Makdonalds Gregorijs

Fletčs

Mūsdienu kriminālromāni

G.Makdonalds. Fletčs. /Tulkojis HJubels/

.

1. nodaļa

— Kā tevi sauc?

— Fetčs.

— Uzvārds?

— Fletčers.

— Vārds?

— Irvins.

— Kā?

— Irvins. Irvins Fletčers. Taču cilvēki mani sauc par Fletču.

— Irivin Fletčer, es gribu tev ko piedāvāt Es došu tev tūkstoš dolāru tikai par to, ka tu piekritīsi mani uzklausīt. Ja tu nospriedīsi, ka šis priekšlikums tev neder, tu paņemsi šos tūkstoš dolārus, aiziesi no šejienes un nevienam nestāstīsi par mūsu sarunu. Manuprāt, taisnīgi, vai ne?

— Vai runa būs par noziegumu? Jūs gribat, lai es pārkāpju likumu?

— Potams.

— Tad taisnīgi. Par tūkstoš dolāriem es jūs uzklausīšu. Ko jūs no manis gobai?

— Es gribu, lai tu mani nogalinātu.

Melnās, smilšainiem putekļiem klātās kurpes pārgāja pāri austrumu paklājam Vīrietis izvilka no žaketes iekškabatas konvertu un uzmeta to Fletčeran uz ceļiem. No tā izkrita desmit simtdolāru banknotes.

* * *

Vīrietis atgriezās nākošajā dienā, lai vēlreiz labāk varētu aplūkot Flet-čeru. Viņus atdalīja tikai kādi trīsdesmit jardi, taču vīrietis izmantoja tālskati.

Trešajā dienā viņš pienāca pie Flctča, kurš vientuļi stāvēja pie alus kioska.

— Es gribu, lai tu nāc man līdz.

— Kāpēc?

— Gribu tev piedāvāt kādu lielu.

— Es šādas spēles nespēlēju.

— Es arī. Tas būs darbs.

— Kāpēc mēs nevarētu aprunāties tepat?

— Tas ir visai delikāts jautājums.

— Kurp mēs iesim?

— Pie manis uz mājām. Es gribu, lai tu zinātu, kur es dzīvoju. Vai tavas drēbes palikušas pludmalē?

— Tikai krekls.

— Paņem to. Mana mašīna ir pelēks „jaguārs HKE“. Lūk, tur. Es gaidīšu tevi mašīnā.

Pludmales drūzmā nepazīstamais, kurš bija ģērbies konservatīvi lietišķā uzvalkā, atgādināja jautrā ballītē nokļuvušu apdrošināšanas aģentu. Taču neviens viņam nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Kopā ar savu kreklu Fletčs pacēla no smiltīm arī plastikāta maisiņu un apsēdās kādus pāris soļus no saviem paziņām. Vērojot okeāna plašumus, viņš dzēra alu, turot bundžu kreisajā rokā, bet ar labo raka smiltis vietā, kur pirms tam atradās viņa krekls.

— Kas noticis? - Bobija vaicāja.

— Domāju. — Fletčs iebāza izraktajā bedrītē maisiņu un nolīdzināja smiltis. — Es laikam aiziešu uz kādu bridi. Tas nebūs ilgi.

— Vai atgriezīsies vakarpusē?

— Nezinu.

Uzmetis kreklu uz pleca, viņš jau bija gatavs doties piekrastes virzienā.

— Dod man nedaudz padzerties. — Bobija laiski pacēlās, atbalstījusies uz elkoņa un iedzēra malku no alus kārbas. — Labi, — viņa nopūtās.

— Hei, vecais, vai tu aizej? - Krīzijs uzsauca.

— Aizeju gan, — Fletčs atbildēja. — Pārāk karsti.

Viņš iegaumēja numurzīmes ciparus — 400-001.

Fletčs sēdēja, iespiedis starp ce|iem aukstu alus kārbu. Vīrieša seja aiz saulesbrillēm atgādināja masku. Kreisajā rokā mirdzēja universitātes gredzens. Viņš neizmantoja vis mašīnas panelī iebūvēto cigarešu pic-smēķēšanas ierīci, bet izvilka no kabatas zelta šķiltavas.

Kondicionieris strādāja ar pilnu jaudu. Fletčs atvēra logu, vīrietis izslēdza kondicionieri.

Viņi izbrauca uz šosejas, kas veda uz ziemeļiem no pilsētas, un vīrietis piedeva gāzi. Mašīna līgani un vienmērīgi iegāja pagriezienos. Beidzot viņš nogriezās pa kreisi, Hastorpas virzienā, un tūdaļ pat pa labi, uz Bermenstrītu.

Tieši šķērsām Bermenstrītai, pārvēršot to par strupceļu, stāvēja liela māja. Pie dzelzs kaltajiem vārtiem karājās plāksne ar uzrakstu: „PRIVĀTĪPAŠUMS - IEEJA AIZLIEGTA - STENVIKS“.

Ja ne šis brīdinošais uzraksts, viņš pat nebūtu ievērojis, ka iela beigusies un sācies piebraucamais ceļš pie mājas. Abās ceļa pusēs zaļoja divu akru pļaviņas.

Fletčs izmeta pa logu tukšo kārbu. Vīrietis, šķiet, to nemaz neievēroja.

Māja ar baltajām kolonnām plašās terases priekšā bija celta pēc dienvidu arhitektūras kanoniem.

Vīrietis palaida Fletču pa priekšu un aizvēra aiz sevis bibliotēkas durvis.

— Kāpēc jūs gribat mirt?

Vieglā aploksne atradās uz Fletča labās plaukstas.

— Mani gaida ilga, mokoša un neizbēgama nāve.

— Kas par lietu?

— Nesen man pateica, ka man ir vēzis. Es jau neskaitāmas reizes esmu pārbaudījis šo diagnozi. Tā nav izmainījusies: neizārstējams vēzis, operācija nav iespējama.

— Skaloties uz jums, to nevarētu pateikt.

— Es pat nejūtu, ka esmu slims. Pagaidām vēl slimība ir tās agrīnaja stadijā. Ārsti saka, ka paies vēl kāds laiciņš, pirms kāds ievēros, ka esmu slims. Bet tad viss beigsies ļoti drīz.

10 Зак. 444

— Un cik jums vēl atlicis?

— Viņi saka, ka mēneši trīs, iespējams, četri. Taču noteikti mazāk par pusgadu. Cik es sapratu no viņu teiktā, jau pēc mēneša es nespēšu noslēpt slimības pazīmes.

— Nu ko? Mēnesis ir mēnesis.

— Kad pieņem tādu lēmumu... ja esi nolēmis mirt... ē... vajag īstenot to iespējami ātri. Labāk nomirt uzreiz, nevis pa daļām.

Vīrietis stāvēja, pagriezies pret logu un salicis rokas aiz muguras.

Flelčs nosprieda, ka tam ir nedaudz vairāk par trīsdesmit gadiem.

— Kāpēc jūs nevarat izbeigt dzīvi pašnāvībā? Kāpēc es jums esmu vajadzīgs?

— Es esmu apdrošinājies par trīs miljoniem dolāru. Man ir sieva un bērns. Pašnāvnieks, es gribēju teikt, viņa mantinieki, nesaņem apdrošināšanu. No otras puses, trīs miljoni dolāru neatsver tās ciešanas, kas mani sagaida tuvā nākotnē. Man šķiet, ka es esmu atradis visracionālāko problēmas risinājumu.

Fletčcram nepatika gleznas pie sienām, taču viņš pie sevis atzīmēja, ka tie visi ir oriģināli.

— Kāpēc es?

— Tu esi klaidonis. Pilsētā tevi neviens negaidīja. Tikpat nemanāmi kā ieradies, tu arī aiziesi. Neviens tevi nesaistīs ar šo slepkavību. Redzi, es pat esmu ieplānojis tavu aizbraukšanu. Man ir ļoti svarīgi, lai tu pazustu. Ja tevi noķers un liks runāt, bet klusēt tev, protams, nav nekādas jēgas, tad apdrošināšanas kompānija neizmaksās ne centa.

— Pieņemsim, ka es nemaz neesmu klaidonis? Varbūt es tikai esmu atbraucis atvaļinājumā?

— Ko tu ar to gribi teikt? Tu esi atvaļinājumā?

— Nē.

— Es novēroju tevi dažas dienas. Tu sēdi pludmalē dažādu salašņu vidū. Saejies tikai ar narkomāniem. Es nācu pie secinājuma, ka tu esi viens no viņiem.

— Bet varbūt es esmu policists?

— Patiešām?

— Nē.

— Tev ir lielisks iedegums, Irvin Fletčer. Tu esi kārns kā sētas runcis. Tev visas kājas ir vienās tulznās. Laikam esi daudz klaiņojis apkārt.

— Kāpēc jūs izvēlējāties tieši mani, nevis kādu no tiem zēniem pludmalē?

— Tu neesi zēns. Tu izskaties jauns, bet tev ir jau ap trīsdesmit.

— Divdesmit deviņi.

— Un degradējies tu arī esi mazāk par pārējiem. Es domāju, ka tu esi narkomāns. Kā gan citādi tu vēl spētu dzīvot starp šiem psihiem. Bet tu vēl spēj šo to apjēgt.

— Tātad es esmu ievērības cienīgs klaidonis.

— Nekļūsti nu velti pārāk iedomīgs.

— Bet uz ko balstās jūsu pārliecība, ka es gribu kādu nogalināt? — Fletčs jautāja.

— Uz divdesmit tūkstošiem dolāru. Un piedevām vēl uz garantiju, ka tevi nenoķers.

Vīrietis ilgi raudzījās pa logu, tāpēc viņa acis vēl nebija īsti apradušas ar bibliotēkas puskrēslu. Un Flelčs ievēroja viņa skatienā nicinājumu.

— Tu taču neteiksi, ka tev nav vajadzīga nauda. Narkomāniem tā vienmēr ir vajadzīga. Pat iesācējiem. Iespējams, ka tu izmantosi radušos iespēju, lai izvairītos no īstiem noziegumiem, kurus tev kādreiz neizbēgami nāksies pastrādāt.

— Bet vai tad šis noziegums nav īsts?

— Tā ir slepkavība aiz žēlsirdības. Vai tu esi precēts?

— Biju, — Flelčs atbildēja. — Divas reizes.

— Bet tagad esi sācis klaiņot. No kurienes tu esi?

— Sietla.

— Es lūdzu tevi izdarīt šo žēlsirdības aklu, pievākt naudu un aizlaisties. Kas tur slikts?

— Es nezinu. Neesmu pārliecināts.

— Vai tu esi gatavs klausīties tālāk?

— Par ko?

— Par manu plānu. Tu klausīsies vai iesi prom?

— Klausīšos. Runājiet.

— Es gribu mirt nākošo ceturtdien, tieši pēc nedēļas, apmēram pusdeviņos vakarā. Tā būs parasta slepkavība ar laupīšanu. Ceturtdienās kalpu mājā nav, viņiem ir brīvdiena, bet mana sieva dosies uz tenisa klubu... Šīs durvis uz terasi nebūs aizslēgtas, tie nejēgas kalpi gandrīz vienmēr tās aizmirst aizslēgt, — viņš nedaudz atvēra durvis un tūdaļ atkal aizvēra.

10*

— Agrāk es viņus lamāju par šādu nolaidību, bet tagad esmu sapratis, kā to var izmantot. Suņa mums tagad nav. Es tevi gaidīšu šajā istabā. Seifu es atvēršu pats, tur tu atradīsi divdesmit tūkstošus dolāru, desmit-dolaru un divdesmitdolāru banknotēs. Pēc slepkavības tie būs tavi. Es domāju, ka tu pats nespēsi atvērt seifu?

— Nē.

— Slikti. Uzlauzts seifs izskatītos daudz ticamāk. Vismaz neaizmirsti uzvilkt cimdus. Es negribu, lai tevi atrastu pēc pirkstu nospiedumiem. Lūk, šeit, — vīrietis izvilka rakstāmgalda labo atvilktni, — vienmēr atrodas pielādēta pistole.

Fletčs ieraudzīja 38. kalibra „Smilu un Vesonu“. Vīrietis viņam parādīja, ka pistole ir pielādēta.

— Es izlēmu, ka labāk izmantot manu pistoli, lai būtu mazāk lietišķo pierādījumu. Tevi gaidot, es apgāzīšu pāris krēslus, izbēršu uz grīdas atvilktņu saturu, lai nevienam nerastos šaubas par laupīšanu. Visam jāizskatās tā, it kā es tevi būtu notvēris nozieguma vielā, bet tu jau esi paspējis izložņāt pa manu rakstāmgaldu, atradis pistoli un mani nošāvis. Vai tu māki šaut?

— Jā.

— Vai esi bijis armijā?

— Jā. Flotē.

— Šauj galvā vai sirdī. Nāve tad iestājas ātri un bez ciešanām. Un, Dieva dēļ, neaizšauj garām. Vai tev ir pase?

— Nē.

— Protams, nav. Noformē. Tas tev ir jāizdara nekavējoties. Tūrisma sezona vēl nav sākusies, tāpēc tu to vari izdarīt trīs četru dienu laikā. Taču sāc jau rīt pat. Kad būsi mani nogalinājis, sēdies ,,jaguārā“, kurš stāvēs pie mājas, un brauc uz lidostu. Atstāj mašīnu „Trans World Air-lines“ stāvvietā. Tu lidosi uz Buenosairesu ar reisu pulksten vienpadsmitos. Es jau rīt pasūtīšu biļeti uz tava vārda un par to samaksāšu. Domāju, ka tev pietiks ar divdesmit tūkstošiem, lai kādus pāris gadus varētu Buenosairesā netraucēti izklaidēties.

— Piecdesmit tūkstoši ļaus man izklaidēties vēl ilgāk.

— Tu gribi piecdesmit tūkstošus? Slepkavība tik dārgi nemaksā.

— Neaizmirstiet, ka upuris būsiet jūs. Jūs taču gribat, lai viss būtu cilvēcīgi.

Vīrietis nicīgi piemiedza acis.

— Tev taisnība. Domāju, ka spēšu, neizraisot aizdomas, sadabūt piecdesmit tūkstošus.

Vīrietis atkal pagriezās pret logu. Pēc visa spriežot, viņam bija nepatīkami skatīties uz Flctču.

— Es pacentīšos izplānot visu tā, lai tevi nenoķertu. Tu tikai nedrīksti aizmirst par cimdiem un pasi. Pistole atrodas rakstāmgalda atvilktnē, vietu lidmašīnā es pasūtīšu un samaksāšu. Vai tu mani nogalināsi?

— Esiet bez raizēm, — Fletčs atbildēja.

2. nodaļa

— Klāra?

— Kur tu esi, Fletč?

— Telefona būdā.

— Vai tev viss kārtībā?

— Protams.

— No tā es arī baidījos.

— Es ari tevi mīlu, padauza.

— Ar komplimentiem tu diez. vai daudz ko sasniegsi.

— Man no tevis nekā nevajag. Paklau, es šodien atbraukšu.

— Uz redakciju?

— Jā.

— Kāpēc?

— Domāju, ka esmu atradis kaut ko interesantu.

— Vai tas ir kaut kā saistīts ar tavu rakstu par narkotiku izplatīšanu?

— Diemžēl, ar narkotikām šeit nav nekāda sakara.

— Tad es negribu neko dzirdēt.

— Es arī netaisos tev neko stāstīt.

— Frenku atkal interesē raksts par narkotikām.

— Lai viņš iet pie velna.

— Viņam ir vajadzīgs raksts, Flelčcr. Ar fotogrāfijām. Frenks burtiski vārījās no niknuma, un tu jau zini, cik ļoti es tevi mīlu.

— Bet tu taču nostājies manā pusē, vai ne, Klāra?

— Kāda velna pēc?

— Tu taču nevari noņemt mani no ši raksta, un Frenks to labi saprot. Es esmu iztērējis tam pārāk daudz laika. Bez tam, nevienam visā redakcijā nav tik brūns iedegums kā man.

— Toties es tevi varu atlaist par uzdevuma neizpildīšanu.

— Vai nepietiks reiz pļāpāt, Klāra? Es tikai gribēju teikt, ka šodien atbraukšu.

— Kāds par to ļoti priecāsies.

— Par manu ierašanos?

— Protams, Fletčer. Kāds glums tips, kurš dēvēja sevi par advokātu, tevi visu dienu meklēja redakcijā. Izskatās, ka tu nemaksā alimentus.

— Kurai sievai šoreiz?

— Kā lai es to zinu. Vai tiešām tu nemaksā nevienai?

— Viņas abas gribēja tikt no manis vaļā. Tagad viņas ir brīvas.

— Bet tiesa izlēma, ka tu neesi brīvs no viņām.

— Kad man būs nepieciešama juridiskā konsultācija, Klāra, es noteikti griezīšos pie tevis.

— Nelaid šos liekēžus redakcijas tuvumā. Mums jau tāpat ir raižu pāri galvai bez taviem alimentiem.

— Tev ir pilnīga taisnība, Klāra.

— Un nerādies bez raksta.

— Lai mani mazie putnēni atpūšas no manis. Turklāt es viņiem pateicu, ka man vajag aizbraukt. Uz kādu laiku. Es atgriezīšos rītvakar. Un pavadīšu vēl vienu jauku nedēļas nogali pludmalē.

— Bet es saku nē, Fletčer. Tava uzturēšanās pilsētā pilnīgi noteikti nepalika neievērota, īpaši, ja tu patiešām esi kaut ko izracis. Ja kāds ieraudzīs, ka tu iesēdies mašīnā un brauc uz. redakciju, viss var nākt gaismā. Tev nevajadzēja līst pat šajā sasodītajā telefona būdā un man zvanīt.

— Man vajag rie tikai tev piezvanīt, bet arī pastrādāt arhīvā.

— Pie tava raksta? Par narkomāniem?

— Nē, pie cita.

— Mums uzspļaut šim citam.rakstam, kamēr tu vēl neesi nodevis šo.

— Klāra, es esmu nosalis. Es vēl aizvien tupu peldbiksēs.

— Ceru. ka neapaukstēsies. Vācies ārā no būdas un ķeries klāt pie lietas. Jau ir pusastoņi, un man bija ļoti smaga diena.

— Uz redzēšanos, Klāra. Bija tik jauki ar tevi papļāpāt. Esi piesardzīgāka, citādi Frenka gultā tev atkal krampji saraus kāju.

— Nelietis.

Skrējiens gar krastu sasildīja Fletču. Rietošās saules staros viņa figūra meta gigantisku ēnu, bet kājas mērīja milzīgus soļus. Kā jau parasti šādās dienās, pludmale vēl nebūt nebija tukša. Pie Resnā Sema bodītes Fletčs nometa smiltīs kreklu un apsēdās tam līdzās. Viņš nebija kļūdījies ar vietas izvēli. Zem krekla Fletčs atrada plastikāta maisiņu. Aptaustījis to ar pirkstiem, viņš secināja, ka fotoaparāts ir pilnīgi neskarts.

Satinis maisiņu, Fletčs sāka iet gar krastu. Mājas kļuva arvien lielākas un lielākas, un attālumi starp tām arvien vairāk palielinājās.

Smiltīs mētājās čeku grāmatiņa. Fletčs to pacēla. „Tirdzniecības banka". īpašnieka vārds uz čekiem nebija noradīts, bet tikai rēķina numurs un kopējā summa — septiņsimt astoņdesmit pieci dolāri un trīsdesmit četri centi.

Fletčs iebāza čeku grāmatiņu izbalojušo, virs ceļiem apgriezto džinsu bikšu kabatā.

* * *

Vīrietis, kurš jau bija sagatavojies cept gaļu, uzkliedza Fletčam, kad tas nolēma saīsināt ceļu un pārlēca pāri viņa sētai. Fletčs pamāja viņam ar roku.

Paņēmis birojā atslēgas, viņš pa garāžas eļļaino grīdu aizgāja līdz savam ,,MG“. Bagāžniekā viņam atradās veselas džinsu bikses un svīteris.

— Ei, tu! — viņam uzkliedza plikpaurainais resnītis sargs. — Šeit nedrīkst pārģērbties.

— Bet es drīkstu.

— Asprātis atradies. Bet ja šeit ienāks kāda dāma?

— Kalifornijā sen jau nav dāmu.

Pirms izbraukšanas no garāžas viņš ielika mašīnas paneļa bagāžas nodalījumā fotoaparātu, ar drošības jostu piestiprināja diktofonu pie priekšējā sēdekļa, tad to ieslēdza un aptina sev ap kalu vadu. Mikrofons kuļājās nedaudz zemāk par zodu.

— Alans Stenviks, — Fletčs iesāka, pamājis ar roku kaut ko kliedzošajam resnītim, — sekoja man vairākas dienas, kad es „News Tri-bune“ uzdevumā centos noskaidrot, kurš un kā izplata pludmalē narkotikas, bet šodien piedāvāja man, lai es viņu nogalinātu tieši pēc nedējas, nākošajā ceturtdienā, pusdeviņos vakarā. Savu novērojumu rezultātā Stenviks nācis pie secinājuma, ka es esmu klaidonis un narkomāns... Tiesa, es nekad agrāk nebiju redzējis Alanu Stenviku, bet vīrietis, kas mani uzrunāja, aizveda mani uz kaut kāda Stenvika savrupmāju Ber-menstrītā. Es zinu, ka ir cilvēks, kuru sauc Alans Stenviks. Šērklifa to tūkstošiem reižu ir minējusi savā augstāko aprindu hronikā: jauns, bagāts, iemantojis visu apkārtējo cieņu. Neliela pārbaude redakcijas fotokarto-tēkā Jaus man noteikt, vai šis cilvēks, kas griezās pie manis, bija Alans Stenviks vai nē... Kā žurnālistam man vajadzētu skeptiski uztvert jebkuru informāciju līdz tam laikam, kamēr pats nebūšu pārliecinājies, ka tā atbilst īstenībai... Savu tik dīvaino prasību Stenviks pamatoja ar apgalvojumu, ka viņš mirst no vēža. Man nav pieredzes vēža slimnieku diagnosticēšanā, taču viņš izskatās gluži vesels... No otras puses, Stenvika uzvedība neliek šaubīties, ka viņš runā patiesību. Viņa teikto apstiprina arī apgalvojums par trīs miljonus lielo apdrošināšanas summu. Pašnāvības gadījumā apdrošināšanas kompānija patiešām neizmaksās ne centa... Vīrietis, kurš sevi dēvēja par Stenviku, teica, ka viņam ir sieva un bērns. Viņš izstrādājis visai detalizētu savas slepkavības plānu, pēc kura es, saņēmis pasi, nākošo ceturtdien pusdeviņos vakarā ieiešu Stenvika mājā pa durvīm, kas ved no bibliotēkas uz terasi. Viņa sieva būs tenisa klubā. Kalpiem ceturtdien ir brīvdiena. Stenviks apsolīja apgāzt krēslus un izlikt uz grīdas atvilktņu saturu, lai tādā veidā imitētu laupīšanu. Arī seifu viņš atvērs pats. Man vajadzēs paņemt no augšējā rakstāmgalda atvilktnes 38. kalibra pistoli „Smits un Vesons“ un iešaut Stenvikam tā, lai nogalinātu viņu pēc iespējas ātrāk un neliktu mocīties. Viņš man parādīja, ka pistole ir pielādēta. Tad ar Stenvika pelēko „jaguāru HKE“, numurs 400-(X)1, es braukšu uz lidostu un iekāpšu kompānijas „Trans World Airlines^1' lidmašīnā, kas vienpadsmitos vakarā izlido uz Buenosairesu. Biļete uz šo reisu uz mana vārda tiks pasūtīta jau rīt. Par šiem pakalpojumiem Stenviks ir ar mieru man samaksāt piecdesmit tūkstošus dolāru. Es atradīšu tos viņa mājā, atvērtajā seifā, skaidrā naudā, desmit un divdesmitdolāru banknotēs... nākošo ceturtdien... Vispirms viņš man piedāvāja divdesmit tūkstošus. Es pacēlu cenu līdz piecdesmit, lai pārliecinātos par viņa nodomu nopietnību. Kā noskaidrojās, viņam nebija nauda prātā... Mani vērojot, viņš nosprieda, ka es likšu ar to galā. Viņš vēroja mani dažas dienas un nolicēja tam tēlam, kurā es iedzīvojos pēc redakcijas uzdevuma: viņš nodomāja, ka es esmu klaidonis un narkomāns. Viņš nezināja manu vārdu, viņam vispār nekas nav par mani zināms. Stenviks pat nenojauš, ka es esmu populārais jaunais žurnālists I. M. Flelčers no „News Tribune", kuram tik ļoti nepatīk savi divi vārdi, Irvins un Moriss, ka viņš nekad ai tiem neparakstās, bet uzrāda tikai savu uzvārdu. Es esmu I. M. Fletčers. Redakcijas uzdevumā es strādāju pie raksta par narkotiku izpaltišanu... Pašreizējā brīdī rodas šādi aktuāli jautājumi:

Vai patiešām pats Alans Stenviks piedāvāja man viņu nogalināt?

Vai viņš patiešām ir slims ar vēzi?

Vai viņš ir apdrošināts par trīs miljoniem dolāru?

Vai viņš patiešām vēlas, lai es viņu nogalinātu?

Atbilde uz katru no šiem jautājumiem var izvērsties par lielisku rakstu. Un, lai gan es atzīstos, ka man ir nācies karot, pašlaik es esmu tikai žurnālists, bet jebkurš notikums, kas kaut kādā veidā ir saistīts ar Alanu Stenviku, izsauks lasītāju interesi. Tāpēc cs arī piekritu nogalināt Alanu Stenviku. Sī piekrišana dod man tieši nedēļu, kuras laikā es varu būt pilnīgi droši pārliecināts, ka viņš nekļūs par kāda cita slepkavas kandidāta upuri. Es saprotu, ka neesmu rīkojies godīgi. Taču ne jau velti, kad runa bija par šķīstību, tēvs mācīja savu dēlu: „Dēliņ, ja tu nekļūsi pirmais, par to kļūs kāds cits."

3. nodaļa

— Kēridains klausās.

— Šeit I.M.Fletčers.

— Klausos, mister Fletčer.

— Es rakstu „News Tribune".

— О.

— Jūs esat ekonomikas redaktors, vai ne?

— Bet man ir tas gods runāt ar to pašu sūdeli, kurš uzrakstījis, ka Kalifornijā drīz vispār vairs nebūs naudas?

— Jā, es patiešām kaut ko tādu esmu rakstījis.

— Tu vienkārši esi sūds.

— Paldies, ka nopirkāt svētdienas avīzi.

— Hā. Es to izlasīju redakcijā, pirmdien.

— Skaidrs.

Pa Flctčcra kabūža durvīm izbāzās apmēram četrdesmit gadus veca vīrieša galva ar saulē izbalojušiem matiem. Redzēdama, ka Flctčs runā pa telefonu, galva nozuda.

— Mani interesē cilvēks vārdā Alans Stenviks. V-I-K.

— Alans Stenviks.

— Jā.

Fotogrāfijas uz Fletča rakstāmgalda neapgāžami apliecināja vīrieša personību, kas bija uzrunājis viņu pludmalē: Alans Stenviks lietišķā uzvalkā, Alans Stenviks ar melnu kaklasaiti, Alans Stenviks vasaras formā. Jā, tieši Alans Stenviks vēlējās aiziet no dzīves ar viņa palīdzību.

— Viņš apprecēja „Collins Aviation".

— Visu uzreiz?

— Viņa sieva ir prezidenta un direktoru padomes priekšsēdētāja meita.

— Tātad, viņa dzīvi var uzskatīt par nodrošinātu.

— Novēlu tev arī nokļūt tādā pašā stāvoklī.

— Mūsu bosam Frenkam nav meitu. Tikai nolāpīti zeņķi.

— Ja mani neviļ atmiņa, tad Alans Stenviks ir „Collins Aviation" izpildviceprezidents.

— Brīnumiem nav gala.

— Pēc dažiem gadiem viņam ir jākļūst par prezidentu.

— Viņa nākotne tiek kalta gultā.

— Nē, cik noprotu, viņš ir izrādījies visai kompetents speciālists. Beidzis Hārvardu vai Vartonu. Gudrs zēns un, spriežot pēc atsauksmēm, ļoti labs cilvēks.

— Kā iet „Collins" lietas?

— Manuprāt, nav slikti. Korporāciju vada Alans Stenviks. Viņa sievastēvs praktiski nekur neiejaucas. Visu savu laiku pavada tenisa klubā. Organizē tenisa turnīrus. Korporācijai ir solīda reputācija. Tās akcijas praktiski netiek pārdotas. To lauvas tiesa pieder Kblinzam ūn viņa vecajiem drauģeļiem, kuri ietilpst direktoru padomē.

— Tātad, viss var atgadīties?

— Gandrīz viss, vai tu gribj, lai cs nodarbojos ar „Collins Aviation"?

— Jā.

— Kas tevi interesē?

— Viss, ko var uzzināt par Stcnviku, viņa sievu, Kolinzu un „Collins Aviation" gan personīgajā, gan profesionālajā plāksnē.

— Kālab lai es strādātu tavā labā?

— Jus taču esat „News Tribune" ekonomikas redaktors, vai ne?

— Ja.

— Es negribētu kļūdīties un uzveikt vainu jums.

— Man? Kāpēc lai es izrādītos vainīgs?

— Uz. jums taču gulstas atbildība par jebkura raksta ekonomisko pusi.

— Klāra Snova saka, ka tu esi sūds.

— Mans personīgais numurs 705. Jau iepriekš pateicos.

— Mans Dievs!

— Nē. I.M. Flelčers.

Telefonu grāmata atradās grāmatplauktā. Kamēr Fletčs vilka to laukā, nepievēršot uzmanību uz grīdas gulošajiem papīriem, pa durvīm ienāca vīrietis, šoreiz tas gan nebija gaišmatis, un apsēdās krēslā.

— Vai misters Fletčers?

— Jā.

— Es esmu Dž.ilets no „Gillete, Ourham & O’Brayen".

— Kas to būtu domājis?

— Jūsu sievas advokāts.

— Kuras īsti?

— Misis Lindas Flctčeres.

— Ak Lindas. Kā viņai klājas?

— Slikti, mister Fletčer. Ļoti slikti.

— Cik žēl. Tik mīļš zaķītis.

— Viņa ir ļoti apbēdināta, jo pēc šķiršanās jūs neesat izmaksājis viņai ne centa no alimentu naudas.

— Reiz es viņu ielūdzu uz. lenču.

— Viņa jau vairākas reizes man stāstīja par šo gadījumu. Jūsu devība nepaliek bez ievērības. Jums ir jāizmaksā viņai trīs tūkstoši četrsimt divdesmit deviņi dolāri. Ņemot vērā viņas lenča laikā notiesāto hamburgeru, var aizmirst par atlikušajiem centiem.

— Pateicos.

COLLINS AVIATION: 553-4774, bija rakstīts Flctča uzšķirtajā lappusē.

— Sakiet, mister Vorhem...

— Džilet.

— ...kā advokāts, protams.

— Man nav tiesību jūs ņemt par savu klientu. Vēl tikai varu piebilst, ka es nemaz nevēlētos sev tādu klientu.

— Un tomēr, neskatoties uz to visu, jūs atnācāt šurp, iesēdāties manā krēslā un laikam ļoti negribat, lai jūs izmet no tā ārā, bet man jāstrādā. Es zinu, ka jūs pārstāvat ļoti cienījamu juridisko firmu. Tikai vissolīdāko firmu kompanjoni paši personīgi ierodas pēc trīs tūkstošiem dolāru. Jūs vazājaties pa redakciju visu nedēļu. Laikam jau jums nav ko maksāt par telpu īri. Vai arī jūs aptīrījāt Lindu vairāk kā par trīs simtiem no tiem trīs tūkstošiem, kas viņai pienākas?

— Ko jūs gribējāt vaicāt, mister Fletčer?

— Vai jūsuprāt, mister Džilet, ir svarīgs šāds apstāklis, ka es nekad neesmu piekritis maksāt alimentus? Es pat negribēju šķirties.

— Man tur nav nekādas daļas. Tiesa piesprieda, ka jums ir jāmaksā, un jūs maksāsiet.

— Es tikai gribu teikt, vai jums neliekas dīvains viss šis notikums? Reiz vakarā es ierodos mājās. Lindas nav. Bet nākošajā rītā es uzzinu, ka viņa ir izšķīrusies no manis, jo es viņu esmu pametis.

— Ar jums jau tas neatgadās pirmo reizi, mister Fletčer. Jaunam cilvēkam, kuram vēl nav pat trīsdesmit, divas šķiršanās, tas jau ir par traku.

— Es esmu sentimentāls un dodu priekšroku sentimentālām attiecībām.

— Kamēr jūs precēsieties, jums...

— Es jums apsolu, es vairs neprecēšos. Pārāk dārgi nākas maksāt par to, ka tevi pamet.

— Mister Fletčer, misis Fletčere man daudz stāstīja par jums.

— Vai jūs arī ielūdzāt viņu uz lenču?

— Mēs sarunājāmies manā kabinetā.

— Tā jau es domāju.

— Viņa atzīmēja jūsu naidīgo un nesavaldīgo raksturu, jūs esat melis un nelietis, un viņa pameta jūsu mājokli, jo nespēja jūs vairāk izturēt. Viņa ne jau vienkārši jūs pameta. Viņa aizbēga, glābdama savu dzīvību.

— Naidīgs un nesavaldīgs? Muļķības. Reiz vakarā es uzkāpu kaķim uz astes.

— Jūs izmetāt kaķi no septītā stāva.

— Viss dzīvoklis smirdēja pēc kaķa.

— Misis Fletčere nāca pie secinājuma, ka nākošreiz viņa var būt kaķa vietā. Tāpēc nogaidījusi, līdz jūs aiziesiet uz darbu, viņa savāca mantas un atstāja jūsu māju.

— Muļķības. Viņa nekad nesmirdēja. Viņa regulāri gāja dušā. Un katru pusstundu mazgāja matus.

— Mister Fletčer, kā jau jūs pats atzīmējāt, es gaidu jūs jau veselu nedēļu. Kaut kādu man nezināmu iemeslu dēļ jūsu iestāde neuzskatīja par vajadzīgu man paziņot jūsu atrašanās vietu. Man ir tiesības nodot jūsu lietu tiesai, un šoreiz, varat būt par to pilnīgi drošs, jums neizdosies izvairīties no atbildības. Tad nu kā mēs izlemsim? Jūs nekavējoties samaksāsiet, vai ari man nāksies griezties tiesā.

— Vieglāk izdarīt, nekā pateikt, — Flelčcrs izvilka no galda atvilktnes pludmalē atrasto „Tirdzniecības bankas^1* čeku grāmatiņu. — Tā nu sagadījies, mister Džilet, ka šonedēļ es spēlēju pokeru. Vinnēju septiņus tūkstošus dolāru. Tāpēc arī redakcijā nezināja, kur mani meklēt. Vakar vakarā es nolika naudu bankā. Ja jūs paņemsiet čeku un paturēsiet to pie sevis desmit dienas...

— Protams, protams.

— Tad ar atlikušo summu man pietiks, lai samaksātu nodokļus un nomazgātu automašīnu, vai ne?

— Domāju, ka jā.

— Tātad cik jūs vēlaties saņemt?

— Trīs tūkstošus četrsimt divdesmit deviņus dolārus un četrdesmit septiņus centus.

— Mēs, šķiet, vienojāmies aizmirst par centiem. Lenčs maksāja vairāk.

— Jā, jā. Jums ir pilnīga taisnība.

— Naudas lietās ir jābūt kārtībai, vai ne?

Fletčs izrakstīja čeku par Iris tūkstošiem četrsimt divdesmit deviņiem dolāriem uz Lindas Fletčercs varda un nesalasāmi parakstījās.

— Ņemiet, mister Džilet. Pateicos par jūsu vizīti. Cik žēl, ka mēs neesam septītajā stāvā.

— Ar jums ir patīkami kārtot lietas, mister Fletčer.

Piegājis pie durvīm, Džilets vēl joprojām turēja rokā čeku. Tikai tagad Fletčs ievēroja, ka advokāta uzvalkam nebija nevienas kabatas. „Ka gan viņš iztiek bez kabatām?1* - Fletčs nodomāja.

— Starp citu, mister Fletčer, es izlasīju jūsu rakstu par nepamatotajiem tiesas spriedumiem laulību šķiršanas lietās, it īpaši par alimentu izmaksāšanu.

— Pateicos jums.

— Esmu spiests jums teikt, ka tas ir muļķīgs un neobjektīvs raksts.

— Neobjektīvs?

— Absolūti neobjektīvs.

— Es jūs saprotu. Jūs taču esat advokāts laulību šķiršanas lietās. Kālab lai jūs nespertu nākošo soli pa karjeras kāpnēm un nekļūtu par suteneru?

— Man ir aizdomas, ka jebkurš advokāts laulības šķiršanu lietās, mani ieskaitot, varētu jūs iesūdzēt tiesā par šo rakstu un vinnēt lietu.

— Es citēju jūsu kolēģus.

— Es viņus nepazīstu.

— Man ir ļauts balstīties tikai uz oficiāliem dokumentiem.

Pirms aiziešanas Džilets centās piešķirt savai sejai augstprātīgu izteiksmi. Fletčam, turpretim, radās iespaids, ka viņam gribas nošķaudīties.

* * *

— „Collins Aviation?** Labrīt.

— Labrīt.

— Es vēlētos parunāties ar mistera Stenvika sekretāri.

— Vienu mirklīti, lūdzu.

Fletčs zem rakstāmgalda atbrīvojās no savām tenisa čībām. Kailās kājas sajuta patīkamo linoleja vēsumu.

— Mistera Stenvika kabinets.

— Labrīt. Es esmu Bobs Olsons no „Chronical" — Fletčs stādījās priekšā. - Mēs gatavojam materiālu sieviešu lappusei, un mums ir nepieciešama jūsu palīdzība.

— Ja, lūdzu.

— Tas būs absolūti izklaidējošs raksts.

— Es saprotu.

— Mēs vēlamies uzrakstīt par ārstiem, pie kuriem ārstējas mūsu pilsētas slavenības. Man šķiet, ka lasītājus tas patīkami izklaidēs.

— Bez. šaubām.

— Vai jūs nevarētu mums nosaukt mistera Stenvika personīgā ārsta vārdu?

— O, es neesmu pārliecināta, vai misters Slenviks man to ļautu darīt.

— Vai misters Slenviks ir šodien darbā?

— Jā, viņš tikko iegāja savā kabinetā.

— Vai jūs nebūtu tik laipna un neizstāstītu viņam par mūsu lūgumu? Ja mēs nopublicēsim ārsta vārdu, tad ļoti iespējams, ka misters Stenviks nesaņems no viņa vairs nevienu rēķinu. Atgādiniet misteram Stenvikam, ka ārstiem pie mums nav tiesību reklamēt pašiem savus panākumus.

— Es zinu, - sekretāre iespurdzās. - Pagaidiet vienu mirklīti.

Gaidot Fletčs paņēma no galda konvertu ar desmit simtdolāru banknotēm un iesvieda tās atvilktnē.

— Mister Olson? Misters Stenviks pasmējās un atļāva jums pateikt, ka viņa personīgais ārsts ir doktors Džozefs Dēvlins no Medicīnas centra.

— Lieliski.

Ceturtdien vakarā cilvēks sagatavo savu paša slepkavību, bet piektdien no rīta smejas par to, ka kāds vēlas uzzināt viņa personīgā ārsta vārdu. Jā, misters Stenviks nevar sūdzēties par vāju nervu sistēmu.

— Kad jūsu materiāls parādīsies avīzē, mister Olson?

— Nu, ja mums izdosies sadabūt doktora Dēvlina fotogrāfiju...

— Vismaz aptuveni? Mēs gribētu izlasīt, ko jūs uzrakstīsiet.

— Nākošo piektdien, — Fletčs atbildēja.

— Lieliski. Es pateikšu misteram Stenvikam, lai viņš noteikti nopērk „Chronical".

Un Fletčs nolika klausuli „News Tribune" redakcijā.

Medicīnas centrs. Medicīnas centrs... Alans Stenviks izplānojis, ka viņu nogalinās nākošās ceturtdienas vakarā. Un, neskatoties uz to, viņš piektdien gatavojas pirkt „Chronical" rīta izlaidumu, lai izlasītu rakstu par savu ārstu. Ak, dzīve: kā lai rod patiesību?... 553-%%

— Medicīnas centrs klausās.

— Labrīt. Savienojiet, lūdzu, mani ar doktora Džozefa Dēvlina kabinetu.

— Vienu mirklīti.

— Doktora Dēvlina kabinets. Labrīt.

— Labrīt. Doktoru Dēvlinu, lūdzu.

— Doktors ir pacientu pieņemšanā. Vai es nevaru jums kaut kā palīdzēt?

— Diemžēl, uz maniem jautājumiem var atbildēt tikai pats doktors Dēvlins.

— O.

—Mēs esam mistera Stenvika apdrošināšanas polises garanti.

— Skaidrs.

— Mums ir radušās dažas neskaidrības, un mēs...

— Vienu mirklīti, ser. Es paskatīšos, vai doktors Dēvlins ir atbrīvojies.

No klausules atskanēja sekretāres vai medmāsas balss: „Zvana no mistera Stenvika apdrošināšanas kompānijas. Viņi vēlas kaut ko uzzināt."

Nekavējoties kāds pacēla otru klausuli.

— Jā.

— Labrīt, doktor. Kā jau jūs zināt, mēs esam mistera Alana Stenvika apdrošināšanas polises garanti.

— Jā.

— Vai viņš ir jūsu pacients?

— Tēlaini izsakoties, jā.

— Ko tas nozīmē — tēlaini izsakoties?

— Redziet... es esmu Kolinzu ģimenes ārsts. Džons Kolinzs un es dzīvojām vienā istabiņā, kad mācījāmies koledžā. Tāpēc var teikt, ka es esmu viņa ārsts. Taču satiekos es ar viņu tikai pieņemšanās.

— Kopš kura laika misters Stenviks kļuva par jūsu pacientu, doktor Dēvlin?

— Kopš pārcēlās uz šejieni. Apmēram pirms sešiem gadiem. Ja vēlaties, es varu noskaidrot pilnīgi precīzi.

\

— Nē, paldies. Ar to pilnīgi pietiek, doktor. Mes tikai caurskatām dažu mūsu klientu apdrošināšanas kontraktus. Kā jums laikam ir zināms, misters Stenviks ir apdrošināts par ļoti lielu summu.

— Jā, es to zinu.

— Starp citu, kāpēc? Kas tam visam bija par iemeslu?

— O, tā ir Džona ideja. Alans vienkārši dievina lidot ar eksperimentālajām lidmašīnām. Redziet, pirms iestāšanās Vartonā viņš dienēja aviācijā. Viņš turpina lidot un nelaiž garām izdevību pacelties gaisā ar kaut ko pavisam nesaprotamu. Es domāju, ka šiem lidojumiem ir kaut kāds sakars ar korporāciju „Collins Aviation", kur viņš strādā.

— Ja misters Stenviks ies bojā, vai viņa ģimene patiešām zaudēs trīs miljonus?

— Es nezinu. Iespējams, ka jā. Akciju vērtība noteikti kritīsies, bet to galvenā pakete piederēs Kolinzam. Alans ir korporācijas pasaku princis, un otra tāda pagaidām nav. Līdz ar viņa nāvi tiks dezorganizēta pārvalde, radīsies kadru problēmas. Jā, es domāju, ka Alana nāve radīs ģimenei ļoti lielus zaudējumus.

— Skaidrs.

— Bet, atklāti sakot, es nedomāju, ka tieši tas ir tik ievērojamas apdrošināšanas summas iemesls.

— 6?

— Džons lika Alanam apdrošināties par trim miljoniem pēc Džūlijas piedzimšanas, cerot, ka tā viņš spēs to atturēt no viņa riskantajiem lidojumiem. Viņš domāja, ka lielās izmaksas Alanu apturēs. Reiz pie kokteiļa glāzes Džons man pats par to teica. Es vēl pajokoju, ka tādā gadījumā kādam var rasties vēlēšanās nogalināt cilvēku, kurš apdrošināts par tik milzīgu summu. Mans mājiens Džoannas sakarā viņam nebūt nelikās amizants un nevainīgs joks.

— Bet kas ir Džūlija?

— Mazmeita. Džoannas meita. Džoannas un Alana meita. Burvīga mazulīte.

— Vai misters Stenviks joprojām turpina lidojumus?

— Jā. Un, tiklīdz, uzbūvē ko jaunu, viņš ir klāt kā saukts. Un maksā apdrošināšanu.

— Kad jūs pēdējo reizi izmeklējāt misteru Stenviku, doktor?

Ne reizes pēc tam, kad viņš parakstīja apdrošināšanas polisi.

— Jus taču katrus scsus mcnesus rūpīgi parbaudat viņa veselības stāvokli?

— Es taču nevaru viņu ar varu atvilkt uz savu kabinetu.

— Tātad viņš pie jums nav griezies?

— Kā jau es jums teicu, mēs satiekamies tikai viesos. Kokteiļu vakarā pie Džona vai vakariņās klubā.

— Un kā ir ar viņa veselību?

— Precīzu atbildi var sniegt tikai, balstoties uz izmeklēšanas rezultātiem. Bel, ja izdarītu secinājumus no tā, ko es esmu redzējis baseinā, tad Alans ir slaids, muskuļains, labi veidots un absolūti vesels jauns cilvēks. Dzer viņš ļoti maz, praktiski nesmēķē. Viņam ir divdesmitgadīga boksera figūra. Es domāju, ka viņš bez īpašām pūlēm izturētu visus piecpadsmit raundus.

— Vai viņš varēja griezties pie kāda cita ārsta, izņemot jūs?

— Protams.

— Pie kāda šaura profila speciālista.

— Ja kāds viņu varētu nosūtīt pie šī speciālista, tad tikai jūsu kompānijas ārsts. Nu, bet ja viņu kaut kas satrauktu, viņš noteikti būtu man par to paziņojis, un tad es Alanu nosūtītu pie vislabākajiem speciālistiem. Pagaidām vēl šāda nepieciešamība nav radusies.

— Pateicos jums, doktor. Atvainojiet, ka atņēmu jūsu dārgo laiku.

— Vai drīkstu vaicāt, kāds bija visu šo jūsu jautājumu mērķis?

— Mēs periodiski veicam visu lielāko apdrošināšanas polišu pārbaudi.

— Trīs miljoni dolāru, tā ir milzīga summa. Domāju, ka šāda apdrošināšana cilvēkam liek pilnīgi mainīt dzīves veidu.

— Vai arī nāves veidu, doktor?

4. nodaļa

— Šorīt, ceturksni uz deviņiem, es pasūtīju materiālus par Alanu Stenviku. Jau ir bez piecpadsmit vienpadsmit, kas jums tur īsti notiek?

— Vai misters Fletčers?

— Viņš pats.

— Ar jums grib runāt vecākais bibliotekārs.

Flctčcrs jau bija saņēmis Stcnvika fotogrāfijas līdz pulksten deviņiem, kamēr vecākais bibliotekārs vēl nebija ieradies darbā.

— Fletčer?

— Jā.

— Mēs savācām avīžu izgriezumus par Alanu Stenviku. Tu vari tos saņemt jebkurā tev pieņemamā laikā.

— Satriecoši. Vienkārši sadarbības paraugstunda. Es gaidu jau veselas divas stundas, bet jūs spēlējat kaut kādas spēles.

— Arhīvā nav laika spēlēm, Fletčer. Mums nav kurjeru. Tev nāksies pašam iet pēc avīžu izgriezumiem.

— Un pateikt jums vēl paldies.

— Vēl arī parakstīties par saņemšanu. Man ir apnikuši tavi stāsti par tev nodoto materiālu noslēpumaino pazušanu.

— Es jau eju. Tikai nedomājiet uzkārt plāksnīti „Lenča pārtraukums", kad es ieradīšos.

Flctčs izskrēja cauri pus gaitenim un tikai tad saprata, ka aizmirsis uzvilkt tenisa čības.

— Es būtu jums atnesusi materiālus, mister Fletčer, bet misters Osborns man aizliedza pie jums iet, — meitene ar lielām apaļām acīm izskatījās visai pievilcīga.

— Mūždien viņš visur jaucas iekšā.

— Materiāli ir pie viņa.

— Savā laikā Osborns bija labs reportieris.

— Paraksties, lūk, šeit, Fletč. Sirsnīgi tev pateicos. Lūk, tavi materiāli. Veltīgi tu pagājušo nedēļ sasiti lupatu lēvēros bukmeikerus.

— Atvaino.

— Mans tagad nemaz vairs nerādās uz ielas. Nekā nevarēju izdarīt likmi.

— Tātad tev atlicis vairāk naudas kabatā.

— Es sekoju sacīkšu rezultātiem. Tevis dēļ es zaudēju piecsimt dolārus.

— Es tev atsūtīšu čeku. Es taču tik daudz nopelnu.

— Es vienkārši tev'saku, liels paldies. Vai es varu vēl ko izdarīt tavā labā...

Jā. Aizvācies prom.

— l īkai neaizmirsti atnest atpakaļ materiālus, kad iesi mājās, dārgumiņ, citādi es uzrakstīšu par tevi sūdzību.

— Tā arī uzraksti. I. M. Fletčers. Žurnālists.

— Laimīgu ceļu.

Meitene ar apaļajām brillēm paraudzījās uz Fletča basajam kājām un pasmaidīja.

— Fletčer!..

Gaitenī stāvēja Klāra Snova.

— Ak, Dievs, Fletčer!

Bēša krāsas kostīms, kurpes un krokodiļādas somiņa — lietišķas sievietes ikdienas tērps.

— Tu tikko atnāci, Klāra?

— Dieva dēļ, Fletčer, es vēl varu izturēt džinsu bikses un tenisa kreklu, lai gan arī tas nekur neder, bet kāpēc tu staigā pa redakciju ar basām kājām.

— Es šeit jau esmu no pusastoņiem.

— Bet tev te nemaz nevajag būt! Tava viela ir pludmalē.

— Es taču vakar vakarā tev teicu, ka atbraukšu.

— Bet es tev neatļāvu braukt.

— Man bija vajadzīgi šādi tādi materiāli.

— Bet kas man par daļu? Es taču tev aizliedzu ierasties redakcijā bez gatava raksta. Vai raksts gatavs?

— Nē.

— Fletčer, - gaiteņa puskrēslā Klāras seja kļuva violeta. — Es aprunāšos ar tevi vēlāk. Es jau sen neesmu nevienu atlaidusi. Šķiet, ka būtu īstais laiks.

— Ko? Jūs ar Frenku šodien pārāk ilgi gulējāt?

— Tas nav joks. Es vispār neredzu iemeslu, lai priecātos.

— Tās ir tavas problēmas.

Fletčs uzlika avīžu izgriezumus uz galda. Alans Stenviks tika pieminēts dažādā sakarā - augstākās sabiedrības hronikā, ekonomikas iedaļā. Katrā avīzes izgriezumā Stenvika uzvārds, kad tas pirmo reizi pārādījās rakstā, bija apvilkts ar sarkanas krāsas aplīti.

Fletčers ieslēdza no mašīnas atnesto diktofonu, uzlika basās kājas uz galda un atgāzās krēslā:

„Vienpadsmit no rīta, piektdiena. Tēma: Mīklainā slepkavība. Līdz šim brīdim mums ir izdevies noskaidrot sekojošo. Pirmais, — pēc “News Tribune" kartotēkas fotogrāfijām man izdevās noskaidrot, ka vīrietis, kas mani vakar uzrunāja un aizveda uz. Stenvika māju, ir pats Alans Stenviks. Otrkārt, — viņš ir „Collins Aviation^1* viceizpilddirektors, precējies ar Džoannu Kolinzu, viņu vienīgajai meitai Džūlijai vēl nav pat sešu gadu... Viņa personīgais ārsts un ģimenes draugs, doktors Džozefs Dēvlins no Medicīnas centra apgalvo, ka Stenviks ir apdrošināts par trīs miljoniem. Kā šādas augstas apdrošināšanas summas iemeslu Dēvlins min Stenvika sievastēva, korporācijas prezidenta un direktoru padomes priekšsēdētāja, vēlēšanos kaut kā atradināt savu znotu no lidojumiem ar eksperimentālām lidmašīnām. Līdz pat šim laikam, neraugoties uz ikmēneša lielajām iemaksām, tas viņam nav izdevies. Stenviks joprojām lido... Pagaidām nav izdevies iegūt precīzas ziņas par Stenvika veselības stāvokli. Domāju, ka šīs ziņas tā ari nevarēs iegūt... Dēvlins man apgalvoja, ka viņš nezin, ir vai nav Stenviks slims. Tik tiešām dīvaina reakcija no ģimenes ārsta puses, ja tikai viņš nevēlējās kaut ko noklusēt. Taču doktors Dēvlins atzina, ka tas ir visai būtiski, jo „Collins Aviation** akcijas noteikti kritīsies, ja paklīdīs baumas, ka Stenviks ir neārstējami slims. Var nešaubīties, ka laipnais doktors un ģimenes draugs ieguldījis „Collins Aviation'* lielu daļu no saviem iekrājumiem. Tāpēc viņam ir izdevīgi melot, lai Stenvikam būtu maksimāli daudz laika korporācijas pārveidei... Tādējādi, nevar viennozīmīgi atbildēt, ir vai nav Stenviks slims ar vēzi. Man likās, ka viņš ir pilnīgi vesels, taču medicīniskās diagnozes nav mana stiprā puse.

Flelčs novāca kājas no galda un noliecās pār galdu, uz kura bija izlikti avīžu izgriezumi.

— Tagad paskatīsimies, ko mēs esam uzzinājuši par Alanu Stenviku no „News Tribune** rakstiem... Par Džoannas Kolinzas un Alana Stenvika saderināšanos plašai sabiedrībai paziņots vairāk nekā pirms sešiem gadiem Tenisa klubā. Viņa ir Džona un Marionas Kolinzas meita. Vienīgais bērns. Beigusi Hilzas vidusskolu, Hovarda Džūnera koledžu, gadu nomācījusies Sorbonnā. Piecpadsmit un sešpadsmit gadu vecumā bieži kļuvusi par meiteņu tenisa turnīru uzvarētāju. Pēc tam, kad gadu bija nodzīvojusi Francijā, strādāja „Collins Aviation** starptautiskajā nodaļā... Izskatās visai iedomīga dāmīte... Alans Stenviks, Marvina un Elēnas Stcn-vikas dēls, Nonhigcna, Pcnsilvānija, Kolgcitas koledža, mākslas bakalaura diploms. ASV gaisa karaspēka kapteinis. Divdesmit četri kaujas izlido-jumi. Apbalvots ar „Purpura sirdi“. Vartonas Biznesa Skolas absolvents. Saderināšanās bridi — „Collins Aviation'1 realizācijas nodaļas viceprezidenta paligs. Pirmajā janvāri ekonomiskajā apskatā norādils, ka Alans Stenviks iecelts par „Collins Aviation" viccizpildprezidentu. Vecais Ko-linzs sākumā gribējis pārliecināties, vai no ši puiša iznāks labs vaditājs, un tikai tad izlēmis, vai ņems viņu par savu znotu. April! Alans Stenviks paziņoja par to, ka „Collins Aviation" saņēmis valdības kontraktu par vārākiem miljoniem... Kāzas notika jūnijā, Kolinzu lauku īpašumā. Jaunlaulāto biogrāfijas, taču nav nekas pieminēts par Stcnvika vecāku klātbūtni. Par vedējtēvu bija Berts Eberharts, kurš kopā ar Stenviku beidzis Kolgeitu... Stenviks... Stenviks... Klasiskās mūzikas cienītāju klubs... Labdarības vakars tenisa klubā katru gadu septembrī... Džūlija Stcnvika piedzima nākošajā gadā pēc kāzām, martā. Viss augstākā mērā pieklājīgi. Un lūk, kas ir ļoti interesanti. Misis Alana Stcnvika visur: lenčos, pusdienās, izstādēs, kokteiļu vakaros. Bet tad pēkšņi viņas aktivitāte norimst, vai arī žurnālisti zaudējuši par viņu interesi. Taču tas ir maz ticams, jo viņa taču nāk no Kolinziem, un bez tam ar viņas fotogēnisko ārieni... Visticamāk, ka pēdējos sešus mēnešus viņa ir reti parādījusies sabiedrībā. Nu, misis Stcnvika, kāpēc jūs pametāt mūs... trīsdesmit gadu vecumā? Džons Kolinzs ar jahtu „Kolete" katru gadu piedalās okeāna jahtu sacīkstēs. Stenviks ir viņa stūrmanis. Jahta vēl nekad nav uzvarējusi. Nekad nav ieguvusi nevienu no pirmajām vietām. Jā, Džona Kolinza ģimenē ir cieņā ne tikai teniss, bet arī burāšanas sports. Ļoti bagāta ģimene. Alans Stenviks kļūst par tenisa kluba izpildkomitejas locekli. Trīs gadus ir kluba kasieris. Tenisa turnīros parasti iziet turnīru fināldaļā. Nekad nav ieguvis nevienu godalgotu vietu... Alanu Stenviku uzņem „Urban-klubā". Viņš saka runu, kurā vēršas ar uzrunu pie policijas, cenzdamies panākt, lai tā atsāk kājnieku patruļas. Pamatfrāze „Atsakoties no mašīnām, policisti kļūs tuvāki tautai" Viņam atbild mērs, policijas pārvaldnieks. Cilvēki klausās Alanu Stenviku. Nākošajā gadā savā runā „Urban-klubā" Stenviks aizstāv reaktīvo dzinēju rūkoņu „Collins Aviation" rūpnīcās. Stenviks slavē F-lll. Stenviks izmēģina speciālu iekārtu, kas ir izstrādāta privātlidmašīnām, kas lido galējo ziemeļu apstākļos, Aļaskā. Stenviks ar vadošajiem amerikāņu žurnālistiem, kas raksta par aviāciju. Stenviks, Stenviks, Stenviks... visur

viens un 1as pats. Es saprotu, kāpēc Džons Kolinzs izvēlējies viņu par savu znotu. Neviena tumša plankumiņa. Bet, ja būtu, es šaubos, vai mūsu sterilais žurnāls pavēstītu par kādu no tiem, izņemot, protams, slepkavību...

Sāka zvanīt telefons.

— Es ļoti priecājos, ka tu piezvanīji, — Fletčs teica klausulē.

— Fletč, kad es beidzot izdzirdēšu no tevis kaut ko patīkamāku? Piemēram, ka tu esi kļuvis picaugušāks.

— Klāra, mīļā, tev ir tik mīlīga balss. Vai tu jau kādu atlaidi?

— Atklāti sakot, jā.

— Kuru tad?

— Vienu veiklu zēnu no pilsētas hronikas. Viņš zvanīja visiem pēc kārtas, uzdeva muļķīgus jautājumus un stādījās priekšā kā „Asociated Press" pārstāvis.

— Vai patiešām? Kādas šausmas. Es vienmēr visiem saku, ka strādāju „Chronical".

— Mani tas īpaši nepārsteidz.

— Tātad tu viņu pieķēri.

— Viņš piezvanīja uz Francijas vēstniecību Vašingtonā un palūdza nodiktēt pa burtiem vārdu „e’lan". Mēs saņēmām rēķinu.

— Izrādās, ka tu esi knauzeriene.

— Viņš atzinās.

— Un tu tūdaļ pat viņu atlaidi.

— Mēs necietīsim tādu uzvedību. AP ir sašutuši.

— Ak, Dievs. Vairāk nekad neatzīšos nevienā grēkā.

— Fletēcr, mums vajag aprunāties.

— Vai tu esi gatava?

— Tāpēc jau es tev piedāvāju tikties lenča laikā. Kafejnīcā. Neaizmirsti apaut kurpes.

— Tu vēlies mani kaut kur ielūgt?

— Es nedrīkstu rādīties kopā ar tevi sabiedrībā. Tu esi tā apģērbies, ka mūs neielaidīs pat lētā bufetē.

— Ja es pelnītu tikpat daudz kā Frenks...

— Kafejnīcā, katrā ziņā, visi nodomās, ka es sēžu tev līdzās darba interesēs.

— Negribi, vari nenākt. Man ir daudz darba.

— Nē, mums vajag par 5o to aprunāties, Fletčer. Tai skaitā par tavu „Bronzas zvaigzni".

— Par manu „Bronzas zvaigzni".

— Satiksimies augšā. Apauj kurpes.

5.nodaļa

Klāra Snova pasūtīja sendviču ar šķiņķi, salātiem un tomātiem. Kad viņa ickodās tajā ar zobiem, Fletčs parāvās atpakaļ, it kā baidīdamies, ka viņa pie viena var aprīt arī viņu.

— Apgaismo mani, Klāra, es vienmēr gribēju to uzzināt, bet kaut kā aizmirstu pajautāt: kāds ir mūsu galvenais redaktors Frenks Džefs gultā.

— Flctč, kāpēc tu mani tik ļoti nemīli?

— Tāpēc, ka tu pati nezini, ko dari. Tu ne velna nejēdz no žurnālistikas.

— Es sāku strādāt avīzē daudz agrāk par tevi.

— Bet rakstīji par kulinārijas receptēm. Tu nemaz nesaproti, kas tas ir — pēdējais jaunums, tu neatšķir sensacionālu materiālu no parastās ikdienas rutīnas, tev nav ne mazākā priekšstata, kā tiek radītas sensācijas un pēc kādiem likumiem tās darbojas.

— Vai tikai tavas neiecietības slēptais iemesls nav tas apstāklis, ka es esmu sieviete? — Klāra tieši vaicāja.

— Ncvaiētu teikt, ka es neciešu sievietes. Gluž.i otrādi, var pat teikt, ka es viņas mīlu.

— Tev ar viņām ne īpaši veicas.

— Mana galvenā kļūda ir tā, ka es turpinu ar viņām precēties.

— Bet viņas turpina no tevis šķirties.

— Es neesmu pret to, ka tu guli ar galveno redaktoru. Taču es nevaru samierināties ar to, ka tu kļuvi par redaktori tikai tāpēc, ka guli ar viņu, lai gan tu galīgi nederi šādam darbam, un, es varu vēl piebilst, esi absolūti nekompetenta. Visi līdzekļi ir labi, lai tikai šis nelietis būtu puslīdz skaidrā un mierīgs. Bet tu rīkojies negodīgi, saņemdama gultā redaktores amatu, lai gan tev nebija nekādu tiesību to darīt.

Klāras vaigi pārklājās ar sarkaniem plankumiem. Viņa iekodās sendvičā.

— Cik principiāls, — viņa beidzot atbildēja, sūcot caur salmiņu ko-kakolu. — Varētu domāt, ka tu esi laidis garām kādu meiteni no pludmales.

— Tā ir pavisam cita lieta. Es gatavoju rakstu. Tā dēļ es esmu gatavs uz visu. Tāpēc es ari ierakstīju penicilīnu savā izdevumu orderī.

— Vai patiešām?

— Jā, ailē pie „Telefonu sarunām".

— Mūsu attiecības ar Frcnku ir mūsu personīgā lieta, un tev tur nav ko bāzt iekšā savu degunu, Fletčer.

— Lieliski. Es neiebilstu. Tikai neaiztiec mani. Un, galvenais, nelien iekšā manos materiālos, kas sagatavoti publicēšanai. Tu apgraizīji manu rakstu par šķiršanās prāvām un uztaisīji mani par pilnīgu idiotu lasītāju acīs.

— Es uzskatīju par vajadzīgu izdarit šādas tādas izmaiņas, bet tevis nebija redakcijā. Es nevarēju ar tevi sazināties.

— Pateicoties tev, šis raksts kļuva ļoti vienpusīgs. Ja es būtu advokāts, kurš nodarbojas ar šķiršanās lietām, es iesūdzētu autoru tiesā. Tu nostādi mani un avīzi tiesas priekšā. Un turklāt, ja spriež pēc rakstītā, es gluži vienkārši izskatos pēc profāna, kas absolūti neizprot lietas būtību.

— Es mēģināju ar tevi sazināties.

— Neaiztiec manus rokrakstus, tev nav nekādas jēgas, ko tu dari.

— Vai gribi kafiju?

— Es nelietoju stimulatorus.

— Un tomēr, Fletčer, mums ir jāstrādā kopā.

— Lidz tam laikam, kamēr tu uzskatīsi, ka esi sakrājusi pret mani pieliekami daudz faktu, lai varētu mani atlaist.

— Iespējams. Bet tagad izstāsti man, kā ir ar tavu rakstu par narkotikām pludmalē.

— Var teikt, ka narkotikas tur. patiešām ir.

— Vai daudz?

— Ja mēs apskatām konkrētu pludmales pleķīti, tad daudz.

— Vai stipras narkotikas?

— ja, ļoti.

— Kas ir šie cilvēki?

— Tos var iedalīt divās grupās. Pirmā - klaidoņi, īpatņi bez noteiktas apmešanās vietas, tādi, kas nespēj iedzīvoties. Daži no viņiem vienkārši mīl sauli, taču viņi īpaši neaizkavējas šajā pludmalē. Pārējie ir narkomāni. Viņi zin, ka var tur nopirkt labu, kvalitatīvu preci. Vienam otram no viņiem jau ir ap četrdesmit. Citi, kā Bobija, ir krietni vien jaunāki.

— Pastāsti man par Bobiju.

— Mans Dievs, tu, izrādās, pat klausies. Bobijai ir piecpadsmit gadu, gaišmate ar lielisku figūru.

— Vai tu ar viņu dzīvo?

— Viņai taču vajag pie kāda pieturēties.

— Piecpadsmit gadu! Un tu vēl iedrošinies man pārmest.

— Viņa atnāca ar puisi, kas bija vecāks par mani. No Ilinoisas. Viņas tēvs ir dentists. Ieraudzīja šo puisi ielas kafetērijā, savāca savu mugursomu un aizgāja tam līdz. Kad viņa tā pa īstam pierada pie narkotikām, viņš nozuda. Viņa kļuva par narkomāni vēl pirms mūsu tikšanās.

— Kā tu viņai izmaksā?

— No izdevumu rēķina. Aile „Brokastis" un „Lenčs".

— Vai tev nav bail no likuma, Fletč? Viņai taču ir tikai piecpadsmit.

— Ja nav sūdzību, likums guļ gluži kā pravietis.

— Flctčera postulāts.

— Otra grupa — vietējie pusaudži. Viņi atbrauc pēc skolas nodzītos „folksvāgcnos", ar sērfinga dēļiem, un pērk preci par tētiņu sūri un grūti nopelnīto naudiņu. Kā jau tas bija gaidāms, policijai ir pilnīgi nospļauties par šo viņu aizraušanos ar narkotikām. Katrā ziņā, vienu no šiem zēniem, Montgomeriju, savāc katru nedēļu un aizved no pludmales. Viņa tētiņš ir pilsētā liels vīrs. Bet viņš uzrodas atkal, iekaustīts un smaidošs.

— Kāpēc pusaudži brauc tieši uz šo pludmali?

— Tāpēc, ka tur pārdod narkotikas.

— Kurš tās pārdod?

— Vecs klaidonis, vārdā Vctsaijana. Domāju, ka viņam nevar būt vairāk par trīsdesmit pieciem. Lai gan tas var šķist visai dīvaini, viņam ir labas acis. Izkaltis kā skelets. Vietejie pusaudži iesaukuši viņu par Resno Scmu.

— Kāpēc tu nenodod rakstu, ja jau tev ir tik daudz zināms?

— Tāpēc, ka es nezinu, kādā veidā narkotikas nokļūst pie Resnā Sema. Man neiet gali kopā. Šķiet, it kā viņš pastāvīgi sēdētu savā būdā. Es vēroju viņu desmit dienas, bet viņš tikai pārdeva, pārdeva, pārdeva. Es zinu, kur viņš uzglabā preci. Viņam ir slēptuve piekrastes sienā. Kad izplatījās baumas, ka Resnā Sema krājumi drīz izbeigsies, es trīsdesmit sešas stundas no vietas nenolaidu acis no šīs slēptuves. Bet pēc trīsdesmit sešām stundām viņam atkal uzradās narkotikas. Un tirdzniecība ritēja bez aizķeršanās. Es neko nesaprotu.

— Tu vienkārši esi palaidis garām kurjeru.

— Sirsnīgi pateicos.

. — Tu nodarbojies ar šo lietu jau veselas trīs nedēļas.

— Nav jau nemaz tik ilgs laiks.

— Kāpēc tu neizmanto to, kas jau ir? Aizklapē ciet šo resnā Sema bodīti?

— Kāda tam visam nozīme, Resnais Sems nekrīt svarā. Pēc mēneša viss atsāksies no jauna. Ir jābūl žurnālistam, lai saprastu, ka nedrīkst nodot rakstu, ja nav noskaidrots, kas Resnajam Semam piegādā narkotikas.

— Mums ir kaut kur jāapslājas. Jeb varbūt tu gribi izpētīt visu ķēdīti līdz pašai Taizemei vai Pakistānai.

— Iespējams.

— Vai tev ir Resnā Sema fotogrāfijas, kurās redzams, kā viņš pārdod narkotikas?

— Jā.

— Tad publicēsim.

— Ne par kādu naudu pasaulē. Tu saņemsi rakstu, kad tas patiešām būs gatavs. Pēc manas visdziļākās pārliecības, žurnālista mērķis nebūt nav iedabūt aiz. restēm tādu sīku gariņu kā Resnais Sems. It īpaši, ņemot vērā, ka viņš izkļūs brīvībā ne vēlāk kā pēc divpadsmit stundām.

— Frcnks uztraucas.

— Tās jau ir tavas problēmas, kā viņu nomierināt.

— Cik žēl, ka es nevaru sev pasūtīt saldo ēdienu.

Flctčs ēda zemeņu kūku ar krēmu.

— Tu neizpildīji manu norādījumu, — Klāra turpināja.

Fletčs mierīgi beidza ēst kūku.

— Es neļāvu tev braukt šurp. Pirmkārt, mēs gribam, lai tu paliec pludmalē, kamēr būsi pabeidzis savu rakstu. Otrkārt, var atklāt, kas tu esi īstenībā. Tas, kas piegādā Resnajam Scmam narkotikas, varēja tevi izsekot. Ja viņš redzēja, kā tu iesēdies „alfa romco“ vai ... kā tur to tavu mašīnu sauca, lai brauktu uz „News Tribune", tevi var uzskatīt par nelaiķi.

— Laba kūka. Man ir ,,MG“.

— Ko?

— ,,MG“.

— Es tevi nesaprotu.

— Mana mašīna. Marka ,,MG“.

— Skaidrs. Tevi var nogalināt.

— Vispirms es atvedīšu tev rakstu.

— Tu uzskati, ka varēsi vēl atgriezties pludmalē.

— Bez šaubām.

— Un ar tevi nekas neatgadīsies?

— Brauksim kopā, un tu pati visu uzzināsi.

— Nu nē, paldies. Bet lūk, ko es iedomājos, Flctč. Vai nevajadzētu paziņot vietējai policijai? Par to, kas tu tāds esi un ko tur dari.

Fletčs nolika dakšiņu uz galda un uzmeta Klārai iznicinošu skatienu.

— Ja tu to izdarīsi, Klāra, tad mirsi agrāk par mani. To es tev garantēju.

— Mēs atbildam par tevi, Fletčer.

— Nu tad arī atbildiet, velns parāvis! Tu nevienam neko neteiksi! Neko un nekad! Ak, mans Dievs, nu kāpēc es piekritu ar tevi aprunāties, tu taču esi pilnīga idiote!

— Labi, Fletčer, nomierinies. Cilvēki skatās.

— Nospļauties man par viņiem.

— Es nezvanīšu policijai... pagaidām.

— Ne tikai policijai, vispār nevienam nezvani. Ja man būs nepieciešama palīdzība, gan jau es pats zināšu, pie kā man griezties.

— Labi, Fletčer. Labi, labi, labi.

— Tu gluži vienkārši esi muļķe.

— Tagad pēdējais jautājums... Tava „Bronzas zvaigzne*1.

— Kas ar to noticis?

— Tavas prombūtnes laikā redakciju pārplūdināja ne tikai tavu sievu noalgoto glumo advokātu ordas. Zvanīja arī no jūras kara bāzes.

— Nu un tad?

— Tu esi apbalvots ar „Bronzas zvaigzni**.

— Kur tas laiks.

— Tu to neesi saņēmis.

— Pilnīgi pareizi.

— Kāpēc?

— Lombards tai nav īstā vieta.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Visas tamlīdzīgas lietiņas galu galā tur nokļūst.

— Nesaprotu, kāpēc.

— Tev nav šķirtu sievu.

— Tev ir jāsaņem „Bronzas zvaigzne**.

— Nekad.

— Viss jau izlemts. Ceremonija notiks nākošo piektdien, tieši pēc nedēļas, jūras kara bāzes komandiera kabinetā, un tu ieradīsies tur uzvalkā, ar kaklasaiti un kurpēm kājās.

— Kāda velna pēc tu bāz degunu manās personīgajās darīšanās?

— Tās nav personīgās darīšanas. Tu esi I. M. Fletēers, „News Tri-bunc“ vadošais žurnālists, un mēs vēlamies, lai sestdien tu kautrīgi smaidītu no mūsu avīzes pirmās slejas.

— Tas nekad nenotiks.

— Tu smaidīsi. Komandieris mums apsolīja pilnīgu atbalstu, pat piekrita iedot savu fotogrāfiju.

— Nē.

— Un mēs nodosim šo materiālu visām internacionālajām aģentūrām, lai visa pasaule uzzina par taviem varoņdarbiem un kautrību, kas tev liedza visus šos ilgos gadus saņemt šo augsto apbalvojumu. Mēs nevienam neteiksim, ka īstais iemesls slēpjas tavā nevīžībā.

— Es nepagūšu pabeigt rakstu par narkotikām.

— Tu atdosi man visus materiālus, kopā ar fotogrāfijām, nākošo ceturtdien pulksten četros. Rakstu publicēsim svētdienas numurā, ar nelielu norādi, kurā būs atzīmēts, ka tā autoram, „News Tribune" žurnālistam I. M. Flctčcram, piektdien pasniedza „Bronzas zvaigzni".

— Jums nekas nesanāks.

— Frenks tā nolēma. Izdevniecība viņam piekrita.

— Man vienalga. Es iebilstu.

— Tad nāksies atcerēties par nepakļaušanos priekšniecības rīkojumiem. Tu neklausīji manu norādījumu un atbrauci uz šejieni.

— Es to nedarīšu.

— Pietiek, Fletčer. Tu nodosi rakstu ceturtdien līdz pulksten četriem. Piektdien desmitos no rīta ieradīsies jūras kara bāzē. Citādi vari uzskatīt, ka esi atlaists. Un mani tas nebūt nesarūgtinās.

— Kur nu.

— Tu esi pašpārliecināts zēns.

— Tikai pateicoties man, nekrītas tirāža.

Tu dzirdēji, ko es teicu. Paldies par to, ka vismaz uz lenču atnāci ar apautām kājām.

— Es atnācu ar basām.

6. nodaļa

— Fletčer, šeit Džeks Kēridains. Es centos tevi sazvanīt, bet tu acīmredzot biji aizgājis uz lenču.

— Es biju kafetērijā, un mani tur gandrīz aprija.

— Es šo to uzzināju par Alanu Stenviku, bet, pirms tev sniedzu informāciju, es gribētu zināt, kāpēc tev tā ir vajadzīga. Ekonomikas nodaļai ir jābūt pārliecinātai, ka tu izmantosi to pareizi.

— Bez šaubām. Es jūs labi saprotu, — Fletčs pielika klausuli pie kreisās auss un paņēma pildspalvu. — Lieta tāda, — viņš veikli meloja, — ka mēs gatavojam lielu rakstu par mūsu pilsoņiem, kas apdrošināti par visai prāvām summām, un cenšamies norādīt cēloņus, kāpēc tas tiek darīts.

— Vai Alans Stenviks ir apdrošināts par lielu summu?

— Jā. Ļc»ti lielu.

— Izklausās visai patiesi. Viņš ir uzvēlis sev plecos lielu nastu. Kas saņems apdrošināšanu?

— Acīmredzot viņa sieva un meita.

— Man šķiet, ka viņiem jau tāpat naudas ir atliku likām. Tiesa, viņi ir „Collins Aviation" akciju kontrolpaketes īpašnieki, un Stenvika nāve izraisītu to kursa krasu krišanos.

— Pareizi, — Fletčers piekrita. — Un ko tad jūs īsti izrakāt?

— Nu, kā es jau teicu, viņš vada „Collins Aviation". Izpildviceprezi-dents, kopš apprecējās ar Džoannu Kolinzu. Viņa sievastēvs ir prezidents un direktoru padomes priekšsēdētājs, taču visas lielas kārto Stenviks. Sagaidāms, ka pēc diviem vai trim gadiem viņš kļūs par prezidentu. Viņa sievastēvam vēl nav sešdesmit, taču viņš dod priekšroku piedalīties jahtu sacīkstēs un organizēt tenisa turnīrus. Liekas, ka viņš pilnīgi uzticas Sten-vikam.

— Kā korporācijai sokas?

— Lieliski. Akciju kurss ir ļoti augsts, kaut gan tās nemaz netiek pārdotas. Pareizāk būtu teikt, ka vēl nekad agrāk tās nav tikušas novērtētas tik augstu. Pagājušogad to īpašnieki saņēma ļoti augstas dividendes. Tiesa, pastāv uzskats, ka korporācijai ir pavājš pārvaldes posms, taču tas nav nemaz tik svarīgi, kad ir tik jauns un enerģisks vadītājs. Acīmredzot pēc dažiem gadiem Džona Kolinza komanda sāks iet pensijā, un Stenviks to nomainīs ar saviem cilvēkiem. Viņam tas nebūs īpaši grūti, jo viņš zina visus un visu.

— Ciribu uzdot tev muļķīgu jautājumu.

— Es esmu pie tiem pieradis.

— Ar ko īsti nodarbojas „Collins Aviation"?

— Viņi izstrādā un izgatavo dažādus lidmašīnu tehniskos mezglus. Citiem vārdiem sakot, viņi neizgatavo lidmašīnas, bet piegādā pilotu krēslus, dzinēju detaļas, vadības sistēmas un ierīces un tādā garā. Lai nepaliktu iepakaļ progresam, viņi ir radījuši aerokosmisko filiāli, kas izstrādā orbitālo aparātu konstrukciju elementus. Stenvika vadībā šī filiāle ir krietni vien izvērsusies. Rodas priekšstats, ka šis simpātiskais un zinošais jaunais cilvēks tīri labi prot izsist savai korporācijai izdevīgus kontraktus. Kāds ir teicis, ka viņš ir nelokāms, taču ne uzbāzīgs.

— Un cik var maksāt šāda korporācija?

— Kam?

— Es gribēju vaicāt, kāda ir tās vērtība?

— Nu, Flctč, es īsti nesaprotu tavu jautājumu. Korporācijas nav mājas, kurām piemīt kaut kāda noteikta cena. Korporācijas vērtību nosaka tās akciju summārā vērtība pēc biržas pašreizējā kursa. Tai ir visai prāvi ienākumi, kas nodrošina labu peļņu visiem akciju īpašniekiem, kalpotāju algu.

— Dodiet man kādu noteiktu skaitli.

— Nu, ja tā būtu māja? Nosacīti pieņemot „Collins Aviation" par māju, varētu teikt, ka tā maksātu ap pusmiljardu dolāru. Noteikti ne mazāk.

— Kam pieder korporācija?

— Kolinziem — Džonam, viņa sievai un meitai pieder piecdesmit viens procents akciju.

— Bet...

— Viņi ir ļoti bagāti. Protams, akcijas ir izvietotas dažādos fondos un labdarības organizācijās, bet, kad lieta nonāk līdz. balsošanai, visas tās kļūst par Džonu Kolinzu. Gribu piebilst, ka Koiinz.u ģimene vēl bez. tam iegulda savu naudu „Collins Aviation" arī ar Bostonas banku starpniecību.

— Fī. Kāpēc tieši Bostonas?

— Tu lajā visā ne pārāk daudz, sajēdz, vai ne, Fletčer?

— Naudas lietās ne sevišķi. Es to pārāk reti redzu.

— Bostona ir Amerikas Šveice. Tur ir pilns ar klusām, solīdām, acīs nekrītošām bankām.

— Es domāju, ka tur ir pilns ar sojas pupām.

— Tu neesi vientuļš savos maldos.

— Kā var kļūt par tādu bagātnieku kā Kolinzs?

— Ja es zinātu recepti, domā, ka es sēdētu šajā sasodītajā avīzē. Pabeidzis Hārvardu trīsdesmito gadu sākumā, viņš pats projektēja un izgatavoja dažādas lidmašīnu ierīces kādā īrētā garāžā Feibenka avēnijā. Iegūtie patenti sāka nest naudu. Viss ļoti vienkārši. Katrs var iziet šo ceļu. Runā, ka viņš ir ļoti mierīgs, kautrīgs cilvēks, neaizmirst savus draugus. Pārējo akciju lielākā daļa pieder ģimenes draugiem. Visi viņi arī ir bagāti. Kolinzs ir ziedojis lielas naudas summas Hārvardai, Vēža apkarošanas fondam, Medicīniskajam...

— Vēža apkarošanas fondam?

— Kopumā viņš nodevis tiem desmit miljonus.

— Vai nesen?

— Tai skaitā. Iemaksas tika izdarītas regulāri ik gadu. Stenviks ir ideāls znots Kolinzam, ja ņem vērā, ka viņam nav dēlu. No pieticīgas ģimenes Pensilvānijā. Viņa tēvam ir skārda izstrādājumu veikals.

— Vai viņš vēl ir dzīvs?

— Laikam. Bet kāpēc tu jautā?

— Viņa vecāki nebija atbraukuši uz kāzām.

— Iespējams, ka nevarēja atļauties. Izrēķināja, ka šāds brauciens viņiem nav pa kabatai.

— Stenviks taču varēja samaksāt par viņiem.

— Viņi varēja tur nebūt daudzu iemeslu dēļ: slimības, neatliekamas darīšanas, nu, protams, arī nauda. Kā gan es to varu zināt.

— Turpiniet.

— Stenviks vienmēr labi mācījās un viegli sapratās ar cilvēkiem. Boi-skauls, turnīra „Zelta cimdi" uzvarētājs Pensilvānijā, taču nacionālajā turnīrā nav piedalījies. Kolgeilā pārslēdzās no boksa uz tenisu. Dienesta laikā gaisa karaspēkā daudz lidojis, tagad rezerves majors. Beidzis Var-tonas Biznesa skolu kā trešais labākais no sava izlaiduma, bet Vartona, ja tev tas zināms, nebūt nekotējas zemāk par Hārvardu. Iestājies darbā „Collins Aviation" realizācijas nodaļā un tūlīt pat sāka taisīt karjeru. Divdesmit sešu vai divdesmit septiņu gadu vecumā ielēca viceprezidenta krēslā un apprecēja bosa meitu. Skaties no kuras puses gribi, brīnišķīgs cilvēks.

— It kā tikko no bildītes.

-r Tam ir grūti noticēt, vai ne? Taču, kā pats redzi, ir arī tādi cilvēki. Neapšaubāmi, viņš ir godkārīgs zēns, bet tur nav nekā amorāla. Viņš ir nogājis grūtu ceļu, un visi viņu mīl.

— Starp citu, kur tu to visu uzzināji?

— Es domāju, ka tu to nekad man nepavaicāsi. Kolinzu biržas mākleris Bils Karmičcls ir mans golfa partneris. Dēls vienam no Džona Ko-linza paziņām. Tēvs nomira, un Džons ieņēma viņa vietu. Viņš un Stenviks kļuva par tuviem draugiem. Stenviks viņu ņēma sev līdzi lidojumos. Viņi kopā spēlē tenisu. Bils ir no sirds pieķēries Slenvikam. Starp citu, viņš apgalvo, ka Stenviks vēl joprojām mīl Džoannu Kolinzu, tas gan šķiet visai rets gadījums.

— Un nekādu romānu ārpus ģimenes.

— Karmičelam par to nav nekas zināms. Starp mums runājot, tikai kretīns vēl skries paka} brunčiem viņa situācijā. Ko gan teiks Kolinzu papucis, ja Stenviku izmetīs no laulības gultas.

— Vai Stenvikam ir pašam sava nauda?

— Nē, praktiski nav. Savus ietaupījumus viņš iegulda vērtspapīros ar Karmičcla starpniecību, bet pats viņš pagaidām vēl nav iekrājis vairāk par simt tūkstošiem.

— Tīrais nieks.

— Māju Bcrmenstrītā ir pircis nevis viņš, bet Džoanna Kolinza, lai gan īpašnieki skaitās viņi abi. Karmičels uzskata, ka māja maksā apmēram miljons dolāru. Stenviks, turklāt, no savas algas uztur kārtībā māju, algo kalpus un maksā dažādus citus rēķinus. Acīmredzot viņš uzskata to par savu goda pienākumu. Tāpēc viņa ietaupījumi nav īpaši prāvi. Šādas ģimenes uzturēšana izmaksā visai dārgi. Starp citu, viņu māja Bermen-strītā robežojas ar Kolinzu īpašumu, kas stiepjas, vai vari to iedomāties, līdz pat Kolinza avēnijai.

— Vai viņam nav kaut kur vēl citas mājas?

— Nē, bet viņa sievastēvam pieder mājas Palmspringsā, Aspenē un Antibē. Jaunie tās izmanto, kad tiem ienāk prātā.

— Vai Stenvikam ir personīgā lidmašīna?

— Nē. Taču „Collins Aviation" ir trīs reaktīvie laineri ar pilotiem. Stenviks, ja vien vēlas, lido pats. Bez tam viņš lido, lai saglabātu formu un savu rezerves virsnieka pakāpi. Viņš lido arī ar eksperimentālajām lidmašīnām, lai izmēģinātu „Collins" ražotās ierīces.

— Stenvikam taču ir „Collins Aviation" akcijas. Tāpēc, ja saskaitītu visu kopā, viņš, iespējams, izrādītos pat miljonārs, vismaz uz papīra. Tādā gadījumā viņš nevarēs dabūt miljonus dolāru skaidrā naudā, neizraisot daudzu cilvēku neapmierinātību.

— Ak, gandrīz vai aizmirsu. Stenviks un viņa sieva nesen pārvērta naudā viņai piederošās akcijas par summu trīs miljoni dolāru.

— Pārvērta naudā?

— Skaidrā naudā. Karmičels teica, ka viņi grib pirkt rančo Nevadā. Viņš domā, ka viņi grib izkļūt no Kolinzu tētiņa gādīgās aizbildniecības un uzsākt paši savu lietu.

— Vai tā ir Stenvika ideja?

— Karmičelam radies iespaids, ka šis priekšlikums nācis no Džoan-nas puses. Katrā ziņā, zirgus mīl viņa. Zini, ar laiku teniss un jahtas apnīk.

— Nezinu. Bet kāpēc skaidra nauda?

— Rančo maksā ap piecpadsmit miljoniem dolāru.

— Es nevaru pierast pie tādiem skaitļiem.

— Fermas var maksāt arī daudz dārgāk.

— Vai Karmičels neko neieminējās par Stenvika veselības stāvokli?

— Nē. Bet viņš atzīmē, ka Stenviks ir lieliskā fiziskā formā. Bet vai tad Stenviks ir slims?

— Bet vai tad tas ir svarīgi?

— Protams. Es jau minēju par „Collins Aviation" vadības krīzi. Pašlaik viss smagums gulstas uz Stenviku. Vecais Kolinzs var atgriezties pie vadības, bet viņš nav tik labs biznesmenis kā Alans. Viņš ir izgudrotājs, kuram nedaudz paveicās. „Collins Aviation" vadītājam ir jābūt profesionālim. Tētiņš Džons tam neder.

— Vai akciju kurss kritīsies, ja izplatīsies baumas, ka Stenviks ir neārstējami slims?

— Neapšaubāmi. Korporācijai tiks dots spēcīgs trieciens. Daudzi sāks meklēt sev citu darbavietu. Viss sajuks un ieies vecajās sliedēs ne ātrāk kā kādu piecu sešu gadu laikā.

— Skaidrs. Tāpēc viņa slimību, es domāju neārstējamu slimību, turētu milzīgā noslēpumā?

— Pilnīgi pareizi. Vai viņš ir slims?

— Kā lai es to zinu?

— O, es neesmu aizmirsis. Tevi taču interesē apdrošināšana. Labi, mans jaunais draugs, Fletčer, es tev izstāstīju par Alanu Stenviku visu, ko zināju. Kā pats redzi, mēs nemaz neesam tik bezcerīgi nabadzīgs štats, kā tu raksti. Naudas mums ir atliku likām.

— Es visu sapratu.

и*

— Stenviks ir gudrs, savu lietu zinošs zēns, un turklāt vēl apprecējis sava bosa meitu. Vai skaidrs? Bet tagad, ar tavu žēlīgu atļauju, es gribu ķerties klāt pie savu lietu kārtošanas.

— Paldies par palīdzību.

— Es tikai centos novērst vēl viena draņķīga raksta nākšanu gaismā. Tāpēc vien jau ir vērts uzupurēties.

7.nodaļa

Fletčs sēdēja pie augstākās sabiedrības hronikas redaktores, apburošas skaistules misis Amēlijas Sērklifas galda. Par misteru Sērklifu redakcijā neviens nekad nebija neko dzirdējis. Misis Amēlija sēdēja, uzlikusi galvā modernu cepuri ar platām malām un izklabināja uz rakstāmmašīnas to cienījamo personu uzvārdus, kuras bija piedalījušās banketā par godu kādas augstdzimušas dāmas apaļai jubilejai.

Beidzot viņai labpatika pamanīt simt sešdesmit mārciņu smago objektu pie sava rakstāmgalda.

— O, Fletč. Tu esi vienkārši burvīgs. Tu vienmēr izskaties tā, kā to prasa mode. Izdilušas džinsu bikses un tenisa krekls. Pat bez kurpēm. Apavu Institūtam mani vārdi nepatiks, un es, protams, netaisos to drukāt, bet kopējais stils prasa tieši basas kājas. Jā, dārgais. Tieši tā!

— Jūs, protams, jokojat.

— Nebūt nē, mans dārgais.

— Pasakiet to Klārai Snovai.

— Klāra Snova. Bet viņa jau neko nejēdz. Agrāk viņa nodarbojās ar kulinārijas receptēm. Un, starp mums runājot, dārgumiņ, ne īpaši ar to izcēlās. Vai tu neesi mēģinājis pagatavot kādu no viņas „Ieteicamajiem ēdieniem?"

— Kaut kā nav gadījies.

— Šausmīgi, vienkārši šausmīgi. Nejēdzīgs krāsu jūklis. Reiz es un mani draugi noriskējām, tāpat, joka pēc. Viss beidzās ar to, ka vienā šķīvī atradās dzeltenā holandiešu mērce, burkāni un violetie baklažāni. Tāds vulgārs sajaukums, ka mums neatlika nekas cits, kā vien novērsties.

Mēs ēdām ar aizvērtām acīm. Par garšu man pat bail atcerēties. Manuprāt, šādām receptēm varētu būt panākumi tikai aklu leduslāču sabiedrībā.

— Redziet nu, bet tagad viņa ir mana redaktore.

— Jā, es zinu, nabadzīte. Ja viņa negulētu ar Frcnku, viņu jau sen izdzītu. Diemžēl, Frenkam arī ir gluži drausmīga gaume. Rozā krekli un sarkani bikšturi. Vai tu kādreiz esi redzējis viņa sievu? Špāsīgi ģērbusies veca slota. Atgādina ar vārītiem zirņiem pārēdušos vecu eskimosu.

— Vai jūs esat viņai kādreiz to teikusi?

— O, nē, dārgais, man tas nenāk pat prātā. Es nevaru atrasties Fren-ka gultā viņa mazā auguma un liekā svara dēļ, bet tas nenozīmē, ka es varu apvainot viņa sievu. Tā nav mana darīšana. Atklāti sakot, mans dārgumiņ, Frenks man šķiet tikpat patīkams kā paģiras. Man patīk tādi kā tu, slaidi, iedeguši, moderni.

— Mani šausmina jau pati doma par to, ka jūs mani uzskatāt par modernu.

— Bet tas taču tā patiešām ir, mans dārgumiņ, goda vārds.

— Es gan neesmu par to īsti pārliecināts.

— Tev biežāk jāsatiekas ar Amēliju Sērklifu. Pavēro sava apģērba vienkāršību. Kādas skaidras līnijas. Džinsu bikses un tenisa krekls. Baltais un zilais. Grūti iedomāties vēl cēlāku krāsu salikumu. Un tu staigā basām kājām pat pa redakciju. Un vari sajust visas pilsētas pulsu. Bet ģērbies tu esi tā, it kā būtu sataisījies uz siena pļauju. Brīnišķīgi. Jā, tieši tas, kas vajadzīgs.

— Es esmu vienkārši satriekts.

— Kas tev griež matus?

— Neviens.

— Kā tā — neviens?

— Kad mati ataug, es pats nogriežu, kas lieks.

— Satriecoši. Tu esi vienkārši burvīgs.

Amēlija Šērklija bija ģērbusies zilā kostīmā un baltā blūzē. Viņa nesāja korseti. No neskaitāmajiem lenčiem un kokteiļiem viņai bija uzradies neliels apaļš vēderiņš. Izbalinātie mati harmonēja ar viņas vaigu toni.

— Labi, Flctč, es saprotu, ka tu šeit ieradies ne jau tāpēc, lai es tc par tevi jūsmotu. Tam tu vari sev atrast arī kādu citu. Kas tevi interesē?

— Alans Stenviks.

— Džoanna un Alans Stenviki. Apbrīnojams pāris. Viņi ir lieliski, gudri, veseli un bagāti. Bet, atklāti sakot, viņi nav sabiedriski aktīvi. Starp citu, viņš apprecēja viņu „Collins Aviation" dēļ.

— Jūs tā domājat?

— Nu, cs domāju, ka kādam viņu vajadzēja apprecēt. Bet viņa ir pat simpātiska, ja kādam patīk tipiskas garkājainas amerikāņu blondīnes.

— Man patīk.

— Es par to nešaubos. Kādreiz es biju viena no tām. Ne īpaši garkājaina, protams, bet krietni vien sievišķīgāka. Bet Džoanna Kolinza ir vienkārši iedomīga. Jā, viņa aizraujas ar klasisko mūziku, reizi gadā viņa rīko banketu tenisa klubā, lai savāktu ziedojumus čellistu apmācībai vai vēl kam citam, bet tas arī ir viss. Viņi ierodas pusdienās un kokteiļu vakaros, taču nekad nesāks sarunu pirmie, ja tu viņus neuzrunāsi. Gluži, it kā pildītu nevajadzīgu, bet nepieciešamu pienākumu.

— Bet viņiem taču arī vajag kādreiz izklaidēties?

— Nē, atklāti sakot, es domāju, ka viņi ir pārāk aizņemti. Iespējams, ka viņi pārāk nopietni uztver savu stāvokli sabiedrībā. Es zinu, ka viņš dievina lidošanu. Bet visā pārējā, tenisā vai burāšanā, viņš izturas tā, it kā viņu kāds piespiestu. Varbūt viņu nomāc nauda?

— Nav izslēgts.

— Viņas tēvs Džons Kolinzs ir ļoti interesants cilvēks. Gudrinieks un īsts skaistulis. Man vienmēr ir šķitis, ka es nedaudz esmu viņā iemīlējusies. Nu, protams, mēs esam vienas paaudzes cilvēki. Viņš ir viens no tiem, kas rod prieku visā. Diemžēl, viņa sieva mīl krietni vien iedzert. Bet pēc tam sāk trakot. Katru gadu viņu arvien retāk izlaiž ārā no mājas. Tāpēc arī Džonam tik ļoti dārga ir viņa meita. Viņi ierodas kopā visās svinībās, Džoanna un viņas tēvs, bet Alans Stenviks — viņš vienmēr ir aizņemts darbā. Reizēm viņš ierodas tikai pašās beigās.

— Džoanna ir nokļuvusi grūtā situācijā, starp tēvu un vīru. Varbūt tieši tāpēc viņai tik reti iznāk papriecāties.

— Viņai nākas tēlot mājas saimnieces lomu katram no viņiem.

— Jā. Un tā vietā, lai baudītu dzīvi, viņa velta savu uzmanību drīz vienam, drīz otram.

— Amēlija, lasot avīžu izgriezumus par Stenvikicm, nav grūti ievērot, ka pēdējos mēnešus Džoanna arvien retāk un retāk parādās sabiedrībā.

— Jā, tā tas ir.

— Katrā gadījumā, viņas vārds gandrīz vairs netiek minēts jūsu slejā.

— Tev ir absolūta taisnība. Viņa noiet no skatuves.

— Kāpēc?

— Tam ir vairāki cēloņi. Viņai ir bērns, maza meitiņa. Tā prasa arvien vairāk laika. Iespējams, ka Džoanna ir stāvoklī. Vai arī uztraucas par savu vīru. Varbūt viņai gluži vienkārši ir garlaicīgi. Viņai nepatīk mūsu sabiedrība. Viņa taču vārās šai sulā kopš pašas bērnības.

— Jūs teicāt, ka viņa varbūt uztraucas par savu viru. Ko jūs ar to gribējāt teikt?

— Bet, dārgumiņ, viņas vīrs, Alans Stenviks,vada milzīgu korporāciju un ir vēl ļoti jauns. Tā taču ir milzīga atbildība. Viņam nākas ilgi un daudz strādāt. Bet tev taču ir skaidrs, ka saglabāt aukstasinību un mieru sabiedrībā tādiem kā Alans bieži vien izdodas tikai tāpēc, ka mājās viņi vērš pret savām sievām īstus zibeņus. Ja kaut kas ar viņu nav tā, kā vajag, viņa taču to noteikti zin.

— Jūs gribat teikt, ka viņš ir slims?

— Alans?

— Jā.

— Diezin vai. Viņš man vienmēr ir šķitis īsts veselības iemiesojums.

— Vai varētu viņas norobežošanos no sabiedrības izskaidrot ar vīra smagu slimību?

— Noteikti. Vai viņš ir slims?

— Kā lai es to zinu?

— Nu, protams. Šeit var tikai minēt līdz bezgalībai. Iespējams, ka viņu māc šausmas, jo viņš nepārtraukti riskē ar dzīvību, lidojot ar šīm lidmašīnām.

— Amēlija, vai jūs domājat, ka Stenviki mīl viens otru?

— Es vienmēr tā domāju, kamēr neesmu uzzinājusi kaut ko pilnīgi pretēju. Kālab lai viņi viens otru nemīlētu?

— Nu, rodas iespaids, ka viņa ir tik ļoti pieķērusies savam tēvam, simpātiskajam Džonam Kolinzam. Man šķiet, ka tieši viņš izvēlējies vīru savai meitai. Alans Stenviks apprecēja „Collins Aviation", nevis meiteni, kuru sauca Džoanna Kolinza.

— Fletč, ļauj man pateikt kaut ko ļoti svarīgu. Iespējams, ka tā ir galvenā atziņa, ko esmu guvusi. Vai esi gatavs uzklausīt?

— Esmu pati uzmanība.

— Es rakstu augstākās sabiedrības hroniku visu savu apzinīgo dzīvi un esmu nākusi pie slēdziena, ka cilvēki mīl viens otru, kad vien tam ir kaut mazākais pamats un kad no viņiem neviens to negaida. Debesīs noslēgto laulību pāri nav nebūt stabilāki par tiem, kuru laulības slēgtas lielos kabinetos. Acīmredzot Džons Kolinzs un Alans Stenviks par visu vienojās paši. Un tomēr, neskatoties uz to visu, ļoti iespējams, ka viņa stipri mīl Alanu. Vai tu man tici?

— Ja jau jūs tā sakāt.

— Es negalvoju, ka tā ir taisnība, Fletč. Es tikai saku, ka tas ir iespējams. Džoanna un Alans var mīlēt viens otru.

— Alanam varētu būt mīļākā?

— Protams.

— Vai Džons Kolinzs to sapratīs?

— Protams. Es esmu pārliecināta, ka neviens no viņiem neuzskata, ka ir piekalts pie laulības gultas. Pašlaik nav tāds laikmets.

— Un jūs uzskatāt, ka Džons Kolinzs nebūt nenosodīs šādu sava znota uzvedību.

— Dārgumiņ, es varētu tev šo to pastāstīt par Džonu Kolinzu. Viņš ne tikai lieca propellerus savā darbnīcā.

— Reizēm vīrieši ļoti izmainās, kad ir runa par viņu meitām. Kādu laiku man arī bija sievastēvs.

— Bet ne Džons Kolinzs.

— Vēl viens jautājums, Amēlij. Kāpēc kāzās nebija Alana vecāku?

— Dārgumiņ, es redzu, ka tu neko nepalaidīsi garām. Nav ne jausmas. Iespējams, ka viņi nevēlējās, lai tos aprij dzīvus.

— Aprij dzīvus?

— Morāli, dārgumiņ. Viņi taču ir provinciāļi un justos gluži neērti.

— Vai patiešām cilvēki vēl pievērš tam visam uzmanību?

— Pavecāki jā, dārgumiņ. Gan pats redzēsi.

— Es gan nelaistu garām mana vienīgā dēla kāzas.

— Iespējams, ka mūsu jaunais varonis tos neuzlūdza uz kāzām, iedomājoties, ka tas varētu viņu apkaunot. Varbūt viņi slikti runā angliski. Fletčer, man nav gatavu atbilžu uz visiem taviem jautājumiem. Cik atceros, pirms svinīgās ceremonijas nepacietīgi gaidīja Stenvika vecāku ie-

rašanos, bet, kā mums paskaidroja, viņi nevarēja ierasties. Un interese tūda| noplaka. Acīmredzot zobārsts tos varēja pieņemt tikai todien.

— Amēlija, liels jums paldies!

— Es ar lielu prieku sekoju taviem panākumiem, jaunais un talantīgais Fletčer, bet reizēm tu gan ņem pār mēru.

— Jā?

— Es šeit domāju tavu rakstiņu, kas bija nopublicēts pirms pāris mēnešiem ar svaigu un oriģinālu virsrakstu „Augstākā sabiedrība ir mirusi".

— Jūs taču zināt, Amālij, ka es neatbildu par virsrakstiem.

— Bet tu atbildi par tam blēņām, kas bija publicētas zem tā.

— Jā, daļēji.

— Tās ir tīrās blēņas, Fletčer.

— Vai patiesi?

— Augstākā sabiedrība ir dzīva un vesela. Ar to nekas nav noticis. Un, ja tu esi sameklējis pāris mazdēliņu un mazmeitiņu, kas pīpē marihuānu un vēl kaut ko un izsaucas, ka viņiem par visu ir nospļauties, tad tas nebūt vēl neko nenozīmē. Tu nelasi manu sleju.

— Amēlij, es nepalaižu garām nevienu jūsu rakstīto vārdu.

— Augstākā sabiedrība pārvēršas, Fletčer, bet ne pārāk. Tā nemirst. Tā kustas. Pārrit. Izmainās tās forma, struktūra. Rodas jauni līderi un izklaides. Bet augstākā sabiedrība ir mūžīga. Līdz laikam, kamēr vēl sieviešu un vīriešu krūtīs kvēlos varas alkas, saglabāsies ari šī grūti aizsniedzamā oāze, kas saucas Augstākā Sabiedrība.

— Bet līdz ar to arī augstākās sabiedrības hronikas sleja, kuru mums uzrakstīs reportiere Amēlija Šērklija.

— Dārgumiņ, drīzāk sameklē sev mīlīgu meitenīti un obligāti viņai pasaki, cik ļoti es viņu apskaužu.

8. nodaļa

— „Trans World Airlines" klausās.

— Labdien. Šeit Irvins Fletčers. Es palūdzu pasūtīt man biļeti uz jūsu lidmašīnu, kas izlido vienpadsmitos vakarā uz Buenosaircsu nākošo ceturtdien. Mana skrctāre ir atvaļinājumā, un es gribēju pārliecināties, vai viss ir kārtībā.

— Lūdzu, atkārtojiet jūsu vārdu un uzvārdu, ser.

— Fletčers. Irvins Fletčers.

— Reiss numur 629 uz Buenosairesu. Lidmašīna izlido ceturtdien, vienpadsmitos vakarā. Par biļeti jau samaksāts.

— Vai jums uz šo reisu ir pasūtīta biļete Irvinam Fletčeram?

— Jā, ser. Šorīt.

* * *

— Izziņu birojs klausās. Nosauciet, lūdzu, pilsētu.

— Man ir vajadzīgs Marvina Stenvika telefona numurs, dzīvo Nonhi-genā, Pensilvānijā.

— Mēs visi dzīvojam Pensilvānijā, ser.

— Nonhigenā.

— Kādā apgabalā atrodas Nonhigenā, ser?

— Nezinu. Es neesmu no Pensilvānijas.

— Nosauciet pa burtiem pilsētas nosaukumu, ser.

— N-O-N...

— Es atradu, ser. Tas ir Baksas apriņķī.

— Pateicos.

— Tad kāds telefons jums bija vajadzīgs?

— Stenvika. Marvina Stenvika.

— Viens Stenviks dzīvo Bičerroudā.

— Jums ir vēl arī cits Marvins Stenviks?

— Mūsu sarakstā ir Stenvika veikals „Skārda preces" Frenkroftrou-dā.

— Vai jūs īpaši - neapgrūtinās nosaukt man abus šos numurus?

— Labi, ser. Tie abi ir Nonhigenā.

* * *

— Misters Stenviks? Ar jums runā no apdrošināšanas kompānijas „Casuel Ensurance of California". Mēs esam Alana Stenvika apdrošināšanas polises garanti. Vai tas ir jūsu dēls?

— Jā.

— Priecājos, ka man ‘izdevās jūs sazvanīt, ser.

— Es vienmēr esmu šeit, uz vietas.

— Gribu uzdot jums dažus jautājumus, ser. Vai jūs un jūsu sieva ņsat dzīvi un veseli?

— Neapšaubāmi.

— Un pie labas veselības.

— Ja ari mani kaut kas patiešām satrauc, tad tikai visādu muļķu zvani.

— Pateicos, ser. Un jūs esat Alana Stenvika, „Collins Aviation" iz-pildviceprezidenta, vecāki.

— Ceru, ka mana sieva no manis neko nenoslēpa.

— Es jūs saprotu, ser.

— Man šķiet, ka tādus kā tu nevar laist klāt pie tālsarunu līnijas.

— Ļoti amizanti, ser.

— Es gribēju teikt, ka kādam par to visu taču ir jāmaksā.

— Tās tiek apmaksātas no apdrošināšanas iemaksām.

— No tā es arī baidījos. Citi, manam dēlam līdzīgi muļķi, maksā šo apdrošināšanas summu tikai tāpēc, lai jūs varētu sava prieka pēc izpļāpāties pa telefonu.

— Pilnīga taisnība, ser.

— Tieši tādi idioti kā tu pierunāja mani iegādāties telefonu kompānijas akcijas.

— Jūs rīkojāties ļoti prātīgi, ser.

— Šajā valstī tikai telefonu kompānija gūst peļņu. Un viss tikai tāpēc, ka vieni muļķi ļauj citiem izmantot telefonu. Vai jūti, kā es tev piepūšu pilnas ausis ar muļķībām, dēliņ?

— Saprotams, ser. Mums arī ir telefona kompānijas akcijas.

— Kur nu. Un laikam pat lielā vairumā? Un jūs pasūtījāt sarunu ar uzlikto pēcmaksu, lai es apmaksātu šo rēķinu.

— Nē, ser. Es to nekad nedaru.

— Lūk, tas jau ir labāk. Tagad tu uzzināji, ka es un mana sieva esam dzīvi. Nu varam papriecāties par telefonu kompānijas akcijām, kas nodrošinās labas dividendes.

— Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu dēlu, ser?

— Pirms dažām nedēļām.

— Pirms dažām nedēļām?

— Viņš iegriežas pie mums apmēram reizi pusotra mēneša laikā.

— Alans?

— Jā, tā viņu sauc. Mana sieva domāja, ka tas ir solis uz priekšu salīdzinājumā ar Marvinu, taču es neesmu pilnīgi pārliecināts.

— Jūsu dēls Alans brauc pie jums uz Pensilvāniju apmēram reizi sešās nedēļās?

— Jā. Plus mīnus nedē|a. „Collins Aviation" ir personīgās lidmašīnas. Ar reaktīvajiem dzinējiem. Ar viņu kopā lido simpātisks otrais pilots, kurš dievina Elēnas pīrādziņus. Viņš var brokastīs norīt trīs šķīvjus un lenčā palūgs vēl jaunu porciju.

— Jūsu dēls, Alans Stcnviks, šķērso visu valsti ar lidmašīnu, kas pieder „Collins Aviation", lai varētu ar jums satikties.

— Viņam nepatīk rakstīt vēstules. Reizēm viņš lido uz Ņujorku vai Vašingtonu un atpaka).

— Taču ne vienmēr?

— Nē, ne vienmēr. Reizēm viņš speciāli atlido tikai pie mums.

— Tad kāpēc gan jūs nebijāt viņa kāzās?

— Kā gan jūs zināt, ka mēs nebijām viņa kāzās?

— Jūs pat iedomāties nevarat, ko zin apdrošināšanas kompānijas, mister Stenvik.

— Laikam jau tas viņām ir nepieciešams.

— Tad kāpēc Lsti jūs nebijāt viņa kāzās?

— Vispār jau tā nav tava darīšana, lai arī tu strādā apdrošināšanas kompānijā, taču es tev atbildēšu: iznāca neparedzēta sagadīšanās. Mēs jau bijām nolēmuši pavadīt atvaļinājumu Antigvā. Par visu maksāja Alans. Viņš taisīja karjeru „Collins Aviation". Viceprezidents realizācijas daļā, un tas viss tikai nedaudz pāri divdesmit gadiem. Starp citu, mani tas īpaši nepārsteidza. Viņš vienmēr prata pārdot savu preci. Mēs piekritām, jo vēl nekad agrāk nebijām devušies atvaļinājumā ar lidmašīnu. Kāzām bija jānotiek nedēļu pēc mūsu atgriešanās. Bet tieši atvaļinājuma vidū mēs saņēmām telegrammu, ka kāzas tiek pārceltas divas nedēļas atpakaļ, jo viņas tētiņam bija jāvada kāda ļoti svarīga apspriede. Šķiet, viņu sauc Džons. Mēs piezvanījām uz lidostu, bet biļešu nebija. Protams, es ļoti gribēju paskatīties uz līgavu. Mana sieva pat apraudājās, bet domāju, ka viņa lietu ne mazāk asaru arī kāzu ceremonijas laikā.

— Jūs tā arī neiepazināties ar Kolinziem?

— Nebija izdevīga gadījuma. Bet es esmu pārliecināts, ka viņi ir labi cilvēki. Es neesmu redzējis pat savu vedeklu. Alans apgalvo, ka viņa necieš lidmašīnas. Ir nu gan sagadīšanās! Viņas tēvs ir aviācijas korporācijas īpašnieks, vīrs — pirmklasīgs pilots, bet viņa nenāk lidmašīnām pat tuvumā.

— Vai jūs nekad neesat bijis Kalifornijā?

— Nē. Bet bieži to esmu redzējis pa televizoru. īpaši Sanfrancisko. Tur jau daudz nepastaigāsi. Augšup, lejup. Pakalns pie pakalna. Nu, dēliņ, tad kāpēc īsti piezvanīji?

— Tas ir viss, scr.

— Kā, viss?

. — Vienkārši gribēju uzzināt, kā jūs jūtaties.

— Man šķiet, mēs tikko sākām sarunu.

— Ja es izdomāšu, ko vēl jums var pavaicāt, es piezvanīšu vēlreiz.

— Paklausies, dēliņ, ja tu vispār kaut ko izdomāsi, piezvani. Man būs patīkami uzzināt, ko tu domā.

— Es gribētu uzdot vēl vienu jautājumu, ser.

— Es gaidu ar aizturētu elpu.

— Kā jūs uzskatāt, vai jūs dēlam ir laba veselība?

— Kad viņam bija piecpadsmit, viņš vinnēja štata „Zelta cimdus". Ar katru gadu viņa veselība tikai uzlabojas.

— Jūs domājat, ka viņš spētu uzvarēt šo turnīru arī tagad?

— Tas nav pat smieklīgi, dēliņ.

— Mister Stenvik.

— Es vēl joprojām jūs klausos.

— Mani apbalvoja ar „Bronzas zvaigzni".

Fletēs ieklausījās klusumā.

— Ņemu savus vārdus atpakaļ, dēliņ. Vēlu tev visu labu.

— Pateicos jums, ser.

— Labprāt ar tevi papļāpāšu. Varbūt kādreiz iegriezīsies pie mums kopā ar Alanu?

— Viņš mani nepazīst.

— Kā gan tā? Viņu taču apbalvoja ar „Purpura sirdi".

— Mister Stenvik.

— Jā, dēliņ.

— Ja jūs butu mans tcvs, es saņemtu „Bronzas zvaigzni** jau nākamnedēļ pat.

— Vai tev to vēl nepasniedza?

— Nē, ser.

— Bet apbalvoja taču tevi jau sen.

— Jā, ser.

— Obligāti vajag to saņemt. Atbalstu valsts garu.

— Es neesmu par to īsti pārliecināts.

— Starp citu, dēliņ, kā tevi sauc?

— Džeimss, — Fletčs atbildēja. — Sidnejs Džeimss.

9. nodaļa

Fletčs atstāja mašīnu zem plāksnītes ar uzrakstu „Trešās nodaļas priekšnieka personīgā stāvvieta** un iegāja drūmā ēkā.

— Ljupo ir aizņemts, — seržants teica, atrāvies no rakstāmmašīnas. — Māca klientam labas uzvedības noteikumus.

— Man negribētos iejaukties, bet kāds gan varētu pateikt klientam par viņa tiesībām.

— O, viņam visu pateica. Viņam nolasīja Augstākās tiesas lēmumu Ljupo interpretācijā.

— Un kā gan īsti skan šī interpretācija?

— Tu nekad neesi dzirdējis? Es precīzi neatceros, bet kopīgā jēga ir apmēram tāda: „Tev ir tiesības kliegt, noasiņot, zaudēt samaņu un saukt advokātu pēc tam, kad mēs būsim beiguši. Redzamos miesas bojājumus, ieskaitot izsistos zobus, kā izriet no tevi aizturējušā policista ziņojuma, tu jau esi guvis pirms ierašanās iecirknī.** Daudzi pēc tam pielaiž bikses no bailēm.

— Domāju gan.

Seržants pacēla klausuli.

— Ljupo. Atnācis misters 1. M. Fletčers no „News Tribune**, — seržants atkal pievērsās rakstāmmašīnai. Uzsita vienu burtu, tad otru. — Labi.

Viņš nolika klausuli un uzsmaidīja Flelčeram starojošu smaidu.

— Ljupo teica, ka svētdien viņš ir izdarījis reidu speciāli priekš tevis. Maksā ragā divdesmit dolārus.

Divdesmit?

— Pirmklasīga prece, tieši no Meksikas. Tev paveicās. Viņš noķēra reklāmas aģentūras darbiniekus.

— Nabadziņi.

— Lai iebāztu tos aiz restēm, nemaz nebija vajadzīgi trīs sainīši. Atvelc viņa rakstāmgalada otro atvilktni pa labi.

Fletčs izvilka plastikātā iepakotu sainīti no Ljupo rakstāmgalda trešajā rindā pie loga.

— Liels paldies.

— Ljupo lūdza samaksāt.

— Vai ņemsi pretī kredītkartes?

— Maksā skaidrā. Policijas sporta fondam. Tici man, ar viņa jauno meiču sporta nodarbības ir vienkārši nepieciešamas.

— Es tev ticu. Nav nemaz tik viegli pelnīt sev iztiku ar cilvēku dauzīšanu.

— Tas ir smags darbs.

— Un sviedrains.

Fletčs uzlika uz seržanta rakstāmgalda divus desmitniekus.

— Mēs vienreiz ķersimies arī tev klāt, 1. M. Fletčer. Lai noskaidrotu, ko īsti nozīmē šie tavi velna I. M.

— (), nē, - Fletčs pasmaidīja. - Šo noslēpumu es aiznesīšu sev līdzi kapā.

— Gan jau mēs tev to izrausim.

— Nekad. To zināja mana māte, bet cs viņu novācu, lai klusētu.

Fletčs apsēdās pie seržanta galda.

— Ja jau Ljupo ir aizņemts, vai tu nevarētu man palīdzēt ar vienu uzvārdu.

— Ar kādu? - scrtžanls uzlika roku uz telefona klausules.

— Slenviks. Alans. Ar vienu ,,K“.

— Tevi interesē kaut kas īpašs?

— Nē. Visparastākā kompjūterpārbaude.

— Labi, — seržants uzgrieza kādu īsu numuru, lēnām, pa burtiem nodiktēja uzvārdu, pagaidīja, tad sāka kaut ko pierakstīt. Visa šī procedūra viņam aizņēma ne vairāk kā Iris minūtes.

— Stenviks, Alans. Nav samaksājis sodu, kurš viņam pirms sešiem mēnešiem bija uzlikts Losandž.elosā par automobiļa stāvēšanu neatļautā vietā. Pirms vienpadsmit gadiem gaisa karaspēka leitnants Alans Stenviks treniņa lidojumā nopikēja savu lidmašīnu uz dzīvojamo māju Sanantonio Tcksasā. No policijas pārvaldes sūdzību pāradresēja gaisa karaspēka pavēlniecībai, kura tad arī sodīja augstāk minēto Alanu Stenviku.

— Vai tas ir viss?

— Viss. Es arī izbrīnījos. Uzvārds šķita visai dzirdēts. Tas nozīmē, ka viņš ir noziedznieks. Man ir darīšana tikai ar tiem.

— Iespējams, ka tu varēji to izlasīt kādā no sporta lappusēm, — Fletčs piecēlās.

— Jā?

— Kādreiz viņš bija labs bokseris.

Fletčs brauca mājās.

Viņš dzīvoja ērtas, bet neglītas mājas septītajā stāvā. Viņa dzīvoklis, kas sastāvēja no viesistabas, guļamistabas, vannasistabas un nelielas virtuves, laistījās nevainojamā tīrībā. Vannasistabā Fletčs iemeta apģērbu netīrās veļas kaudzē un palīda zem dušas. Dienu agrāk, atgriezies mājās pēc triju nedēļu pārtraukuma, viņš nostāvēja zem dušas gandrīz veselu stundu.

Pievienojis savu dienas korespondenci tai ķīpai, kas jau kopš vakardienas stāvēja uz kafijas galdiņa, Fletčs apsēdās uz dīvāna un uztina sev smēķi no sainīša ar „tabaku", kuru bija saņēmis no policijas detektīva Herberta Ljupo.

Pēc pusstundas viņš vienu pēc otras atplēsa visas aploksnes un kopā ar to saturu aizsūtīja uz papīrkurvi. Tur bija tikai neapmaksāti rēķini.

Sāka zvanīt telefons.

Fletčs pārvietojās uz gultu un nocēla klausuli.

— Fletč?

— Mans Dievs! Vai tiešām es dzirdu manas dārgās un maigās sievas Lindas Heinsas Fletčeres balsi?

— Ar ko nodarbojies, Fletč?

— Tā pamazām kaifoju.

— Tas ir labi.

— Es tev šodien samaksāju.

— Es zinu. Misters Džilets piezvanīja un teica, ka saņēmis no tevis čeku par visu summu.

— Misters Džilets? No cienījamā juridiskā kantora „Sūds, pakaļa un Džilets“?

— Paldies, Fletč. Ar to es domāju naudu.

— Kāpēc tu sauc šo Džiletu par misteru? Viņa biksēm pat nav kabatu.

— Es zinu. Viņš ir vienkārši pretīgs, vai nav tiesa?

— Es nekad nedomāju, ka tu mani pametīsi advokāta homoseksuālista dēļ.

— Mēs esam tikai draugi.

— Nu domāju gan. Kāpēc tad zvani?

Linda brīdi paklusēja.

— Man pietrūkst tevis, Fletč.

— Ak, Dievs!

— Pagājusi vesela mūžība kopš tā laika, kad mēs bijām kopā. Trīspadsmit nedēļas.

— Kaķis, droši vien, jau ir sapuvis.

— Nevajadzēja tev viņu mest pa logu.

— Un, turklāt, vēl samērā nesen es baroju tevi ar lenču. Vai tu domā, ka es esmu piebāzts ar naudu?

— Kopā. Vai tu mani saproti?

— O.

— Es tevi mīlu, Fletč. Grūti tā uzreiz pārkāpt pāri šīm jūtām.

— Tur tev ir pilnīga taisnība.

— Reizēm mums bija labi kopā. Ļoti labi.

— Tu zini, tagad šeit nemaz neož pēc kaķa.

— Atceries, kā mēs braucām ar tavu veco „volvo" un dzīvojām tajā veselu nedēļu? Mēs nepaņēmām līdzi ne naudu, ne apģērbu, neko.

— Kredītkartes. Mēs paņēmām līdzi kredītkartes.

— Vai tev vēl joprojām ir vecais „volvo"?

— Nē. ,,MG“.

— O? Kādā krāsā?

— Zaļā.

— Es centos ar tevi sazināties.

— Vēl pirms es biju izrakstījis čeku?

— Jā. Vai tu biji kaut kur aizbraucis?

— Jā. Es strādāju pie raksta.

— Tevis jau sen nebija mājās.

— Tas ir liels raksts.

— Par ko?

— Par sezonas strādnieku problēmām.

— Izklausās ne pārāk interesanti.

— Tā ir.

— Bet kā gan tavs elegantais iedegums?

— Nekas briesmīgs. Es dzīvoju hotelī ar baseinu. Vai tu strādā, Linda? Kad mēs ar tevi runājām pēdējoreiz, tu meklēji darbu.

— Es nedaudz pastrādāju antikvariātā.

— Kaut kas notika?

— Ar darbu?

— Jā.

— Es aizgāju prom.

— Kāpēc?

— Nezinu. Veikala īpašniekam iepatikās kāds cits.

— O.

— Fletč?

— Es vēl joprojām esmu šeit. Tur, kur tu mani atstāji.

— Paklausies, laulības šķiršanas process taču jau beidzies. Mēs neko nesabojāsim, ja kādu laiku pabūsim kopā.

— Ko nesabojāsim?

— Laulības šķiršanu, protams. Ja mūs redzētu kopā šķiršanās procesa laikā, tad es nedabūtu šķiršanos.

— O, tas būtu vienkārši briesmīgi.

— Bet tagad mums nekas nedraud.

— Tu gribi pabūt kopā ar mani?

— Tagad ir jau vakars, piektdiena, un man tevis ļoti pietrūkst, Fletč. Fletč?

— Es kopā ar tevi?

— Mēs varam pavadīt kopā šo nakti.

— Protams.

— Es varu atbraukt pec stundas.

— Lieliski. Atslēga taču tev vēl ir.

— Jā.

— Man vajag izskriet uz dažām minūtēm. Mājās nav ēdamā. Es aiziešu pēc sendvičiem.

— Labi.

— Ja manis nebūs, nāc iekšā un gaidi. Es drīz atgriezīšos.

— Labi.

— Es ilgi neaizkavēšos.

— Es pagaidīšu.

— Tikai nenes sev līdzi kaķi.

— Man nav kaķa. Drīz tiksimies, Fletč.

Flctčs nolika klausuli, piegāja pie skapja, izvilka tīras džinsu bikses un tenisa kreklu, paņēma no kafijas galdiņa sainīti ar marihuānu, kabatas portfeli un pulksteni, pārliecinājās, ka durvis ir aizslēgtas, nobrauca ar liftu garāžā, iekāpa mašīnā un pēc pusotras stundas jau atgriezās piekrastes pilsētiņā.

10. nodaļa

Kad viņš atbrauca, pie griestiem vēl joprojām dega lampiņa. Bobija aizmigusi gulēja uz muguras.

Istaba, kuru Flctčs bija noīrējis, atradās virs zivju veikala. Visa iedzīve sastāvēja no mugursomas, guļammaisa un grīdas paklāja, vienīgā greznuma priekšmeta, kuru viņš sev atļāvās. Nišā līdzās atradās divdegļu gāzes plīts, mazmazītiņš, slikti strādājošs ledusskapis, duša un tualete.

Nedēļā viņam šī mazā istabiņa izmaksāja dārgāk nekā pilsētas dzīvokļa mēneša īre. Atslēgas dūnās nebija.

Bobija pamodās, kad viņš pagrabināja ar kastroli pie plīts.

— Sveiks.

— Sveika. Vai gribi zupu?

— Jā. Lieliski.

Bobija nepiecēlās no paklāja. Viņai bija piecpadsmit gadu. Kopš brīža pirms dažām nedēļām, kad viņi iepazinās, viņa paspēja novājēt vēl vairāk. Neraugoties uz iedegumu, zem acim melni riņķi, iekrituši vaigi, uz rokām un kājām adatu dūrienu pēdas.

Fletčs apsēdās līdzās meitenei ar kastrolīti vienā rokā un karoti otrā.

— Celies augšā.

Bobija apsēdās, viņas pleci gandrīz aizskāra krūšu kurvi.

— Vai strādāji?

— Agrāk.

— Vai sekmīgi?

— Četrdesmit dolāru. Nogrābu divus.

— Paēd.

Fletčs ielēja viņai mutē pilnu zupas karoti.

— Vienam puisim bija lielisks pulkstenis. Es gribēju to nozagt, bet viņš nenovērsa no tā acis. Mērglis.

— Tu notrieci visus četrdesmit.

— Jā. Un jau iedūru sev adatu. Tagad vairāk nav. Nekā nav.

Bērna asara izveidojās viņas kreisās acs kaktiņā un sāka ripot pa

vaigu.

— Neskumsti. Rīt nogrābsi vēl kādu. Kur tu ņēmi preci?

— Pie Resnā Sema.

— Vai viss kārtībā?

— Protams. Bet preces viņam ir ļoti maz.

— Maz?

— Viņš teica, ka, iespējams, vēl pietiks nedēļas nogalei.

— Kur viņš vispār ņem preci?

— Kāpēc tev to vajag zināt?

— Es vienkārši iedomājos, ka, sazinoties ar šo cilvēku, var nopirkt lētāk.

— Es nezinu. Kaut kur pludmalē.

— Vai tu atradi viņu pludmalē?

— Jā. Viņš vienmēr ir tur.

— Tas tiesa.

— Kur tu vazājies, Fletč? Tevis nebija visu dienu. Tu smaržo citādāk.

— Citādāk.

— Tu smaržo drīzāk kā gaiss, nevis cilvēks.

— Kā gaiss?

— Es nezinu, ko tas nozīmē.

— Es uz kādu brīdi iegāju mājā ar gaisa kondicionēšanas sistēmu.

— Kaut ko nozagi?

— Jā, aptīrīju pāris veikalus Meinstrītā. Tas prasīja laiku.

— Ko dabūji?

— Pāris fotoaparātus. Magnetofonu. Bet detektīvs vienā veikalā sāka mani rūpīgi novērot. Nācās gaidīt, kamēr viņš aiziet uz lenču.

— Cik dabūji?

— Divdesmit trīs dolārus.

— Nekas īpaši spožs.

— Jā, nekas īpaši spožs.

— Es gribu teikt, pa visu dienu. Tevis nebija arī no rīta.

— Jā, pa visu dienu. Ēd zupu.

Iespiedusi kastroli starp ceļgaliem, Bobija pamaisīja zupu ar karoti, vērojot izplūstošos taukvielu kārtas riņķus.

— Istaba laikam maksā dārgi.

— Es vēl neesmu par to samaksājis.

— Kā tad tu šet dzīvo?

— Tās samnieks pērk no manis zagtās mantas. Tāpēc es vienmēr esmu bez naudas.

— Tu atdod viņam to, ko nozodz veikalos.

— Jā.

— Viņš tev maksā grašus. ,

— Jā. Viņš ir paskopāks.

— Nelietis.

— Un visu laiku pieprasa, lai es zogu vairāk.

— Velti tu ar viņu sapinies.

— Vai tu atbrauci no Vidusrietumiem?

— Kādēļ tu tā jautā? t

— Tu tā runā. Ļoti praktiski.

— Tev nemaz nevajag daudz naudas. Tu taču nesēdi uz adatas.

— Es dzeru tabletes. Tu taču zini.

— Es zinu. Bet tomēr. No tabletēm nav nekā laba. Tās ir mākslīgas.

— Nav jau nemaz tik sliktas.

— Dabiskās vielas labākas. Heroīns, piemēram.

— Ja arī es kādu gribētu pakratīt, tad tas ir Resnais Sems.

— Kāpēc?

— Viņš ir pilns ar preci.

— Pašlaik viņam gandrīz nekā nav.

— Varbūt nākošreiz, kad viņš saņems preci...

— Nozagt viņam naudu un preci, tas gan būtu lieliski.

— Viņš ir labs cilvēks.

— Par ko tu runā?

— Es tikai gribēju teikt, ka tas nav veikals vai kaut kas tamlīdzīgs. Viņš ir Resnais Sems. Viņš ir personība. Viņš rūpējas par mums.

— Tev nekas nesanāks. Tu pat nezini, kur viņš glabā preci.

— Viņš nekur neiet prom no krastmalas. Viņš nepamet savu būdcli.

— Kāpēc nepamet, — Bobija iebilda. — Bet, lai nopirktu ēdamo.

— Ēdamo viņam pienes klāt. Vendija un Karens.

— Es nesu viņam ēdienu.

— Tu?

— Kad viņš palūdza. Viņš deva man naudu un teica, ko nopirkt.

— Un uz kurieni tu gāji?

— Uz supermārketu.

— Gāji un ņēmi visu vajadzīgo no plauktiem?

— Jā, bet kā gan citādi?

— Nezinu. Es gribētu viņu pakratīt. Vismaz reizīti. Ja tikai varētu noskaidrot, no kurienes viņš saņem preci.

— Man ir vienalga. Viņam ir laba prece.

— Tu saki, ka viņš gaida nākamo partiju tuvākajās dienās?

— Jā, viņam ir jāsaņem prece. Viņš teica, ka rezerves izsīkst, bet iedeva man visu, par ko es varēju samaksāt. Viņš labi pret mani izturas.

— Es ar prieku viņu pakratītu.

It kā pilnīgi bez nodoma viņš sāka mest gaisā un ķert rokā savu kabatas portfeli. Uz grīdas izslīdēja fotogrāfija.

— Kas tas tāds? — Bobija vaicāja.

— Nekas.

ч

Viņa nolika kastrolīti, pacēla fotogrāfiju un ilgi to aplūkoja.

— Kas tas ir? — viņa atkārtoja.

— Tāpat, viens cilvēks. Viņu sauc Alans Stcnviks. Vai nekad neesi viņu redzējusi?

— Kas viņš ir?

— Kādreiz es viņu labi pazinu. Vēl pirms es biju aizgājis no mājām. Reiz viņš man izglāba dzīvību.

— Ā-a. Tad tāpēc tu nēsā viņa fotogrāfiju.

— Nekādi nespēju to aizmest.

— Otrā pusē ir rakstīts: „Nodot “News Tribune* bibliotēkā^11.

— Es izzagu to no turienes.

— Tu strādāji avīzē?

— Kas, es? Vai tu joko? Reiz es tur iegriezos kopā ar paziņu un pilnīgi nejauši ieraudzīju šo fotogrāfiju. Uz galda. Es iebāzu to kabatā. Viņš man izglāba dzīvību.

— Kā?

— Es sadauzīju mašīnu. Tā aizdegās. Es biju bez samaņas. Viņš brauca garām. Pieturēja un izvilka mani no kabīnes. Šķiet, viņš tur netālu dzīvo. Vai tu esi pārliecināta, ka nekad agrāk neesi viņu redzējusi?

— Pilnīgi pārliecināta.

— Man tā arī neizdevās viņam pateikties.

Bobija pasniedza Fletčeram fotogrāfiju.

— Es gribu gulēt, Fletč.

— Labi.

Viņš novilka tenisa kreklu, džinsu bikses, nodzēsa gaismu un ierāpās gu|ammmaisā.

— Vai tev patiešām ir divdesmit seši? — Bobija vaicāja.

— Jā, — viņš meloja.

— Man nekad nebūs divdesmit seši, vai ne?

— Laikam jau ne.

— Un kas man par to būtu jādomā? - viņa vaicāja.

— Nezinu.

— Es ari.

11. nodaļa

„Mūsu darbā nav brīvdienu", — Fletčs sev atgādināja.

Tāpēc viņš sestdien no rīta piecēlās, uzvilka šortus un gāja uz pludmali.

Krīzijs gulēja uz muguras, salicis rokas zem galvas. Smiltis vēl mirdzēja rasa. Resnā Sema būdele meta garu ēnu.

— Kas notiek, vecais? — Krīzijs pat nepaskatījās uz Fletču.

— Nekas īpašs.

— Man ir auksti. Gribu ēst. Vai neatmetīsi kaut ko maizei?

— Divpadsmit centu, — Fletčs izvilka no kabatas vienu desmitcentu monētu un divas viencentu un nometa tās smiltīs līdzās Krīzijam.

Tas pavīpsnāja. Divpadsmit centu neatstāja uz viņu nekādu iespaidu.

— Tu taču esi meistars veikala zādzību lietās, — viņš teica.

— Viņu detektīvi mani jau pazīst.

— Vajag mainīt darbības lauku, puisīt. Apciemot kaimiņu pilsētas.

— Bet kā gan es atgādāšu šurp guvumu, lai to varētu pārdot?

— Motociklisti nav pārāk izvēlīgi. Viņiem nav nekas neparasts vest cilvēku ar trijiem portatīvajiem televizoriem, — un Krīzijs iesmējās. — Kādreiz es pratu aplaupīt dzīvokļus, - viņš piebilda. — Man bija pat instrumenti.

— Un kas notika?

— Mani aplaupīja. Kaut kāds nelietis nozaga manus instrumentus. Mērglis.

— Tas patiešām izklausās visai jocīgi.

— Man nāk smiekli.

— Žēl, ka tu nevarēji saņemt apdrošināšanu.

— Un man nav arī vairāk spēka, — Krīzijs izstaipījās. — Es kļūstu vecs, manu puisīt.

— Tu, acīmredzot, vakar esi ieņēmis kaut ko pavisam nelāgu.

— Nekā tamlīdzīga. Pagājušā nakts bija mans zvaigžņu ceļš.

Vēl ne pārāk sen Krīzijs bija rokgrupas bundzinieks. Viņi izsitās augšā. Liela Ņujorkas kompānija, kas izlaiž skaņuplates, ieguldīja viņos simt tūkstoš dolārus un viena gada laikā guva trīs ar pusi miljonu lielu peļņu. Viņi ierakstīja disku, devās turnejā, ierakstīja trešo disku un kopā ar citu grupu aizbrauca uz Eiropu. Krīzijs bungoja, ceļoja un neatteicās ne no grādīgā, nedz sievietēm un narkotikām. Pēc gada viņa rēķinā bija jau seši tūkstoši dolāru, bet viņš pats atgādināja izspiestu citronu. Kompānija nomainīja to ar bundzinieku no Arkanzasas. Krīzijs tikai nopriecājās: viņš negribēja vairāk strādāt.

— Es parasti aptīrīju mājas pašā krastmalā. Reizēm iegriezos ari kāpās. Kāda nabaga zēna mājā es ielauzos veselas septiņas reizes. Viņš vienmēr pirka to, kas bija nozagts. Stereosistēmu RSA, televizoru „Sony", fotoaparātu „Nikon". Un nolika visu vecajā vietā. Tā bija gluži kā tāda jauna spēle. Viņš pirka mantas un stiepa tās mājā priekš manis, bet es tās savācu. Burvīgi. Kad cs atnācu astoto reizi, māja izrādījās tukša. Viņš nolēma, ka nu reiz tam pietiek, un aizvācās.

— Bet tagd tev nav spēka pat tam, vai ne?

— Nē, tas taču ir darbs. Es labāk pagulēšu pludmalē.

— Bet kur tu ņem skanošo?

— Es nezinu, vecīt. Nezinu.

— Vecajam Scmam taču vajag maksāt.

— Vajag, — Krīzijs nopūtās. - Vecais maita.

— Interesanti, kur viņš ņem preci, - Fletčs domīgi teica.

— Es neko par to nezinu, — Krīzijs atbildēja.

— Es arī nejautāju.

— Skaidrs. Es viņu aptīrītu, ilgi nedomājot. Tad man būtu pašam savas rezerves. Bet viņš jau noteikti dabūs atkal. Un šis maita nekad neiet prom no pludmales. Katrā ziņā es neesmu redzējis, ka viņš kaut kur ietu. Es nekā nevaru tikt skaidrībā.

Pēdējās kratīšanas un panikas laikā, kad Resnais Sems paziņoja, ka viņam nekā nav, Fletčs iekārtojās smiltīs netālu no Resnā būdas un novēroja to veselu nakti. Neviens tajā neiegāja un neizgāja no tās. Fletčs runāja ar katru, kurš tuvojās Sema būdai. Tie bija vienīgi narkomāni. Neviens no viņiem nevarēja būt preces piegādātājs.

Bet pusdivpadsmitos no rīta izplatījās baumas, ka resnais Sems, kurš ne uz mirkli nebija pametis savu būdu, atkal atsācis tirgošanos. Bez jebkādiem ierobežojumiem. Tā tas arī bija. Panika beidzās.

— Viņš ir burvis, — Krīzijs teica. — Velna burvis.

— Tur tev ir pilnīga taisnība. Bobija teica, ka viņa rezerves jau sāk izsīkt.

— Jā. Viņš ieviesis savus ierobežojumus. Bet es neuztraucos. Gan jau viņš atkal dabūs. Vai tu patiešām domā, ka viņš nedabūs preci. Viņš vienmēr dabū. Reizēm dienu vai divas viņš pārdod mazāk nekā parasti, bet tad atkal atsāk ar pilnu sparu. Un preci tam pienes. Tā taču viņam ir vajadzīga.

— Es nešaubos, ka viņš saņems preci, — Fletčs pamāja.

— Noteikti saņems.

— Es esmu par to pilnīgi pārliecināts.

— Paklausies, Fletč, bet vai tu neesi ievērojis, ka policija grābj ciet vienmēr vienu un to pašu čali.

— Jā.

— Vecais, tas gan ir jocīgi. Vienu un to pašu.

— Viņš ir no vietējiem, Montgomerijs.

— Granijs Montgomerijs.

— Viņa tēvs ir svarīgs putns mūsu pilsētā.

— Pēc katrām desmit dienām, maksimums pēc divām nedēļām, viņu savāc un nopratina. Visu nakti māca dzīvot. No rīta palaiž vaļā. Bet viņš jož pa taisno pie Resnā Sema pēc jaunas devas.

— Acīmredzot, viņš nevienu nenodod.

— Protams. Citādi mūs visus iebāztu aiz restēm. O, vecais, tu pat nevari iedomāties, cik stulbi ir policisti.

— Viņus uztrauc tikai vietējie pusaudži. Montgomerija tēvs ir apriņķa skolu direktors vai kaut kas tamlīdzīgs.

— Jautāt vienmēr ir labāk savējiem. Viņi zin, ka mēs viņiem tāpat neko neteiksim. Tāpēc viņi vienmēr grābj šo zēnu un cenšas izsist no viņa patiesību. Jocīgi. Jocīgi.

— Šorīt tevi ir atmodusies humora izjūta, Krīzij.

— Es pavadīju burvīgu nakti. Zvaigznes nolaidās no debesīm un runāja ar mani.

— Un ko tās tev teica?

— Tās teica: „Krīzij, tu esi Dieva izredzētais. Tu vedīsi ļaudis uz jūru“.

— Tas bija slapjš sapnis.

— Jā. Slapjš.

— Man ir jāsatiek kāds cilvēks, — Fletčs lēnām piecēlās.

— Bet man jānozog nauda.

Krīzijs pat nepakustējās. Viņš skatījās uz jūru, kurp tam vajadzēja vest ļaudis pēc kārtējās heroīna devas.

Fletčs, kājas sakrustojis, sēdēja Vctsaijanas būdeles ēnā. Pats Vet-saijana sakrustotām kājām sēdēja būdā.

— Dažas sarkanās, — Fletčs palūdza.

— Tablešu nav, — Vetsaijana atbildēja.

— Man ir divdesmit dolāru.

— Gaidu jaunu partiju. Pavazājies tepat riņķī.

— Man vajag tūlīt.

— Es saprotu, — Fletčs vēl nekad nebija sastapis labākas un sirsnīgākas acis. — Nekā nav. Palicis tikai mazliet heroīna.

— Draņķis.

— Par gaumi nestrīdas. Kā klājas Bobijai?

— Guļ.

— Tu neesi viņai gluži vienaldzīgs. Viņa bija atnākusi vakar vakarā.

— Es zinu.

— Viņa drausmīgi izskatās.

— Nu un tad?

— Kāpēc gan tu nevarētu aizvest viņu no šejienes?

— Tu domā, ka Granijs var kaut ko izpļāpāt?

Vetsaijanas acis uz mirkli uzzibsnīja.

— Domāju, ka nē.

— Kāpēc nē? Viņi taču visu laiku to sit.

— Pagaidām viņš vēl neko nav teicis.

— Kāpēc viņi visu laiku savāc tikai tieši viņu?

— Viņš ir vietējais. Viņu var piespiest. Visu laiku pratinot vienu pusaudzi tā vietā, lai šodien savāktu tevi, bet rīt — mani, viņi cer, ka galu galā viņš sniegs liecību. Es jau esmu ar to saskāries.

— Un viņiem tas izdosies? Vai viņi to salauzīs?

— Šaubos. Viņš jau ir aizgājis pārāk tālu. Viņš neko nejūt.

— Kā mēs uzzināsim, ka viņš ir izpļāpājies?

— Cilvēki zilajā formā, Sabiedrības eņģeļi atriebēji nolaidīsies no debesīm ar lieliem stekiem un saules stari atspīdēs viņu mirdzošajās ķiverēs.

— Kā mēs uzzināsim, ka viņi ieradīsies?

— Viņi neieradīsies. Tici man, Fletč. Viņi neieradīsies. Viss būs labi. Tev nav ko baidīties.

— Resnais Sem, es dzirdēju, ka tevi grib aplaupīt.

— Kurš?

— Nevar teikt.

— Krizijs? Pašlaik viņam ir grūti pat staigāt.

— Ne Krizijs. Kāds cits.

— Kurš grib aplaupīt Vetsaijanu?

— Viņš saka, ka zin, no kurienes tu saņem preci.

— To neviens nezin.

— Viņš saka, ka tu saņem preci tieši pludmalē. Kāds tev to pienes. Vai tā ir patiesība?

— Dēliņ, patiesības nemaz nav.

— Viņš saka, ka nākošreiz, kad tu saņemsi preci, viņš atnāks pie tevis. Viņš grib savākt gan preci, gan naudu.

— Neiespējami. Viņam nekas nesanāks.

— Kā tā?

— Nekas viņam nesanāks.

— Kā tu saņem preci?

— Es lūdzu Dievu, un tā gluži vienkārši uzrodas. Tu esi labs zēns, Fletč, tikai ne īpaši gudrs. Vai tev to ir teikuši agrāk?

— Jā.

— Es tā arī domāju. Neviens neaplaupīs Vetsaijanu.

— Bet vai tas ir iespējams? Vai tevi var aplaupīt?

— Nekad un nekā. Nomierinies. Rīt ap pusdienlaiku man būs sarkanās. Vai izvilksi?

— Dod man to, kas tev vēl atlicis.

— Dod divdesmitnieku.

— Neviens negribēs tevi aplaupīt, Sem?

— Ja tas notiks, preces vairāk nebūs.

— Neviens taču negrib, lai tas notiktu?

— Protams, ka nē.

— Jūs klausās. Šeit ir mistera Stenvika māja.

Fletčs ieslēdza ventilatoru pie telefona būdas griestiem, lai slāpētu ielas troksni.

— Misis Stenviku, lūdzu.

— Diemžēl misis Stcnvikas nav mājā. Vai kaut ko viņai pateikt?

Mēs zvanām no tenisa kluba. Vai jūs nezināt, kur varētu būt Sten- vika?

— Bet viņai taču ir jābūt tur, ser, es gribēju teikt — klubā. Šorīt viņai ir spēle, un viņa teica, ka paliks tur arī uz lenču. Domāju, ka viņa grib satikties ar tēvu.

— Un pašlaik viņa ir klubā?

— Jā, ser. Viņa plānoja tur pavadīt visu dienu.

— Mēs viņu pameklēsim. Atvainojiet par traucējumu.

Kā parasti sestdienas rītā, viss ceļš gar piekrasti bija pieblīvēts ar automašīnām. Fletčs iegāja universālveikalā un nopirka sev jaunu tenisa kreklu, baltu zeķu pāri un tenisa šortus.

12. nodaļa

Fletčs atstāja mašīnu kluba stāvvietā, apgāja apkārt ēkai un iegāja ģērbtuvē pa dienesta ieeju. Uz skapīšu durvīm karājās plāksnītes ar to īpašnieku uzvārdiem. Pati svaigākā vēstīja ,,Antcrvuds“. Jaunie kluba locekļi. Apkalpojošais personāls vēl noteikti nav pieradis pie viņiem un viņu viesiem.

Kad Fletčs iegāja tenisa paviljonā, viņu apturēja vecākais oficiants.

— Atvainojiet, ser. Vai jūs esat kluba viesis?

— Es esmu Antervudu viesis, - Fletčs atbildēja.

— Viņu pašlaik nav, ser. Es netiku viņus redzējis.

— Viņi ieradīsies vēlāk.

— Ļoti labi, ser. Varbūt jūs vēlaties kaut ko iedzert, viņus gaidot?

Fletčs ievēroja Džoannu Stenviku.

— Mēs ierēķināsim dzēriena cenu Antervudu rēķinā.

— Apelsīnu sulu ar šņabi, lūdzu.

Viņš apsēdās pie Džoannas Stcnvikas galdiņa.

— Jūs esat Džoanna Stenvika, vai ne?

Viņa sēdēja pie divvietīga galdiņa, vērojot tenisa kortus. Viņai priekšā stāvēja tukša martini glāze ar ledu.

— Jā, bet kas par lietu?

— Es neesmu redzējis jūs kopš pašām kāzām.

-' Vai jūs esat Alana draugs?

— Mēs kopā dienējām aviāeijā, — Fletčs atbildēja. — Sanantonio. Mēs ar Alanu neesam likušies jau ilgus gadus.

— Un tomēr, neskatoties uz to, jūs mani pazināt.

— Vai tad jūs var aizmirst? Vai jūs neiebildīsiet, ja es piesēdīšos pie jūsu galdiņa?

— Diemžēl, man nav tik laba atmiņa, kā jums gribētos, — Džoanna pasmaidīja. — Es nevaru atcerēties, kā jūs sauc.

— Ne jūs viena, — Fletčs atbildēja. Man ir visgrūtāk iegaumējamais uzvārds pasaulē. Atrelamenskis. Džons Atrelamenskis.

— Džons man ir pilnīgi pa spēkam.

Uz galda atradās „Polaroid" fotoaparāts.

— Jūs dzīvojat šajā apvidū, Džon?

— Nē. Batā, Montanā. Es esmu šeit darīšanās. Aizlidoju šodien pēcpusdienā.

— Un kādas jums šeit ir darīšanas?

— Mēbeles. Mēs, ziniet, iekārtojam viesnīcas.

— Skaidrs. Žēl, ka nevarat satikt Alanu. Viņš ir Aidaho, aviācijas kongresā.

— Alans vēl joprojām turpina lidot?

— Regulāri.

— Atšķirībā no pārējiem, viņam vienmēr patika lidot. Es nekad neaizmirsīšu, kā viņš, izpildot treniņlidojumu, nopikēja tieši uz dzīvojamo māju Sanantonio.

— Nopikēja uz dzīvojamo māju?

— Viņš jums par to nekad nav stāstījis? No triecienviļņa izbira visi stikli. Iejaucās policija. Priekšniecība viņu par to bargi sodīja.

— Vīri ne visu stāsta savām sievām.

— Domāju, ka viņam ir mazliet kauns to stāstīt.

— Cik patīkami ir sastapt senu Alana draugu. Pareizāk sakot, atkal satikties. Pastāstiet man vēl kaut ko.

— Citi viņa nedarbi man nav zināmi. Mēs nebijām pārāk tuvi draugi. Tad es atbraucu uz nedēļu uz jūsu pilsētu, netīšam sastapu Alanu, un viņš ielūdza mani uz kāzām.

— Bet jūs esat jaunāks par manu vīru.

— Jā, nedaudz. Man ir trīsdesmit.

— Jūs izskatāties krietni vien jaunāks.

— Nodarboties ar mēbeļu tirdzniecību ir ļoti veselīgi.

— Alanam būs ļoti žēl, ka viņš nav jūs sastapis.

— Neesmu par to gluži pārliecināts.

— O?

— Mēs nedaudz saķērāmies jūsu kāzās.

— Kāpēc?

— Es visai necili izteicos par lielo biznesu, bet Alanam tas nepatika.

— Kā gan jūs tā varējāt? — viņas acīs uzdzirkstīja jautras uguntiņas.

— Tad es biju jaunāks un tiesaņēmu algu lielā korporācijā.

— Laikam jūs kaut ko pateicāt par precībām ar bosa meitu.

— Nē. Bet vai tad tā ir?

— Viņš apprecēja mani, sava bosa meitu. Tas viņam ir vājais punkts. Iespējams, ka tāpēc viņš arī sadusmojās.

— Es to nezināju. Domāju, ka toreiz rīkojos aplam.

— Nieki. Ne jūs pirmais, ne pēdējais. Nabaga Alans velta visu savu brīvo laiku, pierādot visai pasaulei, ka viņš apprecējis mani manis, nevis mana tētiņa kompānijas dēļ.

— Vai viņš strādā pie jūsu tēva?

— Pašlaik es pat nezinu, kurš pie kura strādā. Alans kārto visas lietas. Tēvs organizē tenisa turnīrus. Atklāti sakot, tēvs dara to, ko viņam liek Alans.

— Alans man vienmēr ir šķitis lietišķs cilvēks. Un kur tad viņš strādā?

— „Collins Aviation".

— Nekad neesmu dzirdējis par tādu firmu. Atvainojiet.

— Jūs arī nevarējāt par to dzirdēt, ja stāvat tālu no aviācijas. „Collins Aviation" izgatavo dažādus tehniskus mezglus, no kuriem citas korporācijas saliek lidmašīnas.

— Nav vis nekāda ķīmiskā tīrītava.

— Nebūt.

— Redziet, cik es slikti orientējos biznesā. Es pat nesekoju akciju kursam biržā.

— „Collins Aviation*1 akcijas praktiski netiek pārdotas. Tās pieder mums.

— Visas akcijas?

— Mums un dažiem ģimenes draugiem. Jūs saprotat, ģimenes ārstam, tēva Hārvardas kursa biedram, ar kuru viņš dzīvoja vienā istabiņā studentu kopmītnē... lūk, tādiem cilvēkiem. Visi bagāti kā Krēzi.

— Cik aizkustinoši.

— Tik tiešām, nav slikti, ja visi tavi paziņas ir bagāti cilvēki. Nekad neizraisās strīds par to, kam jāmaksā par iedzeršanu.

— Vai pasūtīt jums vēl kokteili?

— Kāpēc gan ne?

Flctčs pasauca oficiantu.

— Starp citu, Džon, bet kā jums izdevās iekļūt tenisa klubā?

— Es esmu Antervudu viesis. Mums ir kopīgas darīšanas. Viņš uzzināja, ka mana lidmašīna izlido tikai pēcpusdienā un piedāvāja iebraukt klubā, lai nedaudz iedzertu un izpeldētos baseinā.

— Antcrvudi? Es viņus nezinu. Laikam jauni kluba biedri.

— Nav ne jausmas.

— Bet kur ir jūsu tenisa rakete?

— Es biju to iznomājis. Nodevu, pirms ienācu kafejnīcā.

— Skaidrs.

— Martini ar ledu, lūdzu, un apelsīnu sulu ar šņabi, - Flctčs pasūtīja.

— Vienu mirklīti, misis Stenvika, — oficiants atbildēja.

— Šis tenisa klubs ir mana tēva lolojums. Vienīgi pašu ēku viņš nav cēlis ar savām rokām. Šis tenisa klubs ir galvenais „Collins Aviation** akciju īpašnieks. Pat krēsls, uz kura jūs sēžat, iespējams, ir izstrādāts Olbani lidostas uzgaidāmajai zālei.

— Vai Olbani ir lidosta?

— Olbani ir Ņujorkas štatā.

— Jā.

— Bet kuru gan tas uztrauc.

— Loģiski. Kuru gan interesē Olbani Ņujorkas štatā?

— Varbūt vienīgi tos, kas tur dzīvo.

— Varbūt, vienīgi viņus, tiesa. Parasti gan es nedzeru martini pēc tenisa spēles.

— Bet ar ko jūs parasti nodarbojaties pēc tenisa spēles?

— Ar visu pa druskai. Alans tik bieži dodas komandējumos. Pirmdienās un trešdienās viņš nekad neierodas mājās agrāk par vienpadsmitiem naktī. Nedēļas nogalē viņš iesēžas reaktīvejā lidmašīnā un aizlido savās darīšanās. Darīšanas, darīšanas, darīšanas... Bet, lūk, arī mūsu kokteiļi.

— Jūsu glāze, misis Stenvika, — oficiants paklanījās.

— Par darīšanām, — Džoanna pacēla tostu.

— Pirmdienās un trešdienās viņš neierodas mājās agrāk par vienpadsmitiem, — Fletčs atkārtoja.

— Gadās, ka pat vēl vēlāk. Ceturtdien ir kluba valdes sēde. Tas ir pat ērti — ceturtdiena kalpiem ir brīvdiena. Bet otrdienu mēs gan pavadām kopā. Otrdienās viņš ir ļoti uzmanīgs pret mani.

— Atceros, Alanu Āzijā ievainoja.

— Viņam ir rēta uz vēdera un „Purpura sirds".

— Vai pašlaik viņš ir pilnīgi vesels?

— Protams. Viņam ir lieliska veselība.

— Vai patiešām?

— Bet jūs tas pārsteidz?

— Viņš vienmēr baidījās saslimt ar vēzi. Tiklīdz kāds uzsmēķēja, viņš vienmēr sāka par to runāt. Cigaretes viņš sauca par vēža nūjiņām.

— Es neko tādu neesmu ievērojusi.

— Vai viņam nebija vēža?

— Ak, Dievs, pat nepieminiet šo vārdu.

— Satriecoši.

— Kas īsti?

— Tas, ka viņš nav slimojis ar vēzi.

— Viņš jau nemaz tik daudz nesmēķē. Tāpat kā jūs, Džon, nu kā jūs tur..., nevarat sūdzēties par veselību.

— Es neesmu bijis Āzijā.

— Jūs, liekas, esat lieliskā fiziskā formā.

Зак. 444

— Overflaits.

— Kā, lūdzu?

— Overflaits. Es cenšos atcerēties Alana vedējtēva uzvādu. Over...

— Ebcrharhts, Berts Eberharhts.

— Pareizi. Man viņš likās lāga zēns. Vai viņš vēl joprojām ir šeit?

— Ir nu gan jums atmiņa. Jā, viņš vēl joprojām ir šeit. Resns un plikpaurains. Apprecējis kaut kādu izlēcēju. Trīs pretīgi bērneļi. Viņam pieder apdrošināšanas kompānija.

— Apdrošināšanas kompānija.

— Jā. Pats Alans, „Collins Aviation^11 un pat šis klubs ir apdrošināts viņa kompānijā. Viņš ir labi situēts. Pateicoties Alanam. Viņi draudzējas vēl no Kolgeitas laikiem.

— Viņš ir labi iekārtojies. Ņemot vērā Alana lidojumus, viņš noteikti plēš bargu naudu.

— Tā ir pēdējā muļķība. Mans tēvs vēlējās, lai Alans, maksājot milzīgās iemaksas, aptvertu, cik dārga ir viņa dzīvība. Pēc mūsu meitas piedzimšanas viņš centās pierunāt Alanu attteikties no lidojumiem. Nekas neizdevās. Alans maksā apdrošināšanu un nelaiž garām nevienu izdevību, lai paceltos gaisā.

— Apdrošināšanu maksā Alans, nevis kompānija?

— Mūsu ģimenē vārds „kompānija" nozīmē manu tēvu. Alanam obligāti jāapdrošinās, bet par apdrošināšanu viņam jāmaksā pašam. Tā nosprieda tēvs. Tiesa, žēl, ka viņa pūles tā arī nedeva vēlamo rezultātu.

— No visa tā, ko jūs man pastāstījāt, es sapratu, ka Alanam gluži vienkārši nepieciešams kaut kā izlādēties.

— Tāpēc taču arī ir domāts klubs.

— Es domāju, lidojot viņš noņem nervu sasprindzinājumu, — Fletčs piebilda.

— Bet citus noved līdz infarktam. Es pat negribu domāt, ar ko viņš lido šajā nedēļas nogalē. Izklaidēšanās nolūkos, kā jūs izteicāties. Jūs pat nevarat iedomāties, ko viņš paceļ gaisā. Visādā ziņā, pēc lidmašīnām tas neizskatās. Drīzāk pēc kaut kādiem pagānu ieročiem, ar kādiem karo mežoņi. Vienkārši šausmas.

— Liekas, jums ar viņu ir visai grūti. Kaut nu viņš reiz. pārstātu lidot. Mani jau sen interesē viens jautājums.

— Tēvs kavē lenču.

— Vai viņam ir jāatnāk uz šejieni?

— Jau pirms divdesmit minūtēm.

— Tad man laiks iet prom.

— Nē, nē. Viņam būs ļoti patīkami ar jums iepazīties. Alana draugs un tā tālāk. Tātad kas jūs vēl interesē?

— Kāpēc kāzās nebija Alana vecāku?

— Alana vecāku?

— Jā.

— Tie viņam ir pavisam sveši. Viņš nekad ar viņiem nesatiekas.

— Nekad nesaliekas?

— Vai jūs tas pārsteidz?

— Jā, protams. Man šķiet, ka viņi kādreiz bija ļoti tuvi.

— Nē, viņš tos neieredz. Tā bijis vienmēr. Es viņus neesmu ne reizi redzējusi.

— Vai tiešām tā ir patiesība?

— Jūs esat sajaucis Alanu ar kādu citu.

— Bet es biju pārliecināts, ka Alans regulāri apciemo savus vecākus.

— Tikai ne Alans. Vecāki vienmēr ir gribējuši uzspiest viņam savu gribu. Es domāju, par lūzuma punktu kļuva turnīrs „Zelta cimdi“.

— „Zelta cimdi“? Es saprotu, Alans nodarbojās ar sportu.

— Nodarbojās tāpēc, ka tēvs viņam lika to darīt. Katru dienu pēc nodarbībām skolā viņš gāja uz pagrabu un trenējās līdz vakariņām. Viņam nācās piedalīties štata meistarsacīkstēs. Viņš neieredzēja boksu. Viņš atteicās piedalīties nacionālajā čempionātā. Kopš tā laika tēvs ar viņu vairs nerunā.

— Es laikam būšu visu sajaucis.

— Droši vien. Un viņš vienmēr ir teicis, ka viņa māte ir neirastēniķe, kas gandrīz nepieceļas no gultas.

— Un jūs nekad nav interesējuši Alana vecāki? Vai jūs nekad negribējāt ar viņiem satikties?

— Nē, ja Alans man saka patiesību. Bet es esmu par to pilnīgi pārliecināta. Ticiet man, cilvēkiem, ar kuriem es katru dienu satiekos, ir visai smagi raksturi, un man nemaz, negribas sevi apgrūtināt vēl arī ar vīra radiem.

— Es saprotu.

Pēkšņi paviljona apmeklētāji jūtami atdzīvojās, jo parādījās interesants, reprezentabls, apmēram sešdesmit gadus vecs vīrietis, kurš bija ģērbies baltās biksēs un zilā bleizeri. Viņam māja ar rokām. Vīrieši, kas sēdēja tuvāk pie durvīm, piecēlās no savām vietām. Sievietes apžilbinoši smaidīja. Vecākais oficiants, priecīgi mājot, steidzās viņam pretī.

— Tas ir mans tēvs, — Džoanna komentēja.

— Jā, — Fletčers pamāja. — Es viņu pazinu.

— Neņemiet ļaunā, ja viņš jūs neatcerēsies.

— Kāpēc gan lai viņam mani būtu jāatceras.

— Tāpēc, ka tu esi īsts skaistulis. Es degu kā liesmās. Vai patiešām tev šodien jābrauc prom?

— Man ir jāatgriežas jau šovakar.

— Bet rīt taču ir svētdiena.

— Paklausieties, vai jums ar Alanu ir kāda vietiņa, kur jūs varat aizbraukt un palikt divatā? Tikai jūs vieni paši?

— Rančo.

— Kas?

— Alans pērks rančo Nevadā. Mums.

— Lieliski.

— Kas tur lielisks. Tas ir šausmīgi. Kam gan ir vajadzīgs rančo Nevadā?

— Tādu ir ne mazums.

— Kad es vēl biju bērns, es pavadīju vasaru rančo. Karstums, putekļi, netīrība. Garlaicīgi. Neparasti, neiedomājami garlaicīgi. Visi vīrieši nu gluži kā tādi sausi, ar sāli apkaisīti kliņģerīši. Bet kā viņi runā! Katrs vārds stiepjas kā gumija, bet teikuma beigas jau skaidras pašā sākuma. Un runas ir tikai par četrkājainajiem. Nē, apbrīnot govis — tas nav priekš manis.

— Tad kāpēc jums vajadzīgs rančo?

— Alans grib to pirkt. Es tur vēl neesmu bijusi. Alans uzstāj, lai mēs lidotu turp nākošās nedēļas nogalē.

— Nākošās nedēļas nogalē?

— Varat iedomāties, ar kādām šausmām es gaidu šo dienu.

— Bet tur taču jums izdosies pabūt divatā.

— Ne velna. Aiz mājas ir lidmašīnu pacelšanās laukums. Tas man jau ir zināms. Alans pilnīgi droši kaut kur aizlidos svarīgās darīšanās, bet man nāksies blenzt uz govīm džinsu biksēs tērptu sausiņu sabiedrībā.

— Tad atsakieties. Atrunājiet Alanu no šī pirkuma.

— Pēc nedēļas viņam ir jāizdara pirmā iemaksa. Skaidrā naudā.

— Skaidrā naudā?

— Jā. Vai tad tas nav neprāts? Skaidrā naudā. Viņš teica, ka cilvēki tur atzīst tikai tādu naudu, ko var paturēt rokās. Ja viņš atvedīs skaidru naudu papīra aploksnē vai koferī un izgāzīs to uz galda visu acu priekšā, tad varēs izkaulēt kaut kādus procentus.

— Viņi taču nevar būt tādi mežoņi.

— Tā taču ir Nevada, dārgais. Kā gan mēs varam zināt, kas var iepatikties šādam sausiņam džinsu biksēs, kurš domā tikai par govīm. (), tēti!

Fletčs piecēlās.

— Tas ir sens Alana draugs. Viņi kopā dienēja aviācijā. Džons...

— Atrelamenskis, — Fletčs turpināja, paspiežot roku Džoannas tēvam.

— Priecājos ar jums iepazīties, mister Atrelamenski, Džons Ko-linzs pasmaidīja. — Palieciet pie mums uz lenču.

13. nodaļa

Fletčs paņēma krēslu no blakus galdiņa. Džons Kolinzs apsēdās ar seju pret savu meitu. Vienos dienā kortos nebija nevienas dzīvas dvēseles. Spēlētāji bija pārcēlušies uz paviljonu.

Džoanna novāca fotoaparātu.

- Džons tirgo mēbeles, tēti. Viņš ir no Grandrepidas Mičiganā.

- No Batas Montanā, — Fletčs izlaboja.

- O?

Fletčs bija izvēlējies pareizo ceļu. Neviens ne tikai nevarēja atcerēties viņa uzvārdu, bet arī nedz tēvu, nedz meitu neinteresēja mēbeļu tirdzniecība, ne pilsētiņa Bata Mičiganas štatā. Viņš varēja nešaubīties, ka līdz rītdienai par viņa eksistenci aizmirsīs reiz un uz visiem laikiem.

— Martini vēl pirms lenča? — Džons Kolinzs pārmetoši vaicāja.

— Esmu nolēmusi dienā nedaudz pagulēt, — Džoanna atbildēja, skatoties uz Fletču.

— Labi, ka vismaz Džons dzer apelsīnu sulu.

— Tā ir ar šņabi.

— Л. Skaidrs. Ja šo maisījumu dzer pārāk lielās devās, no tā otrā dienā sāp galva, — Džons Kolinzs plaši pasmaidīja. — Vai jūs spēlējat tenisu, Džon?

— Ļoti slikti, ser. Teniss ir brīnišķīga spēle, bet man ir tik maz brīvā laika.

— Jums noteikti ir jāatrod laiks, lai varētu baudīt dzīvi un rūpēties par savu veselību. Tas ir labākais veids, kā to izdarīt.

— Jā, ser.

— Protams, lai to visu varētu atļauties, vajag visai saprātīgu znotu, kas turpina tavu iesākto lietu. Reizēm man rodas pat vainas apziņa, ka es te spēlēju, bet Alans strādā. Kā jūs pazīstat Alanu?

— Mēs kopā dienējām aviācijā. Teksasā.

— Džons stāstīja, ka Alans reiz nopikējis uz dzīvojamo māju. Vai viņš tev par to ir stāstījis, tēti?

— Protams, ka nē.

— Mēs tad bijām vēl leitnanti, — Fletčs piezīmēja. — Viņu par to bargi sodīja. Es domāju, ka arī man nevajadzēja to teikt.

— Gluži otrādi, — Džons Kolinzs iebilda. — Mums jau sen ir laiks uzzināt par Alana pārkāpumiem. Tagad mēs beidzot piespiedīsim viņu pie sienas. Varbūt viņš ir vēl kaut ko pastrādājis.

— Nē, ser.

— Šis nedēļas nogalē viņš devies uz Aidaho, izmēģina kaut kādu eksperimentālu lidmašīnu. Vai jūs vēl lidojat?

— Tikai ar biļeti kabatā.

— Kā gan es vēlētos, lai Alans reiz izbeidz savus lidojumus. Viņš spēlē pārāk lielu lomu daudzu cilvēku dzīvē, lai varētu atļauties tādu risku. Vai jūs bijāt ar viņu kopā okeāna otrā krastā?

— Nē. Mani aizsūtīja uz Aleutu salām.

— O.

Fletčs pasmaidīja. Viņam bija pilnīgi vienalga, kā ir Aleutu salās.

Bez jebkāda pasūtījuma Džonam Kolinzam atnesa sendviču ar sieru un ela pudeli.

— Ko jūs ēdīsiet? — viņš vaicāja.

— Sendviču ar cāli, — Džoanna atbildēja. — Un majonēzi.

— Bet man ar sieru, — Fletčs piebilda. — Un pudeli alus.

— Jus pieņēmāt pareizu lēmumu, aiziedams no aviācijas, — Džons Kolinzs piebilda.

Fletčs iesmējās.

— Man patīk pārdot mēbeles.

— Lieta ir tāda, ka Alanam nepieciešama jaunatne, - Kolinzs vecākais turpināja. — Draugi. Cilvēki, uz kuriem viņš varētu paļauties. Bet viņam visapkārt ir vieni vienīgi veči, kas sākuši strādāt vēl kopā ar mani. Es visu laiku cenšos viņam iestāstīt, ka laiks sūtīt tos pensijā, bet viņš mani neklausa. Labāk, viņš saka, viņu buldurēšana, nekā jauniņie, ar kuriem nevarēs sastrādāties.

— Tēti! Viņš neko tādu nav teicis.

— Bet varētu pateikt, ja viņam būtu humora izjūta.

— Viņš lieliski saprot humoru, — Džoanna metās aizstāvēt savu vīru.

— Vai viņš ir vismaz kaut reizi tevi sasmīdinājis? — Džons Kolinzs aizstāvēja savu redzes viedokli. - Kad tas bija?

— Nu, nesen viņš runāja ar Džūliju. Neatceros, par ko. Šķiet, teica, ka būtu laiks iet gulēt.

— Dauzoņa, — Kolinzs nopūtās. — Mans znots ir dauzoņa. Vai viņam bija humora izjūta, kad jūs dienējāt Teksasā?

— Alans palika nopietns jebkuros apstākļos, — Fletčers atbildēja.

— Es uztraucos par cilvēkiem, kuriem nav humora izjūtas. Viņi visu uztver ļoti nopietni, un visiem tiem ir tieksme izdarīt pašnāvību.

— Ja cigaretes viņu nenovedīs kapā vēl ātrāk.

— Ko? — Džons Kolinzs pieliecās pie Fletčera.

— Cigaretes. Alans vienmēr baidījās saslimt ar vēzi.

— Alans man to nekad nav teicis, — Džoanna piebilda.

— Varbūt viņš aprada ar šīm bailēm vai ari tās pārvarēja.

— Visiem ir jābaidās no vēža. Vai slimoja kāds no viņa radiniekiem? Bet kā gan mēs to varētu zināt? Mēs taču nekad neesam tikušies ar viņa ģimeni. Vajag noskaidrot, vai viņa vecāki vēl maz ir dzīvi.

— Alans par viņiem nekad nerunā, — Džoanna paskaidroja. — Man šķiet, ka viņš ar tiem pat nesarakstās.

— Es viņu par to nevainoju, — Džons Kolinzs turpināja. — Tikai nelietis var likt savam dēlam nodarboties ar boksu. Vismuļķīgākais no sporta veidiem. Alans būtu varējis kļūt par izcilu tenisistu, ja būtu nodarbojies ar to jau kopš bērnības. Bet viņam nācās veltīgi tērēt laiku. Es uzskatu, ka piespiest dēlu nodarboties ar boksu ir spējīgs tikai tāds tēvs, kurš grib savu dēlu redzēt zārkā.

— Tu šodien esi lieliskā formā, tēti. Viens aforisms seko otram.

— Kāpēc gan ne? Tik patīkama kompānija. Viņa tēvs tā arī nesaprata, ka Alans ir ļoti gudrs. Vienkārši brīnums, ka viņam vēl ncat-dauzīja smadzenes.

— Pirms tavas atnākšanas, tēti, mēs runājām par rančo, kuru Alans pērk Nevadā.

— Saprotu. Laba ideja.

— Gluži otrādi. Vienkārši pretīga.

— Mūsu ģimene ir pārāk maz ieguldījusi nekustamajā īpašumā. Kas gan mums pieder? Pilsētas mājas, un vēl tā vietiņa Aspcnē. Mums jau arī agrāk būtu vajadzējis pirkt zemi. Bet neviens negribēja ar to nodarboties. Es priecājos, ka Alans beidzot ir ķēries klāt pie šīs lietas.

— Man jau kļūst nelabi, iedomājoties vien par rančo.

— Tev nemaz nevajag tur dzīvot.

— Spriežot pēc Alana vārdiem, šis miljons akru Nevadā kļūs par mūsu garīgo patvērumu.

— Tev, protams, nāksies aizbraukt tur vienu otru reizīti, kāmēr Alans savedīs kārtībā visas lietas. Tas jums nāks tikai par labu. Un Džūlijai arī. Tev noteikti ir apnicis, ka tava māte un es mūžīgi sēžam tev uz kakla.

— Viņa slikti jūtas.

— Es atceros dienu, kad tava māte pirmo reiz iedzēra martini pirms lenča. Džins veicina depresiju, manu meitenīt.

— Mans Dievs. Varat vien sēdēt arī turpmāk mums uz kakla. Agrāk tas mani nemaz neapgrūtināja.

— Džims Svartauts izrādījās ļoti noderīgs cilvēks.

— Kas?

— Dzims Svartauts. No „Svartaut Nevada*1. Lielākā firma Nevadā. Es rekomendēju viņu Alanam, kad viņš iedomājās par rančo. Cik es saprotu, Alans ved pārrunas tieši ar viņu.

— O, jā, - Džoanna atcerējās. - Viņš mums ļoti palīdzēja. Tieši viņš sameklēja Alanam šo rančo. Mēs gribam doties turp nākošās nedēļas nogalē. Vedīsim pirmo iemaksu skaidrā naudā.

— Jautrāk, vecenīt! Alans rīkojas pilnīgi pareizi, ieguldot naudu rančo. Pilnīgi pareizi. — Džons Kolinzs izdzēra elu. — Bet tagad palūkosim, vai spēsim iemānīt mūsu jauno Džonu tenisa kortā.

— Nē, ser. Sirsnīgi jums pateicos. Man ir ļoti maz laika. Man vajag paspēt uz lidmašīnu.

— O, — Kolinza balsī bija jaušama vilšanās. — Ļoti žēl.

— Jums ir vienkārši brīnišķīgs klubs. Džoanna man jau stāstīja, cik daudz jūs esat tā labā izdarījis.

— Nu, viņa varēja arī to īpaši nepieminēt. Es patiešām veltu klubam daudz uzmanības. Jaunatnei ir jābūt vietai, kur tā varētu izklaidēties un nodarboties ar sportu. īpaši tagad, kad jaunie cilvēki vairs nevar rādīties pludmalē.

— O?

— Narkotikas. Velns tās parāvis. Visapkārt narkotikas. Visā piekrastē. Stipras narkotikas. Heroīns. Opijs. Nemaz jau nerunājot par am-fitamīna tabletēm. Mūsu dienās sūtīt jaunieti uz pludmali ir tas pats, kas nosūtīt viņu uz elli.

— Es jau vairākas reizes esmu runājis ar policijas priekšnieku Ka — mingu, — Džons Kolinzs turpināja, — un stingri pieprasījis izbeigt šo bezjēdzību. Es pat piedāvāju samaksāt speciāli noalgotiem detektīviem, lai tie uzzinātu, no kurienes pludmalē rodas šīs narkotikas un kas tās piegādā. Viņš man saka, ka veic visus vajadzīgos pasākumus. Viņam pludmalē ir savs ziņotājs, bet šo lietu apgrūtina tas, ka cilvēki krastā nāk un aiziet, pastāvīgi mainās, slēpjas zem izdomātiem uzvārdiem. Un ir ārkārtīgi grūti kontrolēt situāciju. Nav, kur aizķerties. Viņš uzskata, ka detektīvi viņam šeit nevar līdzēt.

— Es nezināju par tavu priekšlikumu, tēt. To tu esi labi izdomājis.

— Ir ļoti nepieciešams likt vienreiz galā ar šo narkotiku lielu. Nedrīkst sēdēt, salicis rokas klēpī, kad apkārt notiek tik daudz zādzību, ielaušanos, laupīšanu. Tā jau mēs aizdzīvosimies arī līdz slepkavībām. Та-ču visvairāk mani satrauc šie jaunie cilvēki, kas paši sevi ir nolēmuši lēnai nāvei. Tas ir vienkārši šausmigi. Un viņi nezin neko labāku. Viņu dzīve ir vienkārši elle.

— Es pilnīgi jums piekrītu, ser, — Fletčs piezīmēja.

— Mūsu cienījamais policijas priekšnieks drīz vien dosies pelnītā atpūtā, bet pirms pensijas vecuma cilvēki neizceļas ar īpašu aktivitāti. Tāpēc es arī cenšos Alanu pārliecināt: triec ratā šos vecos pirdiendvēseles, samaksā tiem viņu naudu, un lai vācas uz visām četrām debess pusēm. Kompānijai viņi jau vairs neko nedod. Arī Ka mings jau pats vairāk domā par pensiju. Sabiedriskās kārtības sargāšana viņu vairs neinteresē. Varbūt ir laiks no viņa kratīties vaļā. Iespējams, ka pēc viņa aiziešanas mēs varēsim tikt galā ar šo nelaimi.

— Kas zin, ser. Varbūt ar to tiks galā arī bez policijas palīdzības, — Fletčs iebilda.

— Ļoti gribētos tam ticēt, — Džons Kolinzs pamāja. Bet kurš gan tam visam ķersies klāt?

— Jā, - Fletčs pasmaidīja. — Jums ir brīnišķīgs klubs.

— Katrā ziņā narkotiku šeit nav. Izņemot martini, kuru daži idioti pasūta vēl pirms lenča.

14. nodaļa

Nākošo stundu Fletčs pavadīja kluba spēļu istabas krēslā un vēsumā. Neviens nespēlēja nedz biljardu, nedz pingpongu, nedz arī skatījās televizoru.

Vispirms viņš piezvanīja pa telefonu Marvinam Stenvikam uz Nor-higenu, Pcnsilvānijā.

— Vai misters Stenviks?

— Jā.

— Šeit Sidnejs Džeimss no Kalifornijas apdrošināšanas kompānijas.

— Kā tev klājas, manu zēn? Ko tu esi izdomājis par savu „Bronzas zvaigzni" ?

— Es vēl neesmu skaidri izlēmis.

— Šaubos, vai tev kādreiz piedāvās otru.

— Es pat nebiju gaidījis, ka man piedāvās šo.

— Es iesaku tev to saņemt. Kas zina, kas mūs sagaida nākotnē. Varbūt tev būs dēls vai mazdēls, kas tev par to pajautās.

— Neesmu par to pārliecināts. Mūsdienās sievietes nevēlas dzemdēt bērnus.

— Tev ir pilnīga taisnība. Pats nekādi nevaru sagaidīt, kad beidzot Alans un viņa sieva man uzdāvinās mazdēlu vai mazmeitiņu.

— Ko?

— Man šķiet, ka viņiem jau būtu laiks, vai ne? Cik ilgi viņi ir jau precējušies? Sešus vai septiņus gadus.

— Vai viņiem nav bērnu?

— Protams, ka nav. Citādi jau mēs sen būtu apciemojuši Kaliforniju. Mēs nekad nepalaistu garām izdevību apciemot Alana bērnu.

— Skaidrs.

— Nu, mister Džeimss. Domāju, ka esi piezvanījis, lai uzzinātu, kā mēs jūtamies. Misis Stcnvika un es esam pilnīgi veseli. Tieši pašlaik domājam par lenču.

— Priecājos to dzirdēt, ser.

— Tu, droši vien, esi Joti godkārīgs, ja strādā pa sestdienām. Man pašam pēc lenča ir jāatgriežas veikalā, bet es biju iedomājies, ka, izņemot mani, sestdienās visi atpūšas. Tiesa, tev gan, iespējams, nākas sestdienās strādāt tāpēc, ka tu darbdienās pārāk daudz laika tērē telefona sarunām.

— Mēs cenšamies uzskaitīt, cik ilgu laiku jūsu dēls pavada gaisā.

— Pārāk daudz.

— Jūs teicāt, ka viņš atbrauc pie jums reizi sešās nedēļās?

— Apmēram tā.

— Vai viņš atlido uz ilgu laiku?

— Uz nakti vai divām.

— Un apmetas pie jums mājās?

— Nē. Viņš ar savu otro pilotu apmetas viesnīcā „Cosmos". Viņam tur ir numurs. Alans ir gluži tāds pats kā tu. Ja viņš katru stundu vismaz četrdesmit piecas minūtes nesēdēs pie telefona, tad dzīve uz zemes, viņaprāt, apstāsies. Viņam ir nepieciešams viesnīcas komutators.

— Cik ilgu laiku viņš pavada pie jums?

— Es nc pārāk saprotu, kālab jums ir jāuzdod visi šie jautājumi, bet cilvēks, kurš ir apbalvots ar „Bronzas zvaigzni^1*, noteikti zina, ko dara. Parasti viņi ierodas uz brokastīm.

— Viņi?

— Alans un otrais pilots. Bakijs. Viņš tik ļoti ciena manas sievas ceptos pīrādziņus. Es agrāk pat nebiju iedomājies, ka viens cilvēks var apēst tik daudz pīrādziņu.

— Vai Alans vienmēr atlido ar vienu un to pašu otro pilotu?

— Nē. Pāris reizes viņam līdz bija citi cilvēki, bet es neatceros viņu uzvārdus. Parasti tas gan ir Bakijs. Gadās arī, ka Alans ierodas vēlāk, uz vakariņām. Taču nc vienmēr. Kad viņš ir šeit, mēs viņu maz redzam, bet, laikam, atrodoties dzimtajā pilsētā, viņš atpūšas ar sirdi un dvēseli.

— Jā, protams. Un cik ilgi tas viss turpinās?

— Viņa regulārās vizītes? Kopš tā laika, kad viņš kļuva par lielu vīru tajā aviācijas kompānijā. Acīmredzot tagad viņam ir daudz darīšanu valsts austrumos.

— Pēdējos sešus vai septiņus gadus?

— Es gribētu teikt, gadus četrus. Pēc kāzām mēs gandrīz nemaz neredzējām Alanu. Tas gan nav pārāk pārsteidzoši.

— Kāpēc jūs teicāt, ka viņš par daudz lido?

— Lidojumi ir ļoti bīstami, dēliņ. īpaši ar personīgajām lidmašīnām. Vienmēr kaut kas var nojukt.

— Jūs gribat teikt, ka viņš var nosisties?

— Viņš var aiziet bojā. Lidmašīna nav nekāda gumijas bumbiņa, kas atlec no zemes. Viņš jau ir piedzīvojis katastrofu. Pat divas. Aiz okeāna.

— Es zinu. Bet jums taču nekas nebija pretī, ka viņš nodarbojās ar boksu pusaudžu vecumā.

— Kas to teica?

— Jums tas nepatika?

— Ko gan mēs tikai neuzsākām, lai pārtrauktu viņa boksa nodarbības. Katru'dienu viņš kāpa pagrabā un strādāja tur ar boksa maisu. Un tā līdz vakariņām. Kādu laiku viņš izgāja ringā pat divreiz nedēļā. Kura galva var visu to izturēt. Es jau domāju, ka drīz viņam smadzenes sāks tecēt pa ausīm. Katrā ziņā, asinis viņam tecēja katru reizi.

— Kāpēc jūs viņam neaizliedzāt nodarboties ar boksu?

— Kad tev kādreiz būs dēls, tad tu sapratīsi, ka četrpadsmit vai piecpadsmit gadu vecumā viņš nekad tevi pilnīgi neklausīs, un jau sāks rīkoties pēc sava prāta. Jo biežāk tu viņam prasīsi, lai viņš neskrien ar galvu sienā, jo biežāk viņš to darīs. Viņš nekad tev neticēs, ka smadzenes viņam var noderēt vēl arī kam citam.

— Tad kāpēc gan viņš nepiedalījās nacionālajās meistarsacīkstēs?

— Un tu nevari pats iedomāties atbildi?

— Nē, ser.

— Meitenes, dēliņ, meitenes. Lai arī cik ilgi piecpadsmitgadīgi pusaudži ncboksēlos pagrabos, agri vai vēlu viņi ievēro meitenes. Un tad boksa cimdi tiek uzkārti uz naglas, bet no kabatas izvilkta ķemme. Jā-atzīslas, ka mums bija vajadzīgs ilgs laiks, lai to visu saprastu. Protams, ka viņš gribēja braukt uz čempionātu, un speciālisti vērtēja viņa izredzes ļoti augstu. Taču pēkšņi pirms paša čempionāta sākuma māja pārstāja drebēt, dobjie sitieni pagrabā mitējās. Mēs jau domājām, ka viņš ir saslimis. Tas vakars, kad viņš paziņoja, ka nepiedalīsies čempionātā, kļuva par laimīgāko mūsu dzīvē. Boksa maisi tā vēl aizvien karājas pagrabā. Vairāk viņš tiem nav pat pieskāries. Agrāk tie bija tik bieži dauzīti, ka tagad tiem pienākas pelnīta atpūta. Bet tad, protams, Alans sāka aizrauties ar lidmašīnām. Dēli nekad nesaudzē vecāku nervus. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka to pašu varētu attiecināt arī uz. tevi, mister Džeimss.

— Laikam jums ir taisnība. Varbūt, ka tas pat ir labi, ka jūsu dēlam un viņa sievai nav bērnu.

— O, nē. Audzināt bērnus, protams, ir grūtāk nekā ēst Ziemassvētku tītaru, taču bez tā nevar iztikt.

— Nu, tad es jūs vairāk neaizkavēšu, mister Stenvik. Pateicos par palīdzību.

— Paklausies, dēliņ.

— Jā?

— Es ļoti nopriecājos, kad tu piezvanīji, jo nezināju, kur tevi meklēt. Es vēl aizvien domāju par tavu „Bronzas zvaigzni". Es gribētu ar tevi vienoties.

— O?

— Nu, tev ir jāsaņem balva. Un lūk, ko es par to visu domāju. Tu saņemsi „Bronzas zvaigzni" un atsūtīsi to mums. Mēs tev to saglabāsim un tad, kad tu pats to gribēsi, atsūtīsim tev atpakaļ, lai tu varētu to parādīt savam dēlam.

— Paldies, mister Stenvik.

— Nu, tad ko tu par to teiksi? Ja ar mums kaut kas atgadīsies, mēs parūpēsimies par to, lai ar tavu „Bronzas zvaigzni** nekas nenotiktu. Mēs to glabāsim bankā, kopā ar manas sievas izejamām kurpēm.

— Pat nezinu, ko jums atbildēt.

— Dzīve ir ilgs prieks, dēliņ, un ar laiku mainās ari spriedumi. Atsūti mums savu „Bronzas zvaigzni**, un mēs tev to saglabāsim.

— Jūs esat labs cilvēks, mister Stenvik. Ļaujiet man padomāt par jūsu priekšlikumu.

— Protams, protams. Man šķiet, ka tagad tev būs vieglāk pieņemt lēmumu.

— Paldies. Liels jums paldies.

— Zvani jebkurā laikā, dēliņ. Vakar es vēl piepirku klāt telefonu kompānijas akcijas.

* * *

— „Cosmos** klausās. Labdien.

— Labdien. Šeit misters Alans Stenviks, — Fletčs pieklājīgi stādījās priekšā.

— Labdien, mister Stenvik. Priecājos dzirdēt jūs balsi, ser.

Divas pusaudzes ielūkojās spēļu istabā. Acīmredzot viņas nemeklēja Fletču, jo durvis atkal aizvērās.

— Es zvanu pats tāpēc, ka šodien ir sestdiena, bet es, iespējams, atlidošu nākošās nedēļas nogalē.

— O?

— Vai jūs tas pārsteidz?

— Atvainojiet, ser. Taču parasti mēs uzņemam jūs reizi sešās nedēļās, bet jūs ieradāties pirms divām nedēļām.

— Es vēl varu arī pārdomāt.

— Pēc jūsu ieskatiem, ser. Numurs vienmēr ir jūsu rīcībā.

— Pateicos.

— Uz redzēšanos, mister Stenvik.

— „Svartant Nevada Company".

— Pasauciet, lūdzu, Dzimu Svartantu.

— Atvainojiet, ser, bet misters Svartants aizbrauca ar klientu.

— Kad viņš atgriezīsies?

— Šodien ir sestdiena, ser, un...

— Skaidrs.

— Ja jūs atstāsiet jūsu numuru, viņš piezvanīs...

— Nē, pateicos. Vai viņš būs pirmdien?

— Jā, ser.

— Es pats viņam piezvanīšu.

15. nodaļa

Vēl arvien tērpies baltos šortos un tenisa kreklā, Fletčs lēnām brauca Biz.ardrodas virzienā. Telefonu grāmatā viņš bija sameklējis vajadzīgo numuru, 12355.

Zaļās pļaviņas vidū pacēlās skaista, itāļu stilā celta māja. Uz piebraucamā ceļa stāvēja gaiši zils „kadilaks".

Fletčs atstāja mašīnu uz ielas.

Ieraudzījis paceļamies dūmus, viņš tūdaļ pat devās pagalma virzienā.

Nedaudz aiz baseina apmales stāvējr resns plikpauris un vērās liesmojošajā dārza kamīnā. Līdzās uz dekoratīva akmens stāvēja liela glāze džina ar toniku.

— Bert?

Vīrietis pagriezās, gatavs sasveicināties ar labu paziņu, taču, ieraudzījis pilnīgi nepazīstamu cilvēku, viņš nedaudz saminstinājās, un smaids lēnām nozuda no viņa sejas.

— Džons Zalumainero, — Fletčs stādījās priekšā.

— О jā, protams.

Bērts Ebcrharts pastiepa roku.

— Es atbraucu uz vienu dienu uz jusu pilsētu, Džoanna Kolinza un viņas tēvs ielūdza mani uz lenču tenisa klubā.

— A...

— Es apjautājos par jums. Džoanna teica, ka jūs dzīvojat piekrastē, un es varu jūs apciemot pa ceļam uz hoteli.

— O...

— Es neesmu jūs redzējis kopš Džoannas kāzām. Jūs bijāt vedējtēvs.

— Džon! — Bērts Eberharts gluži kā apskaidrots iesaucās. Viņi vēlreiz paspieda viens otram roku. — Zvēru pie Dieva, es ļoti priecājos tevi redzēt! Kur tu slēpies visu šo laiku?

— Pārdevu mēbeles. Montanā.

— Satriecoši. Tu tik labi izskaties. Tu saki, ka vecais Kolinzs uzcienāja tevi ar lenču?

— Sendvičs ar sieru.

— Ak, Dievs. Džons Kolinzs un viņa sendviči ar sieru. Viņš ir gandrīz miljardieris, bet cienā ar sieru. Ko gan viņš ēstu, ja būtu nabags. Es zinu, ko tu domā. Man jau ir līdz kaklam viņa sendviči. Varēja taču tev nopirkt vismaz bifšteku. Ar visu savu naudu. Viņš baidās uzbaroties kaut vai par mārciņu. It kā tas kādu īpaši satrauktu. Visi ir pārāk uztraukti, sverot Džona naudas' maku, lai vēl ievērotu, kā viņš pats izskatās.

— Jums gan ir ļoti respektabls izskats.

— Lūk, man gan vajadzētu novājēt. Ko tev ieliet? Varbūt džinu ar toniku?

— Labprāt.

— Man ir viss tepat pa rokai, — viņš piegāja pie mājas sienas, kur ēnā stāvēja bārs uz riteņiem. — Mans galvenais princips — neaiziet no pudeles tālāk par desmit soļiem.

„Tāpēc jau viņš arī tā nobarojies" — Flctčs nodomāja.

— Mēs krietni vien izpriecājāmies šajās kāzās, — viņš teica. — Taču jūs, noteikti, to nemaz vairs neatceraties.

— Jā, es pielaizījos līdz baltajām pelītēm. Viss izkūpējis no galvas. Man pat likās, ka precos es pats. Atkārto, lūdzu, savu uzvārdu.

— Zalumarinero.

— Jā, jā, nu kā tad. īrs.

— Precīzāk, velsietis.

— Tagad atcerējos. Mēs patiešām toreiz brīnišķīgi izklaidējāmis. Izdevās lieliskas kāzas. Kā gan es varēju tevi aizmirst! Tu taču iekāpi ba-sinā ar cepuri galvā.

— Vai patiešam?

— Nu protams. Iegāji tieši ūdenī, un, it kā nekas nebūtu noticis, gāji tālāk.

— Es neatceros.

— Ne jau es viens pats todien pārņēmu pār mēru. Nu, uz tavu veselību. Ak Dievs, kāda suta. Nesaprotu, kāpēc cilvēki dzīvo tādā klimatā. Mēs tiecamies uz Kaliforniju lieliskā laika dēļ, bet pēc tam līdz sava mūža beigām sēžam, apkampušies ar kondicionicri. Nāc tuvāk pie kamīna. Mums šodien būs viesi.

Fletčs apsēdās zem saulessarga, bet Bērts sāka darboties ap kamīnu.

— Lai pagatavotu labu bifšteku, vajag jau iepriekš iekurināt kamīnu. Divas trīs stundas pirms cepšanas. Mūsu senči, kā jau tev tas labi zināms, uguni uzturēja pastāvīgi. Protams, viņiem nevajadzēja maksāt par koka oglēm. Ar vienu vārdu sakot, lai kaut ko uzceptu, viņiem Vajadzēja tikai pieiet pie pavarda. Mēs, turpretim, katru reizi no jauna kurinām uguni. Mans Dievs, kā gan es priecājos, ka tu iegriezies pie manis, Džon. Paliec uz vakariņām!

— Liels paldies, bet es nevaru.

— Žēl gan. Tas, kurš pavadījis lenču kopā ar Džonu Kolinzu, ir pelnījis vakariņās gaļu un ordeņa lenti.

— Mana lidmašīna aizlido pēc pāris stundām.

— Tad tev noteikti vajag iedzert. Lidmašīnā var kāpt tikai pilnīgi piedzēries. Tad ir izredzes palikt dzīvam, ja gadījumā tā nogāžas.

— Kā Alans?

— Brīnišķīgi. Izskatās ne sliktāk par tevi. Ne unces lauku. Lieliskā formā. Es jau nogurstu vien, skatoties uz viņu.

— Atceraties, kāzās jūs teicāt, ka draudzējāties ar Alanu vēl kopš skolas laikiem.

— Jā, mēs kopā mācījāmies Kolgeitā. Kopš tā laika es parazitēju viņa ēnā

— Nesaprotu?

— Gandrīz kopš tā laika. Neskaitot tos dažus gadus līdz viņa kāzām. Tad man nācās pelnīt pašam sev izliku. Vai gribi vēl iedzert? Man ir visas Alana apdrošināšanas polises. Viņa dzīvība, māja, mašīna, jahta, „Collins Aviation". Tāpēc es nekad nestrīdos ar Džonu Kolinzu, neskatoties pat uz viņa sendvičiem ar sieru. Galu galā, no viņa ir atkarīga mana plītēšana nākotnē.

— Džoanna teica, ka Alans ir apdrošināts par trīs miljoniem.

— Vari droši viņai ticēt.

— Tā ir patiesība?

— Absolūta patiesība. Miris šis zēns maksā daudz vairāk nekā dzīvs. Taču ne priekš manis. Katru vakaru es par viņu lūdzu Dievu. Ja viņš nomirs, es sekošu viņam. Citādi man atkal nāksies iet strādāt! Mans Dievs! Par to pat bail iedomāties. Kāds draņķa mehāniķis aizmirsīs pievilkt kādu draņķa skrūvi, un ardievu mana bezrūpīgā dzīve. Es neieredzu lidmašīnas. Šajā ziņā es līdzinos Alana mātei. Viņš lido, bet es uztraucos. Iespējams, ka es nomiršu no uztraukuma, bet viņš apmetīs nāves cilpu virs mana kapa.

— Tātad, jūs iepazināties vēl studiju gados?

— Jā, viņš bija īsts skaistulis! Kopmītnē mēs dzīvojām vienā istabiņā. Agrāk viņš piedalījās turnīrā „Zelta cimdi". Tāds nopietns puisis. Prātā tikai darbs, darbs, darbs. Es gribēju iestāties studentu brālībā, bet viņš — nē. Viņam bija gluži vienalga. Gandrīz katru nedēļas nogali brauca uz mājām. Uz kādu Dieva aizmirstu pilsēteli Nonhigenu kaut kur Pcnsil-vānijā. Kāda gan tur valda garlaicība! Reiz es aizbraucu viņam līdzi. Sestdienas vakarā mēs tur atradām sev tikai vienu izklaides veidu: novērot autobusu pieturu. „Ak, Dievs, — es teicu Alanam, — tu esi pārāk nopietns. Koledža — tās taču nav tikai mācības." Es gribēju, lai mēs kopā iesniegtu lūgumu par iestāšanos Studentu brālībā. Es domāju, ka tādā veidā manas izredzes pieaugtu. Taču viņi mani noraidīja, bet viņu uzaicināja. Tas bija nežēlīgs trieciens. Man šķita, ka es no tā nekad vairs neatlabšu. Kā gan šie septiņpadsmit un astoņpadsmitgadīgie puņķu tapas varēja spriest, kas tiem der, bet kas neder, ja viņi pazina cilvēku tikai dažus mēnešus? Kāpēc viņi man atteica? Tik īsā laika sprīdī cilvēki nāca pie secinājuma, ka Alans ir zelts, bet es — mēsls. Bet Alans pat nedēļas nogales nevēlējās pavadīt koledžā. Es alku kļūt par studentu brālības locekli, bet brālība alka pēc Alana. Mans Dievs, es pat raudāju. Alans galu galā piekrita iestāties brālībā, bet tikai ar nosacījumu, ka tajā uzņems arī mani, viņa istabas biedru.

Mans Dievs, es nekad to neaizmirsīšu. Viņš mani gluži vienkārši aplaimoja. Iedomājies, kāds viņam bija gribasspēks. Piederība pie brālības tika vērtēta ļoti augstu, bet viņš aukstasinīgi tirgojās ar šiem mērkaķiem. Es domāju, ka viņam nekas nesanāks. Bet viņš panāca savu. Viņi pieņēma mūs abus. Bet pēc tam viņš šis brālības labā nepakustināja ne pirkstu, tikai ļāva tiem lepoties ar to, ka ir tās loceklis. Un tāpat nedēļas nogales pavadīja mājās. Es, turpretim, piedalījos visos pasākumos. Man Dievs, cik man bija labi. Neaizmirstams laiks.

— Es kaut kā īsti nesaprotu. Ar ko gan Alans Stenviks izcēlās pārējo vidū?

— Ar ko izcēlās? Viņam ir tikai trīsdesmit trīs, bet viņš jau vada vienu no valsts lielākajām korporācijām.

— Jā?

— Jā. Es zinu, ko tu gribi teikt. Viņš, lūk, apprecējies ar „Collins Aviation". Bet viņš vēl arī ir velnišķīgi gudrs un strādā kā nolādēts. Es lepojos ar to, ka dzīvoju uz viņa rēķina.

— Atvainojiet.

— Tici man, Kolinziem viņš ir vajadzīgs daudz vairāk, nekā tie viņam. Es domāju, ja Džonam Kolinzam vajadzētu izvēlēties starp Alanu un Džoannu, viņš paturētu Alanu, bet savu meitu pamestu saplosīšanai vilkiem. Šodien viņš vadītu „Collins Aviation" jau neatkarīgi no tā, būtu viņš apprecējis Džoannu vai nebūtu.

— Jūs tā domājat?

— Jā. Vari nešaubīties. Tu nezini, cik viņš ir spējīgs. Korporācijām vajadzētu plūkties par viņu savā starpā, gluži kā kādreiz to darīja studentu brālības. Šim puisim ir viss.

— Jūs esat gluži kā tāds elku pielūdzējs.

— Pilnīgi pareizi, un mans elks ir Alans Stenviks.

— Vai jūs viņu bieži redzat?

— Atklāti sakot, nē. Mums ir dažādas intereses. Viņš lido, spēlē te-nisu, nodarbojas ar burāšanu. Es, turpretim, mīlu iedzert. Viņš daudz strādā. Un vispār ir ļoti nopietns. Viņš nespēj tā mierīgi pasēdēt, iedzert džinu ar toniku, papļāpāt par šo to, kā to darām mēs. Mēs, lūk, tā vienkārši, īsinot laiku, sarunājamies. Viņš, turpretim, cenšas izmantot katru sekundi. Un turklāt, Džoannai ne īpaši patīk mana sieva. Un ari es, atklāti sakot, neesmu jau nekāda dāvana. Mans Dievs, tu taču nepazīsti manu sievu? Ja tev paveiksies, tad tu ar viņu tā ari nemaz neiepazisies. Ja tu aizbēgsi ar viņu, es tev būšu pateicīgs visu savu atlikušo mūžu.

— Kā rādās, Bērt, jūs nemaz nezināt, ar ko šobrīd nodarbojas un ko domā Alans.

— Es arī agrāk to nekad nezināju. Kā, starp cilu, ari visi pārējie. Viņš nekad neatklāja savas kārtis. Viņš pat, varbūt, mirst nost ar vēzi, bet nekad nevienam to nepateiks.

— Dīvaini, ka jūs ierunājaties par vēzi.

— Viņš pat savam labākajam draugam neatzīsies, ka viņam svilst bikses.

— Lenča laikā man likās, ka Džoannu kaut kas nomāc.

— Paklausies, Džon, es nekļūdīšos, ja teikšu, ka tu esi Džoannas draugs, bet es - Alana, vai ne?

— Tā ir, — Fletčs pamāja.

— Tāpēc tu uztver visu notiekošo no viņas redzes viedokļa, bet es — no viņa.

— Pilnīgi pareizi.

— Alans apprecēja ne tikai savu sapņu meiteni. Viņš apprecēja korporāciju. Uzņēmumu. Savu svarīgo sievastēvu, direktoru padomi, kalpus, tenisa klubu un vēl tikai pašam Dievam zināms ko. Ja parasta sieva ir enkurs, tad šis zēns sevi pieķēdēja pie vesela kontinenta.

— Džoanna lenča laikā ieminējās par rančo Nevadas štatā.

— Jā, Alans man par to stāstīja. Pēc darījuma parakstīšanas es sākšu nodarboties ar apdrošināšanas lietām. Pēc pāris nedēļām. Govju vien tur ir par kādiem piecpadsmit miljoniem dolāru.

— Jums paveicies.

— Visus šos gadus es esmu mūžīgi uztraucies par Alanu. Tagad man būs jāuztraucas arī par viņa govīm. Paldies Dievam, ka govis vismaz nelido.

— Rančo apdrošināšana jums būs pavisam jauna lieta.

— Alans par mani ir jau parūpējies. Pēc divām nedēļām man jāsatiekas ar kādu mākleri. Aizmirsu, kā gan viņu sauc. Uzvārdu esmu kaut kur pierakstījis.

— Džims Svartants?

— Jā, jā. Tieši ar viņu. Vai tu viņu pazīsti?

— Protams. Lāga vecis.

— Ceru, ka par govju apdrošināšanu viņš zina vairāk nekā es. Man noteikti būs nepieciešama palīdzība.

— Rančo viņi varēs pabūt kopā divatā. Džoanna un Alans.

— Nē. Šeit jau ari tās pašas lietišķās intereses. Šis pasākums ir viņas ideja.

— Vai patiešām?

— Jā. Alanam tas vispār nav vajadzīgs. Viņš no govīm saprot vēl mazāk nekā es, bet govs, manuprāt, ir liela kaste ar četrām kājām stūros, un no šīs kastes pil piens. Viņš nebūt uz turieni neraujas. Rančo Kosto Mačo!

— Es domāju, ka tieši viņš ierosināja nopirkt rančo.

— Nē.

— Tad kāpēc Džoanna ir tik panīkusi?

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Varbūt man tikai tā likās, taču rodas iespaids, ka viņai nebūt nav jautri.

— Viņa ir vēl briesmīgāka par Alanu. Viss visā nopietnībā. Vai tad tu to neesi ievērojis? Smaidu no tiem vajag vilkt ārā ar knaiblēm. It kā uzskatītu, ka viņu smaids maksā naudu.

— Es, tiesa, nekad neesmu redzējis viņu meitu Džūliju.

— Maza neliete.

— Maza neliete?

— Žēl, ka viņai nav māsas. Tad es varētu saņemt vienu no viņām aiz kājām un novicot ar to otru. Vai gribi vēl iedzert?

— Paldies, Bert. Man laiks uz lidmašīnu.

— Aizlido jau šodien, ko?

— Ieskriešu vēl hotelī, pārģērbšos un uz. lidostu.

— Labāk būtu palicis un iepazinies ar manu sievu. Varbūt tev sa-gribēsies viņu aizvest sev līdzi.

— Ar jums ir patīkami papļāpāt, Bert.

— Mans Dievs, cik viņa ir pretīga! Nepa/.ūdi, Džon. Tiklīdz parādies pilsētā, tūdaļ ieskrien pie manis.

— Noteikti, Bert. Katrā ziņā.

16. nodaļa

— Kruķi. Kruķi. Kruķi.

Divas glāzes apelsīnu sulas ar šņabi. Sendvičs ar sieru. Trīs džini ar toniku. Fletčam negribējās celties. Saule jau bija norietējusi, bet smiltis vēl nebija atdzisušas un sildīja ādu ar savu dienā iekrāto siltumu.

Fletčs iemiga.

Sando pakratīja viņu aiz pleca.

— Kruķi. Paslēp visu, kas tev ir. Kratīšana.

Tumsa. Patruļmašīnu gaišie dubultlukturi aiz krastmalas nožogojuma. Klusums. Ēnas ar stekiem, kas kustas pludmales virzienā. Cilvēki krastā lēnām izklīda uz visām pusēm: daži iebrida okeānā, citi gāja gar ūdens maliņu. Lapsas putnu būdā. <

Resnais Sems izgāja no būdas un, kājas sakrustojis, apsēdās smiltis. Granijs Montgomcrijs pacēlās uz elkoņiem. Fletčs palika guļam. Bobiju nekur tumsā neredzēja.

Policisti aplenca Fletču no labās un kreisās puses. Viņi bija septiņi. Aizsargķiverēs, ar nolaistiem caurspīdīgiem sejsargiem. Priekšā izcēlās garais, plecīgais policijas priekšnieks Kamings.

Viņi aplenca Montgomcriju. Kamings atspiedās ar steku pret pusaudža vēderu.

— Ak, Dievs. Kāpēc es? Kāpēc vienmēr es?

— Tavs tētiņš uztraucas par tevi.

— Sakiet viņam, lai vācas pie velna.

— Iesim Granij.

Kamings atspiedās pret steku.

Es neko neesmu izdarījis! Man nav narkotiku!

Sieks iegrima gandrīz līdz mugurkaulam.

— Tā ir vardarbība!

Cr.,i)ijs centās izsist steku ar roku, taču viņam nekas neizdevās.

Vard.'/bība. Pārāk ska|š vārds no astoņpadsmitgadīga zeņķa mutes.

Man ir septiņpadsmit. Lieciet mani mierā!

Otrs policists, drūms resnītis, pēkšņi pieliecās pie Granija un iegāza viņam pa ausi. Tas pielēca kājās, lai izvairītos no otra sitiena.

Fletčs pēc īsa pārdomu mirkļa pienāca pie resnīša, kurš vēl nebija paguvis iztaisnoties, un pagrūda viņu no aizmugures. Rešņa galva iedūrās smiltīs tieši tajā vietā, kur pirms tam bija gulējis Granijs.

Trešais policists pacēla steku.

Fletčs no visa spēka iegāza viņam pa vēderu.

Ceturtais, milzīgs tēvainis, nometa aizsargķiveri un devās Fletča virzienā. Fletčam izdevās viņam divreiz, iegāzt — pa aci un pa žokli.

Tad kaut kas nokrakšķēja, iemirdzējās spilgta zvaigzne, un Fletčs sajuta, kā viņa kājas saļodzījās ceļgalos.

— Sūds tāds, — viņš paspēja nomurmināt.

* * *

Viņa galva gulēja uz Bobijas vēdera. Debesīs mirdzēja īstas zvaigznes.

— Mans Dievs, — viņš nopūtās.

Pludmalē valdīja klusums.

— Vai galva sāp? — Bobija vaicāja.

— Mans Dievs, — Fletčs atkārtoja.

— Pie manis atskrēja Sando. Es domāju, ka tevi nosita.

— Galva gluži vienkārši plīst pušu.

— Viņš teica, ka tu iesiti policistam.

— Diviem. Trijiem. Kāpēc es vēl aizvien atrodos pludmalē?

— Vai tu domāji, ka tu atradīsies kosmosā?

— Nē, cietumā.

— Vai ar tevi viss kārtībā? Viņi aizgāja.

— Kāpēc viņi mani ncarcstēja?

— Es priecājos, ka viņi tevi pameta šeit.

— Es domāju, ka viņi mani savāks. Es iesitu trijiem policistiem.

— Viņi tevi varēja sapūdēt kamerā.

Uzradās Sando. Viņš gremoja mīklā ieceptu kotleti.

— Hei, vecais? Nu, kā tev sviežas?

— Kas notika? — Fletčs vaicāja.

— Viņi atkal savāca Graniju.

— Tikai viņu?

— Jā.

— Kāpēc viņi nesavāca mani?

— Viņi negribēja. Pāris no šiem gorillām sāka tevi vilkt aiz kājām.

— Bet pēc tam?

— Šefs lika viņiem atmest šo nodarbošanos. Laikam baidījās, lai viņi pārāk nepārpūlas, velkot tevi pa pludmali.

— Mans Dievs. Viņi mani nearestēja. Vai viņi jau sen aizgāja?

— Nezinu. Kādu pusstundu, stundu.

— Kā lai es tev palīdzu? - Bobija vaicāja. — Iesim mājās.

— Tu ej. Es nevaru pakustēties.

— Es tevi aizvedīšu, — Sando ierosināja.

— Nē. Es gribu palikt šeit.

— Šodien ir sestdiena, - Bobija atgādināja. - Man jāstrādā.

Viņa bija ģērbusies baltos šortos, vieglā blūzē, kājās sandales.

— Ej strādāt, — Fletčs atbildēja. — Gan jau es pamazām atgūšos.

— Vai esi par to pārliecināts? Vai saproti, šodien taču ir sestdiena.

— Par mani neuztraucies.

— Šodien būs gara nakts, - Sando piebilda. — Resnajam Semam nekā nav.

Bobijas sejā ievilkās sāpju grimase. Lika sevi manīt kaitīgais ieradums.

— Vai tas ir pilnīgi skaidrs? - Fletčs jautāja.

— Viņam nav pat aspirīna.

— Mans Dievs, - Fletčs nopūtās.

— Es vienalga apstrādāšu pāris klientu, — Bobijas balss drebēja. — Šodien ir sestdiena, bet pēc tam noteikti pienāks rītdiena.

— Jā, — Sando pamāja. — Svētdiena.

Bobija aizgāja. Sando klusējot pasēdēja pie Fletča. Tad arī viņš aizgāja.

Fletčs sev no smiltīm izveidoja uzkalniņu, kur nolikt galvu. Viņš gulēja starp krasta sienu un Resnā Scma būdu. Pie debesīm karājās mēness pusīte. Neviens nevarēja ieiet un iziet nepamanīts no būdas.

Fletča smadzenes, šķiet, atdalījās no galvaskausa. Katra kustība un pat doma sagādāja neciešamas sāpes.

Matos bija saķepušas asinis. Tās sajaucās ar smiltīm. Pa nakti asinis, smiltis un mati bija pārvērtušies vienā veselumā.

Pēc divām ar pus stundām Fletčs uzmanīgi piecēlās, pagāja kādus trīsdesmit soļus un nometās uz ceļiem. Viņš izvēmās.

Tad viņš atgriezās savā smilšu gultā.

Resnā Sema būdā bija tumšs.

Kāds gāja gar krastu.

— Krīzi, — Fletčs pasauca.

— Sveiks, — Krīzijs piegāja klāt. — Ak, Dievs, es esmu gatavs kārties.

Krīzijs bija ģērbies vienos šortos, bez krekla, basām kājām. Viņš noteikti nebija spējīgs atnest Resnajam Semam preci. Viņa rokas drebēja. Acis nemierīgi šaudījās uz visām pusēm.

— Vai tā ir taisnība? Resnajam Semam nekā nav?

— Jā.

— Es redzēju Bobiju. Ak, Dievs.

— Pamēģini viņu pamodināt. Varbūt vēl kaut kas ir atlicis?

Krīzijs dziļi nopūtās.

— Nāksies. Nav citas izejas. Man būs jāgriežas pie ārsta.

Fletča vērīgā skatiena pavadībā viņš šā tā aiztenterēja līdz būdai, pieliecās un izzuda tumsā. Atskanēja balsis, viena — spalga, izmisusi, otra — mierinoša un aukstasinīga.

Krīzijs atgriezās.

— Mans Dievs. Nekā. Pavisam nekā.

— Es zinu.

— Ak, Dievs.

Krīzija ķermenis raustījās kā drudzī.

— Resnais Sems teica, ka tevi kruķi krietni vien samizojuši. Bobija teica to pašu.

— Man iegāza pa galvu.

— Vai tu vari .kustēties?

— Negribu.

— Nolādētie kruķi.

Krīzijs sāka dziļi elpot. Varbūt viņš cerēja, ka viņam līdzēs plaušu hipcrventilācija. Ļaus nedaudz nomierināties un noņems sasprindzinājumu. Vēders ievilkās, krūtis izpletās kā gaisa balons, bet tad atkal saplaka. Vēlreiz un vēlreiz. Viņa acis spoži spīdēja mēness gaismā.

— Atvaino, vecais, — Fletčs teica.

— Vai tev nekā nav?

— Absolūti.

— Bet Bobijai?

— Tu taču zini, viņai ari nav.

— Es zinu. Viņa nekad nepietaupa. Izlieto tūdaļ. Vienmēr. Visu un vienmēr.

— Ko teica Resnais Sems?

— Neko viņš neteica. Neko. Neko.

— Kad atnesis preci?

— Viņš teica, ka sāks pārdot rit no rita.

— Cikos?

— No rita. Desmitos. Vienpadsmitos.

— Vai tu izdzivosi? — Flctčs jautāja.

— Jā, - Krizijs pamāja un devās prom gar krastu.

Fletčam jau ari agrāk bija situši pa galvu. Un ari pludmalē viņam bija nācies pavadu nakti. Visgrūtākās bija pāris stundas pirms saules lēkta.

Flctčs nenolaida acis no Resnā Sema būdeles, neļaujot sev aizmigt. Uzradās rasa. Džinsu bikses un krekls piesūcās ar mitrumu. Sāka pilēt deguns. Fletčs nosala un drebēja no aukstuma. Miegu aizdzina kā ar roku.

Viņš domāja par Alanu Stenviku, kurš gaidīja savu nāvi pēc pāris dienām. Domāja par viņa sievu, meitu, savrupmāju. Fletčs juta, ka vēl nav aizracics līdz šis lietas būtībai. Vēl nav visu pārbaudījis. Ne līdz galam. Daudz ko viņš bija noskaidrojis, taču vēl ne visu.

Fletčs necentās minēt. Viņš uzskaitīja tikai tos neapšaubāmos faktus, kurus varēja uzticēt diktofonam. Par tiem viņš bija pilnīgi pārliecināts. Domāja ari par to, ko vajadzēja pierādīt. Un šeit darba bija atliku likām. Bet informācijas avoti?'Viņš jau bija izrunājies praktiski ar visiem Sten-vikam tuviem cilvēkiem. Viņš saskaitīja atlikušās dienas: viena, divas, trīs, četras, četras pilnas dienas.

Bet viņam taču vēl ir jāpaspēj izgulēties. Viņš sev bija apsolījis, ka noteikti izgulēsies. Kaut kad, kādreiz.

Debesis pie apvāršņa sārtojās.

Visu nakti, ja neskaits Kriziju, neviens nebija pat pietuvojies Vet-saijanas būdai. Arī pats Resnais Sems nebija iznācis no tās laukā.

Bez ceturkšņa deviņos Fletčs jau svīda karstajos saules staros.

Pludmale atdzīvojās. Tie, kas gulēja smiltīs, lēnām slējās kājās. Daži devās aiz kāpām, nokārtot savas vajadzības. Neviens nesarunājās. Viņi tikai apmainījās ar izmisušiem skatieniem, bez vārdiem saprotot, ka Res-majam Semam nekā nav.

Pats Sems sēdēja pie būdas durvīm un baudīja rīta sauli. Pie viņa neviens pat nepienāca. Nejaušam novērotājam tie vienkārši varētu šķist klusējoši, karstuma nomākti jauni cilvēki. Fletčs redzēja bailes, raizes, izmisumu, neskaitāmu daudzumu izsmēķētu cigarešu, apvaldītu roku drebēšanu. Viņš dzirdēja šo kliedzošo klusēšanu. Daži no viņiem nebija neko lietojuši jau veselas divas vai pat trīs dienas.

Pusvienpadsmitos pludmalē parādījās Granijs. Džinsu biksēs un izlaistā platā havajiešu kreklā. Viņa šaurie pleci, šķiet, saplūda ar kaklu. Viņš nekustīgi sēdēja, skatoties tieši sev priekšā.

Atnāca Bobija, Krīzijs, Sando, Džūlija. Viņi apsēdās netālu no Fletča, neviens neteica ne vārda.

Resnais Sems nozuda būdā.

— Mans Dievs, — Sando nočukstēja.

Cilvēki sāka plūst būdas virzienā. Cilvēki šortos, džinsu biksēs, bez krekliem. Bodīte atvērās. Viņiem nebija līdz nekā cita, izņemot naudu. Pirmais — Krīzijs. Tad — Bobija. Viņi stāvēja pie durvīm, nodūruši skatienus zemē, nesarunājoties un kaunoties no sava izmisuma. Džūlija, Bings Krosbijs, Granijs, Florida, Benis, Burvis. Kopā ar viņiem stāvēja arī Fletčs. Cilvēki iegāja un izgāja no būdas. Kāds bija atnesis preci. Katrai gaumei. Resnais Sems varēja apkalpot jebkuru. Pūlis kļuva retāks. Tie, kas saņēmuši preci, steidzās apmierināt savas tieksmes. Aizgāja arī Fletčs. Bobija aizspurdza ātrāk par visiem.

Aizgājis tālāk no būdas, Fletčs metās okeānā. Aukstais sāļais ūdens palīdzēja savienot galvu vienā veselumā. Izmazgāt no matiem asinis un smiltis viņam tā ari neizdevās.

Atgriezies savā istabelē, Fletčs izdzirda zvanu skaņas.

Svētdienas pusdienlaikā dzīve sita augstu vilni.

Pusnaktī Fletčs vēl gulēja ciešā miegā.

17. nodaļa

Pamodies pirmdien no rīta bez ceturkšņa trijos, Fletčs atklāja, ka Bobija gu) līdzās. Viņš nebija dzirdējis, kā viņa atnāca un ielīda guļammaisā. Viņam bija nepieciešams tikai viens mirklis, lai saprastu, ka viņa ir mirusi.

Viņam uz galvas mati sacēlās stāvus, un viņš vienā acumirklī izlēca no guļammaisa.

Mēness gaismā Fletčs nometās uz ceļiem, tikai ar grūtībām apvaldot šausmu kliedzienu. Bobijas acis bija dziļi iekritušas, kreisās rokas apakšdelms uzpampis.

Pārāk liela deva, viņš saprata.

* * .*

Kad iesārtojās austrumi, istabiņā nekas ne vismazākā mērā neliecināja, ka te uzturējusies Bobija.

Līdz pulksten vienpadsmitiem Fletčs sēdēja istabas vidū, iegrimis dziļās pārdomās.

18. nodaļa

Nokļuvis līdz mājām, Fletčs četrdesmit piecas minūtes stāvēja zem siltas dušas. Pa šoseju viņš bija vilcies katafalka ātrumā. Bobija bija mirusi, un viņš apglabāja viņas ķermeni.

Viņam nācās piecas reizes saziepēt galvu, lai izmazgātu visas asinis un smiltis. Galu galā palika tikai šaura retina, kas sāpēja, kad tai pieskārās ar pirkstiem.

Apsēdies uz dīvāna, Fletčs apēda divus sendvičus, kurus viņš bija nopircis kafejnīcā, un izdzēra piena pudeli. Uz kafijas galdiņa tieši viņam priekša atradās diktofons. Pie sienas karājās Viljama Džeimsa gleznas „Ķiršu krasts" kopija.

— Bobij, - Fletčs nočukstēja, nocēla telefona klausuli un uzgrieza Nevadas numuru.

— „Svartaut Nevada Company" — tā pati balss, kas atbildēja viņam sestdien.

— Džimu Svartaut u, lūdzu.

— Man šķiet, misters Svartauts... O, viņš ir šeit, scr. Vienu mirklīti, lūdzu.

Fletčs apsēdās. Ar gribasspēku viņš piespieda sevi aizmirst Bobiju. Viņa balsij vajadzēja skanēt bezrūpīgi un pārliecināti.

— Džims Svartauts klausās.

— Sveiks, Džim. Šeit Bils Karmičels.

— Bils Karmičels.

— Es esmu biržas mākleris Kalifornijas zag|u bandai, kas pazīstama kā „Džons Kolinzs un Kompānija". Džona Kolinza ģimene.

— O, skaidrs. Kā tev klājas, Bil?

— Man šķiet, ka mēs esam tikušies, — Fletčs piezīmēja.

— Nu, ja jums ceļā kādreiz ir gadījies plikpaurains resnis, kas nekad nešķiras no pudeles, tad mēs noteikti esam likušies.

— Alans saka, ka ar jūsu palīdzību darījums jau drīz vien būs nokārtots.

— Kāds Alans?

— Alans Stenviks.

— Kas tas tāds?

— Viņš ir precējies ar Džoannu Kolin/.u.

— Ā, Kolinza znots.

— Ja. Alans man izstāstīja par rančo pirkšanu, es iedomājos, varbūt man ari sekot viņa piemēram, un piezvanīju jums. Lietas biržā, kā redzat, nemaz nesokas tik spoži kā gribētos.

— Es viņu nekad neesmu pazinis.

— Ko?

— Jūsu Alanu. Džona Kolinza znotu.

— Jūs viņu nepazīstat?

— Nē. Viņš teica, ka viņš ar manu starpniecību pērk rančo?

— Ja. Par piecpadsmit miljoniem dolāru.

— Nē. Nekas tāds nav bijis.

— Velns parāvis, bet es iedomājos, ka viss jau ir nokārtots.

— Varbūt viņš tikai vēl domā par pirkumu. Vajadzētu viņam pie-zvanit. Kāds ir viņa telefons?

— Vai viņš nevarēja kārtot šīs darīšanas ar kādu citu?

— Nē. Ja Nevadā pārdotu rančo par piecpadsmit miljoniem, es to noteikti zinātu.

— Satriecoši.

— Pašlaik neviens nepārdod tādu rančo. To es varu garantēt. Protams, tas var būt kāds darījums starp draugiem vai radiniekiem, bez māklera starpniecības. Bet arī šajā gadījumā līdz manām ausīm būtu nonākušas kādas baumas.

— Tātad Alans Stenviks nav griezies ne pie jums personīgi, ne jūsu kantori ar lūgumu nopirkt viņam zemi Nevadā?

— Nē. Kā jau es jums teicu, mēs pat nezinām par viņa eksistenci. Taču mēs viņam varētu kaut ko sameklēt.

— Gribu jums ko lūgt, Džim.

— Es klausos.

— Nezvaniet Alanam. Citādi es nokļūšu neveiklā situācijā. Viņš stāstīja par rančo vakar vakarā, baseina malā. Bet pirms tam krietni iedzēra.

— Jā, kā redzams, krietni.

— Kā rādās, jūs neesat kļūdījies.

— Lūk, tā jau parasti veidojas attiecības starp radiniekiem, kad laulības tiek noslēgtas pēc aprēķina. Vieni vienmēr runā par to, ko viņi izdarītu ar otru naudu.

— Jums, neapšaubāmi, ir taisnība. Un turklāt viņš vēl bija iedzēris.

— Nu, bet ja viņš kādreiz tiks klāt pie sievastēva naudas, atsūtiet viņu pie manis.

— Noteikti, Džim.

— Bet tagad, Bil, kas jūs īsti interesē?

— Nezinu pat, kā īsti jums pateikt, Džim.

— Jūs vienkārši gribējāt uzzināt, vai Alans nav samelojis?

— Kaut kas tamlīdzīgs, Džim.

— Vai jūs esat šīs ģimenes mantzinis?

— Uzskatīsim, ka es jums piezvanīju tāpat aiz ziņkārības.

— Un uzzinājāt visu, ko gribējāt. Es visu sapratu. Mana meita mācās zīmēt Dalasā, Teksasā.

— Katrā ģimenē ir savas problēmas, Džim.

— Es neminītos ar jums ar darbiem, Bil. Bet zvaniet jebkurā laikā. Ja jau Džons jūs nolīdzis, lai sekotu šim Alanam, tad man gar to maza daļa. Starp citu, arī es labprāt jūs nolīgtu.

— Jūs esat ļoti attapīgs, Džim. Uzskatīsim, ka esmu jūsu parādnieks.

— Nevis jūs, bet Džons Kolinzs. Uz redzi.

Atgriezies viesistabā, Fletčs smagi atkrita uz dīvāna. Vēl joprojām sāpēja galva.

Iespiedis mikrofonu rokā, viņš atlaidās un aizvēra acis.

— Šobrīd es labprāt paspriedelētu par patiesības būtību, tās iluzo-ritāti, bet turpmākajos slēdzienos par „Alana Slenvika slepkavības noslēpumu" es centīšos pieturēties tikai pie man jau skaidri zināmiem faktiem. Gribu tikai atzīmēt, ka patiesības būtība vispār, bet īpaši informācijas būtība Alana Stenvika sakarā ir visai savdabīga: praktiski visu, ko par viņu saka vieni cilvēki, citi pilnīgi noliedz. Katrā konkrētā gadījumā es varētu noticēt tām vai citām ziņām, kas iegūtas no droša avota, bet tālāka izprašņāšana noveda pie tā, ka citi, ne mazāk droši informācijas avoti, paziņoja man gluži ko pilnīgi pretēju...

Savas izmeklēšanas gaitā es personīgi vai pa telefonu aprunājos ar Alana Slenvika sekretāri, viņa personīgo ārstu, tēvu, sievu, sievastēvu, apdrošināšanas aģentu, kurš turklāt vēl ir viņa draugs kopš skolas laikiem. Aplinkus, izmantojot trešo personu, es ieguvu informāciju no viņa biržas māklera. Tagad es esmu lietas kursā par korporācijas un paša Stenvika finansiālo stāvokli. Man ir zināma ari viņa un viņa sievas vieta, ko viņi ieņem augstākajā sabiedrībā, kā arī viņa policijas dosjē.

Veicot savu izmeklēšanu, es pieliku visas pūles, lai Stenviks neuzzinātu par manu darbību. Es izmantoju dažādus izdomātus vārdus, katrs tas spēlēja kaut kādu noteiktu lomu, un neviens, izņemot Džimu Svar-tautu, nešaubījās par maniem īstajiem mērķiem. Taču Svartauta aizdomas, pēc visa spriežot, man izdevās izkliedēt. Viņš neziņos par mūsu sarunu ne Stenvikam, ne viņa radiniekiem...

Pagaidām es Alanā Stenvikā saskatu tikai prātu, veselību, enerģiju. Viņš bauda cieņu sabiedrībā, ģimenē, biznesa aprindās. Es pat teiktu, ka viņš ir krietns cilvēks. Vēl vairāk, uzticams un principiāls. Pirmkārt, viņam nav nekādu domstarpību ar likumu, ja neskaita nesamaksātu soda naudu par automobiļa stāvēšanu neatļautā vietā Losandželosā un sūdzību, kad viņš, vēl dienot aviācijā, Ircniņlidojumā nopikēja uz kādu dzīvojamo māju Sananlonio, Teksasas štatā. No viņa biržas māklera Viljama Kar-mičela mēs uzzinājām, ka Alana Stenvika finansiālais stāvoklis ir visai stabils. Viņam piederošo vērtspapīru vērtība pārsniedz miljonu dolāru. Ar laiku, ņemot vērā, par ko viņš strādā un ar ko ir precējies, Stenviks spēs sarūpēt sev krietnu kapitālu, un arī kļūs par vadītāju vienā no lielākajām valsts korporācijām. Pat, ja tas nenotiks, tā nebūs nekāda traģēdija, jo dažu gadu laikā Stenviks spēja sakrāt vairāk par simt tūkstošiem, neraugoties uz viņa ģimenes augsto dzīves līmeni. Liekas, viņš katru gadu nogulda bankā divdesmit — divdesmit piecus tūkstošus dolāru tikai tāpēc, ka nezina, kur tos iztērēt. No tā visa man ir skaidrs, ka vismaz viņam nepiemīt kaislība uz azarta spēlēm. Arī korporācijas rēķinus viņš noteikti nevilto. Pēc visa spriežot, Stenviku arī neviens nc-šantažē...

Es esmu pārliecināts, ka doktors Džozefs Dēvlins ieguldījis prāvus naudas līdzekļus „Collins Aviation" akcijās. Par to stāstīja Džoanna Ko-linza Stenvika. Daudzi cilvēki apliecināja, ka baumas par Alana Stenvika slimību radīs „Collins Aviation" nopietnas problēmas, ja vien Stenviks nepaspēs atrast sev līdzvērtīgu aizvietotāju. Neuzbāzīgs atgādinājums par vēzi sarunā ar sievu, tēvu un Stenvika sievastēvu neizraisīja kut cik vērā ņemamu atbildes reakciju. Vai nu viņi ir lieliski aktieri un brīnišķīgi kontrole savas jūtas, vai arī neko nezin par to, ka Alans ir slims...

Sis izmeklēšanas virziens ir ievedis mūs strupceļā. Stenvika finansiālais stāvoklis, viņa ģimenes attiecības un veselība ir nevainojami. Nav nekādu robu arī viņa stāvoklī sabiedrībā. Pēc augstākās sabiedrības hronikas nodaļas redaktores Amēlijas Sērklifas vārdiem, Stenviki ir ļoti mīlīgs pārītis, kaut arī mazliet garlaicīgs. Viņa pat uzskata, ka viņi arī varētu viens otru mīlēt. Augstākā sabiedrība tūdaļ, nešauboties pieņēma Alanu Stenviku savās rindās. Neapšaubāmi, viņš māk sadzīvot ar cilvēkiem. Viņam ir sveša muļķība, uzpūtība un visus apkārtējos tik ļoti kaitinošā spītība. Viņu mīl, apbrīno. To pašu var attiecināt arī uz viņa radiniekiem un tuviem draugiem...

Taču tā nu galīgi nav, ka viņam nebūtu trūkumu. Sieva vēlas, lai viņš pavadītu ar viņu vairāk laika. Sievastēvs uzskata, ka viņam pietrūkst hu-

mora izjūtas. Tēvs nožēlo, ka viņš pārāk ilgi nosēž pie telefona. Viņa senam draugam, Bertām Eberhartam, šķiet, ka viņš ir pārāk nopietns. Un visi kā viens vēlas, lai viņš vienreiz beidz izmēģināt eksperimentālās lidmašīnas.

Viņa precības ar bosa meitu nav palikušas bez ievērības. Bet, kā to pareizi atzīmēja kāds no maniem sarunu biedriem, tāpēc taču viņai nevajadzētu palikt par vecmeitu, bet pēc Berta Eberharta, Kēridaina, Kar-mičela un paša Džona Kolinza teiktā es nācu pie secinājuma, ka „Collins Aviation" ir paveicies ar šādu vadītāju. Tāpēc ieguvējs ir ne tikai Stenviks... Viņš ne tikai vienkārši parazitē uz savas bagātās sievas rēķina, kā to bija iedomājies Džims Svartauts no Nevadas... Bet tagad par dažām pretrunām, kas izgaismojušās mūsu izmeklēšanas laikā:

— Alans Stenviks saka, ka mirst no neārstējamas vēža formas. Neviens to neapstiprina. Ja Stenviks arī ir slims, tad neviens, izņemot viņu pašu, par to nezina.

— Sieva un Stenvika sievastēvs apgalvo, ka viņš ir sastrīdējies ar vecākiem. Bet, neraugoties uz to, viņš ik pēc sešām nedēļām regulāri apciemo stīvus vecākus.

— Pēc Džoannas vārdiem, tēvs piespieda Alanu nodarboties ar boksu, un tas arī kļuva par viņu strīda cēloni. Taču Marvins Stenviks to absolūti noliedz.

— Neraugoties uz savām regulārajām vizītēm pie vecākiem, kuras apstiprina telefona zvans uz „Cosmos", viņš tiem nav pateicis, ka viņam ir meita, bet viņiem — mazmeita.

— Visi domā, ka Alans Stenviks pērk rančo Nevadā: viņa sieva, sievastēvs, biržas mākleris, apdrošināšanas aģents. Visi, izņemot cilvēku, kurš, kā apgalvo Stenvika sieva un viņa apdrošināšanas aģents, palīdzējis viņam sameklēt šo rančo. Šis cilvēks ir Džims Svartauts. Viņš pilnīgi kategoriski apgalvo, ka viņam nav ne jausmas par to, kas ir Alans Stenviks, un viņš ar to nav kārtojis nekad nekādas lietas.

Nedaudz papūloties, var rast izskaidrojumu ari šīm pretrunām, jo pašlaik mūsu rīcībā ir jau šāda tāda informācija par Alanu Stenviku. Šīs mīklas atrisinājums, kā man šķiet, slēpjas Berta Eberharta teiktajos vārdos: „Alans ir tik noslēpumains, ka nevienam nekad neko neteiks, pat ja viņš būs slims ar vēzi." Un, lai gan neviens to nezin, Alans Stenviks, iespējams, patiešām ir neārstējami slims.

13 Зак. 444

Sava ioģika ir ari viņa visai dīvainajām attiecībām ar vecākiem. Acīmredzot viņš tos ļoti mīl. Vienīgais dēls, viņš tiem ir ļoti pieķēries. Pēc visa spriežot, šādas jūtas viņu saista arī ar viņa draugu Bertu Eberhartu. Kā saka Marvins Stenviks, viņš var atbraukt uz dzimto pilsētu, lai kaut kā aizmirstu ikdienas steigu. Bez tam viņš saprot, ka Džoannas un Džona Kolinza dzīvē nav vietas Marvinam un Stenvika mātei. Viņam ir skaidrs, ka viņi nervozēs, nejūtoties īsti savā ādā. Tāpēc viņš arī varēja izmainīt savu kāzu datumu, nepaziņot par meitas piedzimšanu un stāstīt visiem, ka ir sastrīdējies ar vecākiem - un tikai tāpēc, lai viņus lieki nesarūgtinātu.

Tagad par noslēpumaino rančo Nevadā. Sākotnēji viņš gribēja nopirkt šo rančo visprozaiskākā cēloņa dēļ: tāds pirkums ir ļoti izdevīgs kapitāla ieguldījuma veids. Nedz viņš, nedz Džoanna netaisījās tur dzīvot. Tāpēc neviens neatceras, kurš pirmais ieminējās par rančo, Alans vai Džoanna. Nevienam no viņiem tas nebija vajadzīgs. Viņiem rančo pirkšana bija tikai vienkāršs darījums. Iespējams, ka Alans sāka to praktiski īstenot tikai, konsultējies ar biržas mākleri, apdrošināšanas aģentu, sievastēvu, sievu — un tikai pēc tam uzzināja, ka viņam ir vēzis. Tad viņš nolēma ziedot visu savu laiku un spēkus, la sagatavotu „Collins Aviation" šādam zaudējumam. Bez tam tā, lai neviens to neuzzinātu. Tas nav nemaz tik vienkārši.

Viņš saprata, ka var nemaz nepaspēt noformēt rančo pirkšanu, taču nevarēja pateikt to saviem tuviniekiem, neminot cēloņus, respektīvi savu slimību. Tāpēc viņš radīja iespaidu, ka viss norit kā iecerēts. Pilnīgi iespējams, ka uz Džona Kolinza jautājumiem par rančo Nevadā Stenviks vienmēr atbildēja: „Jā, jā, viss normāli." Viņš varēja piekrist aizvest sievu uz rančo nedēļas nogalē tāpēc, ka viņa paša jau nebūs...

Kā liekas, visās šajās aplūkotajās pretrunās nav nekā neizskaidrojama. Un tomēr vēl kāds jautājums ir palicis bez atbildes: ja jau Alans Stenviks grib izbeigt dzīvi pašnāvībā, tad kāpēc gan viņš nav izvēlējies sev visdabiskāko ceļu? Kāpēc viņš nevēlas iet bojā aviokatastrofā?

Fletčs iemeta atkritumu vadā papīrus, kur bija ietīti sendviči, un piena pudeli. Guļamistabā sakrāmēja lielu koferi. Tenisa šorti. Trīs pāri džinsu bikšu. Džinsu auduma šorti. Krekliņi. Krekli. Kaklasaites. Apakšveļa. Skūšanās piederumi. Divi uzvalki. Divas sporta tipa žaketes. Divi pāri bikšu.

Piezīmju grāmatiņa. Melnas kurpes. Trīs pāri melnu zeķu. Trīs pāri bruņu. Pase.

Uzlicis uz rakstāmmašīnas papīru kaudzīti un kopējamo papīru, viņš aizvēra to ar vāku.

Uzvilka brūnas kurpes un tādas pašas krāsas zeķes, kreklu, bikses, apsēja kaklasaiti, uzvilka žaketi. Neaizmirsa ari saulesbrilles.

Ar diktofonu, koferi un rakstāmmašīnu Fletčs nokāpa lejā garāžā. Viņš uzlika diktofonu uz priekšējā sēdekļa, rakstāmmašīnu uz grīdas, koferi ielika bagāžniekā un brauca „Collins Aviation" administratīvā korpusa virzienā.

19. nodaļa

Pulksten četros dienā Fletčs piebrauca pie „Collins Aviation" galvenajiem vārtiem. Bez piecpadsmit minūtēm piecos viņš caur savām saulesbrillēm redzēja, kā no sargbūdas izgāja pelēkā uniformā tērpies apsardzes darbinieks, sāka svilpt, atbrīvojot ceļu, māja ar rokām un sveicināja iebraucošās mašīnas šoferi. Tas bija pelēks „jaguārs HKE" ar numuru 440-001. Automobilis nogriezās pa kreisi.

Pie stūres sēdēja Stenviks.

Fletčs brauca viņam pakaļ.

Džoanna Stcnvika teica, ka pirmdienās un trešdienās Alans atgriežas mājās vēlu. Šajās nedēļas dienās viņš reti kad ieradies mājās ātrāk par pusnakti. Viņš strādāja.

Bija pirmdiena. Stenviks aizbrauca no darba bez ceturkšņa piecos.

Stīvensona un Galvenās ielas krustojumā viņš nogriezās pa labi. Sekojot viņam, Fletčs nolēma, ka Stenviks brauc autostrādes virzienā, bet viņš, nobraucis divpadsmit kvartālus, iegrieza pa kreisi Sibjuri ielā un iebrauca dzērienu veikala stāvvietā. Fletčs apstājās otrā ielas pusē.

Stenviks iegāja veikalā, tad atkal parādījās automašīnu stāvvietā. Vērojot viņu, Fletčs varēja tikai secināt, ka viņš redz ar dzīvi apmierinātu un rūpju nenomāktu cilvēku.

Viņš iegāja veikalā, sabāzis rokas bikšu kabatās. Pašpārliecinātā, nesteidzīgā gaitā. Ar pilnīgi aukstasinīgu sejas izteiksmi. Kad viņš izgāja, 13* viņa lūpas vēl joprojām rotāja smaids. Acīmredzot viņa izteiktais kompliments pārdevējai bija gājis pie sirds. Papīra maisiņā viņš nesa vismaz trīs pudeles. Viņam bija vajadzīga tikai sekunde, lai atslēgu saišķī sameklētu aizdedzes atslēgu.

Vēl pēc trīs kvartāliem Stenviks nogrieza pa kreisi Patnema ielā un, nobraucis kādu pusjūdzi, iegriezās ēnainā stāvvietā līdzās vienstāvīgu kotedžu kvartālam. Viņš atstāja savu „jaguāru" tālākajā rindā, pie pašiem kokiem. Fletčs izvēlējās saules apspīdēto vidējo rindu.

Stenviks aizslēdza mašīnu, ar papīra maisiņu rokā šķērsoja stāvvietu, pa grants celiņu piegāja pie vienas no kotedžām un nozuda parādes durvīs.

Fletčs pagaidīja desmit minūtes.

Tad pats iegāja pa durvīm.

Kotedžā bija divi dzīvokļi. Kreisais, spriežot pēc uzraksta uz pastkastītes, kas bija piebāzta ar korespondenci, piederēja Čarlzam Raisam.

Labais, ar tukšo pastkastīti — Sandrai Folknerei.

Plāksnīte uz sienas norādīja, ka ar jautājumiem ir jāgriežas kompānijā „Brāļi Grīni. Pārvalde".

* * *

— Kur ir Granijs?

Kādam bija pieticis spēka sakurt pludmalē ugunskuru. Nakts bija visai vēsa. Gar krastu vīdēja vēl dažas uguntiņas.

— Fletč, - Vetsaijana pasauca.

Garāžas stūrī Fletčs bija pārģērbies džinsu biksēs. Tagad viņš nožēloja, ka nebija uzvilcis tenisa kreklu.

— Kur ir Granijs? — viņš atkārtoja.

— Es viņu nesen redzēju, — Džūlija atbildējā.

— Kur viņš aizgāja? Ko teica?

— Nezinu, — Džūlija paraustīja plecus.

— Vai kāds redzēja Graniju?

Atbildes nebija.

— Kur Bobija? — Vetsaijana vaicāja.

— Aizgāja, — Fletčs atbildēja.

— Uz kurieni? — Vetsaijanas skatienā jautās raizes.

— Uz šokolādes pili debesīs.

Vetsaijana klusēja.

Ietinies segā, pie krasta sienas gulēja Krīzijs. Fletčs kādu brīdi pastāvēja, tumsā pārkāries pār viņu, mēģinot saprast, viņš guļ vai iegrimis narkotisko vīziju pasaulē.

— Kas noticis, vecais? — Krīzijs vaicāja.

»

— Es meklēju Graniju.

— O, šis zēns ir aizlaidies.

— Ko nozīmē aizlaidies?

— Kruķi viņu nomocīja. Cik gan ilgi var būt par šādu sitamo zēnu?

— Vai tu nezini, uz kurieni viņš aizgāja?

— Viņš gluži vienkārši nevarēja neaizlaisties lapās. Visam reiz pienāk gals. Viņu tikai sit un sit. Bet, tiklīdz viņš ierodas mājās, viņam noteikti ķeras klāt tētiņš. Viņu sit vienmēr un visur...

— Es meklēju Graniju, — Fletčs nerimās.

— ...kā manas vecās bungas. Es nožēloju, ka tās situ. Ar vālītēm. Katru vakaru. Ar bungu vālītēm. Es situ savas bungas. Kā gan mēs varam zināt, ka ādas, ar ko tās ir pārvilktas, neko nejūt? Bet ja nu tām sāp, kad tās sit? Pa īstam sāp?

— Es neko no tā visa nesaprotu, Krlzij.

— Man ir jācieš sāpes. Lai izpirktu to ļaunumu, kuru es esmu pastrādājis.

— Tu domā, ka bungas tev spēs piedot?

— Kristiešu bungas? Tā ir ideja. Sit ko un kā gribi, pat bungas, ja gribi, un tām tev ir jāpiedod, tāpēc, ka tā teicis Cilvēks. Kristus.

— Es meklēju Graniju. Vai tu viņu neredzēji?

— Nē. Kur ir Bobija?

— Ar viņu viss ir kārtībā, — Fletčs atbildēja.

— Vai viņa aizgāja? Es neatceros, kad es viņu redzēju.

— Tu redzēji viņu vakar no rīta.

— Jā. Viņa gribēja iedurt sev adatu. Tad iedūra, Fletč, tu zini, viņa iedūra sev adatu. Kad es redzēju viņu pēdējo reizi.

— Es zinu.

— Viņa iedūra adatu. Un aizgāja?

— Jā. Aizgāja.

— Ak, Dievs.

Fields pastāvēja pie Krīzija, tad sāka iet gar krastu.

Pie nākošā ugunskura viņš pietupās, tad ierunājās. Visi klusēja.

— Vai kāds ir redzējis Graniju?

Neviens neatbildēja.

Pastulbais pusaudzis Bings Krosbijs jautājoši vērās Fletčā, it kā vēlreiz vēlētos izdzirdēt viņa vārdus.

— Es meklēju Graniju.

Gadus četrdesmit vecs vīrietis, kuram uz svītera bija uzrakstīts „PIEZVANI MAN“, viņam atbildēja:

— Viņa šeit nav.

Fletčs nedaudz pagaidīja un tad devās tālāk.

Pie nākošā ugunskura Bcnis teica, ka Granijs, visdrīzāk, ir atgriezies mājās pie vecākiem. Džegers izteica minējumu, ka Graniju atkal savākusi policija.

Piecēlies, Fletčs ieraudzīja sev aiz muguras stāvam Vetsaijanu. Viņi kopā atgāja nost no ugunskura.

— Kāpēc tu meklē Graniju?

— Bobija lūdza viņam kaut ko nodot.

— Kur ir Bobija?

— Viņa aizgāja. Ar galiem.

— Uz kurieni.

— Es iedevu viņai mugursomu, kas bija piebāzta proteīna tabletēm un krekeriem, es to nospēru septītās dienas adventistu baznīcā.

Vetsaijana apstājās.

— Es vaicāju, kur ir Bobija?

— Paklausies, vakar tu pārdevi viņai visu, ko viņa gribēja, vai ne?

— Jā.

— Lūk, viņa arī aizgāja.

Mēness gaismā Vetsaijana nemirkšķinot skatījās uz viņu.

— Kāpēc tev vajadzīgs Granijs?

— Es taču tev teicu, Bobija gribēja viņam pateikt pāris vārdus.

— Pasaki tos man.

— Es pateikšu tikai Granijam.

— Pasaki man.

— Atšujies, Resnais Sem, — un Fletčs devās krastmalas virzienā.

Šajā aukstajā naktī viņam bija auksti uz grīdas pītā paklāja. Viņam trūka guļammaisa. Trūka Bobijas. Kopā guļammmaisā viņiem bija silti.

20. nodaļa

Fletčs izdzirda uz kāpnēm smagus soļus. Viņi nesteidzās. Šķērsoja kāpņu laukumu viņa durvju priekšā un apstājās.

Durvis lēnām atvērās.

Durvju ailā ielūkojās divi policisti.

Fletčs apsēdās.

— Labrīt, — pirmais policists sveicināja.

Tie abi jau bija paspējuši ieiet dušā, noskūties un iedzert rīta kafiju.

— Kas šodien par dienu? — Fletčs vaicāja.

— Otrdiena.

Otrs policists aplūkoja istabu, meklējot krēslu, kur apsēsties. Viņa acīs Fletčs izlasīja lepnumu par viņa personīgo mājokli, personīgajām mēbelēm, ko nekādi nevarēja salīdzināt ar nožēlojamo grīdas paklāju.

— Tev nāksies braukt mums līdzi no šī netīrā ūka.

— Kāpēc?

— Šefs grib tevi redzēt. Viņam ir jautājumi.

Fletčs aplūkoja savas basās kājas.

— Esmu gatavs.

— Bet vai tev nevajag nokārtoties?

— Kāpēc lai es to darītu? Vai tad policijas iecirknī nav tualetes?

Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa septiņi.

Viens no policistiem atvēra Fletčam patruļmašīnas aizmugures durtiņas un aizvēra tās, tiklīdz tas ierausās kabīnē. Biezais drāšu siets atdalīja priekšējo sēdekli no aizmugurējā.

Pēdējais bija salauzts. Oda pēc vēmekļiem. Uz sēdekļa un mašīnas grīdas bija sakaltušu asiņu plankumi.

— Smird gan jums šeit, — Fletčs pasūdzējās. — Vai arī jūs to nezināt?

— Mums viss ir tā kā vajag, — atbildēja policists, kurš sēdēja līdzās vadītājam. _

— Kā jūtas tava galva? — vadītājs vaicāja.

Fletčs jau bija aizmirsis par sitienu ar steku.

— Šodien jau nesāp. Vai tie divi, kurus es noliku gar zemi pludmalē, bijāt jūs?

— Nē, — vadītājs pasmīnēja. Tas biju es, kas tevi nolika.

— Jums ir lielisks sitiens.

— Esmu gatavs atkārtot 5o tev sagādāto baudījumu.

— Kāpēc tad jūs mani ncarestējāt uzreiz?

— Šefs teica, ka nevajag. Viņam bija labs garastāvoklis.

— Viņa garastāvoklis uzlabojas katrreiz, kad viņš atgriežas no sava lauku īpašuma Meksikā, kur viņš nolēmis dzīvot pēc tam, kad aizies pensijā, — otrs policists paskaidroja. — Viņš brauc uz turieni pārskaitīt greif-rūtus vai kaut kas tādā pašā garā. Viņam tas patīk.

— Viņš taisās prom?

— Nākošgad.

— Bet es biju cerējis, ka tas notiks vēl pirms mēs būsim aizbraukuši līdz iecirknim, — Fletčs nopūtās.

Viņi izbrauca uz galvenās ielas. Saruna caur drāšu režģi nevedās. Fletčs gribēja atvērt logu, taču izrādījās, ka tas nav iespējams, nebija slēdžu. Acīmredzot policisti baidījās, ka kāds uz tiem pakārsies tieši policijas mašīnas kabīnē.

Fletčam pamazām sāka mākties virsū nelabums.

— Pie jums šeit smird, - Fletčs atkārtoja.

Spriežot pēc ārējā izskata, Grehcms Kamings nevarēja būt nekas cits, kā tikai policijas priekšnieks. īsi apcirpti tēraudkrāsas mati, zods, kas norāda uz stipru gribu, plati, masīvi pleci. Cilvēks, kura ierašanās pilsētā jau vien garantēja viņam policijas priekšnieka vietu.

— Kā jūs sauc? — viņš uzsvērti pieklājīgi vaicāja.

— Fletčs.

— Jūsu pilnais vārds?

— Fletčs. Fletčs. Fletčs.

Kabinetā viņi sēdēja divatā, pie alumīnija galda, pretējās pusēs.

— Vai Fletčs, gadījumā, nav saīsinājums no Fletčera?

— Iespējams.

— Fletčcrs ir jūsu vārds vai uzvārds?

— Vārds.

— Jūsu uzvārds?

— Smits.

— Fletčcrs Smits, — Kamings pamāja. — Šķiet, man jau ari agrāk ir patrāpījies šāds vārdu salikums.

— Flctčers Smits?

— Nē, vienkārši Smits. Kur jūs dzīvojat, Smit?

— Adresi esmu aizmirsis. Tur, kur šorīt mani nogrāba jūsu rīkļurāvēji.

— Vai jūs tur dzīvojat?

— Nedēļas nogales es pavadu Havaju salās.

— Vai jūs dzīvojat viens?

— Ja neskaita pieradinātu prusaku.

— Ar ko jūs pelnāt sev iztiku?

— Tīru apavus.

— Jūsu istabā nebija ne suku, nedz apavu krēma.

— Acīmredzot mani naktī ir aplaupījuši. Pirms došos prom, noteikti uzrakstīšu iesniegumu.

— Kā liekas, jūs neuzturat ciešus kontaktus ar savu kantori, mister Fletčer.

— Atvainojiet.

— Vakar vakarā man zvanīja jūsu priekšniece no „News Tribune". Jūsu redaktore. Kāda misis Snova. Vai es neesmu kļūdījies? Klāra Snova.

— Sūdele.

— Viņa man paziņoja, ka jūs savas avīzes uzdevumā gatavojat rakstu par narkotiku izplatīšanu pludmalē. Un palūdza jūs pieskatīt. Viņa teica, ka, viņasprāt, jūs esat kaut ko uzodis. Ja jūs palūgsiet palīdzību policijai, mums ir jāzin, kas jūs esat, un jums tā jāsniedz.

— Sūdele.

— Jūs esat I.M. Fletčers no „News Tribune"?

— Jums ir atveduši citu 1. M. Fletčeru.

— Vai jūs kaut ko uzodāt, mister Fletčer?

— Nē.

— Nu, mister Fletčer?

— Ejiet pie velna.

Kamings atspiedās ar elkoņiem pret galda malu un vērīgi lūkojās uz Fletču.

14 Зак. 444

— Mister Fetčer, man šķiet, ka jūs esat kaut ko piemirsis. Piemēram, maziņu likumiņu par to, ka, kontaktējoties ar policiju, jums ir nekavējoties jāpaziņo, ka esat žurnālists. Aizmirsāt šo likumu?

— Tas bija izslīdējis man no atmiņas.

— Jūs pārkāpāt šo likumu, mister Smit.

— Tāpēc jūs mani aizturējāt?

— Otrkārt, mēs zinām, ka jūs tur dzīvojāt ar jaunu meiteni, kuru sauc Bobija.

— Vai patiešām?

— Kur ir Bobija?

— Viņa aizgāja.

— Uz kurieni aizgāja Bobija?

— Nezinu. Acīmredzot nolēma atgriezties mājās.

— Par to es šaubos no visas sirds. Narkomāni reti mēdz pamest vietas, kur viņi var dabūt to, kas tiem nepieciešams.

— Viņai bija krājumi. Ceļam viņai pieliks.

— Kad viņa aizbrauca?

— Svētdien naktī.

— Ar kādu transportu?

— Aizlidoja.

— Mēs atradām jūsu istabā marihuānu un heroīnu.

— Vai jums bija kratīšanas orderis?

— Mēs speciāli nepārmeklējām istabu. Mēs netīšām uzgājām narkotikas cepeškrāsnī.

— Es tur slēpu tās no Bobijas.

— Jūs esat vainīgs, ka slēpāt stipras narkotikas.

— Tas ir lietišķs pierādījums manam rakstam.

— No kā jūs tās nopirkāt?

— No Resnā Sema.

— Kāpēc marihuāna bija policijas laboratorijas maisiņos?

— Kā gan es varu zināt, no kurienes Resnais Sems saņem preci?

— Kāpēc jūs nopirkāt marihuānu? Vai tad nepietika ar heroīnu vien?

— Man patīk rakstīt sabalansētus rakstus.

— Raksts, ko jūs uzrakstījāt pagājušajā rudeni par Policijas Asociāciju, nebija gan īsti sabalansēts.

— Ko?

— Es atceros to rakstu. Un parakstu. I. M. Fletčers. Jus rakstījāt, ka Policijas Asociācija ir dzērāju klubs.

— O!

— Jūs tikai it kā garāmejot pieminējāt, ka mēs rīkojam arī pieredzes apmaiņas seminārus, vācam naudu mūsu Akadēmijai, un ka pagājušajā gadā mēs uzdāvinājām Ornego pilsētai Kalifornijā „ātrās palīdzības*1 mašīnu.

— Es jūtos ļoti pagodināts, ka jūs lasāt manus rakstus.

— Vai jūs sapratāt, kas man padomā?

— Sāku nojaust.

— Es gribu, lai jūs aizvācaties no pilsētas. Nekavējoties.

— Te tev nu bija policijas aizsardzība.

— Vai jūs varat man sniegt kādu attaisnojumu visiem šiem uzskaitītajiem likumpārkāpumiem, tai skaitā arī heroīna glabāšanai, bet trīs mani policisti var apliecināt, ka pagājušajā naktī jūs viņiem iesitāt, kad viņi pildīja savus dienesta pienākumus.

— Jūs mani toreiz neapcietinājāt.

— Mēs gribējām aizturēt citu cilvēku.

— Vai tiešām, lai aizturētu septiņpadsmit gadus vecu pusaudzi, ir nepieciešami veseli septiņi policisti?

— Pateicoties jums, trīs no šiem septiņiem tika ievainoti.

— Kāpēc tad jūs mani neapcietinājāt uzreiz?

— Jūs gribat nokļūt cietumā, mister Flclēer?

— Protams, nē, šef.

— Mister Flelčer, tūlīt es došu divas pavēles, un jums tās abas nāksies izpildīt. Pirmā, — ja jums ir kaut kāda informācija par narkotiku izplatīšanu pludmalē, jums man tā ir jāsniedz. Vai jums ir šāda informācija?

— Nē.

— Pavisam nekādas?

— Tikai Resnais Sems.

— Jūs nemaz neesat tik izveicīgs, vai ne?

— Man ļoti palīdz redakcija.

— Otra pavēle ir tāda, ka jums ir jāpaniet šī pilsēta šodien līdz pusdienas laikam. Un neiedomājieties atgriezties atpakaļ. Nekad. Vai skaidrs?

— No kā jūs baidāties?

— Tikai ne no jums.

14*

— Bet man šķita, ka tieši tur ir tas suns aprakts.

— Mēs paši veicam izmeklēšanu, mister Fletčer. Tas ir policijas darbs. Tā vienkārši, ar diletantiskiem paņēmieniem, šeit neko nevar sasniegt. Mums ir nepieciešams laiks.

— Divi vai tris gadi?

— Mēs ceram noskaidrot visti narkotiku tirgotāju tīklu jau tuvāko mēnešu laikā. Tas ir smags un sarežģīts darbs. Privāta izmeklēšana, pat ja to veic avīze, var tikai novest pie tā, ka viss darbs būs vējā. Ceru, ka esmu izteicies pietiekami skaidri. Vai nu jūs aizbraucat no pilsētas, vai nokļūstat aiz restēm, un izķepuroties no cietuma jums nemaz nebūs tik vienkārši. Heroīna glabāšana un uzbrukums trijiem policistiem dienesta pienākumu pildīšanas laikā — ar to pilnīgi pietiek, lai jūs atzītu par vainīgu.

— Jūs mani pilnīgi pārliecinājāt.

— Jūs nekavējoties atstāsiet pilsētu?

— Un vairāk nekad šeit neparādīšos.

21. nodaļa

Tuvojās deviņi no rīta. Cilvēki steidzās uz darbu. Pa galveno ielu nepārtrauktā straumē plūda automašīnas.

Pusotra kvartāla attālumā no policijas iecirkņa pie trotuāra apstājās melns „jaguārs** ar numuru 440-001. Tas pats automobilis, kuru Fletčam vajadzēs nozagt pēc sešdesmit stundām, tūlīt pēc Alana Stenvika slepkavības.

Fletčs apsēdās uz priekšējā sēdekļa.

Stenvika „jaguārs** ieplūda kopējā automašīnu straumē.

— Ko tu darīji policijas iecirknī?

— Mani pratināja.

— Kāpēc?

— Pazuda meitene, kuru es pazinu. Meitene vārdā Bobija.

— Vai viņas pazušana ir kaut kādā veidā saistīta ar tevi?

— Nē, bet man nāksies laisties prom no šis pilsētas, un iespējami ātri. Kā jūs uzzinājāt, ka es esmu policijas iecirknī?

— Es apjautājos pic alus kioska. Pie tā, kurš atvērts jau astoņos no rīta. Ir nu gan tev dzīvīte. Kaut kāds pastulbs pusaudzis teica, ka redzējis tevi uz policijas patruļamašinas aizmugures sēdck|a.

Alans Stenviks atkal piesmēķēja no zelta šķiltavām, kuras izvilka no kabatas, nevēlēdamies izmantot tās, kas bija iemontētas vadības ierīču panelī. Viņa acis aizsedza tumšas saulesbrilles.

— Ko jūs vēlējāties? - Fletčs vaicāja.

— Pārliecināties par to, ka viss ir kārtībā. Vai tu saņēmi pasi?

— Es iešu pēc tās rīt.

— Cimdi.

— Nopirkšu.

— Vai tu uzrakstīji iesniegumu, lai tev izsniedz pasi?

— Jā, es pat nofotografējos.

— Lieliski. Vai tu vēl atceries, kas tev būs jādara?

— Protams. Vai jūs vēl neesat pārdomājis?

Stenviks izpūta dūmu strūklu.

— Nē. *

— Vai jūs esat pārliecināts, ka mirstat no vēža?

— Jā. Kāpēc tu tā vaicā?

— Jūs lieliski izskatāties.

— Paies zināms laiks, līdz parādīsies slimības pazīmes. Es gribu nomirt ātrāk.

Viņi apstājās pie sarkanās gaismas.

— Bet kāpēc gan jums labāk neiet bojā aviokatastrofā?

Stenvika pleci zem uzvalka sakustējās. Varenie atlēta pleci.

— Ja vēlies, sauc to par lepnumu. Kad visu savu apzinīgo dzīvi esi centies noturēt lidmašīnu gaisā, ļoti grūti ir raidīt to zemē.

— Pārāk dārgs lepnums.

— Lepnuma dēl cilvēki ir tērējuši arī vairāk par piecdesmit tūkstošiem.

— Domāju, ka jā.

— Vai tu iegaumēji, kur atrodas māja?

— Bcrmenstrītā.

— Pareizi. Un kā tu tur nokļūsi?

— Es aizbraukšu ar taksometru līdz Galvenās ielas krustojumam ar Hantornstrītu, bet tālāk iešu kājām. Tas ir cits apriņķis, bet attālums ir tikai divas jūdzes.

— Malacis. Vai atceries reisa numuru?

— Nē. Jūs man to vēl neesat pateicis.

Stenviks palūkojās uz viņu cauri tumšajiem briļļu stikliem.

— Kompānijas ,,TWA“ lidmašīna, izlido vienpadsmitos vakarā uz. Bu-cnosairesu.

— To es atceros. Bet jūs nenosaucāt reisa numuru.

— Es to nemaz nezinu, - Stenviks atbildēja un piebrauca pie trotuāra. — Domāju, ka mums nevajadzētu iepazīties tuvāk. Es negribu neko zināt par tevi. Bet tev labāk aizmirst to, ko tu par mani izlasīji avīzēs.

— Tā nu ir noticis, ka es esmu to iegaumējis.

— Bet tagad aizmirsti. Es izlaidīšu tevi šeit.

— Mēs jau esam izbraukuši cauri visai pilsētai. Kā gan es tikšu atpakaļ?

— Noķer kādu mašīnu.

— Pateicos par labo padomu.

— Satiksimies ceturtdien vakarā.

22. nodaļa

Fletčs piezvanīja pie mājas numur 1564 Patnēmstrītā un palūkojās uz savu pie trotuāra piebraukto ,,MG“. Skaloties caur saulesbriļļu tumšajiem stikliem, automobiļa zaļā krāsa saplūda ar zālāju.

— Jā? Kas tur ir? — melodiska balss vaicāja.

Fletčs pieliecās pie mikrofona un nokliedza:

— Es no pārvaldniekiem, brāļiem Grīniem, mis Folknere.

— Vienu mirklīti.

Fletčs sakārtoja kaklasaiti.

Sandras Folkneres seja nebūt neizstaroja viesmīlību. Viņa bija ģērbusies melnās biksēs un brīva piegriezuma blūzē, gaišie krāsotie mati brīvi krita pār pleciem.

Fletčs apstulba. Pēc ārējā izskata Sandru Folkneri nevarēja stādīt Džoannai Kolinzai pat līdzās. Acīmredzot, viņš nosprieda, viņa savas akcijas ceļ gultā.

— Es esmu brāļu Grīnu pārstāvis, — viņš bargi teica.

Mis Folknere, acis nemirkšķinot, skatījās uz viņu.

— Ko jūs vēlaties?

— Mēs gribētu ar jums aprunāties.

— Vai jums ir līdzi kāds dokuments?

— Jūsu vietā, mis, es neuzvestos tik izaicinoši.

— Ko?

— Kaimiņi par jums sūdzas, un mēs domājam tiesas ceļā darīt galu jūsu amorālajai uzvedībai.

— Jūs acīmredzot jokojat.

— Mēs nebūt nejokojam. Ja jums tīk stāvēt uz sliekšņa, kamēr mēs apspriedīsim šo jautājumu, es esmu ar mieru to darīt. Vai arī jūs uzskatīsiet par labāku ienākt istabā, lai .mūs nedzirdētu kaimiņi.

Viņa paspēra soli atpakaļ un atstāja durvis atvērtas.

Fletčs iegāja un aizvēra durvis.

— Dieva dēļ, paskaidrojiet, par ko jūs runājat?

— Jūs lieliski saprotat, par ko ir runa. Vai jūs esat viena?

— Ak, Dievs!

Fletčs iegāja viesistabā.

— Dieva vārda piesaukšana jums nelīdzēs.

— Nelīdzēs? Ko jūs melšat?

Viņš atvēra vannasistabas durvis, tā bija tukša. Guļamistabā atradās liela gulta, virs tās pie griestiem karājās spogulis. Lai gan bija vēl tikai vienpadsmit no rīta, gulta bija pārklāta ar sarkanu pārvalku. Virtuvē uz bufetes galdiņa stāvēja pusizdzerta šņabja pudele un tukšas vermuta un sausā Kalifornijas vīna pudeles.

— Kāpēc jūs šeit ieradāties? — Sandras Folkneres balsī jautās izmisums.

— Kas karājas pie griestiem jūsu guļamistabā?

— Spogulis. Kāda jums gar to daļa.

— Mis Folknere, mūsu īres līgumā ir punkts, ka.1- aizliedz stiprināt pie griestiem jebkādus priekšmetus.

— Ak, Dievs!

Nopētījis istabas, Fletčs secināja, ka Sandra Folkncre negatavojas kādam garākam ceļojumam.

Atgriezies viesistabā, Fletčs apsēdās krēslā, izvilka no kabatas bloknotu un pildspalvu.

— Vai Sandra Folkncre ir jūsu īstais vārds un uzvārds.

— Jā. Protams. Kālab visi šie jautājumi?

— Mis Folknere, šis ir dzīvojamais kvartāls. Šeit ir daudz jaunu ģimeņu. Ar maziem bērniem.

— Es zinu. Un kas par to?

— Dažām mātēm un, varu piebilst, arī tēviem, kļuvis skaidrs, ka jums nav kādu noteiktu eksistences līdzekļu.

— Ak, Dievs!

— Jūs jau diezgan sen nekur nestrādājat.

— Nevienam gar to nav nekādas daļas.

— Mēs vēlamies noskaidrot, kā jūsu uzturēšanās šajā namā iespaido jaunatnes morālo stāju.

— Oho. Tam grūti pat noticēt.

— Turpināšu. Nav nekādu šaubu par jūsu eksistences līdzekļu avotu. Jūs iegūstat iztikas līdzekļus, pārdodot savu miesu.

— Mans Dievs! Jūs it kā būtu ieradies no pagājušā gadsimta.

— Brāļi Grīni ir atbildīgi ne tikai par dzīvokļu stāvokli, bet zināmā mērā arī par to, kas tajos notiek. Katrā ziņā mēs reaģējam uz ienākošajām sūdzībām.

— Varat vākties prom?

— Cik sen jūs esat pazīstama ar Alanu Stenviku?

Dusmu izteiksmi viņas sejā nomainīja šausmas.

— Piesēdiet, mis Folkncre.

Viņa piemetās uz dīvāna maliņas.

— Kā jūs uzzinājāt par Alanu?

— Viņu atpazina kaimiņi. Presē bieži parādās fotogrāfijas.

— Ak, Dievs. Lieciet Alanu mierā!

— Viņš maksā par dzīvokli un jūs uztur, vai ne?

— Jā.

— Viss skaidrs. Jūs īrējat šo dzīvokli par nelikumīgi nopelnītu naudu. Būs labāk, ja jūs pati visu izstāstīsiet.

— Kāpēc?

— Mis Folknere, vai jūs gribat, lai Alana Slenvika vārds figurētu tiesu protokolos?

— Mans Dievs! Vai tiešam mūsdienās vēl kaut kas tāds ir iespējams? Kas par mani sūdzējās?

— No mums jūs, protams, to neuzzināsiet.

— Saudzējiet ziņu pienesējus, ja?

— Mēs esam ļoti pateicīgi cilvēkiem, kas mums palīdz noskaidrot to, kas notiek mūsu dzīvokļos. Kā gan citādi mēs vēl to visu uzzinātu? Bet tagad, es ceru, jūs mums godīgi visu izstāstīsiet, un mēs izlemsism, kā rīkoties tālāk.

Sandra Folkncre lūkojās uz Fletču tā, kā galma dāma varētu lūkoties uz karalieni Viktoriju, kas to pieķērusi siena vālā ar galma vijolnieku.

— Vai jūs vienmēr valkājat saulesbrilles? — viņa vaicāja.

— Man sāp acis no spilgtas gaismas, — Fletčs- atbildēja, — bet tas neattiecas uz mūsu sarunu.

— Skaidrs. Nu, labi. Ko jūs vēlaties zināt? Agrāk es strādāju „Collins Aviation" par sekretāri. Alans Stenviks ir viens no šīs korporācijas vadītājiem.

— Mums tas ir zināms, mis Folknere.

— Es neesmu mis Folknere. Es esmu misis Folknere. Mans virs bija lidotājs izmēģinātājs. Reiz, nolaižoties uz aviācijas bāzēs kuģa, viņš kļūdījās, un lidmašīna iekrita okeānā. Pēc tam es ilgu laiku nespēju strādāt. Džeks un es nesteidzāmies ar bērnu, domājām, ka tam vēl ir daudz laika...

— Vai cilvēks, kuru jūs nosaucāt par Džeku, bija jūsu vīrs?

— Mans vīrs. Apdrošināšanas nauda izbeidzās. Tad beidzās arī bezdarbnieces pabalsts. Es daudz dzēru. Tad Alans atsūtīja kādu meiču, lai uzzinātu, kā man klājas. Es biju galīgi piedzērusies un liku tai vākties uz visām četrām debess pusēm. Nākošā dienā ieradās pats Alans. Kopš Dže-ka nāves dienas ir pagājis jau vairāk kā gads. Mani ievietoja labā kllinikā. Uz kompānijas rēķina. Alans pats ir lidotājs. Viņam ir rēta uz vēdera. Izrakstīšanās dienā Alans mani sagaidīja un atveda uz šejieni. Šeit es arī dzīvoju. •

— Jūs tiekaties ar viņu divreiz nedēļā?

— Jā, apmēram. Tagad es zinu, kāpēc es vispār dzīvoju. Viņa dēļ. Ceru, ka kādreiz dzemdēšu viņam dēlu.

— Viņš atbrauc pie jums pirmdienās un trešdienās?

— Šie velna kaimiņi neko nepalaidīs garām? Kuņas bērni.

— Misis Folknerc, vai jūs netaisāties precēties ar misteru Stenviku?

— Nē. Viņš ir precējies. Ar Džoannu Kolinzu. Viņš nevar no viņas izšķirties. Viņa ir korporācijas prezidenta Džona Kolinza meita.

— Vai jūs nekad neesat domājusi par to, ka varētu k|ūt par viņa sievu?

— Nē. Mēs pat neesam par to runājuši.

— Un, neskatoties uz to visu, jūs cerat dzemdēt viņam dēlu?

— Jā. Un tur nav nekā nosodāma.

— Vai jūs esat stāvoklī?

— Nē.

— Citiem vārdiem sakot, jūs esat nolēmusi neko nemainīt un uzturēt šis attiecības arī turpmāk, šajā dzīvokli, nākotnē?

— Jā, esmu to stingri nolēmusi.

— Bet vai misters Stenviks ari netiecas pēc kaut kādām izmaiņām?

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Nu, es varu jums to arī īpaši neatgādināt, bet jums nav nekādu tiesību uz šo dzīvokli. Ja Stenviks gadījumā pazudīs, jūs jau nākošā nedēļā izmetis uz ielas.

— Es no tā nebaidos. Viņš var rīkoties, kā pats vēlas. Tagad es spēju strādāt. Ar mani viss ir kārtībā.

— Bet kā misteram Stenvikam ir ar veselību?

— Lieliski. Es viņu pat apskaužu.

Fletčs aizvēra bloknotu. Viņš nebija uzrakstījis ne vārda.

— Ļoti labi, misis Folklnere. Es paziņošu par to visu „Brāļiem Grīniem". Es viņiem rekomendēšu atstāt visu pa vecam, jo jūsu attiecības ar misteru Stenviku ir pietiekami nopietnas.

— Pateicos.

Fletčs piecēlās.

— Atvainojiet par traucējumu, misis Folknere.

— Jūs nemaz nepieskatāt dzīvokļus.

— Ko jūs teicāt?

— Jūsu „brāļi Grīni" nepilda savus pienākumus. Nepietiek ar to, ka automobiļu stāvvietā mūždien valda troksnis, vēl arī zagļi nāk šurp iekšā gluži kā savās mājās.

— Par ko jūs runājat?

— Pagājušā nakti mani apzaga.

— Vai patiešām?

— Jā. Nozaga visu manu kosmētiku.

— Es kaut kā vēl joprojām nesaprotu.

— Iesim, es jums visu parādīšu.

Vannasistabā viņa atvēra skapīti.

— Šorīt es atklāju, ka logs ir vaļā, bet kosmētika pazudusi.

— Vai pazudusi tikai kosmētika?

— Aspirīna flakons. Mana zobu pasta.

— Vai dvieļi ir savā vietā?

— Nē. Viena trūkst.

— Viena trūkst, — Fletčs atkārtoja. — Acīmredzot, tajā ietina kosmētiku.

— Es arī tāpat domāju.

— Bet, misis Folknere, pieaudzis cilvēks taču neielīdīs pa šādu logu.

— Es neesmu par to pilnīgi pārliecināta.

— Laikam kosmētiku nozadzis kāds kaimiņu pusaudzis.

— Iespējams.

— Acīmredzot viņš neriskēja iekļūt istabās.

— Es no sirds priecājos, ka jūs veltāt tādas pūles, sargājot vietējo bērnu likumību, mister kā jūs tur. Man nebūt nepatiktu, ja viņu galvās dzimtu neķītras domas, kad viņi sēdēs cietumā par laupīšanu un zagšanu.

23. nodaļa

Lenča laiks. „News Tribune*' redakcijas gaiteņi bija tukši un vēsi.

Fletčs nolika uz galda divus pergamentā ietītus sendvičus un piena paciņu un novilka žaketi. Tad pacēla klausuli un uzgrieza galvenā redaktora numuru.

— Šeit Fletčers. Es gribu aprunāties ar Frcnku.

— Vai tu esi pie sevis, Fletč?

— Jā. •

— Viņš aizgāja uz lenču. Atgriezīsies pulksten divos. Vai vari pagaidīt?

— Pacentīšos. Lūdzu, savienojiet mani ar viņu tieši divos.

Fletčs pavilka vaļīgāk kalasaites mezglu un apsēdās.

Izrēķinājies ar sendvičiem, viņš atrada uz galda tiesas pavēsti. Viņam

tur piedāvāja ierasties piektdien, desmitos no rīta. Viņu apvainoja par to, ka viņš atsakās maksāt alimentus Barbarai Roltonai Fletčerei un par necieņu pret tiesu. Neierašanās draudēja ar tūlītēju arestu.

— Ak, Dievs, — Fletčs nopūtās.

Ja viņš saņems „Bronzas zvaigzni", viņu arestēs, ja ies uz tiesu — atlaidīs no darba.

— Ak, Dievs, — viņš atkārtoja.

Sāka zvanīt telefons.

— Nu kas tur vēl?

— Vai misters Fletčers?

— Ja jums tā tīk.

— Ko?

— Ar ko es runāju?

— Šeit misters Džilets no „Gillette, Ourhaim & O’Braen".

— Ak, kungs.

— Mister Flctčer, diemžēl man jums ir jāsaka, ka ar jūsu čeku es nevaru saņemt trīs tūkstoši četrsimt divpadsmit dolārus, kurus jums vajadzēja nomaksāt Lindai Fletčerei alimentos.

— Nelietis. Es taču lūdzu pagaidīt desmit dienas.

— Es pat nemēģināju saņemt naudu ar jūsu čeku, mister Fletčer. Taču es ievācu informāciju. Jums nav un nekad nav bijis rēķina šajā bankā.

— Ko?

— Tirdzniecības banka nekad nav atvērusi rēķinu uz jūsu vārda.

— Labi, ka jūs man par to atgādinājāt.

— Kur jūs ņēmāt šo čeku, mister Fletčer?

— Atvainojiet, es jūs nedzirdu, kaut kas ar telefonu.

— Taču tam nav nekādas nozīmes. Bet es taču jūs brīdināju, kad mēs tikāmies pēdējoreiz pie jums kabinetā, ka nav vērts laist muļķi. Tagad mēs runāsim jau tiesas zālē. Jūs pats uzprasījāties.

— Mister Džilet...

— Vispirms uzklausiet, ko es jums teikšu. Šorīt es biju tiesā un parādīju jūsu čeku. Kuru katru mirkli jūs saņemsiet tiesas pavēsti. Jums ir jāierodas piektdien, desmitos no rīta.

— Nē.

— Ko nozīmē nē?

— Es nevarēšu atnākt piektdien no rīta.

— Kāpēc?

— Piektdien desmitos no rīta tiks izskatīta lieta par alimentu nemaksāšanu manai pirmajai sievai Barbarai.

— Mister Fletčer, uz mani tas neattiecas.

— Bet es taču nevaru būt vienlaikus divās vietās.

— Katrā ziņā, mēs tagad zinām, ka piektdien no rīta jūs neapprecēsieties trešoreiz.

— Bez tam piektdien desmitos jūras gaisa karaspēka komandieris grib man pasniegt „Bronzas zvaigzni".

— Zināt, mister Fletčer, man ir apnikušas šīs visas jūsu blēņas.

— Tā ir taisnība. Ja es nesaņemšu šo nolāpīto „Bronzas zvaigzni", mani atlaidīs no darba. Un ko tad darīs visas manas sievas?

— Viņas gaidīs jūs tiesā, mister Fletčer, kopā ar godīgajiem advokātiem, kas viņas pārstāv.

— Ak, Dievs.

— Vēl vairāk, mister Fletčer, šorīt es iesniedzu tiesā nepieciešamos dokumentus, lai apvainotu jūs par viltojumu.

— Viltojumu?

— Viltojumu, mister Fletčer. Likums aizliedz, mister Fletčer, izdot čekus no neesošiem banku rēķiniem.

— Kā gan jūs spējat tik nekrietni rīkoties!

— Es izpildīju savu pienākumu. Kā advokātam, kurš praktizē Kali-fornijas štatā, man bija jāziņo par man zināmo noziegumu.

— Jūs esat mani nodevis. Jūsu dēļ es tagad esmu kļuvis par noziedznieku.

— Es izpildīju savu pienākumu, mister Fletčer.

— Jūs, gluži vienkārši, esat iekodis rokā, kas jūs baro. Vai tad es, sēžot cietumā, spēšu maksāt alimentus?

— Es iekodu rokā, kas atteicās mūs barot. Savām sievām jūs vēl neesat samaksājis ne centa.

— Mister Džilet.

— Ja, mister Fletčer.

— Es nodomāju, vai mēs nevarētu satikties ar jums kādā klusā vietiņā, tālāk no visiem lielceļiem, piemēram, kādā bārā, bet tad aizbraukt ārpus pilsētas, pavadīt kopā nakti vai divas...

— Vai jūs nopietni?

— Protams, ka nopietni.

— Es domāju, ka tā ir brīnišķīga ideja. Nezinu, kā jūs to nopratāt, bet jūs man ļoti iepatikāties, mister Fletēer. Taču vispirms mums vajadzētu nokārtot visas tiesu lietas, vai ne?

— Bet es domāju, ka tieši tiesu lietas varētu arī pagaidīt.

— Jūsu tiesu lietas skar tikai jūs un jūsu sievas, mister Fletčer. Bet tagad, protams, jums ķersies klāt arī kriminālā tiesa. Uz mūsu savstarpējām attiecībām tas neattiecas.

— Vai jūs esat pārliecināts?

— Mister Fletčer, vai jūs par mani ņirgājaties?

— Tieši tā.

Pirms runāt tālāk, Džilcts ieklepojās.

— Mister Fletčer, nezinu, vai nu jūs esat ļoti nežēlīgs cilvēks, vai arī dziļi maldāties. Es vēlētos, lai būtu šis otrs variants. Es esmu anglikāņu draudzes loceklis. Ja jūs maldāties, es labprāt turpinātu šo sarunu tuvākajā nākotnē. Bet tagad vēlreiz atgādināšu jums par pavēsti, ar kuru jūs tiekat izsaukts piektdien no rīta uz tiesu. Un, ja jau reiz jūs apvaino kriminālnoziegumā, iesaku jums jau šodien līdz pusdienlaikam ierasties polieijā un pieteikties, un pēc tam jūs arestēs. Tad jums vēl pietiks laika, lai atbrīvotos pret naudas iemaksu un piektdien stātos tiesas priekšā.

— Sirsnīgi jums pateicos, mister Džilet. Tiksimies jūsu baznīcā.

Fletčs beidza gremot pirmā sendviča otro pusi, pārmetot sev par sarunu ar Sandru Folkneri, kad atkal sāka zvanīt telefons.

— Jā?

— Fletč? Šeit Barbara.

— Barbara, mana pirmā sieva?

— Es jau vairākas dienas zvanu ik pēc pusstundas. Es cerēju aprunāties ar tevi vēl pirms būsi saņēmis pavēsti.

— Es saņēmu to ap lenča laiku.

— Es no sirds to nožēloju, Fletč.

— Nieki, dārgā. Aizmirsti par to. Vai tad ir vērts bojāt mūsu labās attiecības kaut kādas tiesas pavēstes dēļ?

— To visu šie advokāti, Fletč. Viņi uzstāj, un tas viss par kaut kādiem nieka astoņiem tūkstošiem dolāru, kurus tu esi man parādā.

— Tik daudz?

— Astoņi tūkstoši četri simti divpadsmit dolāru.

— O-ho-ho. Es nedrīkstēju par to aizmirst. Tas ir nepiedodami no manas puses.

— Es tik tiešām neesmu pie tā visa vainīga. Es domāju šo pavēsti. To visu viņi.

— Neuztraucies, Barbara. Tas viss ir nieks. Mēs to viegli nokārtosim vienā mirklī. Es ieskriešu piektdien no rīta tiesā, un šis jautājums tiks vienā mirklī atrisināts.

— Tu vienkārši esi burvīgs, Fletč.

— Tu man glaimo.

— Man nemaz nav vajadzīga šī nauda. Es zinu, cik tu saņem avīzē. Tev nav, kur to ņemt.

— Es tevi saprotu.

— Vai patiesi?

— Protams, Barbara.

— Fletčer, es vēl joprojām tevi mīlu.

— Es zinu. Vai tad tas nav patiesi šausmīgi?

— Mēs izšķīrāmies pirms diviem gadiem.

— Tik sen?

— Kopš tā laika es ne reizes neesmu tevi redzējusi. Es esmu uzbarojusies.

— Vai patiesi?

— Es pārāk daudz ēdu. Es dzirdēju, ka tu atkal apprecējies un atkal izšķiries.

— Tagad es saprotu, ka tu esi bijusi mana vienīgā mīlestība.

— Vai patiesi? Bet tad kāpēc tu vēlreiz apprecējies?

— Nezinu, man kaut kas vienkārši uznāca.

— Bet tad tu izšķiries.

— Redzi, Barbara, es nekādi nespēju satikt ar kaķi. Vienam no mums bija jāaiziet. Kaķis aizgāja pirmais.

— Es tev nezvanīju, kad tu vēl biji precējies.

— Paldies.

— Par to, ka tu esi izšķīries, es uzzināju tikai pagājušonedēļ. Es netīšām satiku č'ārliju.

— Kā viņam klājas?

— Fletčer, bet varbūt mums vēl būs labi kopā?

— Vai tu esi sipri uzbarojusies?

— Ļoti. Es esmu kļuvusi par īstu resnuli.

— Žēl.

— Man nepatīk mans dzīvoklis. Bet vai tu vēl joprojām dzīvo Klip-voterstrītā?

— Jā.

— Es ļoti nožēloju, ka no tevis izšķīros, Fletčer. Nevaru nekādi to sev piedot.

— Ak, nieki. Viegli sagājāmies, viegli izšķīrāmies.

— Tas nav smieklīgi.

— Es nekādi nespēju beigt ēst sendviču.

— Fletč, es gribu atvainoties. Par to, ka no tevis izšķīros.

— Nedomā par šīm lietām.

— Kopš tā laika es esmu kļuvusi krietni vien nopietnāka.

— Es domāju, ka tas nāk reizē ar lieko svaru.

— Mani ļoti uztrauca sievietes, vai zini.

— Sievietes?

— O, Fletč. Tu gulēji ar visām pēc kārtas. Mūžīgi. Reizēm tu aizbrauci prom no mājām un nerādījies vairākas dienas. Reizēm veselu nedēļu. Es gribu teikt, ka tu nekad nešaubījies.

— Mani ir viegli savaldzināt.

— Es nespēju to ilgāk paciest. Šķita, ka visu sieviešu acis man to vien teica: es arī esmu gulējusi ar tavu vīru. Es vienkārši juku prātā.

— Tas ir labs iemesls, lai izšķirtos.

— Bet tagad es esmu kļuvusi citāda. Es esmu gatava ar to samierināties.

— Vai patiesi?

— Jā, Fletč. Es visu sapratu. Tu esi vīriešu kārtas nimfomāne.

— Nē.

— Jā, Fletč. Tu nepalaid garām nevienus brunčus, lai nepalīstu zem tiem.

Nu...

— Tu taču nesāksi to noliegt?

— Nu...

— Es esmu ar to samierinājusies. Bet toreiz es nespēju to tik vin-kārši izturēt.

Flctčs iedzēra piena malku no paciņas.

— Fletč?

— Jā, Barbara?

— Kā, tavuprāt, vai mēs varēsim dzīvot kopā?

— Kāda brīnišķīga doma.

— Vai tu to nopietni?

— Protams, Barbara.

— Nedēļas beigās man beidzas īres termiņš.

— Pārbrauc pie manis piektdien.

— Vai patiesi?

— Piektdien no rīta. Diemžēl, es nevarēšu tev palīdzēt pārnest mantas. Man ir jāieskrien uz dažām minūtēm tiesā.

— Es zinu. Tas ir briesmīgi.

— Bet viss nokārtosies, ja tu, kad es atgriezīšos, būsi manā dzīvoklī.

— Man ir daudz mantu. Nāksies ņemt furgonu.

— Nekas. Izmanto kravas liftu. Izvieto visu, kā pati vēlies. Bet tad es uzaicināšu tevi uz lenču.

— Satriecoši, Fletč, tu vienkārši esi burvīgs.

— Viss būs kā agrāk, Barbara.

— Man ir laiks pakot mantas.

— Tiksimies piektdien. Varbūt es spēšu izbrīvēt sev nedēļas nogali.

— Fletč, cs tevi mīlu.

Flctčs pasniedzās pēc otrās sendviča pusītes, kad atkal atskanēja kārtējais zvans. Tuvojās pulksten divi.

— I. M. Flctčs klausās.

— Fletčer, vai tas esi tu?

— Linda, mana otrā sieva.

— Kas atgadījās ar tevi tonakt?

— Kad tonakt?

— Piektdien. Tu palūdzi mani atbrauki pie tevis. Bet tevis nebija.

— Es aizkavējos.

— Tas nav smieklīgi, Fletčer. Ja tas bija joks, tad tas man nepatika.

— Vai tu dusmojies?

— Protams, ka nē. Es atnācu uz tavu dzīvokli un, protams, sagatavojos. Izmazgāju galvu, nu, un arī visu pārējo. Es ilgi nevarēju atrast fēnu.

— Tu izmazgāji galvu?

— Es gaidīju un gaidīju. Un aizmigu uz kušetes.

— Nabaga Linda.

— Tas nebūt nav smieklīgi.

— Es taču tev teicu, ka biju sapīpējies zālīti.

— Un kas tad notika?

— Es atrados okeāna krastā.

— Vai tad tu nevarēji mani pagaidīt?

— Es neapjēdzu, kas īsti notiek.

— Vai tu pavadīji nakti ar sievieti?

— Jā.

— Ko gan no tevis lai vēl sagaida?

— Linda, es domāju...

— Paturi savas domas pie sevis.

— Pēc tās nakts man nācās aizdomāties.

— Es saprotu, tu vienmēr esi bijis domātājs.

— Pēc tās nakts es pastāvīgi domāju par tevi. Kā jau tu pati zini, avīzē maz maksā.

— Es zinu. Starp eitu, misters Džilets teica, ka ar tavu čeku nevar saņemt naudu.

— Jā. Piektdien no rīta es stāšos tiesas priekšā.

— Nabaga Fletčs.

— Pilnīgi tev piekrītu. Linda, mums ir jānolemj, kā rīkoties tālāk.

— Par ko tu runā?

— Nu, es nepelnu pārāk daudz, tu esi zaudējusi darbu veikalā. Ar vienu vārdu sakot, mums nav jēgas maksāt par diviem dzīvokļiem.

— Bet mēs taču esam izšķīrušies.

— Nu un tad? Tu taču pagājušo piektdien gribēji atgriezties?

— Es ari- tagad gribu.

— Tad kas gan tevi attur? Izīrē savu dzīvokli un pārcelies pie manis.

— Es neiebilstu.

— Nu, tad, lūk, lieliski. Pārcelies.

— Kad?

— Piektdien no rīta. Mēs varēsim kopā pavadīt nedēļas nogali.

— Tu gribi, lai es pārceļos pie tevis pavisam?

— Protams. Izīrē savu dzīvokli, pasūti kravas furgonu un piektdien pārved savas mantas. Izkārto visu, ka pati vēlies, un gaidi, līdz es atgriezīšos no liesas.

— Vai patiesi?

— Nu protams, taču! Vai tu to izdarīsi?

— Noteikti. Tā ir brīnišķīga ideja.

— Es domāju, tam visam ir noteikta jēga, vai ne?

— Es vienalga neieredzu dzīvokli, kurā dzīvoju.

— Varbūt tu varētu pagatavot lenču, kad es atgriezīšos? Bet sestdien no rīta mēs kaut kur aizbrauksim.

— Katrā ziņā pagatavošu. Es tik ļoti tevi mīlu, Fletč.

— Es arī. Es gribēju teikt, ka es arī tevi mīlu. Līdz piektdienai.

24. nodaļa

— Klāra Snova ir absolūta idiote. Viņa neko nejēdz no žurnālistikas. Un nespēj neko iemācīties.

„News Tribune" galvenais redaktors Frenks Džcfs bija skaidrā tikai dažas minūtes dienā. Un, protams, ne jau pulksten divos pēcpusdienā. Deviņos no rīta viņš parasti sēdēja kā bullis ar asinīm pielietām acīm. Ap vienpadsmitiem viņš jau sāka kaut ko sajēgt, bet vēl stipri vien nervozēja. Katru, kurš ienāca viņa kabinetā, viņš uztvēra kā šķērsli ceļā uz pirmo martini. Vienpadsmitos trīsdesmit viņš aizgāja no redakcijas. No diviem līdz pusčetriem viņš vēl spēja kaut ko apjēgt. Pēc pieciem viņa neiecietība sasniedza galējo robežu. Vakara iedzeršana sākās sešos. Ap pulksten deviņiem Frenks jau bija piedzēries kā cūka. Vakaros viņš bieži zvanīja uz redakciju un izkliedza dažādus rīkojumus, kurus neviens nespēja apjēgt. Lielāko daļu no tiem viņš nākošajā dienā atcēla. Bez tam, tos neviens neatcerējās un, gluži loģiski, ari nepildīja. No galvenā redaktora kabineta parasti izlauzās vesela „izskaidrojumu" straume, kuri tikai vēl vairāk nerroja pārējos līdzstrādniekus.

— Ко? — Frenka skatiens apstājās pie Fletča.

— Klāra Snova ir absolūta idiote. Viņa nesaprot, kā tiek gatavoti raksti. Viņa ir tik stulba, ka nekad to neiemācīsies.

— Viņa ir tava priekšniece.

— Viņa ir absolūta idiote. Viņas dēļ mani gandrīz nogalināja. Bet iespējams, vēl nogalinās.

— Ko viņa izdarīja?

— Es gatavoju rakstu par narkotiku izplatīšanu...

— Un jāsaka atklāti, velnišķīgi ilgi.

— Klāra Snova paziņoja policijas priekšniekam, ka es veicu izmeklēšanu un esmu kaut ko uzrakstījis.

— Un kas gan tur slikts? Tev varbūt būs vajadzīga policijas palīdzība.

— Es esmu pārliecināts, ka narkotikas nokļūst pludmalē ar mūsu policijas priekšnieka palīdzību.

— Vai to joko?

— Nebūt ne.

— Ar (irehema Kaminga palīdzību? Es pazīstu viņu desmit gadus. Piecpadsmit. Lielisks cilvēks.

— Narkotikas iet caur viņa rokām.

— Ko tu neteiksi.

— Jā, tieši tā.

Frenks nemīlēja skatīties acīs savam sarunu biedram.

— Fletčer, es domāju, ka pienācis laiks atbrīvot tevi no šī raksta.

— Ne velna nesanāks.

— Tu notrieci tik daudz laika, un viss pa tukšo. Tu vienkārši sauļojies smiltiņās.

— Ja jūs noņemsiet mani no šī raksta, es aiznesīšu to uz. „Chronical" un nodrukāšu ar piezīmi, ka jūs atteicāties to no manis pieņemt.

— Pēdējā laikā tu kaut kā īpaši nemīli policiju.

— Narkotikas uz pludmali nogādā CJrehems Kamings.

— Vai tev ir pierādījumi?

— Es par to visu uzrakstīšu.

— Bet pierādījumu tev nav.

— Bez tam, viņš izmeta mani no pilsētas. Ja es no rīta būtu godīgi atzinies, ka man ir pierādījumi, viņš mani būtu novācis. Ja viņš kaut ko uzošņās, viņš mani novāks. Es lūdzu Klārai Snovai nezvanīt uz policiju.

— Bet Klāra pajautāja man. Es viņai atļāvu.

— Tas taču ir muļķīgi, Frenk. Ja man būtu nepieciešama policijas palīdzība, es pats sameklētu Kamingu. Un tā jūs ar Klāru, pat neizejot no kabineta, spēlējāties ar manu dzīvību.

— Vai tu teici Klārai, ka turi aizdomās Kamingu?

— Nē. Kad es ar viņu runāju pagājušo piektdien, es to pat nenojautu.

— Tad ko tu vari vēl pārmest?

Frcnks līdzinājās skumjam, uz ceļa sēdošam krupim. Ik pēc brīža, kad viņš apjēdza Flctča teikto vārdu jēgu, viņa krūtis izspīlējās, vaigi piepūtās, acis līda ārā no orbītām. Frenka seja kļuva sarkana.

Viņš pagriezās grozāmajā krēslā par puspagriezienu galda vrzienā. Tādā stāvoklī viņš varēja neskatīties uz Fletču.

— Bet tagad uzklausi mani, Fletčer. Klāra saka, ka tu esi vienkārši pretīgs tips. Ģērbies kā pēdējais klaidonis, staigā pa redakciju basām kājām, nekad necel telefona klausuli. Viņai nav ne mazākās jausmas, tu strādā vai vienkārši blandies apkārt. Tu neatzīsti redaktora labojumus, runā rupjības, nepildi viņas norādījumus.

— Vai tad vēl pēc visa tā būtu īpaši jābrīnās, ka viņa sūta mani zem stobra.

— Atkal tu runā rupjības. Klāra pat nenojauta, pie kā varēja novest viņas zvans uz policiju, arī mani tu vēl neesi pārliecinājis. (Jrehcms Kamings ir kārtīgs cilvēks.

— Es saku, ka Klāra ir idiote, viņa apgalvo, ka idiots esmu es. Ziniet, kāds secinājums izriet.

— Kāds?

— Izšķiriet mūs. Ja jūs uzskatāt, ka viņai ir jābūt par redaktori, lai tad viņa bojā nervus kādam citam.

— Es to nedarīšu. Nāksies vien tev dzīvot ar viņu.

— Nē. Ar viņu dzīvojat jūs.

Frcnks asi pagriezās pret Fletču. Centās caururbt viņu ar savu skatienu, bet tā vietā tikai vēl vairāk piesarka.

— Tu karājies mata galā, puisīt.

— Jūsu avīze turas virs ūdens tikai pateicoties maniem rakstiem.

— Ja ne lava „Bronzas zvaigzne", es tevi atlaistu jau tūlīt pat.

— Runa ir par to, Frenk, ka es gatavoju rakstu par narkotiku izplatīšanu pludmalē. Es nedramatizēju situāciju, bet mani var nogalināt. Ja

mani nogalinās, cs gribu, lai avīzes vadība zinātu, kāpēc tas notika. Es esmu pārliecināts, ka narkotikas piogādā policijas priekšnieks Grehcms Kamings. Klāra Snova ar savu zvanu brīdināja Kamingu, bet es eju pa viņa pēdām. Šorīt viņš izsauca mani pie sevis, lai noskaidrotu, ko es zinu. Tas notika pēc tam, kad cs svētdien nakti centos nokļūt cietumā. Es noliku gar zemi trīs policistus viņu priekšnieka acu priekšā. Man iesita ar steku pa galvu, taču nearestēja. Kamingsa kabinetā es izlikos par muļķīti. Apaļu idiotu. Es teicu, ka neko nezinu, izņemot tikai to, kas zināms visiem. Viņš lika man aizvākties no pilsētas. No šejienes izriet, ka viņš varēja mani nogalināt, ja tam rastos aizdomas, ka man ir viņa vainas pierādījumi. Es varēju zaudēt dzīvību jūsu un jūsu nejēdzīgās Klāras Sno-vas dēļ.

— Tu pārāk dramatizē.

— Iespējams.

— Un kas tālāk? Vai tu negribi pabeigt šo rakstu?

— Es to uzrakstīšu.

— Kad?

— Ļoti drīz.

— Es gribu to redzēt.

— Jūs to redzēsiet.

— Neaizmirsti, ka piektdien tev ir jāsaņem „Bronzas zvaigzne"

— Nu, kā tā drīkst, Frenk. Sūtiet tik savus fotogrāfus un reportierus. Es vienkārši sapņoju ieraudzīt savu fizionomiju sestdienas rīta izlaidumā. Tad jau mani novāks katrā ziņā.

— Tu saņemsi medaļu, Fletč, vai arī piektdiena kļūs par tavu pēdējo dienu avīzē.

— Pacentīšos jūs nesarūgtināt, Frenk.

— Starp citu, Klāra teica, ka tev apkārt grozās kaut kādi glumi advokāti. Turi tos tālāk no redakcijas.

— Labi, Frenk.

Fletčs piecēlās. Viņa balss tonis vienā mirklī izmanījās.

— Ko jūs varat pateikt par Alanu Stenviku?

— Sūds.

— Kāpēc?

— Stenviks pēdējos piecus gadus uzstājās pret katru likumprojektu par apkārtējās vides aizsardzību.

— Un sasniedza savu?

— Jā, sasniedza.

— Ko jūs vēl par viņu zināt?

— Neko. Sūds un viss. Ej pēc savas lodes. Varbūt tad mums beidzot būs par ko rakstīt.

— Paldies, Frenk.

— Vienmēr gatavs palīdzēt.

25. nodaļa

— Labdien, ser, — vecākais oficiants pazina viņu uzvalkā. Strādājot tenisa paviljonā, šis cilvēks apraka savu talantu. — Vai jūs meklējat An-tervudus?

— Atklāti sakot, es meklēju Džoannu Stenviku, — Fletčs atbildēja.

— Misis Stenvika spēlē tenisu. Trešajā kortā. Balkonā ir brīvs galdiņš. Vai atļausiet aiznest turp apelsīnu sulu ar šņabi?

— Pateicos.

Fletčs aizgāja pie apaļā divvietīgā galdiņa. Gar balkona margām bija sarindoti puķu grozi. Džoanna Stenvika spēlēja ar kaut kādu sievieti.

— Jūsu sula, ser. Vai pierakstīt to uz Antervudu rēķina?

— Jā, lūdzu.

Puse no trešā korta atradās ēnā. Tas apgrūtināja servi. Fletčs iedomājās, ka šajā klubā Džoanna Stenvika varētu spēlēt arī uz labāka korta.

Tenisa paviljonā vēl nebūt ne visi bija nomainījuši šortus pret uzvalkiem, lai gan tuvojās jau pulksten seši.

Džoanna Stenvika spēlēja profesionāli, taču bez īstas aizrautības, kas ļauj nešaubīgi atšķirt čempionus. Labi trenēts, pieredzējis spēlētājs. Viņu nebija viegli piemānīt, un tai pat laikā viņa nelika spēlē visu savu sirdi un dvēseli. Nebija arī tā prieka un apmierinājuma, ko izjūt iesācējs. Viņa visu prata un gluži venkārši garlaikojās.

Džoanna uzvarēja setu, piegāja pie tīkla, paspieda partnerei roku un tai uzsmaidīja. Gluži tāds pats smaids būtu parādījies viņas sejā arī zaudējuma gadījumā. Abas tenisistes paķēra no soliņa svīterus un gāja uz paviljonu.

Fletčs pagriezās ieejas durvju virzienā.

Viņa sasveicinājās ar daudziem, spieda rokas un vienaldzīgi smaidīja, gluži kā pie tenisa tīkla. Pagāja kāds laiks, līdz viņa ieraudzīja Flctču. Tas piecēlās.

Viņa atvainojās un tūdaļ pat pienāca pie viņa.

— O, Džon. Es domāju, ka tu esi Milvokos.

— Montanā, — Fletčs viņu izlaboja.

— Jā, protams, Montanā, — viņa apsēdās pie galdiņa.

— Es jau gatavojos doties uz lidostu, kad piezvanīja mans šefs un palūdza uzkavēties šeit vēl dažas dienas. Uzradušies jauni klienti.

— Kāpēc tu man nepiezvanīji?

— Es biju aizņemts ar klientiem, — Fletčs iedzēra no glāzes. — Bez tam, es nodomāju, ka būs labāk, ja piekāpšu otrdien.

— Kāpēc otrdien?

— Tāpēc, ka jūs teicat, ka otrdien jūsu vīrs ierodas mājās diezgan

agri.

Neraugoties uz iedegumu, viņa manāmi nosarka.

— Skaidrs.

— Vai tad jūs pati neteicāt, ka otrdienas jūsu vīrs velta jums?

— Man šķiet, ka tu vienkārši ņirgājies par mani, vai ne, Džon?

— Cenšos.

Džoanna Stenvika iesmējās, neatraujot no viņa skatienu.

— Nu...

— Piedodiet, ka nevaru jums piedāvāt martini.

— Tu uzdevi daudz vairāk jautājumu, nekā es biju no tevis gaidījusi, Džon. Vēl vairāk, tu uzmanīgi uzklausīji visas atbildes. Acīmredzot,tu esi savas lietas meistars.

— Bet ko tad es tādu daru?

— Pārdod mēbeles, pats par sevi saprotams. Tu taču pats teici.

— īstenībā es esmu gultu speciālists.

— Vai negribi novērtēt arī manu — Džoanna vaicāja.

* * *

Gulta stāvēja plašas istabas vidū. Istabas logi izgāja uz baseinu. Džoanna to sauca par „ģērbtuvi", bet tā bija īsta guļamistaba ar lieliem skap-

jicm, kas bija bāztin piebāzti ar tenisa inventāru, svārkiem, svīteriem, vakara tualetēm un apaviem.

Džoanna paskaidroja, kā pie viņas nokļūt un uzkāpa otrā stāvā pa kāpnēm pie ieejas restorānā.

Kamēr ieradās Fletčs, viņa jau paspēja nomazgāties dušā un- ievīstīties milzīgā dvielī.

Mīlas glāsti Džoannai Kolinzai Stenvikai patika nedaudz vairāk nekā teniss. Ari šajā jomā viņa bija labi apmācīta un zinoša, bet ari šett „spēlēja" bez. īsta čempiona azarta.

— Tas ir vienkārši pārsteidzoši, Džon.

— Vai patiesi?

— Es domāju kaut ko citu.

— Ko tieši?

— Tavu figūru.

— Manuprāt, tā nav nemaz tik peļama. Man, katrā ziņā, patīk.

— Bet vai tu neko neesi ievērojis?

— Bet ko man vajadzēja ievērot?

— Dušā, Tcksasā?

— Es jau sen neesmu mazgājies Teksasā dušā.

— Alana figūra.

— Alana figūra? Kas tai vainas?

— Tā nemaz neatšķiras no tavas.

— Ko tu ar to domā?

— Es gribu teikt, ka .tavi pleci, muguras garums, rokas, gūžas, kājas ir tādas pašas kā Alanam.

— Tavam vīram?

— Jā. Vai tad tu neievēroji? Jūs taču mazgājāties vienā dušā... Galvaskausa forma, viss ir ļoti līdzīgs.

— Vai patiesi?

— Pēc sejas vaibstiem jūs nemaz, nelīdzināties viens otram, turklāt — tu esi gaišs, viņš — brunets. Bet figūras jums ir kā divas ūdens lāses.

Viņa atbalstījās uz elkoņiem un vērīgi raudzījās Fletčam mutē.

— Tev ir lieliski zobi. Gluži lādi paši kā Alanam.

— Vai tev patīk?

— Varu saderēt, ka tev nav nevienas plombes.

— Nav.

— Un viņam arī.

— Cik interesanti.

— Tagad es varu saderēt, ka tu esi apvainojies.

— Nemaz.

— Laikam ir visai nepieklājīgi salīdzināt tevi ar manu vīru.

Man tas šķiet gluži interesanti.

— Tu pats sev saki: šo dāmu es esmu ieinteresējis tikai tāpēc, ka man ir tāda pati figūra kā viņas vīram. Vai man ir taisnība?

— Jā. Es esmu apvainots līdz sirds dziļumiem.

— Es negribēju tevi apvainot.

— Tūlīt apraudāšos.

— Lūdzu, neraudi.

— Es mirstu, jo mana sirds ir salauzta.

— Ak, nemirsti. Tikai ne šeit.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tad nāksies vest prom tavu līķi. Bet es nekad nespēšu izteikt tavu uzvārdu. Tas mani vienkārši kaitina.

— Vai tevi nekaitina tas, ka tu guli vienā gultā ar vīrieti, kura uzvārdu tu nevari izrunāt?

— Pieņemsim, ka tu patiešām nomirsti un tevi nāksies vest prom. Ko es teikšu pārējiem? Viņu sauc Džons, viņš ir sens mūsu ģimenes draugs, tikai nevaicājiet man viņa uzvārdu. Atkārto to vēlreiz, Džon.

— Zamanauinkeraleski.

— Ak, Dievs, ir nu gan uzvārds. Zamanauink... atkārto vēlreiz.

— Zamanauinkeraleski.

— Un tu varēji apprecēties ar tādu uzvārdu.

— Jā. Tagad pa pasauli skraida divi maziņi Zamanauinkeraleski.

— Bet kāds ir tavas sievas meitas uzvārds?

— Fletčere.

— Cik jauks uzvārds. Nu kāpēc gan viņa kļuva par Zamanabangi...

— Zamanauinkeraleski. Tas ir daudz ekstravagantāk nekā Fletčers.

— Tas ir tik ekstravaganti, ka neviens nevarēs izrunāt tavu uzvārdu. Vai tas ir poļu?

— Rumāņu.

— Nesaprotu, kāda tur starpība.

— To zin tikai poļi un rumāņi.

— Kas tā par starpību?

— Tevi interesē, ar ko poļi atšķiras no rumāņiem? Viņi atšķirīgi mīl sievietes.

— O?

— Poļu stilu mēs jau izmēģinājām. Tagad es tev parādīšu rumāņu.

— Mīlestība poļu stilā man iepatikās.

— Bet tu vēl nezini, ko nozīmē mīlestība rumāniski.

— Bet kāpēc gan mēs ar to nesākām uzreiz?

— Es domāju, ka tu tam vēl neesi gatava.

— Tagad esmu.

Pulkstenis rādīja pusdeviņi. Pēc četrdesmit astoņām stundām Flet-čeram bija jānogalina viņas virs.

26. nodaļa

Trešdiena. Rīts. Galvenais Fletčeram bija nerādīties acīs policistiem. Kamings droši vien tiem ir licis aizturēt žurnālistu, ja tas vēl parādīsies pilsētā.

Liekas, policijas priekšnieks baidās no izmeklēšanas. Bet viņš varēja sarežģīt Fletčam dzīvi. Viņa istabā atrada heroīnu un marihuānu. Viņš iesita trijiem policistiem. Tāpēc Fletčam bija jābūt loti, ļoti piesardzīgam.

Džinsu biksēs, bez krekliem un basām kājām, tūdaļ pēc saules lēkta viņš uzsāka Granija meklējumus.

Bez ceturkšņa deviņos Džūlija viņam teica, ka redzējusi Graniju ,,folksvāgen“ markas mikroautobusā, kurš stāvēja Galvenās ielas malā.

Fletčs uzmeklēja ar puķītēm apkrāsoto mikroautobusu un paslēpās tuvākajās parādes durvīs.

Granijs ieradās bez divdesmit desmitos. Viņu gaidot, Fletčs saskaitīja piecas policijas patruļmašīnas, kas kursēja pa Galveno ielu.

Fletčs piegāja, kad Granijs jau bija atvēris mikroautobusa durvis.

— Brauksim pie manis, Granij. Vajag aprunāties.

Granija pumpainajā sejā savilkās grimase.

— Brauksim, Granij. Vajag aprunāties. Par Bobiju.

— Granij, Bobija ir mirusi, — Flctčs teica, kad viņi ienāca istabā.

— O, — Granijs nopūtās.

Fletčs iesita viņam ar dūri pa seju.

Granija galva atsitās atpakaļ, neplandīja garie mati. Bet viņš nepakrita. Viņa acis pieplūda ar asarām. Izskatījās, ka viņu agrāk nekad nav situši.

— Es teicu, Bobija ir mirusi, Granij. Un ar vienu „0“ nepietiek. Tu esi viņu nogalinājis. Un tu to labi zini.

Granijs paspēra soli durvju virzienā.

— Man ir slikti jaunumi, Granij. Bobijas nāve nozīmē izmeklēšanu. Resnais Sems ir piekritis būt par apsūdzības liecinieku.

— Nieki.

— Viņš man deva rakstisku liecību, kurā atzina, ka viņš saņem narkotikas no policijas priekšnieka Grchema Kaminga. Viņa liecībās ir viss, ieskaitot tavu Havajas kreklu. Viņi uzrakstīja, ka narkotikas pārdod tu. Bet viņi tikai tās uzglabā.

Pusaudzis apstājās pusceļā līdz durvīm. Viņa acis plati iepletās.

— Es nekad neesmu tirgojies ar narkotikām. Es tikai tās piegādāju.

— Vai narkotikas tika apmainītas pret naudu ar tavu starpniecību.

Granija lūpu kaktiņā vīdēja asinis.

— Es nekad neesmu neko pārdevis.

— Resnais Sems apgalvo gluži pretējo.

— Nelietis.

— Un viņš parakstīja liecību ar savu īsto vārdu, kuru es jau paspēju aizmirst.

— Čārlzs Viterspūns.

— Kā?

— Čārlzs Viterspūns.

— Jā. Tieši tā viņš parakstījās.

— Kur ir viņa liecība?

— Pie manis mājās. Vai tiešām tu iedomājies, ka es to vedīšu uz šejieni? Viņš to parakstīja kā Čārlzs Viterspūns.

— Nelietis.

— Es tev varu palīdzēt, Granij, - Fletčs noņēma no rakstāmmašīnas futlāri un ielika trīs papīra lapas un koppapīrus. Tev ir vajadzīga palīdzība.

Granijs stāvēja tumšajā istabā, sabāzis rokas bikšu kabatās.

— Starp citu, Granij, es esmu I. M. Fletčers no „News Tribune".

— Reportieris?

— Jā.

— Tātad tomēr tu biji tas, kuru es redzēju pagājušonedēļ pelēkā „jaguārā". Šķiet, tas bija pagājušo ceturtdien.

— Vai tu esi kādam par to stāstījis?

— Nē.

Granijs apsēdās uz grīdas. Atspiedās ar muguru pret sienu.

— Ja es uzrakstīšu atzīšanos, vai tad mani neieliks cietumā?

— Neieliks, ja kļūsi par apsūdzības liecinieku.

— Ko tas nozīmē?

— Tev ir jāsniedz liecība un tā jāparaksta. Tev ir godīgi jāatzīstas, kāda ir tava loma visā šajā narkotiku izplatīšanas lietā.

— Es piegādāju narkotikas no policijas priekšnieka Resnajam Sc-mam.

Fletčs, sakrustojis kājas, jau sēdēja pie rakstāmmašīnas.

— Ar to vien nepietiek. Izstāsti man visu. Es pierakstīšu tavu teikto. Bet tu parakstīsies.

— Kāpēc tev vajadzīga mana liecība?

— Es atdošu to savam draugam, kas strādā pie apriņķa prokurora. Mēs kopā dienējām flotē. Viņš zin, ko ar to visu iesākt.

— Mani novāks. Kamings ir ļoti nežēlīgs.

— Es nodrošināšu tev policijas aizsardzību.

— Policijas aizsardzību? Patiesi, amizanti.

— Es nerunāju par vietējo policiju. Es tev piekrītu, Kamings ir bīstams tips.

— Tad kādas policijas? Vai štata?

— Iespējams, ka nāksies iesaistīt Federālo biroju cīņai pret narkotikām. Vēl īsti nezinu. Bet par tevi noteikti parūpēsies. Es gribu, lai tu piespiestu Kamingu pie sienas.

— Labi, — Granijs nobālēja. — Narkotikas nokļūst līdz pludmalei ar Kaminga starpniecību.

— Vai visas narkotikas?

— Jā. Visas.

— Kur viņš tās ņēma?

— Precīzi nezinu. Bet ik pēc pāris nedēļām viņš brauc uz Meksiku un atpakaļ. Viņš visiem stāsta, ka grib nopirkt tur sev māju vai zemes īpašumu, kur dzīvot, kad aizies pensijā. Viņš atved no turienes narkotikas. Muitnieki policijas priekšniekam neko nejautā.

— Kā gan muitniekiem ir zināms, ka viņš ir policijas priekšnieks?

— Vai tiešam tu neesi redzējis viņā mašīnu? Personīgo? Uz numuriem ir rakstīts: policijas priekšnieks. Uz jumta uzrīkota sirēna. Panelī izbūvēta policijas rācija. Viņam tur ir pat speciāls paliktnis „vinčesteram".

— Es to redzēju. Vai ar šo mašīnu viņš brauc pāri robežai?

— Jā.

— Vai viņš brauc formā?

— Nezinu. Es nekad neesmu ar viņu braucis. Ar tādu mašīnu viņam forma nav vajadzīga.

— Vai uz Meksiku viņš brauc ar sievu?

— Jā. Un ar meitu.

— No kurienes tev tas zināms?

— Es redzēju, kā viņi aizbrauc. Tad es jau zināju, uz kurieni tie dosies.

— Labi, Granij. Bet tagad pasaki man, kā tu saņem narkotikas no Kaminga.

— Katru nedēļu vai arī pēc desmit dienām viņi mani arestē un atved uz policijas iecirkni, lai nopratinātu.

— Kas tevi savāc?

— Vietējie kruķi. Divi, ja es esmu viens pats uz ielas. Ja es esmu pludmalē, ierodas vairāki. Kā svētdien. Visi tērpušies kā demonstrantu izklīdināšanas laikā. Viņi raustās, ka kāds tiem var piekasīties. Kā tu svētdienas naktī. Starp citu, Fletč, kāpēc tu to darīji?

— Es gribēju, lai viņi mani savāc. Es gribēju kopā ar tevi nokļūt policijas iecirkni un savām acīm redzēt, kas tur notiek.

— Viņi, droši vien, tev pāršķēla galvaskausu. Skaņa bija tāda, gluži kā šāviens.

— Man arī tā šķita. Vai Kamings vienmēr ierodas ar vieniem un tiem pašiem policistiem, kas tevi arestē?

— Nē, bet viņi vienmēr saka, ka šefs grib mani nopratināt. Viņi ir stulbi kā pudeles korķi.

— Kas notiek policijas iecirknī?

— Mani aizved uz šefa kabinetu. Tad atnāk viņš uz aizslēdz durvis. Viņš izliekas, it kā mani nopratinātu. Es nododu viņam naudu, bet viņš man — narkotikas. Viss ļoti vienkārši. Reizēm mani notur kamerā visu nakti. Tā izskatās ticamāk.

— Kā Kamings uzzina, ka tevi ir laiks arestēt... ka esi atnesis viņam naudu?

— Es atstāju mikroautobusu noteiktā vietā, lai viņš to varētu ieraudzīt no sava kabineta logiem.

— Cik naudas tu vidēji viņam katru reizi atnes?

— Apmēram divdesmit tūkstošus dolāru.

— Ik pēc divām vai trīs nedēļām?

— Ik pēc desmit dienām vai apmēram tā.

— Kā tu viņām atnes naudu?

— Tu taču teici, ka Resnais Sems visu izstāstīja.

— Es gribu dzirdēt to no tevis.

— Naudas jostā. Zem havajiešu krekla.

— Un gluži tāpat tu piegādā narkotikas Resnajam Semam?

— Jā. Es atnesu tās viņam jostā.

— Kā tu tās nodod Resnajam Semam?

— Es viņam neko nenododu. Es vienkārši ieeju būdas tālākajā stūri un nometu to uz grīdas. Tad Resnais Sems to pievāc. Bet es, savukārt, izliekos, ka pērku kārtējo porciju.

— Es to esmu redzējis. Ar to jostu tu gan mani aptini ap pirkstu. Un kas tev pašam no tā atlec?

— Bezmaksas narkotikas. Cik vien vajag.

— Bet ne nauda.

— Nē. Nekad.

— Kā tu maksā nodokli par mikroautobusu?

— Tas pieder Resnajam Semam. Vai tad tu to nezini? Vai viņš tev to neteica?

— Nē. Es nekad neesmu viņu redzējis sēžam pie stūres.

— Viņš nekad neaiziet no pludmales.

— Kāpēc?

— Baidās, ka kāds centīsies viņu aplaupīt. Visi ir pārliecināti, ka viņš ir bāztin piebāzts ar naudu un narkotikām. Bet īstenībā viņām nekā nav. Viss iet caur mani.

— Bet kā viņš tev atdod naudu?

— Naudas jostā. Ik pēc pāris dienām es izliekos, ka pērku no viņa narkotikas. Kad es redzu uz grīdas naudas jostu, es apsēžos tai līdzās un apjožu to zem havajiešu krekla.

— Labi, Granij. No tevis dienās iznāks labs stāstnieks.

— Droši vien.

— Kad Kamings pievāc naudu un dod tev narkotikas, vai kabinetā, izņemot jūs abus, neviena vairāk nav?

— Nē. Un durvis ir aizslēgtas.

— Un neviens policists vai vēl kāds cils tev nekad nav palīdzējis nodot naudu vai narkotikas?

— Nekad.

— Kā tu domā, vai kādam no policijas darbiniekiem ir zināms, ka narkotikas nokļūst pludmalē ar viņu priekšnieka starpniecību?

— Viņi taču ir aunapicres. Neviens neko nezin. Pat neiedomājas.

— Vai tad viņiem neliekas aizdomīgi, ka tevi reizi nedēļā vai pēc desmit dienām nopratina, un tikai tevi vienu pašu.

— Mans tēvs ir apriņķa skolu direktors. Viņi domā, ka tieši tāpēc Kamings tik ļoti ar mani noņemas. Iespējams, ka viņi mani uzskata par ziņu pienesēju, kurš okšķerē pludmalē un ziņo par visu Kamingam.

— Un cik ilgi tas tā viss jau turpinās?

— Cik gadus?

— Jā, cik gadus?

— Apmēram četrus gadus.

— Cik tev ir gadu, Granij?

— Septiņpadsmit.

— Tātad sākumā tu vēl nevarēji izmantot mikroautobusu, lai pievērstu Kaminga uzmanību. Kā tu rīkojies šajā gadījumā?

. — Ar divriteņa palīdzību. Es noliku to stāvvietā, bet Kamings to ievēroja pa logu. Manam velosipēdam bija violets sēdeklis un liels atpa-kaļskata spogulis.

— Kā tu kļuvi par starpnieku?

— Es jau skolā pieradinājos pie narkotikām. Tad narkotikas piegādāja vecāko klašu skolnieks, kuru sauca par Džefu. Viņš nošāvās. Par to, ka viņš piegādāja narkotikas, es uzzināju tikai pēc viņa nāves.

— Vai tevi atrada Resnais Sems?

— Nē. Dienu pēc Džefa nāves es sāku ļoti slikti justies. Organisms prasīja kārtējo devu. Tikai tad es tā pa īstam apjēdzu, ka esmu kļuvis par narkomānu. Bet Džefs nošāvās, un narkotiku piegāde apstājās. Bet tad divi policisti aizturēja mani velosipēdu stāvvietā pie skolas un aizveda uz iecirkni. Es nobijos līdz nāvei. Mani aizveda pie Kaming a, viņš aizvēra sava kabineta durvis, un tur notika mūsu pirmā saruna. Mēs par visu vienojāmies.

— Tātad, par narkotiku piegādātāju tevi padarīja policijas priekšnieks? Bet pirmoreiz narkotikas tu saņēmi pie Resnā Scma?

— Nē. No Džefa. Tieši skolā. Bez maksas. Viņam to bija cik uziet. Viņš iedeva tās man. Tā kā es biju direktora dēls, tad viņš nolēma ievilkt mani šajā lietā, lai nodrošinātu sev aizmuguri. Vismaz skolā. Pēc dažiem mēnešiem Džefs man atteica un sūtīja pie Resnā Scma. Viņš teica, ka vairāk nevar man tās dot bez maksas. Kādu laiku, kamēr Džefs vēl nebija nošāvies, man nācās pirkt narkotikas par naudu.

— Kur tu ņēmi naudu?

— Es trīsreiz aplaupīju savus vecākus.

— Savu paša māju?

— Es baidījos līst kādā svešā. Es taču biju vēl bērns. īpaši es nožēloju, ka man nācās nozagt krāsaino televizoru.

— Vai vecāki tevi neturēja aizdomās?

— Nē. Viņi vienkārši paziņoja par notikušo Kamingam. Un, kad saņēma apdrošināšanu, pirka jaunas mantas.

— Vai vecāki zin, ka tu esi narkomāns?

— Jā. Laikam zin.

— Vai viņi ar tevi par to nekad nav runājuši?

— Nē. Tēvs nevēlas taisīt lieku troksni. Galu galā viņš taču ir apriņķa skolu direktors.

— Labi, Granij, tu pagaidi, bet es uzdrukāšu visu, ko tu man izstāstīji.

Granija liecība aizņēma gandrīz, veselu lapu. Viņš parakstīja visus trīs

eksemplārus. Luiss Montgomerijs. Viņam bija deviņgadīga bērna paraksts. Fletčs apstiprināja katru parakstu.

— Vai Bobijs patiešām ir mirusi?

— Jā, — Fletčs atbildēja.

— Vai pārāk liela deva?

— Jā.

— Man ļoti žēl.

— Man arī. .

— Laiks darīt tam visam galu. Vai ne?

— Jā.

— Es bieži domāju, kā tas notiks. Džefs, lūk, nošāvās.

— Es zinu.

— Es jūtos vainīgs Bobijas nāvē.

— Es saprotu.

Fletčs paņēma trešo eksemplāru, salocīja to četrās daļās un iebāza bikšu aizmugures kabatā. Tad uzlika futrāli uz rakstāmmašīnas.

— Kas ar mani noliks? — Granijs vaicāja.

— Rīt pulksten vienpadsmitos tev ir jāalnāk pie alus kioska. Tur tevi gaidīs Resnais Sems. Jūs sagaidīs. Iespējams, ka viņi būs civilā. Bet līdz pulksten vienpadsmitiem es tevi lūgšu īpaši nebāzt degunu ārā.

— Labi. Bet kas būs tālāk? Uz kurieni mani vedīs?

— Visdrīzāk uz slimnīcu, un ievietos tevi tajā ar izdomātu vārdu.

— Vai es izārstēšos?

— Tu taču to vēlies, vai ne?

— Jā, laikam gan jā.

Fletčs nekādi nespēja saprast, kāpēc Granijs neiet prom. Pusaudzis turpināja sēdēt, atspiedies ar muguru pret sienu un vērdamies laukā pa logu. Tikai pēc kāda laika Fletčs aptvēra, ka Granijs raud.

* * *

Fletčs iegāja būdā ar rakstāmmašīnu rokās. Resnais Sems gulēja uz guļammaisa un lasīja Markūzes grāmatu „Eross un civilizācija". Guļammaiss smirdēja. Smirdēja ari pats Resnais Sems.

— Sveiks, Vetsaijana.

Stūrī atradās tukšu konservu kārbu grēda. Tās arī smirdēja.

Fletčs pasniedza Vetsaijanam Granija liecību.

— I. M. Flertčers no „News Tribune".

Vecais Sems nolika grāmatu smiltīs.

Kamēr viņš lasīja Granija liecību, Fletčs sapsēdās ērtāk un noņēma rakstāmmašīnas futrāli, ielika tajā trīs papīra lapas ar koppapīriem starp tām.

Resnais Sems izlasīja Granija liecību divreiz. Tad viņš apsēdās.

— Nu, un kas tālāk?

— Tava kārta.

— Tu pat esi pareizi uzrakstījis manu vārdu un uzvārdu, Čārlzs Vi-terspūns. Es pat neatceros, kad esmu to dzirdējis pēdējo reizi.

— Laikam Granijs uzzināja tavu uzvārdu no mikroautobusa reģistrācijas talona.

— Jā, — Vetsaijana aplūkoja saules pielieto pludmali. — Tu gaidi manu liecību?

— Es gribu tikt klāt Kamingam.

— Es tevi nenosodu. Visai pretīgs tips.

— Vai nu tu pakārsi viņu, vai arī jūs abi karāsieties kopā.

— O, es viņu pakāršu. Labprāt.

Resnais Sems pasniedzās pēc Džonatana īzena grāmatas „Klinšu gadsimts". Starp tās lappusēm atradās salocīta papīra lapa. Resnais Sems nopūta no tās smiltis un pasniedza Fletčam. Tas izlasīja:

„Seni, Džefs izdarīja pašnāvību. Viņu atrada futbola laukumā ar lodi pierē. Mums ir vajadzīgs jauns sakarnieks. Vajag izmēģināt Montgomery u. Iespējams, ka pēc kādas dienas vai divām viņš ieradīsies pie tevis ar naudas jostu. Mums ir vajadzīgs kāds no vietējiem.

Kamings."

Tas ir lietisks pierādījums, vai ne?

— Jā.

— Kā redzi, dārgais Fletč, policijas priekšnieks pašrocīgi ir uzrakstījis šīs dažas rindas un pat parakstījies zem tām.

— Es redzu. Kā pie tevis nokļuva ši zīmīte?

— Vari ticēt vai ne, bet to atnesa policists apzīmogotā aploksnē. Es nezināju, ko ar to darīt un pie kā griezties, jo ceļš uz policiju bija man slēgts. Es aizmirsu par preses visvarenību.

— Vai tu gribēji nodot Kamingu?

— Vienmēr. Es biju īsts gūsteknis, vai vari iedomāties. Es sēdēju šeit gluži kā cietumā.

— Es tevi nesaprotu.

— Kad es atbraucu uz šejieni no Kolorado, man bija narkotiku rezerve — paldies manai vecajai māmulītei, kas atstāja mantojumā savu apdrošināšanas naudiņu. Lai normāli dzīvotu šajā brīnišķīgajā pludmalē, man nācās šo to pārdot. Cienījamais policijas priekšnieks mani arestēja, tā teikt „pieķēra nozieguma vietā". Viņš piedāvāja man izvēlēties, vai nu cietums vai strādāt viņa labā. Es izvēlējos pēdējo.

— Tu gribi teikt, ka pats negūsti nekādu peļņu?

— Absolūti. Es nekad neesmu to guvis. Es esmu viņa gūsteknis.

— Resnais Sem, tu taču esi gudrs, inteliģents cilvēks. Tu taču varēji griezties augstāk stāvošās instancēs un atmaskot Kamingu.

— Fletč, vai tu apjēdz, ka es ari esmu narkomāns.

— Jā.

— Es kļuvu par narkomānu, kad pasniedzu mūzikas stundas Den-verā. Es jau biju nonācis galīgi līdz kliņķim, kad nomira mana māte un atstāja man piecpadsmit tūkstošus dolāru.

— Tu taču varēji reizi par visām reizēm izbeigt šo nejēdzību. īpaši pēc šīs zīmītes.

— Es to lieliski sapratu. Bet Kamingam bija pret mani lietiski pierādījumi. Un vēl, turklāt, es esmu narkomāns. Pēc šīs vienošanās ar policijas priekšnieku es narkotikas saņēmu par brīvu. Tāpat kā Granijs. Ka-mings maksāja tikai ar preci. Un turklāt, es vienmēr gribēju saņemt kaut kādas drošības garantijas, ja jau man reiz nāksies sniegt liecību. Vai tu vari garantēt manu drošību, Fletč?

— Jā. Rīt vienpadsmitos no rīta tevi aizvedīs no šejienes, ja tu ieradīsies pie alus kioska. Tevi un Graniju.

— Apskaužama tālredzība. Bet tad, es domāju, tu izgāzīsi visus šos dubļus savas avīzes lappusēs.

— Raksts tiks nopublicēts „News Tribune" rītdienas dienas numurā. Pirmie eksemplāri parādīsies kioskos divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Ja tu neieradīsies pie alus kioska vienpadsmitos, tad līdz pulksten trijiem tevi jau, visticamāk, nogalinās.

— O, es atnākšu. Man ir jāatzīst, ka tu veltīgi netērē laiku.

— Es negribu nodot materiālus redakcijā līdz pašam pēdējam brīdim.

— Bet tev ir vajadzīgas fotogrāfijas.

— Tās man jau ir, daži lieliski fotouzņēmumi. Tie atrodas uz mana rakstāmgalda un gaida savus parakstus.

— Kā redzu, tu esi visu ņēmis vērā. Atceries, reiz es tev teicu, ka tu neesi īpaši gudrs. Es kļūdījos. Tu esi brīnišķīgs aktieris.

— Es esmu melis ar spīdošu atmiņu.

— Tādam jau arī ir jābūt aktierim. Kā tu mūs atšifrēji?

— Tev trīs reizes piegādāja preci, pirms es sapratu, ka Granijs ir sakarnieks. Es to aptvēru, pateicoties viņa havajiešu kreklam un regulārajiem arestiem. Policija savāca tikai viņu. Un tieši tajās dienās, kad tava rezerve sāka izsīkt. Šķiet, pirmais to ievēroja Krizijs. Bet lietas būtību viņš, protams, tā arī neizprata. Tāpēc arī svētdienas nakti es iesaistījos kautiņā ar kruķiem, bet viņi mani nesavāca. Tad es arī skaidri un gaiši sapratu, ka Kamingam ir vajadzīgs tikai Granijs. Un neviens cits.

— Kur nu.

— Bez tam es uzzināju par Kaminga biežajiem Meksikas braucieniem. Man par tiem pastāstīja Džons Kolinzs.

— Es viņu nepazīstu.

— Tāpēc, ka tu nespēlē tenisu.

— Agrāk spēlēju. Denverā. Bet kā tu ieguvi Granija liecību?

— Es viņam teicu, ka tu esi visā atzinies un visu vainu novēlis uz viņu.

— Un viņš uzķērās? Kāpēc Granijs nolicēja, ka es esmu sniedzis liecību?

— Tāpēc, ka Bobija ir mirusi, Resnais Scm. Viņa patiešām ir mirusi.

— Skaidrs. Žēl. Mīlīga meitene. Kur ir viņas līķis?

— To drīz atradīs.

— Un atrastais līķis izraisīs īstu lavīnu. Policija gāzīsies uz pludmali.

— Tev neizdosies izpeldēt.

— Nu ko, laiks to visu reiz izbeigt,..

— To pašu teica ari Granijs.

— Interesanti, kā gan es dzīvošu tālāk. Man ir trīsdesmit astoņi, bet es jūtos kā simtgadīgs vecis.

— Tev palīdzēs. Bet tagad labāk pierakstīsim tavu liecību.

— Nē. Ej nost no rakstāmmašīnas. Es pats.

Flctčs atlaidās smiltīs. Resnais Sems piesēdās pie rakstāmmašīnas.

— Paskatīsimies, vai Vctsaijana vēl atceras, ka jāraksta uz mašīnas. Paskatīsimies, vai Resnais Sems atceras ka jādrukā. Paskatīsimies, vai Čārlzs Viterspūns atceras kā jādrukā...

27. nodaļa

Trešdiena, trīs pēcpusdienā. Lai gan man intuitīvi radušās dažādas jaunas hipotēzes, tāpēc jau nesākšu izlikties, ka es būtu ieguvis daudz jaunas informācijas, kas būtu balstīta uz (aktiem... Mans galvenais minējums, kas vēl šobrīd joprojām nav guvis dokumentālu apstiprinājumu, ir tāds, ka Alans Stenviks ir absolūti godīgs. Viss, ko viņš saka, ir patiesība, viņš patiešam mirst no vēža un patiešām vēlas, lai es viņu rītvakar, pusdeviņos, nogalinātu...

Flctčs jau bija paspējis atgriezties mājās, ieiet dušā, apēst sendviču un izdzert piena kvartu.

Uz kafijas galdiņa viņam priekšā atradās Granija un Resnā Sema liecību pirmie eksemplāri un kopijas, kā arī Kaminga rakstītā zīmīte. Tepat atradās ari diktofons.

— Vakar no rīta Stenviks iesēdināja mani mašīnā, lai pārliecinātos, vai es neesmu pārdomājis. Sarunā ar mani viņš man pavaicāja reisa numuru. Es atbildēju, ka nezinu, jo viņš man to nav nosaucis. īstenībā es uzzināju šo numuru, kad piezvanīju uz lidostu, lai pavaicātu, vai man ir pasūtīta biļete... Mana neziņa attiecībā uz reisa numuru Stenvikam varēja nozīmēt sekojošo: pirmkārt, es, bez šaubām, esmu klaidonis, stulbs un lētticīgs, kā jau viņš to arī bija iedomājies; otrkārt, viņam kļuva skaidrs — ja arī kāds interesējas par viņa dzīves faktiem, tad tas noteikti neesmu es... Tāpat, neizkrītot no lomas, man sarunā izdevās viņam uzdot jautājumu: kāpēc gan, ja viņš ir nolēmis izbeigt dzīvi pašnāvībā, viņš nevarētu nosisties ar lidmašīnu, ko visi arī tā vai citādi gaida? Viņš atbildēja, ka viņam to neļauj darīt lepnums. Lidotājs nespēj ietriekt lidmašīnu zemē... Šo atbildi es uzskatu par pilnīgi pieņemamu. Kā viņš pats to atzīmēja, cilvēki tērē arī lielāks summas, nekā piecdesmit tūkstošus dolāru, lai tikai neciestu viņu lepnums.

Alanam Stenvikam ir mīļākā, misis Sandra Folknere, kas dzīvo 1564, Patnēmstrītā. Pirmdienas un trešdienas vakarus viņš pavada pie viņas. Sandras Folkneres vīrs bija lidotājs izmēģinātājs un gāja bojā, nesekmīgi nolaižoties uz aviācijas bāzes kuģa. Bērnu viņiem nebija. Pēc vīra nāves Sandra Folknere aizgāja no darba „Collins Aviation**, notērēja visu apdrošināšanas naudu un ietaupījumus un ļoti daudz dzēra. Apmēram gadu pēc viņas vīra nāves Alans Stenviks uzzināja par viņas stāvokli un ieradās, lai viņai palīdzētu. Viņš to visu darīja tikai žēlsirdības instinkta vadīts. Viņš pats bija lidotājs izmēģinātājs, tāpēc var pieļaut, ka viņa simpātijas pret cita lidotāja izmēģinātāja atraitni ir absolūti nesavtīgas. Alans samaksāja par misis Folkneres ārstēšanu un kopš tā laika sniedz viņai materiālu palīdzību. Kā jau es biju domājis, šis sakars ilgst jau apmēram divus gadus... Sandra Folknere nenoliedza, ka viņai ir intīmas attiecības ar Alanu Stenviku...

Džoanna Kolinza Slenvika neko nenojauš par šo romānu un ir pārliecināta. ka pirmdienās un trešdienās viņas vīrs uzkavējas darbā līdz vēlam vakaram. Bez tam es varu pilnīgi droši apliecināt, ka Džoanna Kolinza Stenvika krāpj savu vīru...

Atgriežoties pie Sandras Folkneres... Stenvika mīļākā nezin to, ka viņš ir nedziedināmi slims, ja tā vispār ir. Tuvākajā nākotnē viņa neparedz nekādas izmaiņas šajā sakarā. Viņa uzskata, ka Stenvikam ir lieliska ve-selība, un viņu sakars var turpināties un turpināties...

No savas puses varu piebilst, ka attiecībā uz. savu mīļāko Stenviks izrāda patiesu augstsirdību. Ne īpaši pievilcīga sieviete, turklāt vēl dzērāja, kas pārdzīvo dziļu depresiju, viņai ir katastrofāli nepieciešams draudzīgs atbalsts. Stenviks to saprata un kļuva viņai par nepieciešamu draugu. Viņam nebija nekāda iemesla izrādīt šādas jūtas pret tāda cilvēka atraitni, kuru viņš pat nepazina, kas turklāt bija tikai sīka „Collins Avia-tion“ kalpotāja. Taču viņš tās izrādīja. Un tā ir visapbrīnojamākā Stenvika rakstura īpašība.

Viņš ir apbrīnojami principiāls cilvēks, absolūti uzticams. To apstiprina arī biežie un būtībā slepenie lidojumi uz viņa dzimto pilsētu, Nonhigenu Pensilvānijas štatā, kur dzīvo viņa tēvs un māte, viņa atteikšanās iestāties Kolgeitas studentu brālībā, ja tajā netiks uzņemts viņa draugs Bērts Eberharts, lai gan, pēc visa spriežot, viņiem ir pilnīgi atšķirīgas

intereses, arī viņa attiecības ar mīļāko, kas ir daudzreiz izdevīgākas viņai, nekā viņam.

Neraugoties uz pilnīgi nepārprotamo Stenvika godkārību, par ko liecina viņa precības ar sava bosa meitu, lai gan iespējams, ka viņi ir mīlējuši viens otru, kā uzskata Amēlija Šērklifa, varam secināt, ka Alans Stcnviks ir godīgs un krietns cilvēks. Viss, ko viņš saka, ir patiesība. Taču, neraugoties uz to, kā profesionālam žurnālistam man ir jāsaglabā skepticisms līdz pašam pēdējam brīdim. Pilnīgi iespējams, ka es neesmu savācis visu pieejamo pareizo informāciju, kaut ko esmu palaidis garām vai izdarījis kļūdainus secinājumus. Iespējams, ka es neesmu uzdevis pareizos jautājumus.

Esmu spiests ticēt, ka Stcnviks melo, apgalvodams, ka mirst no vēža, līdz brīdim, kamēr nebūšu pierādījis pretējo...

Kamēr nebūšu pierādījis, ka viņa vārdi atbilst īstenībai...

Fletčs izslēdza diktofonu, pastāvēja pie dīvāna, tad nolika mikrofonu uz galdiņa un, attinis atpakaļ kaseti, vēlreiz ieslēdza diktofonu.

Staigājot pa istabu, Fletčs ieklausījās savā balsī, kas sākumā lauzās caur ielas transporta troksni, tad skaidri izskanēja šis pašas istabas klusumā, atgādinot, ka vēl pirms nedēļas viņam nebija ne jausmas, kas ir Alans Stcnviks. Viņa balss ne vienmēr skaidri nodalīja faktus no minējumiem, novērojumus no intuitīviem pieņēmumiem, bet, neraugoties uz. to, radīja dzīvu iespaidu par cilvēku vārdā Alatis Stcnviks.

Fletčs vēlreiz noklausījās kaseti ar saviem spriedumiem par Stenviku un atcerējās visus pēdējo sešu dienu nolikumus, cenšoties atcerēties sīkas un nebūtiskas detaļas, kas nebija iekļuvušas kasetē.

Džoanna Stenvika ir ļoti vientuļa un dzer martini pirms lenča, bet viņas vīrs tobrīd Aidaho izmēģina eksperimentālo lidmašīnu. Doktors Džozefs Dēvlins ļoti ātri piegāja pie telefona, kad uzzināja, ka kāds interesējas par Stenviku. Viņš nebūt neizbrīnījās, ka zvana no apdrošināšanas kompānijas. Sandras Folkneres dzīvokli, šķiet, aplaupījis kāds bērns. Eberharts nosauca Alana Stenvika meitu Džūliju par nelieti. Alans Sten-viks nepiesmēķē no šķiltavām, kas iemontētas automobiļa panelī. Viņš, Fletčs, vēl nav nopircis cimdus. Fletčs apsēdās uz dīvāna un atkal paņēma mikrofonu.

— Alans Stenviks ir krietns cilvēks. Principiāls un uzticams. Spēcīgs. Godkārīgs. Viss viņa dzīvē ir skaidrs un savstarpēji saistīts...Taču ir viens

izņēmums... Es nesaprotu viņa attieksmi pret vecākiem. Viņš neielūdza tos uz kāzām. Nepateica viņiem, ka tiem ir piecus vai sešus gadus veca mazmeita. Un tai pašā laikā viņš tos regulāri apciemo, ik pēc sešām nedē|ām, veicot lidojumu pāri visai valstij... Neviļus rodas secinājums: viņš lido nevis pie vecākiem, bet vienkārši uz Nonhigenu, Pcnsilvānijā. Bet ar kādu mērķi?

Fletčs izslēdza diktofonu un piegāja pie telefona aparāta guļamistabā.

Pulkstenis rādīja puspieci.

28. nodaļa

— Mister Stenvik? Ticat vai neticat, bet tas atkal ir Sidnejs Džeimss no apdrošināšanas kompānijas.

— Es zināju, ka tu piezvanīsi. Tiklīdz jūs, telefona sarunu cienītāji, uzzināt numuru citā pilsēta, jūs vairs nav iespējams apturēt.

— Es ceru, ka traucēju jūs pēdējoreiz, scr.

— Viss kārtībā, dēliņ. Es ceru, ka ne. Vakar es atkal iepirku telefonu kompānijas akcijas.

— Kā liekas, skārda tirdzniecība zeļ un plaukst.

— Sokas tīri nekas. Kopš algotā darba vērtība pieauga pasakainos apmēros, cilvēki gāžas kā sadeguši uz manu veikalu, lai nopirktu instrumentus mājas darbiem, kuriem tic noteikti nekad neķersies pat klāt. Varu saderēt, ka puse no tā, ko es esmu tiem pārdevis, tā ari guļ neskarta viņu māju bēniņos.

— Šķiet, jūs teicāt, ka mūsdienās peļņu gūst tikai telefonu kompānijas.

— Skārda tirdzniecība arī nes zināmu labumu. Tiesa, to es varu atklāt tikai tam, kas zvana no Kalifornijas. Starp citu, ko tu esi izlēmis ar „Bronzas zvaigzni"?

— Es to saņemšu, ser.

— Tas ir pareizi, dēliņ. Lieliski. Vai tu to mums atsūtīsi?

— Es atradu tukšu vietu zeķu plauktā. Tur es to ari nolikšu.

— Domāju, ka tu esi pieņēmis pareizo lēmumu. Nevar atteikties no savas valsts apbalvojuma.

— Vienalga, es jums esmu pateicīgs par jūsu augstsirdīgo piedāvājumu. Kā klājas misis Stenvikai?

— Kad es ierados mājās uz lenču, misis Stenvika jutās lieliski. Vecie modeļi parasti ir vislabākie, to es tev varu apgalvot. Rūpīgāk nostrādāti, patērē mazāk degvielas.

— Mister Slcnvik, mūsu pēdējās sarunas laikā jūs teicāt, ka jūsu dēls Alans pameta boksu un neaizbrauca uz nacionālo čempionātu meitenes dēļ.

— Jā, es tā teicu.

— Ko jūs ar to gribējāt teikt?

— Zini, dēliņ, man manā vecumā nav nemaz tik slikta atmiņa, un vārds „meitene^1* man nozīmē to pašu, ko jaunam cilvēkam tavā vecumā. Ja es nešaubos, tad meitenēm ir divas kājas, matu kaudze uz galvas un divi apaļi izaugumi nedaudz zemāk par kaklu. Vai man ir taisnība?

— Absolūti, ser.

— Es tā arī domāju.

— Es gribēju tikai vaicāt, vai jūs domājat meitenes vispār vai kādu konkrētu meiteni.

— Es nodarbojos ar skārda tirdzniecību, dēliņ, un esmu pieradis domāt daudzskaitlī.

— Tātad runa bija par vienu meiteni. Tieši viņas dēļ Alans pameta boksu?

— Jā.

— Kas ir šī meitene?

— Jūsu apdrošināšanas kompānijā gan mīl uzdot dīvainus jautājumus.

— Jūsu dēla apdrošināšanas polises pārbaude tuvojas beigām, mister Stenvik. Vairāk mēs jūs netraucēsim.

— Mister Džeims, tu gan drīzāk līdzinies privātdetektīvam, nevis apdrošināšanas aģentam.

— Jūsu dēla apdrošināšanas polisē neliela summa ir novēlēta personai, kuru mēs nepazīstam. Mums vajag pārbaudīt, vai šī sieviete ir radiniece, kur viņa dzīvo un tā tālāk.

— Bet es biju iedomājies, ka to visu Alanam pašam vajadzēja uzrādīt.

— Jūs dēls ir ļoti aizņemts cilvēks, mister Stenvik. Jūs pat nevarat iedomāties, cik bieži cilvēki nepietiekami rūpīgi aizpilda savus apdrošināšanas dokumentus.

— Es saprotu. Bet, ja ne tava „Bronzas zvaigzne", mister Džeims, es drīzāk gan tev piedāvātu ripot pa taisno Klusajā okeānā. Tu taču dzīvo tam tieši blakus, vai ne?

— Es skatos uz to pa logu, ser. Kas ir šī meitene?

— Sallija Anna Kašinga. Tagad jau Sallija Anna Kašinga Keivena.

— Vai viņi mīlēja viens otru?

— Viņi bija gluži kā viens vesels. Dažus gadus viņus visur redzēja tikai kopā. Ja viņi arī neskūpstījās, tad bija sadevušies cieši rokās. Viņu dēļ pilsētā nācās paplašināt trotuārus. Mēs nespējām tos atraut vienu no otra.

— Vai Alans pameta boksu Sallijas Annas Kašingas dēļ?

— Kā dzied tai senajā dziesmiņā: „Un tad atnāca mīlestība. Viņa nogāza to sev pie kājām, kas vēl nekad nebija izdevies nevienam smag-svaram.“ Viņš pameta boksu. Šīs meitenes dēļ viņš pameta visu, pat zaudēja spēju normāli elpot. Tikai ar lielām pūlēm mums izdevās viņu aizsūtīt uz koledžu.

— Bet tomēr izdevās?

— Jā, viņš aizbrauca uz Kolgeitu, bet viņa - uz Skidmoru.

— Tās atrodas visai netālu, vai ne? Šīs koledžas.

— Skandalozi tuvu. Tāpēc jau viņi arī nolēma tur iestāties. Pavasarī, kad viņi mācījās pēdējā kursā, izrādījās, ka Sallija Anna ir stāvoklī. Mana sieva to ievēroja ātrāk par Alanu. Gluži saprotami, ka mēs tūdaļ iedomājāmies, ka tas ir Alana bērns. Bet kļūdījāmies. Kā man šķiet, viņu attiecības bija tīras, kā tikko uzsnidzis sniegs. Sallijas Annas grūtniecība satrieca Alanu. Bērna tēvs bija Bils Keivens, kurš tāpat dzīvoja Non-higenā. Sallija Anna teica, ka kādā ballītē, kad Alans bija savā koledžā, viņa par daudz iedzērusi, un Bils Keivens to izmantoja, kad pavadīja viņu uz mājām. Viņa apgalvoja, ka tas noticis tikai vienu reizi, bet, kā pats redzi, ar to arī pielika. Es domāju, ka viņa meloja. Mūsu dēls, es vienmēr to jutu, nedeva tai visu, ko viņa gribēja. Pienāk laiks, kad meitene gaida, kad viņu liks gultā, bet man ir aizdomas, ka Alans gribēja, lai Sallija Anna kļūtu par sievieti tikai kāzu naktī.

— Visa tā rezultātā Sallija Anna apprecējās ar Keivenu?

— Jā. Bet Alans sāka lidot ar šīm idiotiskajām lidmašīnām. Tā ka šis vētrai nis romāns ar Salliju Annu Kašingu it kā nošķīra boksu no lidmašīnām. Atklāti sakot, es domāju, ka manam dēlam patīk balansēt uz

15 •

robežas starp dzīvību un nāvi. Lai gan man arī laikam nevajadzēja to teikt. Tu taēu tomēr nodarbojies ar viņa dzīvības apdrošināšanu. Viņš mīlēja visu visā, izņemot vienīgi mīlestību. Šeit viņš bija pārāk piesardzīgs.

— Jūsu stāsts daudz ko izskaidro.

— Vai tai skaitā arī jūsu sarežģījumus ar apdrošināšanas polisi?

— Jā. Alans no savas apdrošināšanas prēmijas ir novēlējis nelielu summu Sallijai Annai Keivenai.

— Tas ir labi. Viņa ir mīlīga meitene. Es pat pats biju viņā nedaudz iemīlējies. Keivens, turpretim, ir tukša vieta. Man viņš nekad nav paticis. Zēnam, Bilam jaunākajam, tagad ir divpadsmit gadu. Viņi bieži iegriežas manā veikalā, Sallija Anna un Bils. Viņi man ir gandrīz kā tuvinieki. Neraugoties uz. grūtniecību, Alans un Sallija Anna vienalga gribēja apprecēties. Bet Keivens paziņoja par savām tiesībām. Sallija Anna bija viņam īsts gardumiņš. Viņš, gluži tāpat kā tu, strādā apdrošināšanas kompānijā, bet no viņa nav nekādas jēgas.

— Vai Keiveni vēl joprojām dzīvo Nonhigcnā?

— Nu, gan jā, gan nē. Es tieši pašlaik gribēju tev par to pastāstīt. Es nezinu Sallijas Annas pašreizējo adresi.

— Kā tad tā?

— Sallija Anna un Bils Keivens nesen izšķīrās. Precīzu datumu es gan neatceros. Viņa pārdeva māju un aizbrauca kopā ar dēlu.

— Kad? Kad viņi aizbrauca?

— Vakar.

— Vakar?

— Jā. Viņi pārdeva visu. Mēbeles, veļas mazgājamo mašīnu, gultasveļu, traukus. Līdzi viņi paņēma tikai dažus koferus un aizbrauca ar taksometru uz lidostu. Lūk, kāda mikla. Ja var ticēt manai sievai, tad viņi vēl nav galīgi izlēmuši, kur apmesties. Zēns teica, ka viņi brauc uz Austrumu piekrasti, uz Kaliforniju. Man ir aizdomas, ka pēc trīspadsmit gadiem, kurus viņa pavadījusi laulībā ar šo nelieti, viņa nolēmusi sad c-dzināt visus tiltus un sākt jaunu dzīvi. Katrā ziņā Nonhigcnā viņa nu jau vairs neatgriezīsies. Keivens jau tā pieliekami ilgi ir viņu mocījis.

— Mister Stenvik, sirsnīgi jums pateicos.

— Nu, bet tu nokārto, lai Sallija Anna saņemtu visu, kas viņai pienākas. Viņa ir brīnišķīga sieviete, bet viņai dzīvē nav veicies.

— Vēl tikai viens jautājums. Kad jūsu dēls ieradās Nonhigenā, vai viņš satikās ar Salliju Annu?

— Nē. Cik man zināms, viņš visu laiku uzturējās viesnīcā. Viņa bija precējusies. Viņi noteikti varēja satikties. Bet tas jau vēl neko nenozīmē.

— Pateicos jums, mister Stenvik. Jūs mums ļoti palīdzējāt. Vairāk mēs jūs netraucēsim.

— Zvani jebkurā laikā. Vienmēr esmu gatavs tev palīdzēt.

Fletčs sāka apzvanīt vietējos hoteļus.

Man, lūdzu, reģistratūru.

— Reģistratūra.

— Vai pie jums ir apmetusies Sallija Anna Keivena?

Sestajā hotelī viņam beidzot atbildēja:

— Jā, ser. Misis Keivena un viņas dēls ieradās pie mums vakar. Vai vēlaties viņas istabas numuru?

— Nē, pateicos. Mēs gribam sagādāt viņai nelielu pārsteigumu, atsūtīt ziedus. Vai jūs man nevarētu pateikt, kad viņa aizbrauc?

— Viņa samaksāja līdz piektdienai, ser, bet teica, ka aizbrauks jau ceturtdien vakarā, pēc vakariņām. Rīt vakarā, ap deviņiem.

— Lai atsūtītu ziedus, vēl ir pietiekoši daudz laika. Liels paldies...

— „Trans World Airlines". Biļešu iepriekšpārdošana.

— Vai jums ir pasūtītas biļetes misis Sallijai Annai Keivenai un viņas dēlam rīt uz reisu numur 629 uz Buenosairesu?

— Atkārtojiet uzvārdu, ser!

— Misis Keivena un viņas dēls.

— Nē, ser. Tāda pasūtījuma nav. Vai jūs gribat pasūtīt viņiem biļeti, ser?

— Nē, nē, neuztraucieties. Bet vai jums ir pasūtīta biļete uz to pašu reisu Irvinam Fletčeram?

— Irvins Fletčers. Jā, ser. Reiss numur 629 uz Buenosairesu. Izlido ceturtdien, vienpadsmitos vakarā. Pasūtījums jau apmaksāts.

— Bet vai Sallijai Annai Kašingai nav pasūtīta biļete?

— Nē, ser. Reisa numur 629 pasažieru vidū nav nedz Kašingas, nedz Keivenas.

— Pateicos jums.

Pirms piezvanīt vēlreiz, Fletčs pastaigāja pa guļamistabu, izgāja virtuvē, izdzēra piena glāzi. Vannasistabā izmazgāja zobus. Atgriezies guļamistabā, dažas minūtes pētīja telefonu grāmatu. Tad nocēla klausuli.

— Vai lidmašīnu iznomāšanas dienests?

— Šeit Irvins Fletčers. Es zvanu sakarā ar savu ritvakara pasūtījumu...

— Jā, mister Flctčer. Cik labi, ka jūs piezvanījāt. Jūsu čeku mēs saņēmām šorīt, kā jau bijām norunājuši. Viss ir sagatavots. Piecvictīga reaktīvā lidmašīna jūs gaidīs rīt laikā no pusvienpadsmitiem vakarā līdz pusnaktij, lai nogādātu jūs uz Riodežaneiro. Jūs bijāt nolēmis izlidot ne vēlāk kā pusnaktī, vai ne, ser?

— Jā. Vai lidostā jūsu sektors atrodas līdzās „Trans World Airli-

ncs“?

— Jā, ser. Mums pat ir kopēja kravas noliktava.

— Skaidrs.

— Mēs nezinājām, kā ar jums sazināties, mister Flctčer, jo, kad jūs pagājušo piektdien piezvanījāt, jūs neatstājāt savu telefona numuru. Mēs gribējām uzzināt, vai jūs lidosiet viens vai kopā ar kādu citu, ser.

— Vai tad tam ir kāda nozīme?

— Nē, ser. Vienīgais, kas mūs uztrauc, ir tas, vai ir nepieciešams iekļaut ekipāžā stjuarti.

— Vai tas ir nepieciešams?

— Redziet, ser, ja pasažieris ir viens, tad viņam pagatavot ēdienus un dzērienus var arī otrais pilots...

— Skaidrs.

— Kā tad rīkoties ar stjuarti, ser? Cenas ziņā jums nekādas starpības nebūs. Gluži vienkārši kāda no mūsu labākajām stjuartēm aizlidos jums līdzi uz Rio un atpakaļ.

— Labi. Lai ir stjuarte.

— Jā, ser. Sarunāts. Mēs iekļaujam stjuarti ekipāžas sastāvā.

— Pateicos.

— Paldies, ka piezvanījāt, mister Flctčer. Varat neuztraukties, lidmašīna jūs gaidīs.

Nolicis klausuli, Fletčers tā arī turpināja sēdēt uz gultas. Pulkstenis rādīja divpadsmit un divdesmit minūtes.

Fletčs pārcilāja savā atmiņā visas savas turpmākās rīcības plāna detaļas. Laika bija atliku likām.

Pusdeviņos viņš jau gulēja, uzlicis modinātāju uz vieniem trīsdesmit pēc pusnakts.

Ceturtdien, trijos divdesmit no rīta, Fletčs atstāja savu mašīnu Ber-menstrītā, kādus trīssimt jardus no Stenvika mājas piebraucamā celiņa. Ģērbies džinsu biksēs un tumšā svīterī, ar tenisa kurpēm kājās, viņš apgāja mājai apkārt un piegāja pie verandas.

Bibliotēkas durvis bija atvērtas: kalpi patiešām aizmirsuši tās pieslēgt.

Blāvajā mēness gaismā viņš izvilka rakstāmgalda labo augšējo atvilktni. Kā jau viņš bija to gaidījis, tur atradās pistole.

Kā jau viņš bija iedomājies, bez aptveres.

Fletčs ielika nepielādēlo pistoli atpakaļ atvilktnē.

Ceturksni uz pieciem viņš jau sēdēja savā kabinetā „News Tribune" un rakstīja rakstu dienas numuram.

29. nodaļa

Ceturtdiena, dienas numurs, pirmā sleja:

ATRASTS LĪĶIS. Fletčers

Šorīt policija atrada kailu piecpadsmitgadīgas meitenes līķi, kas bija apglabāts Piekrastes bulvāra smiltīs.

Guļammaisā ieguldītais līķis tika atrasts seklā kapā pie pašas piekrastes sienas. Par līķa atrašanās vietu kļuva zināms, pateicoties anonīmam zvanam uz policiju.

Tiek uzskatīts, ka meitene, kuru atpazina kā Robertu ,,Bobiju“ San-dersu, ir ieradusies no Ilinoisas štata.

Ir pamats domāt, ka tiesas eksperta Alfrēda Vilsona slēdzienā tiks norādīts, ka nāve iestājusies vēlu svētdienas vakarā vai agrā pirmdienas rītā no pārāk lielas narkotiku devas.

Pēc policijas pārstāvja paziņojuma šāda tipa guļammaisi ir visai izplatīti un tādēļ diez vai izdosies atrast tā īpašnieku.

Meitene, kas atrasta piekrastē, ieradās šeit ar trīsdesmitgadīgu vīrieti, kurš to šeit pameta. Meitenei nebija pastāvīgas dzīves vietas.

Policijai nav zināms, kas bija viņas draugi.

Viņai nebija nekādu legālu eksistences līdzekļu.

Pēc policijas domām, par līķi paziņoja „acīmredzot, vīrietis^1*. Dežurants ziņoja, ka runātājs tīšām centies izmainīt vai pieklusināt savu balsi.

Vietējā policija pieliek visas pūles, lai sameklētu mirušās ģimeni IlinoLsā.

Domā, ka viņas tēvs ir zobārsts.**

Ceturtdiena, dienas numurs, pirmā sleja: IEJAUKTS POLICIJAS PRIEKŠNIEKS. Fletčers

Lietiskie pierādījumi: 1) Montgomerija liecība; 2) Viterspūna liecība; 3) Kaminga zīmīte. Fotogrāfijas ar parakstiem: Kamings, Viterspūns, Montgomerijs.

Šorīt avīzes „News Tribune** redakcija nodeva apriņķa prokuroram materiālus, kas liecina par policijas priekšnieka (Jrehema Kaminga līdzdalību narkotiku izplatīšanā pludmalē.

Nodoti šādi dokumenti: rakstiska liecība, kuru parakstījis Čārlzs Viterspūns, viņš arī Vetsaijana, viņš arī Resnais Sems, kurš atzīst, ka izplatījis narkotikas piekrastē; rakstiska liecība, ko parakstījis Luiss Montgomerijs, kurš atzīst, ka viņš ir piegādājis narkotikas Resnajam Scmam; Kaminga pašrocīgi rakstīta zīmīte ,,Semam“, kurā ir runa par narkotiku nodošanas mehānisma izveidi.

Liecībās ir skaidri norādīts, ka narkotiku piegādes avots ir bijis policijas priekšnieks Kamings.

Liecības ir datētas ar vakardienas datumu.

Šorīt policija atrada piecpadsmitgadīgas meitenes Robertas „Bobijas** Sandersas līķi, kura nomirusi no pārāk lielas narkotiku devas. Līķis bija aprakts seklā kapā pie piekrastes sienas. (Sīkāk sk. rakstā „Atrasts līķis**).

Pierādījumi, kas atmasko Kamingu, ir „News Tribune** speciāli veiktās mēnesi garās izmeklēšanas rezultāts.

Tuvākajās stundās sagaidāms policijas priekšnieka Kaminga arests, kuru veiks aģenti no Federālā Biroja cīņai pret narkotikām.

Kā izriet no sniegtajām liecībām, piecdesmit gadus vecais Kamings regulāri braucis uz Meksiku, lai it kā labiekārtotu tur savu personīgo māju, kurā viņš gribējis dzīvot pēc aiziešanas pensijā. Taču īstenībā viņš jau vairāk nekā četrus gadus katru menesi atgādāja uz piekrasti narkotikas.

Narkomāni maksāja par tām katru mēnesi apmēram septiņdesmit piecus tūkstošus dolāru.

Kamings brauca uz Meksiku ar savu personīgo automobili — tumši zilu pēdējā modeļa ,,ševroletu“, tā numurzīmes rotā uzraksts „policijas priekšnieks". Mašīna ir apgādāta ar policijas radio. Uz jumta uzstādītas signālugunis un sirēna gluži kā policijas patruļmašīnām. Zem paneļa piekārta lielkalibra „vinčestera" markas karabine.

Nav zināms, vai Kamings ir uzvilcis savu policista formu muitas apskates laikā.

Sājos Meksikas braucienos viņu bieži ir pavadījušas sieva un meita.

Kamings policijā strādā jau deviņpadsmit gadus. Agrāk viņš bija ASV armijas virsnieks.

Montgomerijs ir apriņķa skolu direktora Džeimsa Montgomerija dēls.

Saskaņā ar liecībām, pilsētas policija reizi nedēļā vai pēc desmit dienām atveda Montgomeriju jaunāko uz iecirkni, lai „nopratinātu".

Narkotiku apmaiņa pret naudu notika Montgomerija un Kaminga starpā Kaminga kabinetā aiz slēgtām durvīm.

Montgomerijs ir pārliecināts, ka pārējie policijas līdzstrādnieki neko nav zinājuši. Naudu un narkotikas viņš pārnēsāja naudas joslā zem platā havajiešu krekla.

Izliekoties, ka pērk narkotikas no Viterspūna, Montgomerijs īstenībā atstāja ar narkotikām piebāzto naudas jostu kādā noteiktā vietā, kur to tad arī savāca Viterspūns.

Neraugoties uz. vispārēju satraukumu, kuru izsauca narkotiku izplatīšana pludmalē, neviens nespēja saprast, kā tās tur nokļūst.

Iepriekšējais sakarnieks, deviņ padsmitgadīgs jaunietis, kas liecībās Figurē kā „Džefs" pirms četriem gadiem izdarīja pašnāvību.

Kaminga zīmīte ir rakstīta tūdaļ pēc Džefa pašnāvības. Tajā iet runa par to, ka Montgomerijs var nomainīt „Džefu".

Kā izriet no Montgomerija liecības, viņam bija četrpadsmit gadu, kad viņš pirmo reizi atnesa narkotikas Vilerspūnam.

Pašā sākumā, kad Viterspūna krājumi sāka izsīkt, Montgomerijs deva zīmi Kamingam, noliekot savu velosipēdu stāvvietā tā, lai policijas priekšnieks to varētu ieraudzīt no sava kabineta loga. Velosipēdam bija violets sēdeklis un liels atpakaļskata spogulis.

Vēlāk par norunātu signālu tam, ka pienācis laiks Montgomeriju „nopratināt". kļuva ar puķītēm apkrāsots „folksvāgena" markas mikroautobuss, kuru Montgomerijs, tāpat kā pirms tam velosipēdu, atstāja policijas

priekšnieka redzes lokā. Mikroautobuss ir reģistrēts uz Čārlza Viterspūna vārda.

Viterspūns, trīsdesmit astoņus gadus vecs, policijas netraucēts dzīvoja būdā tieši krastmalā.

Agrāk viņš bija mūzikas skolotājs Denveras skolās, Kolorado štatā.

Savā liecībā Viterspūns apgalvo, ka viņš ir tikai pārdevis narkotikas, kuras tam piegādāja Kamings.

Gan Viterspūns, gan Montgomcrijs apgalvo, ka viņi neguva naudu no narkotiku tirgošanas. Viņi paši ir narkomāni un saņēma par to narkotikas bez maksas.

Viņi abi apliecina, ka Kamings tos piespiedis izplatīt narkotikas, draudot iesēdināt cietumā.

Pirms Viterspūns kļuva par policijas priekšnieka aģentu, viņš pats nelegāli pārdeva narkotikas.

Viterspūns paziņoja: Būtībā es esmu policijas priekšnieka gūsteknis. Man ir nepieciešamas narkotikas, un viņam ir manas vainas pierādījumi. Sī būda pludmalē — tas ir īsts cietums.

Kamings regulāri atteicās no palīdzības, kuru tam piedāvāja dažādas privātas personas. Konkrēti, korporācijas „Collins Aviation*1 prezidents Džons Kolinzs vairākas reizes viņam piedāvājis uzaicināt pieredzējušus ekspertus un solīja samaksāt visus izdevumus, taču ik reizi saņēma atteikumu.

Pēc Kolinza apgalvojuma, Kamings katrreiz paziņoja, ka viņam ir vajadzīgi vēl tikai „daži mēneši**, lai atrisinātu šo problēmu.

To pašu viņš šonedēļ paziņoja arī „News Tribune** reportierim.

Nolicis uz dienas numura redaktora galda abu rakstu pirmos un otros eksemplārus, Flctčs izskatīja fotogrāfijas, kuras bija izgatavotas pēc viņa lūguma pirms divām dienām, un tās parakstīja.

Rakstam viņš izvēlējās Robertas Sandersas fotogrāfiju, no redakcijas fototēkas aizlienčto policijas priekšnieka Grehema Kaminga fotogrāfiju, Čārlzu Viterspūnu, kad tas nodod narkotikas Krīzijam, un Luisu Mont-gomeriju platā havajiešu kreklā pie mikroautobusa.

Viņš nokopēja pa divām kopijām no Montgomerija un Viterspūna liecībām un Kaminga zīmītes oriģināla. Kopijas un fotogrāfijas Fletčs pielika pie raksta meteriāliem, bet liecības un zīmīti aiznesa uz savu kabinetu un ielika aploksnē, uz kuras jau agrāk bija uzrakstījis adresi. Tad

piezvanīja uz pilsētas kurjerdienestu. Aizzīmogoja aploksni. Nocēla telefona klausuli.

— Policija klausās. Nosauciet, lūdzu, jūsu uzvārdu un numuru, no kura jūs zvanāt.

— Es gribu paziņot par līķi, — Fletčs atbildēja, nolicis kabatlakalu starp muti un klausules mikrofonu.

— Nosauciet, lūdzu, jūsu uzvārdu un numuru, no kura jūs zvanāt.

— Pludmalē smiltīs ir ierakts meitenes līķis... Viņu sauc Bobija. Viņa ir guļammaisā. Mirusi.

— Kas runā?

— Es nemānos. Bobija ir apglabāta pludmalē. Pie krastmalas sienas. Tur ir tikai viena viela, kur smiltis vienmēr ir ēnā. Kur krastmalas siena pārkaras pār pludmali. Netālu no Resnā Scma būdas. Klints, kas paceļas virs sienas, norāda tieši to vielu, kur atrodas kaps. Vai jūs visu sapratāt?

— Lūdzu, atkārtojiet.

— Bobijas līķis apglabāts pludmalē, netālu no Resnā Scma būdas, zem atkarenās klints sienas.

— Lūdzu, nosauciet savu vārdu. Kas jūs esat?

— Lūdzu, atrodiet Bobiju, — Fletčs atbildēja.

Bez desmit minūtēm astoņos Fletčs uzgrieza vēl vienu telefona numuru.

— Klausos?

— Labrīt, Odri. Tava balss skan gluži kā rīta rosme.

— Fletčer? Vai tas esi tu?

— Un ari jau neguļu.

— Kāpēc tu zvani šajā laikā? Es taču tieši tagad izvadu bērnus uz skolu.

— Es gribēju pārliecināties, ka tu jau esi pamodusies un uzvārījusi Olstonam kafiju.

— Viņš jau izdzēra kafiju. Un tieši pašlaik iet uz darbu.

— Vai tu nevarētu viņu pasaukt, Odri? Man ar viņu vajag aprunāties.

— Viņš vēl ir šeit. Pašlaik cenšas mani noskūpstīt pirms promiešanas.

— Ceru, ka tas viņam arī izdosies.

— Sveiks, vecais. Klausos.

— Vai tiešām tas ir Olstons Čemberss, mūsu augsti godājamais apriņķa prokurors?

— Noņirgājies, draudziņ. Es neesmu apriņķa prokurors. Es likai raujos melnās miesās viņa labā.

— Es zinu. Odri ir pārāk moža šādā agrumā.

— Viņa no rītiem dzer pārāk daudz kafijas. Un spiež to darīt arī man. Tāpēc arī es tik agri eju uz darbu. Kas noticis, draudziņ?

— Olston, es nosūtu tev ar kurjeru divas liecības un pašrocīgi rakstītu zīmīti ar parakstu. Kad tu ieradīsies, tās jau atradīsies uz tava galda.

— Labi. Un kas gan tajās tāds īpašs?

— Izlasīsi un pats visu sapratīsi. Tajās ir runa par to, ka policijas priekšnieks Grehems Kamings jau veselus četrus gadus, bet varbūt pat ilgāk, ved uz piekrasti narkotikas un tās tur arī pārdod.

— Grehems Kamings? Viņš taču ir tīrs kā suņa zobs.

— Mēs domājām, ka viņš ir tīrs kā suņa zobs.

— Vai kāds viņu jau arestējis?

— Nē. Kā tu pats saproti, šeit var rasties daži sarežģījumi. Tāpēc tev nāksies ar to visu nodarboties.

— Labi, Irvin. Bet man tam visam būs nepieciešams laiks.

— Laiks?

— Dažas stundas. Pirmkārt, man ir jāsaņem tavi sūtītie dokumenti un jānoņem no tiem kopijas. Otrkārt, jāsazinās ar Federālo biroju cīņai pret narkotikām, jāparāda viņiem liecinieku liecības un viss pārējais. Tikai pēc tam, saņēmuši orderi arestam, viņi sūtīs kādu uz krastmalu.

— Tikai nevelc garumā. Ja tu viņu izlaidīsi, viņš brauks uz Meksikas robežu. Ar personīgo automobili, kas līdzīgs policijas patruļmašīnai. Viņam tur ir gaismas signāls, sirēna, policijas radio un lieliska šautene. Viņam jau nav pirmā reize, kad jāapmuļķo muita. Viņam ir tumši zils „ševrolets sedans" numurs 706-552.

— Atkārto vēlreiz numuru.

— 706-552.

— Labi. Vai esi pārliecināts, ka liecības atbilst īstenībai?

— Absolūti.

— Nu, nu. Grehems Kamings. Es nespēju tam visam noticēt.

— Paklausies, Olston, pirms tu arestēsi Kamingu, es gribu palūgt tev vēl kādu lietu.

— Tu jau tā esi uzvēlis man krietnu darbiņu.

— Es zinu. Bet es gribu, lai divi cilvēki, kuri parakstījuši šīs liecības, tiktu pasargāti no iespējamām sekām.

— Labi. Kur viņi atrodas?

— Vienpadsmitos no rīta viņi gaidīs pie alus kioska pludmalē, līdzās krasta bulvārim.

— Es zinu.

— Tur viņi gaidīs.

— Viņu uzvārdi?

— Viterspūns un Montgomerijs. Divi putnubiedēkļi. Viterspūnam ir trīsdesmit astoņi, Montgomerijam — septiņpadsmit. Viņu vārdi un uzvārdi figurē liecībās.

— Es visu sapratu.

— Un, Olston, lūdzu pasteidzies, labi? Raksti parādīsies šodien dienas numurā, pirmie eksemplāri kioskos būs vinpadsmitos divdesmit.

— Jā, jā. Fletčer, tu vienkārši esi satriecošs žurnālists.

— Tur būs runa par nāvi...

— Slepkavība?

— Nē. Šorīt pludmalē atrada piecpadsmitgadīgas meitenes līķi. Pārlieku liela narkotikas deva. Kamings ir ļoti bīstams.

— Fletčer, vai es tev kādreiz esmu teicis, ka tu esi izcils žurnālists?

— Nē.

— Irvin Fletčer, tā tas patiešām ir. Ceru, ka „News Tribune" tevi pienācīgi novērtē.

— Viņi kuru katru brīdi mani atlaidīs.

— Nieki.

— Viņiem nepatīk, ka es staigāju pa redakciju basām kājām.

— Jā, draudziņ, es piedalīšos tavā apbalvošanas ceremonijā.

— Par ko tu runā?

— Pateicos par uzaicinājumu uz ceremoniju, kad tev pasniegs „Bronzas zvaigzni".

— Es tevi neesmu aicinājis.

— Es saņēmu ielūgumu no „News Tribune" redakcijas.

— Es to neesmu sūtījis.

— Vienalga atnākšu. Visi tavi ieroču biedri lepojas ar tevi. Mani flote ir apbalvojusi tikai ar slimību, pret kuru kafija ir bezspēcīga.

— Tu vēl joprojām ar to slimo?

— Nē. Es atstāju to tualetē uz poda.

— Ceru, municipalitātē?

— Iespējams. Es domāju, ka tu jau sen esi saņēmis „Bronzas zvaigzni".

— Es nemaz netaisījos to saņemt.

— Bet rit tu to saņemsi?

— Noteikti, — Fletčs atbildēja. — Noteikti, noteikti, noteikti.

— Es tur būšu.

— Esi! Un saģērbies pieklājīgi, sagaidāms fotogrāfu pieplūdums.

* * *

— Fletčer!

Bija pusdesmit, un Fletčs jau brauca mājup. Viņš sagaidīja pirms stundas ceturkšņa iznākušo pirmās lappuses signālekscmplāru. Tas viņam patika. Abi raksti ar Bobijas un Kaminga fotogrāfijām ieņēma redzamu vietu. Turpinājumu ar pārējām fotogrāfijām, liecībām un Kaminga zīmīti ievietoja trešajā lappusē. Materiāls bija izdevies! Redaktora labojumi minimāli. Ar šādiem rakstiem, Fletčs nodomāja, visu metienu izķers vienā rāvienā.

Viņš ielika aizdedzes atslēgu ,,MG“ slēdzenē.

— O, sveika, Klāra.

Viņa jau bija nolikusi pelēko ,,vegu“ to mašīnu rindā, kuru īpašnieki redakcijā bija ieradušies agrāk.

— Kā klājas, dārgā?

— Fletčer, ir jau ceturtdiena.

— Es zinu.

Viņa pieliecās pie lodziņa gluži kā ceļu satiksmes inspektors.

— Uz kurieni tu brauc?

— Mājās.

— Es vel neesmu redzējusi rakstu par narkotikām.

— Es zinu.

— Es taču tev teicu, ka tev ir jānodod šis raksts līdz pulksten četriem dienā.

— Kad tu to nodrukāsi?

— Nezinu. Vispirms man vajadzēs ar to krietni vien pastrādāt.

— Vai tu to nodrukāsi rit?

— Nezinu. Viss ir atkarīgs no tā, cik jēls tas būs.

— Varbūt ievietot svētdienas numurā?

— Nezinu. Frenks to grib pieturēt kādu nedēļu vai divas. Viņš man pastāstīja par lavu murgaino ideju par Kaminga līdzdalību.

— Vai tiešām es viņam būtu par to teicis?

— Viņi taču ir draugi!

— O.

— Vai Kamings ir iejaukts?

— Rakstā ir minēts viņa uzvārds.

— Mēs ar Frenku nolemsim, kad un kā drukāt šo rakstu. Tava darīšana ir nolikt to man uz galda līdz pulksten četriem dienā.

— Vai tad es tevi esmu kaut reizi pievīlis, Klāra?

— Es nejokoju, Fletčer.

— Neuztraucies. Šodien tu ieraudzīsi rakstu.

— Vai tu esi pārliecināts?

— Klāra, es esmu absolūti par to pārlieeināts. Šodien tu izlasīsi rakstu par narkotiku izplatīšanu pludmalē.

— Es to ļoti vēlētos.

— Nešaubies.

— Bet rīt neaizmirsti ierasties pie jūras karaspēka bāzes komandiera.

— Nu kā gan. citādi!

— Labi. Uz spēles ir likts tavs darbs.

Fletčs pagrieza aizdedzes atslēgu.

— Līdz pulksten četriem raksts jau būs pie tevis. Iespējams, pat ātrāk.

30. nodaļa

Gandrīz visu ceturtdienu Fletčs nosēdēja mājās.

Viņš paēda. Pagulēja. Izdzēsa kaseti ar ierakstiem par Stenvika lietu. Uzdrukāja vēstuli Džonam Kolinzam divos eksemplāros. Pirmo iznīcināja, bet otro, salocījis četrās daļās, iebāza žaketes iekškabatā. Izmeta ārā papīrkurvja saturu.

Kopš pusdivpadsmitiem nepārtraukti zvanīja telefons. Flctčs zināja, ka tā ir Klāra Snova, Frenks Džefs vai kāds no „News Tribune" vadības. Viņi vienmēr satraucās līdz nāvei — no prieka, ja bija patiesi profesionāli, vai no niknuma, ja tādi nebija, kad kādam ierindas līdzstrādniekam reizēm izdevās, apejot viņus, pēdējā brīdi iegrūst avīzē spīdošu materiālu.

Visās avīzēs vēl bija saglabājies spēcīgs īstu žurnālistu mugurkauls. Pateicoties viņiem, lasītāji reizēm izķēra avīzes, neraugoties uz vadības nekompetenci. Dienas numurs bija nācis klajā. Pulksten vienos sajūsminātie pielūdzēji devās uz lenču.Telefons atkal atdzīvojās tikai pustrijos.

Pulksten trijos kāds piezvanīja pie mājas parādes durvīm.

Fletčs nospieda pogu, kas atvēra ārdurvis.

Pēc pāris minūtēm atskanēja zvans pie dzīvokļa durvīm.

Viņš atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja Džoanna Kolinza Stcnvika.

— Labdien, mister Fletēer.

— Labdien, misis Stcnvika.

— Es taču jums teicu, ka spēšu atcerēties tādu uzvārdu kā Fletčers.

— Jūs zināt, kas es esmu?

— Tagad zinu.

— Iesim istabā.

Džoanna pagāja viņam garām un apsēdās uz dīvāna.

— Atļausiet piedāvāt jums kaut ko iedzert?

— Nē, pateicos. Bet jūs man varētu paskaidrot savu uzvedību.

— Atvainojiet?

Fletčs nervozi pastaigājās šurpu turpu. Viņu bija atmaskojuši.

— Mister Fletčer, kāpēc jūs interesējaties par manu vīru? Vai arī jūs interesēju es?

— Ne viens, ne otrs, — Fletčs atbildēja.

Turklāt uzruna mister un misis sarunā starp cilvēkiem, kas vēl pirms divām dienām salīdzināja mīlestību poļu un rumāņu stilā, viņam šķita gluži vienkārši nevietā.

— Kāpēe jūs nospriedāt, ka es interesējos par jums?

— Mister Fletčer, es esmu dzimusi, audzināta un skolota tikai vienam mērķim, par ko jūs, neapšaubāmi, jau zināt, jo esat īsts savas lietas meistars. Man ir jāpalīdz savam tēvam un vīram un viņi jāsargā. Ar to es tieku tīri labi galā.

— Pareizāk būtu teikt, jāsargā „Collins Aviation."

— Un viņu ieguldītājus, un viņu darbiniekus, un tā tālāk, un tā tālāk.

— Skaidrs.

— Pildot šo delikāto uzdevumu jau daudzus gadus, protams, izstrādājas zināmi refleksi. Lenča laikā tenisa klubā pagājušo sestdien, kad mēs pirmoreiz tikāmies, tie man pateica priekšā, ka mani nopratina. Tiesa, es neizpratu jūsu nopratināšanas iemeslus un mērķus. Bet es katram gadījumam jūs nofotografēju.

Neatraujot no Fletča skatienu, viņa izvilka no somiņas fotogrāfiju un nolika to uz kafijas galdiņa. Fletčs tajā bija iemūžināts šortos tenisa paviljonā.

— Es nofotografēju jūs brīdī, kad, pēc mana tēva ierašanās, jūs ņēmāt krēslu no kaimiņu galdiņa. Pirmdien no rīta es atdevu fotogrāfiju „Collins Aviation" drošības dienestam. Viņu atbildi es saņēmu tikai šodien. Jūs esat I. M. Flelčers no „News Tribune". To apliecināja policijas detektīvs Ļjupo, bet tad arī redakcijas darbinieki.

— Jā, — Fletčs izdvesa.

Pēkšņi viņu pārņēma kaisla vēlēšanās apprecēt Džoannu Kolin/.u Slenviku

— Tad lūk, mister Fletčer, kad avīzes reportieris par kaut ko interesējas, ar kādu iepazīstas, bet mūsu gadījumā pat ļoti tuvu iepazīstas, pie tam ar izdomātu vārdu, kā pilnīgi cits cilvēks, tad var nojaust, ka viņš veic kādu izmeklēšanu.

— Neapšaubāmi.

— Bet jūs teicāt, ka mēs jūs neinteresējam ne mazākā mērā.

— Tieši tā. Es tikai gribēju šo to uzzināt no jūsu tēva Džona Kolinza.

— Jums zvana telefons.

— Es zinu.

— Ja jau jūs nedomājat celt klausuli, ļaujiet jums vaicāt, ko gan tieši jūs vēlējāties uzzināt no mana tēva?

— To, vai viņš ir piedāvājis līdzekļus, lai samaksātu par privātu izmeklēšanu, kas varētu noskaidrot, kā narkotikas nokļūst piekrastē, un to, vai Kamings ir atteicies no viņa palīdzības.

— Kāpēc gan jums tik ļoti bija nepieciešams to zināt?

— Es jau to nopublicēju. Vai jūs neredzējāt „News Tribune" dienas numuru?

— Nē, neredzēju.

— Es atklāju narkotiku tirdzniecības tīklu piekrastē. Narkotikas piegādāja Kamings. Vienā rindkopā, šķiet, trīsdesmit ceturtajā, es uzrakstīju par šo jūsu priekšlikumu. Ja es grieztos pie viņa oficiāli vai avīzes redakcijas vārdā, viņš, visticamāk, neko man nepateiktu, lai nemestu ēnu uz policijas priekšnieku, jo viņš pat iedomāties nevarēja, ka tieši tas ir galvenais vaininieks.

— Cik interesanti. Tādas pūles vienas vienīgas rindkopas dēļ.

— Ja jūs tikai zinātu, cik dārgi man nākas maksāt par tām rindkopām, kuras es rakstu.

— Bet man radās iespaids, ka tieši mans tēvs, bet nevis jūs, pirmais sāka runāt par narkotikām.

— Bet jūs par to neesat skaidri pārliecināta?

— Nē. Vai jūs pazīstat manu vīru?

— Nē.

— Bet jums izdevās mūs pārliecināt, ka jūs viņu agrāk esat diezgan labi pazinis. Ka jūs pat esat bijis mūsu kāzu viesis.

— Avīžu arhīvi. Es gluži vienkārši pienācīgi sagatavojos pirms šīs tikšanās ar jums.

— Bet jums pat ir zināms, ka viņš sen sen atpakaļ nopikēja uz dzīvojamo māju Sanantonio. Pat mēs to nezinājām.

— Varbūt, ka es sameloju.

— Jūs viņam pavaicājāt?

— Jā. Viņš saviebās, bet neko nenoliedza.

— Amizanti.

— Kā jūs uzzinājāt par šo gadījumu?

— No jūsu vīra policijas dosjē. Starp citu, viņš nesamaksāja sodu par nepareizu automobiļa stāvēšanu Losandželosā.

— Ja jau jūs neinteresējaties par manu vīru, tad kāpēc gan ielūkojāties viņa policijas dosjē?

— Man bija nepieciešamas šīs ziņas, lai varētu jūs pārliecināt, ka mēs esam seni paziņas.

— Es neticu, ka jūs veltījāt tik daudz pūļu vienas ne pārāk nozīmīgas raksta rindkopas dēļ, kurai turklāt nav ar mums nekāda sakara.

— Ticiet man. Es esmu tīrs jūsu priekšā.

— Jums zvana telefons.

— Es zinu.

— Cenšoties noskaidrot jūsu izprašņāšanas mērķi, ja tas, protams, vispār ir bijis, es nācu pie secinājuma, ka jūs interesēja mana vira veselības stāvoklis.

— Starp citu, kā viņš jūtas?

— Cik man zināms, lieliski. Bet jūsu jautājumi tā vai citādi attiecās uz viņa veselības stāvokli. Jūs pat izzvejojāt no manis viņa apdrošināšanas aģenta uzvārdu. Un pat, lai gan es īsti neatceros, šķiet, pieminējāt mūsu ģimenes ārstu.

Fletčs stāvēja istabas vidū, skatījās uz pašcieņas pilno Džoannu Ko-linzu Stenviku, kura sēdēja viņa priekšā uz dīvāna, un viņa dvēsele līksmoja. īsts brīnums, ne sieviete. Izlauzties līdz šīs smalkās spēles pašai būtībai, restaurēt katru viņa soli, pat uztaustīt motīvus! Šādu sievieti viņš varētu mīlēt mūžīgi.

Bet pēc dažām stundām viņam vajadzēja nogalināt viņas vīru, pēc viņa paša lūguma.

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat. Mēs tikai vienkārši nevainīgi papļāpājām.

— Tālāk jūs uzdevāt daudz jautājumu man, bet nevienu pašu manam tēvam. Bet pēc viņa uzrašanās jūs atkal pievērsāt uzmanību Alana veselības stāvoklim.

— Bet par ko gan vēl mēs varējām runāt? Par laiku? Ja nav par ko īsti runāt, vienmēr nākas pārspriest laiku vai kāda veselības stāvokli.

— V'ai jums ir zināms kaut kas par mana vira veselības stāvokli? Kaut kas tāds, kas nav zināms man?

— Atklāti sakot, nē.

— Kā jūs iekļuvāt tenisa klubā, mister Flctčcr?

— Es nopirku baltus šortus un teicu, ka esmu An tervudu viesis.

— Vai jūs pazīstat An tervudus?

— Nē, es izlasīju šo uzvārdu uz ģērbtuves skapīša.

— Vai jūs maz spēlējat tenisu?

— Es spēlēju ar cilvēkiem. Man nez kāpēc nepatīk vārds ,,korts“.*

— Laikam tāpēc, ka spēle uz tā notiek pēc noteiktiem likumiem.

Court angliski nozīme gan tenisa kortu, gan tiesu (Red.).

— Iespējams.

— Jums zvana telefons.

— Es zinu.

— Vai tās stundas, kuras mēs pavadījām manā istabā, otrdien, vai tā arī bija jūsu veiktās izmeklēšanas daļa?

— Nē. Es biju pie jums no darba brīvajā laikā.

— Es ļoti ceru.

— Vai stāstīsiet vīram, ka es esmu I. M. Fletčers no „News Tribune“?

— Mister Flctčcr, tas nav iespējams.

Fletčs beidzot apsēdās uz dīvāna.

— Parasti mani gan sauc par Fletču.

— Man ir valdes sēde tenisa klubā. Šodien ir ceturtdiena. Man ir jāpaņem Džūlija. Kalpiem ir brīvdiena.

— Tev vēl pietiks laika.

— Fletč, zvana telefons.

— Es dzirdu.

* * *

Sešos vakarā atkal piezvanīja pie dzīvokļa durvīm. Fletčs bija viens. Viņš jau bija iegājis dušā un uzvilcis uzvalku. Šoreiz iztika bez zvana pie parādes durvīm.

Divi ļoti jauni, ļoti kopti vīrieši, neapšaubāmi policijas detektīvi, aizdomīgi aplūkoja Fletču.

— Misters I. M. Fletčers?

— Diemžēl, mistera Flctčera nav mājās, — Fletčs atbildēja. — Es esmu viņa advokāts misters Džilets no „Gillette, Durham & O’Brian *. Ar ko varu pakalpot?

— Jūs esat viņa advokāts?

— Pilnīgi pareizi.

— Mums ir orderis, lai apcietinātu misteru I. M. Fletčeru, kurš dzīvo pēc šīs adreses un tiek apsūdzēts kriminālnoziegumā.

— Jā, es zinu. Es konsultēju misteru Fletčeru šajā jautājumā.

— Kur viņš ir pašlaik?

— Tūlīt es visu paskaidrošu. Viņa nodarījums ir acīmredzams. Šodien viņš nokārto visas savas personīgās darīšanas. Ceru, jūs to sapratīsiet.

— Tā jau nav pirmā reize, kad mēs veltīgi cenšamies viņu sastapt mājās.

— Neuztraucieties. Es apsolu, ka rit, desmitos no rīta, misters Fletčers pats personīgi ieradīsies policijas pārvaldē. Viņam ir nepieciešams brīva vakars, lai nokārtotu visas personīgās darīšanas.

— Vai rīt ir piektdiena?

— Jā, jā, viņš ieradīsies piektdien, desmitos no rīta.

— Uz jūsu atbildību.

Fletčs pasmaidīja aizbildniecisku smaidu.

— Uz manu atbildību.

— Atkārtojiet jūsu uzvārdu.

— Misters Džilels no „Ciilletc, Durham & O’Brian" Mūsu juridiskā firma ir piereģistrēta šajā pilsētā.

Fletčs vēroja, kā viens no detektīviem rūpīgi pieraksta savā bloknotā „(iilctte, Durham & O’Brian."

— Vai jūs saprotat, — teica otrs detektīvs, — ka jūs var arestēt par likumpārkāpumu, ja gadījumā misters Fletčers rīt no rīta neieradīsies policijā?

— Protams, lieliski saprotu. Dalu galā, es taču esmu Kalifornijas advokātu kolēģijas biedrs un tiesas darbinieks.

— Labi.

— Vienu mirklīti, — Fletčs apturēja promejošos detektīvus. - Es iešu jums līdzi. Kurā pusē ir lifts?

— Šeit, ser.

Nobraucis lejā garāžā, Fletčs iesēdās mašīnā un brauca uz Stenvika māju Bermenstrīlā.

31. nodaļa

Ceturtdiena, vakars, pusdeviņi.

Ģērbies lietišķā uzvalkā, baltā kreklā ar kaklasaiti, Fletčers pa terases durvīm iegāja bibliotēkā.

Alans Stenviks sēdēja ādas krēslā ar cigareti rokā. No brūnēta viņš bija kļuvis par gaišmati.

— Labvakar, mister Stenvik. I. M. Fletčers no „News Tribune^11. Vai atļausiet piezvanīt?

Stenvika kreisais celis noraustījās.

Fletčs nocēla klausuli un uzgrieza numuru.

— Es ātri.

Viņš izņēma no žaketes iekškabatas uz pusēm salocīto Džonam Ko-linzam adresētās vēstules otro eksemplāru un pasniedza to Stenvikam.

— Bet pagaidām izlasiet lūk, šo. Šādas vēstules tiks nosūtītas šeit norādītajiem adresātiem tieši pusnaktī, ja tikai es nedošu norādījumu, ka tās nav jāizsūta. Sveika, Odri. Fletčers. Vai Olstons ir mājās?

Stenviks noliecās pār rakstāmgaldu un paņēma vēstuli.

„Misteram Džonam Kolinzam, „Collins Aviation^1' Direktoru padomes priekšsēdētājam, Kolinza laukumā, 1, Kalifornijā.

Cienījamo ser!

Alans Stenviks mani vakar vakarā nogalināja.

Apdegušās mirstīgās atliekas pieder man, neraugoties uz Kolgeitas gredzenu un zelta šķiltavām.

Stenviks aizlidoja uz Riodcžanciro ar lidmašīnu, kas bija pasūtīta uz mana vārda „Lidmašīnu iznomāšanas dienestā". Tur viņš ir nolēmis dzīvot ar manu uzvārdu un pasi. Tieši tāpēc viņš ir nokrāsojis savus matus gaišā krāsā. Šo krāsu viņš pirmdien vakarā ir nozadzis no savas mīļākās Sandras Folkneres dzīvokļa, kura dzīvo Patnēmstrītā, 15641.

Uz Riodežaneiro Stenvikam līdzi ir aizlidojusi kāda misis Sallija Anna Kašinga Keivena kopā ar savu dēlu, kas ieradās Kalifornijā no Non-higenas, Pensilvānijas štatā.Stenviks satikās ar misis Keivenu Nonhigenā reizi sešās nedēļās vismaz kādus četrus gadus. To var apliecināt pilots ar iesauku „Bakijs", kurš strādā jūsu korporācijā. Misis Keivena nesen izšķīrās no sava vīra.

Uz Rio Stenviks paņēma līdzi trīs miljonus dolāru skaidrā naudā. Nauda saņemta no Viljama Karmičela, kurš pārdevis akcijas, jo domāja, ka šī summa nepieciešama Alanam, lai tas izdarītu pirmo iemaksu par rančo Nevadā.

Patiesi Jūsu I.M.Fletčcrs.

Kopijas: Džoannai Kolinzai Stenvikai, Viljamam Karmičclam, Bertām Eberhartam, Olstonam Čembersam".

- Olston, sveiks. Fletčs.

— Pasaules izcilākais žurnālists.

— Tieši tā. Kā klājas?

— Satriecoši. Pierādījumi ir neapgāžami. Kaminga zīmīte — labāk pat nevar vēlēties. Mēs savācām tavus putniņus — Vitcrspūnu un Mont-gomeriju, viņi mums dziedāja visu dienu.

— Vai ar viņiem viss kārtībā?

— Viņi ir slimnīcā ar izdomātiem vārdiem, tālu prom no šejienes.

— Lieliski. - Stenviks pārlasīja vēstuli jau otro vai trešo reizi. — Tu esi labi pastrādājis, Olston.

— Bet tu esi vienkārši satriecis lasītājus, Irvin. Šī lieta — tā taču ir vienkārši gada sensācija.

— Nezinu vai ticēsi, bet es pat vēl neesmu redzējis dienas numuru.

— Vajag lasīt savu avīzi.

— Es to nevaru nopirkt par reportiera algu.

Pie galda stāvēja divi vienādi „diplomāti".

— Vēl kas, Olston.

— Jā, klausos, draugs.

— Vai jūs arestējāt policijas priekšnieku? Tas, protams, ir sīkums, es to labi saprotu, bet šis nelietis man sekoja ar savu automobili.

— Kur tu esi?

— Viņš brauca man pakaļ no Krasta bulvāra līdz Bcrmenslrītai.

— Vai viņš pašlaik ir tur?

— L.aikam. Tā ir viņa mašīna. Ar gaismas signālu uz jumta.

— Fietč, Federālā biroja aģenti gaida viņu gan mājās, gan policijas iecirkni. Jau gandrīz no paša rīta.

— Vai tiem beidzot nebūtu laiks nedaudz pabraukāt pa ielām un noķert šo nelieti?

— Viņi slikti pazīst šo rajonu. Viņi taču nevar pārspēt viltībā policijas priekšnieku viņa dzimtajā pilsētā. Sliktākajā gadījumā mēs viņu saņemsim uz Meksikas robežas.

— Lieliski. Bet kā tad es?

— Uzbļauj viņam pa logu, lai brauc mājās.

— Pateicos.

— Neuztraucies, Fietč. Viņu apcietinās. Bet mēs tiksimies rīt, jūras kara bāzes komandiera kabinetā. Neaizmirsti nospodrināt kurpes.

— Arestējiet to nelieti.

— Katrā ziņā, katrā ziņā. Ar labu nakti, Flctč.

Stcnviks vēl sēdēja ādas krēslā ar vēstuli rokā. Uz. krēsla lidzās atradās Kolgcitas gredzens un zelta šķiltavas. Viņš paskatījās uz. Fletču.

— Es domāju, ka jūs neizdarīsiet to, ko bijāt iecerējis, — Fletčs teica.

— Domāju, ka nē.

— Risinājumu es atradu jūsu sievas vārdos, kurus viņa man teica gultā.

Fletčs apsēdās uz galda.

— Viņa teica, ka mums ir vienādi augumi. Pēc izskata mēs esam ļoti līdzīgi. Jūs esat brunets, bet es — gaišmatis. Jūs esat par desmit vai divdesmit mārciņām smagāks. Bet figūra, skeleta uzbūve mums ir identiska. Tāpēc jūs arī izvēlējāties mani no visu pārējo klaidoņu vidus.

Jūs nospriedāt, ka gan jau kaut kā mani nogalināsiet... iespējams, pat kailām rokām, kā nekā jūs taču esat bijušais bokseris. Nokautēsiet, nožņaugsiet. Pēc tam imitēsiet autokatastrofu. Mani noturēs par Stenviku tikai tajā gadījumā, ja es būšu kļuvis par apdegušu līķi. Es būtu ieģērbts jūsu drēbēs, man kājās būtu jūsu kurpes, pirkstā jūsu gredzens un kabatā zelta šķiltavas. Pilnīgi skaidrs, ka es būtu sadedzis jūsu automašīnā. Nevienam nerastos nekādas šaubas.

— Pilnīgi pareizi.

— Bet šajos „diplomātos" ir trīs miljoni dolāru?

— Jā.

— Jums vajadzēja izīrēt lidmašīnu, lai izvairītos no muitas pārbaudes lidostā. Trīs miljoni dolāru bagāžā var radīt dažādus sarežģījumus.

— Brīnumu lielas, — Stenviks pagrozīja galvu. — Visas pagājušās nedēļas laikā man neradās ne mazākās aizdomas par to, ka kāds interesējas par manas dzīves detaļām.

— Jūs nolēmāt mani nogalināt šovakar?

— Jā.

— Pēc visa tā, ko es uzzināju par jums pēdējo dienu laikā, man jāatzīst, ka es no jums neko tādu negaidīju. Jūs taču esat krietns cilvēks. Kā gan jūs domājat attaisnoties savas sirdsapziņas priekšā par šo slepkavību?

— Jūs domājat morālo attaisnojumu?

— Jā.

— Man ir tiesības nogalināt jebkuru cilvēku, kurš piekritis nogalināt mani. Vai piekrītat?

— Es jūs sapratu.

— Bet, ja atmetam emocijas, mister Fletčcr, es meklēju risinājumu.

— Ne jūs viens.

— Ko mēs tagad darīsim, mister Fletčer?

— Darīsim?

Stenviks stāvēja ar seju pret terasi, aizlicis rokas aiz muguras.

— Kā liekas, es esmu nostādījis sevi visai sarežģītā situācijā.

— Jā?

— Šķiet, ka jūs domājat rīkoties tieši tā, kā es jūs lūdzu: jūs gatavojaties mani nogalināt.

Fletčs klusēja.

— Es pats visu sagatavoju. Mēs esam vieni. Ne sievas, ne kalpu. Mūs nekas nesaista. Domāju, ka, veicot savu izmeklēšanu, jūs bijāt pietiekami uzmanīgs, lai neizrādītu savu interesi par mani.

— Jums ir taisnība.

— Es nodrošināju jūsu aizbraukšanu no valsts. Tikai tagad jūs nelidosiet ar ,,TWA“ reisu, bet gan ar īrētu lidmašīnu.

— Tiesa.

— Vienīgā atšķirība ir tā, ka pie jūsu kājām ir trīs miljoni, nevis piecdesmit tūkstoši. Vairāk nekā pieliekami, lai pamudinātu uz slepkavību jebkuru cilvēku.

Neraugoties uz to, ka strādāja kondicionicris, Stenvika seja spīdēja no sviedriem.

— Bet jūs nezinājāt, ka pistole, kas atrodas rakstāmgalda atvilktnē, nav pielādēta.

— Man tas ir zināms. Es pārbaudīju to agri no rīta. Jums izrādījās taisnība. Kalpi regulāri aizmirst aizvērt terases durvis.

— No tā izriet, ka jūs atnesāt līdzi savu personīgo pistoli un gatavojaties mani nogalināt.

Fletčs izvilka labo augšējo rakstāmgalda atvilktni.

— Es atnesu pilnu aptveri šai pistolei.

Kamēr Stenviks aplūkoja logu caurspīdīgos aizkarus, Fletčs izvilka ar vienu roku roku no atvilktnes pistoli, bet ar otru — aptveri no kabatas.

— Jūs mani pārliecinājāt, ka labāk izmantot jūsu ieroci.

— Jūs esat bez cimdiem, — Stenviks piebilda.

— Es visu noslaucīšu ar kabatlakatu.

— Ak, Dievs.

Pa to laiku Fletčs izņēma tukšo aptveri un ielika pilnu.

— Jūs ne tikai noorganizējāt savu slepkavību, jūs pat parūpējāties par to, lai es varētu dzīvot ar mierīgu sirdsapziņu. Jūs pats teicāt, ka cilvēkam ir morālas tiesības nogalināt jebkuru, kurš gribējis nogalināt viņu. Vai ne?

— Jā.

— Tad kas gan man liedz jūs nogalināt?

— Es patiešām nezinu.

— Pie tam, saņemot par to trīs miljonus, bet nevis piecdesmit tūkstošus. Pateicoties jums mēs esam vieni paši mājā. Man rokā ir pielādēta pistole. Savienot mani kaut kādā veidā ar šo slepkavību ir pilnīgi neiespējami. Man ir nodrošināta netraucēta izbraukšana no valsts. Un jūs pats atradāt morālu attaisnojumu šai slepkavībai. Es apgāzīšu pāris krēslus, izgāzīšu atvilktņu saturu, un viss izskatīsies pēc vienkāršas aplaupīšanas.

— Jūs spēlējaties ar mani, Fletēer?

— Jā.

— Es atkārtoju savu sākotnējo lūgumu: ja jūs vēlaties mani nogalināt, izdariet to ātri un bez sāpēm.

— Galvā vai sirdī? Tieši tā jūs lūdzāt.

— Izbeidziet ņirgāties.

— Es nebūt negrasos jūs nogalināt. — Fletčs novāca pistoli kabatā. — Es negrasos jūs nogalināt, aplaupīt, šantažēt vai izstādīt vispārējai apskatei. Es nespēju sevi pārliecināt, ka tas būtu nepieciešams. Jums vienkārši nāksies meklēt citu veidu kopdzīvei ar Salliju Annu Kašingu Kei-venu... Ar labu nakti, mister Stenvik.

— Fletēer!

Žurnālists pagriezās, neaizejot līdz. halles durvīm.

— Ja jūs nedomājāt mani nogalināt vai aplaupīt, kāpēc gan jūs tērējāt tik daudz spēku un laika, lai veiktu šo izmeklēšanu?

— Man šķiet, ka tas ir krietni interesantāk, nekā spēlēt tenisu.

Divreiz nogranda pērkons. Vieglais aizkars spēji sakustējās. Nošķinda

logu stikla lauskas. Stenvika krūtis izšķīda. Rokas un zods noraustījās, melnās kurpes neizkustējās no vietas, bet ķermeni stingri atmeta uz priekšu.

Viņš nokrita uz paklāja ar seju lejup un tad apvēlās uz muguras.

— Ak, Dievs!

Fletčs notupās viņam līdzās uz ceļiem.

— Jūs nošāva.

— Kas? Kas gan varēja mani nošaut?

— Jūs, protams, neticēsiet, bet šāva policijas priekšnieks Kamings.

— Kāpēc?

— Viņš noturēja jūs par mani. Mums ir vienādi augumi, un jūs nokrāsojāt matus gaišā krāsā.

— Viņš gribēja nogalināt jūs?

— Stenvik, jūs pats sevi nogalinājāt.

— Vai cs mirstu?

— Man ir grūti noticēt, ka jūs vēl elpojat.

— Fletēer, atriebieties šim nelietim. Izmantojiet naudu. Bet atriebieties viņam.

— Viņam neizdosies aizbēgt.

— Atriebieties viņam.

— Katrā ziņā.

Fletčers ar kaballakalu noslaucīja pirkstu nospiedumus no pistoles un tukšās aptveres. Atkal ievietoja to pistolē un nolika pistoli rakstāmgalda labajā augšējā atvilktnē. Noslaucīja atvilktnes rokturi, telefonu, galdu, ārdurvju rokturi. Stcnvika ķermenis sastinga uz paklāja.

Džonam Kolinzam adresētās vēstules kopija gulēja uz ādas krēsla. Fletčs to salocīja un iebāza kabtā. Tad, savācis abus „diplomātus", viņš piesardzīgi izgāja no mājas. ,,M(i“ viņu gaidīja uz piebraucamā ceļa.

32. nodaļa

— Ā, misters Fletčers.

— Man vajag piezvanīt. Tas aizņems kādas minūtes divdesmit.

— Tad mēs aiznesīsim jūsu bagāžu uz lidmašīnu. Tikai koferis un šie divi „diplomāti"?

— Jā. Kur šeit jums ir telefons?

— Ienāciet kabinetā, scr. Uzgrieziet devītnieku, bet tad numuru. Mēs esam gatavi lidojumam.

Fletčers uzgrieza devītnieku, tad „News Tribune" dežuranta numuru. Apsēdās uz koka galda. Durvis uz vestibilu bija cieši aizvērtas.

— Šeit Fletčers. Kas pie telefona?

— Tas esmu es, mister Fletčer. Bobijs Evanss.

— Kā klājas, Bobij?

— Nekā nevaram attapties no jūsu raksta dienas numura, mister Fletčer. Satriecoši!

— Priecājos, ka tu lasi „News Tribune'1. Paklausies, Bobij, materiālu, ko es tūlīt nodiktēšu, neviens negaida. Vai tu sarunāsi ar redaktoru? Es ļoti steidzos.

— Par to pašu tēmu?

— Apmēram. Bet man ir steidzīgi jāaizbrauc. Un vēl kas, Bobij. Es nepaspēju uzrakstīt rakstu. Es to tev tūdaļ diktēšu. Ja ievēro kādas neprecizitātes, lūdzu, pielabo.

— Labi, mister Fletčer.

— Kad mēs būsim tikuši gala ar rakstu, es gribu, lai tu pierakstītu pāris vārdus Klārai Snovai.

— Vispār jau mums tā nav pieņemts.

— Es zinu, bet no rīta manis nebūs redakcijā. Mēs nevarēsim satikties noliktajā vietā.

— Labi.

— Vai sagatavoji bloknotu?

— Diktējiet, mister Fletčer.

— Piektdiena, rīta numurs, Stenvika slepkavība, Fletčers. Šonakt trīs-desmitgadīgo „Collins Aviation" viceprezidentu Alanu Stenviku, viens „1", v-i-k, nošāva Bermenslrītā personīgās mājas bibliotēkā.

— Oho.

— Otrā rindkopa. Par slepkavību tiek turēts aizdomās policijas priekšnieks (Jrchems Kamings.

— Ko tu neteiksi.

— Trešā rindkopa. Policija domā, ka Stenviku nogalināja pusdesmi-tos. Rindkopa. Līķi atrada nogalinātā sieva Džoanna Kolinza Stenvika, kad vinpadsmitos vakarā atgriezās no tenisa kluba valdes sēdes.

— Mister Fletčer?

— Ko?

— Jūs teicāt, ka līķi atrada vienpadsmitos vakarā.

— Jā.

— Bat tagad ir tikai ceturksnis uz vienpadsmitiem, mister Fletčer.

— Es zinu. Rindkopa. Pēc policijas pārstāvja paziņojuma, Stenviku nogalināja ar diviem šāvieniem mugurā no lielkalibra karabīnes. Nāve iestājās acumirklī. Rindkopa. Ballistiskā ekspertīze, kuras rezultāti būs zināmi jau šorīt, parādīs, vai šīs slepkavības ierocis ir ,,vinčcstera“ markas karabīne, kuru Kamings pastāvīgi glabāja savā personīgajā automobilī. Rindkopa. Kamings, piecdesmit deviņus gadus vecs, vakardienas „News Tribune" dienas numurā nosaukts par narkotiku izplatītāju tīkla organizētāju piekrastē. Rindkopa. Vakar policija atrada piecpadsmitgadīgās Robertas, pēdiņas, Bobijas, pēdiņas, Sandersas līķi, kas bija apglabāts pludmalē, guļammaisā, netālu no Viterspūna būdas. Viņa nomira no pārāk lielas narkotiku devas. Rindkopa. Stenvika slepkavības brīdi Kamings atradās brīvībā. Rindkopa. „News Tribune" reportieris redzēja Kamingu pie personīgā automobiļa stūres līdzās Stenvika mājai un paziņoja par to apgabala prokurora palīgam Olslonam Čcmbcrsam. Rindkopa. Trūkst pierādījumu, ka Stenviks un Kamings būtu pazinuši viens otru, lai gan Stenvika sievastēvs „Collins Aviation" direktoru padomes priekšsēdētājs Džons Kolinzs vairākas reizes bija piedāvājis Kamingam palīdzību, lai atklātu narkotiku izplatītāju tīklu piekrastē. Rindkopa. Kolinza īpašuma robež.as saskaras ar Stenvika māju. Rindkopa. Dž.oanna Stenvika ļoti izbrīnījās, kad ieraudzīja, ka nogalinātais ir gaišmatis. Viņas vīrs bija brunets un agrāk nekad nekrāsoja matus. Šorīt atraitni novēro ģimenes ārsts Džozefs Dēvlins. Pēc doktora Dēvlina ieteikuma viņa iedzēra miegazāles un trankvilizatorus. Rindkopa. Apdrošināšanas aģents Berts Ebcrharts apliecināja, ka Stenviks bija apdrošināts par trīs miljoniem dolāru. Tik iespaidīga apdrošināšanas prēmija, pēc Ebcrharta vārdiem, izskaidrojama ar to, ka Alans Stenviks nepārtraukti pakļāva sevi riskam, izmēģinot eksperimentālos lidaparātus. Rindkopa. Stenviks ir dzimis Nonhigenā, Pen-silvānijas štatā, N-o-n-h-i-g-e-n-a, beidzis Kolgcitas koledžu un Vartonas Biznesa skolu. Gaisa karaspēka kapteinis, veicis divdesmit četrus kaujas lidojumus. Divas reizes ievainots. Apbalvots ar „Purpura sirdi". Rindkopa. Bija elitāra tenisa kluba kasieris, Pilsētas kluba biedrs. Rindkopa. Stenvikam palika piecgadīga meita Džūlija. Viņa vecāki, Marvins un Elē-na Stenviki dzīvo Nonhigenā, Pcnsilvānijas štatā. Vai pierakstīji?

— Mister Fletčer?

— Jā.

— Vai tas viss notika pagājušonakt?

— Nē. Šonakt.

— Bet kā gan jūs varat paziņot par slepkavību un pat nosaukt slepkavas vārdu, ja pat policija vēl nav atradusi līķi?

— Galvenais, pārbaudi, lai visi uzvārdi un nosaukumi būtu uzrakstīti pareizi. Norunāts, Bobij?

— Bet jūs sakāt, ka līķis ir atrasts pulksten vienpadsmitos, bet tagad vēl ir tikai desmit trīsdesmit.

— Jā. Es gribu, lai šo materiālu ievieto rīta numurā.

•- Bet, mister Fletčer, tas taču vēl nemaz nav noticis.

— Tev taisnība, Bobij. Pie Slenvika mājas ir jāaizsūta fotogrāfi, un lai viņi pagaida, līdz ieradīsies atraitne un ieraudzīs līķi. Bet rīta izlaidumā var izmantot fotogrāfijas no fototēkas.

— Labi, mister Fletčer.

— Un vēl kas, Bobij. Es, šķiet, aizmirsu norādīt misis Stenvikas vecumu. Viņai ir divdesmit deviņi gadi.

— Skaidrs.

— Lūdzu iestrādā to tekstā. Tas tad arī būtu viss.

— Bet ko man nodot Klārai Snovai?

— O, jā. Dārgā Klāra. Aizbraucu. Mūsu tikšanās nenotiks. Man ir kaitīgs vietējais klimats. Frenks saka, ka no tevis gultā nav nekādas jēgas. Skūpstu. Fletčs.

— Tieši tā arī nodot?

— Tieši tā.

— Vai uzdrukāt uz papīra lapas?

— Nu protams. Tikai parūpējies par to, lai viņa neuzzina, ka tieši tu esi atnesis šo zīmīti. Ar labu nakti, Bobij.

* * *

— Kad izlidojam, mister Fletčer?

— Kaut vai tūlīt.

— Vestibilā gaida sieviete ar bērnu. Viņa nez kāpēc nevēlas teikt, ko viņa gaida. Vai viņi gaida jūs? Mēs nenesām viņu bagāžu uz lidmašīnu.

— Nē, viņi negaida mani.

— Zēns pieminēja kādu „tēvoci Alanu“. Šodien mums ir pasūtīta tikai viena lidmašīna.

Sallija Anna Kašinga Kcivena un viņas dēls stāvēja vestibilā ar pieciem koferiem pie kājām. Zēns vēroja Fletčeru pa atvērtajām durvīm.

Apbrīnojama sieviete, nodomāja Fletčs. īsta sieviete. Tādu varētu iemīlēt arī Marvins Stcnviks. Viņā iemīlējās arī viņa dēls. Un nekad nespēja aizmirst, tāpēc, ka nevarēja iedomāties dzīvi bez. viņas. Viņa spēja piespiest jaunekli pamest boksu, bet vīrieti — izmēģinājuma lidojumus.

Zēns nenovērsa no viņa savu ziņkārīgo skatienu.

— Nē, viņi negaida mani, — Fletčs atkārtoja.

* * *

Iekāpis lidmašīnas salonā, Fletčs atkrita masīvā ādas krēslā.

Kā viņš ievēroja, koferis un abi „diplomāti" stāvēja nišā aiz aizkariņa lidmašīnas astes galā. Nepagāja ne desmit minūtes, kā viņi bez lieka trokšņa atrāvās no zemes. Bija vienpadsmit vakarā.

— Vai jūs vēlaties kaut ko iedzert, mister Fletčer?

— Jā.

— Un paēst?

— Noteikti.

— Kādu dzērienu jūs izvēlēsieties?

— Bet kas jums ir?

— Džins. Rums. Viskijs. Skotu...

— Bet no ēdamajiem?

— Vista. Bifšteks...

...Rīt desmitos no rīta viņš nestāvēs tiesas priekšā, kur izskatīs viņa lietu par to, ka viņš nav samaksājis savai sievai Barbarai alimentus par summu astoņi tūkstoši četri simti deviņpadsmit dolāru...

— Izklausās ļoti vilinoši.

— Jā, ser.

— Vermuts?

— Ir arī vermuts, ser...

— Vai citrons ari?

— Kā gan citādi, ser.

...Desmitos no rīta viņš nestāvēs tiesas priekšā, kur izskatīs viņa lietu par to, ka viņš nav samaksājis alimentus savai otrajai sievai Lindai par summu četri tūkstoši divdesmit astoņi dolāri un četrdesmit septiņi centi...

— Vai atnest jums martini, ser?

— Divus martini.

— Jā, ser.

— Vispirms vienu glāzi, tad otru.

...Desmitos no rīta viņš nestāvēs jūras kara bāzes komandiera priekšā spilgtajos fotospuldžu zibšņos, un tā ari nesaņems „Bronzas zvaigzni'*...

— Labi, ser.

— Bet tad atnesiet vistu. Vai jums ir atbilstošs vīns?

— Jā, ser. Trīs šķirnes.

— Visi pieskaņoti vistai?

— Jā, ser.

...Desmitos no rīta viņš nestāvēs policijas iecirkni, gaidot arestu par dokumentu viltošanu...

— Pēc vistas atnesiet man, lūdzu, dubulto skotu viskiju.

— Jā, ser.

— Ar ledu.

— Katrā ziņā, ser.

...Desmitos no rīta abas viņa bijušās sievas pametīs savus agrākos dzīvokļus, pārcelsies pie viņa, kur arī turpmāk dzivos kopā...

— Tad ķersimies klāt bifštekam. Tikai to pārāk nepārcepiniet.

— Tās būs otrās vakariņas, ser?

— Jā.

— Labi, ser.

...Bet nedaudz pāri desmitiesm tiesnesis parakstīs aresta orderi misteram Džiletam no „Gillette, Durham & O’Braien" par tīšu likuma kalpu maldināšanu to dienesta pienākumu pildīšanas laikā.

— Ar bifšteku es labprāt iedzertu alu. Vai jums ir alus?

— Jā, ser.

— Lieliski. Tam jābūt aukstam.

— Kā teiksiet, ser.

Flctčs lidoja virs Meksikas ar diviem diplomātiem, kuros bija trīs miljoni desmit un divdesmitdolāru banknotēs.

— Vai es jums varu atnest martini, ser?

— Domāju, ka jā. Mēs taču lidojam tikai līdz Rio.

Content

Makdonalds Gregorijs Fletčs

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5.nodaļa

6. nodaļa

7.nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa