kopā ar Tiju iegāja liftā.

“Es vairāk domāju sēklu sēšanu. Dažādas sēklas dažādās vietās." Viņa dziļi ievilka elpu. “Mēs būsim izveidojuši ļoti interesantu dārziņu.”

“Vai tu kaut ko nožēlo?”

“Līdz šim ne. Un nedomāju neko nožēlot arī turpmāk." Viņa iegāja garāžā, kur Kleo, Rebeka un Džeks jau stāvēja pie busiņa. Šie cilvēki, viņa nodomāja, šie apbrīnojamie cilvēki, ir viņas draugi.

Nē, viņa neko nenožēloja.

“Sākam ballīti," teica Kleo.

Šajā posmā Tija bija atbildīga par datoru, bet Malahijs par saziņu. Džeks un Rebeka jau sēdēja kabīnē, bet Kleo atpūtās, austiņās pilnā skaļumā klausīdamās “Queen".

“Nesaprotu, kā tas iespējams,” Tija komentēja. “Šādi relaksēties."

Malahijs pār plecu pameta skatienu uz Kleo, kas sēdēja atlaidusies un šūpoja augumu mūzikas ritmā.

“Uzkrāj enerģiju. Vēlāk viņai tā būs ļoti vajadzīga.” Viņš nospieda slēdzi un pa rāciju uzrunāja Rebeku. “Gideons teica, ka sastrēgums esot kaut kādā vietā, ko viņš nosauca par Van Viku. Viņš tos joprojām redz, bet pašlaik viņi brauc ļoti lēni.”

"Tas labi. Mēs jau gandri: esam stāvvietā.”

“Esi uzmanīga, mīļum!”

"Es būšu ne tikai uzmanīga. Es būšu laba. Viss un beigas.”

Rebeka ielika rāciju aiz jostas. Viņa uzkrāja enerģiju pēc savas mētodes, kamēr Džeks novietoja busiņu stāvvietā. Viņa domās soli pa solim atkārtoja savu uzdevumu.

Izkāpusi no busiņa, viņa aizgāja līdz Džekam, un tas izstiepa roku.

“Saķērušies rokās, mēs atgriežamies nozieguma vietā." Viņa uzspēlēti nopūtās. “Tas ir tik sasodīti romantiski."

“Uztraucies?" viņš jautāja, kad abi sāka iet.

“Drīzāk esmu enerģijas pārpilna. Un tas ir labi.”

“Nesteidzies! Mums šis posms jāpaveic ātri, taču mums ir laiks, lai paveiktu to kārtīgi."

“Tu dari savu darāmo, es savu.”

Viņi abi kopā piegāja tieši pie “Morningside” galvenās ieejas. Džeks pavisam mierīgi ievadīja miniatūrajā konvertēšanas ierīcē ieprogrammēto jauno durvju kodu un pēc tam, kad signalizācija bija atslēgta, izņēma paša izgatavotās atslēgas.

“Gaiss tīrs,” viņš klusi teica, tad atslēdza durvis. Kad viņi bija iegājuši namā, viņš aizslēdza durvis un atkal iedarbināja ārējo signalizāciju. “Un esam iekšā. Ej,” viņš pavēlēja, bet Rebeka jau bija metusies kāpņu virzienā.

Apgaismojot ceļu ar kabatas lukturi, viņa steidzās uz Anitas kabinetu. Viņa izņēma no kabatas atslēgu un, cerēdama, ka viņai un Džekam izdevies pareizi saskaņot signalizāciju, atslēdza durvis.

Aizvilkusi aizkarus logam Medisona avēnijas pusē, viņa ieslēdza lampu uz rakstāmgalda un apsēdās pie Anitas datora. Un saberzēja rokas.

“Nu ko, skaistulīt, papriecāsimies!"

Lejā Džeks pārkonfigurēja drošības sistēmu. Pēc tam kad viņš un Rebeka būs atstājuši ēku, tā atkal atgriezīsies gaidīšanas režīmā, pilnīgā kārtībā un labāka nekā jebkad. Strādādams viņš austiņās klausījās Malahija ziņojumu.

“Viņi ir lidostā. Viņa ir izkāpusi no limuzīna. Gideons meklē vietu, kur novietot auto. Viņš atkal viņu sameklēs lidostas ēkā. Kāds ir jūsu stāvoklis?”

“Viss norit veiksmīgi. Savieno mani ar Tiju. Gribu veikt pirmo pārbaudi."

"Tavs izsaukums.” Malahijs pasniedza Tijai austiņas.

“Džek?”

"Es tev nosaukšu pirmo šifru. Ievadi to.”

Tijai aiz muguras Kleo nožāvājās. Viņa izņēma vienu austiņu, no kuras atskanēja apslāpētas basģitāru un bungu skaņas.

“Viss kārtībā?"

Sēdēdama pie Anitas datora, Rebeka uzlauza tā aizsardzības sistēmu. Viņasprāt, tā bija nožēlojama, viņa ļaunā priekā nodomāja. Tikai visvienkāršākā parole, kuru var tik viegli apiet. Pirmajā dokumentu meklējumā viņa atrada apdrošināšanas datni. Atvērusi to, viņa sameklēja Anitas tajā dienā sastādīto inventarizācijas sarakstu un prasības veidlapu.

“Tā, tā. Jau uzpūti savu prasību, vai ne? Bet kāpēc tik pieticīgi? Mēs to uzlabosim.” Viņa izņēma no kabatas Džeka un Tijas sagatavoto nelielo sarakstu. Un ķērās pie darba.

Uzlabodama prasības veidlapu, viņa austiņās dzirdēja brāļa balsi.

“Gideons ir viņu atkal atradis. Viņa tikko iegāja pirmās klases atpūtas telpā. Līdz reisam vēl ir stunda un piecpadsmit minūtes.”

“Es darbojos datorā. Nevaru saprast, kas tas ir par brīnumu Naras periods* un kāpēc kāda tā plāksne maksā tādu milzu naudu. Džek, tev vajadzētu pārbaudīt šo priekšmetu un arī C/iiparus** skaitli. Vai tu tiksi pie tām austiņām?”

“Es tās dabūšu. Un pieslēgšu."

“Neaizmirsti Tijas novietotos mikrofonus."

"Es pie tā strādāju. Tagad apklusti. Tija, gatavojies veikt nākamo šifrēšanu.”

Pēc piecdesmit minūtēm Rebeka bija pabeigusi Tijas klejojumos pa “Momingside” izvēlēto mākslas darbu uzskaitījumu un aprakstu, uzstādījusi datora kalendāru un pulksteni tā, lai šis dokuments būtu izveidots veselu dienu agrāk. Tādā stundā, kad, kā viņi pārliecinājās, pārbaudot ierakstus mazajā mikrofoniņā zem krēsla, Anita savā kabinetā bija viena.

Pēc prasības izdrukāšanas Rebeka izvingrināja pirkstus un parakstījās dokumenta apakšā, lieliski ja viņa pati drīkst tā apgalvot atdarinot Anitas parakstu. Viņa uzrakstīja ari datumu un tad izdrukāja detalizētu rīkojumu sarakstu asistentei.

* Japānas vēstures periods (710.-794. gads).

** Demetre Chiparus (1888-1950) slavens 20. gadsimta divdesmito gadu skulptors. Viņa dai|radi ietekmēja Ēģiptes motīvi.

Kad viņa bija atkal uzstādījusi datoram pareizu laiku, izslēgusi to un paslēpusi somā Tijas zem krēsla novietoto mikrofonu, un atkal atvilkusi aizkarus, viņa izdzirdēja Džeku nākam pa kāpnēm.

“Šeit viss kārtībā.”

“Pārbaudi vēlreiz,” viņš pavēlēja.

“Klausos, ser pedanta kungs. Aizkari, dators, lampa, lukturis, mikrofons un viltus zaudējumu saraksts," viņa piebilda, pavicinot rokā dokumentu vākus. Viņa aizslēdza kabineta durvis, tad aizsoļoja pie Anitas asistentes galda un nolika dokumentu vākus. “Būdama čakla darbiniece, šī meitene droši vien nosūtīs tos jau no paša rīta. Starp citu, viņa jau bija prasībai pievienojusi dažus priekšmetus. Kaut kādu šķīvi, kas acīmredzot maksā divdesmit astoņus tūkstošus ASV dolāru."

“Pieskaitot vēl šo…” Džeks pieskārās savai pleca somai. “Tagad viņas prasība pārsniedz divus miljonus. Viņai noteikti būs daudz kas jāpaskaidro. Signalizācija ir pārslēgta. Kad būsim izkļuvuši ārā, mēs to atjaunosim gaidīšanas režīmā.”

“Tad mūsu darbs šeit ir pabeigts. Ejam prom.”

“Pagaidi, ir vēl kas." Džeks iebāza roku kabatā un izņēma gredzena kārbiņu. Kad viņš to atvēra, Rebeka pastiepās, lai nopētītu to kabatas luktura gaismā.

“Skaists spīgulis. Vai tu to nozagi šeit?”

“Nē. Es to paņēmu līdzi. Gribi to?”

Viņa atkal paraudzījās Džekā un piešķieba galvu.

“Tu izsaki man bildinājumu šeit ēkā, kurā mēs oficiāli esam ielauzušies kā laupītāji?"

“Es jau esmu tevi lūdzis precēties ar mani,” viņš atgādināja. “Es dodu tev šo gredzenu šeit, ēkā, kurā mēs oficiāli esam ielauzušies kā laupītāji. Šis gredzens piederēja manai vecvecvecmāmiņai. Viņai tas bija uz rokas brīdī, kad tavs vecvecvectēvs izglāba viņai dzīvību.”

“Tas ir jauki. Tas ir patiesi brīnišķīgi, Džek! Es to ņemšu.” Viņa novilka cimdu un izstiepa roku. “Un tevi arī.”

Viņš uzvilka gredzenu Rebekai pirkstā un nolieca galvu, lai apzīmogotu šo vienošanos ar skūpstu.

“Tas gan ir viens romantisks moments,” Malahijs austiņās paziņoja. "Apsveicu jūs un vēlu visu to labāko. Bet vai tagad jūs beidzot nevāktos projām no turienes?"

“Aizveries, Mel!" Rebeka pacēla galvu vēl vienam skūpstam. “Mēs jau ejam.”

Kad viņi bija atgriezušies busiņā, Kleo atbīdīja starpsienu, lai varētu samainīties vietām ar Rebeku.

“Parādi savu jauno greznumlieiiņu," Kleo pieprasīja. Viņa nepacietīgi norāva Rebekas cimdu. “Oho, tas nu gan ir krāšņums!”

“Pataupiet meiteņu pļāpas citai reizei." Džeks apsēdies piesprādzēja drošības jostu. “Pieslēdz sistēmu.”

“Redzi, kā nu komandē, kad mēs esam saderinājušies.” Rebeka iekārtojās aizmugurē un nomainīja Tiju vadības postenī. “Iedarbinu sistēmu.”

Kamēr viņa strādāja, Malahijs noliecās pār viņu un piespieda lūpas viņas pakausim, liekot viņai pasmaidīt.

“Es tūlīt jutīšos kā sentimentāls muļķis.”

“Es arī.”

“Tik skaists gredzens.” Nespēdama pretoties, Tija noliecās, lai varētu to labāk aplūkot. Briljants mirdzēja, Rebekai aši kustinot pirkstus uz tastatūras. “Es tā priecājos par tevi.”

“Sarīkosim šovakar ballīti, labi? Par godu visdažādākajiem iemesliem. Primārā iedarbināta, rezerves lādējas,” viņa paziņoja. “Te nu mēs esam. Viss nostrādāts tīri.” Viņa atlaidās sēdeklī un paņēma Malahija piedāvāto ūdens pudeli. “Esam to paveikuši.”

"Laiks otrajam cēlienam.” Kleo uzcēla kājas uz pults. “Vai mums ir laiks nopirkt picu?"

Gideons sēdēja Kenedija lidostā, lasīdams brošētu Reja Bredberija grāmatu “Something Wicked". Viņš bija iekārtojies tuvu pie izejas uz lidmašīnām, kur viegli varēja novērot pirmās klases atpūtas telpu.

Reiss uz Atēnām bija laikā, un pasažieri jau sāka iekāpt lidmašīnā. Viņš jutās mazliet nemierīgi, uzmācās kāre pēc cigaretes.

Kad Anita iznāca no atpūtas telpas, viņš sagrozījās krēslā un nelasot pāršķīra grāmatas lappusi. Viņš nogaidīja, līdz Anita bija izgājusi caur vēl vienām durvīm, tad piecēlās un laiski aizsoļoja viņai nopakaļ.

Tāpat kā daudzi citi ceļotāji, viņš izņēma mobilo tālruni.

“Viņa stāv rindā uz iekāpšanu. Izlidošana notiks laikā."

“Dod mums ziņu, kad lidmašīna kopā ar viņu būs pacēlusies gaisā. Ak jā, starp citu, Bekija un Džeks ir saderinājušies."

“Tiešām?” Nenovērsdams skatienu no Anitas pakauša, Gideons tomēr plati pasmaidīja, izdzirdējis brāļa pavēstītos jaunumus. “Pavisam īsti un oficiāli?”

“Viņai pirkstā ir gredzens ar tādu briljantu, ka acis žilbst. Tagad mēs dodamies uz otro mērķi. Ja viss noritēs veiksmīgi, satiksimies bāzē paredzētajā laikā. Tu jau pats to zini."

“Labi, ka man ir saulesbrilles. Viņa iet uz lidmašīnu. Pusstunda līdz izlidošanai. Pasēdēšu tepat, palasīšu grāmatu. Es tev piezvanīšu."

Viņi novietoja busiņu trīs kvartālu attālumā un gaidīja.

“Es teicu, ka mums ir laiks nopirkt picu.”

Džeks iesāņus uzmeta skatienu Kleo.

“Kāpēc tu neesi uzbarojusies kā sivēns?"

“Vielmaiņa." Viņa izņēma no somas lielo "Hersheys” šokolādes tāfeli un atplēsa iepakojumu. “Vismaz vienu noderīgu īpašību esmu mantojusi no mātes. Kur tad jūs abi gatavojaties dzīvot šeit vai Smaragdzaļajā salā?" “Es domāju abās vietās, gan tur, gan šeit. To mēs izplānosim.”

“Jā. Ir tik izdevīgi piedalīties izrādē, kuras dēļ iznāk daudz braukāt apkārt."

“Un ko tu domā darīt? Vai atgriezīsies pie dejošanas, kad tas viss būs beidzies? Par savu daļu tu varētu nopirkt krietnu daļu "Rockettes"."

“Nezinu. Droši vien kādu laiku tāpat atpūtīšos.” Viņa kāri tiesāja šokolādi. “Varbūt atvēršu pati savu klubu vai deju skolu. Kaut ko tādu, kas man netraucē mētāties apkārt, piedaloties konkursos. Pašlaik es nespēju aizdomāties tālāk par to, ka jāliek Anitai samaksāt par Maikiju.”

“Mēs jau esam labi iesākuši.”

“Un kā vēl! Šie mēsli liks viņai krietni pasvīst. Džek?”

“Jā." '*

“Bet ja nu tās tur nemaz nav? Ja nu viņa to paņēmusi līdzi vai nobēdzinājusi kur citur?”

“Tad mēs pāriesim pie rezerves plāna.”

“Kāds ir rezerves plāns?"

“Pateikšu, kad būsim tik tālu nonākuši." Viņš paraudzījās uz Kleo, austiņās izdzirdējis Malahija ziņojumu. "Viņa ir izlidojusi.”

“Pacelt priekškaru,” Kleo paziņoja un veikli izkāpa no busiņa.

“Vai nevēlies kaut ko vēlreiz atkārtot? Ēkas plānu, roku zīmes?"

“Nē, man viss ir skaidrs.”

“Pašlaik ēkā atrodas divi cilvēki," Džeks atgādināja Kleo. “Divi kalpotāji, kas turpat ari dzīvo. Mums jārīkojas ļoti klusi."

“Es būšu klusa kā sasodīta kaķene. Neraizējies. Kā tu domā vai tas ir sava veida rekords?”

“Kas?”

“Ielaušanās divās ēkās, pavisam trīs ielaušanās reizes divdesmit četru stundu laikā, neko reāli nenozogot.”

“Mēs paņemsim likteņa dievieti."

“Jā, bet tā jau pieder Melam un droši vien ari Tijai. Tāpēc tā neskaitās. Manuprāt, mēs ar to varētu iekļūt Ginesa rekordu grāmatā."

“Tas ir mans mūža sapnis.”

Viņi vienreiz nogāja garām mājai. Trešajā stāvā gaismas bija izslēgtas.

“Izskatās, ka viņi jau sagatavojušies naktsmieram. Kalpotāju telpas ir tur ēkas dienvidu stūri.”

“Pievērs uzmanību saimniecības vadītāja un virssulainis. Kā tu domā vai viņi rīko orģijas, tikuši vaļā no saimnieces?”

Džeks pakasīja žokli.

“Es labāk gan papūlētos izmest no galvas šādu iztēles ainu. Dosimies augšā pa austrumpuses sienu uz guļamistabas terasi. Apmēram piecpadsmit sekundes būsim visiem labi saredzami.”

“Bijušo striptīzdejotāju ar to neiebiedēsi, draudziņ.”

“Varbūt tu varētu uzstāties manā vecpuišu ballītē.” Džeks pasmaidīja, izdzirdējis austiņās Rebekas sašutušos iebildumus. “Vai varbūt arī ne. Mana vienīgā mīļotā? Izslēdz signalizāciju.”

Viņš nepievērsa uzmanību garāmbraucošo taksometru straumei un policijas patruļmašīnai. Sadzirdējis Rebekas signālu, Džeks cieši satvēra Kleo roku un parāva viņu nost no ietves nama sienas ēnā.

Neteikdami vairs ne vārda, viņi pieāķēja virves pie iejūgiem, pacēlās gar ēkas sienu, pārvēlās pāri akmens margām un sakņupa uz terases.

Viņš ar zīmēm lika Kleo sakravāt piederumus, bet pats rāpus pielavījās pie terases durvīm.

“Atslēdz slēdzenes austrumu terasē, otrajā līmenī," viņš klusi teica austiņu mikrofonā. Nogaidīja, līdz tās noklikšķ, tad piecēlās, lai atvērtu manuālās slēdzenes.

No jakas kabatas viņš izņēma nelielu kārbiņu un izvēlējās piemērotu mūķīzeri.

“Vani saderēt, ka to gan tev nemācīja drošības speciālistu skolā,” Kleo klusi ieminējās.

"Tu brīnītos, ja zinātu.”

Viņš atvilka cieši noslēgto bultu, tad atvēra durvis, nogaidīja, līdz Kleo ieslīd iekšā, pēc tam atkal aizslēdza tās.

Viņš zināja, ka lahs nozieguma vietas apskates speciālists to pamanīs, taču šaubījās, vai tas nonāks atklātībā.

““Obsession”.” Kleo paostīja gaisu.

“Viņas smaržas. Atbilstošas, vai ne?”

“Aizslēdz durvis. Halle taisni uz priekšu. Galvenā vannasistaba pa kreisi.”

Viņa paklausīgi devās uz priekšu blāvi apgaismotajā istabā, turpinot čukstēt.

“Vai drīkstu jautāt, no kurienes tev tik labas zināšanas par viņas guļamistabas iekārtojumu?"

“Tikai profesionālā jomā.” Kad durvis bija aizvērtas, viņš devās tieši uz sienas skapi.

“Velna milti, tas jau ir lielāks par manu veco dzīvokli." Staigādama Kleo aptaustīja kādas žaketes piedurkni. “Nav nemaz slikta. Kā tu domā vai viņa pamanītu, ja es nočieptu pāris apģērbu? Es atjaunoju savu garderobi.”

“Mēs neesam nākuši šurp iepirkties.”

“Kā tā iepirkšanās prasme ir mans vienīgais īstais sasniegums.” Viņa paķēra no plašajiem apavu plauktiem vienu čūskādas augstpapēžu kurpi. “Mans izmērs. Tas ir liktenis.”

“Tev šeit ir darbs darāms, Kleo.”

“Labi, labi." Tomēr viņa iebāza kurpes somā, pirms notupās, lai izsaiņotu Džeka instrumentus.

Džeks atvēra seifa paneli, atklājot skatienam signalizācijas pulti. Viņš ieslēdza portatīvo datoru un uzsāka meklēšanu.

“Agrāk vai vēlāk viņa attapsies, ka tu esi vienīgais, kas varēja to visu dabūt gatavu,” Kleo secināja. “Tad gan viņa būs uz tevi nikna kā čūska.”

“Jā, es jau trīcu bailēs.” Viņš vēroja rādījumus, kad parādījās pirmie divi cipari no septiņiem. “Kāds ir mūsu laiks?"

“Getras minūtes un divdesmit sekundes. Mēs vēl iekļaujamies grafikā.” Gaidīdama Džeku, viņa sāka revidēt sakārto kostīmu rindu. “Es neaizraujos ar šādiem lietišķajiem kostīmiem. Bet skat, šis ir no kašmira. Varu saderēt, ka Tijai tas kolosāli izskatītos.”

Viņa saritināja kostīmu un pievienoja laupījumam.

“Kombinācija sastādīta,” Džeks paziņoja. “Turi īkšķi, skaistulīt."

Kleo paklausīja, turot abu roku īkšķus.

“Maitas gabals.” Viņa skaļi un atviegloti uzelpoja, kad Džeks atvēra durvis. Kloto mirdzēja kā zvaigzne. “Te nu viņa ir. Vai jūs, veči, to fiksē

jat? Mēs esam to dabūjuši.” Viņa pastiepa Džekam somu ar polsterēto oderi. “Rebeka? Es dāvāju tavam vīrietim lielu, skaļu buču. Tā ka samierinies ar to, kā proti." To izdarījusi, viņa atkal pasniedzās pēc somas. “Never vēl ciet, Džek. Man ir neliela dāvaniņa Anitai.”

“Mēs neko aiz sevis neatstāsim,” viņš iesāka, bet tad izbrīnā blenza uz priekšmetu, ko Kleo izņēma no somas. “Kas tas tāds? Vai tā ir Bārtajā?"

“Jā. Lai aizstātu statueti. Viņas tērpu es izvēlējos ātrā “FAO Scfuwirz” apmeklējumā.” Kleo rūpīgi nostādīja apaļīgo melnas ādas apģērbā tērpto Bārbiju seifa plauktā. “Es viņu nosaucu par laupītāju Bārbiju. Redzi, viņai ir maza somiņa laupījumam. Tajā ir mūķīzeri, ko esmu izgatavojusi no mazām saspraužamajām adatām, un šī pavisam sīciņā plastmasas lellīte, ko nokrāsoju sudraba krāsā, lai tā simbolizētu likteņa dievieti.”

“Kleo, tu esi īsta Marta Stjuarte*.”

“Man ir savi slēptie talanti, tik tiešām. Atā, Bārbij,” viņa piebilda, sūtot lellei gaisa skūpstu, kad Džeks aizvēra seifu.

Viņi aizvēra paneli un savāca instrumentus.

“Labi kad iziesim no istabas, nesarunāties. Arā pa durvīm un pa labi. Lejā pa kāpnēm un pa kreisi. Turies manā tuvumā.”

"Es jau tagad tev īstenībā sēžu uz muguras."

“Šis posms ir visgrūtākais,” viņš atgādināja. “Ja mūs šeit noķers, viss būs bijis veltīgi.”

“Tikai ej pa priekšu."

Viņi izslīdēja no guļamistabas. Tā kā tagad nevarēja riskēt, izmantojot kabatas lukturus, viņi gaidīja, līdz acis pierod pie otrā stāva gaiteņa tumsas. Mājā valdīja klusums, tāds klusums, ka Kleo varēja sadzirdēt savus sirdspukstus. Un pati brīnījās, kā gan sirds pamanījusies nokļūt kaklā.

Pēc Džeka zīmes viņi devās uz priekšu nedzirdamiem soļiem pa “Karastan” paklāju.

Kāpņu apakšgalā Kleo ienāca prātā, ka šis nams drīzāk atgādina kapenes, nevis dzīvojamo māju. Gaiss bija vēss, istabas pārāk klusas, bet ielas trokšņus slāpēja biezie aizkari pie logiem.

Tad viņa to sadzirdēja mirkli, pirms Džeks sastinga un Kleo atsitās pret viņa muguru. Durvju atvēršanās troksnis, gaismas stars no pirmā stāva gaiteņa tālākā gala un šļūcoši soļi.

* Amerikāņu mājsaimnieču elks, žurnāla ".Man/ia Stetvart Linus" izdevēja.

Kleo un Džeks abi kopā paslēpās pirmo durvju aizsegā. Bija dzirdamas tālas balsis, kuras izklausījās gandrīz kā tunelī. Pagāja vairāki baiļpilni acumirkļi, līdz viņi apjauta, ka māja nav pilna ar cilvēkiem. Televīzija, Kleo attapās un apvaldīja nervozu smiekliņu, pazīdama raidījuma “Kurš vēlas kļūt par miljonāru?” pretīgo, uzmācīgo mūziku.

Piemērota, viņa nodomāja. Kā kulaks uz acs piemērota.

Kad gaisma atkal nodzisa un tika aizvērtas durvis, viņa noskaitīja līdz desmit un tikai tad juta Džeku atslābstam viņai līdzās. Viņa arī saskaitīja soļus, ko viņi nogāja pa gaiteni, lai zinātu to, ja vajadzēs mesties atpakaļ slēptuvē.

Viņi kā ēnas ieslīdēja bibliotēkā un aizvēra aiz sevis durvis.

Tagad viņi kustējās ātri, neteikdami ne vārda.

Ar miniatūriem lukturīšiem atrada ceļu pie stiklotajiem grāmatplauktiem. Atverot plaukta sekcijas durtiņas, atskanēja klusa grabēšana un čīkstoņa, kas klusumā šķita kā lielgabala šāviens. Džeks iztukšoja sekciju, pasniegdams Kleo ādas vākos iesietus Šekspīra darbus. Kad seifs bija atsegts, Džeks izņēma datoru.

Viņš norādīja uz pulksteni. Kleo ar zīmēm parādīja divdesmit minūtes -, tad notupās, atvēra somu un rūpīgi izņēma “Momingside" namā izraudzītos mākslas darbus.

Viņš novietoja tos nelielās nišas tālākajos nostūros, aiz iespaidīgiem piecdesmit dolāru naudaszīmju, ādas dokumentu vāku un neskaitāmu rotaslietu kārbiņu krājumiem.

Kad seifs atkal bija aizvērts, viņi samainījās vietām, un Kleo atlika plauktā grāmatas, bet Džeks sakravāja darbarīkus. Kad iezvanījās tālrunis, abi salēcās kā zaķi.

Viņš ar zīmi lika Kleo pasteigties, pēc tam metās pie durvīm, atslēdza tās un mazliet pavēra. Kleo bija cieši aiz Džeka muguras, kad gaiteni applūdināja spoža gaisma. Piespiedusi vienu somu kā bērnu pie krūtīm, Kleo nometās aiz tumšzaļa ādas atzveltnes krēsla. Pārmetis otru somu pār plecu, Džeks iespiedās aiz durvīm, cenzdamies neelpot, kamēr pa gaiteni aši tuvojās soļi.

“Te viens, te vēl kaut kas,” purpināja saniknota sievietes balss. “It kā man šajā nakts laikā nebūtu nekā labāka ko darīt kā vien pieņemt ziņojumus.”

Viņa atgrūda vaļā durvis. Džeks satvēra rokturi plaukstā, lai tas neatsistos viņam kājstarpē, un turēja durvis, slēpdamies dziļāk šaurajā patvērumā.

Sieviete nospieda griestu lampas slēdzi, un istaba pieplūda ar gaismu.

Džeka austiņās ierunājās Rebeka, brīdinot, ka viņiem sāk trūkt laika

Viņš dzirdēja, kā saimniecības vadītāja pieiet pie rakstāmgalda un no met kaut ko ar blīkšķi uz pulētās koka virsmas.

“Ceru, ka viņa paliks tur kādu mēnesi. Tad mums vismaz būs kāda atelpa."

Soļi, tagad jau šļūcoši, atgriezās pie durvīm. Sieviete mirkli klusēja, tad klusi nosprauslājās piekrītoši vai nicīgi pēc tam gaismas nodzisa.

Dzirdot soļus attālināmies, Džeks palika savā vietā, domās pavēlēdams Kleo rīkoties tāpat. Viņš neizkustējās ne par collu, līdz sadzirdēja gaiteņa tālajā galā klusi aizcērtamies durvis.

Viegli, pavisam viegli viņš pavēra durvis. Blāvajā gaismā viņš redzēja Kleo joprojām sakņupušu aiz krēsla. Satiekoties ar Džeka skatienu, viņas acis tumsā spīdēja. Viņa izteiksmīgi pievērsa skatienu debesīm, tad piecēlās kājās.

Viņi izlavījās no bibliotēkas, izslīdēja pa gaiteni vestibilā. Un lepni izgāja pa parādes durvīm.

“Tā nu es tupu kā trusis aiz tā krēsla, bet Džeks aizdurvē tēlo Klodu Reinsu*, un es varu saskatīt tikai viņas kājas. Viņai bija kājās pūkainas čības. Rozā krāsā, un vienīgais, par ko spēju domāt, ir mani pieķers kaut kāda sieviete ar rozā pūkainām čībām kājās. Tas ir pazemojoši.”

Tā kā Kleo vēlējās pēc iespējas drīzāk atgulties, viņa bija atvēlējusi Rebekai vietu priekšējā sēdeklī un pati izstiepās, cik ērti varēdama, uz busiņa grīdas.

“Mīlīši! Mīlīši! Man tūlīt pat nepieciešama kāda alkohola deva."

“Tu biji lieliska.” Džeks paraudzījās atpakaļskata spogulītī. "Dzelzs nervi."

“Jā gan, tieši tobrīd ķīseļa nervi. Ak jā!" Viņa apvēlās uz vēdera un pieslējās četrrāpus. “Tija, man tev ir dāvana!”

“Dāvana?"

“Jā.” Viņa iebāza roku somā un izvilka cieši savīstīto kostīmu. “Tev lieliski piemērota krāsa. Tāda kā baklažānu, man šķiet. Labs materiāls. Kašmirs.”

“Vai tas… vai tas ir viņas?”

“Nu un tad? Vari likt to ķīmiski iztīrīt, dezinficēt vai kā tamlīdzīgi." Kleo paraustīja plecus, atkal iebāžot roku somā. “Tev tas tik un tā pie

* ASV kinoaktieris.

stāvēs labāk. Tāpat kā šīs kurpes labāk piestāvēs man.” Viņa nolika tās malā un atkal iebāza roku soma. “Tev, Rebeka, es paņēmu šo mazo vakara somiņu, "Judith Leiber”. Nav slikta.”

“Kā, pie velna, tu savāci visas šīs mantas?” Džeks noprasīja.

“Atliekas no manas veikalu zādzību laika prasmes. Es ar to nelepojos, taču man bija sešpadsmit gadu, un es biju dumpiniece. Tas ir sauciens pēc uzmanības, vai ne, Tija?”

“Nu… vai tev nešķiet, ka viņa pamanīs, ka to trūkst?”

“Pie velna, viņai tur ir puse "Bergdorf’ preču krājuma. Kas gan ir viens tērps? Turklāt, atgriezusies mājās un nok|uvusi mūsu savārītajos mēslos, viņa būs pārāk aizņemta, lai pārbaudītu garderobi.”

“Tu proti tik skaisti izteikties.” Malahijs pasniedzās un paplikšķināja Kleo pa galvu.

“It kā es to nezinātu." Pēdējās sasprindzinājuma atliekas pazuda, kad viņi iebrauca garāžā un tur stāvēja Džeka apvidus auto. Gideons bija atgriezies, un viņas pasaulē viss bija kārtībā. “Vai tagad mēs beidzot varam pasūtīt picu?”

Divdesmit septītā nodaļa

“Te nu tās ir.” Tija vēlreiz apgāja apkārt galdam. Uz tā vēlā rīta saules gaismā mirdzēja trīs sudraba likteņa dieviešu statuetes, savienotas pamatnē.

“Tas šķita gandrīz kā sapnis,” viņa klusi teica. “Kā sapnis pagājusī nakts un viss, kas līdz tam noveda. Vai arī kā izrāde, kurā esmu nejauši iemaldījusies. Taču te nu tās ir.”

“Tu nekur neesi iemaldījusies, Tija." Nostājies aiz viņas muguras, Malahijs uzlika rokas viņai uz pleciem. “Tu stāvēji nesatricināma kā klints, no sākuma līdz beigām.”

“Tas jau pats par sevi ir sapnis. Tās nav bijušas visas kopā kādu gadsimtu. Varbūt pat divus. Mēs tās apvienojām. Tas kaut ko nozīmē. Mūžīgu un drošu. Tā par viņām ir teikts mitoloģijā. Mums jāsaprot, ka viņu simboliskā nozīme ir tieši tāda. Drošība.”

“Tās vaifs netiks izšķirtas."

“Vērpj, mēra un griež." Viņa viegli pieskārās visām trim statuetēm pēc kārtas. “Visu, no kā sastāv cilvēka dzīve, un kas ar to saistīts. Tas ir kas vairāk nekā mākslas darbs un vairāk nekā naudas summas, ko cilvēki būtu ar mieru maksāt, lai tās iegūtu. Tās nozīmē arī atbildību.” Tija pagrieza pamatni, pacēla Kloto un iedomājās par Henriju V. Vailiju. Viņš to bija tieši tāpat turējis rokā un meklējis pārējās. Un gājis bojā šajos meklējumos. “Tajā ir iesaistītas gan manas, gan tavas asinis. Gribētos zināt, vai viņi saprata, vai vismaz nojauta, cik garu pavedienu tā bija viņiem savērpusi. Tas ir aizvij ies pie tevis un manis, un visiem pārējiem. Pat pie Anitas.” Joprojām turēdama rokā statueti, Tija pagriezās pret Malahiju. “Pavedieni sāk vērpties. Divi vīri no tik dažādām pasaulēm sāk veidot apli, kura centrā ir šī figūriņa. Aplis paplašinās, kad tajā iesaistās Kleo un Džeks, Rebeka un Gideons. Un pavedieni vijas tālāk. Ja mēs ticam tam, ko simbolizē šie trīs tēli, ja ļaujam sev tam noticēt, tad Anitas loma tajā jau bija izlemta.”

“Tātad mēs nemaz neuzskatām, ka viņa ir atbildīga par visu, ko nodarījusi?" viņš noprasīja. “Par asinīm, ko viņa izlējusi tikai savas alkatības vārdā.”

“Nē. Ļaunais un labais, grēki un tikumi ir ievīti pavedienos. Izvēle un atbildība vienmēr ir viņas pašas. Un likteņa dieviete vienmēr pieprasa samaksu." Tija uzmanīgi novietoja Kloto uz galda blakus tās māsām. “Un arī to saņem. Tas laikam nozīmē, ka, iespējams, Anita nebūs vienīgā, kurai būs jāmaksā."

“Nebēdājies, vismaz šodien ne.” Malahijs apskāva Tiju un glāstīja viņas kuplos gaišos matus. “Mēs esam jau paveikuši lielāko daļu iecerētā. Un izdarīsim visu līdz galam.”

“Es nebēdājos. Tikai domāju, kas notiks, kad būsim to beiguši.”

“Kad tas notiks, lietu kārtība atkal mainīsies,” viņš atbildēja, paberzēdams vaigu gar viņas pakausi. “Man tev jau sen bija kas jāsaka. Lai ieviestu skaidrību.”

Tija saņēmās un aizvēra acis. Tad atvērās lifta durvis.

“Nu jau pietiek, viss! Mēs atnesām pārtiku.” Kleo iesoļoja dzīvoklī, apkrāvusies ar iepirkumu maisiņiem, Gideons sekoja tūlīt aiz viņas. “Džeks un Rebeka arī brauc augšā. Viņam ir ziņas par Anitu.”

“Viņa ieradās laikā,” Džeks stāstīja, “tad viņu aizveda uz Stefana Nikosa māju. Stefans bija Pola Moningsaida draugs un klients, un gan viņš, gan viņa sieva ir plaši pazīstami abu mākslas un senlietu kolekcijas un labdarības, kā arī viesmīlības pēc.”

“Olīveļļa, vai ne?" Rebeka paņēma no šķīvja olīvu un sāka to pētīt. “Esmu lasījusi par viņu žurnālos “Moneji”, "Time" un tā tālāk. Viņš burtiski peldas olīveļļā. Jocīgi tomēr, ka tāds mazs neizskatīgs auglītis var padarīt kādu tik neticami bagātu."'

“Olīvkoku birzis," Džeks piekrita. "Un vīnadārzi, kā arī abu šo kultūru blakusprodukti. Viņam ir mājas Atēnās, Korfu, īpašums Parīzē un pils Šveices Alpos.” Viņš paķēra vēl vienu olīvu no Rebekas šķīvja un iemeta mutē. “Un katrā no šiem objektiem ir Burdeta drošības sistēma.”

“Tava roka gan sniedzas tālu, Džek,” Malahijs komentēja. “Pietiekami tālu. Es runāju ar Stefanu pagājušajā nedēļā, pēc tam kad Tija bija iedēstījusi Atēnu sēkliņu.”

“Vajadzēja pateikt to mums arī,” Rebeka atgādināja.

“Nezināju, vai sēkliņa uzdīgs. Kā jau teicu, viņš bija Moningsaida draugs. Par atraitni viņš nav tik lielā sajūsmā. Pret mani,” viņš piebilda, viltīgi pasmaidīdams, “viņa attieksme ir vislabākā. Pietiekami laba, lai izpildītu kādu manu lūgumu. Viņam iepatikās doma par Anitas vazāšanu

aiz deguna. Viņš to nodarbinās kādas pāris dienas ar baumām par Lahesi un slaido, seksīgo bruneti, kas meklē šo statueti.”

“Ak tā? Un kā man patīk Grieķijā?"

“Tu esi ļoti aizņemta,” Džeks paskaidroja. “Nav daudz laika tūrismam.”

“Vienmēr jau var cerēt uz nākamo reizi.”

“Mūsu rīcībā būs ne vairāk par nedēļu,” Malahijs rēķināja. “Lai iekustinātu riteņus un iedarbinātu visas spēles figūras.” Viņš apklusa un nopētīja klātesošo sejas. “Taču tas ir jāpasaka, un vislabāk ir pateikt to tūlīt. Mēs varam apstāties jau tagad. Likteņa dievietes mums jau ir."

Kleo laiskums izgaisa kā nebijis.

“Viņa nav samaksājusi."

“Pagaidi, ļauj man pateikt līdz galam. Mums ir tas, ko viņa vēlas, tas, kā dēļ viņa izdarīja slepkavības. Bet mēs neesam nevienam nodarījuši pāri. Vēl vairāk esam ievērojami apgrūtinājuši viņas dzīvi, viltojot apdrošināšanas prasību un novietojot pazudušos mākslas darbus viņas personiskajā seifā."

“Viņa jau bija apkrāpusi apdrošinātājus,” Gideons atgādināja. “Mēs tikai sabiezinājām krāsas. Nevar galvot, ka viņai neizdosies izlocīties un tikt cauri sveikā." Viņš uzlika roku uz Kleo gurna un juta, kā trīc viņas muskuļi.

“Galvot nevar neko,” Malahijs atbildēja. “Taču varam būt droši, ka izlocīties nebūs viegli, ņemot vērā bibliotēkas seifā nobāztos mākslas darbus. Turklāt Džeks ir uzkūdījis pret viņu savu draugu policistu. Ir gluži labas izredzes, ka viss notiks arī tad, ja mēs vairs neko nepasāksim.”

“Lū stingri ķersies pie lietas." Džeks ar dakšiņu paņēma makaronu salātus. “Drošības kameru ierakstos būs redzams, ka viņas prasībā minētie priekšmeti pēc ielaušanās vēl atradās savās vietās. Kad Lū būs ķēries viņai klāt, viņas dzīve vairs nebūs nekāda izprieca. Apdrošināšanas izmeklētājs ne pārāk labvēlīgi uzņems prasību par vairāk nekā diviem miljoniem dolāru, ja preces joprojām ir pie klienta.”

“Varbūt viņa samaksās soda naudu, pastrādās sabiedriski derīgajos darbos. Es…”

Džeks pacēla dakšiņu, lai pārtrauktu Kleo tirādi.

“Es tikko iztēlojos Anitu zupas virtuvē. Nebūtu slikti. Taču tas neietu krastā tikai ne septiņciparu krāpšanas lietā. Tomēr, ja vēlamies, lai viņa krīt tik zemu, kā pelnījusi, Bobam jāatrod viņas saistība ar Dubrovski. Ja viņam izdodas to pierādīt, tad izdosies atrast arī viņas saikni ar Kleo drauga slepkavību.”

"Bet viņa var izlocīties,” Kleo rūgti noteica.

“Jā, izlocīties viņa var vienmēr. Vislabāk to zina Mels. Mūsu viltību pēc viņa tiek apsūdzēta apdrošināšanas krāpšanā, nosēž neilgu laiciņu, un tādējādi viņas spožais augstākās sabiedrības atraitnes tēls tiek aptraipīts.” “Dažkārt,” teica Tija, kad visi paraudzījās uz viņu, “šāda skandaloza slava rada jaunu pavisam citu spožumu.”

“Laba doma,” Džeks piekrita. “Ja mēs paveiksim arī visu pārējo, mēs viņu pamatīgi aptīrīsim finansiālā ziņā un varbūt,” viņš piebilda, “piespiedīsim viņu izdarīt kādu kļūdu, kas pieliek punktu visam. Ir tik daudz pieņēmumu. Ja mēs turpināsim rīkoties, atkal radīsies juceklis.”

“Hm…" Tija pacēla roku, tad ļāva tai atkal nokrist. “Kad Meleagrs bija tikai nedēļu vecs, moiras jeb likteņa dievietes pareģoja, ka viņš nomirs tad, kad viņa mātes pavardā izdegs pagale. Viņas nodziedāja viņa likteni Kloto pareģoja, ka viņš būs cēls, Lahese ka viņš būs drosmīgs. Bet Atropa, raudzīdamās uz zīdaini, pareģoja, ka viņš dzīvos tikai tik ilgi, kamēr šo pagali nebūs aprijušas liesmas."

“To es nesaprotu," Kleo iesāka.

“Ļauj viņai pabeigt," Gideons teica.

“Tātad Meleagra māte, izmisīgi cenzdamās pasargāt savu bērnu, paslēpa pagali lādē. Ja tā nesadegs, dēls būs drošībā. Tā nu viņas dēls izauga un, jau būdams vīrs, nogalināja mātes brāļus. Aiz dusmām un sāpēm par šo slaktiņu viņa izņēma pagali no lādes un sadedzināja. Un Meleagrs nomira. Atriebdama brāļus, viņa zaudēja dēlu.”

“Nu labi. Varu pieņemt, ka M.aikiju var salīdzināt ar manu brāli. Taču šo čūsku veceni noteikti nevar salīdzināt ar manu bērnu. Un ko tad?” “Doma ir tāda,” Tija klusi paskaidroja, “ka atriebība nekad nenāk par velti. Un tā nekad neļauj atgūt zaudēto. Ja mēs rīkojamies tālāk tikai atriebības vārdā, cena var būt pārāk augsta."

Kleo piecēlās. Tāpat kā Tija pirms brīža, viņa apgāja apkārt galdam, uz kura atradās likteņa dievietes.

“Maikijs bija mans draugs. Gideons viņu tikko pazina, bet jūs pārējie viņu nepazināt nemaz.”

“Mēs pazīstam tevi, Kleo,” Rebeka klusi atbildēja.

“Jā, labi. Es netaisos te stāvēt un izlikties, ka nevēlos atriebties, un esmu ar mieru maksāt par to, kas pienākas. Bet tas, ko es teicu iepriekš pirmo reizi, kad visi kopā bijām pie Tijas, paliek spēkā. Mani vairāk interesē taisnā tiesa. Tagad esam dabūjuši statuetes un kļuvuši stāvus bagāti. Kas nu tur liels!” Viņa pagrieza muguru pārējiem. “Ja cilvēki no

vēršas no pareizā ceļa, ja grūtā brīdī neaizstāv draugu, kāda, pie velna, jēga? Ja kāds no jums vairs negrib būt tajā iesaistīts lai tā būtu. Nekāda aizvainojuma, nekādu pārmetumu, sevišķi pēc tā visa. Bet man ar to nepietiek. Un nepietiks, kamēr viņa nesēdēs cietuma kamerā, nolādēdama manu vārdu.”

Malahijs paraudzījās uz brāli un pamāja ar galvu. Tad uzlika roku uz Tijas plaukstas.

“Šim stāstam taču ir vēl kāda nozīme.”

“Jā. Izvēle nosaka likteni.” Tija piecēlās un piegāja pie Kleo. “Cilvēku dzīves rit pa apli, to ceļi krustojas. Saskaras un atsitas cits no cita. Mēs spējam tikai rīkoties, cik labi vien spējam, un sekot pavedienam līdz galam. Es nedomāju, ka taisnā tiesa ir par velti. Mums tikai jāpacenšas, lai tā būtu samaksātās cenas vērta.”

“Labi." Asaras aizmigloja Kleo skatienu. “Man vajag…” Viņa bezpalīdzīgi paraustīja plecus un aši izgāja no istabas.

“Nē, atļauj man," Tija teica, kad Gideons gribēja celties kājās. “Es pati arī labprāt mazliet paraudātu.”

Kad Tija aiz Kleo izsteidzās no istabas, Malahijs pasniedzās pēc alus glāzes.

“Tagad, kad tas ir nokārtots un mēs savā ziņā atkal atrodamies izejas pozīcijās, es gribētu parunāt par citu jautājumu. Tādu personiskāku.” Viņš iedzēra krietnu malku, lai izskalotu kaklu. “Mūsu iepriekšējās sarunas otro daļu,” viņš teica Džekam. “Tātad. Kā ģimenes galva…”

“Ģimenes galva?" Rebeka skaļi iesmējās. “Ko tu neteiksi! Mamma ir ģimenes galva."

“Viņas tagad nav klāt, vai ne?” aizkaitināts par pārtraukšanu, Malahijs savaldīgi teica. “Un, tā kā es esmu vecākais, man arī ir jāizlemj jautājums par šo saderināšanos."

“Tā ir mana saderināšanās, un tev gar to nav nekādas daļas."

“Piever žaunas kaut uz piecām minūtēm.”

“Es aiziešu vēl pēc aliņa,” Gideons izlēma. "Tas sāk kļūt aizraujoši." “Neliec man aizvērt žaunas, tu tukšpaurainais mērkaķi!”

“Vajadzēja labāk man runāt par to, kad tevis nav klāt,” Malahijs aizrādīja, un vēsais tonis liecināja, ka viņš sāk zaudēt savaldību. “Aiztaupītu sev rupjības un apvainojumus. Un tagad es runāju ar Džeku.”

“Ak tad viņš runājot ar Džeku, tiešām! Un man te jāsēž ar klēpī saliktām rociņām un bikli nodurtām actiņām?” Rebeka svieda brālim ar spilvenu.

“Tu nezinātu, ko nozīmē biklums, pat ja tas ierāptos tev rīklē un kutinātu nāsis.” Viņš svieda spilvenu atpakaļ, tā ka tas atsitās pret Rebekas galvu. “Un, kad būšu pateicis savu sakāmo, tu varēsi teikt savu. Bet es to pateikšu, Dieva vārds.”

“Rebeka,” Džeks ierunājās, kad viņa atņirdza zobus. “Varbūt pagaidi, kad viņš beigs runāt, un tikai tad niknojies?”

“Paldies, Džek! Un vispirms es teikšu, ka no sirds jūtu tev līdzi, zinot, kāda dzīve tevi sagaida ar šo neuzvedīgo, kašķīgo un nesavaldīgo sievieti.” Malahijs samiedza acis, kad Rebeka mēģināja paķert no kafijas galdiņa nefrīta trauku, bet Džeks stingri satvēra viņas plaukstas locītavu. “Hanu dinastija*. Paliec pie spilveniem.”

“Kā jau es teicu,” Malahijs turpināja, “es saprotu, ka tev naudas jautājums nav svarīgs, tomēr vēlos, lai tu zini, ka mana māsa neiet pie tevis ar tukšām rokām. Viņai pienākas ceturtā daļa no mūsu uzņēmuma peļņas, un tas darbojas tīri veiksmīgi. Šī ceturtdaļa pienākas viņai neatkarīgi no tā, vai viņa turpina aktīvi darboties šajā uzņēmumā vai ne. Tāpat viņai pienākas attiecīga daļa no jebkādas peļņas, kas tiks gūta no šā pasākuma."

“Nauda nav svarīga.”

“Mums tā ir svarīga,” Malahijs izlaboja. “Un arī Rebekai tā ir svarīga.” Viņš paskatījās uz māsu un pacēla uzaci.

“Varbūt gluži tukšpauris tu tomēr neesi.” Rebeka uzsmaidīja viņam. “Esmu redzējis, kādas ir jūsu attiecības, un priecājos par to. Ar visiem viņas trūkumiem un tādu ir milzums mēs viņu mīlam un vēlamies, lai viņa būtu laimīga. Un, ciktāl tis attiecas uz Salivanu uzņēmumu, esi laipni aicināts tajā piedalīties, ja vēlies.”

“Labi teikts, Mel.” Gideons apsēdās uz brāļa krēsla paroča un pacēla glāzi, lai uzsauktu tostu. “Tētis par to priecātos. Nu tad, Džek, sveicam tevi mūsu ģimenē.”

“Paldies! Es no laivām neko daudz nesaprotu. Neatteiktos uzzināt ko vairāk.”

“Nu ko,” Rebeka uzsmaidīja brāļiem. “Es ļoti labprāt tevi apmācīšu.” “Par to mēs vēl parunāsim." Džeks draudzīgi paplikšķināja pa Rebekas ceļgalu un piecēlās. “Man ir daži sīki darbiņi paveicami, un noderētu palīgi,” viņš teica pārējiem vīriešiem.

"Ja jūs visi trīs dodaties uzdzīvot, tad es darīšu tāpat. Aizvilkšu Kleo un Tiju skatīties kāzu kleitas. Vai teicu, ka vēlos lielas, krāšņas kāzas?”

* Ķīnas valdnieku dinastija (202. g. p. m. ē. 220. g. m. ē.).

Džeks sastinga.

“Pasaki, ko tu saproti ar vārdu lielas.”

“Nedzisini muti veltīgi,” Gideons ieteica. “Redzi, kā viņai spīd acis."

Tās joprojām spīdēja pēc trim stundām, kad viņa atgriezās, apkrāvusies ar līgavu tērpu modes žurnāliem, grāmatu par kāzu rīkošanu, ko viņai uz saderināšanos bija uzdāvinājusi Tija, un mazu, seksīgu naktskreklu Kleo dāvanu.

“Es tomēr domāju, ka lilijas brīnišķīgi izskatās vāzē svinību zāles centrā.”

“Pareizi.” Kleo piemiedza ar aci Tijai. “Tagad tās vairs nav tikai bēru puķes.”

“Lauku ziedu pušķīši bija tik burvīgi," Tija ieminējās. "Nespēju noticēt, ka pavadīju tik ilgu laiku ziedu veikalā, bet man nekas nepiemetās. Būs izdevies uz laiku atbrīvoties no alerģijas.”

“Kas tie par sarkaniem pleķiem tev uz sejas?” Kleo jautāja un ierēcās smieklos, kad Tija metās pie “Adam" spoguļa Džeka dzīvojamajā istabā, lai rūpīgi izpētītu iespējamos izsitumus vai nātreni.

“Tas nu gan nav smieklīgi. It nemaz arī ne.”

“Tu taču zini, kā viņa mēdz jokot,” Rebeka paskaidroja, bet tad pameta skatienu uz gaiteņa pusi, kas veda uz guļamistabu. Nometusi uz grīdas iepirkumu somas, viņa metās turp.

“Mamm!”

“Manu meitiņ!" Ailīna viņu notvēra un cieši apskāva. “Manu skaisto meitiņ!”

“Mammu! Ko tu te dari? Kā tu te nokļuvi? Es tā biju noilgojusies pēc tevis!”

“Ko daru izsaiņoju mantas, kā nokļuvu atlidoju ar lidmašīnu. Es arī biju pēc tevis noilgojusies. Ļauj man paskatīties uz tevi.” Ailīna mazliet atstūma meitu un ieskatījās viņas sejā. “Laimīga, vai ne?”

“Jā, tiešām. Ļoti laimīga.”

“Es jau toreiz zināju, ka viņš būs tavs izredzētais, kad tu viņu biji uzaicinājusi uz tēju.” Viņa nopūtās, piespieda lūpas Rebekas pierei, kamēr pašai atmiņā nozibēja visi ilgie gadi. “Tagad iepazīstini mani ar savām draudzenēm, par kurām esmu jau tik daudz dzirdējusi no saviem dēliem.”

“Tija un Kleo, mana māte Ailīna Salivana."

“Priecājos iepazīties, Salivanas kundze.” Malahija māte, Tija panikā nodomāja. “Ceru, ka lidojums bija patīkams.”

“Jutos kā karaliene, gozēdamās pirmajā klasē.”

“Jā, tomēr ilgs lidojums.” Kleo samulsusi pavilka Tijas piedurkni. “Tagad mēs jūs atstāsim un ļausim atpūsties. Izrunāties. Un tā tālāk.”

“Nekā tamlīdzīga." Ailīna draudzīgi smaidīja un bija apņēmības pilna. “Mēs tagad jauki iedzersim tēju un papļāpāsim. Zēni lejā nodarbojas ar kārtējiem viltīgajiem plāniem, tāpēc mēs varam izmantot šo laiku. Tāds skaists, liels dzīvoklis,” viņa piebilda, paraudzīdamās apkārt. “Te taču kaut kur jābūt arī tējas vārīšanas piederumiem.”

“Es uzvārīšu,” Tija aši piedāvājās.

“Es palīdzēšu.” Ceļā uz virtuvi Kleo turējās cieši aiz muguras Tijai. “Par ko lai mēs ar viņu runājam/” viņa nošņācās. “Ak, sveicināta, Salivanas kundze! Mums tiešām ļoti patīk mīlēties ar jūsu dēliem brīvajos brīžos, kad neielaužamies svešās ēkās.”

“Ak dievs, ak dievs!" Tija saņēma galvu rokās. “Kāpēc mēs te nācām?” “Vārīt tēju.”

“Pareizi. Es aizmirsu.” Viņa atvēra divus skapīšus, līdz atcerējās, kur pati bija ielikusi tēju. “Viņa noteikti zina. Ak dievs!" Tija atvēra ledusskapi, atrada iesāktu vīna pudeli un iedzēra tieši no kakliņa. “Viņa kaut ko par to zina. Malahijs vai Gideons viņai regulāri zvana. Viņa zina par likteņa dievietēm un Anitu, un vismaz daļēji arī par mūsu plāniem. Bet kā par to pārējo…" Bērdama tēju, Tija centās nomierināties. “Viņi ir pieauguši vīrieši, un viņa šķiet pietiekami saprātīga sieviete.”

“Tev viegli runāt. Viņai droši vien nebūs nekas pret to, ka viņas pirmdzimtais iekārtojies pie sāniem pazīstamai rakstniecei ar zinātņu doktores grādu un dzīvokli Istsaidas sākumā. Taču diez vai viņa būs sajūsmā par to, ka jaunākais dēliņš sapinies tir striptīzdejotāju.”

“Tas ir apvainojums.”

“Ak dievs, Tija, kurš gan varētu viņu vainot? Es…”

“Nē, nevis Salivanas kundzei, bet tev.” Tija pagriezās, joprojām turēdama rokā tējas kanniņu. “Tu apvaino manu draudzeni, un man tas nepatīk. Tu esi drosmīga un uzticīga, un gudra, un tev nav it nekā, par ko kaunēties vai par ko atvainoties.”

“Tas bija labi teikts, Tija." Ienākusi virtuvē, Ailīna redzēja abas sievietes saraujamies. “Tagad saprotu, kāpēc Malahijs ir kā bez prāta pēc tevis. Bet, kas attiecas uz tevi,” viņa teica Kleo, “es uzticos sava jaunākā dēliņa spriedumam un vienmēr esmu apbrīnojusi viņa gaumi. Tāpat arī Meļa. Tagad es pati mēģināšu iepazīties ar jums abām, un redzēsim, kā spēsim saprasties. Skaties, lai ūdens kārtīgi uzvārās, pirms lej,” viņa piebilda. “Vairums jeņķu neprot uzvārīt kārtīgu tēju.”

Kad Džeks pēc pusstundas ienāca dzīvoklī, viņš vienlaikus ievēroja Iris lietas. Tija bija samulsusi, Kleo stīva, bet Rebeka staroja laimē.

Rebeka piecēlās un lēni piegāja pie Džeka. Apvija rokas viņam ap kaklu un pieplaka ar lūpām viņa mutei ilgā, maigā skūpstā.

“Paldies," viņa teica.

“Ņem par labu." Aplicis roku Rebekai ap vidukli, Džeks paraudzījās uz viņas māti. “Vai esat labi iekārtojusies, Ailīna?”

“Labāk nemaz nevarētu būt, paldies, Džek. Meitenes stāsta, ka jums visiem ir kādi plāni attiecībā uz to sievieti, kura cenšas kaitēt manai ģimenei. Ceru, ka mēs visi tagad varēsim apsēsties un atrast iespēju, kā es varētu palīdzēt tos īstenot.”

"Nešaubos, ka varēsim ko izdomāt. Mans ziņu avots vēsta, ka šī sieviete tagad ķemmē Atēnas, meklēdama mazu sudraba statueti un bruneti.” Viņš pienāca un apsēdās pretī Kleo. “Viņa nopirka revolveri. Tūlīt pēc ierašanās. Skaidri redzams, ka viņa cer sameklēt tevi un, kad būs atradusi, rīkosies bez ceremonijām."

“Viņai nāksies vilties, vai ne?"

“Un tā nebūs vienīgā vilšanās.” Ienāca Gideons un aiz viņa Malahijs. Gideona acīs zvēroja niknums. “Lai kādi būtu viņas nodomi, mēs viņu nelaidīsim tev klāt."

“Paklau, smukulīt…"

“Ne vella neklausīšos. Viņas nodomi taču nav ar tevi papļāpāt. Viņa gatavojas iegūt to, ko meklē, un pēc tam nogalināt tevi. Vai tu pateici, kur viņa iegādājās revolveri?”

“Melnajā tirgū,” paskaidroja Džeks. “Nereģistrēts “Glock". Viņa bija piesardzīga. Nemēģināja iznest ieroci cauri muitas kontrolei. Visai ticams, ka nedomā arī to vest līdzi atpakaļceļā. Viņa gatavojas izmantot to kādam noteiktam nolūkam un tad no tā atbrīvoties."

“Kā jau teicu, viņu gaida vilšanās."

“Bet tev no šā brīža tiek noteikts piesardzības režīms,” Gideons paziņoja Kleo. “Tu palīdzēsi Rebekai tehniskajos darbos, Tijai pētījumos. Uzturēsies šajā vai Tijas dzīvoklī. Nekad neiesi ārā viena. Un, ja tu strīdēsies man pretī, es tevi ieslēgšu sienas skapī, līdz viss būs beidzies.”

“Kleo, pirms tu iekausti manu dēlu, ko viņš noteikti ir pelnījis ne viena vien iemesla pēc, es gribētu teikt dažus vārdus." Ailīna iekārtojās ērti, gluži kā mājās pie sava virtuves galda. “Man ir mazliet citāds skatījums uz šo lietu, jo neesmu bijusi darbības centrā. Tai ir vājais punkts varētu teikt, Ahileja papēdis. Šis salīdzinājums būtu vietā, vai ne?” Ai-

lina jautāja Tijai. “Šī sieviete pazīst tevi pēc sejas, Kleo. Viņa domā, ka pie tevis atrodas tas, kā dē| viņa jau ir pastrādājusi slepkavību. Tagad viņas uzmanības centrā esi tu. Pēc viņas atgriešanās viss mazliet mainisies. Tomēr tu esi vienīgais pavediens, par kuru viņa ir pārliecināta. Ja viņa tiks klāt tev, viņa piekļūs visiem. Vai es esmu to pareizi sapratusi, Mel?”

“Jā, īsumā tā ir. Mēs nedrīkstam riskēt zaudēt tevi, Kleo, tevis pašas labā. Un es šaubos, vai tu riskētu izjaukt visus mūsu plānus tikai tādēļ, lai pierādītu viņai, ka nebaidies."

“Nu labi, sapratu šo domu. Esmu apdraudēta un tāpēc labāk nekur nerādīties.”

“Un nākamreiz, Gideon,” Ailīna atgādināja, “pacenties visu paskaidrot saprātīgi, nevis svaidīties ar pavēlēm. Tu proti pagatavot garšīgu tēju, būdama amerikāniete, Tija."

“Paldies, Salivanas kundze.”

“Sauc mani par Ailīnu, labi? Kā esmu dzirdējusi, tu arī citādā ziņā esi gudra meitene.”

“Ne pārāk. Es tikai protu labi izpildīt norādījumus.”

“Pieticība ir laba īpašība.” Ailīna ielēja no kannas vēl vienu tasi tējas. “Bet, ja tā ir nevietā vai neatbilst patiesībai, tad tā ir muļķība. Tu atradi iespēju iegūt informāciju par šīs sievietes finanšu situāciju."

“Patiesībā tā bija mana draudzene, kas… Jā,” Tija izlaboja, pamanījusi Ailinas izbrīnā paceltās uzacis. “Es atradu iespēju."

“Un tu zini, cik lielu summu prasīt no viņas par likteņa dievietēm.”

“Mēs vēl neesam izlēmuši par Konkrētu summu, bet domāju…”

“Vai šī meitene vienmēr tā uztraucas, ja viņai jāizsaka savas domas?” Ailīna jautāja Malahijam.

“Ne tik daudz kā agrāk. Tu viņu mulsini."

Tijas vaigos saskrēja sārtums, taču viņa iztaisnoja plecus.

“Viņa var sagādāt līdz piecpadsmit miljoniem dolāru skaidrā naudā. Vispār jau divdesmit, bet tas prasītu ilgāku laiku un sarežģījumus, tāpēc labāk būtu piecpadsmit. Tāpēc es domāju, ka mums būtu jāprasa desmit miljoni, atstājot viņai nelielu atkāpšanās iespēju. Likteņa dievietes ir daudz vairāk vērtas. Viņa zinās, ka, mazliet papūloties un izpētot situāciju, viņa varēs pārdot tās īstajam kolekcionāram par vismaz divreiz lielāku summu nekā viņas sākotnējais ieguldījums. Mans tēvs apliecināja, ka viņš kā tirgotājs piedāvātu desmit miljonus. Būdama darījumu sieviete, viņa domātu tāpat.”

“Ļoti saprātīgi." Ailīna pamāja ar galvu. “Tagad jums tikai jāizdomā, kā piespiest viņu samaksāt šādu naudas summu, neatdodot viņai statuetes. Kā panākt, lai viņa tiek apsūdzēta apdrošinātāju krāpšanā un beigās apcietināta par slepkavību. Kad tas būs paveikts, varēsim rīkot kāzas un atgriezties pie Salivanu uzņēmuma vadīšanas. Jūsu brālēni labi tiek galā ar ikdienas darbu, taču mūsu vadošā roka ir nepieciešama.”

“Vēl kādu laiku var palikt tāpat, kā ir,” Malahijs viņu mierināja.

“Ja es tam neticētu, manis šeit nebūtu. Tāpat kā ticu, ka jūs pa visiem atradīsiet risinājumu arī šajā lietā. Ja jau esat tikuši tik tālu. Un, ja jau mēs par to runājam, vai beidzot kāds man neparādītu likteņa dievietes?”

“Man patīk tava māte."

Malahija lūpas noraustījās, vērojot, kā Tija rūpīgi klāj gultu.

“Tu esi no viņas pārbijusies.”

“Tikai mazliet.” Aiz paraduma viņa ieslēdza fona skaņas aparātu uz naktsgaldiņa.

Kad Tija pagāja tālāk, lai noregulētu guļamistabas gaisa filtru, Malahijs kā katru vakaru atkal izslēdza skaņas aparātu. Tija to nekad nepamanīja.

“Rebeka'bija tik laimīga, atkal satiekot māti. Džeks rīkojās tik mīļi, uzaicinot viņu šurp.” Nespēdama nomierināties, Tija iegāja vannasistabā un notīrīja no sejas hipoalerģisko dekoratīvo kosmētiku ar hipoalerģisku tīrīšanas līdzekli.

“Jauks pārsteigums arī tev,” viņa piebilda, kad Malahijs parādījās durvīs. “Tu arī noteikti biji pēc viņas noilgojies.”

“Biju, pat ļoti.” Viņam ļoti patika šādi vērot Tiju viņas kārtīgumu, viņas jauko, daiļo seju bez kosmētikas pēdām. “Tu jau zini, ko mēdz teikt par īru vīriešiem.”

“Nē, nezinu. Ko tad mēdz teikt?”

“Viņi var būt dzērāji vai dumpinieki, lielībnieki vai dzejnieki. Taču visi kā viens viņi ļoti mīl savu māti.”

Viņa viegli iesmējās un palika stāvam, atskrūvēdama un aizskrūvēdama ādas mitrināšanas līdzekļa pudeli.

“Tu neesi neviens no šiem nosauktajiem.”

“Kāds apvainojums! Es protu dzert un lielīties tikpat labi kā jebkurš cits. Arī dumpinieka gars man piemīt. Un… vai gribi, lai palasu tev dzeju, Tija?”

“Nezinu. Man neviens nav to lasījis.”

“Vai gribi, lai es to citēju vai saceru pats?"

Tija gribēja pasmaidīt, bet zināja, ka nespēj, un tad viss ap viņu sabruka.

“Nedari tā.”

“Ko?” Apstulbis un mazliet uztraukts, viņš piegāja pie Tijas. Bet viņa atkāpās.

“Es nevēlos tev visu sarežģīt.”

“Tas nomierina,” viņš piesardzīgi teica. “Kāpēc tu raudi?”

“Es neraudu.” Viņa nošņaukājās. “Un neraudāšu. Būšu prātīga un saprotoša kā vienmēr,” viņa teica un stingri nolika mitrināšanas līdzekļa pudeli uz letes.

“Varbūt tu varētu pateikt, kādā sakarībā tu būsi tik prātīga un saprotoša.”

“Nesmejies par mani. Ja es zinu, ka cilvēki par mani smejas, tas man nebūt neatvieglo dzīvi.”

“Es nesmejos par tevi. Mīļā…” Viņš pasniedzās pēc Tijas, bet viņa atsita viņa roku.

“Nesauc mani tā un nepieskaries man,” viņa piebilda, aizspraucās viņam garām un iesoļoja guļamistabā.

“Es nedrīkstu saukt tevi par mīļo un nedrīkstu tev pieskarties. Tu neraudāsi un būsi prātīga un saprotoša.” Viņa galvā kaut kas sāka dunēt. “Paskaidro, ko tas viss nozīmē.”

“Mūsu starpā viss ir gandrīz beidzies. Es to zinu, un tāpēc arī pielikšu tam punktu. Tā ir vienīgā svarīgā lieta, ko esmu savā mūžā paveikusi, un es neatstāšu to nepabeigtu.”

“Tā nav vienīgā svarīgā lieta, ko esi paveikusi.”

“Nemēģini mani mierināt, Malahij.”

“Velns lai mani parauj, ja es mēģinu tevi mierināt, un es te, sasodīts, netaisos stāvēt un strīdēties ar tevi bez mazākās sajēgas, par ko īsti strīdos. Jēziņ, man piemetušās tavas galvassāpes.” Viņš asi paberzēja ar rokām seju. “Tija, kas noticis?"

“Tu teici, ka tev jau sen vajadzēja man to pateikt. Varbūt vajadzēja arī. Lai gan es to tāpat zināju, varbūt tā būtu bijis labāk."

“Pateikt tev… ak jā.” Tad viņš atcerējās, ko bija gatavojies teikt no rīta, kad Kleo viņus pārtrauca. Viņš sarauca pieri un sabāza rokas kabatās. "Tu to zini un tāpēc esi nikna?”

“Vai tad man šādas jūtas nav atļautas?” viņa atcirta. “Man nav tiesību būt dusmīgai. Tikai pateicīgai? Pateicīgai par šim kopā pavadītajām nedē

ļām? Nu tad es esmu pateicīga un esmu arī dusmīga. Es niknošos, ja gribēšu." Viņa pameta skatienu apkārt. “Ak dievs! Te jābūt kaut kam, ko sviest.”

“Nedomā par to,” Malahijs ieteica. “Tikai paķer pirmo, kas pagadās pa rokai, un lidini pa gaisu."

Viņa paķēra matu suku un svieda. Tā smagi atsitās pret naktslampiņas dārgakmeņu krāsas kupolu.

“Velns! Tā bija no "Tiffany". Vai es pat dusmoties neprotu, kā pieklājas?”

“Vajadzēja sviest ar to man.” Viņš satvēra Tijas rokas, pirms viņa bija paspējusi satīrīt sasistās lauskas.

“Laid mani vaļā."

“Nelaidīšu vis.”

“Es esmu muļķe.” Tijas cīņas spars bija apsīcis. “Esmu tikai padarījusi sevi par apsmieklu un sasitusi skaistu lampas kupolu. Labāk vajadzēja iedzert ksanaksu.”

“Tu tomēr to neiedzēri, un man labāk patīk strīdēties ar sievieti, kura nav apdullusi no kāda nomierinoša līdzekļa. Tās ir īstas jūtas, un tev ar tām būs jāsamierinās. Vai nu tev manas jūtas ir, vai nav vajadzīgas, tev būs ar tām jārēķinās.”

"Es jau ;fr tām rēķinājos." Viņa atgrūda Malahiju. “Es visu laiku ar tām rēķinājos. Un tas nav godīgi. Un es nepiekrītu tam, ka dzīvei nav vienmēr jābūt taisnīgai, jo tā ir mana dzīve. Un es nespēju atvieglot tev šo soli, lai cik bieži esmu sev solījusi, ka pacentīšos. Gribu, lai tu pārvācies pie Džeka. Tu nedrīksti palikt šeit pie manis, tas ir par daudz."

“Vai tu mani padzen? Pirms aizeju, gribu zināt, kāpēc,” viņš noprasīja, sagrābdams Tiju.

“Kā jau teicu, tas ir par daudz. Es pabeigšu iesākto darbu un nepievilšu pārējos. Taču es nebūšu, nekādā ziņā nebūšu klusa un padevīga mīļākā, kas tev atvieglo aiziešanu, kad viss ir beidzies, kad tu pacel cepuri un atgriezies Īrijā, lai atsāktu savu veco dzīvi turpat, kur biji to atstājis. Bet mani atstājot šeit. Vienreiz mūžā es pati tam pielikšu punktu, un tāpēc es lūdzu tevi aiziet.”

“Vai es kādreiz esmu lūdzis tevi būt klusai un padevīgai?"

“Nē. Tu izmainīji manu dzīvi, liels paldies tev par to. Tā, lūk.” Viņa mēģināja izrauties, bet Malahijs viņu turēja. “Vai gribi vēl ko? Labi. Ļoti laipni no tavas puses, ka pateici tas viss ir tikai pagaidām dzīves saskaras un tad atkal dodas savos ceļos. Tev Īrijā ir mājas un uzņēmums, kas jāvada. Tāpēc laimīgu ceļu!”

“Tu esi mulsinoša sieviete, Tija, un tevi nav viegli saprast.”

“Es esmu ļoti vienkārša sieviete, un manas prasības ir ārkārtīgi pieticīgas.”

“Muļķības! Tu esi īsts noslēpums un nebeidz mani sajūsmināt. Lūdzu, skaidrības labad sāksim visu no sākuma. Tavuprāt, es šorīt gatavojos tev teikt, ka viss bija tik jauki, jautri un turklāt arī patīkami. Varbūt es būtu arī piebildis, ka tu man tiešām ļoti patīc un, zinot, ka tu esi tik klusa un padevīga sieviete ha, ha! nešaubos, ka tu sapratīsi, ka tad, kad kopīgais darbs ir pabeigts, arī mūsu attiecības ir galā.”

Asaras aizmigloja Tijas acis, padarot Malahija seju neskaidru. Pirmo reizi viņa bezspēcīgās dusmās ilgojās, kaut viņš būtu pavisam parasts un pavisam vienkārši būtu skatīties uz viņu, runāt ar viņu. Mīlēties ar viņu.

“Nav svarīgi, ko tu būtu teicis, jo es to saku tagad.”

“Nē, ir gan svarīgi,” Malahijs nepiekrita. “Manuprāt, tas ir svarīgi. Tāpēc es tev pateikšu, kas man bija tev jāpasaka jau iepriekš. Es mīlu tevi. To man vajadzēja tev pateikt jau agrāk. Ko tu par to domā?"

“Nezinu.” Viņai noritēja asara, bet viņa pati to nepamanīja. “Vai tu to saki nopietni?”

“Protams, ne." Viņš iesmējās, kad Tijas mute atvērās, tad pacēla viņu savās rokās. “Nu tad es tagad vēl esmu arī melis? Es mīlu tevi, Tija, un, ja esmu izmainījis tavu dzīvi, tad tu esi tieši tāpat izmainījusi manējo. Ja tu domā, ka es to varu atkal atsākt tāpat, kā bija, pirms satiku tevi, tu esi muļķe."

“To man vēl neviens nav teicīs.”

“Ka tu esi muļķe?”

“Nē." Viņa pieskārās Malahija sejai, kad viņš apsēdās uz gultas malas, turēdams viņu klēpī. ““Es tevi mīlu.” To man vēl neviens nav teicis.” “Tad tev būs jāsamierinās ar to, ka es to saku, līdz tev apnīk klausīties."

Viņa pašūpoja galvu, juzdama sirdi pārplūstam.

“Neviens man to nav teicis, tāpēc man nav bijis iespējas atbildēt ar to pašu. Tagad es varu to pateikt. Es mīlu tevi. Es mīlu tevi, Malahij!” Pavedieni tiek vērpti, viņa nodomāja, piespiezdama lūpas viņa mutei. Tagad tie tiek savērpti atkal jaunā rakstā. Ja viņas pavediens tagad tiktu pārgriezts, viņa atskatītos uz šo brīdi un nejustu ne mazāko nožēlu.

Divdesmit ast otā nodaļa

Viņa bija tuvu mērķim. Viņa to zināja.

Stundām ilgi viņa bija ķemmējusi suvenīru bodītes, vēl ilgāk apmeklējusi senlietu tirgotavas un mākslas darbu tirdzniecības namus, izliekoties, ka vēlas ko iegādāties. Viņa bija risinājusi bezgalīgas un pagaidām neauglīgas sarunas ar vietējiem kolekcionāriem, ar kuriem izdevās satikties, pateicoties Stefanam.

Lai atalgotu sevi par to, Anita baudīja lielu glāzi auksta dzēriena mirdzošā baseina malā pie Nikosu viesu nama.

Ja neskaita iepazīstināšanu ar kolekcionāriem, Stefans tomēr nebija tik izpalīdzīgs, kā viņa bija cerējusi.

Viesmīlīgs gan, viņa gudroja, malkodama putām rotāto kokteili “Mimoza”. Stefans un viņa neizskatīgā sieva saņēma viņu atplestām rokām. Jebkurā citā reizē Anita būtu ar prieku izbaudījusi viesošanos greznajā baltajā namā, kas it kā lidinājās kalnu virsotnē virs Atēnām, ar tā plašajiem dārziem, lielo kalpotāju armiju un vēsajiem, smaržīgajiem iekšējiem pagalmiem.

Bija tik tīkami izstiepties uz biezajiem spilveniem dzirkstošā baseina malā, kur ūdens ieplūda no strūklakas ar Afrodītes skulptūru, vērot ēnaino koku lapotni un ziedus zem tveicīgajām zilajām debesīm, zinot, ka pietiek tikai pamāt ar pirkstiņu un viss itin viss, ko viņas sirds varētu iekārot, tiks viņai atnests.

Tādas bija īstas bagātības nodrošinātās zīda bruņas, īstas privilēģijas, kad nav jārūpējas par itin neko, izņemot savas vistiešākās vēlmes.

Tāds bija viņas dzīves mērķis.

Viņa nodomāja varbūt pienācis laiks sagādāt līdzīgu komfortu. Kad viņa būs ieguvusi pārējās statuetes un tas viņai noteikti izdosies -, viņa varētu vismaz daļēji aiziet no biznesa. Galu galā viņai būs pietiekami jānopūlas, lai īstenotu savu mērķi iegūtu un pārdotu trīs likteņa dievietes. “Mommgside” viņai pēc tam vairs nebūs vajadzīgs.

Viņas gaumei labāk varētu atbilst Itālija, viņa iztēlojās. Eleganta villa Toskānā, kur viņa varētu dzīvot žilbinošā greznībā kā bagāta emigrante.

Protams, viņa paturēs arī Ņujorkas māju. Tur viņa katru gadu pavadīs dažus mēnešus. Iepērkoties, apgrozoties sabiedrībā, izklaidējoties un kā rožu ziedlapiņas uzlasot apkārtējo skaudību.

Viņa sniegs intervijas. Taču, kad būs norimusi pirmā preses saceltā ažiotāža, viņa izslīdēs no tās redzesloka. Noslēpumainības plīvurs būs plāns, un, kad viņa, pati savas iegribas vadīta, to pacels, žurnālisti metīsies pie viņas klupdami krizdami.

“Mommgside” diemžēl būs jāpārdod. Tad viņa varēs savākt visu peļņu, kas pienācās pēc divpadsmit garlaicīgai laulībai ziedotiem gadiem.

Tieši šādai dzīvei viņa ir radīta, Anita nolēma, atlaižoties atpūtas krēslā. Dzīvei, kurā valda ērtības, slava un liela, liela bagātība.

Dievs viņas liecinieks viņa to ir pelnījusi.

Viņa sameklēs šo kaitinošo Kleo Toliveru un novāks kā šķērsli no ceļa. Tas ir tikai laika jautājums. Šī sieviete nevar slēpties mūžīgi. Stefans vismaz palīdzēja viņai dažos veikalos kā tulks, apjautājoties par bruneti un mazu sudraba statueti.

Tas Toliveru sievišķis turpat vien grozījās. Turklāt, saskaņā ar veikalnieku teikto, Anita divreiz bija atpalikusi no viņas tikai par nepilnu stundu.

Tas tikai nozīmē, ka viņa tuvojas mērķim, Anita mierināja sevi. Iedomājieties tikai šitā slampa cer pārspēt viltībā Anitu Geiju!

Kleo Toliverai šī kļūda maksās ļoti dārgi.

“Anita?”

Joprojām lidinoties fantāziju mākoņos, Anita pabīdīja zemāk dūmakainās saulesbrilles un paskatījās uz Stefanu.

“Sveiki. Te gan ir brīnišķīgi, vai ne?”

“Lieliski. Domāju, ka jūs vēlētos vēl kādu dzērienu un uzkodas.” Viņš norādīja uz paplātēm ar augļiem un sieru, ko sulainis kārtoja uz galda, un pasniedza Anitai vēl vienu “Mimozu".

“Ar lielāko prieku, paldies. Ceru, ka jūs man piebiedrosieties.”

UIn

Ja.

Stefans apsēdās krēslā blakus Anitai, un viņa sudrabotie mati saulē iemirdzējās.

Viņa rokas bija iedegušas un muskuļainas, augums atlētisks, un viņa sejas vaibsti bija tik interesanti raupji. Viņa vērtība, pēc visai konservatīviem aprēķiniem, bija simt divdesmit miljoni.

Ja viņa plānotu atkal apprecēties, viņš būtu galvenais kandidāts.

“Vēlos jums atkal pateikties, Stefan, par to, ka esat mans ceļvedis un sabiedrotais. Ir jau ļauni izmantot jūsu viesmīlību, ierodoties gandrīz

bez iepriekšēja brīdinājuma, bet es vēl tērēju tik daudz jūsu laika. Zinu, cik aizņemts ir cilvēks ar šādu stāvokli sabiedrībā.”

“Lūdzu.” Paņemdams dzēriena glāzi, Stefans ar rokas mājienu alvairija Anitas taisnošanos. “Tas ir tikai patīkami. Un ari aizraujoši dārgumu meklēšana. Šādi piedzīvojumi liek man atkal justies jaunam."

“Ak tā. It kā jūs tāds nebūtu.” Viņa paliecās tuvāk, ļaujot Stefanam kārtīgi aplūkot viņas kuplās krūtis, kas tikko ietilpa plānajā bikini. Vīru viņa varbūt nemeklēja, bet mīļākie noderēja vienmēr. “Jūs esat pievilcīgs, dzīvespriecīgs vīrietis pašos labākajos gados. Ak, ja jūs nebūtu precējies…” Viņa aprāvās un koķeti ar pirkstu pabungoja pa viņa plaukstas virspusi. “Es pati sāktu jums pievērst uzmanību.”

“Jūs man glaimojat.” Salta aprēķinātāja, un tik nožēlojami iepriekšparedzama, viņš nodomāja. Un atkal izjuta žēlumu pret savu labo draugu, kurš nebija spējis saskatīt šīs čūskas īsto seju.

“It nemaz. Tāpat kā vīni, arī vīrieši man labāk patīk nobrieduši un pieredzējuši. Ceru, ka varēšu kādreiz atmaksāt par jūsu laipnību."

“Visu, ko es daru," atbildēja Stefans, “es daru Pola dēļ. Un, protams, arī jūsu dēļ, Anita. Jūs esat pelnījusi to visu un vēl vairāk. Tikai diemžēl jāatzīst, ka mana palīdzība dārgumu meklēšanā nav bijusi pārāk veiksmīga. Protams, tā kā esmu kolekcionārs, mana interese nav gluži nesavtīga. Cik lielisks ieguvums tas būtu, ja es varētu pievienot moiras savai kolekcijai. Ceru, ka tad, kad pienāks laiks, mēs varēsim noslēgt darījumu.”

“Kā gan citādi?” Viņa pieskandināja savu glāzi pie viņējās. “Uz nākotnes darījumiem biznesa un personiskiem."

"Es to gaidīšu ar nepacietību, vairāk, nekā spēju izteikt. Toties otrā frontē man ir nelieli panākumi.” Viņš apklusa, nopētīja augļus un nogrieza lielu tumšsārtu vīnogu ķekaru. “Vai nogaršosiet? No mūsu pašu vīna dārziem.”

“Paldies!" Viņa paņēma piedāvāto ķekaru. “Ko jūs gribējāt teikt?"

“Ko? Ak jā, jā.” Viņš pavisam nesteidzīgi izvēlējās vīnogu ķekaru arī sev. "Jā, nelieli panākumi attiecībā uz to sievieti, ko jūs meklējat. Viesnīcas nosaukums, kurā viņa bija apmetusies.”

“Jūs viņu atradāt!” Anita pārmeta kājas pār sauļošanās krēsla malu, tā ka pēdas atsitās pret flīzēm. “Kāpēc jūs uzreiz neteicāt? Kur tā atrodas?”

“Tādā pilsētas rajonā, kur es tik smalkai dāmai kā jums neparko neieteiktu iegriezties. Sieru?”

“Man vajadzīga mašīna ar šoferi,” viņa atcirta. “Tūlīt.”

“Protams, viss ir jūsu rīcībā." Viņš nogrieza plānu siera šķēlīti un nolika uz mazā šķīvīša, kur atradās vīnogas, kuras Anita vēl nebija nogaršojusi. "Ak, jūs laikam gribat doties uz to viesnīcu satikt viņu. Viņas tur nav."

“Ko jūs runājat?”

Cik tas ir acīm redzami, viņš atkal nodomāja. Jā, viņas viltība ir caurspīdīga. Tagad aiz pieklājības maskas redzama plēsīgā kaķene ar asajiem zobiem un nejauko dabu.

“Viņa bija tur apmetusies, bet šodien izvācās.”

“Uz kurieni viņa devās? Kur, pie velna, viņa ir?”

“To man diemžēl neizdevās uzzināt. Viesnīcas darbinieks teica tikai, ka viņa atstāja viesnīcu pēc tikšanās ar jaunu vīrieti angli vai īru, viņš nevarēja droši pateikt. Viņi devās projām kopā.”

Dusmu un satraukuma izraisītais sārtums lēnām pazuda no Anitas sejas, līdz tā kļuva bāla kā līķis un salta kā akmens.

“Tas nevar būt.”

“Protams, iespējams, ka gadījusies kļūda vai pārpratums, taču viesnīcas darbinieks bija ļoti atsaucīgs un visai pārliecināts par šo faktu. Varu izkārtot, lai jūs rīt varētu pati ar viņu parunāt, ja vēlaties. Viņš nerunā angliski, bet es ļoti labprāt jums tulkošu. Tomēr esmu spiests uzstāt, lai jūs ar viņu runātu kur citur, nevis tajā rajonā. Man sirdsapziņa neļauj vest jūs uz turieni."

“Man jārunā ar viņu tūlīt. Man jāatrod viņa tūlīt. Pirms vēl…” Viņa nervozi soļoja pa baltajām flīzēm ap baseinu, vēlēdama Malahijam Salivanam briesmīgu nāvi.

“Nomierinieties, Anita.” Stefans pieceldamies ierunājās saudzīgā un mierinošā balsī. Pienāca kalpotājs un atvainojās par traucējumu.

Stefans paņēma sulaiņa pasniegto aploksni un atlaida to.

“Anita, jums pienākusi telegramma.”

Anita strauji apcirtās un steidzās šurp, sandaļu papēžiem klaudzot uz flīzēm.

Parasti Stefans būtu atvainojies un atstājis viešņu vienu, taču šoreiz viņš nespēja palaist garām šo skatu, tāpēc stāvēja turpat netālu, vērodams, kā Anita atplēš aploksni. Un lasa.

“Anita. Atvaino, ka man nebija laika atnākt un personiski ar Tevi sasveicināties. Svešinieku tikšanās svešā zemē un tā tālāk. Taču man izdevās

diezgan ātri pabeigt darīšanas Atēnās, un tad, kad Tu lasīsi šis rindas, es jau būšu cejā uz Ņujorku kopā ar dažām daiļām dāmām. Ja Tevi interesē liktenīga atkalredzēšanās, iesaku arī Tev atgriezties pēc iespējas ātrāk.

Sazināsimies.

Malahijs Salivans"

Stefanam bija tas prieks izdzirdēt Anitas aizžņaugto kliedzienu, kad viņa saburzīja telegrammu dūrē.

“Ceru, tās nav pārāk sliktas ziņas."

“Man jāatgriežas Ņujorkā. Tūlīt pat.” Sārtums bija atgriezies Anitas sejā, un tā zvēroja dusmās.

“Protams. Es tūlīt par visu parūpēšos. Ja varu kaut kā palīdzēt…”

“Es to izdarīšu," Anita teica sakostiem zobiem. “Varat man ticēt, ka es to izdarīšu."

Stefans nogaidīja, līdz Anita nikni aiztraucas uz mājas pusi. Tad viņš apsēdās, paņēma savu dzēriena glāzi un mobilo tālruni.

Sarunas laikā viņš ar baudu apēda vīnogu.

“Džek. Kāda ļoti pārskaitusies sieviete pēc divām stundām dosies ceļā ar manu privāto lidmašīnu. Nē, nē," viņš, omulīgi smiedamies, atbildēja, izvēlēdamies nākamo vīnogu. “Mans draugs, tas man tiešām sagādā prieku.”

Atgriezusies mājās, Anita atrada kaudzi ziņojumu, daudzi no tiem bija no policijas un tikai vēl vairāk viņu aizkaitināja. Visas lidojuma stundas viņa bija pavadījusi, gudrojot iespējas atbrīvoties no Malahija, un visi šie plāni noslēdzās ar asiņainu, mokošu nāvi.

Lai cik lielu gandarījumu šīs fantāzijas sagādātu, Anita bija tik gudra un joprojām arī tik savaldīga, lai saprastu, ka pats svarīgākais ir atrast piemērotu laiku, piemērotu vietu un piemērotu metodi.

Viņa vēlējās Malahija nāvi, bet likteņa dievietes viņa vēlējās vēl vairāk.

Viņa aizsūtīja kalpotājus projām. Gribēja būt mājās viena. Iegāja dušā, pārģērbās un piezvanīja Džesperam. Pārkāpjot vienu no saviem galvenajiem likumiem, viņa uzaicināja Džesperu uz mājām.

Viņa bija neapmierināta ar šā ripa darbu un apsvēra iespēju atbrīvoties no viņa. Būtu pavisam vienkārši, viņa iedomājās, inscenēt ielaušanās mēģinājumu un notēlot pretošanos un cīniņu. Ja viņai būs mazliet saplēstas drēbes, daži ticami zilumi, tad neviens neapšaubīs to, ka viņa -

sieviete viena mājās-, aizstāvot sevi un savu māju, likusi lietā vienu no nelaiķa vīra revolveriem.

Atcerēdamās, kāda bija sajūta, nospiežot gaili un redzot, kā Dubrovskis paklūp, nokrīt, mirst, viņa zināja, ka šāds pasākums lieliski noņem spriedzi.

Taču pagaidām viņai jau tāpat pietika darīšanu ar policiju. Turklāt Džespers vēl var noderēt. Viņa vēl pagaidām nevarēja atļauties tādu greznību tikt no viņa vaļā uz visiem laikiem.

Saskaņā ar rīkojumu viņš atnāca pie kalpotāju ieejas. Anita pamāja, lai viņš ienāk, un devās tieši uz bibliotēku. Lai uzsvērtu savu autoritāti, viņa apsēdās aiz rakstāmgalda.

"Aizveriet durvis,” viņa vēsi pavēlēja.

Kamēr Džespers atradās ar muguru pret viņu, Anita izņēma no atvilktnes revolveri un ielika klēpī. Nodrošinājumam.

“Es neesmu apmierināta ar jūsu darbu, Džespera kungs." Viņa pacēla pirkstu, pirms viņš bija paspējis iebilst. “Un mani neinteresē jūsu taisnošanās. Es jums maksāju, un maksāju labi, par jūsu īpašajām prasmēm un talantiem. Manuprāt, tie sevi nav attaisnojuši.”

“Jūs nedevāt diez cik daudz pavedienu, ar ko strādāt.”

Anita atlaidās pret atzveltni. Pēc ilgā lidojuma bija tik uzmundrinoši sajust niknumu un rupju spēku plūstam no viņa. Tas ir pat labāk nekā narkotikas, viņa nodomāja. Viņš uzskata, ka ir stiprāks un bīstamāks. Nemaz nenojaušot, ka no nāves viņu šķir tikai pavisam niecīga viņas pirksta kustība.

“Vai jūs mani kritizējat, Džespera kungs?"

“Klausieties, ja jūs domājat, ka es nedaru savu darbu, tad atlaidiet mani.”

“Ak jā, esmu par to domājusi.” Viņa pārvilka ar pirksta galu pār klēpī noliktā deviņu milimetru ieroča vēso tēraudu. “Esmu darījumu sieviete, un, ja kāds darbinieks pietiekami labi nepilda savus pienākumus, viņa darba attiecības tiek pārtrauktas.”

“Man no tā ne silts, ne auksts.”

Viņa redzēja, kā viņa augums saspringst. Viņa zināja, ka viņš zem uzvalka žaketes nēsā revolveri. Vai viņam var ienākt prātā pielietot to pret viņu? Anita iedomājās. Lai viņu iebiedētu, aplaupītu, varbūt, lai izvarotu? Pārliecībā, ka viņa nespēs pretoties un nevarēs arī sūdzēties policijā.

Šī doma bija neizsakāmi aizraujoša.

“Tomēr, būdama darījumu sieviete, es piekrītu arī tam, ka dažkārt darba rezultātus var uzlabot, sniedzot darbiniekiem zināmus materiālus stimulus."

“Ak tā.” Roka, kas sniedzās pēc ieroča, atslāba. “Un tie būtu?”

“Divdesmit piecus tūkstošus dolāru liela prēmija, ja atradīsiet un atvedīsiet pie manis vīrieti vārdā Malahijs Salivans. Viņš pašlaik ir pilsētā, iespējams, kopā ar Kleo Toliveru. Jūs taču atceraties Kleo, vai ne, Džespera kungs?” To viņa pateica murrājošā balsī. “Viņa jau vairākas reizes pamanījusies izsprukt no jūsu nagiem. Ja atvedīsiet viņus abus, es divkāršošu atlīdzību. Man vienalga, kādā stāvoklī viņi ir, lai tikai būtu dzīvi. Jūsu bijušais kolēģis nesaprata šo atšķirību, tāpēc viņa darba līgums tika izbeigts.”

“Piecdesmit par veci, simts ja dabūju šos abus.”

Anita piešķieba galvu, tad ar pirkstu pastūma pāri galdam lielu brūna papīra aploksni.

“Tajā ir viņa fotogrāfija un divi tūkstoši izdevumiem. Vairāk par šiem diviem tūkstošiem es jums nedošu,” viņa piebilda, “kamēr man nebūs kādi rezultāti. Rietumu Astoņpadsmitajā ielā, starp Devīto un Desmito ielu ir kāda dzīvokļu ēka. Tās adrese un atslēgas arī ir aploksnē. Ēkā pašlaik notiek rekonstrukcija. No šodienas rekonstrukcijas darbi tiek uz laiku pārtraukti. Kad atradīsiet Salivana kungu un, cerams, arī Toliveras jaunkundzi, jums viņi jāved uz turieni. Ievietojiet viņus pagraba telpās. Aizkavējiet viņus ar jebkādiem līdzekļiem un tūlīt sazinieties ar mani pa jums jau zināmo numuru. Vai tas ir pilnīgi skaidrs?”

“Sapratu visu.”

“Atvediet man šo vīrieti un sievieti un saņemsiet prasīto naudas summu. Pēc tam es nevēlos jūs vairs ne redzēt, ne dzirdēt.”

Džespers paņēma aploksni.

“Varbūt tas jūs interesēs. Māršu sievišķa tālrunim noņemtas noklausīšanās ierīces."

Anita saknieba lūpas.

“Tas nav svarīgi,” viņa nolēma. “Viņa mani vairs neinteresē."

“Viņas vecais kļuva dikti runīgs, kad biju pie viņa aizgājis un apjautājos par statuetēm. Izklausījās, ka viņš pats arī labprāt tās dabūtu sev."

“Jā, par to es nešaubos. Pieņemu, ka viņš jums nepateica neko īpaši noderīgu."

“Viņš teica esot kaut ko dzirdējis, ka viena no tām varētu būt Grieķijā, Atēnās. Taču tās esot tikai baumas, un tādas esot arī citas."

"Atēnas. Tā jau ir vakardiena."

“Mēģināja izspiest no manis kādu informāciju, izlikdamies, ka tikai pļāpā, bet patiesībā centās ko izdibināt.”

“Tas mani vairs neinteresē. Dabūjiet man Malahiju Salivanu. Varat iziet tāpat, kā ienācāt."

Viņa gan uzskata mani par pilnīgu idiotu, Džespers secināja, iziedams no Anitas mājas. Viņai šķiet, ka man pašam trūkst sajēgas par to, ap ko lieta grozās.

Viņš atradīs to Salivanu tipinu, bez problēmām, un veceni arī. Taču jupis viņu rāvis, ja viņš tos atdos par kādiem tur sūda simts taukšķiem. Ja šie zina, kā tikt pie tām statuetēm, viņi to pateiks. Un, kad likteņa dievietes būs pie viņa, Anitai būs jāmaksā ļoti dārgi.

Pēc tam viņš varbūt viņu novāks tāpat, kā šī, viņaprāt, novāca to maitasgabalu Dubrovski. Tieši pirms iekāpšanas lidmašīnā uz Rio.

Anita palika pie rakstāmgalda, šķirodama ziņojumus. Tāpat, sava prieka pēc, viņa saplēsa sīkos gabaliņos visus no policijas nākušos. Galu galā slepkavību un laupīšanu izmeklēšana nav viņas darbs.

Viņa bija nolēmusi pēc iespējas drīzāk sazināties ar apdrošināšanas aģentu. Viņa cerēja, ka tie nekavēsies samaksāt prasīto. Ja viņiem būs jāatgādina, ka Anita var turpmāk veikt dāsnās ikgadējās apdrošināšanas iemaksas citai apdrošināšanas sabiedrībai, viņa to darīs ar lielāko prieku.

Durvju zvans iezvanījās divreiz. Viņa nolamāja savus nožēlojami neizdarīgos kalpotājus, kas saņem pārāk lielu naudu, un tikai tad atcerējās, ka aizsūtījusi tos projām līdz dienas-beigām.

Nopūzdamās par to, cik apgrūtinoši ir visu darīt pašai, viņa devās pie durvīm. Ieraudzījusi uz sliekšņa divus detektīvus, viņa nebija priecīga, taču, apsvērusi visus to neielaišanas “par” un “pret”, viņa tomēr atvēra durvis.

“Detektīvi, jūs mani noķērāt pēdējā brīdī.”

Lū Džilberts pamāja ar galvu.

“Geijas jaunkundze. Vai drīkstam ienākt?"

“Šis tiešām nav piemērots laiks. Tikko esmu atgriezusies no ārzemju ceļojuma. Esmu ļoti nogurusi.”

“Bet jūs atkal gatavojaties kaut kur iet? Jūs teicāt, ka mēs jūs noķērām pēdējā brīdī.”

“Pēdējā brīdī pirms gulētiešanas,” viņa laipni paskaidroja.

“Tad mēs runāsim pavisam īsi.”

“Ļoti labi.” Viņa pakāpās atpakaļ, lai ielaistu detektīvus. “Es nezināju, ka jūs strādājat kopā ar… Atvainojiet, neatceros jūsu vārdu.” “Detektīvs Robinss.”

“Jā, protams. Es nezināju, ka jūs, detektīv Džilbert, izmeklējat ielaušanos kopā ar detektīvu Robinsu.”

“Dažkārt vairākas lietas ir savstarpēji saistītas.”

“Droši vien. Protams, es tikai priecājos, ka divi Ņujorkas labākie izmeklētāji nodarbojas ar manu lietu. Lūdzu, sēdieties! Diemžēl kalpotāji ir aizsūtīti projām, jo vēlējos palikt mājā viena. Taču kafiju es noteikti pratīšu pagatavot, ja vēlaties.”

“Paldies par piedāvājumu.” Lū apsēdās un sāka sarunu. “Jūs teicāt, ka tikko atgriezāties no ceļojuma? Vai jūs to plānojāt vēl pirms ielaušanās?”

“Nē, tas bija pavisam negaidīts.”

“Uz ārzemēm?”

“Jā.” Viņa eleganti sakrustoja kājas. “Uz Atēnām.”

“Tas gan laikam ir ko vērts! Visi tie senie tempļi. Un kā sauca to dzērienu? “Uozo". Es to nogaršoju kādās kāzās. Stiprs gan!”

“Tā es arī esmu dzirdējusi. Šis gan bija darījumu brauciens, tāpēc nebija laika terrtpļiem un “uozo”."

"Jums gan laikam nebija viegli izlemt doties ceļā tūlīt pēc laupīšanas,” Bobs ieminējās. “Vai jūs parasti pati dodaties darījumu ceļojumos?” “Kā kuro reizi.” Anitai nepatika viņa tonis. Nepavisam nepatika. Kad tas viss būs beidzies, viņa teiks dažus izmeklētus vārdus viņa priekšniecībai. “Atvainojiet, bet vai mēs varētu ķerties pie lietas?”

“Mēs visu laiku pūlējāmies ar jums sazināties. Ja nav iespējams kontaktēties ar upuri, tiek kavēta izmeklēšana.”

“Kā jau teicu, šis brauciens bija nepieciešams un negaidīts. Turklāt es jau pateicu detektīvam Džilbertam visu, ko zināju. Es pieņēmu, ka jūs un apdrošināšanas sabiedrība tiksiet galā ar visu pārējo.”

“Jūs iesniedzāt prasību?”

“Pirms aizbraukšanas es atstāju formalitāšu nokārtošanu savas asistentes ziņā. Viņa apgalvoja, ka prasība tika ar kurjera starpniecību aizgādāta pie mana aģenta. Vai jums ir kādas versijas par to, kur ir mans īpašums vai kas ielauzās manā ēkā?”

“Izmeklēšana turpinās. Geijas jaunkundz, vai jūs kaut ko zināt par trim likteņa dievietēm?”

Kādu brīdi Anita spēja tikai izbrīnā raudzīties viņos.

“Protams! Tās ir īsta leģenda manas profesijas aprindās un manā interešu lokā. Kāpēc jautājat?”

“Tika dots mājiens, ka varbūt zagļi meklēja tieši tās. Taču jūsu prasības veidlapā nav minēta neviena sudraba statuete vai statuetes.”

“Mājiens? No kā?”

“No anonīma avota, taču mēs šajā lietā esam nolēmuši sekot visiem un ikvienam pavedienam. Jūsu inventāra sarakstā es neredzēju neko tādu, kas atbilst kādas šīs statuetes, aprakstam.”

“Neko tādu nevar atrast, jo man lādu nav. Ja būtu, es tās noteikti glabātu bankas seifā. Likteņa dieviešu statuetes ir ārkārtīgi vērtīgas. Diemžēl viena no tām gāja zudumā kopā ar tās īpašnieku kuģa "Lusiumia” katastrofā. Kas attiecas uz abām pārējām… Neviens nespēj pierādīt to esamību.”

“Tātad jums nav nevienas no šīm statuetēm?”

Anitas balsī iezagās dusmas un aizvainojums par šādu pratināšanu.

“Manuprāt, esmu jau atbildējusi uz šo jautājumu. Ja man piederētu kāda no likteņa dieviešu statuetēm, varat nešaubīties, ka es paziņotu par to skaļi un skaidri. Šāda publicitāte būtu ļoti labvēlīga "Momingside" namam.”

“Neko darīt, anonīmi mājieni parasti noved strupceļā.” Lū izvēlējās atvainošanās taktiku. “Labi vien, ka tā. Tādas vērtības netiek realizētas pa parastajiem kanāliem un ceļiem. Tā kā ar jums nevarēja sazināties, mēs dabūjām nozagtā īpašuma fotogrāfijas un aprakstus no apdrošināšanas sabiedrības. Pārbaudījām visus parastos realizēšanas tīklus. Džeks Burdets mums palīdzēja ar drošības sistēmu saistītos jautājumos. Tomēr jāsaka godīgi, Geijas jaunkundz, mēs pagaidām neesam neko atraduši.”

“Tas gan ir bēdīgi. Cenšos mierināt sevi ar domu, ka viss bija pilnībā apdrošināts. Taču es, protams, ceru, ka īpašums tiks atgūts. Bet mani tik ļoti sarūgtina doma, ka "Momingside” namā bija iespējams ielauzties. Jums būs mani jāatvaino.” Viņa piecēlās. “Tiešām esmu ļoti nogurusi."

“Mēs jums regulāri ziņosim." Bobs piecēlās. “Jā, par to otru lietu. Par slepkavību noliktavā, kas agrāk piederēja jums."

Ne tikai dažus izmeklētus vārdus, Anita nolēma. Viņa parūpēsies, lai šis tips tiktu atlaists.

“Tiešām, detektīv, es domāju, ka jūs jau pārliecinājāties, ka es neko par to nezinu."

“Gribēju tikai pateikt jums, ka esam noskaidrojuši aizdomās turamā personību. Vīrietis, ar kuru nogalinātais esot neilgi pirms nāves strādājis

kopā.” Bobs izņēma no žaketes iekškabatas fotogrāfiju. “Vai jūs pazīstat šo vīrieti ?”

Anita raudzījās Džespera attēlā, nezinādama smieties vai kliegt.

“Nē, nepazīstu."

“Es jau tā ari domāju, taču mums ir jāpārbauda visas iespējamības. Paldies, ka atvēlējāt mums laiku, Geijas jaunkundz.”

Iedami uz mašīnu, abi policisti īsi un zīmīgi saskatījās.

“Viņa ir netīra,” Lū teica.

“Un kā vēl. Līdz pat daiļajam gulbja kaklam.”

Mirklī, kad policistu auto izkustējās no vietas, Kleo izņēma mobilo tālruni.

“Viņa ir sagatavota,” Kleo ziņoja. “Zvani.” Tad viņa atkal paslēpa tālruni un pagriezās pret vadītāja sēdeklī sēdošo Gideonu. “Uzkavēsimies vēl pāris minūtes. Varu saderēt, ka viņas brēcieni būs dzirdami līdz pat šejienei.”

"To var.” Viņš atdeva Kleo pārsaldinātās limonādes pudeli, ko viņa bija nopirkusi laika īsināšanai dežurējot. “Un pēc tam, es domāju, mēs varētu uz brīdi iegriezties Tijas dzīvoklī. Tur pašlaik neviena nav.”

“Ak!” Kleo aizbāza mēli aiz vaiga. “Kas gan tev ir prātā?”

“Noraut', tev drēbes, nogāzt uz pirmās ērtās horizontālās virsmas un ķerties tev klāt.”

“Izklausās tīri labi.”

Anita sašutusi traucās augšup pa savas mājas kāpnēm. Vajadzēja nogalināt Džesperu. Nogalināt, kad bija tāda izdevība, un pēc tam Malahija atrašanai nolīgt citu izsitēju gudrāku. Tagad viņai būs jāatrod iespēja novākt šo tipu, turklāt, pirms viņu atradusi policija.

Tas noteikti bija Malahijs, kas deva policistiem mājienu par likteņa dievietēm. Kurš gan cits? Bet kāpēc? Vai tas arī bija viņš, kas mēģināja ielauzties “Momingside" namā?

Sažņaugusi rokas dūrēs, viņa soļoja pa guļamistabu. Kā vienkāršam tūristu kuģīša kapteinim izdevās apiet pirmo signalizācijas līmeni? Viņš varēja kādu nolīgt, viņa nodomāja. Taču viņš nav nekāds bagātnieks.

Viņš dārgi samaksās par to visu. Ak, kā viņa liks viņam pamocīties!

Viņa paķēra tālruņa klausuli pēc pirmā zvana un iešņācās:

“Kas ir?”’

“Grūta diena, mīļā?”

Viņa norija lāstus, kas drūzmējās mēles galā, un gandrīz maigi iedūdojās:

“Malahijs? Kāds pārsteigums!”

“Pirmais no daudziem. Kā Atēnas?"

“Joprojām turpat. Pa kreisi no Itālijas.”

“Prieks dzirdēt. Neatceros dzirdējis tevi jokojam, tomēr patīkami zināt, ka tavs labais garastāvoklis nav zudis. Tev tas noderēs. Uzmini, uz ko es pašlaik skatos? Uz mazām skaistām sudraba sievietēm. Kāds putniņš man pačivināja, ka tu ļoti cenšoties tās sameklēt. Šķiet, būšu tevi apsteidzis.”

“Ja gribi tirgoties ar mani, tirgosimies ari. Kur tu esi? Es labāk to apspriestu aci pret aci.”

“Par to es nešaubos. Mēs tirgosimies, Anita, noteikti tirgosimies. Es tev paziņošu tikšanās laiku un vietu, taču došu tev iespēju atgūties no šoka.”

“Tu mani nemaz neesi šokējis.”

“Varbūt aizej paskatīties, kā klājies mazajai sudraba sievietei, kamēr tu ceļoji pa kreisi no Itālijas? Un neizej no mājas, labi? Es tev piezvanīšu pēc pusstundas. Tad tev atkal jābūt pie samaņas.”

Kad Anitai ausī atskanēja sarunas pārtraukšanas klikšķis, viņa nikni nosvieda klausuli. Viņam neizdosies izsist viņu no līdzsvara. Tātad viņam ir divas statuetes pret viņas vienu, bet tas nekas. Viņš tikai aiztaupīja viņai pūles iznest tās cauri muitas kontrole un nepamanītas nogādāt Ņujorkā.

Viņa paraudzījās uz sienas skapja pusi un, nespēdama pretoties kārdinājumam, iegāja tajā. Niknumā trīcošiem pirkstiem viņa atvēra paneli un atslēdza seifu.

Kleo bija taisnība. Šādā attālumā un leņķī viņi tiešām dzirdēja Anitas brēcienu.

Divdesm it devita nodaļa

Tagad, kad Kleo kaila gulēja uz grīdas ar seju pret to, pūlēdamās atgūt elpu, viņa nedomāja, ka piekrišana Gideona nodomam ķerties viņai klāt bija apdedzinātā paklāja vērta. Visā pilnībā.

Un, tā kā pēc tam arī Kleo atmaksāja viņam ar to pašu, viņa bija pārliecināta, ka arī viņam nebija par ko sūdzēties.

Viņu attiecībās valdīja tiešām brīnišķīgs ritms. Viņa varētu dejot šo deju mūžīgi.

“Kā jūties.'” Gideons viņai jautāja.

“Šķiet, ka daļa smadzeņu varētu būt iztecējusi pa ausīm, taču galvā vēl palika. Un tu?”

“Man pagaidām viss ir tumšs acu priekšā, taču ceru, ka šis aklums ir pārejošs. Tomēr pat redzes un smadzeņu bojājums nemaz nešķiet tik dārga maksa.”

“Tu esi tāds jaukumiņš, smukulīt.”

“Šādos brīžos vīrietim labāk patīk, ja viņu nosauc par mežonīgu zvēru, nevis jaukumiņu."

“Labi. Tu esi īsts mastodonts."

“Tas jau skan labāk. Tagad mums tomēr jāceļas un jāatjēdzas.”

“Jā, jāceļas gan."

Taču viņi palika guļot, nosvīduši un bezspēkā saļimuši viens pār otru, visapkārt izmētātām drēbēm.

“Es dzirdēju ziņu pa “kluso telefonu", ka tu gatavojoties atvērt kādu klubu vai skolu, vai ko citu tamlīdzīgu.”

Kleo ar pūlēm izdevās pakustināt vienu plecu, lai paustu nenoteiktību.

“Es par to domāju.”

“Tātad neesi cieši nolēmusi atgriezties pie dejošanas, virpuļot pa Brodvejas skatuvēm un tamlīdzīgi.”

“Es nemaz tik daudz neesmu virpuļojusi pa Brodvejas skatuvēm.”

“Manuprāt, tu lieliski dejo.”

“Jā, tīri labi.” Viņa pagrieza galvu un nolika vaigu uz paklāja. “Taču ir jāzina, kad pienācis laiks doties tālāk, pirms kļūsti par galīgi izdegušu klaidoni, kas mētājas no viena atlases konkursa uz otru."

“Tātad tu esi vairāk noskaņota palikt uz vietas.”

“Tā varētu teikt.”

Viņš novilka ar pirkstu augšup pa viņas mugurkaula līniju, tad atkal lejup. Viņai bija tik skaista, gara mugura.

“Zini, Īrijā arī ir klubi un deju skolas.”

“Tiešām? Bet es domāju, ka viņiem ir tikai āboliņa lapas un mazas zaļas laumiņas.”

“Tu aizmirsi alu.”

Kleo pārvilka ar mēli pār zobiem.

“Es tagad neatteiktos no kāda malciņa.”

“Kad varēšu atkal nostāties uz kājām, atnesīšu mums pa pudelei. Kouva nav tik liela un ļaužu pārpilna kā Ņujorka…” Paldies Dievam. “Taču tā ir pietiekami liela mazpilsēta, un pie muins brauc daudz tūristu. Tā nav pārāk tālu no Korkas ja uznāk ilgas pēc lielpilsētas drūzmas un satiksmes. Mums, īriem, ļoti patīk dejot un arī mācīties to darīt. Tu taču zini dejotājs ir mākslinieks savā žanrā, un mākslinieki Īrijā tiek cienīti kā nācijas lepnums."

“Vai tiešām?” Kleo atkal juta sirdi vētraini sitamies, taču saglabāja pilnīgu mieru. “Varbūt ir vērts pārbaudīt."

“Domāju, ka vajadzētu gan.” Viņa roka sāka zīmēt vieglus, laiskus apļus uz viņas pēcpuses. “Tātad vai,gribi precēties?”

Kleo uz mirkli aizvēra acis, ļaujot šai sajūtai kā medum silti un saldi izplūst caur viņu. Tad viņa pagrieza galvu un ieskatījās Gideonam acīs.

“Protams.”

Viņi abi plati un laimīgi pasmaidīja un sniedza rokas apskāvienā, un tieši tajā brīdī atvērās dzīvokļa durvis.

“Ak, Svētā Dievmāte! Manas acis." Malahijs cieši aizmiedza savējās un aizsedza Tijas acis ar plaukstu. “Vai tiešām tik grūti šajās mājās atrast kādu gultu?"

“Mēs ļoti steidzāmies.” Gideons paķēra džinsus un, uzvilcis tos gandrīz līdz ceļiem, attapās, ka tie pieder Kleo. “Pagaidiet mazliet!"

Izplūdusi nevaldāmos smieklos, Kleo pasvieda Gideonam viņa bikses, bet pati uzrāva mugurā viņa kreklu. “Viss kārtībā. Mēs precamies.”

“Precaties?" Tija atgrūda Malahija roku un prieka uzplūdā metās apskaut Kleo. “Tas ir brīnišķīgi! Tas ir tik brīnišķīgi. Ak, tad jau jums būs dubultās kāzas! Tu ar Gideonu un Rebeka ar Džeku. Dubultās kāzas! Vai tas nav fantastiski?”

“Tā ir laba doma." Kleo pār Tijas plecu palūrēja uz Malahiju, kas stīvi blenza griestos. “Vai tu nemaz netaisies mani apsveikt, aicināt Salivanu ģimenes klēpī un tā tālāk?”

“Tagad nav īstais brīdis runāt par klēpjiem. Apģērbies! Nevaru runāt ar tevi, kad tu esi kaila.”

“Esmu tikai puskaila.” Gideona kreklam plandoties pār gurniem, Kleo piegāja pie Malahija. “Vai ar to tu esi mierā? Ģimenes galvas kungs?” Viņš paraudzījās lejup un, atvieglojumā ieraudzījis, ka krekls ir aizpogāts, satvēra Kleo seju rokās un noskūpstīja uz abiem vaigiem.

“Es pats nebūtu varējis izvēlēties labāku līgavu savam brālim. Tagad es tevi ļoti lūdzu uzvelc bikses!”

“Paldies, tūlīt uzvilkšu. Man tagad steidzīgi mazliet jāparunā ar Tiju.”

“Mums ir daudz kas stāstāms par Anitu un par to, kas tagad notiks." “Tikai piecas minūtes. Aizej kopā ar smukulīti uz jumta uzpīpēt, izrunāt kādas vīru runas vai vēl kaut ko.”

“Piecas minūtes,” Malahijs piekrita. "Tas ir viss, ko varam atļauties.” Viņš pamāja brālim. “Ejam uz jumtu.”

“Man vajag kreklu."

“Tu nevari ņemt to, kas ir mugurā Kleo, jo tad man uznāktu vēl viena sirdstrieka. Pietiks ar jaku."

Gideons paklausīgi uzvilka jaku uz kailajām krūtīm.

“Es vēl neesmu viņu noskūpstījis." Kad viņš to darīja, skūpsts bija tik maigs, ka Malahijs atkal pievērsa skatienu griestiem. “Es drīz atgriezīšos."

"Ceru.” Kad durvis aiz abiem brāļiem bija aizvērušās, Kleo nopūtās. “Uff, kas to būtu domājis?” Viņa atkal piegāja pie Tijas un sabruka uz grīdas. “Piesēdi.”

Tija ziņkāres mākta apsēdās uz paklājiņa viņai pretī.

“Vai kaut kas noticis?"

“Nē. Pavisam noteikti nekas slikts. Neraudi, lūdzu, jo tad es arī sākšu bimbot. Es tikai gribēju teikt… Neko darīt, pinkšķis nāk tik un tā. Tad nu…” Lai nomierinātos, viņa dziļi ievilka elpu. “Es visu laiku par kaut ko domāju. Citiem tikai lēnāk pielec nekā tev. Tu esi tā gudrā.”

“Neesmu vis.”

“Un kā vēl esi. Tija, tev ir tāda… dziļa saprašana."

“Tiešām?"

“Tu visu aptver. Saskati sakarības un dažādus līmeņus un ko tik vēl ne tās smalkās nianses. Un daļēji par to arī es gudroju. Ja nebūtu likteņa dieviešu, mēs ar tevi pašlaik te tā nesēdētu uz grīdas. Mēs abas neapgrozījāmies gluži vienās un tajās pašās aprindās. Tomēr es domāju par to, kas notika ar Maikiju, un tas ir sāpīgi. Kaut kas man liek justies sūdīgi tāpēc, ka esmu tik debili laimīga. Zinu, tas ir stulbi,” viņa piebilda, pirms Tija paspēja atvērt muti. “Es cenšos ar to tikt galā. Tomēr viss ir tā, kā tu teici. Pavedieni un kas vēl tur bija likteņi?"

“Likteņu iedalīšana. Lahese."

“Jā, tā bija manējā. Man nekad nebija ienācis prātā, ka mans liktenis būs tāds, saproti? Tāda draudzene kā tu un tāds mīļotais vīrietis kā Gideons. Un visi pārējie. Kā īsta ģimene. Man nekad nebūtu ienācis prātā, ka man kas tāds varētu būt zvaigznēs rakstīts. Es to nesabojāšu."

“Protams, ne.”

“Es agrāk esmu daudz ko sabojājusi. Droši vien jāpieņem, ka tā tas bija lemts. Tik dīvaini iedomāties, ka es sešpadsmit gadu vecumā nospēru “Levi’s” džinsu pāri vai izgāzos vēstures ieskaitē tādēļ, lai tagad nokļūtu šeit pusplika uz tavas viesistabas paklājiņa un šņukstētu tāpēc, ka tas lieliskais vīrietis, kurš pašlaik sēž uz jumta, mīl mani.” Viņa atmeta matus pār pleciem un norija asaras. “Laikam ātrāk jāuzvelk bikses, pirms atgriežas Malahijs un atkaļ sāk niknoties.” Viņa pasniedzās pēc džinsiem, bet tad aprāvās. “Un vēl'kas. Es gribēju pajautāt, vai tu varētu būt man līdzās. Zini, tāda kā vedējmāte, kad mēs precēsimies.”

“Ak, Kleo.” Tija apskāva draudzeni un cieši piespieda sev klāt. Un nošļupstēja: “Ar lielāko prieku. Es tā priecājos. Tik ļoti priecājos par tevi.”

“Jēziņ!” Kleo šņaukādamās apskāva Tiju. “Es jūtos kā tāds skuķis.”

Tieši pulksten pusastoņos Anita iesoļoja restorānā “Jean Georges”. Lai gan viņa bija izsmalcināti rūpīgi saposusies “Valentino" tērpā, viņa nenopūlējās ar tādām formalitātēm kā aizkavēšanās, lai kavalierim liktu gaidīt.

Viņa pagriezās pret bāru un pamanīja, ka Džespers atrodas savā vietā. Tad viņa nopriecājās par domu, ka šī būs Malahija Salivana pēdējā maltīte.

Tas nelietis iedomājās, ka sagrābis viņu aiz rīkles, liekot satikties šajā smalkajā un ļoti populārajā restorānā, lai izteiktu viņai darījuma nosacījumus. Viņa spēlēs pēc viņa noteikumiem līdz pat kafijai un desertam, bet pēc tam viņš uzzinās, kuram rokās ir kārtis.

Viņu sagaidīja, uzrunājot vārdā, un pavadīja līdz galdiņam pie loga, kur Malahijs jau gaidīja. Viņa ievēroja, ka viņš bija pietiekami gudri rīkojies, apsēzdamies ar muguru pret sienu. Taču arī tas viņu neglābs.

Malahijs piecēlās, satvēra viņas roku un pacēla kādas collas attālumā no lūpām.

“Anita. Tu izskaties ļoti labi… būdama indīga čūska.”

“Bet tu esi pietiekami normāli sakopies, būdams otršķirīgs ekskursiju vadītājs, kas cieš no lielummānijas.”

“Tagad esam apmainījušies ar laipnībām.” Viņš apsēdās un pamāja viesmīlim, lai tas ielej glāzēs ledus spainītī sagatavoto šampanieti. “Šķiet tikai pienācīgi, ka šai sarunai jānotiek patīkamos apstākļos. Lietišķām sarunām nav obligāti jābūt nepatīkamām."

“Tu neesi atvedis līdzi savu mazo palaistuvi.”

Malahijs nogaršoja vīnu un atzina to par labu.

“Kas gan tā varētu būt par mazo palaistuvi?”

“Kleo Tolivera. Es brīnos par tevi. Biju domājusi, ka tev ir labāka gaume. Viņa taču ir īsta ielasmeita.”

“Neesi greizsirdīga, dārgā. Ielasmeitu konkurencē viņa tev nestāv ne tuvu.”

Viesmīlis noklepojās un turpināja izlikties, ka ir kurls kopš dzimšanas.

“Vai vēlaties dzirdēt, kāds ir mūsu šāvakara īpašais piedāvājums?”

“Noteikti.” Malahijs atlaidās krēslā. Viņš uzklausīja piedāvājumu un, pirms viesmīlis paspēja aizslīdēt projām, lai ļautu viņiem to apdomāt, pasūtīja sev un Anitai bagātīgu maltīti.

"Tu pārāk daudz ko uztver kā pašu par sevi saprotamu,” Anita vēsi teica, kad viņi atkal bija palikuši divatā.

“Tas tiesa.”

“Tu ielauzies manā mājā.”

“Vai kāds ielauzās tavā mājā?” Viņš tēlotā izbrīnā iesaucās. “Nu tad sauc kruķus. Es gribēju teikt policiju. Un interesanti zināt ko tu viņiem reiktu, kas ir nozagts?” Kamēr Anita mēmi zvēroja niknumā, viņš noliecās un pacēla “diplomāta" koferīti. “Es iedomājos, ka tu labprāt aplūkotu visas skaistās sudraba dāmītes vienkopus.” Viņš pasniedza Anitai

lielu krāsu izdruku digitālo fotogrāfiju, ko viņa māsa bija pirms pāris stundām uzņēmusi. “Skaistas, vai ne?”

Bezspēcīgas dusmas aizžņaudza Anitas kaklu. Alkatība lika viņai nodrebēt līdz pirkstu galiem.

“Ko tu gribi ?"

“Ak, daudz ko. Ilgu mūžu un labu veselību, skaistu, uzticīgu suni. Un arī neiedomājamu naudas summu. Taču to nav labi apspriest tukšā dūšā. Man ir arī katras statuetes atsevišķa fotogrāfija, lai tu varētu tās izpētīt. Gribu, lai tu droši pārliecinies, ka darījums būs godīgs.”

Viņa pētīja katru fotogrāfiju un, ieraugot statuetes no dažādām pusēm, iztēlē pastiprināja sāpes, ko liks viņam ciest, pirms to nogalinās. Kad tika pasniegtas uzkodas, viņa nolika fotogrāfijas klēpī.

“Kā tu iekļuvi manā mājā? Manā personiskajā seifā?"

"Tu pārāk augstu novērtē kā tu teici? otršķirīgu ekskursiju vadītāju. Turklāt man jāuztver šis vērtējums kā izņēmums, jo tu jau vēl neesi izmēģinājusi nevienu Salivanu ekskursiju. Mēs pamatoti lepojamies ar savu nelielo ģimenes uzņēmumu."

Anita uzdūra uz dakšiņas apceptu sēni.

“Varbūt man vajadzēja pievērsties tavai mātei.”

Asinis Malahija dzīslās sastinga, bet viņš saglabāja mieru.

“Viņa tevi uzceptu brokastīs un pārpalikumus izbarotu kaimiņu kaķim. Taču pietiek personisku apvainojumu. Tu man uzdevi jautājumu. Tu gribēji zināt, kā man izdevās atgūt savu īpašumu, ko tu man biji nozagusi."

“Es gan neatceros, ka tu būtu izsaucis policiju."

"Es atviegloju tavu situāciju, tas tiesa. Cik muļķīgi no manas puses noticēt, ka tu esi cienījama darījumu sieviete, un iedot tev statueti pārbaudei un novērtēšanai. Mācība tika gūta.” Viņš nogaršoja krabja gaļu. “Tavs pieņēmums bija pareizs. Kā gan es varēju vērsties varas iestādēs ar apgalvojumu, ka slavenā “Morningside” nama cienījamā īpašniece ir apzagusi savu klientu? Turklāt nozagusi mākslas darbu, kas, spriežot pēc visa, atrodas Atlantijas okeāna dibenā?”

“Bet tagad,” viņš teica, kad klusi bija pienācis viesmīlis, lai atkal pielietu viņu vīna glāzes, “šķiet, tu esi nonākusi līdzīgā ķezā. Grūti iesniegt oficiālu sūdzību par to, ka pazudis kas tāds, kam, pirmkārt, nemaz nevajadzēja atrasties tavā īpašumā.”

“Tu nevarēji iekļūt ne “Momingside” namā, ne manā mājā bez palīdzības.”

“Mēģini atrisināt šo mīklu,” viņš atbildēja, “un sapratīsi, ka man netrūkst draugu. Starp citu, Kleo sūta sveicienus. Pavisam vēsus sveicienus. Iedomājies tikai ja tu būtu samaksājusi viņas prasīto cenu un noslēgusi godīgu darījumu, mēs tagad varbūt atrastos mainītās lomās.” Viņš pieliecās tuvāk Anitai, un mākslotais draudzīgums pazuda no viņa sejas. “Atceries to vīrieti, kuru tu liki nogalināt, viņa vārds bija Maikls Hikss, bet draugi viņu sauca par Maikiju. Kleo sēro par viņa nāvi. Tev ir paveicies, Anita, ka man izdevās pierunāt viņu vispār iesaistīties darījumā ar tevi.”

Anita atstūma uzkodu šķīvi un pacēla vīna glāzi.

“Manam darbiniekam nu jau bijušajam bija dots rīkojums iegūt informāciju. Viņš mazliet pārcentās. Tik grūti atrast kompetentu personālu šādiem uzdevumiem.”

“Vai tu arī pārcenties, kad ietrieci savam bijušajam darbiniekam lodes ribās?”

“Nē.” Viņa vēroja Malahiju pāri kristāla glāzes mirdzošajai maliņai. “Es nospiedu gaili mierīgi ar drošu roku. Tev būtu ļoti ieteicams to iegaumēt un saprast, kā es rīkojos ar cilvēkiem, kuri sagādā man vilšanos.” Viņa pacēla portfeli un ieslidināja tajā fotogrāfijas, kad pienāca viesmīlis ar salātiem. “Vai drīkstu tās paturēt?”

“Protams. Es pateikšu, ko esmu sapratis. Tu neuzskati, ka divas dzīvības ir pārāk augsta cena, lai iegūtu to, ko esi iekārojusi. Tad es nešaubos, ka ari mana pieprasītā cena nebūs pāri tavām iespējām."

“Un kāda tā būtu?”

“Desmit miljoni skaidrā naudā."

Anita nicīgi iesmējās, taču viņas sirds iepukstējās straujāk. Tik vien, viņa nodomāja. Šis vīrietis ir pilnīgs muļķis. Izsolē viņa varētu dabūt divtik. Un pat vairāk, daudz vairāk, ja sarīkotu pienācīgu publicitātes kampaņu. “Vai tu tiešām domā, ka es tev maksāšu desmit miljonus dolāru?”

“Jā, domāju gan. Trīs par katru statueti un vēl vienu par visām kopā. Nu tu redzi, ka tā cena, ko Kleo tev prasīja par Lahesi, pirms viņas draugs tika piekauts līdz nāvei, bija tik izdevīgs piedāvājums, kādu vairāk nebūs. Un svarīgākais šajā lietā ir tas," Malahijs pārlauza smalkmaizīti, “ka viņš zināja Maikijs -, kur glabājas statuete un pat varēja tai piekļūt. Par ko tas liecina, Anita?”

Viņa uzlika roku uz savas somiņas un iztēlojās, kā izvelk pistoli, ko bija tāpat, drošībai tajā ielikusi, un iztukšo visu aptveri Malahija Salivana apmierinātajā sejā.

“Tas liecina tikai par to, ka Dubrovska kungs dabūja ro, ko bija pelnījis. No šā brīža tikai es pati vadīšu visas savas sarunas."

“Tad man tev uzreiz jāpaskaidro, ka mūsu prasītā cena nav apspriežama, tāpēc nesabojāsim šo jauko maltīti ar kaulēšanos. Mēs apsvērām iespēju prasīt daudz vairāk, ļaujot tev izteikt savu piedāvājumu, un uzsākt ar tevi uzstājības un piekāpšanās spēli. Taču mēs tiešām esam aizgājuši pārāk tālu, lai nolaistos līdz šādām sīkām izdarībām, vai piekrīti? Tu gribi tās iegūt, man tās ir. Cena ir šāda.” Viņš nokoda kumosu no maizītes, ko tikko bija apziedis ar sviestu. “Tu tās notirgosi tālāk ar krietnu peļņu, vairojot “Mom/ngside” nama labo slavu un arī savējo. Visi ir apmierināti."

“Pat. ja es piekristu šai cenai, tik liela summa skaidrā naudā…”

“Skaidra nauda nozīmē valūtu. Vai arī skaidra nauda elektroniskā veidā. Vēl vienkāršāk daudz mazāk papīru, ar ko noņemties. Tev ir divas dienas visu priekšdarbu veikšanai.”

“Divas dienas? Tas ir…”

“Pietiekami daudz laika tik izveicīgai sievietei kā tev. Ceturtdien pulksten vienpadsmitos. Tu pārskaitīsi naudu kontā, ko es tev tajā brīdī nosaukšu. Kad tas būs izdarīts, es tev atdošu Kloto, Lahesi un Atropu.”

“Un man ir tev jātic, ka tu pildīsi savu vienošanās daļu. Par ko tu mani uzskati?"

Viņš saknieba lūpas.

“Tas ir sarežģīti, vai ne? Tomēr es tev uzticos, ka tu veiksi visus priekšdarbus un nebūsi paslēpusi aizdurvē pāris rotveileru, kas pārkodīs man rīkli un izraus naudu no manas sastingušās miroņa rokas. Tāpēc mēs veiksim šo apmaiņu civilizētā sabiedriskajā vietā. Ņujorkas Publiskajā bibliotēkā. Tu taču noteikti esi par tādu dzirdējusi? Tā atrodas uz Piektās avēnijas pie Četrdesmitās ielas. Pie ieejas durvīm atrodas varenas marmora lauvas. Sajā bibliotēkā ir ļoti bagātīga mitoloģijas nodaļa. Man tas šķiet gluži piemēroti.”

“Man vajadzīgs laiks, lai to visu pārdomātu. Un iespēja ar tevi sazināties.”

“Tev ir laiks līdz ceturtdienai pulksten vienpadsmitiem, lai visu pārdomātu. Kas attiecas uz sazināšanos ar mani tas nav nepieciešams. Noteikumi ir šādi. Ja tie tev nav pieņemami, gan jau kādam citam būs. Piemēram, Vailijiem. Bibliotēka, galvenā lasītava trešajā stāvā. Vai atvainosi mani uz mirkli, dārgā? Es aiziešu uz labierīcībām.”

Viņš izgāja pa durvīm, kuras veda uz tualetēm un bāru. Un soļoja vien tālāk, atstājot rēķina maksāšanu Anitas ziņā.

“Viss noritēja labi,” viņš teica zem žaketes atloka piestiprinātajā mazajā mikrofoniņā.

“Jā, tīri labi,” viņa māsa piekrita. “Mēs braucam atpakaļ. Savāksim tevi uz austrumu stūra. Kleo grib tev pateikt, ka viņa ir ļoti vīlusies par to, ka tu nepaliki līdz beigām un neatnesi mums kādas ēdiena atliekas, ar ko panašķoties.”

Malahijs iesmējās un devās uz ielas stūra pusi. Tad pēkšņi sajuta pie sāna, tieši blakus nierēm asa naža asmens galu.

"Ej vien uz priekšu, vecīt!” Džespera balss bija klusa un savaldīga, kad viņš ar brīvo roku satvēra Malahija roku. “Un atceries es varu ietriekt to tev ribās, izgriežot pamatīgu gaļas gabalu, un to nepamanīs neviens, izņemot mani pašu.”

“Ja tev vajadzīgs mans naudas maks, tevi gaida smaga vilšanās."

“Mēs tagad puskvartālu no šejienes iekāpsim mašīnā un aizbrauksim uz kādu jauku, klusu vietiņu, ko esmu tev sagatavojis. Un tur mēs varēsim mierīgi un netraucēti aprunāties."

“Runāties man patīk. Varbūt sameklēsim kādu bāru un draudzīgi papļāpāsim pie glāzītes?”

“Es teicu ej uz priekšu.”

Malahijs apspieda kliedzienu, nazim izslīdot cauri žaketei un kreklam un ieurbjoties miesā.

“To būs grūti izdarīt, ja tu turpināsi bakstīt mani ar šo cepeša iesmu."

“Nu tad tā," Gideons laipnā balsī teica, pienākdams viņiem aiz muguras. “Izvēle ir šāda. Ja tu iedur ar šo nazi manam brālim, es tevi nošauju. Diez vai kāds būs apmierināts ar šādu iznākumu.”

“Nošauj viņu tik un tā. Viņš sabojāja manu labāko uzvalku.”

“Tas gan nav īsti godīgi. Kā tu domā, Džek?”

“Ja mēs izšķaidīsim šā tipa iekšas pa ietvi, pilsētas sētniekiem būs tas jāsatīra. Tas nozīmē, ka tiks paaugstināti mani nodokļi.” Džeks izstiepa roku. “Bet, ja tu neizvilksi šo nazi no mana drauga sāniem un nepasniegsi man ar spalu pa priekšu, es esmu ar mieru arī maksāt.”

Šoreiz, tērauda asmens smailei izejot no viņa miesas, Malahijs nespēja apvaldīt vaidu.

“Sūdi vagā, kāpēc tik ilgi kavējāties?”

“Atdod ari šo instrumentu.” Džeks, līksmi smaidīdams, piegāja tuvāk Džesperam un, izliekoties, ka draudzīgi apkampj viņu, izvilka no Džčspera žaketes iekškabatas pistoli un noglabāja savējā.

“Kā jūties, Mel?"

“Sūdīgi, bet glauni.” Viņš piespieda roku pie asiņojošā sāna. “Nesaprotu, ar ko tu grasījies nošaut šo kretīnu?”

Gideons aiz Džespera muguras parādīja Tijas inhalatoru.

“Lieliski. Par manas nelaimīgās dzīvības glābšanu esmu parādā hipohondrijai." Viņš pamanīja busiņu, pagriezās pret Džesperu un atņirdza zobus smīnā. “Tagad mēs tiešām varēsim klusi un netraucēti aprunāties." Viņš atrāva kravas nodalījuma durvis un ierāpās iekšā.

Tija metās viņam pretī, šņukstot saukdama viņa vārdu, bet viņš pacēla roku.

“Pagaidi. Svarīgāko vispirms.” Kad Džespers bija iestumts busiņā, Malahijs ietrieca dūri viņam sejā.

“Tas gan ir labi, tas man patīk." Malahijs saviebies palocīja pirkstus. “Lauzta roka palīdzēs man nedomāt par to, ka noasiņoju līdz nāvei.”

No pārbīļa sastingusi, Tija palīdzēja viņam apsēsties.

“Kleo, brauc uz Džeka mājām. Tu pieskati to briesmoni," viņa pavēlēja Gideonam. “Džek, vai tev ir pirmās palīdzības aptieciņa?”

“Cimdu nodalījumā.”

“Rebeka.”

“Tūlīt atradīšu."

Par spīti sāpēm, kas vēl vairāk pieauga, kad Tija novilka viņa žaketi, Malahijs uzsmaidīja viņai.

"Tu esi īsts brīnums, vai zini. Dod bučiņu!”

"Klusē! Sēdi mierīgi." Lai gan viņas galva nelabi sagriezās, ieraugot uz krekla izplūdušo asiņu traipu, viņa apņēmīgi pārplēsa kreklu. Tad viņa uzmeta iznīcinošu skatienu Džesperam, kurš, saslēgts roku dzelžos un aizbāztu muti, sēdēja aizmugures kaktā. “Tev vajadzētu kaunēties.”

“Viņš jāved uz slimnīcu. Viņam noteikti jāparādās ārstam, kā jums šķiet?” Tija lauzīja rokas, soļodama pa Džeka dzīvokļa viesistabu. “Tas dūriens bija briesmīgi dziļš. Ja Džeks un Gideons nebūtu laikā paspējuši… Ja tas ļaundaris būtu ievilcis Malahiju mašīnā…"

“Ja cūkai būtu divas galvas, tā būtu divreiz gudrāka. Nem -” Ailīna pasniedza glāzi, bagātīgi līdz pusei pielietu ar "Paddy’s". “Iedzer!”

“Ak nē! Es tikpar kā nelietoju alkoholu. Sevišķi viskiju… kādreiz es to iedzēru… tikai mazliet… pirms lekcijas. Ret tas nav…”

“Tija. Nomierinies!"

Pēc Kleo pavēles Tija nodrebinājās, pamāja ar galvu, tad paņēma glāzi un iztukšoja līdz pēdējai lāsītei.

“Malacis,” Ailīna uzslavēja. “Tagad apsēdies.”

“Esmu pārgurusi, lai sēdētu. Salivanas kundze… Ailīna, kā jūs domājat, vai viņam nevajadzētu parādīties ārstam?”

“Tu jau viņu salāpīji pietiekami labi. Šis puika ir cietis arī smagāk, cīkstēdamies ar brāli. Skaties, Rebeka tev atnesa jauku tīru blūzi."

“Tīru…" Tija šausmās paraudzījās lejup un pamanīja asins traipus uz sava krekla. “Ak vai,” viņa izdvesa, un viņas acis aizmiglojās.

“Tikai nevajag. Tagad vairs ne." Ailīna enerģiski ierunājās un iestūma Tiju krēslā. “Sieviete, kura var apkopt vīrieša ievainojumu braucošā busiņā, neģībst, ieraugot uz drēbēm vecus asins traipus. Tu neesi tāda muļķe.”

Tija pamirkšķināja acis, lai noskaidrotu skatienu.

“Tiešām?”

“Tu rīkojiesJieliski," Kleo teica. “Es gribēju teikt, pārsteidzi visus ne pa jokam.”

“Viņa bija ģeniāla,” Rebeka piekrita. “Pārvelc blūzi, Tija, saulīt, mēs iemērksim tavējo, un varbūt izdosies iztīrīt asins traipus.”

“Kā jūs domājat vai viņi to piekaus?" Tija gribēja zināt.

“To ļauno riebekli?” Kleo pasniedza Rebekai notraipīto blūzi. “Es ļoti ceru.”

Apakšstāvā vīrieši dedzīgi apsprieda šo jautājumu, Džesperam atrodoties neapskaužamā stāvoklī, piesietam pie krēsla un klausoties visus argumentus “par" un “pret".

“Es saku iespersim šim pa pakaļu, salauzīsim dažus svarīgus kaulus un pēc tam parunāsimies."

Džeks papurināja galvu un paņēma āmuru, ar ko Malahijs ritmiski bungoja pa leti.

“Trīs pret vienu. Tas man nešķiet godīgi.”

“Ak nu tev savajadzējies godīgumu?" Malahijs ar baudu metās uz priekšu un iespēra pa Džespera krēslu. “Un vai viņš rīkojās godīgi, šitais maita, sadurdams mani tieši uz ielas?”

“Melam taisnība, Džek." Gideons pagrāba no trauka riekstus un iemeta mutē. “Šitais mērglis sadūra manu brāli, kad tas bija neapbruņots.

.Tas gluži vienkārši nav taisnīgi. Varbūt mums būtu jā|auj Melam iedurt šim? Ne jau nāvējoši vai kā citādi bīstami. Tikai vienu kārtīgu dūrienu, lai izlīdzinātu rezultātu, tā sakot.”

“Jā, tu tik paskaties.” Malahijs pacēla roku, lai parādītu pārsējumu tieši virs bikšu jostas. “Un mans uzvalks? Vēl viens kaitējums. Krekls arī. Milzīgi caurumi drēbēs, kā arī manā miesā.”

“Es saprotu, ka tu jūties briesmīgi. Nevaru tevi par to vainot. Taču šis puisis tikai darīja savu darbu. Vai ne?” Džeks atvēra gūsteknim atņemto maku, lai vēlreiz pārbaudītu tā vārdu. "Mārvin."

Mārvins ar aizsietu muti iekunkstējās.

“Tas ir pretīgs un netīrs darbs," Malahijs neatkāpās. “Un, manuprāt, kārtīgs kāviens šādiem darboņiem ietilpst profesionālo risku kategorijā.” “Labāk rīkosimies šādi. Vispirms aprunāsimies ar šo nabaga maitasgabalu. Uzzināsim, vai viņš ir ar mieru sadarboties. Ja tu nebūsi apmierināts,” Džeks draudzīgi uzsita Malahijam pa muguru, “mēs viņu kārtīgi nozilināsim.”

“Man pienāksies pirmais gājiens. Es gribu salauzt visus pirkstus tai rokai, kurā viņš turēja nazi, kad mani sadūra. Pa vienam kauliņam.” Vīrieši saskatījās, tad uzmeta skatienu Džesperam, kura acis bija pārbīlī izvalbītas, un bija apmierināti ar nospēlēto izrādi.

Džeks piegāja pie Džespera un pavilka uz leju mutes aizsēju.

“Tu saprati, kāda ir situācija. Mani kolēģi vēlas tevi mazliet paspīdzināt. Savukārt es esmu demokrātijas piekritējs, un mazākums pakaujas vairākumam. Ja vēlies izvairīties no šāda sprieduma, tev vajadzēs sadarboties. Citādi es ļaušu viņiem vaļu, un, kad viņi būs savu paveikuši, viņi pametīs tevi pie Anitas durvīm. Viņa tevi piebeigs. Gid? Atskaņo ierakstu tu jau zini, kur viņa stāsta Melam, kā rīkojas ar sliktiem darbiniekiem."

Gideons piegāja pie magnetofona un ieslēdza ierakstu jau iepriekš sameklētā vietā. Telpu piepildīja Anitas balss, salta kā pati nāve, stāstot, kā viņa mierīgi un savaldīgi ielaiž lodes cilvēka ķermenī.

“Mēs parūpēsimies, lai viņai rodas izdevība šādi izrīkoties ar tevi,” Džeks paskaidroja. “Mēs trīs varam tevi mazliet pamocīt, taču mēs neesam aukstasinīgi slepkavas. Šo darbu mēs atstāsim speciālista ziņā.”

“Ko jums, pie velna, vajag?"

“Izstāsti mums visu, ko zini. Neskopojies ar detaļām. Un, kad pienāks laiks, tu visu to pašu izstāstīsi kādam manam draugam, kurš strādā policijā.”

“Tu domā, ka es runāšu ar policistiem?"

“Esmu redzējis tavu dosjē, Mārvin. Tā tev nebūs pirmā reize. Līdz šim tu vēl neesi apsūdzēts slepkavībā. Vai gribi dot viņai iespēju sagrozīt faktus tā, lai uzveltu tev vainu par Dubrovski un Maiklu Hiksu?” Džeks acumirkli nogaidīja. “Tieši tā viņa rīkosies, ja tu pirmais nedosies uz policiju un mēs tevi neatbalstīsim. Vai arī mēs gluži vienkārši atkāpsimies un ļausim viņai izrīkoties ar tevi tāpat kā ar Dubrovski.”

“Labāk nokļūt cietumā nekā morgā,” ieminējās Malahijs. “Tev būtu jāsaprot, ka arī mūsu nelielais dancis uz trotuāra ir ierakstīts lentē. Tāpēc mēs varam to nodot policijā kopā ar tevi pašu, un tev nebūs pat tādas priekšrocības… kā to sauc, Džek?”

“Nožēla. Nožēla un sadarbošanās.”

“Tev nebūs tādas priekšrocības darīšanās ar policiju. Kamēr Anita būs brīva un viņai pietiks naudas kā tu domā, cik ilgs laiks paies, līdz viņa noalgos kādu, kas uz visiem laikiem izbeigs jūsu darba attiecības, kad būsi nokļuvis aiz restēm?”

“Gribu noslēgt vienošanos.” Džespers aplaizīja lūpas. “Man vajadzīga imunitāte.”

“Tas tev būs jāprasa manam draugam ar žetonu,” Džeks paskaidroja. “Es nešaubos, ka viņš ņems vērā visas tavas vēlmes un vajadzības. Tagad,” Džeks pamāja Gideonam, lai tas ieslēdz videokameru. “Parunāsim par darbu pie Anitas Geijas.”

Anita mērcējās vannā, līdz zodam iegrimusi burbuļos. Viņa iztēlojās, kā pašlaik tiek apstrādāts Malahijs, lai padarītu ro pieļāvīgāku. No rīta, kad viņš būs gana ilgi apdomājies un mocījies, viņa iegriezīsies to apraudzīt. Viņš pastāstīs, kur glabājas likteņa dievietes, kur atrast Kleo Toliveru, un apstiprinās, vai viņas aizdomas par to, ka Džeks vai kāds Burdeta firmas darbinieks palīdzējis tam apiet viņas drošības sistēmu, bijušas pareizas.

Tad viņa izrēķināsies ar tiem visiem. Pati personiski.

Sveces gaisma nomierinoši kvēloja aiz viņas aizvērto acu plakstiņiem, kad vina pacēla klausuli un atbildēja uz privātās līnijas zvanu.

"Jā!”

“Laikam esmu tev atvainošanos parādā par to, ka pametu tevi tik pēkšņi.”

Izdzirdējusi Malahija balsi, Anita pielēca vannā sēdus. Ūdens un burbuļi šļācās pāri malai un kā upe aizplūda pa flīžu grīdu.

“Tas bija ļoti nepieklājīgi no manas puses,” viņš turpināja. “Taču man bija kādas darīšanas varētu teikt, pat spiedīgas. Lai kā ari būtu, ar nepacietību gaidīšu mūsu ceturtdienas tikšanos. Vienpadsmitos, atceries. Ak jā, vēl kas. Džespera kungs lūdza pateikt, ka viņš aiziet no darba.”

Kad Anitas ausī atskanēja tālruņa klikšķis, viņa izgrūda izmisuma rēcienu. Aizsvieda tālruni pāri istabai, kur tas sašķaidīja spoguli.

Istabene no rīta atnāca uzkopt māju, noklakšķināja mēli un nodomāja par septiņiem neveiksmju gadiem.

Tr īsdesmitā nodaļa

Tā pēc būtības būs teātra izrāde tāda pati kā jebkura cita, kuras panākumi atkarīgi no inscenējuma, tērpiem, rekvizītiem un aktieru iedvesmas, tēlojot lomas. Tā kā Kleo bija šīs komandas teātra speciāliste, viņa uzņēmās režisores pienākumus.

Ailīnai tēlojot Anitas lomu, Kleo nesaudzīgi dresēja savus “aktierus”. "Precīza laika ievērošana, ļautiņi. Vissvarīgākais ir precīzi ievērot laiku. Džek, tavs uznāciens.”

Džeks izlikās zvanām pa tālruni, lai iedarbinātu visu sistēmu, un tad kopā ar Gideonu gāja uz liftu.

“Neredzu jēgu, kāpēc mums atkal jābrauc lejā. Mēs varētu tikai izlikties, ka braucam lejā.”

“Es esmu režisore, smukulīt. Klausi mani un kusties.”

Gideons un Džeks iekāpa liftā.

“Labu veiksmi!” Tija iesaucās un paraustīja plecus. “Tā es viņiem teiktu, ja viss notiktu pa īstam.”

“Redzat nu." Kleo sakrustoja rokas uz krūtīm. “Tija saprot, kas ir mēģinājums. Labi,” viņa turpināja. “Pieņemsim, ka pulkstenis ir piecpadsmit minūtes pāri astoņiem un laiks rit. Divi no trim slazdiem ir uzstādīti. Mēs, pārējie, gaidām šeit, mielodamies ar sātīgām brokastīm, gaidīdami Gideona atgriešanos. Pulkstenis tikšķ, pulkstenis tikšķ, un kur, ellē, viņš ir?

"Mēs visi te mīņāsimies kā būrī iesprostoti kaķi un dzersim pārāk daudz kafijas,” Rebeka ieminējās, pāršķirdama lappusi kādā no kāzu žurnāliem. "Ak, matnm, paskaties uz šo kleitu! Tā varētu būt īstā."

“Tā nav tava māte. Tā ir ļaunā un bīstamā Anita Geija. Paliec savā lomā,” Kleo uzstāja, pēc tam pagriezās, kad Gideons atkal atvēra lifta durvis. “Tu esi nokavējis, mēs par tevi raizējāmies un tā tālāk. Bet tu saki, ka viss ir kārtībā.”

“Es pateiktu, ja vien tu man ļautu.”

“Aktieri ir īsti bērni.” Kleo satvēra Gideonu aiz krekla un pierāva sev klāt, lai noskūpstītu. “Nākamā aina,” viņa paziņoja. “Bibliotēka. lekšskats. Laiks: pusvienpadsmit. Ļautiņi, vietās!"

Kad Malahijs pie Ņujorkas Publiskās bibliotēkas izkāpa no taksometra, lija stiprs lietus. Spēcīgā lietusgāze satiksmi bija mazliet aizkavējusi.

Sāds laiks uz mirkli radīja Malahijam ilgas pēc mājām. Nu jau viss ir gandrīz beidzies, viņš nodomāja, kāpdams pa kāpnēm, ko sargāja divas lauvas, pazīstamas ar vārdiem Pacietība un Izturība. Drīz būs laiks atgriezties mājās, lai atkal ņemtu rokās savas dzīves pavedienus. Vecos un jaunos. Viņš iedomājās kādu rakstu tie veidos kopā.

Viņš iegāja bibliotēkā, kur valdīja majestātisks klusums kā katedrālē. Saskaņā ar stingrajām ģenerālmēģinājuma prasībām šis bija jau viņa otrais apmeklējums. Viņš joprojām brīnījās par to, ka tik lielā un lepnā bibliotēkā vestibilā nav nevienas grāmatas.

Viņš pārvilka ar roku pār matiem, izpurinādams ūdeni, tad, saskaņā ar plānu, devās uz trešo stāvu pa kāpnēm, nevis ar liftu.

Šķita, neviens viņu īpaši neievēro. Daži apmeklētāji sēdēja pie galdiem, lasīdami vai vienkārši pāršķirstīdami grāmatas. Vieni klabināja portatīvo datoru taustiņus, citi skribelēja piezīmes bloknotos, bet vēl citi klīda gar plauktiem.

Kā bija iecerēts, viņš aizpildīja pieprasījumu grāmatai, ko Tija bija atzinusi par vispiemērotāko, un iesniedza to pie attiecīgā reģistratūras galdiņa.

Viņam patika šīs telpas smarža pēc grāmatām un koka, un ienākušajiem, salijušajiem cilvēkiem. Citreiz viņš būtu priecājies, ja varētu tā vienkārši uzkavēties šeit. Un, lai gan dedzīgākais lasītājs ģimenē bija Gideons, arī Malahijam sagādātu baudu iespēja tāpat vien izvēlēties kādu grāmatu, lai uz brīdi sajustos piederīgs šim literatūras templim.

Viņš pagāja garām Gideonam, kurš pat tagad bija iebāzis degunu grāmatā “Kas nogalina lakstīgalu”. Gideons pāršķīra liriskā stāsta lappusi, dodot zīmi, ka viss norit pēc plāna.

Viņi bija ņēmuši vērā iespējamību, ka Anitai bija pietiekami daudz laika nolīgt Džespera aizstājēju. Aiz niknuma viņa varēja izvēlēties tādu, kas būtu ar mieru nogalināt neapbruņotu cilvēku bibliotēkā.

Taču šīs izredzes bija visai mazas, jo tādējādi Anita zaudētu labāko iespēju iegūt likteņa dievietes. Un, lai gan Malahijs labprāt uzņēmās šo risku, viņa skausts mazliet kņudēja, staigājot gar plauktiem.

Viņš atrada ērtu galdiņu, apmeta laisku skatienu telpai un pamanīja Rebekas galvu viņa sēdēja netālu, salīkusi pār klēpjdatoru.

Pēc divdesmit minūtēm jauna un glīta bibliotekāre atnesa Malahija pasūtīto grāmatu. Tad viņš iekārtojās ērtāk un sāka gaidīt.

"Morningside" namā, veselu stundu pētījis Burdeta firmas sagādātos drošības sistēmas videoierakstus, detektīvs Lū Džilberts jau iztaujāja pārdevējus par trim inventarizācijas sarakstā iekļautiem priekšmetiem, kas bija pazuduši.

Pilsētas centrā Džespers kaulējās ar rajona prokuroru.

Pie busiņa stūres, lēni velkoties uz priekšu lietū caur Piektās avēnijas gauso satiksmi, Kleo bungoja ar pirkstiem grupas “Barenaked Lādies" mūzikas ritmā, gaidīdama brīdi, kad varēs paziņot Tijai par viņas uznācienu.

Malahijs dzirdēja noklaudzam papēžus, sajuta dārga parfīma aromātu un pacēla galvu no grāmatas.

“Sveika, Anita! Es pašlaik lasu par savām skaistulēm. Apburošas sievietes. Vai tu zināji, ka viņas savus pareģojumus izdziedāja? Gandrīz kā tāda mitoloģiska meiteņu popgrupa.”

“Kur tās ir?”

“Drošā vietā. Atvaino, kāds gan es esmu lempis!” Viņš piecēlās un piebīdīja krēslu. “Lūdzu, sēdies! Ārā tāds lietus, ka pat šādā lepnā pilī šķiet gandrīz mājīgi.”

“Es gribu tās redzēt." Tomēr viņa apsēdās, sakrustoja kājas, salika rokas klēpī. Tas būs tikai darījums, viņa sev atgādināja. Pagaidām. “Tu taču nedomā, ka es maksāšu tevis prasīto neprātīgo cenu, nemaz neredzējusi preci.”

“Tu j au reiz vienu no tām apskatīji, un zini, ar ko tas beidzās. Vai ne? Tu uzsūtīji manam brālim dažus ļoti nepieklājīgus vīrus. Mans brālis man ir ļoti dārgs.”

“Es nožēloju tikai to, ka neuzsūtīju tos tev, mazāk ierobežojot viņu rīcības brīvību.”

“Mūžu dzīvo, mūžu mācies. Nevajadzēja nogalināt Kleo draugu. Viņš nebija iesaistīts šajā lietā."

“Kleo viņu iesaistīja. Tas bija darījums, Malahij. Tikai darījums."

“Šī nav filma “Krusttēvs”. Darījums, Anita, būtu bijis tad, ja tu būtu samaksājusi Kleo prasīto cenu par viņas statueti. Ja tu būtu rīkojusies godīgi, tā tagad būtu tavās rokās. Un varbūt pat trešā arī. Bet tagad tavas rokas ir notraipītas ar asinīm.”

“Aiztaupi man savus sprediķus!”

“Ja tu būtu rīkojusies godīgi pret mani,” viņš turpināja, “nevis ļāvusi alkatībai nomākt veselo saprātu, tu būtu ieguvusi visas trīs statuetes par

niecīgu daļu tās cenas, ko maksāsi tagad. Tu sāki vilkt šo pavedienu, kad apzagi mani un manu ģimeni.”

“Tu gribēji iedabūt mani gultā. Es ļāvu tev izdrāzt mani, bet pēc tam piedrāzu tevi. Nav jēgas par to žēloties.”

“Tev taisnība. Es tikai skaidroju tev, kāpēc mēs pašlaik atrodamies šeit. Desmit miljoni. Vai esi veikusi visus priekšdarbus?”

“Tu dabūsi naudu, bet vispirms man ir jāred: statuetes. Pārskaitījumu var veikt jebkurā brīdī. Kad pārliecināšos, ka solītā prece ir pie tevis, es piezvanīšu, un nauda nonāks tavā kontā.”

“Pirms ķeramies pie tā, vēl viens lietišķs jautājums. Ja pēc tam, kad būsim noslēguši darījumu, tu sadomāsi atspēlēties, kaitējot kādam manas ģimenes loceklim, Kleo vai varbūt man, ņem vērā, ka man viss ir sīki pierakstīts. Viss, Anita, un šie pieraksti glabājas drošā vietā." “Manas pāragras nāves gadījumā?” Anita īsi iesmējās. “Cik banāli.” “Banāli, bet taisnīgi. Tu par savu naudu dabūsi to, ko esi pelnījusi. Un tas arī viss. Esam vienojušies?"

Sieviete, kura veselus divpadsmit gadus bija precējusies ar vīrieti, kurš gultā bija viņai pretīgs, bet ārpus tās garlaicīgs, prata būt pacietīga. Pietiekami pacietīga, viņa nodomāja, lai gaidītu gadiem ilgi, ja nepieciešams, līdz varēs sarīkot īsti piemērotu traģisku nelaimes gadījumu.

“Es taču esmu atnākusi, vai ne? Parādi man tās!”

Malahijs atlaidās krēslā un, nenovērsdams skatienu no Anitas, pacēla roku. Gideons pienāca pie galdiņa un nolika starp abiem sēdētājiem melnu ādas koferīti.

“Tu laikam vēl neesi tikusies ar manu brāli. Gideons, Anita Geija.” Anita uzlika roku uz koferīša un paskatījās augšup.

"Ak tad jūs esat tas izsūtāmais zēns,” viņa zīdaini maigā balsī noteica. “Sakiet, vai jums nav nekas pretī dalīt savu mauķeli ar brāli?”

“Mēs ģimenē vienmēr dalāmies visā. Labi vien ir, ka Melam nesanāca padalīt ar mani arī jūs. Jūs esat tā kā mazliet par vecu manai gaumei.” “Nu jau pietiek, iztiksim bez rupjībām." Malahijs norādīja uz koferīti.

“Šī ir pārāk atklāta vieta apskatei."

“Šeit vai nekur.”

Anita pikti mēģināja atvērt koferīti.

“Tas ir aizslēgts."

“Ir gan." Gideons līksmi piekrita. “Šifrs ir septiņi, pieci, piecpadsmit.” "Lusitania" katastrofas datums.

Anita nospieda šifru, noklikšķināja slēdzeni un atvēra koferīti. Ērti ieguldītas putuplasta oderējumā, likteņa dievietes rāmi raudzījās augšup.

Pacēlusi pirmo statueti, Anita to nopētīja. Viņa labi atcerējās Kloto izskatu, svaru, apveidu. Viņas sudraba svārku maigo gludumu, sarežģīto matu cirtu vijumu pār plecu, smalko vārpstiņu viņas rokā.

Viņa ielika Kloto atpakaļ koferītī un izņēma Lahesi. Tā pavisam nedaudz atšķīrās no māsas. Kleitas krokas krita citādi, atstājot vienu plecu kailu. Mirdzošie mati bija sakārtoti līdzīgi kronim. Labajā rokā viņa turēja mērlentes galu, kas bija izvilkts no ievietotā ruļļa kreisajā rokā. Uz lentes bija ierobojumi un romiešu cipari.

Anitas sirds sāka smagi dauzīties, kad viņa ielika otro likteņa dievieti atpakaļ tās guļvietā un izņēma trešo.

Arropa bija mazliet, pavisam nedaudz mazāka augumā par savām māsām. Un arī tas atbilda leģendai. Viņas seja bija maigāka un laipnāka. Starp krūtīm sakļautajās rokās viņa turēja pavisam mazas šķērītes. Viņai kājās bija sandales, un kreisās kājas sandales siksna bija divreiz sakrustota ap kāju, pirms tā pazuda svārku krokās.

Statuetes visos sīkumos atbilda dokumentētajiem aprakstiem. Tās bija izcili smalki veidoti mākslas darbi. Taču tām piemita vēl kas, daudz vairāk no tām plūda kāds iekšējs spēks. Tādi kā klusi, nerimtīgi mūžības sirdspuksti, kas šķita atbalsojamies Anitas galvā.

Šajā brīdī viņa būtu ar mieru atdot visu, izdarīt itin visu, lai tikai tās iegūtu.

“Esi apmierināta?” Malahijs jautāja.

“Ar šādu vizuālu apskati ne tuvu nepietiek." Viņa neizlaida Atropu no rokām. “Ir jāveic speciāli testi…"

Malahijs izrāva statueti no Anitas pirkstiem un ielika koferītī pie tās māsām.

“Šo variantu mēs jau vienreiz esam izmēģinājuši. Vai nu ņem tās, vai neņem šeit un tūlīt."

Viņš aizvēra koferīti, lai gan Anita pastiepa roku, lai viņu aizkavētu. Un aizslēdza.

“Tu taču nedomā, ka es maksāšu tev desmit miljonus pēc pāris minūšu ilgas apskates.”

Malahijs runāja tikpat klusi kā viņa. Un tikpat apdomīgi.

“Tāpat bija arī tad, kad es tev pirmo reizi parādīju Kloto. Un tev viss bija skaidrs, tieši tāpat kā tagad. Pārskaiti naudu un varēsi ņemt tās līdzi.” Runādams viņš paņēma no galda koferīti un nolika uz grīdas pie

kājām. Vai arī nepārskaiti, un es tās paturēšu un pārdošu kādam citam. Man ir tādas aizdomas, ka “Wiley’s" ar prieku samaksās šo summu."

Anita atvēra somiņu. Kad viņa iebāza tajā roku, Malahijs satvēra viņas plaukstas locītavu.

“Mierīgi, dārgā," viņš neatlaida savu tvērienu, līdz Anita izņēma tālruni.

“Vai tu tiešām iedomājies, ka es izvilkšu ieroci un aukstasinīgi nošaušu tevi liecinieku acu priekšā?”

“Viss pārējais, izņemt« lieciniekus, piederas tavai būtībai tikpat labi kā šis smalkais kostīms, kas tev mugurā.” Viņš pats aizvēra Anitas somiņu un pavirzījās tālāk.

“Ja jau tu mani uzskati par tādu ļaundari, brīnos, kāpēc uzreiz nedevies uz “Wiley’s"."

“Manuprāt, jo mazāk jautājumu un atbilžu, jo labāk daži no tiem mums ar tevi var būt visai neveikli.”

“Pasaki savam brālim, lai nerēgojas man aiz muguras kā tāds lempis," viņa nošņācās un, kad Gideons aši atkāpās, ievadīja numuru. “Zvana Anita Geija. Esmu gatava pārskaitīt naudu.”

Malahijs izņēma no kabatas salocītu papīra lapiņu un nolika uz galda viņai priekšā. Viņa nolasīja uz tās rakstītos datus.

“Nē," viņa teica. “Es jums piezvanīšu.”

Anita nolika tālruni uz galda.

"Pārskaitījums ir veikts. Gribu saņemt statuetes."

“Tu tās dabūsi.” Malahijs pastūma koferīti tālāk no viņas. “Kad būšu pārliecinājies, ka nauda ir manā kontā.”

Pie blakus galdiņa Rebeka atbildēja uz Džeka elektroniskā pasta ziņojumu, nosūtīja ziņu Tijai un tad turpināja vērot numurēto kontu.

“Tā ir liela nauda, Malahij. Kā tu gatavojies to izmantot?”

“Mums ir dažādi plāni. Tev būs kādreiz jāatbrauc uz Kouvu, lai redzētu, kā mēs būsim to likuši lietā. Un tu kā tu rīkosies? Uzreiz meklēsi izdevību iztirgot tās ar labu peļņu vai vispirms izbaudīsi prieku par savu ieguvumu?”

“Bizness pirmajā vietā, kā vienmēr.”

Tagad, Gideons nodomāja, vērodams, kā māsa aizver klēpjdatora ekrānu, svarīgākais ir precīzi ievērot laiku. Drīz viņi pārliecināsies, cik veiksmīgi Kleo izstrādājusi šīs ainas horeogrāfiju. Viņš ieāķēja īkšķus jostas cilpās un bungoja ar pirkstiem pa džinsu kabatām.

Saskaņā ar scenāriju Malahijs pameta skatienu pār plecu.

"Kas to būtu domājis,” viņš teica, bažīgi paraugoties uz Anitu. “Mums ir viešņa. Es pats ar viņu tikšu galā.”

“Kas tā ir?”

“Tija.” Malahijs pieceldamies ierunājās uzsvērti laipni. “Kāda laimīga sagadīšanās.”

“Malahij.” Viņa sastomījās un piesarka gan no uztraukuma, gan tēlodama savu lomu. “Nezināju, ka atkal esi Ņujorkā.”

“Tikko ierados. Biju nolēmis piezvanīt tev šodien mazliet vēlāk. Tagad tu man ļāvi ietaupīt maksu par telefona zvanu.” Viņš paliecās uz priekšu, pieglauda vaigu viņas sejai un, raugoties uz Anitu, pacēla uzacis.

“Es atnācu palasīt literatūru, kas nepieciešama darbā pie jaunās grāmatas.” Tija piespieda pie krūtīm koferīti. “Nebiju gaidījusi…” Viņa aprāvās, nepatīkami pārsteigta. “Anita?”

“Jūs, protams, esat pazīstamas.” Malahijs ierunājās mazliet skaļāk un pietiekami izmisīgi, lai daži apmeklētāji sašutuši pagrieztos pret viņu. "Es uzaicināju Geijas jaunkundzi satikties šeit, lai aprunātos… nu, lai aprunātos par kādu iecerētu pirkumu maniem birojiem.”

“Ak tā. Skaidrs.” Ar sāpīgu aizvainojumu plati ieplestajās acīs Tija paraudzījās uz Malahiju, tad uz Anitu. Viņai tiešām viss bija skaidrs, un pat pārāk skaidrs. “Nu labi, es… es negribēju traucēt. Kā jau teicu, es tikai… Tu lasi par likteņa dievietēm?”

Viņa mazliet neveikli noliecās, lai aplūkotu grāmatu, veiksmīgi aizsegdama skatu Anitai.

Rebeka garāmejot zibenīgi apmainīja koferīšus un neapstādamās soļoja tālāk garām galdam. Viņa atļāvās aši piemiegt ar aci Gideonam, stingri satvēra likteņa dieviešu koferīša rokturi, izgāja no lasītavas un devās lejā pa kāpnēm.

“Tikai īsinu laiku." Viņš norādīja uz Anitas tālruni, jo tam iemirgojās ienākošā zvana signāls. “Anita, tev laikam zvana.”

"Atvainojiet.” Viņa paņēma tālruni. “Anita Geija.”

“Njā, man… laikam jāķeras pie darba.” Tija atkāpās. “Bija patīkami tevi atkal satikt, Malahij. Tiešām jauki… nu tad visu labu.”

“Sagrāvi visus nabaga meitenes rožainos sapņus.” Klusi iesmējusies, Anita beidza tālruņa sarunu. “Pārskaitījums ir veikts, tāpēc…”

Viņa pasniedzās pēc koferīša, un jau otro reizi Malahijs satvēra viņas plaukstas locītavu.

“Ne tik ātri, dārgā. Es pats arī gribu pārliecināties.”

Viņš izņēma savu tālruni un, it kā lai pārbaudītu to, ko Rebeka jau bija apstiprinājusi, piezvanīja busiņā sēdošajai Kleo.

“Man jāapstiprina elektronisks naudas pārvedums," viņš strupi paziņoja. “Jā, es pagaidīšu.”

“Rebeka pašlaik kāpj busiņā. Džeks jau droši vien ir Anitas mājā kopā ar detektīvu Džilbertu. Viņiem ir kratīšanas orderis.”

"Jā, paldies. Es nosaukšu konta numuru.”

“Mel, te Rebeka. Džeks man atsūtīja ziņu no plaukstdatora. Viņa draugs detektīvs Robinss nopratinās Anitu slepkavību lietā. Viņš tagad jau droši vien ir “Morningsidc" namā. Tā kā otrs policists gaida viņas mājās, viņai citur nav kurp doties. Un nu jau Tija arī nāk ārā no bibliotēkas.”

"Lieliski. Liels paldies jums." Viņš ielika tālruni atpakaļ kabatā. “Šķiet, ka viss kārtībā." Viņš piecēlās un pasniedza viņai koferīti. “Nevaru teikt, ka tas man bija patīkami.”

“Tu esi muļķis, Malahij.” Anita piecēlās. “Vēl sliktāk tu esi muļķis, kas domā pārāk sīki. Es pārvērtīšu šā koferīša saturu par šīs desmitgades lielāko sensāciju. Nē, pie velna, gadsimta sensāciju. Priecājies vien par saviem desmit miljoniem. Kad es ķeršos pie lietas, tie jau šķitīs nieka graši.”

“Tā nu gan ir īsta čūsku vecene,” Gideons secināja, kad Anita bija aizsoļojusi.

“Nūjā, kopš viņas māsa saspieda galvu, viņa allaž ir nelāgā omā. Nogaidīsim kādu brīdi, līdz viņa iedarbina savu slotaskātu, un tad dosimies pie meitenēm.”

Par slotaskātu šoreiz kalpoja Ņujorkas taksometrs, taču Anita no satraukuma bija gatava tarkšķēt kā papagailis. Viss, ko viņa kāroja, nauda, vara, stāvoklis sabiedrībā, slava, cieņa atradās šajā koferītī viņai līdzās.

Viņa bija tikusi tik tālu, izmantojot Pola naudu. Taču turpmākos panākumus viņai nodrošinās savējā. Tagad viņa bija daudz tālāk nekā jebkad iepriekš no senās daudzdzīvokļu mājas Kvīnsā.

Sajūsmas iedvesmota, viņa izņēma tālruni, lai piezvanītu virssulainim un liktu pasniegt viesistabā šampanieti un kaviāru.

“Labdien, Moningsaidu rezidence.”

“Te Geijas jaunkundze. Vai es neesmu tev teikusi, ka Staipsam vai Fichūgai jāatbild uz zvaniem?"

“Jā, Geijas jaunkundz. Atvainojiet, Geijas jaunkundz. Taču Staipsa kungs un Fichūgas kundze ir aizņemti, runājot ar policistiem.”

“Kādiem policistiem?”

“Policisti ir ieradušies, kundze. Viņiem ir kratīšanas orderis.”

“Vai tu esi zaudējusi prātu?”

“Jā, kundze. Nē, kundze. Es dzirdēju, ka viņi teica kaut ko par apdrošināšanas prasību un no “Morningside” nama pazudušiem mākslas priekšmetiem.” Istabenes balsī bija nepārprotamas šausmas. Anita nezināja, ka meitenes sirdī norisinājās iekšējā cīņa par ro, vai atzīties, ka noklausās aiz durvīm, par ko draudēja atlaišana, vai nodot ziņas tālāk.

“Ko viņi dara? Kur viņi ir?”

“Bibliotēkā, kundze. Viņi atvēra jūsu seifu un kaut ko tur atrada. Kādas mantas, kuras it kā bija nozagtas veikalā."

“Tas ir smieklīgi. Tas nav iespējams. Tas…” Mozaīkas klucīši sakustējās, nostājās savās vietās. “Nelietis! Maitasgabals!” Viņa nometa tālruni un trīcošiem pirkstiem atslēdza koferīti.

Tajā atradās trīs lelles. Pat niknumā aizmiglotām acīm viņa pazina Mo, Leriju un Kērliju.

“Viņa nespēs pilnībā novērtēt triju “Stooges”* ironiju.”

Gideons pasniedzās un nočiepa no Kleo rokas picas šķēli.

“Ar pīrāgu pa seju. Šī doma ir pietiekami skaidra pat viņai."

“Es šādu humoru nekad neesmu īsti sapratusi. Man ļoti žēl," Tija atzinās, kad visi trīs vīrieši pievērsa viņai izbrīnītus skatienus. “Visu to acu bakstīšanu un galvu dauzīšanu."

“Tie ir vīriešu joki,” Džeks paskaidroja. “Tagad viņa jau būs aizvesta uz iecirkni,” viņš piebilda, ieskatīdamies pulkstenī. “Viņas advokāti var dancot līdz nemaņai, taču viņiem neizdosies izlocīties apdrošinātāju krāpšanas lietā."

“Un kā ar Maikiju?”

Džeks paraudzījās uz Kleo.

“Džespers izstāstīja visu kā pie bikts. Tiesas gan pārāk neuzticas lieciniekiem ar tādu reputāciju kā viņam, tomēr tālruņa sarunu ieraksti apstiprinās viņas saistību ar šo lietu. Ja visus mazos pierādījumus sastiprina kopā, tad iznāk pamatīga ķēde, ko apmest viņai ap kaklu. Viņa samaksās par Maikija nāvi. Viņa samaksās par visu.”

* Populāra ASV TV komēdiju Šova varoņi.

“Iztēlojoties viņu, tērptu tajā patiesi atbaidošajā oranžajā kombinezonā kopā ar viņas matiem tas izskatīsies izcili drausmīgi -, man tiešām kļūst priecīgāks prāts." Kleo pacēla alus pudeli. “Par mums!"

“Tā bija varena ballīte." Gideons piecēlās un iztaisnoja plecus. “Man tagad jāiziet.”

“Uz kurieni mēs iesim?"

“Tevi es neņemšu līdzi.” Viņš noliecās un viegli uzsita pa Kleo degunu. “Es iešu kopā ar Melu un māti, lai man būtu gan vīrieša, gan sievietes padoms gredzena iegādē.”

“Tu pirksi man gredzenu? Ak tu, tradīciju piekritējs.” Viņa pielēca kājās, lai noskūpstītu Gideonu. “Tad es arī iešu līdzi. Man pašai tas jāizvēlas, jo es taču to nēsāšu.”

“Tu nenāksi līdzi, un es to izvēlēšos, jo es taču tev to dāvināšu.”

“Tas gan izklausās stingri, bet pacentīšos ar to sadzīvot.”

“Tad mums ir pa ceļam.” Džeks satvēra Rebekas roku. “Aizbrauksim līdz centram un mēģināsim izdibināt no Boba, kā sokas izmeklēšana. Man varbūt arī neizdotos viņu pielauzt, taču īru meitenes valdzinājumam viņš nespēs pretoties."

“Laba doma.” Rebeka paķēra jaku. “Bet pēc tam pasūtīsim galdiņu kādā atbaidoši dārgā restorānā. Sarīkosim vislepnākās svētku vakariņas pasaules vēsturē. Tikai vispirms palīdzēsim Tijai sakopt visu šo bardaku.”

“Nē, nevajag. Es labāk gribētu ātrāk uzzināt jaunumus. Un vēlos arī redzēt Kleo gredzenu."

“Es arī.” Kleo izstiepās uz dīvāna. “Tik ļoti gribu, ka esmu ar mieru palīdzēt nokopt galdu. Nebaidies izvēlēties bezgaumīgi spilgtu. Es to pārdzīvošu.”

Kad viņas ar Tiju bija palikušas divatā, Kleo apvēlās uz vēdera un sakrustoja kājas gaisā.

“Piesēdi uz mirkli. Tās picas kastes nedeg.”

“Ja es kaut ko darīšu, man ātrāk paies laiks līdz viņu atnākšanai. Vai zini, es pēdējā mēneša laikā esmu apēdusi vairāk picu nekā visā savā mūžā.”

“Paliec kopā ar mani un atklāsi visus ātro ēdienu priekus.”

“Nekad nebūtu iedomājusies, ka man varētu patikt tas, ka dzīvoklis ir ļaužu pārpilns. Taču man patīk. Kad neviena nav, tad šķiet kaut kā pietrūkst.”

“Es tikai domāju, vai jūs ar Melu arī rīkosieties tāpat?”

“Kā rīkosimies?" Viņa paskatījās uz trim likteņa dievietēm, kuras jo projām bija turpat starp tukšajām pudelēm un picas kastēm. “Viss taču jau ir izdarīts, vai ne?”

“Nē, es domāju ko citu “līdz nāve mūs šķirs”.”

“Ak. Mēs neesam par to runājuši. Es pieņemu, ka viņš nevar vien sagaidīt, kad varēs atgriezties mājās, atkal pievērsties ģimenes uzņēmumam, izdomāt, ko darīt ar savu ieguvuma daļu. Varbūt vēlāk… varbūt pēc kāda laika viņš jutīs, ka dzīve ir nokārtojusies, un tad mēs par to parunāsim."

“Laikam arī ir sava nozīme, vai ne?" Kleo pacēla Kloto. “Manuprāt, tomēr, lai kādi būtu likteņi un nolemtība, dažkārt cilvēkam jārīkojas pašam. Kāpēc tu pati viņam to nepajautā?”

“Ko pajautāt? Vai viņš… mani precēs? Tā nevar. Viņam ir mani jābildina.”

“Kāpēc ?”

“Tāpēc, ka viņš ir vīrietis.”

“Jā jau, jā. Un tad? Tu viņu mīli, tu viņu gribi, tāpēc bildini viņu. Tad mēs varēsim sarīkot trīskāršas kāzas. Man šķiet, tieši tāds iznākums bija arī likteņa lemts.”

“Pajautāt Viņam?" Tija mirkli apsvēra šo domu un pēc tam papurināja galvu. "To es nekad neuzdrošinātos.”

Kad iezvanījās tālrunis, viņa ienesa virtuvē tukšās picas kastes un pacēla uz letes novietotā radiotelefona klausuli.

“Klausos!”

“Lasi literatūru, maita?”

Tija sajuta ledainas pātagas cirtienu pār mugurkaulu.

“Kā, lūdzu?”

“Ko viņš tev sasolīja? Mūžīgu mīlestību? Uzticību? Uz to vari necerēt."

“Es nesaprotu." Tija steidzīgi atgriezās viesistabā un pamāja Kleo. “Anita?”

“Neizliecies par muļķīti. Spēlīte ir beigusies. Man vajag likteņa dievietes.”

“Nesaprotu, par ko jūs runājat.” Tija piešķieba klausuli, lai Kleo varētu piekļaut tuvāk galvu un klausīties.

"Ja nesaproti, tad tavai mātei tas beigsies ļoti bēdīgi."

“Manai mātei?” Tija strauji izslējās, instinktīvi satverot Kleo roku. “Kas ir ar manu māti ?”

“Viņa nejūtas labi, nepavisam nejūtas labi. Vai ne, Alma?"

“Tija.” Mātes balss bija vārga un asaru apslāpēta. “Tija, kas notiek?” “Pasaki viņai, ko es pašlaik daru, Alma, dārgā.”

"Viņa… Tija, viņa ir pielikusi man pie galvas ieroci. Viņa laikam nošāva Tilliju. Ak dievs, ak dievs, es nevaru elpot.”

“Anita! Neaiztieciet viņu. Viņa neko nezina. Viņa nav iesaistīta šajā lietā.”

“Visi ir iesaistīti. Vai viņš ir kopā ar tevi?”

“Nē, Malahija šeit nav. Zvēru, viņa šeit nav. Es esmu viena.”

“Nu tad brauc šurp viena uz savas māmiņas māju. Mēs visas tā draudzīgi no sirds papļāpāsim. Tev ir tikai piecas minūtes laika, tāpēc pasteidzies. Piecas minūtes, Tija, vai es viņu nošaušu.”

“Lūdzu, nešaujiet! Darīšu visu, ko jūs liksiet.”

“Tu velti tērē laiku, bet viņai tā ir maz.”

Tija nosvieda klausuli, vēl pirms atskanēja atvienojuma klikšķis. “Man jāiet. Jāsteidzas.”

“Jēziņ, Tija, tu nedrīksti iet uz turieni. Tu nedrīksti tur rādīties viena.” “Man jāiet. Nav laika.”

“Piezvanīsim Gideonam. Malahijam. Piezvanīsim Džekam.” Kleo ar spēku atrāva Tiju no durvīm. “Padomā, sasodīts. Padomā! Tu nevari skriet taisnā ceļā viņai zobos. Jāsauc policija."

“Man jāiet. Tur ir mana māte. Viņa ir pārbijusies un varbūt jau ievainota. Piecas minūtes. Man ir tikai piecas minūtes. Tur ir mana māte,” Tija atkārtoja, atgrūžot Kleo.

“Aizkavē viņu!” Kleo izskrēja pa durvīm aiz Tijas. "Aizkavē viņu, es izsaukšu palīgus.”

Tija skaļi nosauca mātes adresi un metās skriet. Viņa nebūtu iedomājusies, ka var paskriet tik ātri, var slīdēt caur lietus šaltīm kā čūska pa ūdeni. Izmirkusi, pārbijusies un nosalusi līdz kaulam, viņa uzdrāzās pa vecāku nama durvju pakāpieniem un izmisumā pacēla roku, lai pieklauvētu. Ar dūres sitienu viņa atvēra durvis, kuras jau bija mazliet pavērtas. “Māt?”

“Mēs esam augšā, Tija,” atskanēja Anitas balss. “Aizver un aizslēdz durvis. Zini, tu paspēji pēdējā brīdī. Atlikušas tikai trīsdesmit sekundes.”

“Māt!” Tija apstājās kāpņu pakājē. “Kā jūties?”

“Viņa man iesita.” Alma sāka raudāt. “Pa seju. Tija, nenāc augšā! Bēdz!”

“Neaiztieciet viņu! Es nāku.” Tija cieši pieķērās kāpņu margām un devās augšā. Kāpņu augšgalā viņa pagriezās un ieraudzīja gaitenī guļam Tilliju. No viņas brūces plūda asinis un sūcās paklājā. “Ak dievs, nē!” Viņa pieskrēja un nometās uz grīdas, lai pārbaudītu pulsu.

Dzīva, viņa nodomāja un gandrīz apraudājās. Vēl dzīva, bet cik ilgi? Ja viņa aizkavēs Anitu, līdz ieradīsies palīdzība, Tillija var noasiņot līdz nāvei. Tu vari paļauties tikai pati uz sevi. Viņa pavēlēja sev piecelties. Un tu darīsi visu, kas vien būs jādara. “Tillija ir smagi ievainota.”

“Tad tavam tēvam būs jāzvana uz aģentūru un jāmeklē cita saimniečības vadītāja. Nāc iekšā, Tija, kamēr neesmu sākusi šķaidīt tavas mātes asinis pa šo pārmērīgi grezno rokoko guļamistabu.”

Nekavējoties ne mirkli, pat lai pateiktu pēdējo lūgšanu, Tija iegāja pa durvīm. Viņa ieraudzīja māti, piesietu pie krēsla. Viņai aiz muguras stāvēja Anita, turēdama pistoles stobru pie Almas jau nobrāztajiem deniņiem.

"Pacel rokas," Anita pavēlēja. “Lēnām pagriezies. Paskat tik,” viņa turpināja, kad Tija paklausīja. “Viņa nav pat uzvilkusi lietusmēteli. Tik uzticīga meita."

"Man nav ieroča. Pat ja būtu, es neprastu ar to rīkoties.”

“To es redzu. Izmirkusi līdz ādai. Nāc tuvāk!"

“Tillijai vajadzīga neatliekamā palīdzība.”

Anita pacēla uzacis un piespieda pistoles stobru tuvāk Almas deniņiem.

“Gribi divus līķus?”

“Nē! Lūdzu!"

“Viņa pienāca pie durvīm," Alma šņukstēja. “Tillija viņu ielaida. Nāca augšā, lai pateiktu man, un tad es dzirdēju to drausmīgo skaņu. Viņa nošāva nabaga Tilliju. Tad viņa ienāca istabā un iesita man. Viņa mani sasēja.”

“Es piesēju tevi ar "Hermes" šallēm, vai nav tiesa? Beidz činkstēt, Alma. Nesaprotu, kā tu vari paciest šo sievieti,” Anita teica Tijai. “Es ļoti labprāt ielaistu viņai lodi smadzenēs, lai atbrīvotu tevi no viņas.”

“Ja jūs viņai ko nodarīsiet, man vairs nebūs iemesla palīdzēt jums."

“Acīm redzot es kaut kādā ziņā esmu novērtējusi tevi pareizi.” Viņa paberzēja revolvera stobru gar Almas nobālušo vaigu. “Nekad nebūtu ienācis prātā, ka tu varētu melot, krāpties, zagt."

“Tāpat kā jūs?”

“Tieši tā. Man vajag likteņa dievietes.”

“Tās jums nepalīdzēs. Policija ir jūsu mājās un jūsu uzņēmumā. Viņiem ir orderi.”

“Domā, ka es to nezinu?" Anitas balss kļuva spalga, kā bērnam, kam tuvojas niķu lēkme. “Tu domā, ka rīkojies gudri, ievietojot manā seifā zagtas preces? Domā, ka es ļoti raizēšos par kaut kādu apdrošinātāju krāpšanu ?”

“Viņi zina, ka jūs nogalinājāt to vīrieti. Pirmās pakāpes slepkavība. Viņi zina, ka jūs viņam maksājāt, kad viņš nogalināja Maikiju. Līdzdalība slepkavībā.” Tija runādama virzījās uz priekšu. “Šajā lietā likteņa dievietes jums nepalīdzēs.”

“Sadabū man tās, bet par pārējo es parūpēšos pati. Man vajag statuetes un naudu. Piezvani tam īru mērglim un atdabū visu, vai arī es nošaušu vispirms šo sievieti, pēc tam tevi.”

Viņa nogalinās mūs visus, lai iegūtu statuetes, Tija nodomāja. Pat ja viņa tagad atdotu tās Anitai, viņa tik un tā visus nogalinās. Un varbūt pat atradīs sev kādu paslēptuvi.

“Viņam to nav. Tās ir pie manis,” viņa steidzīgi piebilda, kad Anita ar pistoles stobru parāva atpakaļ Almas galvu. “Mans tēvs tās ļoti vēlējās. Jūs zināt, cik vērtīgs ieguvums tas būtu. Es gribēju Malahiju. Tāpēc mēs jūs piemānījām un izkrāpām naudu. Mans tēvs tās nopirktu. Es iegūtu Malahiju, bet “Wiley's" iegūtu likteņa dievietes."

“Nu jau vairs ne.”

“Nē. Es negribu, lai jūs nodarāt pāri manai mātei. Es atdošu jums statuetes un savu naudas daļu. Mēģināšu sadabūt arī pārējo. Statuetes varu atnest kaut tūlīt, ja jūs beigsiet draudēt manai mātei ar ieroci.”

"Tev nepatīk? Vai tā ir labāk?” Anita pārvietoja ieroci, pavēršot stobru pret Tijas sirdi.

Ieraudzījusi, ka ierocis pavērsts pret viņas meitu, Alma iekliedzās. Anita ar nevērīgu žestu iegāza ar dūri viņai pa deniņiem.

“Aizver žaunas, vai es nošaušu jūs abas, ja kritīsiet man uz nerviem.”

“Nevajag! Neaiztieciet manu Tiju!”

“Iztiksim bez upuriem. Es tās tūlīt dabūšu.” Tija, lēni virzīdamās, aizstājās aiz mātes tualetes galdiņa.

“Vai tu domā, ka esmu tāda muļķe, lai noticētu, ka tās ir tur?”

“Man vajag atslēgu. Māte šeit glabā seifa atslēgu."

“Tija…"

“Māt,” Tija papurināja galvu. “Vairs nav vērts izlikties. Viņa visu zina. Tās nav tā vērtas, lai to dēļ mirtu.” Tija atvēra atvilktni.

“Pagaidi, atkāpies.” Pamājot ar pistoli, Anita spēra soli uz priekšu, Tijai stāvot pie vaļējās atvilktnes. “Ja tur iekšā ir ierocis, es ielaidīšu lodi Almas ceļgalā.”

"Lūdzu.” It kā sagrīļojusies, Tija atbalstījās pret kosmētikas galdiņu un paslēpa plaukstā mazu pudelīti. “Lūdzu, nevajag. Tur nav ieroča.”

Anita ar brīvo roku izvandīja atvilktni.

"Nav arī atslēgas.”

“Tā ir tur. Tālāk…”

Tija strauji aizcirta atvilktni, iespiežot Anitas roku, tad iešļāca viņai sejā pudelītes saturu. Pistole izšāva, izsitot caurumu sienā collas attālumā no Tijas galvas. Skanot izmisīgiem kliedzieniem mātes, Anitas un viņas pašas -, Tija metās uz priekšu.

Saduroties ar Anitu, viņai aizrāvās elpa, bet adrenalīna ietekmē viņa to pat nejuta. Taču ar kādu pirmatnēju instinktu uzbudinājumu viņa juta nagus iecērtamies Anitas plaukstas locītavā.

Viņa sajuta asiņu smaku.

Ierocis izkrita no Anitas rokas un aizslīdēja pa grīdu. Viņas abas sniedzās pēc tā, Anita taustījās akli, jo Tijas iešļāktais ožamais sāls dzēla acīs. Saņemot dūres triecienu pa vaigu, Tijai iedžinkstējās ausīs. Drīzāk nejauši nekā arnolūku Tija iespēra Anitai ar ceļgalu pa vēderu.

Kad viņu abu pirksti reizē sakļāvās ap ieroci, kad viņas vēlās pa grīdu, saķērušās negantā, sviedrainā murskulī, Tija ķērās pie vienīgā līdzekļa, kas ienāca prātā. Viņa sagrāba saujā Anitas matus un parāva no visa spēka.

Viņa nedzirdēja plīstošā stikla šķindoņu, abām atsitoties pret galdiņu. Nedzirdēja saucienus apakšstāvā un soļu dipoņu. Viņa dzirdēja tikai asins dunoņu galvā, juta vien mežonīgu, primitīvu niknumu.

Pirmo reizi mūžā viņa izraisīja kādam fiziskas sāpes un gribēja darīt to vēl un vēl.

“Tu siti manai mātei.” Viņa izdvesa un, satvērusi Anitu aiz matiem kā saitē, atkal un atkal dauzīja viņas galvu pret grīdu.

Tad kāds viņu vilka projām. Atņirgtiem zobiem, dūrēs savilktām rokām, Tija pretojās, noraudzīdamās, kā Anita bola asinīm pieplūdušās acis.

Gideons pienāca un pacēla ieroci, bet Malahijs pagrieza Tiju, kas joprojām stīvējās viņa rokās, ar seju pret sevi.

“Vai tu esi ievainota? Ak dievs, Tija, tu asiņo."

“Viņa sadeva šai pa pakaļu." Kleo caur šņukstiem izdevās pasmaidīt. “Vai tad neredzi viņa sadeva tai maitai pa resno, riebīgo pakaļu.”

“Tillija." Adrenalīna vilnis bija pārgājis, un visi locekļi saļima. Viņas balss bija vārga un sāka reibt galva.

“Mamma ir pie viņas. Atrā palīdzība ir izsaukta. Būs jau labi, būs labi, mīļā, tagad apsēdies. Gideon, palīdzi Māršas kundzei.”

“Es to izdarīšu. Viņa ir pārbijusies.” Saņēmusi spēkus, Tija palika stāvam. Viņas ceļi grasījās saļimt, kājas padoties, tomēr viņa spēra pirmo soli. Otrais bija vieglāks. “Aizvāciet viņu no šejienes, lūdzu. Aizvāciet Anitu! Es parūpēšos par māti.” Apgājusi apkārt bezsamaņā guļošajai Anitai, Tija steidzās atsiet māti. “Tu nekritīsi histērijā,” Tija pavēlēja, uzspiežot skūpstu mātes savainotajai sejai un atraisot mezglus. “Tev tagad jāatguļas. Es tev uzvārīšu tēju.”

“Es domāju, ka viņa tevi nogalinās. Es domāju…”

"Tā nenotika. Esmu sveika un vesela, un tu arī.”

“Tillija. Viņa ir mirusi.”

“Nav mirusi. Es apsolu.” Tija saudzīgi palīdzēja Almai piecelties kājās. “Tūlīt atbrauks mediķi. Tagad atgulies! Viss būs kārtībā."

“Tā drausmīgā sieviete. Man viņa nekad nav patikusi. Man sāp galva."

“Zinu.” Tija atglauda Almas matus no savainotajiem deniņiem un noskūpstīja nobrāzumu. “Atnesīšu kādas zāles.”

“Tillija.” Alma sagrāba Tija roku.

"Viņa paliks dzīva." Tija noliecās un apskāva māti. “Viss būs kārtībā." “Tu biji tik drosmīga. Nemaz nezināju, ka tu vari tāda būt.”

“Es arī nezināju.”

Tijai par lielu izbrīnu, māte uzstāja, ka vēlas braukt līdzi Tillijai uz slimnīcu. Un tikpat valdonīgi aizsūtīja Tiju uz mājām.

“Viņa padarīs visus ārstus trakus. Vismaz līdz brīdim, kad ieradīsies tēvs un nomierinās viņu.”

“Tas nozīmē, ka viņai ir laba sirds…” Ailīna nolika Tijai priekšā tējas tasi. “…jo viņa ir noraizējusies par savu draudzeni vairāk nekā par jebko citu. Laba sirds," viņa piebilda, pieskaroties Tijas nobrāztajam vaigam, “spēj paveikt daudz. Dzer tēju, lai būtu spēks runāt ar tiem policistiem."

“Labi. Paldies!”

Tija aizvēra acis, kad Ailīna izgāja no istabas, tad atvēra tās un paraudzījās uz Malahiju.

“Man neienāca prātā, ka viņa var tev nodarīt pāri. Nekad neiedomājos par to… Vajadzēja iedomāties.”

“Tur nav vainīgs neviens cits, tikai viņa pali.”

“Kā tu izskaties.” Viņš maigi saņēma plaukstās viņas seju. “Sasista un saskrāpēta. Es to nebūtu pieļāvis ne par kādu pasaules naudu, ne par likteņa dievietēm, nedz taisno tiesu. Es nepieļautu pat mazāko skrambiņu tavā sejā."

“Viņai tādu ir vairāk, un to nodarīju es."

“Tiesa gan." Viņš piecēla Tiju kājās, lai apskautu. “Ožamais sāls tieši acīs. Kuram vēl tas ienāktu prātā, ja ne tev?”

“Tagad viss ir galā, vai ne? Pilnīgi viss?"

“Jā. Pilnīgi viss ir galā.”

“Nu tad vai tu precēsi mani?”

"Ko?” Viņš lēni un uzmanīgi atrāvās. “Ko tu teici?"

“Es jautāju, vai tu mani precēsi vai neprecēsi.”

Viņš īsi iesmējās un pārvilka roku pār matiem.

"Es domāju, ka varētu apprecēt, ja tev pašai nekas nav pretī. Patiesībā es biju sācis izraudzīties gredzenu, kad Kleo piezvanīja Gideonam uz mobilo.”

“Dodies atpakaļ un nopērc to.”

“Tūlīt?”

“Rīt.” Tij'a apvija rokas Malahijam ap kaklu un nopūtās. “Rīt būs īstais laiks.”

Epilogs

Koiiva, Īrija 2003. gada 7. maijs

Tāljūras piestātne nebija mainījusies kopš tiem laikiem, kad “Lusitania", “Titanic" un citi varenie kuģi vagoja ūdeņus no Eiropas uz Ameriku.

Šeit kuģi piestāja saņemt pastu un pasažierus no Dublinas vilciena, kas bieži kavējās.

Lai gan piestātne joprojām darbojās kā dzelzceļa stacija, tās galvenajā ēkā bija ierīkots Kouvas mantojuma centrs.

Nesen tas bija papildināts, izveidojot nelielu muzeju. Tajā bija ierīkota firmas “Burdett Securities” drošības sistēma. Muzeja svarīgākais eksponāts bija sudraba statuetes “Trīs likteņa dievietes”.

Tās mirdzēja zem stikla aizsargkupola, raudzīdamās apmeklētāju sejās un, iespējams, saskatīdamas arī to likteņus.

Savienotas pamatnē, tās stāvēja uz marmora paaugstinājuma, pie kura bija piestiprināta vara plāksnīte.

TRĪS LIKTEŅA DIEVIETES

NO SALIVANU-BURDETU KOLEKCIJAS PAR GODU HENRIJA V. UN EDĪTES VAILIJU,

LOREINAS UN STĪVENA EDVARDA III KANINGEMU,

FĒLIKSA UN MARGARITAS GRĪNFĪLDU,

MAIKLA K. H1KSA PIEMIŅAI

“Tas ir labi. Labi, ka viņa vārds ir šeit.” Kleo samirkšķināja acis, valdot asaras. “Tas ir labi.”

Gideons aplika roku viņai ap pleciem.

"Tā ir pareizi. Mēs darījām, ko varējām, lai labotu netaisnību.”

“Es lepojos ar tevi.” Rebeka pieķērās Džeka rokai. “Lepojos, stāvēdama šeit tev blakus kā tava sieva. Tu varēji tās paturēt.”

“Nekā. Man esi tu. Ar vienu dievieti vīrietim pilnīgi pietiek.” "Gudra un patiesa atbilde. Laiks doties uz kapsētu. Kleo?”

“Jā.” Viņa pieskārās ar pirkstiem stiklam, tieši zem Maikija vārda. “Ejam.” “Mēs jūs panāksim," teica Malahijs. "Aizpogājies." Viņš sāka pogāt ciet Tijas jaku. “Ārā ir vējains.”

“Tev nav jāraizējas. Mēs jūtamies labi."

“Topošajiem tēviem ir at|auts rūpēties un raizēties.” Viņš uzlika roku uz Tijas vēdera. “Vai droši zini, ka varēsi paiet?” •

“Jā, tas mums nāks par labu. Es taču nevaru visus turpmākos sešus mēnešus sēdēt siltumnīcā."

“Tikai paklausieties, ko viņa saka. Vēl tikai pirms nepilna gada tev bija paniskas bailes no visiem cilvēcei zināmajiem mikrobiem.”

“Tas bija toreiz." Tija uzlika galvu uz Malahija pleca. “Tas ir gobelēns. Dzīves pavedienu audums. Man patīk, kā mainās manas dzīves raksts. Man patīk te stāvēt kopā ar tevi un skatīties uz statuetēm, zinot, ka mēs palīdzējām tām šeit nokļūt un mirdzēt.”

“Tu pati mirdzi, Tija.”

Tija priecīgi uzlika roku uz viņa delnas.

“Mēs palīdzējām spriest taisnu tiesu. Anita ir cietumā iespējams, uz visu atlikušo dzīvi. Likteņa dievietes ir kopā, kā tām jābūt.”

“Un mēs arī.”

“Un mēs arī.”

Viņa pastiepa plaukstu un jutās neticami stipra, kad to satvēra Malahija roka. Viņi panāca pārējos, un, maija vējam pūšot, visi kopā soļoja augšup pa garo kalna nogāzi.

Nora Robertsa

TRĪS LIKTEŅA DIEVIETES

Redaktore Sarmīte Paegle Korektore Dace Kraule Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

“Apgāds “Kontinents””,

LV'1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 24154279.

N. Robertsa

Ro 032 Trīs likteņa dievietes / No angļu vai. tulk. Aija Čerņevska. R., “Apgāds “Kontinents””, 2004. 429 lpp.

4

ISBN 9984-35-040-1

“Apgāda “KONTINENTS”” interneta gramam

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Robertsa Nora Trīs likteņa dievietes

Pirmā daļa. Vērpšana

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Tre šā nodaļa

Cetu rtā nodaļa

Piektā nodaļa

S estā nodaļa

Ast otā nodaļa

Devītā nodaļa

Otrā daļa Mērīšana

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divp adsmita nodaļa

Trispadsmit a nodaļa

Č etrpadsmita nodaļa

P iecpadsmita nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņ padsmitā nodaļa

As toņpadsmitā nodaļa

Dev iņpadsmitā nodaļa

Di vdesmitā nodaļa

Trešā daļa Griešana

Di vdesmit pirmā nodaļa

Di vdesmit otra nodaļa

Div desmit trešā nodaļa

Divdesmit cetu rtā nodaļa

Div desmit piektā nodaļa

Divd esmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit ast otā nodaļa

Divdesm it devita nodaļa

Tr īsdesmitā nodaļa

Epilogs