Kristi Agata

Traģēdija trīs cēlienos

Agata Kristi

Traģēdija trīs cēlienos

PIRMAIS CĒLIENS AIZDOMAS

I "Vārnu ligzda"

Misters Seterveits sēdēja "Vārnu ligzdas" terasē un skatījās, kā namatēvs, sers Čārlzs Kārtraits, nāk kalnup pa taku no jūras.

"Vārnu ligzda" bija moderns bungalo balta, vienkārša, pamatīgi būvēta ēka, plaša un labiekārtota, kaut gan no ārienes likās neliela. Tās nosaukums atbilda augstajai vietai no "Vārnu ligzdas" bija labi pārredzama Lūmutas osta. No dzelzs margu apņemtās terases krauja piegāze aizsniedzās līdz pašai jūrai. Pilsēta bija jūdzi attālu. Ceļš veda zemes vidienē, tad līkločiem vijās kalnā. Kājāmgājējs līdz jūrai varēja aizkļūt septiņās minūtēs, iedams pa stāvu taku, pa kuru pašlaik kāpa augšā sers Čārlzs Kārtraits.

Sers Čārlzs stalts, saulē iededzis vīrietis pusmūža gados bija ģērbies svīterī un rļonēsātās pelēka flaneļa biksēs. Gaita ļogana, rokas viegli savilktas dūrēs. Gandrīz jebkurš sacītu: "Pensionēts jūrnieks, tas ir acīm redzams." Taču viens otrs saminstinātos, kaut kas to mulsinātu. Un tad pēkšņi atcerētos ainu: kuģis, nevis īsts, bet butaforija, uz klāja, starmešu gaismas apspīdēts, braši stāv kapteinis Čārlzs Kārtraits slābi dūrēs sažņaugtām rokām. "Nē, ser, uz šo jautājumu es diemžēl nevaru atbildēt," saka Čārlzs Kārtraits skanīgajā angļu jūrnieka un džentlmeņa balsī.

Tad krīt priekškars, iedegas lustras, bungas norībina pēdējos dārdienus, meitenes lenšu pušķiem matos piedāvā: "Šokolādi? Limonādi?" Beidzies lugas "Jūras aicinājums" pirmais cēliens, kapteiņa Venstona lomā Čārlzs Kārtraits.

Misters Seterveits smaidot raudzījās lejup no terases. Šis sīkais, sažuvušais vīriņš bija mākslas un dramaturģijas atbalstītājs, zvērināts, taču patīkams snobs, pastāvīgs izcilu sarīkojumu un mājas svinību viesis (vārdi "…un misters Seterveits" allaž bija lasāmi lūgto prominento personu saraksta beigās). Bez tam viņam piemita gaišs prāts un lielas novērošanas spējas.

-    Zili brīnumi! viņš nomurmināja, pakratīdams galvu. To es nemūžam nebūtu domājis…

Terasē noklaudzēja soļi, viņš pavērās sānis. Sirms liela auguma vīrietis pievilka sev klāt krēslu un apsēdās. Viņa izskats kalsnā, grumbainā, labsirdīgā seja skaidri liecināja: "ārsts" un "Hārlejstrīta". Sers Bartolomejs Streindžs savā profesijā bija guvis panākumus kļuvis plaši pazīstams speciālists nervu slimībās un nesen ticis ierakstīts ievērojamu cilvēku dzimumdienu sarakstā.

Viņš piegrūda krēslu tuvāk misteram Seterveitam un vaicāja:

-    Ko jūs nebūtu domājis?

Misters Seterveits smaidīdams parādīja uz nācēju tas veikli kāpa augšā pa taku.

-     Nemūžam nebūtu domājis, ka sers Čārlzs tik ilgi varētu justies apmierināts… ē… trimdā.

-    Nudien, es arī ne! atgāzis galvu, ārsts iesmējās. Es pazīstu Čārlzu kopš zēna gadiem. Kopā ari studējām Oksfordā. Viņš aizvien ir bijis labāks aktieris dzīvē neka uz skatuves. Čārlzs vienmēr tēlo. Dzīvi nedzīvot, bet tēlot tas kļuvis par viņa otru dabu. Čārlzs neiziet no istabas, viņš it kā noiet no skatuves, tāda ir parastā spēle. Tomēr viņam patīk ari mainīt lomas. Pirms diviem gadiem viņš aizgāja pensijā aizgāja no teātra. Gribot dzīvot vienkārši uz laukiem, prom no sabiedrības, vēloties piepildīt savas nerimtīgās ilgas pēc jūras. Ieradās šeit un uzcēla māju. Pēc viņa priekšstata, vienkāršu kotedžu. Trīs vannasistabas un visas modernākās ietaises! Es, tāpat kā jūs, Seterveit, nedomāju, ka tas turpināsies ilgi. Galu galā Čārlzs taču ir cilvēks, kuram vajadzīga publika. Divi trīs pensoinēti kapteiņi, bariņš vecu sieviešu un vietējās draudzes mācītājs nav daudz skatītāju, kam tēlot. Es domāju, ka "vienkāršais puisis ar savu mīlestību uz jūru" pēc pusgada laidīsies lapās. Tad šī loma būs apnikusi. Nākamā varētu būt nogarlaikojies sabiedrības cilvēks Montekarlo vai muižnieks Hailendā Čārlzs taču ir daudzpusīgs.

Visu to izklāstījis, ārsts apklusa. Smīnīgām acīm viņš vēroja nācēju, kas, neko nenojauzdams, tuvojās. Pēc mirkļa būs klāt.

-   Tomēr šķiet, ka esam maldījušies, sers Bartolomejs piebilda. Vienkāršā dzīve tik lēti vis nezaudē savu pievilcību.

-    Tēlotājs mēdz pārspīlēt, aizrādīja misters Seterveits. Viņa patiesīgums ir apšaubāms.

Ārsts palocīja galvu.

-    Jā, tiesa kas tiesa, viņš domīgi noteica.

-    Hallo! jautri iesaucās Čārlzs Kārtraits, uzskriedams pa kāpnītēm uz terases. "Mirabella" ir nepārspējama. Jums vajadzēja braukt līdzi, Seterveit.

Misters Seterveits pakratīja galvu. Viņam vairs nebija nekādu ilūziju par sava kuņģa izturību šķērsojot Lamanšu, viņš pārāk bieži bija sirdzis ar jūras slimību. Šorīt pa guļamistabas logu ieraudzījis "Mirabellu" pūta stiprs vējš -, misters Seterveits pateicās debesīm, ka atrodas uz sauszemes.

Sers Čārlzs piegāja pie viesistabas loga un uzsauca, lai atnes dzērienus.

-    Jums ari vajadzēja nākt, Tollij, viņš sacīja draugam. Vai tiešām jūs visu mūža nosēdēsiet kabinetā, ieteikdams pacientiem, ka veselību uzlabo jūras gaiss un viļņu šūpas?

-     Ārstam ir viena liela priekšrocība tas nav spiests klausīt saviem padomiem, atbildēja sers Bartolomejs.

Sers Čārlzs iesmējās. Viņš neapzināti spēlēja savu lomu jautru, vaļsirdīgu jūrnieku. Ļoti glīts, stalts cilvēks kalsnu, kustīgu seju samērīgiem vaibstiem, kam īpašu cienīgumu piešķīra iesirmie mati. Pirmkārt džentlmenis, otrkārt aktieris.

-    Vai jūs braucāt viens? jautāja ārsts.

-    Nē, sers Čārlzs paņēma glāzi no paplātes, ko turēja švītīga kalpone. Man bija ari "komanda". Pareizāk sakot -Ega.

Viņa balsī varēja jaust tādu kā pašapziņu, un misters Seterveits spēji pacēla acis.

-    Mis Litona Gēre? Vai viņa kaut ko jēdz no burāšanas?

Sers Čārlzs ar nožēlu pavīpsnāja.

-    Viņa cenšas pataisīt mani par īstu sauszemes žurku, un drīz es tāds kļūšu, viņa savu būs panākusi.

Misteram Seterveitam iešāvās prātā kāda doma: "Dīvaini Ega Litona Gēre… Varbūt tādēļ viņam te nav apnicis. Vecums bīstamais vecums… Tad arvien iemīlas meitenē, gluži jauniņā…"

Sers Čārlzs turpināja pacilātā tonī:

-    Jūra… Nekas nav tik brīnišķīgs! Saule, vējš, jūra… un sava būdiņa krastā!

Viņš jūsmīgi pamāja uz balto ēku ar trim vannasistabām, siltu un aukstu ūdeni visās guļamistabās, ar modernu centrālapkuri, jaunākajām elektroierīcēm un ar vairākiem mājkalpotājiem. Sera Čārlza izpratne par vienkāršo

dzīvi, kā liekas, bija mazliet pārspīlēta.

No mājas iznāca gara, neglīta sieviete un naski soļoja šurp.

-    Labrīt, mis Milreij!

-    Labrīt, ser Čārlz! Labrīt (viņa pieknāba ar galvu abiem pārējiem). Varbūt jūs gribētu kaut ko mainīt ēdienu kartē?

Sers Čārlzs acīm pārskrēja papīra lapiņai, murminādams:

-    Melones, borščs, svaigas makreles, irbes cepetis, brīnumsufle… Nē, lieliski, mis Milreij. Visi atbrauks ar vilcienu puspiecos.

-    Es jau devu rīkojumu Holgeitam. Starp citu, ser Čārlz, piedodiet, lūdzu, vai nebūtu labāk, ja arī es šoreiz ieturētu maltīti kopā ar jums?

Sers Čārlzs izskatījās kā no plaukta nokritis, tomēr atbildēja laipni:

-    Man liels prieks, mis Milreij… bet… ē…

Mis Milreija mierīgi paskaidroja:

-   Citādi, ser Čārlz, pie galda būtu trīspadsmit, taču tik daudzi ir māņticīgi…

No mis Milreijas toņa varēja spriest, ka viņa ik vakaru labprāt sēdētu pie dziru galda trīspadsmitā un viņu nemaz nemāktu bailes.

-    Viss ir sagatavots. Uzdevu Holgeitam ar mašīnu atvest lēdiju Mēriju un Bebingtonus. Vai pareizi darīts?

-    Pilnīgi. Es nupat gribēju jums to lūgt.

Izlocījusi lūpas pārākuma vīpsnā, mis Milreija aizgāja.

-    Šī sieviete nav ar pliku roku ņemama, sers Čārlzs bijīgi sacīja. Es aizvien baidos, vai reiz viņa neienāks un neiztīrīs man zobus.

-    Personificēta pienākuma apziņa, noteica Streindžs.

-            Mis Milreija strādā pie manis sešus gadus, sacīja sers Čārlzs. Vispirms viņa bija mana sekretāre Londonā, bet šeit, kā šķiet, ir lauriem vainagota saimniecības vadītāja, punktīga kā pulksteņa mehānisms. Taču tagad, iedomājieties, iet prom!

-    Kāpēc?

-    Jākopjot slima māte, sers Čārlzs šaubīgi paberzēja degungalu. Tā viņa saka. Bet es tam neticu. Šādām sievietēm taču vispār nemēdz būt mātes. Tās patvarīgi radījusi dinamomašīna. Nē, tur ir kāds āķis.

-    Varbūt izcēlušās valodas, minēja sers Bartolomejs.

-    Valodas? aktieris cieši paskatījās viņā. Valodas par ko?

-   Mīļais Čārlz, vai tad jūs nesaprotat, kādas valodas?

-    Par viņu… un mani? Vai tādai vītenei maz kāds šautu roku ap vidu? Ģīmis kā pankūka. Turklāt savecējusi.

-    Viņai droši vien vēl nemaz nav piecdesmit.

-    Laikam gan, sers Čārlzs apsvēra. Tollij, Vai jūs ievērojāt viņas seju? Divas acis, deguns, mute. Bet vai to var saukt par seju par sievietes seju? Tādu purnu neiekārotu pat vecs, pluskains kaimiņu runcis, tas muktu prom, asti izslējis.

-    Jūs pārāk zemu novērtējat angļu vecmeitas izdomas spējas.

Sers Čārlzs papurināja galvu.

-   Tādām runām es neticu. Mis Milreijai piemīt zināms atbaidošs cienīgums, tas pat angļu vecmeitai ir glaimojoši. Viņa ir tikumības un cienīguma iemiesojums turklāt sasodīti noderīga. Es vienmēr izraugos par sekretārēm īstas neglītenes.

-Gudri.

Sers Čārlzs it kā nogremdējās sevī. Lai viņu izklaidētu, sers Bartolomejs jautāja:

-    Kas tad ir ielūgti?

-    Vispirms Andžela.

-    Andžela Satklifa? Ā, jauki!

Misters Seterveits ziņkāri paliecās uz priekšu, viņu ārkārtīgi interesēja, kādi viesi piedalīsies pusdienās. Andžela Satklifa populāra aktrise, lai ari jau gados, tomēr bija skatītāju iemīļota, bez tam izdaudzināta ar savu šarmu un asprātību. Viņu mēdza dēvēt par Ellenas Terijas pēcteci.

-    Tad Deikri.

Misters Seterveits palocīja galvu. Misis Deikra dāmu apģērbu firmas "Ambrosine, Ltd." direktore. Programmās aizvien bija lasāms: "Mis Blenkas tērpi pirmajā cēlienā no firmas "Ambrosine, Ltd."." Viņas vīrs kapteinis Deikrs, runājot žokeju valodā "melnais zirgs", ne mazums laika pavadījis hipodromos, pirms vairākiem gadiem piedalījies ari jāšanas sacīkstēs "Grand National". Klīda baumas, ka tur gadījušās kaut kādas nepatikšanas, bet neviens neko skaidri nezināja. Izmeklēšana nenotika, nekas nenāca gaismā, tikai dažs labs rauca pieri, dzirdot pieminam Fredija Deikra vārdu.

-    Un vēl Antonijs Estors dramaturgs.

-     Protams. Viņa sarakstījusi lugu "Vienvirziena satiksme". Es divreiz noskatījos. Tai bija lieli panākumi, sacīja misters Seterveits un nopriecājās par izdevību padižoties ar zināšanām. Antonijs Estors taču ir sieviete.

-    Pareizi, sers Čārlzs piekrita. Gandrīz aizmirsu, ka viņas īstais vārds ir Ville, tikai vienreiz esmu ar viņu ticies. Ielūdzu, izdabādams Andželai. Nu, tie ir galvenie.

-    Un šejienieši?

-    Ā, šejienieši! Bebingtoni pats ir mācītājs, lāga vīrs, tikai pagalam svētulīgs, bet laulene patīkama sieviete apmāca mani dārzkopībā. Un lēdija Mērija un Ega. Ak jā, vēl kāds jauns cilvēks vārdā Menderss, žurnālists vai

kaut kas tamlīdzīgs. Glīts puisis. Tas ir viss.

Misters Seterveits, kā jau burta kalps, saskaitīja viesus.

-     Mis Satklifa viens, Deikri trīs, Antonijs Estors četri, lēdija Mērija ar meitu seši, mācitājs ar sievu astoņi, jaunais cilvēks deviņi, mēs divpadsmit. Vai nu jūs, ser Čārlz, vai mis Milreija, bet viens ir kļūdījies.

-    Mis Milreija noteikti ne, sers Čārlzs apgalvoja. Šī sieviete nekad nekļūdās. Pag, pag! Jā, jums taisnība. Es esmu izlaidis vienu viesi. Aizmirsis pieskaitīt.

Viņš nosmējās.

-     Diezin vai tāpēc vajadzētu bēdāt. Tas ir velna urķis, lai ari augumā mazs, taču savā garā liels.

Misteram Seterveitam iegailējās acis. Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka visaugstākās domās par sevi ir aktieri. Pēc viņa domām, sers Čārlzs nebija izņēmums. "Abi pār vienu kārti metami," misters Seterveits klusībā nosmējās.

-    Kas tad ir tas lepnulis? viņš jautāja.

-     Dīvains sīkulītis, sers Čārlzs atbildēja. Tomēr diezgan slavens sīkulītis. Jūs droši vien esat dzirdējuši. Herkuls Puaro. Viņš ir beļģis.

-    Detektīvs, sacīja misters Seterveits. Esmu ar viņu ticies. Jā, diezgan ievērojams cilvēks.

-    īpatnis, piebilda sers Čārlzs.

-    Es nekad neesmu šo slavenību redzējis, bet bieži par to dzirdējis. Puaro jau sen ir pensijā, vai ne? Varbūt daudz kas no dzirdētā ir leģenda. Paklau, Čārlz, cerams, ka šovakar te nenotiks slepkavība.

-    Kāpēc lai notiktu? Te taču bus detektīvs!

-    Nu, starp citu, man šajā sakarībā ir sava teorija.

-     Kāda tad ir jūsu teorija, dakter? jautāja misters Seterveits.

-    Notikumi atrod cilvēku, nevis cilvēks notikumus. Kāpēc dažiem dzīve ir aizraujoša, bet citiem neinteresanta? Vai apstākļu dēļ? Nepavisam ne. Viens var apbraukāt visas pasaules malas, un nekas tam neatgadīsies. Nedēļu pirms tā ierašanās bijis masu grautiņš, dienu pēc aizbraukšanas notikusi zemestrīce, un kuģis, ko tas nokavējis, cietis avāriju. Turpretī otrs ik dienas brauc tikai no priekšpilsētas uz centru, bet to piemeklē visādas nelaimes. Tas nokļūst gan izspiedēju, gan skaistu meiču, gan automašīnu zagļu nagos. Ir cilvēki, kam piemīt nosliece uz kuģu avārijām, tiem kaut kas atgadītos pat tad, ja tie izbrauktu ar laivu mākslīgā ezerā. Nu lūk, un tādiem ļaudīm kā Herkuls Puaro nav nekādas vajadzības meklēt noziegumus; tie pie viņa atnāk paši.

-   Turklāt šoreiz esam nodrošinājušies, piebilda misters Seterveits, mis Milreija mums piebiedrosies, un mēs pie galda nesēdēsim trīspadsmit.

-    Nu labi, lai notiek jūsu prāts, Tollij, ja reiz tik ļoti tīkojat pēc slepkavības, sers Čārlzs vēlīgi teica. Bet ar vienu norunu, lai es neesmu tas līķis.

Un visi trīs vīrieši smiedamies iegāja mājā.

II Notikums pirms pusdienām

Misteru Seterveitu vairāk par visu interesēja cilvēki galvenokārt sievietes. Tās viņš pazina kā savus piecus pirkstus. Viņa raksturā bija kāda sievišķīga līnija, kas ļāva izprast sievietes dabu. Sievietes viņam vienmēr izkratīja sirdi, tomēr nekad neturēja par īstu vīrieti. Viņam pašam tas reizēm drusciņ kremta. Visu mūžu it kā sēdējis skatītāju pirmajās rindās, viņš nekad nebija uz skatuves piedalījies izrādē. Taču, taisnību sakot, vērotāja loma viņam lieliski piestāvēja.

Tovakar viņš sēdēja plašā istabā blakus terasei telpa bija prasmīgi pārveidota par kuģa luksuskabīni un vēroja

Sintijas Deikras matu nokrāsu. Savāds iezaļganas bronzas tonis vēl neredzēts, laikam tieši no Parīzes. Bija neiespējami noteikt misis Deikras patieso izskatu. Slaika, arvien apstākļiem pieskanigi uzposusies sieviete. "Diezin vai kakla un roku zeltainais brūnums ir dabisks vai mākslīgi radīts?" prātoja misters Seterveits. Iezaļganās bronzas matu sarežģīto jauna stila sasuku droši vien bija veidojis Londonas labākais frizieris. Izplūkātās uzacis, melni tušētās skropstas, meistariski nosārtinātā seja, ar pomādi kairi ieliektā plānlūpu mute lieliski papildināja tumšzilo, sidrabaini vizošo vienkārša piegriezuma vakartērpu.

"Gudra sieviete," pie sevis noteica misters Seterveits. "Bet diezin kāda viņa ir patiesībā?"

Taču šoreiz viņš domāja garigā, nevis izskata ziņā.

Misis Deikra runāja, vārdus stiepdama, pēc pēdējās modes.

-    Tas nebija iespējams, dārgā. Kaut kas vai nu ir iespējams, vai nav iespējams. Šis nebija. Gluži vienkārši bija šokējošs.

Viss bija kļuvis "šokējošs", šo jaunvārdu mēdza lietot vietā un nevietā.

Sers Čārlzs sparigi kratīja šeikeru, gatavojot kokteiļus, un tērzēja ar Andželu Satklifu sirmu gara auguma sievieti asu mēli un vērīgu skatienu.

Deikrs sarunājās ar Bartolomeju Streindžu.

-    Kurš gan nezina, kas lēcies vecajam Leidisburnam…

Viņš drukns, pazems rudmatis sarkanu seju, mazām

ūsiņām un drusku šķielējošām acīm runāja spalgā balsī, norīdams vārdu galotnes.

Līdzās misteram Seterveitam sēdēja mis Ville, viņas luga "Vienvirziena satiksme" pirms pāris gadiem bija izrādīta Londonā un kļuvusi slavena ar dzirkstošām asprātībām un pārdrošu sižeta risinājumu. Mis Ville pati bija gara, cīpslaina maiksts strupu zodu un gaišiem, nevīžīgi sacirtotiem matiem, ar pensneju uz deguna un šļaugani nokarenu zaļa šifona kleitu mugurā.

-    Es biju Dienvidfrancijā, viņa sacīja vārgi pīkstīgā balsī. Man tur lāgā nepatika. Vispār nekas negāja pie sirds. Bet manam darbam tas, protams, ir noderīgi jo vairāk redzēts, jo labāk.

"Nabadzīte! Panākumi viņu šķīruši no sirdij tuvajām mājām no pansijas Bornmutā. Tur viņai patiktu būt," nodomāja misters Seterveits un vēl lieku reizi nobrīnījās, cik milzīga atšķirība ir starp autoriem un viņu darbiem. Mis Villē nebija ne miņas no sabiedrības cilvēka izsmalcinātā toņa, kas tik spilgti izpaudās Antonija Estora lugās. Tad viņš pamanīja, ka blāvi zilās acis aiz pensneja stikliem veras mundri un pētoši. Tās lūkojās misterā Seterveitā tik vērtējoši, ka viņš mazliet samulsa. Šķita, ka urbīgais skatiens ietiecas līdz dvēseles dzīlēm.

Sers Čārlzs pašlaik iepildīja glāzēs kokteiļus.

-    Atļaujiet pasniegt jums kokteili, teica misters Seterveits, žigli pieceldamies.

Mis Ville ieķiķinājās.

-    Man nav nekas pretī, viņa atbildēja.

Atvērās durvis, Tempļa pieteica lēdiju Mēriju Litonu Gēri, Bebingtonus un mis Litonu Gēri.

Misters Seterveits pasniedza mis Villei kokteiļglāzi, tad apsēdās blakus lēdijai Mērijai. Viņa vājība bija tituli.

Lai ari snobs, misters Seterveits tomēr bija dāmu cienītājs, un lēdija Mērija neapstrīdami bija dāma.

Pēc vīra nāves nokļuvusi spaidīgos apstākļos, viņa ar trīs gadus vecu bērnu bija atbraukusi uz Lūmutu, noīrējusi nelielu kotedžu un kopš tā laika dzīvoja šeit kopā ar uzticamu kalponi.

Lēdija Mērija slaida, kalsnēja sieviete izskatījās vecāka par saviem piecdesmit pieciem gadiem. Sejas panti bija glīti, izturēšanās pabikla. Viņa dievināja savu meitu un vienmēr raizējās tās dēļ.

Hermione Litona Gēre, nezin kāpēc iedēvēta par Egu, nebija iedzimusi mātē. Viņai piemita daudz lielāka enerģija un pašpaļāvība. "Šī meitene nav skaista," sprieda misters Seterveits, "bet neapšaubāmi ir pievilcīga. Valdzinājums slēpjas pārmēra dzīvīgumā. Viņas dzīvīgums šķiet piestrāvojam visu šo telpu." Vidēja auguma tumšmate pelēkām acīm. Šikās, atrisušās sprodziņas uz kakla, pelēko acu atklātais skatiens, vaigu liegais apaļums, līksmie, aizrautīgie smiekli, tas viss liecināja, ka viņa ir pašā jaunības plaukumā.

Ega stāvēja un sarunājās ar Oliveru Mendersu, kas tikko bija ieradies.

-    Nesaprotu, kāpēc tev negribas būrāt. Agrāk taču patika.

-    Es vairs neesmu puišelis, viņš atbildēja, raukdams pieri.

"Glīts jauneklis ap gadiem divdesmit pieciem. Glītums gan mazliet svešāds. Vai viņš ir ārzemnieks? Izskatās pēc cittautieša," vērtēja misters Seterveits.

Oliveru Mendersu novēroja vēl kāds. Maza auguma cilvēks olveida galvu un ārzemnieciskām ūsām. Misters Seterveits atcerējās Herkulu Puaro kā ļoti galantu cilvēku. Misteram Seterveitam bija radušās aizdomas, ka mazais olgalvis tīšām pārspīlē savu manierīgumu. Spožās actiņas bija it kā paudušas: "Jūs cerat, ka es ērmošos? Spēlēšu jums komēdiju? Labi kā jums tik!"

Taču šovakar Herkula Puaro acis nemirdzēja. Viņš rādījās nopietns un tāds kā samācies.

Stīvens Bebingtons, Lūmutas draudzes mācītājs, piegāja pie lēdijas Mērijas un mistera Seterveitā. Vīrs pāri sešdesmitiem laipnām, žulganām acīm un lēnprātigu dabu.

Viņš teica misteram Seterveitam:

-    Mēs esam gaužām laimīgi, ka pie mums apmeties sers Čārlzs. Brīnišķīgs kaimiņš tik vēlīgs, tik augstsirdīgs. Lēdija Mērija man noteikti piekrīt.

Lēdija Mērija smaidīja.

-    Man viņš ļoti patik. Panākumi nav viņu samaitājuši. Dažā ziņā viņš vēl ir bērns, un viņas smaids kļuva siltāks.

"Cik spēcīgas sievietē ir mātes jūtas," nodomāja misters Seterveits un, kā jau vecākās paaudzes cilvēks, to vērtēja atzinīgi. Kalpone ar kokteiļu paplāti apstaigāja viesus.

-    Iedzer kokteili, māmiņ, sacīja Ega, piesteigusies ar glāzi rokā. Bst tikai vienu.

-    Paldies, mīlulīt, lēdija Mērija padevīgi atbildēja.

-    Domāju, ka sieva man ari atļaus izdzert vienu, sacīja misters Bebingtons un nogrudzināja garīdzniekam piedienīgu smiekliņu.

Misters Seterveits pameta acis uz misis Bebingtoni; viņa nopietni pārsprieda ar seru Čārlzu dārzeņu mēslojuma lietderību.

"Acis viņai ir skaistas," viņš nodomāja.

Misis Bebingtone bija lempīga resnule, taču enerģijas pārpilna un ar plašu vērienu. "Patīkama sieviete," kā teica Čārlzs Kārtraits.

-   Kas ir tā pajaunā viešņa, ar kuru jūs sarunājāties, kad mēs ienācām? lēdija Mērija jautāja Seterveitam.

-    Dramaturgs Antonijs Estors.

-    Kas? Tā bālģīme? Ai! viņa aprāvās. Cik nesmuki izteicos! Bet tas bija pārsteigums. Viņa nemaz neizskatās pēc… man šķiet, viņa vairāk līdzinās»vientiesīgai bērnauklei.

Misters Seterveits iesmējās salīdzinājums bija visai trāpīgs. Misters Bebingtons laipnām, tuvredzīgām acīm vēroja telpu. Tad ieņēma malciņu kokteiļa un pavilcinājās. "Nav pieradis dzert kokteiļus," misters Seterveits pasmīnēja. "Droši vien viņš tos uzskata par jaunievedumu, tomēr viņam tie, kā rādās, negaršo." Misters Bebingtons, savilcis skābu seju, drosmīgi ieņēma otru malku, tad iejautājās:

-    Vai tā dāma pāri pretī…? Ak…

Viņš tvēra ar roku pie kakla.

Ega Litona Gēre skaņi iesaucās:

-Oliver! Ak tu glumais lapsa…

"Ā, viņš nav vis ārzemnieks… viņš ir ebrejs!" attapās misters Seterveits. "Cik saderīgs pāris! Abi tik jauni un glīti… un strīdas… kā jau allaž kas mīlējās, tie ķīvējas…"

Blakām kaut kas nošvīkstēja. Misters Bebingtons bija piecēlies kājās un grīļojās no vienas puses uz otru. Zilganās lūpas raustījās.

Atskanēja Egas dzidrā balss:

-    Palūk! Misteram Bebingtonam ir nelaba dūša!

Sers Bartolomejs Streindžs piesteidzās klāt, atbalstīja ļimstošo un pusnešus aizvilka līdz dīvānam. Pārējie sadrūzmējās apkārt, veltīgi gribēdami palīdzēt.

Pēc mirkļa Streindžs izslējās, pakratīja galvu, nolēma, ka nav nekādas jēgas runāt aplinkiem, un pateica skaidri un gaiši:

-    Man ļoti žēl… Viņš ir miris…

III Sera Čārlza izbrīns

-   Vai jūs neienāktu uz brītiņu, Seterveit?

Sers Čārlzs izbāza galvu pa durvīm.

Bija pagājusi pusstunda. Pēc apjukuma nodibinājies miers. Lēdija Mērija aizvedusi raudošo misis Bebingtoni uz mācītājmāju. Mis Milreija piezvanījusi vietējam ārstam, tas ieradies un visu nokārtojis. Pēc klusas maltites viesi bija devušies uz savām istabām. Ari misters Seterveits jau gatavojās iet prom, kad sers Čārlzs viņu aicināja ienākt kuģa kabīnei līdzīgajā istabā, kur bija nomiris Bebingtons.

Ieejot misteram Seterveitam pār kauliem pārskrēja auksti drebuļi. Viņš vairs nebija tajā vecumā, kad uz nāvi raugās it kā no malas. Drīz varbūt viņš pats… Bet kāpēc par to jādomā?

"Es turēšos vismaz divdesmit gadu," viņš sev nosolījās.

Viesistabā vēl bija tikai Bartolomejs Streindžs. Ieraugot misteru Seterveitu, viņš atzinīgi pamāja ar galvu.

-   Cik labi, ka te ir cilvēks, kurš pazīst dzīvi.

Mazliet pārsteigts, misters Seterveits apsēdās atzveltnī blakus ārstam. Sers Čārlzs staigāja šurpu turpu, aizmirsis viegli savilkt dūrēs rokas, un vispār vairs neizskatījās pēc jūrnieka.

-    Čārlzam tas nepatīk, nepagalam nepatīk, noteica sers Bartolomejs. Es domāju nabaga vecā Bebingtona nāve.

"Dīvains izteiksmes veids," nosprieda misters Seterveits. "Diezin vai kādam notikušais varētu "patikt". Acīmredzot Streindžam ir trūcīgs vārdu krājums jūtu izteikšanai."

-    Tas bija satriecoši, misters Seterveits piesardzīgi sacīja. Gaužām satriecoši, viņš piebilda un atkal nodrebinājās.

-    Jā, diezgan nepatīkami, ārsta balsī varēja samanīt profesionālu pieskaņu.

Kārtraits mitējās staigāt.

-   Vai jūs, Tollij, esat redzējis kādu šādi mirstam?

-    Nē, neesmu gan, sers Bartolomejs domīgi atbildēja. Taču es neesmu redzējis mirstam tik daudzus, kā jums varbūt liekas, viņš pēc mirkļa piemetināja. Nervu ārsta pacienti nemaz tik bieži nemirst. Viņš tos uztur pie dzīvības un no tā dzīvo arī pats. Makdugals neapšaubāmi pieredzējis daudz vairāk nāves gadījumu.

Makdugals bija Lūmutas galvenais ārsts, viņam bija zvanījusi mis Milreija.

-    Bet Makdugals nav redzējis mirstam šo cilvēku. Tas jau bija miris, kad viņš ieradās. Viņam nācās apmierināties ar to, ko mēs pastāstījām. Viņš teica, tā esot tāda kā lēkme, Bebingtons jau bijis vecīgs, arī veselība vairs nekāda stiprā. Taču tas mani neapmierina.

-    Varbūt neapmierina arī Makdugalu, bet ārstam tomēr kaut kas ir jāsaka, Streindžs noņurdēja. "Lēkme" ir labs vārds, tas vispār nenozīmē neko, bet apremdina sirdi. Galu galā Bebingtons bija vecīgs un pēdējā laikā jutās nevesels sieva stāstīja. Viņam varēja pēkšņi uznākt vājums.

-    Vai tas ir tipiski, ka uznāk lēkme vai vājums, vienalga, kā jūs to saucat?

-   Tipiski kam?

-   Jebkurai slimībai.

-   Ja jūs būtu studējis medicīnu, tad zinātu, ka reti kuru slimības gadījumu var dēvēt par tipisku.

-     Un kā šķiet jums, ser Čārlz? jautāja misters Seterveits.

Kārtraits neatbildēja, tikai nenoteikti atmeta ar roku. Streindžs iespurdzās.

-    Čārlzs pats ir neziņā. Tikai viņa prāts, gluži dabiski, nesas uz dramatiskām iespējām.

Sers Čārlzs nīgri atvēcinājās. Viņš šķita iegrimis apcerē seja pauda noslēgtību. Viņš neapzināti šūpoja galvu.

"Ko viņš tagad tēlo?" Misteram Seterveitam jau krietnu bridi nedeva mieru šis jautājums. Tad viņam kā zvīņas nokrita no acīm. Protams! Aristīdu Divālu izlūkošanas dienesta priekšnieku, kas atrisinājis kādu sarežģītu intrigu. Nākamajā mirkli viņš bija par to pilnīgi pārliecināts. Sers Čārlzs neviļus staigāja pieklibodams. Nu ja, Aristīdam Divālam tajā izrādē bija iesauka Klibiķis.

Sers Bartolomejs joprojām centās piešķirt noteiktību sera Čārlza neskaidrajām aizdomām.

-    Kā jums šķiet, Čārlz? Vai tā ir pašnāvība? Vai slepkavība? Kam iegribējies nogalināt vecu, labsirdīgu garīdznieku? Tas ir neaptverami! Pašnāvība? Labi, pieņemsim. Varētu pieļaut, ka Bebingtons vēlējies padarīt sev galu.

-    Bet kāda iemesla dēļ?

Sers Bartolomejs nogrozīja galvu.

-    Cilvēka prāts ir neizdibināms. Viens no pieņēmumiem varbūt Bebingtons zinājis, ka viņam ir nedziedināma slimība, piemēram, vēzis. Kaut kas tamlīdzīgs varētu pamudināt viņu uz šādu rīcību. Gribējis pasargāt sievu no sirdssāpēm, redzot viņa ilgās ciešanas. Protams, tas ir tikai pieņēmums. Nekas neliecina, ka Bebingtons būtu taisījies nogalināties.

-     Man pašnāvība šķiet maz ticama… iesāka sers Čārlzs.

Bartolomejs Streindžs atkal iespurdzās.

-    Nu ja, jums padomā citādas iespējas. Jūs kārojat pēc sensācijas kokteiļiem piejaukta nepazīstama inde!

Sers Čārlzs nodrebinājās.

-    Diezin vai kāroju. Pie visiem velniem, Tollij, atcerieties kokteiļus taču sajaucu es!

-     Jūs bija sagrābusi slimīga tieksme galēt mūs nost? Tādā gadījumā, lai arī simptomi nav parādījušies visiem vienlaikus, līdz rītam mēs visi būsim apmiruši?

-     Nedzeniet jokus! Taču… Sers Čārlzs piepeši aprāvās.

-    Es nejokoju, ārsts iebilda. Viņa balss bija kļuvusi citāda nopietna un līdzjūtīga. Es taču nejokoju par nabaga vecā Bebingtona nāvi. Es tikai izsmeju jūsu pieņēmumus, Čārlz, jo… jo negribu, lai jūs neapdomīgi nodarāt ļaunu.

-    Ļaunu? sers Čārlzs izbrīnījās.

-    Jūs droši vien nojaušat, uz ko es mērķēju, mister Seterveit?

-   Jā, vara iedomāties, misters Seterveits atbildēja.

-     Vai jūs neapjēdzat, Čārlz, ka jūsu nepamatotajām aizdomām var būt nepatīkamas sekas? sers Bartolomejs turpināja. Izplatīsies baumas. Neskaidra, pilnīgi no gaisa grābta norāde uz zemisku rīcību varētu ārkārtīgi uztraukt un sasāpināt misis Bebingtoni. Kaut ko tādu man jau pāris reižu ir gadījies piedzīvot. Pēkšņa nāve, dažs labs klusām palaiž nevalodas, pa visu apkaimi iziet baumas, tās aizvien pieaug, tās vairs nav iespējams izkliedēt. Nu, pie velna, Čārlz, vai tiešām jūs neredzat, cik tas būtu lieki un nežēlīgi? Jūs gluži vienkārši ļaujat vaļu savai dzīvajai iztēlei, nedomājot, kādas tam var būt sekas.

Aktieris apstulba.

-   Tas man nemaz neiešāvās prātā, viņš atzina.

-    Jūs esat lāga zēns, Čārlz, bet jums jāiegrožo iztēle. Vai tiešām jūs ticat, ka vispār kāds varētu vēlēties novākt šo bezgrēcīgo veco vīra?

-    Domāju, ka ne, atbildēja sers Čārlzs. Kā jau jūs teicāt, tas ir smieklīgi. Bet, Tollij, es neesmu to vienkārši izzīdis no pirksta. Man patiesi bija aizdomas, ka te kaut kas nav kārtībā.

Misters Seterveits nokāsējās:

-    Vai drīkstu kaut ko ierosināt? Misters Bebingtons savārga drīz pēc ierašanās un tieši pēc kokteiļa iebaudīšanas. Es nejauši ievēroju, ka dzerot viņš saviebjas. Nospriedu, ka kokteilis viņam negaršo, nav radis to dzert. Ja sera Bartolomeja pieņēmums ir pareizs, tad misters Bebingtons varētu zināma iemesla dēļ izdarīt pašnāvību. To es uzskatu par iespējamu, turpretī pieņēmums par slepkavību liekas gluži smieklīgs.

Iespējams, taču maz ticams, ka misters Bebingtons, mums neredzot, kaut ko piejaucis kokteilim.

Istabā nekas vēl nav aiztikts, kokteiļglāzes stāv turpat, kur stāvējušas. Tā ir mistera Bebingtona glāze, es zinu, jo sēdēju viņam blakus. Sers Bartolomejs varētu nodot šo glāzi pārbaudei. To var izdarīt klusām, neizraisot nevalodas.

Sers Bartolomejs piecēlās un paņēma glāzi:

-    Labi, es izdabāšu jums, Čārlz, bet deru uz desmit mārciņām, ka tajā ir vienīgi tīrs džins un vermuts.

-   Lai iet! sers Čārlzs teica un ar greizu smaidu piebilda: Zināt, Tollij, jūs esat, vismaz daļēji, atbildīgs par maniem fantāzijas lidojumiem.

-Es?

-    Jā, jūs šorīt spriedelējāt par noziegumiem, stāstījāt, ka notikumi neesot pakļauti cilvēkam, tomēr esot cilvēki, kam piemīt nosliece uz visādām nelaimēm, tiem pastāvīgi kaut kas atgadoties. Herkuls Puaro ir tāds kā vētrasputns, kā nelaimes vēstnesis. Tikko viņš ieradās, aizdomīgi pēkšņa nāve klāt.

-   Savādi… noteica misters Seterveits.

-    Jā, sacīja Čārlzs Kārtraits. Kā jums šķiet, Tollij, vai drīkstam jautāt, ko pats Puaro par visu to domā? Vai tas neskar profesionālo ētiku?

-     Kutelīgs jautājums, nomurmināja misters Seterveits.

-    Es zinu, kāda ir ārsta profesionālā ētika, bet par detektīva profesionālo ētiku man nav ne mazākās sajēgas.

-    Ir skaidrs, ka profesionāls dziedonis dzied. Tāpat ir skaidrs, ka profesionāls detektīvs kaut ko atklāj. Bet vai drīkst jautāt, ko? prātuļoja misters Seterveits. Jā, ļoti kutelīgs jautājums.

-    Runa ir tikai par viņa domām, teica sers Čārlzs.

Pie durvīm viegli pieklaudzināja; uz sliekšņa, it kā atvainodamies, bikli mīņājās Herkuls Puaro.

-    Nāciet taču iekšā! aicināja sers Čārlzs, pielēcis kājās. Mēs nupat pārjums runājām.

-    Varbūt es traucēju.

-    Nemaz ne. Iestiprinieties!

-    Paldies, es reti dzeru viskiju. Malciņš sīrupa ar zelteri gan nenāktu par ļaunu…

Diemžēl sīrups nesaskanēja ar sera Čārlza izpratni par dzērieniem.

Apsēdinājis viesi atzveltni, aktieris velti netērēja laiku.

-    Mēs pieminējām jūs, mesjē Puaro, un… vakardienas atgadījumu. Vai jums nešķiet, ka tur kaut kas nav kārtībā?

Puaro pacēla uzacis.

-    Nav kārtībā? Kā jūs to domājat nav kārtibā?

-    Mans draugs ieņēmis galvā, ka vecais Bebingtons ir nonāvēts, atbildēja Baitolomejs Streindžs.

-    Vai jūs tā nedomājat?

-    Mums gribētos zināt jūsu domas.

-    Nelabums viņam uznāca ļoti pēkšņi… tiešām ļoti pēkšņi, Puaro apcerīgi sacīja.

-   Tieši tā, piekrita misters Seterveits un pastāstīja par pašnāvibas iespēju un savu ierosinājumu pārbaudīt liktenīgo kokteiļglāzi.

Puaro piekrītoši pamāja.

-    Tas nekādā ziņā nenāks par ļaunu. Misters Bebingtons ari man likās godīgs, patīkams vecs džentlmenis. Kam radusies vajadzība atņemt viņam dzīvību? Augstākā mērā neticami! Vai pašnāvība? Šis secinājums man arī šķiet apšaubāms. Lai nu kā, kokteiļglāzē slēpjas patiesība.

-    Kā jums liekas kāds būs analīzes iznākums?

Puaro paraustīja plecus.

-   Man? Es varu vienīgi minēt. Vai jūs gribat, lai uzminu, kāds tas būs?

-Jā…

-    Atradīs tikai lieliska sausā martīni paliekas. Lai cilvēku šādi noindētu, nepieciešama cirka mākslinieka veiklība; kokteiļus taču visiem piedāvāja, nēsājot apkārt uz paplātes. Taču, ja vecais, patīkamais džentlmenis gribētu nogalināties, diezin vai daritu to viesībās. Tas skaidri liecinātu par pilnīgu smalkjūtības trūkumu, bet misters Bebingtons man rādījās esam ļoti smalkjūtīgs cilvēks. Tādas ir manas domas, Puaro pavilcinājies piebilda.

Uz brīdi iestājās klusums. Tad sers Čārlzs dziļi nopūtās, atvēra logu un palūkojās ārā.

-    Vējš ir pierimis, viņš sacīja.

Viņš atkal bija jūrnieks, izlūkošanas dienesta priekšnieks bija pēkšņi nozudis.

Taču vērīgajam misteram Seterveitam šķita, ka sers Čārlzs mazliet nožēlo, ka nav izdevies nospēlēt šo lomu līdz galam.

IV Mūsdienu Eleine

-   Jā, bet ko domājat jūs, mister Seterveit? Ko jūs patiesībā domājat?

Misters Seterveits bija sprukās. Nebija glābiņa. Ega Litona Gēre bija iedzinusi viņu strupceļā uz zvejnieku mola. Cik nežēlīgas un uzstājīgas ir mūsdienu jaunās sievietes!

-    Sers Čārlzs jums to iegalvojis, viņš sacīja.

-    Nē, man pašai tas iešāvās prātā. Jau tūlīt. Viņš nomira pārāk pēkšņi.

-    Viņš bija vecs vīrs, ari veselība jau iedragāta…

-     Blēņas! Ega kā ar nazi nogrieza. Misteram Bebingtonam bija neirīts un reimatisks locītavu iekaisums. Tādēļ neviens lēkmē nekrīt garšļaukus. Viņam nekad neuznāca lēkmes. Uz viņu pilnībā attiecās teiciens: "Koks, kas čīkst, nelūst." Viņš varēja nodzīvot līdz deviņdesmit. Ko jūs domājat par izmeklēšanu?

-    Viss liekas gluži… ē… normāli.

-     Ko jūs domājat par daktera Makdugala liecību? Briesmīgi specifiska, turklāt sīks iekšējo orgānu apraksts, vai jums nešķita, ka viņš visu to vervelē, lai izvairītos no tiešas atbildes? Viņš teica, neesot nekādu pazīmju, ka misters Bebingtons nav miris dabiskā nāvē. Bet viņš neteica ari, ka misters Bebingtons ir miris dabiskā nāvē.

-    Vai jūs tagad nepiesienaties vārdiem?

-    Viņš bija nesaprašanā, tāpēc izsacījās pieardzīgi kā jau dakteri mēdz darīt. Ko domāja misters Bartolomejs Streindžs?

Misters Seterveits atkārtoja dažus ārsta izteikumus.

-    Neko prātīgu nav runājis, tikai grābstījies vien, Ega noteica. Protams, piesardzīgs visās lietās, droši vien liels vīrs savā Hārlejstritā.

-    Kokteiļglāzē bijis tikai džins un vermuts, misters Seterveits atgādināja.

-   Tas, kā liekas, viņu apmierina. Tomēr atgadījums pēc izmeklēšanas mani izbrīnīja…

-    Vai sers Bartolomejs jums kaut ko sacīja? misteru Seterveitu sāka kņudināt ziņkāre.

-    Ne jau man, bet Oliveram. Olivers Menderss ari bija tovakar, taču jūs viņu varbūt neatceraties.

-    Ļoti labi atceros. Vai viņš jums ir mīļš draugs?

-    Kādreiz bija. Tagad mēs lielākoties strīdamies. Viņš ir sācis strādāt pilsētā sava tēvoča kantorī, palicis tāds kā iedomīgs ja jūs saprotat, ko gribu teikt. Vienmēr taisās atstāt šo darbu un kļūt par žurnālistu viņš diezgan labi raksta. Bet acīmredzot tās ir tukšas runas. Viņš grib tikt vienīgi pie bagātības. Taču pret naudu katrs jūt derdzīgumu, vai ne, mister Seterveit?

Viņš pie sevis pasmaidīja ai, zaļā jaunība, tik stingra, prasīga un bērnišķīga!

-    Cilvēki jūt derdzīgumu pret daudz ko, mana dārgā.

-    Vairums cilvēku gan ir cūkas, Ega jautri apliecināja. Tāpēc es esmu tik satriekta par veco Bebingtonu. Ziniet, viņš bija iemīļots. Es pie viņa gāju iesvētīšanas mācībā. Lai arī liela tiesa no visa tā ir blēņas, viņš to pasniedza patīkami. Ziniet, mister Seterveit, es atzīstu kristīgo ticību. Nē, ne jau tā, kā māte lūgšanu grāmatiņas, agrie dievkalpojumi, relikvijas -, bet saprātīgi, no vēsturiskā viedokļa. Baznīca ir sastingusi vecās tradīcijās patiesībā baznīca ir liels jēdzienu putrojums -, taču pati kristīgā ticība kā tāda ir laba. Tāpēc es nevaru piekrist komunismam, kā Olivers. Praksē reliģijai izdotos panākt gandrīz to pašu, viss ir kopīgs un pieder visiem, tikai starpība tā… Bet nav nekādas vajadzības iedziļināties. Taču Bebingtoni bija īsti kristieši, viņi nebāza degunu citu darīšanās, nevienu nenosodīja, pret visiem izturējās laipni. Viņi bija iemīļoti… un Robins…

-    Robins?

-    Viņu dēls. Viņš aizbrauca uz Indiju, tur viņu nogalināja… Es… es biju Robiņā samīlējusies…

Ega mirkšķināja acis, tās bija pievērstas jūrai.

Tad viņa atkal pievērsa uzmanību misteram Seterveitam un tagadnei.

-     Tāpēc, saprotiet, es esmu gluži satriekta. Tā nav dabiska nāve.

-    Mīļais bēms!

-     Sasodīti dīvaina būšana! Vai tad jūs tam nepiekrītat?

-    Bet jūs pati tikko apgalvojāt, ka Bebingtonam vispār nav bijis ienaidnieku.

-    Tāpēc jau tas ir tik dīvaini. Es nevaru iedomāties nevienu saprotamu iemeslu…

-    Neticami! Kokteilī taču nekā nebija.

-    Varbūt kāds viņam kaut ko iešļircinājis?

-     Indi, ar kuru Dienvidamerikas indiāņi saindē bultas, misters Seterveits pavilka viņu uz zoba.

Ega iesmējās.

-    Jā, vecais, labais, neatklājamais brūvējums. Bet Jtis visi ar smīnu raugāties uz to. Kādudien varbūt atzīsiet, ka mums ir taisnība.

-    Mums?

-   Seram Čārlzam un man, viņai piesārta vaigi.

Misteram Seterveitam bija iegūlušas atmiņā dzejas

rindas no savas paaudzes laika, toreiz "Citāti visiem gadījumiem" glabājās katrā grāmatskapī.

Viņš nokaunējās, ka atcerējies citātu par iedegušo vīru ar rētu sejā un divreiz jaunāko meiteni, kurš mūsdienās vairs atminas Tenisonu? Turklāt lai arī sers Čārlzs ir iededzis, tam sejā rētas nav, un Ega Litona, lai arī neapšaubāmi spējīga aizrauties, diezin vai mīlestības dēļ galēsies nost kā Eleine, Tenisona varone. "Ar to viņai kopēja tikai jaunība," nosprieda misters Seterveits. "Meitenes allaž saista paveci vīrieši ar dēkainu pagātni. Kā rādās, Ega šajā ziņā nav izņēmums."

-    Kāpēc sers Čārlzs nekad nav apprecējies? Ega pēkšņi iejautājās.

-    Nu… misters Seterveits sadurstījās. Atklāta atbilde būtu: "Piesardzības dēļ." Taču viņš saprata, ka Egu Litonu Gēri tāda neapmierinātu.

Sers Čārlzs Kārtraits, savulaik liels donžuāns, bija mīlējis gan aktrises, gan citas sievietes, bet vienmēr pratis izvairīties no iebraukšanas laulības ostā. Taču Ega noteikti gaidīja romantiskāku izskaidrojumu.

-   Tā, kura nomira ar diloni, kāda aktrise, viņas vārds sākās ar "M", vai viņš nebija tajā ļoti iemīlējies?

Misters Seterveits atcerējās šo jauno sievieti. Par viņas sakaru ar Čārlzu Kārtraitu baumoja, taču misters Seterveits nemūžam neticēja, ka sers Čārlzs palicis vecpuisī nelaiķes piemiņas dēļ. Jāizsakās visai taktiski.

-    Viņam droši vien bijis daudz dēku, Ega piebilda.

-    Ē… hm… iespējams… teica misters Seterveits un jutās vecmodīgs atpalicis no laika gara.

-    Man patīk donžuāniski vīrieši, sacīja Ega. Tas pierāda, ka tie nav nekādi mūlāpi.

Mistera Seterveitā vecmodīgie uzskati bija saņēmuši sāpīgu belzienu. Viņš pat zaudēja valodu. Ega nemanīja viņa samulsumu un moži turpināja.

-    Ziniet, Čārlzs patiesībā ir gudrāks, nekā jūs domājat. Viņš, protams, daudz pozē, sevi dramatizē, taču prāts viņam ir gaišs. Viņš ir krietni labāks burātājs, nekā varētu spriest, dzirdot viņu runājam. Klausoties viņā, liktos, ka tas viss ir poza, bet tā nav. Jūs domājat, ka viņš tēlo slaveno detektīvu tikai tāpēc, lai radītu iespaidu. Nu, man atliek vienīgi sacīt viņš šo lomu nospēlēja diezgan labi.

-    Iespējams, piekrita misters Seterveits. Balss noskaņa pietiekami skaidri pauda viņa domas. Ega tās noprata un ietvēra vārdos.

-   Tātad jūs uzskatāt, ka "Garīdznieka nāve" nav kriminālromāns. Tā ir tikai "Bēdīgs atgadījums viesībās". Vienīgi pēkšņa nelaime sarīkojumā. Ko domāja mesjē Puaro? Viņam vajadzētu zināt.

-     Mesjē Puaro ieteica gaidīt kokteiļglāzes pārbaudes iznākumu. Taču, pēc viņa domām, viss esot kārtībā.

-    Viņš jau ir vecs sakārnis, atpalicis cilvēciņš, Ega teica. Misters Seterveits saviebās.

Ega turpināja, neapzinādamās savu nesaudzibu:

-     Nāciet man līdzi, iedzeriet tēju kopā ar māti. Viņai jūs patīkat. Vismaz tā viņa saka. ;

Juzdamies glaimots, misters Seterveits ar prieku pieņēma ielūgumu.

Pārnākusi mājās, Ega tūlīt piezvanīja seram Čārlzam un pateica, ka ciemiņš aizkavēsies.

Misters Seterveits apsēdās mazajā, omulīgajā vies-i istabā. Vecās mēbeles bija rūpīgi nospodrinātas, krēsli pārvilkti ar izbalējušu kokvilnas audumu. Vecmodīgā ista-, ba misteram Seterveitam patika; īsta dāmas istaba, kā viņš to klusībā nodēvēja.

Viņš tērzēja ar lēdiju Mēriju. Viņi runāja par seru Čārlzu. Vai misters Seterveits viņu labi pazīstot? Ne visai, pirms pāris gadiem bijis finansiāli ieinteresēts vienā no sera Čārlza lugām; kopš tā laika viņi saejoties.

-    Šarmants vīrietis, lēdija Mērija pasmaidīja. Šajā ziņā es esmu vienās domās ar Egu. Jūs droši vien esat ievērojis, ka Egai piemīt tieksme dievināt varoņus.

Misters Seterveits izbrīnījās šķita, ka lēdiju Mēriju kā māti nemaz neuztrauc šāda varoņu dievināšana.

-    Ega tik maz tiek sabiedrībā, lēdija Mērija nopūtās. Mēs dzīvojam tādā kaktā. Ega kādu laiciņu pabija pilsētā pie viena no maniem brālēniem, bet kopš tās reizes tikai paretam kaut kur ir viesojusies. Jaunajiem vajadzētu satiklies ar cilvēkiem, redzēt pasauli, iet ļaudīs. Citādi… tuvas attiecības dažkārt kļūst bīstamas…

Misters Seterveits piekrita, iedomājies seru Čārlzu un burāšanu, taču izrādījās, ka lēdijai Mērijai prātā kaut kas cits.

-    Sera Čārlza apmešanās te Egai krietni nākusi par labu. Paplašinājies viņas redzesloks. Šeit ir ļoti maz jaunu cilvēku, it īpaši vīriešu. Es pastāvīgi esmu baidījusies, ka tik Ega neapprecas ar kādu gluži vienkārši tāpēc, ka cita tuvumā nav.

Misters Seterveits saprata uzreiz:

-   Vai jūs runājat par Oliveru Mendersu?

Lēdija Mērija pārsteigumā nosarka.

-   Mister Seterveit, kā jūs zināt? Jā, es runāju par viņu. Ega un viņš bija ļoti satuvinājušies. Es gan esmu vecmodīga, bet man nepatīk viņa uzskati.

-   Jaunības dullums, noteica misters Seterveits.

Lēdija Mērija pakratīja galvu.

-    Mani māc bailes. Protams, viņš ir piemērots precinieks, par viņu es zinu visu, viņa tēvocis ir lielbagātnieks, nesen pieņēmis viņu savā firmā; tas ir muļķīgi no manas puses, bet…

Viņa purināja galvu, nezinādama, kā turpināt.

Taču misters Seterveits pateica skaidri un gaiši:

-    Jums, lēdij Mērij, tomēr negribētos, lai jūsu meita apprecas ar divreiz vecāku vīrieti, vai ne?

Atbilde bija pārsteidzoša.

-   Tas būtu drošāk. Tad vismaz nenopirktu kaķi maisā. Pusmūža gados vīrieši ir iztrakojušies uz nebēdu, bet vēl nav…

Pienāca Ega, un saruna aprāvās.

-   Kur tu tik ilgi kavējies?

-             Runāju pa tālruni ar seru Čārlzu, māmiņ. Jūs man nesacījāt, ka viesi ir prom, viņa pārmeta misteram Seterveitam.

-    Tie aizbrauca vakar, palika vienīgi sers Bartolomejs Streindžs. Bet ari viņš ir aizbraucis, šorīt saņēma telegrammu, ka steidzami jāatgriežas Londonā, kādam viņa pacientam esot kritisks stāvoklis.

-    Cik žēl! sacīja Ega. Es taisījos izzināt viesu domas. Bet vienalga. Olivers vēl ir te. Iztaujāšu viņu, apķērības jau tam netrūkst, ja vien viņš grib likt to lietā.

Kad misters Seterveits atgriezās "Vārnu ligzdā", mājastēvs sēdēja terasē un vēroja jūru.

-    Hallo, Seterveit! Vai bijāt uz tēju pie lēdijas Mērijas?

-   Jā. Ceru, ka neesat apvainojies?

-    Protams, ne. Ega piezvanīja. Neparasta meitene.

-    Valdzinoša, sacīja misters Seterveits.

-    Hm… jā, tiesa kas tiesa, sers Čārlzs piekrita.

Viņš piecēlās un pagājās dažus soļus. Tad skarbi izgrūda:

-    Kāds velns mani te attrieca!

V Bēgšana no kādas lēdijas

"Viņš ir pamatīgi iepiņķējies," misters Seterveits nodomāja. Piepeši kļuva viņa žēl. Čārlzs Kārtraits, sieviešu elks un vieglprātīgais siržu lauzējs, piecdesmit divu gadu vecumā iemīlējies! Un pats apzinās, ka šī milestība lemta neveiksmei. Jaunība taču sader kopā ar jaunību.

"Meitenes nemēdz tik atklāti izrādīt jūtas," domāja misters Seterveits. "Ega visiem klaji izrāda, ka nav vienaldzīga pret seru Čārlzu. Viņa kautrētos, ja patiesi tā būtu. Jaunais Menderss viņas īstais sirdsāķītis."

Misters Seterveits parasti nevīlās savos pieņēmumos. Taču viņš nebija ņēmis vērā kādu apstākli: attiecībā uz mīlestību jaunība augstāk vērtē vecumu. Misteram Seterveitam, padzīvojušam vīram, likās pilnīgi neticami, ka Ega varētu dot priekšroku pusmūža vīrietim. Viņa acīs jaunība bija vislielākā priekšrocība.

Šis ieskats vēl vairāk nostiprinājās, kad Ega pēcpusdienā piezvanīja un jautāja, vai drīkstot ņemt līdzi "uz apspriedi" Oliveru.

Glītais puisis tumšām, biezu skropstu apēnotām acīm un vingru gaitu ieradās, acīmredzot piekāpies Egas uzstājibai. Taču viņa attieksme šķita garlaikoti skeptiska.

-    Vai jūs nevarētu Egu no tā atrunāt, ser? viņš vaicāja seram Čārlzam. Mierīgais un veselīgais dzīves veids dara viņu tik enerģisku. Paklau, Ega, tu tiešām vai plīsti no veselības. Bet tava pratināšana ir bērnišķīga noziegums, sensācija un visādas muļķības.

-    Vai jūs uz to raugāties skeptiski, Menders?

-   Jā, ser. Vecais lāga melnsvārcis! Ir stulbi iedomāties, ka tā nav dabiska nāve.

-   Jums droši vien ir taisnība, teica sers Čārlzs.

Misters Seterveits uzmeta viņam izbrīna pilnu mirkli.

Ko Čārlzs Kārtraits tēlo šovakar? Nedz bijušo jūrnieku, nedz starptautisku detektīvu. Nē, gluži jaunu, neparastu lomu.

Misters Seterveits jutās kā no mākoņiem nokritis, kad atskārta, kāda ir šī loma. Sers Čārlzs ir piekāpies! Piekāpies Oliveram Mendersam! Vai tiešām nolēmis kas tad lai piekāpjas, ja ne prātīgākais?

Sers Čārlzs sēdēja, ierāvies ēnā, un vēroja abus Egu un Oliveru. Tie strīdējās Ega dedzīgi, Olivers garlaikoti. Čārlzs Kārtraits izskatījās vecāks nekā parasti vecs un noguris. Ega šovakar ne reizi vien viņu kārdināja pārdroši un šķelmīgi, taču nerada atbalsi.

Vienpadsmitos viņi devās prom. Sers Čārlzs izgāja viņiem līdzi terasē un piedāvāja aizdot lukturīti, lai būtu vieglāk nokāpt pa akmeņaino taku.

Taču apgaismojumu nevajadzēja. Bija sidrabaina mēnesnīca. Abi jaunieši kāpa lejup, viņu balsis kļuva aizvien klusākas.

Misters Seterveits nosprieda, ka mēnesnīcas dēļ tomēr nav vērts saaukstēties, un atgriezās viesistabā. Sers Čārlzs palika terasē bridi ilgāk.

Ienācis atpakaļ, viņš aizvēra logu, piegāja pie galdiņa un ielēja sev viskiju ar sodu.

-    Seterveit, es rīt braukšu prom no šejienes uz visiem laikiem.

-     Ko? misters Seterveits pārsteigumā iesaucās. Čārlza Kārtraita sejā pavīdēja tāds kā žēls smaids.

-    Kas jādara, tas jādara! viņš kā skaldīt noskaldīja. Es pārdodu šo īpašumu. Neviens nekad neuzzinās, ko tas man nozīmējis…

Viņa balss iespaidīgi pieklusa, tad aprāvās.

Tīšuprāt piekāpies, sera Čārlza egoisms nu alka pēc atmaksas. Lieliskā ziedošanās aina, tādas viņš tik bieži tēlojis dažādās drāmās. "Atteikšanās no cita vira sievas", "Atsacīšanās no mīļotās meitenes".

-    Jāpārrauj sakari tā ir vienīgā izeja… viņa balsī bija manāms lepnums. Jaunība sader kopā ar jaunību… Viņi ir kā radīti viens otram… Man jāpazūd…

-    Kur? jautāja misters Seterveits.

Aktieris nevērīgi atmeta ar roku.

-    Kaut kur. Vai nav vienalga?

Un mazliet citādā tonī piebilda:

-    Varbūt Montekarlo. Tad papildināja, it kā tas nesaskanētu ar viņa izsmalcināto gaumi: Kāda starpība tuksnesī vai ļaužu burzmā? Savā dziļākajā būtībā vīrietis ir vientuļš. Es visu mūžu esmu bijis vientuļnieks…

Nepārprotama beigu frāze, aktierim noejot no skatuves.

Viņš pameta ar galvu misteram Seterveitam un atstāja istabu.

Misters Seterveits arī devās pie miera. "Bet ne jau tuksnesī …" vi ņš nosmējās.

Nākamajā rītā sers Čārlzs atvainojās misteram Seterveitam, ka šodien brauc uz pilsētu.

-    Palieciet līdz rītam, miļais draugs, pēc tam brauciet pie Hārbertoniem uz Tavistoku. No šejienes jūs aizvedis ar mašīnu. Esmu cieši nolēmis es nedrīkstu šeit palikt. Nē, neparko nedrīkstu.

Sers Čārlzs vīrišķīgā apņēmībā izrieza plecus, stingri paspieda roku misteram Seterveitam un atstāja viņu nepārspējamās mis Milreijas gādībā. Šķita, ka mis Milreijai tas nav nekāds apgrūtinājums, viņa kā vienmēr tiks ar visu galā. Viņas seja nepauda nedz izbrīnu, nedz satraukumu par sera Čārlza piepešo apņemšanos. Arī misteram Seterveitam neizdevās no viņas izvilkt nevienu vārdu. Mis Milreiju neuztrauca nedz negaidīta nāve, nedz pēkšņa nodomu maiņa. Lai notiktu kas notikdams, viņa to uztvēra kā negrozāmu faktu un atbilstoši rīkojās zvanīja starpniekiem, sūtīja telegrammas uz ārzemēm un veikli klabināja ar rakstāmmašīnu. Misteru Seterveitu šāda rosība nomāca. Viņš nogāja liedagā un pastaigājās gar jūras krastu. Pēkšņi kāds viņu no mugurpuses saķēra aiz rokas. Viņš ātri pagriezās pretī stāvēja Ega.

-    Ko tas viss nozīmē? viņa noprasīja.

-    Kas tad? Misters Seterveits izlikās nezinām.

-    Paklīdušas baumas, ka sers Čārlzs braukšot prom pārdošot "Vārnu ligzdu".

-   Tas ir tiesa.

-    Viņš brauks prom?

-   Jau ir aizbraucis.

-   Uz kurieni?

-   Uz ārzemēm. Uz Dienvidfranciju.

-Ai!

Misters Seterveits nezināja, ko sacīt. Acīmredzot tā nav tikai varoņa dievināšana…

Viņš drudžaini meklēja vārdus, lai meiteni nomierinātu.

-    Kura no tām velna mauķelēm tā ir? Ega nikni noprasīja.

Misters Seterveits pārsteigumā palika stāvam kā sālsstabs. Ega atkal saķēra viņu aiz rokas un sapurināja.

-   Jūs zināt! Kura? Tā sirmā vai otra? Ega kliedza.

-   Dārgā, es vispār nesaprotu, par ko jūs runājat.

-    Saprotat, labi saprotat! Vainīga ir sieviete. Es viņam patiku, skaidrs, ka patiku. Viena no tām abām tajā vakarā to ievērojusi un nolēmusi viņu dabūt prom no manis. Es ienīstu sievietes. Viltīgas čūskas. Vai redzējāt, ko tā zaļmatainā bija uzcirtusi mugurā? Es aiz skaudības griezu zobus. Nav viegli sist pušu sievišķi, kam tik šikas lupatas. Pati gan veca un nesmuka, bet nav svarīgi. Viņai blakām kura katra izskatās kā noplukuši pērmindera sieva. Vai tā būtu viņa? Vai otra sirmā? Tā ir smieklīga. Bet viņš to sauc par Andželu. Tā nevar būt trešā tā savītusi kāpostgalva. Kura no abām šikā vai Andžela?

-     Kas jums nāk prātā? Jūs fantazējat! Viņu… ē… Čārlzu Kārtraitu neinteresē neviena no šīm sievietēm.

-     Es jums neticu. Katrā ziņā tām viņš interesē…

-   Nē, nē, jūs maldāties. Tās ir tīrās iedomas.

-   Mauķeles! īstas mauķeles!

-    Nelietojiet šādu vārdu, mana dārgā!

-Tās pelnījušas daudz sliktāku!

-   Tikai, lūdzu, nesakiet to! Galvoju, ka jūs visu pārprotat.

-    Bet kāpēc tad viņš aizbraucis?

Misters Seterveits nokremšļojās.

-    Viņš… ē… domājis, ka tā ir labāk.

-    Vai manis dēļ?

-    Droši vien.

-    Tātad aizbēdzis. Bet es gribēju drusciņ atklāt savas kārtis… Viriešiem nepatik, ka tiem skrien pakaļ, vai ne? Mammai galu galā ir taisnība… Cik jauki viņa runā par vīriešiem! Vienmēr trešajā personā vecmodigi, it kā caur puķēm. "Vīriešiem nedrīkst skriet pakaļ, citādi tie ņems kājas pār pleciem." Kā jums šķiet, vai tas ir smalks izteiciens ņemt kājas pār pleciem? Vai neizklausās divdomīgi? Čārlzs tieši ņēma kājas pār pleciem aizbēga no manis. Nobijās. Visļaunākais ir tas, ka nedrīkstu viņu meklēt. Ja es to darītu, tad viņš kāptu uz kuģa un brauktu uz Āfrikas džungļiem vai nezin kur.

-    Hermione, vai jūsu jūtas pret seru Čārlzu ir nopietnas? -jautāja misters Seterveits.

-    Protams, meitene attrauca.

-    Bet pret Oliveru Mendersu?

Ega nepacietīgi atmeta ar roku un risināja tālāk savu domu.

-    Kā jums liekas, vai es drīkstētu viņam aizrakstīt? Neko satraucošu, tikai par šo un to… lai viņš vieglāk pārvar izbailes… — Viņa sarauca pieri. Kāda muļķe es esmu bijusi! Mamma to mācētu daudz labāk. Vecās dāmas zina, kā visu izdarīt. Man šķita, ka viņu vajag drusku pamudināt. Viņa ātri apcirtās uz mistera Seterveitā pusi. Sakiet, vai viņš viņvakar redzēja mani bučojamies ar Oliveru?

-    Laikam ne. Kad… ?

-    Mēnesnīcā. Kad mēs gājām lejā pa taku. Es domāju, viņš noskatās mums pakaļ no terases, varbūt redz mani un

Oliveru… nu, man gribējās viņu iedūšināt. Tāpēc, ka es viņam patiku. Varu apzvērēt patiku.

-   Vai tas nav cietsirdīgi pret Oliveru?

-    Nepavisam ne. Oliveram šķiet, ka viņš parāda lielu godu meitenei, ja to noskūpsta. Protams, viņa iedomībai tas rīvēs kantes, bet nevar ņemt vērā visu. Es vēlējos pavedināt Čārlzu. Pēdējā laikā viņš bija savādāks tāds kā atvēsis.

-    Mīļais bērns, jūs lāgā nesaprotat, ka jūs mīlat Oliveru. Čārlzs aizbrauca, lai aiztaupītu sev vēl lielākas sirdssāpes.

Ega uzreiz apsviedās. Satvēra misteru Seterveitu aiz pleciem un dzēlās viņam acīs.

-   Vai tas ir tiesa? Tiešām tiesa? Idiots! Naivulis! Ai!

Viņa palaida vaļā misteru Seterveitu un teciņus sāka

iet viņam līdzās.

-    Viņš atgriezīsies! Noteikti atgriezīsies. Ja ne…

-Ko tad?

Ega nervozi iesmējās.

-   Es panākšu, ka atgriežas. Gan redzēsiet.

Misters Seterveits nodomāja, ka Egai un Tenisona varonei ir daudz kas kopējs, lai ari izteiksmes veids stipri atšķirīgs. Tomēr viņam šķita, ka Egas paņēmieni būs krietni praktiskāki un viņai ne prātā nenāks iet nāvē mīlestības dēl.

OTRAIS CĒLIENS PĀRLIECĪBA

I Sers Čārlzs saņem vēstuli

Misters Seterveits uz dažam dienām bija ieradies Montekarlo. Mājas viesību apmeklējumi jau sāka viņu garlaikot, un Rivjēra septembrī viņam bija iemīļota uzturēšanās vieta.

Viņš sēdēja dārzā, sildījās saulē un lasīja aizvakardienas "Daily Mail".

Pēkšņi uzmanību saistīja kāds vārds. Streindžs. Sera Bartolomeja Slreindža nāve. Viņš pārskrēja ar acīm rakstu.

Ar dziļu nožēlu paziņojam, ka miris Bartolomejs Streindžs ievērojamais speciālists nervu slimībās. Sers Bartolomejs rīkojis draugiem viesības savā mājā Jorkšīrā. Viņš izskatījies sveiks un vesels. Nāve iestājusies pēkšņi pēc pusdienām. Sers Bartolomejs tērzējis ar draugiem un dzēris portvīnu, kad piepeši uznākusi lēkme un viņš nomiris. Ātro palīdzību nav paspēts izsaukt. Sera Bartolomeja nāve ir liels zaudējums. Viņš bija…

Sekoja sera Bartolomeja karjeras un darbā izklāsts.

Avīze izslīdēja misteram Seterveitam no rokām.Viņš jutās ļoti satriekts. Iedomājās ārstu druknu, dzīvespriecīgu, pie labas veselības. Bet tagad miris. Atmiņā bija ieguluši vārdi: "Dzēris portvīnu…" "Pēkšņa lēkme…" "Nomiris, ātro palīdzību nav paspēts izsaukt."

Portvīns, nevis kokteilis, bet citādi dīvaina līdzība ar nāvi "Vārnu ligzdā" Kornvelā. Misters Seterveits atkal atcerējās vecā garīdznieka krampjaini saviebto seju.

Iespējams, ka galu galā…

Viņš pacēla acis un ieraudzīja seru Čārlzu Kārtraitu nākam šurp pa mauru.

-    Seterveit! Cik brīnišķīgi! Tieši jūs es iedomājos! Vai zināt, kas noticis ar veco nabaga Tolliju?

-    Nupat izlasīju.

Sers Čārlzs atkrita krēslā blakus misteram Seterveitam. Viņš bija ģērbies elegantā burātāja kostīmā. Nonēsātās flaneļa bikses un veci svīteri jau piederēja pagātnei. Tagad viņš bija pieredzējis burāšanas sporta cienītājs no Dienvidfrancijas.

-     Paklau, Seterveit, Tollijs taču bija vesels kā rutks. Viņam nekad nekas nekaitēja. Es gan esmu muļķa fantasts, bet vai jums tas neatgādina…

-     Nožēlojamo gadījumu Lūmutā? Jā, taču līdzība var būt tikai aptuvena. Pēkšņa nāve nav nekas ārkārtējs un iestājas dažādu iemeslu dēļ.

Sers Čārlzs īsi pameta ar galvu, tad sacīja:

-    Es tikko saņēmu vēstuli no Egas Litonas Gēres.

Misters Seterveits aizturēja smaidu.

-   Vai pirmo?

-     Nē, sers Čārlzs vaļsirdīgi teica. Vienu saņēmu drīz pēc aizbraukšanas. Tikai šādi tādi nieki un jaunumi. Nemaz neatbildēju… Neuzdrīkstējos atbildēt… Meitenei, protams, nav ne jausmas, bet es negribēju sevi nostādīt muļķa lomā. Velns lai parauj visu!

-     Un šī vēstule? misters Seterveits jautāja, vēl aizvien smīnēdams bārdā.

-Šī ir citāda. Lūgums palīdzēt…

-    Palīdzēt? Misters Seterveits pacēla uzacis.

-    Ega bijusi tur.

-    Redzējusi seru Bartolomeju nomirstam? -Jā.

-    Un ko viņa saka?

Sers Čārlzs izvilka no kabatas vēstuli, pavilcinājās, tad pasniedza to misteram Seterveitam.

-    Labāk izlasiet pats.

Misters Seterveits atlocīja papīra lapu un ziņkāri to pārlūkoja.

Dārgais ser Čārlz, nezinu, kad saņemsiet šis rindiņas. Ceru, ka driz. Esmu tik uztraukusies, nesaprotu, ko iesākt. Jūs droši vien esat izlasījis avīzēs nāves ziņu. Sers Bartolomejs nomira tieši tāpat kā misters Bebingtons. Tā nevar būt sagadīšanās nevar būt… Esmu šausmīgi uztraukusies…

Vai Jūs nevarētu atgriezties un kaut ko darīt lietas labā? Jums jau toreiz bija aizdomas, bet neviens Jūs neuzklausīja; tagad ir nogalināts Jūsu draugs. Ja Jūs neatgriezīsieties, tad varbūt neviens nekad neizdibinās patiesību, bet es esmu pārliecināta, ka Jūs spēsiet. Par to esmu pilnīgi droša.

Taču ir vēl kaut kas cits. Es esmu šausmīgi uztraukusies par kadu… Zinu, viņam nav ne mazākā sakara ar to, bet sagadīšanās ir drusku aizdomīga. Es nevaru visu paskaidrot vēstulē. Vai Jūs neatgrieztos? Jūs izdibināsiet patiesību! Es zinu, ka spēsiet!

Steigā

Jūsu Ega.

-   Nu? sers Čārlzs nepacietīgi jautāja. Mazliet nesakarīga, vai ne? Steigā rakstīta. Bet ko jūs par to domājat?

Misters Seterveits lēnām salocīja vēstuli, gribēdams novilcināt atbildi.

"Jā, nesakarīga, bet diezin vai steigā rakstita," viņš se cināja. "Acīmredzami iecerēta, lai glaimotu sera Čārlz godkārei, uzņēmībai un bruņnieciskumam."

Misters Seterveits nosprieda, ka seram Čārlzam vēstule var likties vilinoša.

-    Kā jums šķiet, kas ir šis "kāds" un "viņš"? misters Seterveits jautāja.

-    Droši vien Menderss.

-    Vai viņš ari bija ielūgts?

-    Laikam gan. Es nezinu, kāpēc. Tollijs pirmo reizi redzējās ar viņu tovakar pie manis. Nevaru iedomāties, kādēļ šis jaunais cilvēks uzaicināts.

-    Vai sers Bartolomejs bieži rīkoja šādas plašas viesības?

-   Trīs četras reizes gadā.

-    Vai viņš ilgāku laiku uzturējās Jorkšīrā?

-    Viņam tur bija liela sanatorija. Viņš nopirka Melfortas abatiju, atjaunoja vecā klostera ēku un uz gruntsgabala uzbūvēja sanatoriju.

-   Ak tā.

Misters Seterveits bridi apcerīgi klusēja. Tad sacīja:

-   Diezin kas vēl bijuši viesībās?

Sers Čārlzs atbildēja, ka tas varētu būt rakstīts avīzēs, un ņēmās tās pāršķirstīt.

-   Ā, te ir! un viņš skaļi lasīja:

-   "Sers Bartolomejs rīkojis ikgadējās viesības Jorkšīrā. Lūgto viesu vidū bijuši lords un lēdija īdeni, lēdija Mērija Litona Gēre, sers Džozelīns Kempbels un lēdija Kempbela, kapteinis Deikrs un misis Deikra un ievērojamā aktrise Andžela Satklifa."

Viņi pārmija skatienus.

-   Deikri un Andžela Satklifa, teica sers Čārlzs. Olivers Menderss nav minēts.

-    Varbūt šodienas "Continental Daily Mail" ir Vēl kaut kas.

Sers Čārlzs pārlapoja avīzi. Pēkšņi viņš iztrūkās:

-   Ak Dievs, Seterveit, paklausieties!

"Sers Bartolomejs Streindžs. Sekcijā noskaidrots, ka nelaiķis noindēts ar nikotīnu, taču nav nekādu pierādījumu, kurš indi iedevis vai kādā veidā tā iedota."

Sers Čārlzs sarauca pieri.

-    Noindēts ar nikotīnu. Vai no šāda draņķa cilvēks uz vietas nokrīt garšļaukus? Tas viss man liekas mīklaini.

-   Ko jūs tagad darīsiet?

-    Iešu nopirkt guļamvagona biļeti uz nakts ātrvilcienu.

-   Labi, es tāpat, sacīja misters Seterveits.

-   Jūs? sers Čārlzs pārsteigumā apsviedās.

-     Šādās lietās man ir ķēriens, misters Seterveits kautrīgi teica. Un arī… ē… neliela pieredze. Bez tam es diezgan labi pazīstu turienes policijas prefektu pulkvedi Džonsonu. Tas var noderēt.

-    Vareni! iesaucās sers Čārlzs. Dosimies uz guļamvagonu kasi!

"Meitene savu panākusi," nodomāja misters Seterveits. "Apgalvoja, ka dabūšot viņu atpakaļ. Bet diezin cik patiesa ir viņas vēstule?"

Sers Čārlzs aizgāja nopirkt biļetes, bet misters Seterveits lēnām pastaigājās pa parku, vēl aizvien domādams par Egu Litonu Gēri. Viņš apbrīnoja tās atjautību un neatlaidību un, kaut gan bija mazliet vecmodīgs, centās samierināties ar atziņu, ka mīlestībā galvenais ir valdzinājums.

Misters Seterveits bija vērīgs cilvēks. Lai arī nogrimis apcerē par sievietes, it īpaši Egas Litonas Gēres pievilcību, viņš tomēr sev jautāja:

"Kur es esmu jau redzējis šādu galvu ola kas ola?"

Olgalvis sēdēja uz soliņa un dziļdomīgi raudzījās uz i jūru. Mazs vīriņš pārāk garām ūsām.

Neapmierināta angļu meitenīte stāvēja viņam ieblakus] un spārdīja ar lobēlijām apstādīto zālāja malu.

-    Nedari tā, mīlulīt, sacīja meitenītes māte, pētīdama ļ modes žurnālu.

-    Bet man nekas cits nav, ko darīt. Mazais vīriņš pagrieza galvu, un misters Seterveits

viņu uzreiz pazina.

-    Mesjē Puaro! Cik patīkams pārsteigums!

-    Priecājos, monsieur! Viņi sarokojās, misters Seterveits apsēdās.

-     Visi, kā rādās, saradušies Montekarlo. Pirms pusstundas nejauši satiku seru Čārlzu Kārtraitu, bet tagad jūs.

-    Vai sers Čārlzs arī ir te?

-     Jā. Noņemoties ar burāšanu. Vai zināt, ka viņš nolēmis pārdot "Vārnu ligzdu"?

-    Nē, nezinu. Tas mani izbrīni. -.Mani gan ne. Kārtraits nav no tiem, kuriem patik

pastāvīgi dzīvot nomaļā stūrī.

-     Šajā ziņā es jums piekrītu. Brīnos par kaut ko citu. Man šķita, ka seram Čārlzam ir īpašs iemesls palikt Lūmutā — ļoti šarmants iemesls. Vai es maldos? Mazā jaunkundze, kas tik jocīgi dēvējās par olu [1] , puaro acis iedzirkstījās.

-   Jūs ari to manījāt?

-    Bez šaubām. Mana sirds ir ļoti atsaucīga pret mīlētājiem. Un h jeunesse[2] vienmēr ir tik aizkustinoša, viņš nopūtās.

tulk. no franču vai.)

*

-    Jūs nojautāt, kāpēc sers Čārlzs atstāja Lūmutu? sacīja misters Seterveits. Viņš aizbēga.

-    No mademoiselle Egas? Skaidri redzams, ka viņš ir meitenē iemīlējies. Kāpēc tad aizbēdzis?

-   Jūs nesaprotat mūsu, anglosakšu, kompleksus.

Mesjē Puaro risināja tālāk savu domu:

-    Protams, tas ir labs paņēmiens laisties lapās. Kas hčg, to ķer. Mūciet prom no sievietes tā tūlit skries l'.ikaļ. Tik pieredzējis vīrietis kā sers Čārlzs to noteikti zina.

Misters Seterveits pasmīkņāja.

-    Diezin vai šoreiz tas ir tādēļ. Bet ko jūs šeit darāt? Vai esat atvaļinājumā?

-    Es esmu atvaļinājumā līdz mūža galam. Tiku pie bagātības un aizgāju pensijā. Tagad apceļoju pasauli.

-    Lieliski! teica misters Seterveits.

-   N'est-ce pas?[3]

-    Māmiņ, vai te nav nekas, ko darit? jautāja angļu meitenīte.

-    Mīlulīt, tas taču ir brīnišķīgi būt ārzemēs, gozēties saulītē! māte pārmetoši sacīja.

-   Jā, bet te nekas nav, ko darit.

-   Paskraidelē, parotaļājies! Aizej pie jūras!

-    Maman, sacīja pēkšņi uzradusies franču meitenīte.

Joue avec /no/.' [4]

Māte pacēla acis no grāmatas.

-   Amuse toi avec ta balle, Marcelle![5]

Franču meitenīte paklausīja sadrūmusi sāka bumsāt pret zemi bumbu.

-    Je m'amuse aussi,[6] sacīja Herkuls Puaro ar ārkārtīgi dīvainu sejas izteiksmi.

Tad, it kā atbildot uz mistera Seterveitā jautājošo ska tienu, piemetināja:

-   Jūs esat attapīgs. Tā ir, kā domājat.

Mirkli paklusējis, viņš turpināja:

-     Redziet, jaunībā es biju nabadzīgs. Viens no dau dziem. Vajadzēja izsisties. Iestājos policijā. Tur cītīgi dar bojos. Pamazām tiku uz augšu. Drīz kļuvu plaši pazīstams. Ieguvu labu slavu. Iemantoju starptautisku atzinību. Ja taisījos aiziet pensijā. Tad sākās karš. Mani ievainoj Nonācu Anglijā izvārdzis, nožēlojams gūsteknis. Kād laba sieviete mani pieņēma. Viņa nomira — ne jau dabisk nāvē, nē, viņu nogalināja. Es sakopoju visus piecus prātus® Nodarbināju pelēkās smadzeņu šūniņas. Atradu slepkavu Izrādījās, ka tomēr vēl kaut ko spēju. Patiešām, es biju savu spēku briedumā. Tad sākās mana otrā karjera es kļuvu privātdetektīvs Anglijā. Atrisināju daudzas aizrau jošas un sarežģītas problēmas. Ak, monsieur, es dzīvoju pilnvērtīgu dzīvi! Cilvēka dabas izpēte — brīnišķīga lietai Es kļuvu bagāts. "Kādu dienu man būs tik daudz naudas1 cik vajadzīgs, lai piepildītos visi mani sapņi," es sev teicu.

Viņš uzlika roku uz mistera Seterveitā ceļa.

-    Mīļais draugs, kaut jūsu mūžā nekad nepienāktu diena, kad visi sapņi piepildījušies. Si meitene droši vien ari sapņojusi, ka ārzemēs būs brinum jauki, bet īstenībā ir pavisam citādi. Vai saprotat?

-   Jā, saprotu, jūs it nemaz neuzjautrināties.

Puaro palocīja galvu.

-   Tā ir.

Misters Seterveits pašķobīja sīko, grumbaino seju. Vai drikstētu? Vai nedrīkstētu? Viņš svārstījās. Lēnām atlocīja laikrakstu, ko vēl arvien nēsāja līdzi.

-    Vai esat to lasījis, mesjē Puaro? viņš pielika rādītājpirkstu pie īsā paziņojuma.

Mazais beļģis paņēma avīzi. Misters Seterveits vēroja viņu lasām. Viņa seja neko nepauda, bet anglim šķita, ka viņš saspringst kā terjers, kas saodis žurkas alu.

Herkuls Puaro izlasīja rakstiņu divreiz, salocīja avīzi un atdeva misteram Seterveitam.

Interesanti, viņš noteica.

Šķiet, ka taisnība ir bijusi seram Čārlzam Kārtraitam, ļllcvis mums.

Jā, kā liekas, mēs esam maldījušies… Diezin vai tik labsirdīgu vecu vīru kāds nomaitātu… Otrs nāves gadījums varētu būt nejauša apstākļu sakritība. Nejaušības mēdz notikt visdīvainākās nejaušības. Es, Herkuls Puaro, rsmu redzējis daudzas pārsteidzošas nejaušības…

Paklusējis viņš turpināja:

-   Sera Čārlza Kārtraita nojauta bijusi dibināta. Viņš ir niakslinieks jūtīgs, uztvērīgs, jūt lietu būtību labāk nekā lo iemeslus… Nojauta gan bieži viļ, bet reizēm apstipi inās. Kur tad sers Čārlzs ir šobrīd?

Misters Seterveits pasmaidīja.

-    To es varu jums pateikt. Guļamvagonu biļešu kasē. Mcs abi šonakt braucam atpakaļ uz Angliju.

-    Ahā! — Puaro izteiksmīgi iesaucās. Urbīgi šķelmīgās licis gailēja. Ir nu gan iekaisies tas sers Čārlzs! Tātad nolēmis tēlot policistu? Varbūt ir kāds cits iemesls?

Misters Seterveits neatbildēja, un Puaro tūlīt izteica piiedumu:

-    Saprotu. Ne jau tikai nozieguma dēļ, vai ne? Mademoiselle skaistās acis vilina atpakaļ.

-    Viņa atrakstīja, lūdza atgriezties, sacīja misters Seterveits.

Puaro pamāja ar galvu.

-   Tagad es brīnos… Lāgā nesaprotu…

-    Vai jūs nesaprotat mūsdienu angļu meiteni? mis-

Iers Seterveits viņu pārtrauca. Es ari nesaprotu. Tād meitene kā mis Litona Gēre…

Šoreiz pārtrauca Puaro:

-     Pārdoti, jūs mani pārpratāt. Es ļoti labi saprotu mi Litonu Gēri. Esmu redzējis daudz tādu meiteņu. Jūs sauc šo tipu par mūsdienīgu, bet tas ir nu, kā lai to pasaku mūžsens.

Misters Seterveits sapīka. Vienīgi viņš saprot Egu. Ko šis nejēga ārzemnieks zina par jaunām angļu sievietēm?

Puaro joprojām runāja domīgi, it kā sapņaini.

-   Cilvēka dabas izpēte cik bīstama spēja!

-    Vajadzīga spēja, misters Seterveits izlaboja.

-    Varbūt. Tas atkarīgs no viedokļa.

-     Nu labi… misters Seterveits gausi noteica un piecēlās. Jutās mazliet vīlies. Viņš bija izmetis makšķeri, bet zivs neuzķērās. Viņš saprata, viņa zināšanas par cii vēka dabu ir nepilnīgas. Patīkamu atvaļinājumu!

-Paldies!

-   Ja atkal esat Londonā, apciemojiet mani, viņš izņē ma no kabatas vizītkarti. Te ir mana adrese.

-     Jūs esat ļoti laipns, mister Seterveit. Ar lielāk prieku.

-    Nu, tad uz redzēšanos!

-   Uz redzēšanos un bon voyage. [7]

Misters Seterveits aizgāja. Puaro mirkli nolūkojās

viņam pakaļ, tad atkal pavērsa skatienu uz zilo Vidusjūru.

Tā viņš sēdēja krietnu brīdi.

-    Es jau biju pie jūras, māmiņ, angļu meitenīte sacī ja. Ko lai tālāk daru?

-    Jautājums taisni kā naglai uz galvas! Puaro nobu bināja, piecēlās un aizsoļoja uz guļamvagonu biļešu kasēm.

II Pazudušais virssulainis

Sers Čārlzs un misters Seterveits sēdēja pulkveža Džonsona darba kabinetā. Policijas prefekts brangs vīrs sārtu seju un bļaurīgu balsi taisni staroja, sasveicinādamies ar misteru Seterveitu, un bija acīm redzami pacilāts, iepazīstoties ar slaveno Čārlzu Kārtraitu.

-    Manējā ir liela teātra cienītāja. Viena no jūsu kā amerikāņi to sauc? fanēm. Man arī patīk laba luga skaidri saprotams gabals, nevis tādi piedauzīgi kumēdiņi, kādus rāda tagad.

Sers Čārlzs nekad nebija rādījis "piedauzīgus kumēdiņus" un atbildēja brīvi savā parastajā apburošajā veidā. Uzzinājis apmeklējuma iemeslu, pulkvedis kļuva gaužām valodīgs.

-    Ko jūs sakāt jūsu draugs? Žēl, ļoti žēl. Jā, viņš šeit tika augsti cienīts. Viņa sanatorija ir tālu izdaudzināta. Visi viņu uzskatīja par lielisku cilvēku un izcilu speciālistu savā nozarē. Laipns, augstsirdīgs, apkaimē iemīļots. Kurš varētu iedomāties, ka viņu noslepkavos! Kā rādās, tā ir slepkavība. Nekas neliecina par pašnāvību, bet par pārskatīšanos nevar būt ne runas.

-    Mēs ar Seterveitu nupat ieradāmies no ārzemēm, sacīja sers Čārlzs. Esam lasījuši tikai īsas ziņas avīzēs.

-     Un, protams, gribat uzzināt visu sīki un smalki. Redziet, lieta ir šāda. Pirmām kārtām jādabū rokā virssulainis. Sers Bartolomejs viņu bija nesen pieņēmis pirms divām nedēļām; tūlīt pēc nozieguma viņš pazudis, tīri kā akā iekritis. Liekas drusku šaubīgi, ko?

-   Vai jums nav ne jausmas, kurp viņš devies?

Pulkveža Džonsona sārtā seja koši pietvīka.

-   Jūs domājat, ka tā ir nolaidība no mūsu puses. Tā var likties. Viņš, protams, tika uzraudzīts, tāpat kā visi pārējie.

Uz mūsu jautājumiem atbildēja atklāti minēja London aģentūru, caur kuru dabūjis šo vietu. Pēdējais darba devēj

-     sers Horass Bērds. Runāja nosvērti, nelikās nedz nobi jies, nedz apjucis. Pēc tam aizlaidās. Bet māja tika uzraudzīta! Es saviem puišiem sadevu sutu, bet viņi zvērēja, ka nav ne acu aizvēruši.

-    Ļoti dīvaini, sacīja misters Seterveits.

-    Neatkarīgi no citiem apsvērumiem tā ir neprātība, -» sers Čārlzs domīgi teica. Uz viņu taču nekrita aizdomas. Ar bēgšanu viņš pievērsis sev uzmanību.

-    Tieši tā. Nekur tālu jau netiks. Viņa apraksts ir visur izplatīts. Pēc pāris dienām saņems ciet.

-    Ārkārtīgi savādi, teica sers Čārlzs. Es to nesaprc tu.

-    Iemesls ir diezgan skaidrs. Dūša saskrējusi papēžos. Pēkšņi nobijies.

-    Ja cilvēkam netrūkst dūšas izdarīt slepkavību, vai pēcāk nepietiktu, lai izturētos savaldīgi?

-    Kā nu kuram. Es pazīstu noziedzniekus. Vairums ir gļēvuļi. Domā, ka tiek turēti aizdomās, un laiž ļekas vaļā.

-    Vai jūs pārbaudījāt ziņas, kādas viņš sniedza par sevi?

-     Protams, ser Čārlz. Tas ir vienkārši parasta lieta. Londonas aģentūra apstiprināja viņa stāstīto. Viņam bija rakstiska atsauksme no sera Horasa Bērda, tas viņu silti ieteica. Sers Horass ir Austrumāfrikā.

-Tātad atsauksme varētu būt viltota?

-    Tieši tā, — teica pulkvedis Džonsons un uzsmaidīja seram Čārlzam kā skolotājs, uzlielot apķērīgu skolnieku.

-    Mēs telegrafējām seram Horasam, bet savs laiciņš paies, līdz saņemsim atbildi. Viņš ir medību ekspedīcijā.

-    Kad virssulainis pazuda?

-            Otrā rītā pēc sera Bartolomeja nāves. Pusdienās bija klāt ari kāds ārsts sers Džozelīns Kempbels, cik saprotu, toksikologs; viņš un Deiviss, vietējais ārsts, tūlīt izsaukuši policiju. Mēs tovakar nopratinājām visus. Eliss, tas virssulainis, kā vienmēr iegāja savā istabā, bet no rīta bija pazudis. Gultā nav gulējis.

-   Aizlavījies, kamēr vēl tumšs?

-    Tā šķiet. Dažas dāmas palika tur pa nakti arī mis Satklifa, aktrise, varbūt jūs viņu pazīstat?

-    Ļoti labi pazīstu.

-     Mis Satklifa izteica kādu varbūtību. Vai tik viņš neesot aizbēdzis pa slepenu apakšzemes eju, pulkvedis Džonsons it kā atvainodamies nošņaukājās. Gandrīz kā Edgara Vollesa romānā, vai ne? Taču mājai patiešām esot šada eja. Sers Bartolomejs pat lepojies ar to. Parādījis arī mis Satklifai. Eja iznākot virszemē starp krāsmatām kādu jūdzi attālu.

-    Ticams izskaidrojums, sers Čārlzs piekrita. Vienīgi vai virssulainis zinājis, ka ir šāda eja?

-    Jā, tas ir jautājums. Manējā gan allaž apgalvo kalpotāji zinot visu. Šķiet, ka viņai ir taisnība.

-    Inde bijusi nikotīns… sacīja misters Seterveits.

-   Jā, tiesa. Visai neparasts līdzeklis. Samērā reti lietots. Ja cilvēks ir liels smēķētājs, un tāds dakteris bija, tad varētu sagandēt veselību un nomirt no saindēšanās ar nikotīnu. Bet šis gadijums, protams, ir pārāk pēkšņs tādai norisei.

-   Kā inde iedota?

-   Mēs nezinām… nosūkstījās pulkvedis Džonsons. Tā ir šī gadījuma vājā vieta. Spriežot pēc medicīniskās ekspertīzes, inde ieņemta tikai dažus mirkļus pirms nāves iestāšanās.

-   Viņi dzēruši portvīnu, vai ne?

-    Jā. Indei it kā vajadzētu būt portvīnā, bet tur nav. Mēs pārbaudījām viņa glāzi. Tajā bija vienīgi portvīns.

Visas pārējās glāzes gan bija aiznestas uz trauku istabu, bet neizmazgātas stāvēja uz paplātes. Taču nevienā nebija nekas cits. Ēst viņš ēdis to pašu, ko jebkurš. Zupu, ceptabutes, fazāna cepeti ar ceptiem kartupeļiem, šokolādes suflē, grauzdētas maizītes. Pavārs strādā pie sera Bartolomeja piecpadsmit gadu. Nav izprotams, kā inde iedota, tomēr tā ir viņa kuņģi. Sarežģīta problēma.

Sers Čārlzs pagriezās pret misteru Seterveitu.

-    Tāpat kā iepriekš, viņš satraukts izmeta. Tad sacīja policijas prefektam: Tāds pats nāves gadījums kā manā mājā Kornvelā.

-     Esmu dzirdējis. No kādas jaunas dāmas mis Litonas Gēres.

-   Jā, viņa tur bija. Vai viņa jums stāstīja?

-   Jā, mis Litona ir ļoti aizrāvusies ar savu pieņēmumu. Manuprāt, ser Čārlz, tas ir nepamatots. Neizskaidro virssulaiņa aizbēgšanu. Jūsu virssulainis taču vēl nav aizbēdzis?

-    Man nav virssulaiņa ir tikai kalpone.

-   Vai tā nevarētu būt pārģērbies vīrietis?

Iedomājies sīciņo Tempļu, sers Čārlzs pasmaidīja.

It kā atvainodamies, pulkvedis Džonsons ari savilka smaidīgu seju.

-    Tāpat vien iešāvās prātā, viņš teica. Es diezin kā nepaļaujos uz mis Litonas pieņēmumu. Nelaiķis taču jau bija gados. Kam ievajadzētos dabūt pie malas vecu garīdznieku?

-   To es ari nevaru saprast, sacīja sers Čārlzs.

-    Droši vien tikai apstākļu sakritiba. Viss atkarīgs no tā, vai sadzlsim pēdas virssulainim. Ļoti iespējams, ka viņš ir ists noziedznieks. Diemžēl nekur nav atstāti pirkstu nospiedumi. Mūsu eksperts pārbaudīja virssulaiņa guļamistabu un pieliekamo, bet neko neatrada.

-    Ja vainīgais ir virssulainis, kāda iemesla dēļ viņš to darījis?

-    Tas ir viensno grūtākajiem jautājumiem, atzina pulkvedis Džonsons. Varbūt viņš ieradies zādzības nolūkā un sers Bartolomejs viņu pieķēris?

Sers Čārlzs un misters Seterveits pieklājīgi klusēja.

Ari pulkvedis Džonsons likās apšaubām savu pieņēmumu.

-    Tagad varam tikai pieļaut, ka tas tā ir. Ja saņemsim ciet Džonu Elisu un uzzināsim, kas viņš ir un vai kādreiz jau sodīts, nu, tad iemesls būs pilnīgi skaidrs.

-   Vai esat izskatījuši sera Bartolomeja dokumentus?

-     Protams, ser Čārlz. Ļoti rūpīgi pārbaudījām. Es sladīšu jums priekšā inspektoru Krosfīldu, tas ir viņa pārziņā. Es viņam aizrādīju, ka sera Bartolomeja profesijai varbūt ir kāds sakars ar šo noziegumu, un viņš man piekrita. Ārstam zināmi daudzi amata noslēpumi. Visi sera Bartolomeja dokumenti bija iešūti vākos un piereģistrēti. Viņa sekretāre mis Lindona kopā ar Krosfīldu tos pārlūkoja.

-   Vai neko neatrada?

-    Nē, neko, kas uzvedinātu uz domām.

-     Vai no mājas nav kaut kas pazudis? Sudrablietas, dārgumi kaut kas tamlīdzīgs?

-   Itin nekas.

-   Kādi cilvēki tur bijuši?

-    Man ir saraksts. Bet kur esmu to licis? Ā, tas ir pie Krosfīlda. Viņam jāierodas kuru katru brīdi. Re, nu, kā vilku piemin, tā vilks klāt!

Ienāca inspektors Krosfīlds plecīgs liela auguma vīrietis gausu valodu un vērīgām, blāvi zilām acīm.

Viņš sasveicinājās ar savu priekšnieku, tas viņu iepazīstināja ar abiem apmeklētājiem.

Diezin vai misters Seterveits tik viegli iegūtu Krosfīlda vclibu, ja būtu ieradies viens. Krosfīlds nedeva ne plika graša par Londonas kundziņu "idejām". Taču šoreiz atbraucis pats sers Čārlzs! Inspektors Krosfilds juta' bērnišķīgu godbijību pret slaveniem aktieriem. Viņš bija divreiz redzējis seru Čārlzu tēlojam lomu un tagad, acu priekšā ieraugot dievināto skatuves varoni no miesas un asinīm, aiz sajūsmas un uztraukuma kļuva nedzirdēti laipns un runīgs.

-    Es redzēju jūs Londonā, ser. Biju tur aizbraucis kopā ar sievu. Izrādīja "Lorda Eintrija izvēli". Mēs sēdējām partcrā, zāle bija pārpildīta, divas stundas gaidījām pie kases. Bet sieva uzstāja: "Man jāredz sers Čārlzs Kārtraits!" Tas bija teātri "Pali Mali".

-     Es tagad vairs nespēlēju. Bet "Pali Mali" mani vēl atceras, viņš izņēma vizītkarti un uzšņāpa pāris vārdu. Kad nākamreiz ar misis Krosfīldu būsiet pilsētā izklaidēties, tad parādiet šo kartīti kasierim, viņš jums iedos divas biļetes labākajās vietās.

-    Cik laipni no jūsu puses, ser Čārlz, gaužām laipni! Sieva būs kā spārnos.

Pēc tam inspektors Krosfilds vai kusa bijušā aktiera priekšā.

-    Rets gadījums noindēšanās ar nikotīnu. Manā ilgajā praksē tāds nav bijis. Ari dakteris Deiviss tādu nezina, ser.

-    Es vienmēr domāju, ka ar nikotīnu var saindēties, ja pārliecīgi smēķē.

-    Atklāti sakot, es arī. Bet dakteris teica tīrs alkaloīds esot šķidrums bez smaržas, dažu pilienu pietiekot, lai gandrīz acumirklīgi nozāļotu cilvēku.

Sers Čārlzs iesvilpās.

-    Stipra inde!

-    Jā gan, ser. Taču nikotīnu lieto arī ikdienā, lai apsmidzinātu rozes. Protams, to var iegūt no tabakas lapām un sēklām.

-   Rozes… sers Čārlzs noteica. Kur es esmu dzirdējis…

Viņš sagrumboja pieri, tad pakratīja galvu.

-    Kas jauns, Krosfīld? pulkvedis Džonsons jautāja.

-    Nekas noteikts, ser. Ir ziņas, ka Eliss redzēts malu malās. Tās jāizvērtē pēc ticamības, viņš pavērsās pret ubiem pārējiem. Kopš izplatīts šā meklējamā cilvēķa apraksts, viņš redzēts visā Anglijā.

-    Kāds ir tas apraksts? jautāja sers Čārlzs.

Džonsons paņēma papīra lapu.

-    Džons Eliss vidēja auguma, mazliet sakumpušu muguru, mati sirmi, šķidra vaigubārda, tumšas acis, balss aizsmakusi, viena augšējā priekšzoba trūkst, tas redzams, kad viņš smaida, nav nekādu raksturīgu pazīmju.

-   Hm… Ļoti neuzkrītošs, teica sers Čārlzs. Varētu ievērot vienīgi vaigubārdu un to, ka izlūzis priekšzobs. Bet vaigubārdu tas būs nodzinis un diezin vai smaidīs.

-   Tīrais negals, ka neviens neko nav ielāgojis. Ari mājas kalpones neko noteiktu nepasacīja. Tā ir ikreiz. Viens un tas pats cilvēks tiek daždažādi aprakstīts garš, mazs, vidēja auguma, vājš, resns, drukns, slaids. No simtiem tikai viens kaut ko īsti ielāgo.

-    Vai esat pārliecināts, inspektor, ka Eliss ir vainīgais?

-    Kāpēc tad viņš aizbēdzis? Citādi to nevar izskaidrot.

-   Tas ir klupšanas akmens, sers Čārlzs domīgi noteica.

Krosfīlds paziņoja pulkvedim Džonsonam, kādi pasākumi ir veikti. Pulkvedis atzinīgi pamāja un palūdza inspektoram mājinieku un viesu sarakstu. Tad iedeva to abiem atbraucējiem. Tas skanēja šādi:

Marta Lekija pavāre,

Beatrise Čēča augšstāva istabene,

Dorisa Kokere apakšstāva istabene,

Viktorija Bella pavāres un istabeņu palīdze,

Alise Vesta kalpone,

Violeta Besingtonc trauku mazgātāja, (Visi minētie strādājuši pie nelaiķa vairākus gadus, tiem ir labas atsauksmes. Misis Lekija te strādā piec padsmit gadu.)

Gledija Lindone sekretāre, trīsdesmit trīs gadus veca, bijusi sera Bartolomeja Streindža sekretāre trīs gadus, nevar sniegt nekādas ziņas par varbūtēju iemeslu. Viesi:

lords un lēdija īdeni,

sers Džozelins Kempbels un lēdija Kempbela, mis Andžela Satklifa, kapteinis Deikrs un misis Deikra (misis Deikra vada firmu "Ambrosine, Ltd" Braitonstrītā),

lēdija Mērija un mis Hermione Litona Gēre, mis Mjūriela Ville, misters Olivers Menderss.

-    Hm… noņurdēja sers Čārlzs. Jaunais Menderss arī tur bijis.

-     Nokļuvis nejauši, nelaimes gadijuma dēļ, paskaidroja inspektors Krosfīlds. Jaunais džentlmenis ietriecies ar mašīnu žogā tieši līdzās mājai, sers Bartolomejs uzaicinājis viņu palikt pa nakti.

-   Trakulīgs braucējs! sers Čārlzs nosmējās.

-    Es domāju, ka jaunais džentlmenis bijis, tā sakot, drusku pavairāk ievilcis. Skaidrā prātā taču netriektos ar mašīnu žogā.

-   Gribējies parādīt vīra dūšu, noteica sers Čārlzs.

-    Pēc manām domām, dūša jau bijusi uzkurināta, ser.

-    Nu labi, liels paldies, inspektor. Pulkvedi Džonson, vai jums nebūtu nekas pretī, ja mēs apskatītu māju?

-    Protams, ne, ser. Bet diezin vai jūs uzzināsiet daudz vairāk, nekā es jums pastāstīju.

-    Vai kāds tur vēl ir?

-   Tikai kalpotāji, ser, sacīja Krosfīlds. Visi izklīda tūlīt pēc nopratināšanas, mis Lindone aizbrauca atpakaļ uz Londonu.

-    Varbūt derētu satikt ari dakteri… ē… Deivisu?

-    Nav peļama doma.

Viņi dabūja ārsta adresi, sirsnīgi pateicās pulkvedim Džonsonam par laipnību un aizgāja.

III kurš no viņiem?

-    Ko jūs par visu to domājat, Seterveit? vaicāja sers Čārlzs, kad viņi gāja pa ielu.

-    Un jūs? misters Seterveits nemēdza izteikt pārsteidzīgus spriedumus, viņam patika tos iespējami novilcināt.

Turpretī sers Čārlzs bija karstas putras strēbējs.

-    Viņi maldās, Seterveit! viņš dedzīgi teica. Visi maldās. Ieņēmuši galvā, ka vainīgs ir virssulainis. Aizlaidies tātad ir slepkava. Nepareizi, pilnīgi nepareizi. Nedrīkst atstāt bez ievērības otru nāves gadījumu manā mājā.

-    Vai jūs joprojām uzskatāt, ka tie ir saistīti?

Misters Seterveits domās jau bija atbildējis apstiprinoši.

-      Tiem jābūt saistītiem. Viss par to liecina… mums jāatrod kopsaucējs kāds, kas bijis klāt abos gadījumos…

-    Jā, teica misters Seterveits. Bet tas nav tik vienkārši, kā šķiet no pirmā acu uzmetiena. Kopsaucēju ir pārāk daudz. Vai apjēdzat, Kārtrait, gandrīz visi, kas piedalījušies pusdienās jūsmājās, bijuši arī šeit.

Sers Čārlzs pamāja.

-    Protams, apjēdzu. Bet vai jūs neaptverat, kādu secinājumu mēs no tā varam izdarīt?

-   Es jūs pat lāgā nesaprotu, Kārtrait.

-    Velns parāvis, jūs domājat, ka tā ir sagadīšanās? Nē, tas bija ar nolūku. Kāpēc visi tie, kuri bijuši klāt pirmajā nāves gadījumā, ir klāt arī otrajā? Nejaušība? Nekas tamlīdzīgs. Tas bija plāns, nodoms Tollija plāns.

-   Ā! Tas ir iespējams… noteica misters Seterveits. j

-    Tas ir droši. Jūs nepazināt Tolliju tik labi kā es, Seterveit. Viņš nekad neizpauda savus nodomus, turklāt bija ļoti pacietīgs cilvēks visās lietās.

Paraugieties uz to no šāda viedokļa: Bebingtons ir nonāvēts jā, nonāvēts, es nerunāšu aplinkiem, nonāvēts tovakar manā mājā. Tollijs mēdza pavilkt mani uz zoba šo aizdomu dēļ, bet pats visu laiku bija aizdomu pilns. Viņš par tām nebilda ne vārda, tas nav viņa garā, bet klusībā kala plānu. Nezinu, uz ko viņš balstījās. Diezin vai aizdomas vērsās tieši pret atsevišķu personu. Droši vien viņš domāja, ka viens no šiem cilvēkiem ir vainīgs noziegumā, un bija iecerējis plānu, tādu kā pārbaudi, lai uzzinātu, kurš tas ir.

-   Bet pārējie viesi īdeni un Kempbeli?

-   Piedēkļi. Lai tas viss nav tik uzkrītoši.

-   Kāds, jūsuprāt, bijis šis plāns?

Sers Čārlzs paraustīja plecus gaužām neraksturīga kustība. Viņš atkal bija Aristīds Divāls izlūkošanas dienesta priekšnieks, kas iedams pievelk kreiso kāju.

-    Kas to lai zina? Es neesmu zīlnieks, nevaru izzīlēt. Taču plāns ir bijis… Tas sagāja grīstē, jo izrādījās, ka slepkava ir par mata tiesu gudrāks, nekā Tollijam licies… Viņš pirmais devis triecienu…

-   Viņš?

-   Vai viņa. Indētāji ir gan sievietes, gan vīrieši vairāk vīrieši.

Misters Seterveits klusēja. Sers Čārlzs teica:

-   Vai tad jūs piekritat vairākuma uzskatam? "Vainīgais ir virssulainis. Viņš to izdarījis."

-   Bet kā jūs izskaidrojat virssulaiņa aizbēgšanu?

-   Es par viņu nemaz nedomāju. Manuprāt, viņš nav ņemams vērā… Izskaidrojumu jau var atrast.

-   Kādu?

-    Pieņemsim, ka policijai tiktāl ir taisnība, Eliss ir rūdīts noziedznieks, nu, teiksim, kramplauzis. Dabūjis šo vietu ar viltotām ieteikuma vēstulēm. Pēc tam tiek nogalināts Tollijs. Kāds ir Elisa stāvoklis? Cilvēks noslepkavots, bet mājā ir vīrietis, kura pirkstu nospiedumi atrodas Skotlendjardā un kurš ir policijai zināms. Viņš nobīstas un aizbēg.

-   Pa slepeno eju?

-    Pie velna slepeno eju! Viņš izlavijies no mājas,, kamēr tas stulbenis policists bijis iesnaudies.

-   Tas tiešām liekas vairāk iespējams.

-   Seterveit, kādas īsti ir jūsu domas?

-    Manas? Tādas pašas kā jūsējās. Pieņēmums par virssulaini man šķiet galīgi aplams. Manuprāt, seru Bartolomeju un nabaga veco Bebingtonu nonāvējis viens un tas pats cilvēks.

-   Kāds no viesiem?

-   Jā, kāds no viesiem.

Mirkli valdīja klusums, tad misters Seterveits iejautājās:

-   Kā jums šķiet, kurš tas bijis?

-   Ak Dievs, Seterveit, kā es varu zināt?

-    Protams, jūs nevarat zināt, misters Seterveits viņu mierināja. Jums varbūt ir kāda doma nekas drošs vai pamatots. Tikai minējums.

-   Diemžēl nav…

Viņš bridi apsvēra, tad aizžņaugtā balsī turpināja:

-    Jo vairāk domā, jo mazāk šķiet iespējams, ka to iz-] darījis kāds no viņiem.

-     Droši vien jūsu pieņēmums ir pareizs, misters Seterveits apcerīgi sacīja. Par to, ka uzaicināti tika tieši aizdomās turētie. Taču jāņem vērā, ka aizdomas noteikti nekrīt uz visiem, ir daži izņēmumi. Piemēram, jūs, es un misis Bebingtone. Ari jaunais Menderss.

-    Menderss?

-    Viņa ierašanās bija nejaušība. Viņš nebija nedz ielūgts, nedz gaidīts. Tātad nav turams aizdomās.

-    Un ari tā sieviete dramaturgs Antonijs Estors.

-    Nē, nē, viņa tur bijusi. Mjūriela Ville.

-    Tātad viņa bijusi. Man aizmirsās, ka viņas vārds ir Ville.

Viņš sarauca pieri. Misters Seterveits diezgan labi mācēja lasīt cilvēku domas. Viņš noprata, kas pašreiz nodarbina aktiera pratu. Kad tas ierunājās, misters Seterveits klusībā uzsita sev uz pleca.

-    Ziniet, Seterveit, jums ir taisnība. Šķiet, viņš ir uzaicinājis ne tikai acīmredzami aizdomīgus cilvēkus; galu galā tur bija ari lēdija Mērija un Ega… Nē, viņš vēlējies sarīkot tādu kā atkārtotu pirmo gadījumu, varbūt… Viņš turējis kādu aizdomās, bet gribējis, lai tās apstiprinātu ari citi liecinieki. Kaut kas tamlīdzīgs…

-    Jā, kaut kas tamlīdzīgs, misters Seterveits piekrita. Šajā ziņā mēs varam tikai vispārināt. Nu labi, nedz uz Egu, nedz uz lēdiju Mēriju nekrīt aizdomas, uz jums, uz mani, uz misis Bebingtoni un Oliveru Mendersu arī ne. Kas paliek? Andžela Satklifa?

-    Andžela? Nemūžam! Viņa taču sen draudzējusies ar Tolliju.

-    Tad atliek Deikri… Tātad aizdomas krīt uz Deikriem. Jūs arī to pateiktu, ja es jums vaicātu.

Sers Čārlzs paskatījās uz viņu. Mistera Seterveitā sejā pavīdēja uzvarošs smaids.

r Diezin vai pateiktu, Kārtraits gausi sacija. Vismaz es neturu viņus aizdomās… Tikai šķiet, ka drīzāk viņi nekā jelkurš cits. Nudien nevaru iedomāties, kāpēc viņiem lovajadzētos novākt vecu, lādzīgu, neievērojamu garīdznieku… Fredijs Deikrs taču visu laiku pavada hipodromā, bet Sintija gatavo skices pasakaini dārgiem dāmu apģērbiem.

Viņš pakratīja galvu. Pēkšņi viņa seja iestarojās.

-    Ā, vēl ir tā sieviete mis Ville. Atkal aizmirsu. Kāpēc viņa pastāvīgi aizmirstas? Tik neuzkrītošu būtni redzu pirmo reizi mūžā.

Misters Seterveits smaidīja.

-   Viņa varētu iedzīvināt Bērnsa slaveno teicienu: "Viss nastāv no sīkumiem." Mis Ville, kā liekas, to vien dara kā medī daždažādus sīkumus. Aiz pensneja stikliem ir asas acis. Visu, kas šajā lietā ievērības vērts, būs ievērojusi ari mis Ville.

-   Vai tiešām? sers Čārlzs apšaubīja.

-   Bet mums vispirms kaut kas jāieēd, pēc tam dosimies uz māju un neuzbāzīgi iztaujāsim kalpotājus.

-    Šķiet, ka jūs to uzņematies ļoti labprāt, sers Čārlzs ar smīniņu teica.

-    Neesmu pirmo reizi ar pīpi uz jumta. Ir jau iznācis atklāt noziegumu, sacīja misters Seterveits. Toreiz, kad man sabojājās mašīna un vajadzēja apmesties nomaļā lauku viesnīcā…

Viņu pārspēja sera Čārlza aktiera balss augsta un skanīga:

-    Atceros, kad es tūkstoš deviņi simti divdesmit pirmajā gadā daudz braukāju…

IV kalpotāju liecības

Tajā saulainajā septembra pēcpusdienā Melfortas abatija likās vismierīgākā vieta pasaulē. Piecpadsmitā gad simta klosteris bija atjaunots un tam piebūvēts jauns spārns. Sanatoriju no mājas nevarēja redzēt, tā bija uzcelta patālāk.

Seru Čārlzu un misteru Seterveitu sagaidīja misis Lekija pavāre, miesās ražena sieviete sēru tērpā, runīga un noraudājusies. Seru Čārlzu viņa jau pazina un galvenokārt stāstīja viņam.

Jūs tak saprotat, ser, cik es ir satriekta. Kunga nāve un viss pārējais. Policisti izmala visas pakaktes, ticat vai neticat, bāza degunus pat atkritumu spaiņos. Un tad ņēmās klaušināt. Neko citu laikam neprot. Ak vai, bij man šito pieredzēt! Sers Bartolomejs dakteris, vienādiņ tik kluss un lēnīgs džentlmenis! Mēs visi šiten no sākta gala dzīvojuši kā Dieva ausī, Beatrise ar to labi atceras, kaut gan ir šite divus gadus mazāk par manīm. Bet kur tas dzirdēts šitādus jautājumus! Es to policistu par džentlmeni nesauktu, vienalga, vai tas ir inspektors vai nav, es pazīst džentlmeņus un viņu iznešanos… misis Lekija atvilka elpu pēc tik gara izklāsta. Jā, jautājumi! Par visām mājas kalponēm. Tās visas ir meičas uz goda, nav vārdam vietas. Dorisa gan ir miegamice, rītos netiek augšā, aizguļas mazākais reizi nedēļā, un Vikija palaiž muti, neprot uzvesties, taču ko no jauniem var gribēt,i mātes tagad no bērna kājas tiem neko nemāca, bet labas meičas viņas ir, neviens policijas inspektors nepiespiedīs! mani runāt citādāk. "Nē," es teicu. "Es neko sliktu nesācis par savām meičām. Labas meičas. Kāds viņām var būt sakars ar slepkavību? Tīrās blēņas!"

Misis Lekija paklusēja, tad turpināja:

-    Bet misters Eliss… Es neko par misteru Elisu nezin, nevar par viņu atbildēt. Viņš šite svešinieks, no Londonas, iitbrauca, lai pastrādātu, kamēr misters Beikers ir atvaļinājumā.

-   Beikers? jautāja misters Seterveits.

-    Misters Beikers pēdējos septiņus gadus bij sera Bartolomeja virssulainis. Lielākoties Londonā, Hārlejstritā. Jus tak viņu atceras, ser? sers Čārlzs palocīja galvu. Sers Bartolomejs ņēma viņu līdzi, kad šite rīkoja viesības. Bet sers Bartolomejs teica, ka misteram Beikeram vairs neesot laba veselība, aizsūtīja to divus mēnešus atvaļinājumā pie jūras, netālu no Braitonas, un samaksāja ari, nudien labs cilvēks mūsu dakteris bij, un uz laiku pieņēma misteru Elisu, un tāpēc, kā teicu tam inspektoram, es neko nevar pasacīt par misteru Elisu, lai gan no viņa stāstītā var spriest, ka dienējis labākajās famīlijās, un misteram Elisam tiešām bija smalka iznešanās.

-   Vai neievērojāt, ka viņam piemīt kaut kas savāds?

-   Es nevar pateikt, ser, bet…

Sers Čārlzs ar skatienu viņu pamudināja.

-   Es nevaru pateikt, kas tas bij, ser, bet kaut kas bij gan…

"Tā ir vienmēr pēc tam pēc notikuma," misters

Seterveits grīni nodomāja. "Lai arī misis Lekija noniecina policistus, viņa tomēr atsaucas uz netiešiem mājieniem. Ja izrādītos, ka Eliss bijis noziedznieks, misis Lekija būtu kaut ko ievērojusi."

-     Vispirmāk viņš bija noslēgts. Laipns, īstens džentlmenis kā jau es sacīju pieradis pie labām mājām. Tomēr neturējās kopā ar citiem, bet viens pats, visvairāk savā istabā; viņš bij… es neprot pateikt… bet kaut kas savāds bij, par to es ir droša…

-    Vai jums neradās aizdomas, ka viņš nav īsts virssulainis? vedināja misters Seterveits.

-    Viņš ir bijis dienestnieks, tas ir skaidrs, ser. Strādāj sirdīgi, pazīst arī augstākās sabiedrības cilvēkus…

-    Kādus, piemēram? misters Seterveits skubināja.

Taču misis Lekija saminstinājās. Viņa taču neatstāstīs

kalpotāju tenkas! Tas nesaskanēja ar viņas morāli.

Lai viņu izpestītu no neērtā stāvokļa, misters Seterveits jautāja:

-    Vai jūs nevarētu aprakstīt viņa izskatu?

Misis Lekija atplauka.

-    Jā, ser! Viņš izskatījās ļoti cienījams vaigubārd- ' sirmi mati, drusciņ salīcis, tas viņam, kā rādās, gremza, agrāk tak bijis stalts. Rokas ar drebēja, bet ne jau tāda iemesla dēļ, kā jūs varbūt iedomājas. Viņš bij nedzērājs. Acis gan viņam bij sliktas, ser, gaisma tām kaitēja, spo" gaismā tās stipri asaroja. Ārā valkāja brilles, strādājot gan ne.

-     Vai viņam nav kādas īpašas pazīmes? sers Čārlzs jautāja. Vai rētas? Vai kropli pirksti? Dzimumzīmes?

-   Nē, ser, nekas tāds.

-    Detektīvromāni gan ir daudz pārāki par dzīvi, sers Čārlzs nopūtās. Romānos vienmēr ir kāda raksturīga pazīme.

-    Viņam trūcis viens priekšzobs, teica misters Seterveits.

-    Laikam, ser, es pate to nav ievērojusi.

-    Kā viņš izturējās traģēdijas vakarā? misters Seterveits policejiski jautāja.

-   Es nemāk pateikt, ser! Es bij ļoti aizņemta ķēķī, nebij laika neko ielāgot.

-    Jā, tas tiesa.

-    Kad dabūjām zināt, ka kungs nomiris, mēs bij galīgi izsisti no sliedēm. Es sāk skaļi vaimanāt, Beatrise tāpat. Jaunās arī bij pagalam uztraukušās. Misters Eliss, kā jau nesenējais, nebij tik satriekts, tak izturējās ļoti piedienīgi', uzstāja, lai es un Beatrise ieņemam kādu muti portvīna nervu nomierināšanai. Kad iedomā, ka viņš visu laiku perinājis apgrēcību… bijis ļaundaris…

Misis Lekijai aptrūka vārdu, acīs iedegās dusmas.

-   Viņš pazuda tajā naktī, vai ne?

-   Jā, ser, iegāja savā istabā, tāpat kā mēs visi, bet no rila kā zemē ielīdis. Tāpēc jau viņu meklē policija.

-   Jā, neapdomīgs solis. Vai nevarat iedomāties, kā viņš ticis laukā no mājas?

-    Nav ne jausmas. Policisti novērojuši māju, tak nav manījuši viņu aizejam, tādi paši cilvēki vien ir, lai arī uzvedas kā cūktēviņi, ienāk džentlmeņa mājā un izšņukurē visus kaktus.

-    Stāsta, ka te esot kāda slepena eja, sers Čārlzs teica.

Misis Lekija pavīpsnāja:

-   Policistu pļāpas.

-   Vai tiešām tāda šeit ir?

-     Ir dzirdēts runājam, misis Lekija piesardzīgi atbildēja.

-   Vai zināt, kur tā sākas?

-    Nē, ser. Saimes galā tādas lietas nedrīkst pieminēt. Meičām vēl ienāks prātā aizšmaukt. Manas meičas iet un nāk pa ķēķa durvīm, lai viss ir acu priekšā.

-    Lieliski, misis Lekij, jūs esat ļoti gudra.

Misis Lekija aiz lepnuma taisni staroja, dzirdot šādu uzslavu.

-     Vai mēs drīkstētu uzdot dažus jautājumus arī pārējām kalpotājām?

-    Protams, ser, bet par Elisu viņas jums neko vairāk par manīm nepateiks.

-    Jā, es zinu. Taču man gribētos apvaicāties par seru

Bartolomeju, kā viņš tovakar izturējās un tā tālāk. Viņš bija mans draugs.

-    Es zin, ser. Pilnīgi saprot. Jumsim jānoklaušina Beatrise un Alise. Viņa apkalpoja pie galda.

-   Tad es vēlētos satikt Alisi.

Taču, pēc misis Lekijas ieskata, bija jāievēro vecu

kārtība. Pirmā jāiztaujā Beatrise augšstāva istabene.

Beatrise bija gara, kaulaina sieviete sakniebtām lūpā tas piešķīra viņai bargu cienīgumu.

Uzdevis dažus nenozīmīgus jautājumus, sers Čārlzs sāka taujāt, kā viesi izturējušies liktenīgajā vakarā. Vai vis bijuši gaužām satriekti? Ko sacījuši vai darījuši?

Beatrise mazliet atmaiga. Traģēdijas radīja viņā zi nāmu nežēlīgu patiku.

-    Mis Satklifa žēlabās sabruka. Ļoti mīkstsirdīga lēdi ja, jau te vairākreiz bijusi. Ieteicu viņai iedzert glāzīti kon jaka vai tēju, bet viņa negribēja. Aspirīnu gan ieņēm Sacīja, ka nevarēšot aizmigt. Bet vēl gulēja saldā miegā, kad no rita ienesu tasi tējas.

-    Un misis Deikra?

-    Diezin vai šito lēdiju kaut kas satrauktu, spriežo pēc balss toņa, Sintija Deikra viņai nepatika. Taisījās, ka tiek ātrāk prom. Darbs negaidot. Misters Eliss stāstīja viņa Londonā esot lielas apģērbu firmas direktoriene.

"Apģērbu firmas direktoriene" tas Beatrisei nozīmēja "tirdzniecību", bet uz tirdzniecību viņa skatījās no augšas.

-    Un viņas vīrs?

Beatrise pavīpsnāja:

-    Meta pa lampu, lai nomierinātu nervus. Vai arī lai uzbudinātu.

-    Bet lēdija Mērija?

-    Ļoti patīkama lēdija, Beatrise mīkstākā tonī sacīja. Mana tante kalpojusi pie viņas tēva pilī. Burvīga mei-

Icnīte bijusi. Tagad laikam ir nabadzīga, bet var redzēt, ka augstas kārtas tik smalkjūtīga, vienmēr laipna, nekad nevienu neapgrūtina. Viņas meita arī ir jauka lēdija. Abas lik tikko pazīst seru Bartolomeju, bet arī bija visai nobēdājušās.

-    Mis Ville?

-   Nezinu, ser, ko mis Ville par to domā.

-    Bet ko jūs domājat par viņu? jautāja sers Čārlzs.

Lūdzu, Beatrise, esiet taču cilvēks!

Pēkšņi Beatrises stingajā sejā atplaiksnījās smaids. Sera Čārlza uzvedība bija apburoši zēniska. Viņa nespēja pretoties valdzinājumam, kas ik vakaru bija aizrāvis simtiem skatītāju.

-   Es nudien nezinu, ser, ko jūs no manis gribat.

-   Tikai to, lai jūs pastāstāt, ko domājat par mis Villi.

-    Neko, ser, vispār neko. Viņa, protams nav… Beatrise sadurstījās.

-   Turpiniet, lūdzu…

-    Nu, viņa nav no augstākām aprindām kā pārējie. Tā, protams, nav viņas vaina, Beatrise laipnāk piebilda. Ista lēdija nekad tā neizturētos. Viņa ir ziņkārīga. Bāž degunu citu cilvēku darīšanās.

Sers Čārlzs centās izmānīt no Beatrises ko vairāk, bet viņa tikai atkārtoja, ka mis Ville jaucoties citu darīšanās.

Beidzot sers Čārlzs mitējās, un misters Seterveits jautāja:

-   Misters Menderss ieradās negaidīti, vai ne?

-    Jā, ser, viņam bija gadījusies nelaime ar mašīnu taisni pie mūsu vārtiem. Viņš teica, tā esot necerēta veiksme, ka tas noticis tieši te. Māja bija pilna, bet mis I .indone uzklāja viņam guļvietu mazajā kabinetā.

-   Vai visi bija pārsteigti, viņu ieraugot?

-   Jā, ser, protams.

Uz jautājumiem par Elisu viņa atbildēja izvairīgi. Ļoti maz zinot. Aizbēgdams darījis slikti, bet viņa nevarot iedomāties, kāpēc būtu gribējis nogalināt kungu. Neviens nevarot iedomāties.

-    Kāds likās dakteris? Vai ar prieku gaidija šīs viesības? Vai viņam bija zināms nolūks?

-     Likās ļoti apmierināts. Klusībā smaidīja, it kā par kaut ko uzjautrinātos. Es pat dzirdēju, ka viņš pajokojās ar misteru Elisu, kaut gan nekad neko tādu netika darījis ar misteru Beikeru. Ar kalpotājiem bija mazrunīgs; allaž laipns, bet ar tiem daudz nerunāja.

-    Ko viņš teica? misters Seterveits ziņkāri jautāja.

-    Gluži visu vairs neatceros, ser. Misters Eliss ienāca ziņot par telefona sarunu, un sers Bartolomejs prasīja, vai viņš pareizi dzirdējis uzvārdu; misters Eliss atbildēja, ka esot par to pilnīgi pārliecināts, runāja, protams, godbijīgi. Bet dakteris sāka smieties un teica: "Jūs esat lielisks puisis, Elis, pirmklasīgs sulainis. Ei, Beatrise, kā jūs domājat?" Es biju gluži pārsteigta, ser, ka kungs tā runā pavisam neparasti, nezināju, ko atbildēt.

-    Un Eliss?

-     Izskatījās samācies, it kā nebūtu radis kaut ko tādu dzirdēt. Stāvēja kā stabs.

-    Kas tad bija ziņojams? sj

-    A, zvanīts no sanatorijas par kādu pacienti, tā esot' ieradusies un labi panesusi braucienu.

-    Vai uzvārdu neatceraties?

-    Tāds savāds uzvārds, ser. Beatrise sastomījās. Misis de Rašbridžera kaut kas tamlīdzīgs.

-    Jā, to ir grūti pareizi saklausīt pa telefonu, sers Čārlzs mierinoši sacīja. Liels paldies, Beatrise. Tagad parunāsimies ar Alisi.

Kad Beatrise bija aizgājusi, sers Čārlzs un misters Seterveits pārmija skatienus.

-   Mis Ville bāž degunu citu darišanās, kapteinis Deikrs piedzeras, misis Deikra neizrāda nekādu satraukumu. Nekas vairāk? Par maz.

-    Daudz par maz, piekrita misters Seterveits.

-   Tagad jācer uz Alisi.

Alise bija liekuļoti kautrīga jauna sieviete ap gadiem trīsdesmit, tumšām acīm un veiklu mēli.

Pēc viņas domām, misteram Elisam ar šo gadījumu neesot nekāda sakara. Viņš neesot tas cilvēks, kurš to darītu. Policisti uzskatot, ka viņš esot tikai blēdis. Alise esot pārliecināta, ka nekas tamlīdzīgs.

-   Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka viņš ir parasts virssulainis? jautāja sers Čārlzs.

-    Nav parasts, ser. Viņš nelīdzinājās nevienam no virssulaiņiem, ar kuriem līdz šim esmu kopa strādājusi. Visu darīja citādi.

-    Bet jūs nedomājat, ka viņš ir noindējis kungu?

-   Kā viņš to varētu izdarīt? Mēs abi apkalpojām pie galda, viņš nevarēja neko ielikt kunga ēdienā, lai es neredzētu.

-   Bet dzērienos?

-    Viņš piedāvāja vīnus vispirms heresu, pie zupas, tad reinvīnu un sarkanvīnu. Kā viņš to varētu izdarīt, ser? Ja vīnu būtu sazāļojis, viņš noindētu ikvienu vai visus, kuri to dzēruši. Kungs lietoja visu to pašu, ko pārējie. Tāpat ar portvīnu. Visi džentlmeņi dzēra portvīnu, arī dažas lēdijas.

-   Vai vīna glāzes tika aiznestas uz paplātes?

-   Jā, ser, es turēju paplāti, un misters Eliss lika glāzes uz tās, es ienesu paplati trauku istabā, glāzes tur bija, ser, kad policisti atnāca tās pārbaudīt. Portvīna glāzes vēl stāvēja uz galda.

-    Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka dakteris netika ēdis vai dzēris kaut ko citu?

-    Cik es redzēju, tad ne. Patiesībā esmu pārliecināta, ka ne.

-   Vai kāds no viesiem nav viņam kaut ko iedevis?

-   Nē, nē, ser.

-    Vai esat dzirdējusi te esot slepena pazemes eja?

-    Viens no dārzniekiem par tādu stāstīja. Beidzoties virszemē krūmājā starp pussagruvušiem mūriem. Bet es nekur mājā neesmu redzējusi tās sākumu.

-    Vai Eliss nekad par tādu neieminējās?

-   Nē, ser,viņš neko nezināja, par to varu būt droša.

-    Kā jūs īsti domājat, kas nogalinājis kungu?

-    Nezinu, ser. Neticu, vai vispār kāds… Man šķiet, tas bija tāds kā nelaimes gadījums…

-    Hm… Paldies, Alise.

Kad viņa bija aizgājusi, sers Čārlzs teica:

-    Ja nebūtu saistības ar Bebingtona nāvi, varētu aizdomās turēt viņu. Glīta meiča… Un apkalpojusi pie galda… Nē, tā tas nav. Bebingtons tika nogalināts, bet Tollijs nekad neskatījās ne virsū glītām meičām. Nebija no tādiem.

-    Bet viņam bija piecdesmit pieci gadi, domīgi teica misters Seterveits.

-    Kāpēc jūs tā sakāt?

-    Šādā vecumā vīrietis mēdz galīgi pazaudēt galvu kādas meitenes dēļ, pat ja nekad nav tā darījis.

-    Pie velna, Seterveit, man ari… drīz būs piecdesmit pieci.

-   Es zinu, atteica misters Seterveits.

Pētīgais skatiens bija laipni smīnīgs, un sers Čārlzs

nodūra acis.

Viņš nosarka līdz ausu galiem…

V Virssulaiņa istaba

-    Vai nepārmeklēsim Elisa istabu? jautāja misters Seterveits, patīksminājies par sera Čārlza ugunīgo pietvīkumu.

Aktieris uzreiz bija ar mieru.

-    Lieliski, lieliski! Tieši tas arī man iešāvās prātā.

-    Policisti, protams, tur jau apgriezuši visas malas.

-    Policisti…

Aristīds Divāls nicinoši atmeta ar roku. Vēlēdamies ātrāk pārvarēt apjukumu, sers Čārlzs dedzīgi pieķērās lomai.

-    Policisti ir aitasgalvas, viņš iekarsis teica. Ko tie meklēja Elisa istabā? Viņa vainas pierādījumus? Bet mēs meklēsim pierādījumus viņa nevainīgumam pilnīgi dažādas lietas.

-    Vai esat pavisam pārliecināts par Elisa nevainīgumu?

-    Ja nemaldāmies attiecībā uz Bebingtonu, tad viņam ir jābūt nevainīgam.

-    Jā, turklāt…

Misters Seterveits nepabeidza teikumu. Gribēja sacīt, ja Eliss bijis rūdits noziedznieks un sers Bartolomejs to pieķēris, tad tas viņu tāpēc nogalinājis, taču laikus atcerējās, ka sers Bartolomejs bijis sera Čārlza Kārtraita draugs un šāds secinājums būtu pārāk nesaudzīgs.

No pirmā acu uzmetiena Elisa istaba nelikās solām daudz atklājumu. Drēbes bija kārtīgi saliktas atvilknēs vai uzkarinātas uz pakaramajiem. Visām labs piegriezums un dažādu drēbnieku zīmes. Acīmredzot saimnieki iedevuši savas apvalkātās drānas. Apakšveļa tāda pati. Puszābaki rūpīgi nospodrināti un uzlikti uz liestēm.

Misters Seterveits paņēma vienu puszābaku un nomurmināja:

-    Devītais, tieši tā devītais. Bet ko tas līdz pēdtf nospiedumu taču nekur nav.

Likās skaidrs, ka Eliss aizbēdzis virssulaiņa tērpā, misteram Seterveitam tas šķita diezgan svarīgs apstāklis.

-   Jebkurš saprātīgs cilvēks taču pārģērbtos parastā uz valkā, viņš sacīja.

-    Jā, savādi… Gandrīz vai rādās, ka viņš vispār nav aizbēdzis… Absurds, protams.

Viņi turpināja meklēšanu. Nekādu vēstuļu vai dokumentu, vienīgi avīzes izgriezums par varžaču ziedi un vēl rakstiņš par kādas hercoga meitas laulībām.

Uz galdiņa dzēšlapu blociņš un tintes pudelīte, spalvas nebija. Sers Čārlzs paņēma blociņu, viena lapa daudz lietota jūkļaini nospiedumi, bet tinte šķita izkaltusi.

-    Vai nu viņš nav rakstījis vēstules, kopš ir te, vai ari nav tās nosusinājis, sprieda misters Seterveits. Āre! viņš nopriecājās. Nospiedumu ņudzeklī bija tikko salasāms vārds "L. Beikers". Tātad Eliss nav to lietojis vispār.

-   Diezgan dīvaini, vai ne? sers Čārlzs noteica.

-   Kāpēc jums tā šķiet?

-   Cilvēki taču parasti raksta vēstules…

-   Ja ir noziedznieki, tad ne.

-   Varbūt jums taisnība… Tur ir kaut kas šaubīgs, citādi viņš nešmauktu prom… Skaidrs ir vienīgi tas, ka viņš nav nogalinājis Tolliju.

Viņi izmeklēja visas vietas, pacēla grīdsegu, palūrēja zem gultas. Nekur nekas aizdomīgs, vienīgi pie kamīna melnoja tintes traips.

Vīlušies viņi atstāja tukšo istabu. Degsme atklāt noziegumu bija apdzisusi. Diemžēl grāmatās viss noris savādāk.

Viņi uzdeva dažus jautājumus arī pārējiem kalpotājiem, bet no tiem neko neuzzināja tie izskatījās satrūkušies un, baidīdamies no misis Lekijas un Beatrises, pievaldīja mēli.

Beidzot viņi atvadījās.

-    Seterveit, vai jums kaut kas dūrās acīs vispār kaut kas? jautāja sers Čārlzs, kad viņi gāja cauri parkam (misters Seterveits bija licis mašīnai gaidīt pie vārtsarga mājiņas).

Misters Seterveits iegrima domās un nesteidzās atbildēt. Kaut kam taču vajadzēja durties acīs. Nav patīkami atzīt, ka tas viss bijis tikai laika zaudējums. Viņš apsvēra kalpotāju izteikumus ziņas bija pārāk trūcīgas.

Kā sers Čārlzs nupat secināja mis Ville bāzusi degunu citu darīšanās, mis Satklifa bijusi ļoti satriekta, misis Deikra vispār nav uztraukusies, un kapteinis Deikrs piedzēries. Daudz par maz, ja vien Deikrs nav piedzēries tādēļ, lai noklusinātu brēcošo sirdsbalsi. Taču misters Seterveits zināja, ka Fredijs Deikrs diezgan bieži ir pilns kā mārks.

-   Nu? sers Čārlzs nepacietīgi skubināja.

-    Nekas, misters Seterveits negribīgi atzina. Spriežot pēc avīzes izgriezuma, varam vienīgi pieņemt, ka Elisam bijušas varžacis.

Sers Čārlzs greizi pasmaidīja.

-    Šķiet gluži loģisks slēdziens. Bet vai mums tas kaut ko dod?

-     Diemžēl neko, sacīja misters Seterveits. Tikai viens apstāklis gan… viņš aprāvās.

-   Kāds? Turpiniet, viss taču var palīdzēt.

-    Man šķita drusciņ divaini, ka sers Bartolomejs pavilcis uz zoba virssulaini, kā stāstija istabene. Tas neliekas viņam raksturīgi.

-    Tas arī nebiju raksturīgi, sers Čārlzs uzsvēra. Es labi pazinu Tolliju labāk nekā jūs un varu apgalvot, ka viņš nemēdza jokoties. Viņš nekad tā nerunātu, ja vien kā da iemesla dēļ tobrīd nav bijis izsists no sliedēm. Jum taisnība, Seterveit, tas ir vērā ņemams apstāklis. Tikai ko tas mums dod?

-Tātad… misters Seterveits iesāka, taču bija skaidrs ka sera Čārlza jautājums ir tikai retorisks. Viņš gribēja izklāstīt savas domas, nevis dzirdēt, kāds ir mistera Seter veita ieskats.

-     Vai atceraties, Seterveit, kad tas notika? Tieši pēi tam, kad Eliss paziņoja par telefona sarunu. No tā vara*» spriest, ka šī ziņa pēkšņi izraisījusi Tollijam agrāk nekad nepazītu prieku. Jūs taču atceraties, es prasīju istabenei, kas Elisam bijis uzdots paziņot.

Misters Seterveits palocīja galvu.

-    Jādara zināms, ka sanatorijā ieradusies kāda sieviete misis de Rašbridžera, viņš sacīja, lai parādītu, ka ari pievērsis tam uzmanību. Bet tas nav nekas īpaši sensacionāls. ,.]

-     Protams, ne. Taču, ja esam pieņēmuši pareizu spriedumu, tad šai ziņai noteikti ir kāda nozīme. Man nupat iešāvās prātā, varbūt tas ir tāds kā šifrs, vārdiem ir pavisam cita jēga. Ja Tolliju nodarbinājušas domas par Bebingtona nāvi, tad ziņai varētu būt kāds sakars ar šo interesi. Iespējams, ka viņš pat uzdevis privātdetektīvam noskaidrot kādu faktu. Varbūt sacījis: gadījumā, ja viņa īpašās aizdomas ir apstiprinājušās, lai piezvana un pasaka šo zināmo frāzi, kura nevienam citam neko neizteiktu. Tas izskaidrotu gan viņa prieku, gan arī bažas, vai tik Eliss pareizi saklausījis uzvārdu, kaut gan skaidri zināms, ka šādas personas nemaz nav. Tā jau mēdz būt saņemot labas ziņas, cilvēki zaudē savaldību.

-    Vai jūs domājat, ka tādas misis Rašbridžeras tur nemaz nav?

-   Par to mums vajadzētu pārliecināties.

-    Kā tad?

-   Aiziesim uz sanatoriju un pajautāsim pārzinei.

-   Viņai tas liksies visai dīvaini.

Sers Čārlzs skarbi nosmējās.

-   Atstājiet to manā ziņā, viņš sacīja.

Viņi nogriezās no piebraucamā ceļa un devās uz sanatoriju.

-    Bet vai jums, Kārtrait, mājā nekas nedūrās acīs?

Sers Čārlzs pavilcinājās, tad gausi sacīja:

-    Jā, tur kaut kas bija, bet, velns parāvis, es vairs nevaru atcerēties.

Misters Seterveits šķita izbrīnīts.

-    Kā lai paskaidroju? Sers Čārlzs savilka pieri. Kaut kas man dūrās acis kaut kas neparasts, tikai tobrīd neiznāca laika apsvērt. Atliku uz vēlāku laiku.

-   Un tagad esat aizmirsis?

-    Atceros vienīgi, ka tajā mirklī nodomāju: "Tas ir dīvaini."

-     Vai tad, kad izprašņājām kalpotājus? Kuru kalpotāju?

-     Es jau teicu nevaru atminēties. Jo vairāk lauzu galvu, jo mazāk atceros… Jāmet miers, varbūt vēlāk varēšu atcerēties.

Kļuva redzama sanatorija liela, balta, moderna celtne, ko aizžogojums nošķīra no parka. Viņi iegāja pa vārtiem, piezvanīja pie parādes durvīm un jautāja pēc pārzines.

Pārzine bija gara auguma sieviete vidējos gados, inteliģentu seju un labām manierēm. Seru Čārlzu viņa vārda pēc pazina nelaiķa sera Bartolomeja Streindža draugs.

Sers Čārlzs pastāstīja, ka tikko atgriezies no ārzemēm un bijis gaužām satriekts, uzzinot, ka draugs miris; viņam radušās briesmīgas aizdomas, tāpēc atbraucis šurp, lai visu sīki un smalki izdibinātu. Pārzine aizkustinoši runāja par ; lielo zaudējumu sers Bartolomejs bijis tik spējīgs ārsts. Sers Čārlzs sacīja, ka ļoti vēlētos ievākt ziņas ari par sanatoriju. Pārzine paskaidroja, ka seram Bartolomejam bijuši divi palīgi abi kvalificēti ārsti, viens dzīvojot sanatorijā.

-    Sers Bartolomejs ļoti lepojās ar savu sanatoriju, sacīja sers Čārlzs.

-   Jā, dziedniecībai ir lieli panākumi.

-   Vairums nervu slimnieku, vai ne?

-Jā.

-    Ā, atceros, Montekarlo es iepazinos ar kādu dāmu, kas taisījās braukt šurp. Vairs nav prātā, kā viņu sauca tāds neparasts uzvārds Rašbridžera… Rasbrigera… Kaut kas tamlīdzīgs.

-    Varbūt misis de Rašbridžera?

-   Tieši tā. Vai viņa jau ir šeit?

-    Jā, bet diemžēl nevarēs ar jums tikties vēl kādu laiku ne. Viņai noteikts ļoti stingrs ārstniecības kurss, pārzine mazliet šķelmīgi pasmaidīja. Nekādu vēstuļu, nekādu satraucošu apmeklētāju…

-   Vai tad ar viņu ir tik ļauni?

-   Diezgan stiprs nervu sabrukums atmiņas vājums un nervu pārpūle. Taču mēs viņu drīz vien izdziedināsim.

Pārzine mierinoši smaidīja.

-    Pag, pag, šķiet, ka esmu dzirdējis Tolliju seru Bartolomeju par viņu runājam. Viņa bija gan paziņa, gan paciente, vai ne?

-    Es tā nedomāju, ser Čārlz. Vismaz dakteris nekad to nav teicis. Viņa nesen ieradusies no Rietumindijas. Kalpotājiem diezgan grūti atcerēties viņas uzvārdu. Istabene šeit tāda pastulba viņa atnāk un saka: "Ieradusies misis Rietumindija." Es nobrinos, ka pacientei ir tāds uzvārds, bet izrādās, ka tā atbraukusi no Rietumindijas.

-    Ļoti jocīgi. Vai viņas vīrs ari ir šeit?

-    Nē, vēl nav atgriezies.

-    Ā, tad es būšu sajaucis viņu ar kādu citu. Vai sers Bartolomejs īpaši interesējās par šo gadījumu?

-    Amnēzijas gadījumi ir diezgan parasti, taču mediķus tie vienmēr interesē, jo mēdz būt dažādi paveidi. Divi gadījumi reti kad ir vienādi.

-    Tas viss man liekas ļoti savādi. Paldies jums, priecājos, ka iznāca aprunāties. Viņš bieži jūs pieminēja, sers Čārlzs lišķīgi piebilda.

-    Ai, prieks to dzirdēt! pārzine nosarka un uzreiz atplauka. Tik lielisks cilvēks tāds zaudējums mums visiem! Mēs bijām bezgala satriekti, tas nāca kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm. Slepkavība! Nogalināts dakteris Streindžs! Neticami! Tas briesmonis virssulainis! Ceru, ka policija dabūs to rokā. Vai nekas nav zināms kāds iemesls vai kaut kas cits?

Sers Čārlzs skumīgi pakratīja galvu, viņi atvadījās un devās atpakaļ uz vietu, kur tos gaidīja mašīna.

Bijis spiests klusēt, kamēr sers Čārlzs tērzēja ar pārzini, misters Seterveits tagad vairs nevarēja noturēties nerunājis, viņš izrādija dzīvu interesi par Olivera Mendersa nelaimes gadījumu un apbēra ar jautājumiem vārtsargu pusmūža vīrieti ar lēnu domāšanu.

Lūk, te salauzts žogs. Jaunais cilvēks braucis ar motocilu, nevis ar mašīnu. Nē, viņš neesot redzējis, kā tas noticis, dzirdējis tikai troksni un iznācis paskatīties. Jaunais džentlmenis stāvējis šeit taisni tur, kur tagad tas džentlmenis. Nelicies, ka jaunais cilvēks ir ievainots. Bēdīgi raudzījies uz savu braucamo no tā palikusi tikai lūžņu kaudze. Viņš prasijis, kuram šī māja pieder, un nopriecājies, ka tā ir sera Bartolomeja īpašums. "Man palaimējies," viņš noteicis un iegājis mājā. Licies esam ļoti mierīgs jauns džentlmenis tāds kā noguris. Kā tas at gadījies, vārtsargs nebija redzējis, bet domāja, ka nelai jau nenākot brēkdama.

-    Dīvains negadījums, misters Seterveits noteica.

Viņš paskatījās uz taisno, plato šoseju. Nedz līkumu

nedz bīstamu krustceļu. Kāpēc motobraucējs pēkšņ ietriecies desmit pēdu augstā žogā? Jā, dīvains negadī jums.

-     Kas jums prātā, Seterveit? sers Čārlzs ziņkār vaicāja.

-    Nekas, itin nekas.

-    Tiešām dīvaini, piekrita sers Čārlzs un arī neizprat nē vēroja notikuma vietu.

Viņi iesēdās mašīnā un aizbrauca.

Misters Seterveits nogrima pārdomās. Misis de Rašbri džera… Kārtraita pieņēmums ir aplams, ziņa nav šifrē! sanatorijā ir šāda persona. Varbūt svarīga ir pati šī sieviete? Varbūt viņa ir kaut kam aculieciniece? Varbūt kā paciente izraisījusi tik neparastu Bartolomeja Streindža jūs mibu? Varbūt ir pievilcīga? Iemīlēšanās piecdesmit piecu gadu vecumā pilnīgi maina vīrieša raksturu (misters Seterveits to ne reizi vien bija pieredzējis). Sers Bartolomejs varētu jusies pacilāts, ja agrāk bijis vientuļš.

Sers Čārlzs paliecās uz priekšu:

-   Seterveit, vai jums nekas nebūtu pretī, ja mēs brauktu atpakaļ?

Nenogaidījis atbildi, sers Čārlzs lika šoferim griezt mašīnu apkārt. Pēc mirkļa viņi joņoja pretējā virzienā.

-    Ko tas nozīmē? jautāja misters Seterveits.

-    Es atcerējos, kas man likās savādi, sers Čārlzs atbildēja. Tintes traips uz grīdas virssulaiņa istabā.

VI Tintes traips

' Misters Seterveits pārsteigts skatījās uz seru Čārlzu. > Tintes traips? Ko jūs gribat teikt, Kārtrait? i Vai jūs to neatceraties? | Atceros, tur bija tintes traips, i Vai atminat atrašanās vietu?

-   Tieši ne.

1 Pie kamīna.

-   Jā, tagad atceros.

i Kā, jūsuprāt, traips radies, Seterveit? Misters Seterveits mirkli apsvēra.

-   Tas ir mazs. Tintes pudele nav apgāzusies. Droši vien nokritusi pildspalva, spalvaskāta taču istabā nebija. ("Lai sers Čārlzs saprot, ka es arī esmu vērīgs, " misters Seterveits nodomāja.) Tātad viņš lietojis pildspalvu, ja vispār ir rakstījis, jo nekas par to neliecina.

-   Bet tintes traips ir, tātad…

-   Viņš nav rakstījis, tikai pildspalva nokritusi uz griilas, misters Seterveits iemeta starpā.

-   Traips taču nerastos, ja pildspalvai būtu virsū uzgalis.

-   Kā rādās, jums ir taisnība, teica misters Seterveits. Tomēr es nesaprotu, kas tur šķiet dīvains.

-   Varbūt arī nav nekas dīvains, sacīja sers Čārlzs. Nevaru apgalvot, vispirms pašam jāpārliecinās.

Viņi iebrauca pa vārtiem un pēc briža jau iegāja mājā. Sers Čārlzs atrada aizbildinājumu, lai nomierinātu mājnieku ziņkāri, esot aizmirsis zīmuli virssulaiņa istabā.

Veikli atkratījies no izpalīdzīgās misis Lekijas, sers Čārlzs aizrāva ciet virssulaiņa istabas durvis.

-   Nu, tagad redzēsim vai nu es esmu galīgs muļķis, vai mans pieņēmums apstiprināsies.

Misters Seterveits nodomāja, ka pirmā varbūtība ia daudz reālāka, bet bija pārāk pieklājīgs, lai to klaji pasacītu. Viņš apsēdās uz gultas un vēroja biedru.

-    Re, te tas ir, teica sers Čārlzs un parādīja ar kurpeO purngalu uz melnumu. Nevis pie rakstāmgalda, bet tieiļ pie grīdas līstes istabas pretējā pusē. Kāpēc pildspalvai nokritusi tieši tur?

-    Tā var nokrist jebkurā vietā, sacīja misters Seterveits.

-    Protams, to var aizsviest pa roku galam, atzina sers Čārlzs. Taču parasti ar pildspalvu tā neapietas. Lai gan -« ko var zināt? Pildspalvas ir sasodīti niķīgas. Iztukšojas un neraksta tieši tad. kad vajadzīgs. Varbūt tas ir šīs mīklafl atminējums. Eliss zaudējis savaldību, nosodījies: "Pie velna šitādu daiktu!" un iesviedis to kaktā.

-    Tam ir simtiem izskaidrojumu, sacīja misters Seterveits. Varbūt viņš uzlicis pildspalvu uz kamīna dzeļ gas, un tā noripojusi.

Sers Čārlzs izmēģināja ar zīmuli. Tas aizripoja līdz? dzegas stūrim, nokrita vismaz pēdas attālumā no melna plankuma un paripinājās uz kamīna pusi. *H

-   Nu, kāds ir jūsu izskaidrojums?

-   Es cenšos to atrast.

Sēžot uz gultas, misters Seterveits kļuva aculiecinieks visai uzjautrinošam priekšnesumam. 'H

Iedams pie kamīna, sers Čārlzs nometa uz grīdas zīmuli. Apsēdās uz gultas un rakstīja, pēc tam zīmuli aizsvieda. Lai zīmulis nokristu pareizajā vietā, vajadzēja nedabiskā pozā sēdēt vai stāvēt pie sienas. H

-    Tas nav iespējams, Sers Čārlzs sacīja. Viņš nopētīja sienu, tintes traipu un nelielo kamīnu. Ja nu Eliss ir dedzinājis papīrus…

Viņš dziļi ievilka elpu.

Pēc mirkļa misters Seterveits ieraudzīja aktieri visā sava talanta spožumā.

Čārlzs Kārtraits ir Eliss virssulainis. Viņš sēž pie galda un raksta. Izskatās tramīgs, laiku pa laikam paceļ acis, pa.šauda apkārt. Pēkšņi šķiet kaut ko sadzirdējis droši vien soļu švīkstoņu gaitenī. Viņam, cik saprotams, ir netīra sirdsapziņa. Viņu māc baismas. Viņš pielec kājās, vienā rokā aprakstītā papīra lapa, otrā pildspalva. Pieukrien pie kamīna. Bailīgi ausās. Mēģina iestūķēt papīra lapu spraugā zem kamīna. Ar vienu roku tas neizdodas, lapēc nepacietīgi nosviež pildspalvu. Sera Čārlza zīmulis "pildspalva" trāpa tieši melnajā traipā.

-   Bravo! Misters Seterveits jūsmīgi aplaudēja. Nav Šaubu tikai šādi Eliss varēja rīkoties.

-    Nu, vai redzējāt? Sers Čārlzs ar pieticīgu gandarījumu jautāja. Eliss iedomājies, ka nācēji ir policisti, un steidzies noslēpt uzrakstīto. Kur to visdrošāk noglabāt? Ne jau atvilktnē vai zem matrača, pārmeklējot istabu policisti to uzreiz atrastu. Grīdas dēli pacelt nav laika. Vienīgā iespēja iegrūst spraugā zem kamīna.

-    Tagad jāpaskatās, vai zem kamīna tiešām nav kaut kas paslēpts, sacīja misters Seterveits.

-   Varbūt viņš vēlāk to atkal izņēmis. Bet cerēsim uz to labāko.

Sers Čārlzs novilķa svārkus, atrotīja krekla piedurknes, nolikās garšļaukus un, pie grīdas pieplacis, ar acīm urbās /.em kamīna.

-    Apakšā kaut kas ir. Kaut kas balts. Kā lai to dabū arā? Vajadzētu tādu kā dāmu cepures adatu.

-   Dāmām tādu lietu vairs nav, bēdīgi noteica misters Seterveits. Varbūt spalvu nazīti?

Taču spalvu nazītis tam nebija piemērots.

Galu galā misters Seterveits no Beatrises aizņēmās  adāmadatu. Lai ari Beatrisi tirdīja ziņkāre, viņa aiz smalk jutības nejautāja, kāpēc viņam to ievajadzējies.

Adāmadata noderēja. Sers Čārlzs izvilka vairākas saņurcītas papīra strēmeles.

Milzīgā satraukumā viņi atvīstīja un nogludināja pa' pīriņus. Tie neapšaubāmi bija vēstules uzmetumi, raksti skaidrā, glītā ierēdņa rokrakstā.

So rindiņu rakstītājs negrib nevienam sagādāt nepa tikšanas un varbūt maldās, domādams par tajā vak, notikušo, bet…

Rakstītājs acīmredzot nav bijis apmierināts un nolēmis sākt no jauna.

Džons Eliss, virssulainis, apliecina savu cieņu un būtu priecīgs par īsu sarunu attiecībā uz tā vakara traģēdiju pirms griešanās policijā ar viņa rīcībā esošajām ziņām…

Vēl arvien neapmierināts, viņš mēģinājis atkal.

Džons Eliss, virssulainis, zina dažus faktus attiecībā uz doktora nāvi. Viņš vēl nav tos darījis zināmus policijai…

Nākamajā uzmetumā vairs nebija lietota trešā persona.

Esmu lielās naudas grūtībās. Man nepieciešamas tūkstoš mārciņas. Es varu paziņot dažus faktus policijai, bet negribu sagādāt nepatikšanas, a

Pēdējais bija daudz tiešāks.

Es zinu, kā nomira dakteris. Vēl neesmu neko ziņojis policijai. Ja gribat satikt mani…

Šoreiz teikums aprāvās citādi pēc "mani" tinte bija izplūdusi un beidzamie pieci vārdi nesalasāmi. Skaidrs, ka Eliss saklausījis kaut ko tādu, kas radījis uzbudinājumu un bailes. Viņš sagumzījis papīru un pasteidzies to noslēpt.

Misters Seterveits dziļi nopūtās.

-    Apsveicu, Kārtrait! viņš sacīja. Izrādās, ka jūsu nojauta par tintes traipu bijusi dibināta. Kā mēdz teikt: "Labi rūkts, lauva!" Bet tagad visu apsvērsim.

Viņš mirkli paklusēja.

-   Eliss, kā mēs domājām, ir nelietis. Nav slepkava, bet zina, kas ir slepkava, un taisās izspiest naudu vai nu no viņa, vai viņas…

-    Jā, no viņa vai viņas, sers Čārlzs pārtrauca. Mēs diemžēl to nezinām. Kāpēc viņš nav lietojis uzrunu "kungs" vai "kundze"? Tad mēs zinātu, ar ko ir darīšana. Eliss, kā redzams, ir stilists, ne mazums pūļu veltijis savai šantāžas vēstulei. Ja vien būtu devis kādu norādi, licis manit, kam tā adresēta…

-    Nekas! sacīja misters Seterveits. Mums ir paveicies. Atceros, jūs teicāt, ka mēs šajā istabā meklēsim pierādījumu Elisa bezvainībai. To esam atraduši. Vēstule liecina, ka viņš nav vainīgs slepkavībā, es domāju. Viņš ir nekrietnelis citādā ziņā. Bet nav nogalinājis seru Bartolomeju Streindžu. To izdarījis kāds cits. Kāds, kas nogalinājis arī Bebingtonu. Man šķiet, pat policija tagad piekritīs mūsu uzskatam.

-    Vai jūs to pastāstīsiet? sera Čārlza balss pauda neapmierinātību.

-    Kāpēc ne?

Sers Čārlzs apsēdās uz guļas un sagrumboja pieri.

-    Kā lai paskaidroju? Šobrid mums ir zināms kaut kas ko vēl neviens nezina. Policisti meklē Elisu. Domā, ka viņš ir slepkava. Visi tā domā. Tātad īstais noziedznieks jūtas varen labi. Viņš (vai viņa) gan nezaudē modrību taču dzīvo mierīgi. Būtu žēl palaist garām šādu izdevību jo pašreiz vienīgi mūsu spēkos ir noskaidrot, kāds Bebingtonam sakars ar vienu no šiem cilvēkiem. Policistiem nav zināms, ka esam saistījuši šo nāves gadījumu ar Bebingtona nāvi. Viņiem aizdomas neradīsies. Tā mums ir vienreizēja izdevība.

-    Saprotu, ko jūs domājat, teica misters Seterveits. Un piekritu jums. Tā ir reta izdevība. Tomēr diezin vai mēs drīkstam to izmantot. Mūsu pilsoniskais pienākums ir tūlīt ziņot policijai par šo atklājumu. Mums nav tiesību to noklusēt.

Sers Čārlzs smīnīgām acīm paskatījās uz viņu.

-    Jūs esat paraugpilsonis, Seterveit. Nav šaubu, ka tas ir jādara, bet es neesmu tik pārapzinīgs pilsonis ka jūs Mani nemocītu sirdsapziņas pārmetumi, ja dažas dienas es nevienam nebilstu ne vārda. Tikai vienu vai divas dienas Nepiekrītat? Nu labi, padodos.

-    Redzat, Džonsons ir mans draugs, viņš bija ļoti atsaucīgs, pastāstīja, ko paveikusi policija. Sniedza visas nepieciešamās ziņas, misters Seterveits paskaidroja.

-   Jums ir taisnība, sers Čārlzs nopūtās. Pilnīga taisnība. Tikai beigu beigās vienīgi man ienāca prātā palūkoties zem kamīna. Neviens no tiem tukšpauriem policistiem to neiedomājās… Bet… lai notiek, kā jūs gribai. Paklau, Seterveit, kā jums liekas, kur tagad ir Eliss?

Šķiet, ka viņš dabūjis, ko gribējis. Viņam samaksāja pai pa/.ušanu, un viņš pazuda ļoti iespaidīgā veidā.

Jā, droši vien tāds ir izskaidrojums.

Viņš nodrebinājās:

-    Man šī istaba liekas neomulīga, Seterveit. Iesim prom.

VII rīcības plāns

Sers Čārlzs un misters Seterveits atgriezās Londonā nakamās dienas pievakarē.

Saruna ar pulkvedi Džonsonu bija noritējusi taktiski. Inspektors Krosfīlds izskatījās sapīcis pilsētas kundziņiem veicies, bet gan viņš, gan viņa palīgs palikuši ar garu degunu. Viņš mēģināja vēl glābt savu godu.

-   Cepuri nost, ser! Atzīstos, neattapu paraudzīties zem kamīna. Brīnums, kā jums iešāvās prātā tur palūkoties!

Abi džentlmeņi nevēlējās gari un plaši izklāstīt, kā tintes traips viņus novedis pie atklājuma.

-   Meklējām visās malās, sers Čārlzs īsi pateica.

-   Nūja, kas meklē, tas atrod. Taču mani jūsu atradums īpaši nepārsteidz, inspektors sacīja. Redzat, tas ir pats p.ir sevi saprotams, ka Eliss nav slepkava. Viņš aizbēdzis kāda cita iemesla dēļ; man visu laiku likās, ka viņš nodarbojas ar šantāžu.

Pulkvedis Džonsons apsolija sazināties ar Lūmutas policiju un pavēstīt par atradumu. Stīvena Bebingtona nāves gadījums, protams, ir jāizmeklē.

-    Ja atklāsies, ka Bebingtons noindēts ar nikotīnu, pat Krosfīlds atzīs, ka šie abi nāves gadijumi ir saistīti, vuija sers Čārlzs, kad viņi drāza visiem garām uz Londonu.

Viņš vēl piktojās, ka savu atradumu vajadzējis nodot policijai.

Misters Seterveits viņu mierināja tas netikšot nedz d.irits zināms atklātībai, nedz ievietots kādā preses izdevumā.

-   Vainīgajam par to nebūs ne jausmas. Elisa meklēšana' turpināsies.

Sers Čārlzs beidzot nomierinājās un pa ceļam pastāstīja, ka Londonā gribot satikt Egu Litonu Gēri. Vēstule esot sūtīta no Belgreivskvēra. Varbūt viņa vēl tur uzturoties. Misters Seterveits piekrita sera Čārlza nodomam. Arī viņš pats ļoti vēlējās redzēties ar Egu. Viņi norunāja, ka sers Čārlzs piezvanīs viņai, līdzko viņi iebrauks Londonā.

Izrādījās, ka Ega joprojām ir pilsētā. Abas ar māti kādu nedēļu vēl paciemošoties pie radiem. Egu nenācās grūtij pierunāt kopā ar seru Čārlzu un misteru Seterveitu ieturēt pusdienas.

-     Diemžēl šeit viņa nevar nākt, sacīja sers Čārlzs, pārslidinājis skatienu savam greznajam dzīvoklim. Viņas mātei tas nepatiktu. Protams, te vajadzētu arī mis Milreiju, bet labāk ne. Vaļsirdīgi runājot, mis Milreija mani drusku traucē. Viņa ir tik lietpratīga nu, pati pilnība -, ka rada; man mazvērtības kompleksu.

Misters Seterveits piedāvāja savu māju. Galu galā viņi vienojās pusdienot pie Berklija. Pie tam, ja Ega vēlēsies,' varēs pāriet uz citu vietu.

Misters Seterveits tūlīt ievēroja, ka meitene ir novājējusi. Acis šķita lielākas un drudžaini dega, zods vairāk nosmailis. Seja bija bāla, ap acīm tumši loki. Taču savu kairumu viņa nešķita zaudējusi, bērnišķā aizrautība bija tikpat kvēla.

-    Es zināju, ka jūs atgriezīsieties, viņa sacīja seram Čārlzam.

Patiesībā šie vārdi pauda: "Tagad viss būs labi, jo jūs esat atgriezies…"

"Bet viņa nemaz nav bijusi pārliecināta, ka viņš atgriezīsies," misters Seterveits nodomāja. "Mocījusies neziņā. Tirdījusi sevi līdz beidzamam. Vai viņš to saprot?

Aktieri palaikam ir diezgan augstprātīgi… Vai viņš zina, ka meitenes mēdz viņā iemīlēties līdz ausīm? Cik dīvaina situācija! Nav šaubu, ka sers Čārlzs pats ir iemīlējies šajā meitenē. Arī viņa mii seru Čārlzu. Viņus saista noziegums divkāršs, nežēlīgs noziegums, un viņi neprātīgi pieķērušies šai saiknei."

Pusdienas pagāja samērā nerunīgi. Sers Čārlzs īsumā pastāstīja, ko pieredzējis ārzemēs, Ega ieminējās par Lūmutu. Misters Seterveits abus uzmundrināja, kad valodas vairs nevedās. Pēc maltītes viņi aizbrauca pie mistera Seterveitā.

Mistera Seterveitā savrupnams izrādījās liela māja, pilna skaistiem mākslas darbiem. Gleznas, skulptūras, Ķīnas porcelāns, aizvēsturiski māla trauki, ziloņkaulā griezti priekšmeti, dažādas miniatūras, daudz īstu čipendeila un heplvaita mēbeļu. Viss liecināja par gaumi un sapratni.

Taču Ega nelikās nekā manām. Nometa mēteli uz krēsla un sacīja:

-    Beidzot! Tagad visu izstāstiet!

Viņas seja bija savilkusies vislielākajā saspringumā, kamēr sers Čārlzs klāstīja par saviem pieredzējumiem Jorkšīrā, un aizrāvās elpa, kad viņš attēloja, kā atradis izspiešanas vēstules.

-    Mēs varam vienīgi pieņemt, kas noticis pēc tam, sers Čārlzs beigās piemetināja. Acīmredzot Elisam samaksāts par mutes turēšanu un izdevies aizbēgt.

Taču Ega papurināja galvu.

-    Nē, viņa sacīja. Vai tad jūs nesaprotat? Eliss ir miris.

Abi vīrieši izbrīnījās, bet Ega neatlaidīgi apgalvoja:

-    Protams, viņš ir miris. Tāpēc ir kā ūdenī iekritis. Pārāk daudz zinājis, tādēļ novākts. Eliss ir trešais noslepkavotais.

Kaut ari nedz sers Čārlzs, nedz misters Seterveits nebija iedomājušies šādu varbūtību, viņiem vajadzēja atzīt, ka tā nav gluži zemē metama.

-    Paklau, mīļā meitenīt, viegli pateikt, ka Eliss ir miris,' sers Čārlzs iebilda. Bet kur ir līķis? Tādu būdīgu ķermeni nav tik viegli nobēdzināt.

-    Kā lai es zinu, kur ir līķis! Ega sacīja. Vietu ir milzums.

-    Diezin vai, nomurmināja misters Seterveits. Diezin vai…

-     Milzums, atkārtoja Ega. Pag, pag… viņa paklusēja. Bēniņos… Ir daudz bēniņu, kuros neviens nekad nesper kāju. Tas var būt iebāzts kādā lādē bēniņos.

-    Diezgan neticami, teica sers Čārlzs. Bet, protams, ļ nav neiespējami. Kādu laiku varētu neuziet.

Ega nemēdza vairīties no nepatīkamām lietām. Viņatūlīt uztvēra sera Čārlza domu.

-    Smirdoņa kāpj augšup, nevis vēdī lejup. Trūdošu līķi daudz drīzāk pamanītu pagrabā nekā bēniņos. Turklāt cilvēki katrā ziņā ilgi domātu, ka smako nosprāgusi žurka.

-   Ja jūsu pieņēmums ir pareizs, tad jāsecina, ka slepkai va bijis vīrietis. Sieviete nespēj uzstiept līķi bēniņos. Patiej sībā arī vīrietim tas būtu smags nesamais.

-    Ir vēl citas iespējas. Jūs zināt, tur ir slepena ejā. Mis Satklifa tā stāstīja, un sers Bartolomejs teica, ka to man parādīšot. Slepkava varbūt iedevis Elisam naudu un parā-; dījis, kā tikt laukā no mājas, gājis līdzi un ejā viņu nožmiedzis. To varēja izdarīt arī sieviete. Nodūrusi viņu no mugurpuses. Tad pametusi līķi ejā un aizgājusi.' Neviens to nemūžam neuzzinātu.

Sers Čārlzs neticīgi pakratīja galvu, bet vairs neapļ strīdēja Egas pieņēmumu.

Misters Seterveits bija pārliecināts, kad viņi Elisa 1 istabā atrada vēstules, viņu uz mirkli pārņēma tādas pašas aizdomas. Atcerējās, ka sers Čārlzs nodrebinājās, ari acīmredzot iedomājies, ka Eliss varētu būt miris…

Misters Seterveits iegrima domās: "Ja Eliss tiešām ir miris, tad mums ir darīšana ar ļoti bīstamu cilvēku… Jā, ļoti bīstamu…"

Pēkšņi viņam pār kauliem pārskrēja auksti drebuļi…

"Vai tāds, kurš jau ir izdarījis slepkavību atkārtoti, vilcinātos to izdarīt atkal? Mums draud briesmas, visiem trim seram Čārlzam, Egai un man. Ja mēs celsim gaismā pārāk daudz…"

Pārdomas iztraucēja sera Čārlza balss:

-   Jūs rakstījāt, ka Oliveram Mendersam draudot briesmas policija viņu turot aizdomās. Es to nesaprotu, Ega. Uz viņu taču nekrīt ne mazākās aizdomas.

Misteram Seterveitam šķita, ka Ega mazliet apmulst, pat viegli nosarkst.

"Redzēsim, kā jūs izķepurosieties, jaunā lēdij," misters Seterveits klusībā noteica.

-Tas bija muļķīgi, Ega atzina. Es apjuku. Domāju, ka Olivers ierašanās nav nejauša, iegansts ir izgudrots, nu, es domāju, ka policija noteikti tur viņu aizdomās.

Sers Čārlzs neko neiebilda.

-   Jā, es saprotu, viņš teica.

-     Vai iegansts bija izgudrots? misters Seterveits jautāja.

Ega pavērsās pret viņu.

-    Ko jūs gribat teikt?

-   Tas bija miklains negadījums, sacīja misters Seterveits. Ja iegansts bijis izdomāts, jūs to zinātu.

-   Es nezināju. Bet kāpēc Oliveram vajadzētu izgudrot, ka noticis negadījums, ja tāda nav bijis?

-    Viņam varētu būt iemesls, sers Čārlzs teica. Pilnīgi saprotams iemesls.

Viņš smaidīja. Ega ugunīgi pietvīka.

-    Nē, viņa sacīja. — Nē.

Sers Čārlzs nopūtās. Misteram Seterveitam ienāca prātā, ka draugs piesārtumu uztvēris pavisam nepareizi. Sers Čārlzs likās sadrūmis un novecojis, kad atkal ierunājās:

-    Nu, ja mūsu jaunajam draugam nedraud briesmas, kāds tad man ar šo lietu sakars?

-    Jūs taču neatmetīsiet visam ar roku? Jums jāizdibina patiesība patiesību! Tikai jūs to varat, neviens cits. Es ticu, ka jūs varat. Un gribat.

Viņas aizrautīgā degsme it kā piestrāvoja senlaicigo istabu.

-    Jūs ticat manām spējām? sers Čārlzs bija aizkustināts.

-   Jā, jā, jā! Mēs izzināsim patiesību! Jūs un es.

-   Un Seterveits.

-     Protams, un misters Seterveits, Ega vienaldzīgi piekrita.

Misters Seterveits klusībā pasmaidīja. Vai nu Egai tas ir pa prātam, vai nav, viņš nedomāja atsacīties. Viņam patika noslēpumi, patika izpētīt cilvēka dabu, turklāt mīlētājiem viņš allaž juta līdzi. Šīs trīs slieksities šajā pasākumā varēja lieti noderēt.

Sers Čārlzs apsēdās. Viņa balss bija pārvērtusies kļuvusi pavēloša. Viņš vadīja režiju.

-    Vispirms jānoskaidro situācija. Vai jūs domājat, ka viens un tas pats cilvēks ir nogalinājis Bebingtonu un Bartolomeju Streindžu?

-    Jā, sacīja Ega.

-   Jā, teica misters Seterveits.

-     Vai domājat, ka pirmā slepkavība izraisījusi otru? Tas ir, vai domājat, ka Bartolomejs Streindžs nogalināts tādēļ, lai viņš nedarītu zināmus faktus par slepkavību vai neizpaustu savas aizdomas?

-    Jā! šoreiz Ega un misters Seterveits atbildēja vienā balsi.

-     Tātad mums jāizdibina pirmā slepkavība, nevis otrā…

Ega palocīja galvu.

-    Kamēr neesam izdibinājuši pirmās iemeslu, diezin vai atklāsim slepkavu. Iemeslu ir ārkārtīgi grūti iedomāties. Bebingtons bija labsirdīgs, cienījams vecs vīrs. Ienaidnieku viņam nebija. Tomēr viņš tika nogalināts, tātad ir jābūt kādam iemeslam. Mums šis ieiņesls jāatrod.

Viņš paklusēja, tad ierunājās parastā balsī:

-     Apsvērsim šo jautājumu. Kādu iemeslu dēļ cilvēks nogalina? Vispirms, manuprāt, mantkāre.

-   Atriebība, sacīja Ega.

-    Slepkavošanas mānija, teica misters Seterveits. Afekta stāvokli diezin vai varētu attiecināt uz šo gadījumu. Varbūt bailes.

Sers Čārlzs piekrītoši pamāja. Viņš visu atzīmēja uz papīriņa.

-    Tātad vispirms mantkāre. Vai kāds kaut ko iegūtu pēc Bebingtona nāves? Vai viņam bija nauda vai gaidāms manotjums?

-   Tas man šķiet visai neticami, sacīja Ega.

-       Man ari, bet labāk pajautāsim misis Bebingtonei. Tad atriebība. Vai Bebingtons kādam nodarījis pāri varbūt

jaunībā? Varbūt atņēmis kādam līgavu? Tas ari jānoskaidro. Tad vēl slepkavošanas mānija. Vai viņus abus Bebingtonu un Tolliju nogalinājis ārprātīgais? Es domāju, ka šis pieņēmums neiztur kritiku. Pat ārprātīgais rīkojas ar zināmu jēgu. Tāds varētu ieņemt galvā, ka viņa misija ir nogalināt dakterus vai garīdzniekus, bet ne jau abus. Pieņēmums par slepkavošanas māniju jāatmet. Atliek bailes. Tā man šķiet visticamākā iespēja. Bebingtons par kādu ir kaut ko zinājis vai kādu pazinis. Viņš nogalināts tādēļ, lai neizpaustu, kurš tas ir.

-   Es šaubos, vai tāds cilvēks kā Bebingtons zinātu kaut ko slēpjamu par kādu no tā vakara viesiem.

-    Varbūt tas ir kaut kas neapjausts, teica sers Čārlzs. Viņš mēģināja paskaidrot savu domu. Piemēram tas ir tikai piemērs Bebingtons redzējis zināmu cilvēku zināmā vietā un zināmā laikā. Viņam licies gluži dabiski, ka šis cilvēks tur atrodas. Taču šim cilvēkam svarīga iemesla dēļ tajā»brīdī it kā jāatrodas pavisam citā vietā simtiem jūdžu tālumā. Tātad vecais Bebingtons jebkuru mirkli varētu padarīt šo alibi par spēkā neesošu.

-     Es saprotu, sacīja Ega. Noziegums ir pastrādāts Londonā, Bebingtons redzējis, kurš to izdarījis, bet noziedznieks grib pierādīt, ka šajā noziegumā nav vainojams, jo tajā brīdī atradies citā vietā. Bebingtons varētu viņa alibi noliegt.

-    Tieši tā es domāju. Protans, tas ir tikai piemērs. Varētu būt visādi. Iespējams, ka viņš tovakar ieraudzījis kadu, ko pazinis ar citu uzvārdi…

-    Varbūt tam ir sakars ar laulībām, Ega sacīja. Kāds gribējis iestāties divlaulībā.

-    Vai arī sakars ar dzimšanu un miršanu, misters Seterveits papildināja.

-    Iespējamību ir simtiem, Ega sarauca pieri. Mums jārīkojas citādi. Jāvēršas pie cilvēkiem, kas tur bijuši. Sastādīsim sarakstu. Kuri bijuši jūsmājās, un kuri pie sera Bertolomeja.

Viņa paņēma no sera Čārlza papīru un zīmuli.

-   Deikri bija abās vietās. Tā savītusi kāpostgalva ari, kā šo sievieti sauca? Ville. Mis Satklifa.

-    Andželu var izlaist, sacīja sers Čārlzs. Es viņu sen pazīstu.

Ega uzmeta lūpu.

-    Tā nedrīkst izlaist cilvēkus tikai tāpēc, ka jūs tos pazīstat. Mums jārīkojas nopietni. Turklāt es nemaz nepazīstu Andželu Satklifu. Neko par viņu nezinu. Ir tikpat iespējami, ka to izdarījusi viņa, manuprāt, pat ļoti iespējami. Visām aktrisēm ir pagātne. Es domāju, viņa to varēja izdarīt drīzāk nekā jebkurš cits.

Ega izaicinoši skatījās uz seru Čārlzu. Ari viņa acis tikpat izaicinoši mirdzēja.

-   Tādā gadījumā neizlaidīsim ari Oliveru Mendersu.

-    Olivers tas nevar būt! Pirms tam viņš tik bieži redzējies ar misteru Bebingtonu.

-    Viņš bija abās vietās, un viņa ierašanās pie sera Bartolomeja ir drusciņ aizdomīga.

-    Nu labi, Ega mirkli klusēja, tad piebilda: Pierakstiet arī mani ar māti. Būs pusducis aizdomīgo.

-    Es nedomāju…

-    Vai nu darīsim to godīgi, vai nedarīsim nemaz! viņas acis dega.

Mīļā miera labad misters Seterveits piezvanīja, lai atnes dzērienus.

Sers Čārlzs aizgāja uz istabas pretējo galu un apbrīnoja kādu skulptūru nēģera galvu. Ega paņēma zem rokas misteru Seterveitu.

-    Cik muļķīgi, ka es zaudēju savaldīšanos, viņa čukstus sacīja. Es esmu muļķa zoss, bet kāpēc šo sievieti vajadzētu izlaist? Kādēļ viņš uzstāj, lai to neieraksta? Ak, kāda velna pēc es esmu tik pretīgi greizsirdīga?

Misters Seterveits smaidot papliķēja viņas roku.

-     Greizsirdība nekad neatmaksājas, viņš teica. Ja esat greizsirdīga, nekad to neizrādiet. Bet, starp citu, va jūs tiešām domājat, ka uz jauno Mendersu varētu krist aiz domas?

Ega šķelmīgi pasmaidīja. Cik viņa vēl bērnišķīga!

-     Protams, ne, viņa pagrieza galvu. Es tā uzrak stīju, lai sers Čārlzs nedomātu, ka skrienu viņam pakaļ Bet es negribu, lai viņš domā, ka es tiešām esmu Oliveri ieķērusies, tāpēc ka neesmu. Cik viss ir sarežģīti! Tagat viņa attieksme atkal ir: "Vēlu laimes, mani bērni!" Šaus mīgi!

-   Tikai pacietību, misters Seterveits ieteica. Beigās! viss nokārtosies.

-    Es neesmu no pacietīgajām. Gribu panākt visu uzreiz vai pat ātrāk.

Misters Seterveits sāka smieties. Sers Čārlzs atka viņiem piebiedrojās.

Malkojot dzērienus viņi vienojās par rīcības plānu Sers Čārlzs atgriezīsies "Vārnu ligzdā", tai viņš vēl nebija atradis pircēju. Ega ar māti brauks atpakaļ uz Lūmutu ātrāk nekā paredzēts. Misis Bebingtone joprojām dzīvoja Lūmutā. Viņa jāizprašņā un iegūtās ziņas jāliek lietā.

-     Mums veiksies! Es zinu, ka veiksies, sacīja Ega. Tad paliecās pretī seram Čārlzam un pieskandināja pie viņa glāzes. Viņas acis mirdzēja.

-    Uz mūsu veiksmi! viņa uzsauca.

Viņš dziļi ielūkojās viņai acīs un lēnām pielika glāz pie lūpām.

-    Uz veiksmi un mūsu nākotni… viņš teica.

TREŠAIS CĒLIENS ATRISINĀJUMS

I Misis Bebingtone

Misis Bebingtone bija pārcēlusies uz nelielu zvejnieku māju netālu no ostas. Viņa gaidīja ierodamies no Japānas māsu, kura bija solījusi atbraukt apmēram pēc pusgada. Tāpēc viņai vēl nebija nekādu nākotnes nodomu. Izrādījies, ka mājiņa ir brīva, viņa noīrējusi to uz sešiem mēnešiem. Negaidītais zaudējums viņu pārāk satriecis, viņa nespēja atgūties un atstāt Lūmutu. Stīvens Bebingtons bija nodzīvojis Lūmutā septiņpadsmit gadus. Lai arī pēkšņā nāvē mira jaunākais dēls Robins, tie bija septiņpadsmit laimīgi, mierpilni gadi. Vecākais dēls Edvardss bija Ceilonā, bet Loids Dienvidāfrikā un Stivenss virsnieks Angolā. Viņi bieži rakstīja mīļas vēstules, taču nevarēja māti nedz aicināt pie sevis, nedz citādi pasargāt no rūpēm.

Margarita Bebingtone jutās tik viena…

Tomēr viņa nesēdēja, rokas klēpī salikusi, joprojām darbojās draudzē jaunais vikārs nebija precējies un daudz strādāja dārziņā pie mājas. Puķes bija daļa no viņas dzīves.

Ari tajā pēcpusdienā misis Bebingtone čakli rosījās pa dārziņu un, izdzirdusi noklikšķam vārtu aizšaujamo, pacēla galvu, viņas acu priekšā stāvēja sers Čārlzs Kārtraits un Ega Litona Gēre.

Misis Bebingtone neizbrīnījās, ieraugot Egu, jo zināja, ka abām ar māti drīz vajadzēja atgriezties. Taču bija pārsteigta, redzot seru Čārlzu. Runāja, ka viņš uz visiem laikiem atstājis šo vietu. Avizēs bija parādījušies raksti par viņa pasākumiem Dienvidfrancijā. "Vārnu ligzdas" dārzā uzstādīts plakāts ar lielu uzrakstu: "Pārdodams". Neviens necerēja, ka sers Čārlzs atgriezīsies. Tomēr viņš ir atgriezies.

Misis Bebingtone atmeta matu šķipsnas no sviedrainās pieres un palūkojās uz savām melnajām rokām.

-    Diemžēl roku dot nevaru, viņa sacīja. Es zinu, dārzā jāstrādā ar cimdiem. Šad tad tos lietoju, bet vienmēr ātri saplēšu. Ar plikām rokām darbi tomēr veicas daudz labāk.

Viņa ieveda ciemiņus mazā, omulīgā viesistabā. Tur bija mīkstās mēbeles, pie sienām fotogrāfijas, vāzēs krizantēmas.

-    Tas tik ir pārsteigums, ser Čārlz! Domāju, ka pavisam esat pametis "Vārnu ligzdu".

-    Es ari tā domāju, — aktieris vaļsirdīgi sacīja. Taču reizēm, misis Bebingtone, liktenis ir pārāk nesaudzīgs pret mums.

Misis Bebingtone neatbildēja. Paskatījās uz Egu, meitene visu saprata.

-    Redzat, misis Bebingtone, šis, nav tikai parasts apciemojums. Mums ir sakāms kaut kas ļoti svarīgs. Vienīgi… es… es negribētu jūs vēl vairāk apbēdināt.

Misis Bebingtone palūkojās uz seru Čārlzu. Viņas seja bija nopietna un sakritusies.

-    Vispirms es vēlētos jums jautāt, vai esat saņēmusi paziņojumu no iekšlietu ministrijas?

Misis Bebingtone nodūra galvu.

-   Varbūt tad mums būs vieglāk turpināt sarunu.

-   Vai esat ieradušies sakarā ar… līķa atrakšanas atļauju?

-    Jā. Tas ir… tas jums droši vien atkal ir smags trieciens.

Misis Bebingtoni aizkustināja lidzjūtibas pieskaņa viņa

balsī.

-    Par to es tik daudz neuztraucos, kā jūs varbūt domājat. Dažiem cilvēkiem līķa atrakšana liekas drausmīga, bet man ne. Pīšļiem nav nekādas nozīmes. Mans mīļais vīrs ir tur, kur neviens nevar traucēt viņa mieru. Bet mani sāpina doma briesmīga doma, ka Stīvens nav miris dabiskā nāvē. Tas liekas neiespējami pilnīgi neiespējami.

-    Jā, ari mums tā likās… vispirms.

-    Vispirms? Ko jūs ar to gribat teikt, ser Čārlz?

-    Aizdomas man pēkšņi radās tanī pašā vakarā, kad nomira jūsu vīrs, misis Bebingtone. Bet, tāpat kā jums, tas man likās pārāk neiespējami, un es aizdomas atmetu.

-    Man arī tas ienāca prātā, sacīja Ega.

-    Ari jums? — misis Bebingtone izbrīnā skatījās uz viņu. Jūs domājat, ka Stīvenu kāds nogalinājis?

Viņas balss pauda tik lielu neticību, ka abi viesi bridi saminstinājās. Beidzot sers Čārlzs atsāka valodu:

-    Jūs zināt, misis Bebingtone, es aizbraucu uz ārzemēm. Dienvidfrancijā izlasīju avīzē, ka mans draugs Bartolomejs Streindžs miris nomiris gandrīz tādā pašā veidā. Saņēmu ari vēstuli no mis Litonas Gēres.

Ega pamāja.

-    Es tur biju taisni tajā reizē. Misis Bebingtone, tas bija tieši tāpat uz mata tāpat. Sers Bartolomejs iedzēra portvīnu, sašķobīja seju un… Tas bija tieši tāpat. Viņš nomira pēc pāris minūtēm.

Misis Bebingtone pakratīja galvu.

-    Es to nesaprotu, Stīvens! Sers Bartolomejs labs un gudrs dakteris! Kas vēlētu viņiem ļaunu? Tas noteikti ir pārpratums.

-    Ņemiet vērā, ir pierādīts, ka sers Bartolomejs ticis noindēts, teica sers Čārlzs.

-Tā varētu rīkoties tikai arprātigais!

-    Misis Bebingtone, es gribētu visu to izdibināt, sers Čārlzs turpināja. — Izzināt patiesību, lai tas maksātu ko maksādams. Taču laiks negaida. Ja izplatīsies runas par liķa atrakšanu, tad noziedznieks kļūs modrs. Lai velti nezaudētu laiku, es pieņemu, ka tāds būs iznākums pēc līķa uzšķēršanas. Pēc manām domām, jūsu vīrs arī ir noindēts ar nikotīnu. Sakiet, jūs vai viņš kaut ko zinājāt par tīra nikotīna iedarbību?

-     Es vienmēr lietoju nikotīna šķidrumu rožu apsmidzināšanai, lai apkarotu kaitēkļus. Nezināju, ka tas ir tik indīgs.

-     Esmu lasījis, ka tīru alkaloīdu mēdz lietot abējādi. Taču noindēšanas gadījumi ir ļoti reti.

Misis Bebingtone pakratīja galvu.

-    Vai dieniņ, nikotīns ir tādas nāves zāles! Domāju, ka tikai lieli pīpmaņi varētu ar to saindēties.

-    Vai jūsu vīrs smēķēja?

-Jā.

-    Jūs likāties ārkārtīgi pārsteigta, ka jūsu vīram kāds vēlētos atņemt dzīvību. Vai tas liecina, ka viņam nebija ienaidnieku?

-     Par to esmu pārliecināta. Viens otrs gan mēģināja Stīvenu ietekmēt, lai neatpaliek no laika gara, viņa žēli pasmaidīja. Ziniet, Stīvens bija vecmodīgs, baidījās no jauninājumiem, taču visiem viņš patika. Nevarēja nepatikt, ser Čārlz.

-   Vai jūsu vīrs atstājis daudz naudas?

-    Nē, gandrīz neko. Stīvens neprata taupīt naudu. Bija pārak devigs. Es viņu par to allaž bāru.

-    Vai viņam bija izredzes uz mantojumu?

-    Nē, nē. Stivenam nebija daudz radinieku. Tikai māsa, tā apprecējusies ar kādu Nortamberlendas mācītāju, bet viņi, kā mēdz teikt, ir pliki kā baznīcas žurkas. Visi pārējie radi jau apmiruši.

-    Tātad nevienam nekas neatlēktu no mistera Bebingtona nāves?

-Nē.

-   Atgriezīsimies pie ienaidniekiem. Jūs teicāt, ka jūsu vīram nav bijuši ienaidnieki. Bet varēja būt jaunibā.

-   Tas šķiet pagalam neticami. Stivens nebija kašķīgs. Ar visiem allaž labi satika.

-   Izklausīsies melodramatiski, bet… sers Čārlzs nervozi saminstinājās. Bet… kad viņš saderinājās ar jums, vai kāds cits pielūdzējs nedabūja "kurvīti"?

Misis Bebingtonei acis mirklīgi iedzirkstījās.

-    Stīvens bija mana tēva ari mācītāja palīgs. Pirmais jaunais vīrietis, ko satiku, atgriezusies mājās pēc skolas beigšanas. Mēs abi samīlējāmies. Bijām saderināti četrus gadus, tad viņš dabūja vietu Kentā un mēs salaulajāmies. Mūsu mīlestība bija ļoti parasta, bet ļoti laimīga.

Sers Čārlzs nolieca galvu. Misis Bebingtones cieņas pilnā vienkāršība bija aizkustinoša.

Tagad Ega pārņēma jautāšanu.

-    Misis Bebingtone, vai jūsu vīrs nebija iepriekš ticies iir kādu no sera Čārlza tāvakara viesiem?

Misis Bebingtone izskatījās apjukusi.

-    Kā nu ne ar jums un jūsu māti, un Oliveru Mendersu.

-   Jā, bet ar pārējiem?

-    Pirms pieciem gadiem mēs Londonā redzējām Andželu Satklifu kādā lugā. Abi bijām ļoti sajūsmināti par iespēju satikt viņu īstenībā.

-   Vai pirms tam nebijāt ar viņu tikušies?

-    Nē. Kamēr sers Čārlzs nebija te apmeties, mēs nepazinām nevienu aktrisi vai aktieri. Tas šeit bija liels

notikums, viņa piebilda. Gluži kā romantikas elpa mūsu ikdienībā.

-    Varbūt kapteini Deikru un misis Deikra?

-    Vai to mazo vīrieti un pasakaini ģērbušos sievieti? I -Jā.

-    Nē. Nedz arī otru sievieti to lugu rakstnieci. Tā nabadzīte gan tur lāgā neiederējās. i:l

-     Vai esat pārliecināta, ka nevienu no viņiem nebijāt jau kādreiz redzējusi?

-    Pilnīgi pārliecināta. Neviens no mums abiem savu mūžu nebija tos redzējis, jo visur gājām kopā. 4

-    Vai misters Bebingtons tomēr nav jums kaut k stāstījis par šiem cilvēkiem? Ega neatlaidās. Varbū tad, kad tos ieraudzīja?

-    Nekad pirms tam, viņš tikai priecājās par gaidām vakara. Kad mēs tur ieradāmies, vairs neiznāca… viņ acīs sasprāga asaras.

Sers Čārlzs tūlīt iejaucās.

-    Piedodiet, ka jūs tirdām. Bet mēs nojaušam, ka tr kaut kas slēpjas, mums vienīgi tas jāizdibina. Jābūt kād iemeslam, lai izdarītu tik nežēlīgu un it kā bezjēdzīgu sle; kavību.

-    Es saprotu, teica misis Bebingtone. Ja tā bijus slepkavība, tad ir jābūt iemeslam… Bet es nezinu, nev pat iedomāties, kāds varētu būt iemesls.

Bridi iestājās klusums, tad sers Čārlzs teica:

-    Vai jūs nevarētu sniegt īsas biogrāfiskas ziņas par savu vīra?

Misis Bebingtone labi atcerējās skaitļus. Sers Čārlzs pierakstīja:

"Stīvens Bebingtons dzimis 1868. gadā Devonšīrā,, Mācījies Sv. Paula skolā, studējis Oksfordā. 1891. gadā iesvētīts par mācītāju. 1892. gadā ordinēts par priesteri,

gm

Bijis draudzes mācītāja palīgs Eslingtonā, no 1894. gada līdz 1899. gadam mācītājs Vernonā, 1899. gadā apprecējies ar Margaritu Lorimeri un pārgājis uz dzīvi Gilingā, Kentā. 1916. gadā pārcelts uz Lūmutu."

-    Nu mums ir vismaz pieturas punkts, sacīja sers Čārlzs. Manuprāt, lielākas izredzes sola laikposms, kad viņš bijis vikārs Gilingā. Pirms tam diezin vai kāds no maniem tāvakara viesiem viņu pazinis.

Misis Bebingtone nodrebinājās.

-    Vai jūs tiešām domājat… kāds no viņiem…?

-    Es esmu neziņā, sers Čārlzs atbildēja. Bartolomejs kaut ko redzējis vai uzminējis, un Bartolomejs Streindžs nomira tādā pašā nāvē, un pieci…

-    Septiņi, Ega iestarpināja.

-    … no šiem cilvēkiem tur bija. Viens no tiem noteikti ir vainīgais.

-    Bet kāpēc? iesaucās misis Bebingtone. Kāpēc? Kāds iemesls būtu nogalināt Stīvenu?

-   To mēs gribam izdibināt, sacīja sers Čārlzs.

II lēdija mērija

Misters Seterveits bija atbraucis līdzi seram Čārlzam uz "Vārnu ligzdu". Kamēr namatēvs un Ega ciemojās pie misis Bebingtones, misters Seterveits dzēra tēju pie lēdijas Mērijas.

Misteram Seterveitam ļoti patika lēdija Mērija. Maiga un piemīlīga, tomēr nepakļāvīga sieviete.

Misters Seterveits malkoja ķīnas tēju no porcelāna tases, ēda mazītiņus sendvičus un tērzēja. Iepriekšējā tikšanās reizē viņi bija atklājuši, ka abiem ir daudz kopīgu draugu. Šodien atsāka to pašu tematu, taču pamazām pievērsās intīmākām norisēm. Misters Seterveits bija tikams sarunu biedrs uzklausīja citu raizes, bet savus rūpestus noklusēja. Tāpēc lēdija Mērija tūliņ izstāstīja viņam, ka ir nobažījusies par meitas nākotni, un runāja tā, it kā misters Seterveits būtu sens draugs.

-     Ega ir tik neatlaidīga. Ja kaut ko uzņēmusies, tad nododas tam ar visu sirdi un dvēseli. Ziniet, mister Seterveit, man ncpatik, ka viņa jaucas tajā tumšajā lietā. Es zinu, Ega mani izsmies, bet tas nav lēdijas cienigi.

Viņa pietvīka, brūnās acis zvīļoja un lūdzoši vērās misterā Seterveitā.

-    Es jūs saprotu, viņš teica. Atzīstos, arī man šāda rīcība lāgā nepatīk. Tas gluži vienkārši ir iesīkstējis aizspriedums. Tomēr… viņš pamirkšķināja viņai. Vai jūs šajā apgaismības laikā gaidāt, lai jaunas lēdijas sēž mājās pie šuvekļa un dreb kā apšu lapas, iztēlojoties noziegumus? i

-     Man negribas pieņemt, ka tā ir slepkavība. Vai es varēju iedomāties, ka tikšu iejaukta tādā lietā! Drausmīgi! viņa nodrebinājās. Nabaga sers Bartolomejs…

-    Vai jūs viņu labi pazināt? misters Seterveits pētīgi jautāja.

-    Nē, tikai divreiz esmu satikusi. Pirmo reizi pirms gada, kad viņš ieradās pie sera Čārlza pavadīt nedēļas nogali, un otru reizi tajā briesmīgajā vakarā, kad nomira misters Bebingtons. Biju ļoti pārsteigta, saņemot sera Bartolomeja ielūgumu. Es to pieņēmu, jo domāju, ka Ega priecāsies. Meitenei nav daudz iespēju izklaidēties, viņa izskatījās tāda kā sadrūmusi, kā sevī ierāvusies. Man šķita, viesības varētu viņu uzmundrināt.

-    Pastāstiet kaut ko par Oliveru Mendersu, misters Seterveits ierosināja. Tas jauneklis mani interesē.

-    Domāju, ka Oliveram ir gaišs prāts, teica lēdija Mērija. Bet viņam nav viegli klājies…

Viņa samulsa, nezināja, vai turpināt. Tad, it kā atbildot uz mistera Seterveitā jautājošo skatienu, paskaidroja:

-    Viņa tēvs un māte nebija salaulājušies.

-   Tiešām? Es to nezināju.

-     Šeit tas visiem ir zināms, citādi es par to nerunātu. Vecā misis Mendersa, Olivera vecmāmiņa, dzīvo Danboinu tajā lielajā mājā pie Plimutas ceļa. Viņas vīrs šeit bija advokāts. Dēls iesaistījās kādā Londonas firmā un tur sekmīgi darbojās. Viņš ir turīgs cilvēks. Meita bija izskatīga un neprātīgi iemīlējās precētā vīrā. Es šo vīrieti ļoti nosodu.

Galu galā pēc daudziem skandāliem viņi pārtrauca sakarus. Sieva tik un tā nebūtu ar mieru šķirties. Jaunā sieviete nomira drīz pēc dzemdībām. Par mazo Oliveru rūpējās tēvocis Londonā. Viņiem pašiem bērnu nebija. Zēns laikiem dzīvoja pie tēvoča, laikiem pie vecmāmiņās. Vasaras brīvdienas vienmēr pavadīja šeit.

Viņa mirkli paklusēja.

-     Man arvien bijis viņa žēl. Arī tagad ir žēl. Es domāju, ka Olivera augstprātīgums ir lielā mērā mākslots.

-   Tā ir ļoti parasta parādība, sacīja misters Seterveits.

Ja kāds ir pārāk lepns savā garā un nemitīgi dižojas, tad

skaidri zinu to māc mazvērtības komplekss.

-   Tas šķiet visai dīvaini.

-     Mazvērtības komplekss ir ļoti izplatīts. Piemēram, kropļi neapšaubāmi cieš no tā. Šis komplekss ir pamatā daudziem noziegumiem. Vēlēšanās sevi apliecināt.

-    Tas man liekas tik savādi, lēdija Mērija klusi noteica un atkal viegli nodrebinājās.

Misters Seterveits tīksmi raudzījās uz viņu. Viņam patika lēdijas Mērijas graciozais augums, slīpie pleci, samtaini brūnās acis, nekrāsotā seja.

"Jaunībā bijusi skaistule," viņš nodomāja. "Nevis uzkrītoša, iedomīga skaistule nevis roze, bet kauti burvīga vijolīte…"

Viņš neviļus atcerējās jaunību. Un pēkšņi sāka stāsi lēdijai Mērijai par savu mīlestību pirmo un vienīgo. Pi mūsdienu mērauklas, diezgan nožēlojamu, bet misterai Seterveitam ļoti dārgu milestību.

Viņš iemīlējies skaistā meitenē. Reiz viņi gājuši pli pulkstenītes, un viņš nolēmis meiteni bildināt. Cerējis, viņa jūtas radīs atbalsi. Kad ap viņiem zilgojušas pull stenītes, viņa atzinusies, ka mīl citu. Viņš apslāpējis savi jūtu kvēli un kļuvis uzticams draugs.

Šī sapņaini romantiskā epizode labi iederējās lēdij Mērijas krēslainajā viesistabā ar izbalējušajiem mēbeļ pārvalkiem un trauslo Ķīnas porcelānu.

Pēc tam lēdija Mērija pastāstīja par savu ne visai laii go laulību.

-    Es biju nesaprātīga meitene, meitenes ir nesaprati gas, mister Seterveit. Tik viszinīgas un pašpārliecināti Daudz ir rakstīts un runāts par "sievietes intuīciju", neticu, ka tāda vispār ir. Nekas taču nebiedina meitenes jro zināma tipa vīriešiem. Nekāda iekšēja balss. Vecāki brīdi' na, bet viss veltīgi tiem netic. Diemžēl jāatzīst, ka mei' tenei samaitāts vīrietis liekas valdzinošs. Viņa tūlīt iedi mājas, ka viņas mīlestība to pārvērtīs.

Misters Seterveits pameta ar galvu.

-   Viņas zina tik maz. Ja jaunība zinātu, ja vecums s] tu… viņš sacīja.

Lēdija Mērija nopūtās.

-    Tā bija vienīgā vaina. Tuvinieki negribēja, ka precot ar Ronaldu. Viņš bija no labas ģimenes, bet ieguvis sliktu slavu. Tēvs man sacīja, ka Ronalds ir pagrimis. Es tam neticēju. Iedomājos, ka manis dēļ viņš sāks jaunu dzīvi…fl

Krietnu brīdi viņa klusēja, kavēdamās atminās.

-   Ronalds bija ļoti pievilcīgs vīrietis. Tēvam bija pilnīga taisnība. Es pati drīz pārliecinājos. Tas skan vecmodīgi, bet viņš salauza manu sirdi. Jā, salauza manu sirdi.

Misters Seterveits piesardzīgi nokremšļojās, viņu ļoti interesēja cilvēku dzīves gājumi.

-   Izklausās nežēlīgi, bet tas bija atvieglojums, kad viņš nomira ar plaušu karsoni. Es rūpējos par viņu… Vēl aizvien mīlēju viņu, bet vairs neloloju nekādas ilūzijas. Turklāt man bija Ega…

Viņas balss atmaiga.

-   Jocīga mazulīte… Bumbiņa kas bumbiņa… Cēlās un vēlās tieši kā ola. Tāpēc radās smieklīgā iesauka…

Viņa atkal apklusa.

-    Nesen es izlasīju vairākas grāmatas par psiholoģiju. Šķiet, ka cilvēki daudzos gadijumos nespēj sev palīdzēt. I'ret iedzimtību cilvēks ir bezspēcīgs. Tas gadās pat vislabākajās ģimenēs. Skola Ronalds zadzis naudu, kaut gan tas viņam nekad nav trūcis. Tagad saprotu, ka viņš nespēja sev palīdzēt… Netikumiba viņam bija iedzimta…

Lēdija Mērija nosusināja acis ar smalku kabatas lakatiņu.

-    Es neesmu tā audzināta, lai ticētu nolemtībai, viņa ka atvainodamās teica. Man mācīja, ka ikviens atšķir labu no ļauna. Bet, kā izrādās, tas vienmēr tā nav.

-    Cilvēka prāts ir noslēpumains, sacīja misters Seterveits. Mēs vēl neesam to pilnībā izpratuši. Ir māni|as apsēstie, bet mēdz būt arī tādi, kuriem, es teiktu, trūkst bremzējošā speķa. Ja viens no mums abiem sacītu: "Es viņu ienīstu! Kaut viņš nomirtu!" šāda doma pazibētu mūsu prātā un pazustu, kā nebijusi. Līdzko šie vārdi izskanētu, automātiski iedarbotos bremzes. Turpretī dažiem cilvēkiem šī doma vai apsēstība ir paliekoša. Tiem uz ātrām pēdām tā jāīsteno.

-    Diemžēl tas man ir grūti aptverams, teica lēdi Mērija.

-    Piedodiet manu spriedelēšanu par grāmatu.gudritv

-     Vai jūs nedomājat, ka mūsdienu jaunieši ir pār' strauji?

-    Nē, straujums taču nav nekas peļams, taisni otrādi reizēm noderigs. Jūs laikam runājat par mis… ē… Litonu

-    Labāk sauciet viņu par Egu, lēdija Mērija smaid

sacīja.

-    Paldies. Mis Ega tas skan visai jocīgi.

-    Ega ir ļoti aizrautīga. Ja kaut ko ieņēmusi galvā, t nekas viņu vairs neatturēs. Es teicu, man nepatīk, ka viņ maisās šajā lietā, bet Ega jau par aizrādījumiem nebēdā.

"Cik gan lēdija Mērija ir norūpējusies un nemierīga p meitas turpmāko dzīvi!" misters Seterveits klusībā domā ja. "Diezin vai viņa saprot, ka Egas aizraušanās ar no zieguma izpēti ir vienīgi vecvecās spēles jauns variants sieviete tiecas savalgot vīrieti. Nē, šāda doma viņu šaus minātu."

-    Misters Bebingtons arī esot noindēts, Ega tā teic Vai jūs domājat, ka tā ir taisnība, mister Seterveit? Varbū tas ir tikai Egas pārsteidzīgs spriedums?

-    Mēs to skaidri zināsim pāc līķa atrakšanas.

-    Vai tad notiks līķa atrakšana? lēdija Mērija nodr~ binājās. Cik briesmīgs pārdzīvojums misis Bebingtonei! Nabaga sieviete, es nevaru iedomāties neko drausmīgāku.

-    Vai jūs Bebingtonus labi pazināt!

-Jā. Viņi ir… bija… mums tuvi draugi.

-    Vai zināt kādu, kas turētu ļaunu prātu uz vikāru?

-    Nē, nudien nezinu.

-    Viņš nekad nav par ko tādu ieminējies? -Nē*.

-   Vai viņi labi satika?

-    Tas bija laimīgs laulāts pāris. Viņi mīlēja viens otru un savus bērnus. Tiesa, nebija nekādi bagātie, un misteru Bebingtonu mocīja reimatisms. Taču tās bija viņu vienīgās

raizes.

-    Kā Olivers Menderss izturējās pret vikāru?

-     Nu… lēdija Mērija sadurstījās. Viņi necik nesapratās. Bebingtoni viņu žēloja, skolas brīvdienās viņš mēdza mācītājmājā rotaļāties ar Bebingtonu dēlēniem, lai gan, manuprāt, ar tiem ari nesatika. Olivers n&bija iemīļots. īsts lielībnieks plātījās ar naudu un našķiem, stāstīja, ka Londonā viņam netrūkstot ne putna piena. Zēni tādus iznireļus necieš.

-   Jā, bet vēlāk kad viņš jau bija pieaudzis?

-     Viņi vairs tikai paretam redzējās. Taisnību sakot, Olivers reiz bija diezgan rupjš pret Bebingtonu. Pirms diviem gadiem pie manis.

-    Kas tad tur notika?

-     Olivers asi nosodīja kristietību. Misters Bebingtons izturējās ļoti laipni un iecietīgi. Tas Oliveram vēl vairāk aizdeva dusmas. Viņš teica: "Jūs, ticīgie, noraugāties uz mani no augšas, tāpēc ka mans tēvs un mana māte nebija salaulājušies. Droši vien saukājat mani par grēka bērnu. Es apbrīnoju cilvēkus, kuriem netrūkst drosmes, lai rīkotos pēc pārliecības un nospļautos par to, ko domā liekuļi un melnsvārči." Misters Bebingtons neiebilda, un Olivers nerimās. "Jums nav nekā ko teikt. Vienīgi baznīca un māņticība novedusi pasauli šajā nejēdzīgajā haosā. Es gribu baznīcas noslaucīt no zemes virsas." Misters Bebingtons pasmaidīja un jautaja: "Vai garīdzniekus ari?" Smaids Oliveru pagalam satracināja. Viņš saprata, ka viņa vardi netiek uztverti nopietni, un nikni sacīja: "Es ienīstu visu, par ko iestājas baznīca. Liekulību, padevību, pašapmierinātību. Nost ar to farizeju bandu!" Taču misters

Bebingtons tikai smaidīja viņam bija ļoti jauks smaids, un teica: "Mīļo zēn, ja tu noslaucītu no zemes virsas baznīcas, tev vēl būtu jārēķinās ar Dievu."

-    Ko atbildēja Menderss?

-    Likās apjucis, tad attapās un sacīja savā parastajā garlaikoti nicīgajā balsī: "Šķiet, ka esmu runājis par tādām lietām, par kurām jūsu paaudzei ir ļoti maz sajēgas."

-   Jums nepatīk Olivers, vai ne, lēdij Mērij?

-   Man viņa žēl, lēdija Mērija izvairīgi atbildēja.

-   Taču jums nepatiktu, ja viņš apprecētos ar Egu?

-   Nē, nē!

-    Bet tieši kāpēc?

-    Tāpēc… tāpēc, ka viņš nav labdabīgs… un vēl tāpēc…

-   Kāpēc tad?

-    Viņā ir kaut kas, ko es nesaprotu. Kaut kas tumšs un biedīgs…

Misters Seterveits mirkli viņā nolūkojās, tad sacīja:

-    Ko sers Bartolomejs Streindžs par viņu domāja? Vai kādreiz pieminēja?

-    Atceros, viņš teica, ka jaunais Menderss esot interesants studiju objekts. Līdzīgs tam, ko viņš pašlaik pētot savā sanatorijā. Es teicu, ka Olivers izskatās vesels un spēcīgs. Viņš atbildēja: "Jā, veselība viņam ir laba, bet viņu vajā kāda iedoma."

Viņa brīdi paklusēja, tad piebilda:

-   Sers Bertolomejs taču bija ļoti labs nervu ārsts. Viņu visai augstu vērtēja arī kolēģi.

-    Vai viņš jums nav kaut ko sacījis par Bebingtona nāvi?

-Nē.

-    Nekad nav par to ieminējies. -Nē.

-    Vai jums nelikās, ka viņam ir kaut kas padomā? Jums gan grūti spriest, jo viņu tuvāk nepazināt.

-    Viņš šķita esam labā omā, par kaut ko klusībā uzjautrinājās. Pie pusdienu galda paziņoja, ka šovakar mani pārsteigšot. Ak vai, pārsteidza jau ari…

Ejot mājup, misters Seterveits apsvēra šo paziņojumu.

Kā sers Bartolomejs bija paredzējis pārsteigt savus viesus?

Vai tas būtu tik uzjautrinoši, kā viņš iecerējis? Vai aiz jautrības maskas neslēpās klusa, bet stingra apņēmība? Vai kāds to jelkad uzzinās?

III herkuls puaro ierodas otrreiz

-    Vai mēs esam cik necik tikuši uz priekšu? jautāja sers Čārlzs.

Tas bija konsīlijs. Sers Čārlzs, misters Seterveits un Ega Litona Gēre sēdēja kuģveidīgajā viesistabā. Kamīnā kūrās gaiša liesma, ārā plosījās vētra.

-    Misters Seterveits un Ega atbildēja gandrīz reizē.

-    Nē, teica misters Seterveits.

-   Jā, sacīja Ega.

Sers Čārlzs skatījās no viena uz otru. Misters Seterveits pieklājīgi norādīja, ka dāmai ir priekšroka.

Ega krietnu brīdi klusēja, sakopoja domas. Beidzot

sacīja:

-    Mēs esam tikuši tālāk. Tāpēc, ka neesam neko atklājuši. Tas izklausās muļķīgi, bet tā nav. Mums ir vailakas idejas, mēs tagad skaidri zinām, ka dažas no tām jāatmet.

-    Progress ar izslēgšanas palīdzību, sacīja sers Čārlzs.

-Jā.

Misters Seterveits nokrekšķējās. Viņam patika izteikt spriedumus.

-    Doma par iedzīvošanos naudā tagad pilnīgi jāatmet, viņš teica. No Stīvena Bebingtona nāves neviens pie naudas netiks. Atriebība ari jāatmet. Neņemot vērā viņa laipnību un labsirdību, diezin vai viņš bija tik ievērojama persona, lai viņam rastos ienaidnieki. Tātad paliek pēdējā, kaut arī mazticamā doma bailes. Ar Stīvena Bebingtona nāvi kāds iegūst sev drošību.

-   Tas ir diezgan pamatoti, Ega piekrita.

Misters Seterveits izskatījās ^pašapmierināts, turpretī

sers Čārlzs mazliet sapīcis. Galvenajā lomā taču ir viņš, nevis misters Seterveits.

-    Ko tagad darīsim tālāk? Vai pārģērbsimies un viņus izsekosim?

-    Mīļais bērns, es vienmēr esmu strikti atsacījies spēlēt bārdainus večus un tagad to vairs nesākšu, teica sers Čārlzs.

-    Ko tad mēs…? Ega piepeši aprāva teikumu.

Atvērās durvis un Tempļa paziņoja:

-    Misters Herkuls Puaro!

Puaro ienāca starojošu seju un sveicināja pārsteigtos

mājniekus.

-    Vai neatļausiet arī man piedalīties apspriedē? viņš jautāja, līksmi viņiem pamirkšķinādams. Ja nemaldos, jums taču ir apspriede?

-    Mīļais draugs, mēs ļoti priecājamies, jūs redzot! sers Čārlzs atguvies sirsnīgi paspieda viesim roku un nosēdināja viņu lielā, mīkstā zvilni. Kāds vējš jūs te tik pēkšņi atpūtis?

-   Es Londonā devos apciemot savu draugu misteru Seterveitu. Kalpone pavēstīja, ka viņš izbraucis uz Komvelu. Eh bien, man uzreiz bija skaidrs, kur viņš atrodams. Tūlīt sēdos vilcienā un braucu uz Lūmutu. Un te es esmu.

-   Jā, bet kāpēc jūs atbraucāt? noprasīja Ega. Tad attapa, ka tas izklausījies nepieklājīgi, un viegli nosarka.

-   Varbūt jums ir kāds īpašs iemesls? viņa piebilda.

-   Es ierados, lai atzitu savu kļūdu, atbildēja Puaro.

Viņš vainīgi pasmaidīja un pastiepa roku pret seru

l'ārlzu.

-   Monsieur, šajā istabā jūs sacījāt, ka jums esot radušās mzdomas par mistera Bebingtona nāvi. Bet es nodomāju viņš ir liels aktieris, tāpēc visu pārāk dramatizē. Atzīšos, man šķita neticami, ka tik lādzīgs vecs džentlmenis varētu nomirt nedabiskā nāvē. Pat tagad nevaru iedomāties, kā inde viņam iedota, neredzu ari tam ieganstu. Tas liekas lnjzjēdzīgi, neiespējami. Taču drīz sekoja otrs līdzīgs nāves gadījums. To nevar uzskatīt par sagadīšanos. Nē, tiem jābūt savstarpēji saistītiem. Un tāpēc, ser Čārlz, man jāatvainojas, jāatzīst, ka es, Herkuls Puaro, esmu maldījies, un jālūdz atļauja piedalīties jūsu apspriedē.

Sers Čārlzs nervozi ieklepojās un šķita izsists no sliedēm.

-    Ārkārtīgi laipni no jūsu puses, mesjē Puaro. Bet es negribētu, ka jūs ziedojat savu dārgo laiku… es…

Viņš it kā neziņā aprāva teikumu un jautājoši pavērās misterā Seterveitā.

-   Ļoti labi, ka jūs… misters Seterveits iesāka.

-    Nē, nē, mani mudina tikai ziņkāre… un mans aizvainotais pašlepnums. Tas man ļoti ķeras pie goda, tāpēc laizlabo sava kļūda. Laikam nav nozīmes kādēļ vispār laceļo? Cilvēki visur ir vienādi, atšķirīga ir tikai valoda. Het, ja es traucēju…

Abi vīrieši vienbalsīgi atbildēja:

-   Nē, nē!

Puaro paskatījās un meiteni:

-   Un mademoiselle?

Ega mirkli vilcinājās. Visiem trim vīriešiem rad vienāds iespaids Egai nepatīk Puaro līdzdalība.

Misters Seterveits apjēdza. Šis bija Čārlza Kārtraita u Egas Litonas Gēres slepens pasākums. Ar viņa klātie samierinājās, liekot skaidri saprast, ka viņš ir maznozim ga persona. Turpretī Herkuls Puaro nebija nekāds statist Viņš varētu pārņemt galveno lomu. Seram Čārlzam v jadzētu piekāpties. Un tad Egas nodomi izjuktu.

Viņš vēroja meiteni, juta viņai līdzi. Pārējie nesaprat bet viņš ar savu pussievišķīgo nojautu uzminēja, cik viņ grūti izšķirties. Ega taču cīnījās par savu laimi…

Ko viņa sacīs?

Bet ko gan viņa varēja sacīt? Nedrīkstēja taču izpau savas domas: "Taisies, ka tiec! Tevis dēļ man viss sai grīstē! Pazūdi!"

Ega Litona Gēre pateica vienīgi to, kas pieklājas:

-    Protams, mēs gribam, lai jūs palīdzat.

Un centīgi pasmaidīja.

IV asa uztvere

-    Labi, sacīja Puaro. Tagad esam kolēģi. Eh bieti vai jūs nedarītu man zināmu, ko lietas labā jau esat pa veikuši? «

Viņš ar spraigu uzmanību klausījās mistera Seterveitā izklāstā. Misters Seterveits bija teicams stāstītājs, prata radīt noskaņu, atainot apstākļus. Abatijas, kalpotāju, policijas prefekta notēlojums bija lielisks. Puaro uzslavēja seru Čārlzu par nepabeigtās vēstules atrašanu zem kamīna.

-   Bet tas taču ir lieliski! viņš jūsmīgi iesaucās. Dedukcija, faktu analīze apbrīnojami! Jums ir ne vien aktiera talants, ser Čārlz, jūs būtu kļuvis ari par slavenu detektīvu.

Sers Čārlzs uztvēra šo cildinājumu ar piedienīgu kautrību. Tik daudzus gadus saņemdams uz skatuves aplausus, viņš bija pilnīgojis pateikšanās veidu.

-    Arī jūsu novērojumi ir ļoti trāpīgi, Puaro sacīja misteram Seterveitam. It īpaši attiecībā uz virssulaini.

-    Kā jums šķiet, vai visam tam ir kāds sakars ar misis de Rašbridžeru?

-    Tas ir vienīgi pieņēmums. Bet kaut kas tur slēpjas, vai ne? Var uzvedināt uz dažādām lietām.

Pārējie īsti nesaprata, ko viņš ar to domā.

Stāstījumu turpināja sers Čārlzs. Pavēstīja, ka abi ar ligu apciemojuši misis Bebingtoni, bet diemžēl neko nav i/dibinājuši.

-   Tagad jūs esat lietas kursā. Zināt, kā mums veicies. Ko jūs no visa tā varat spriest?

Viņš puiciskā dedzībā paliecās uz priekšu.

Puaro klusēja. Pārējie trīs viņu vēroja.

Beidzot viņš teica:

-    Varbūt jūs atceraties, mademoiselle, kādas portvīna glāzes seram Bartolomejam bija uz galda?

Ega pakratīja galvu. Tad iejaucās sers Čārlzs:

-    Es varu parādīt.

Viņš piegāja pie bufetes un izņēma apaļīgu bieza, slīpēta stikla glāzi.

-     Bartolomejs šādas glāzes nopirka izsolē veselu komplektu. Tās man ļoti patika, un viņš atdeva man dažas liekās. Brīnišķīgas, vai ne?

Puaro paņēma glāzi un pagrozīja pirkstos.

-    Jā, īsts meistardarbs. Droši vien tieši tāda ir izmantota.

-    Kāpēc? Ega iesaucās.

Puaro vainīgi uzsmaidīja viņai.

-              Jā, sera Bartolomeja Streindža nāvei nav liela māksla rast izskaidrojumu, viņš turpināja. Taču daudz grūtāk ir pamatot Stivena Bebingtona nāvi. Kaut bijis otrādi!

-   Ko jūs ar to gribat teikt? jautāja misters Seterveits.

Puaro pagriezās pret viņu.

-    Apsveriet, draugs. Sers Bartolomejs ir slavens ārsts. Varētu būt daudz iemeslu, lai nogalinātu slavenu ārstu. Ārstam zināmi svarīgi noslēpumi. Tam ir visādas iespējas. Iedomājieties, ka pacienta dzīvība karājas mata galā. Viens ārsta vārds var to aizraidīt uz viņpasauli. Ārstam varētu rasties aizdomas par kāda pacienta pēkšņo nāvi galu galā ir simtiem iemeslu ārsta nonāvēšanai. Bet, kā es teicu, kaut bijis otrādi. Kaut sers Bartolomejs Streindžs nomiris pirmais. Tad no Stīvena Bebingtona nāves gadījuma varētu kaut ko secināt turēt kādu aizdomās par pirmoi gadījumu.

Viņš nopūtās, tad atsāka:

-     Taču gadījumi nenotiek tā, kā mums gribētos. Tie jāpieņem tādi, kādi ir. Man tā vien šķiet, ka Stivena Bebingtona nāve ir nejauša. Inde ja lietota inde domāta seram Bartolomejam Streindžam, bet aiz pārskatīšanās nogalināts cits cilvēks.

-    Atjautīga doma, sacīja sers Čārlzs. Taču viņa seja atkal samācās. Tomēr es to apšaubu. Piecas minūtes pēcj ierašanās Bebingtons saļima. Paspēja iebaudīt vienīgi kokteili kokteilī nekas nebija, jo…

-     To jūs jau stāstījāt, Puaro viņu pārtrauca. Taču piemēra dēļ pieņemsim, ka vienam kokteilim kaut kas bijis piemaisīts. Vai tas domāts seram Bartolomejam Streindžam un misters Bebingtons to iedzēris nejauši?

Sers Čārlzs papurināja galvu.

-     Neviens, kas labi pazīst Tolliju, nemēģinātu viņu noindēt ar kokteili.

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, kā viņš kokteiļus nekad nedzēra.

-    Nekad?

-    Nekad.

Puaro igni pameta ar roku.

-    Neizdevies mēģinājums. Tam nav nekādas jēgas…

-   Turklāt es nesaprotu, kā glāzes iespējams samainit, sers Čārlzs turpināja. Tempļa tās iznēsāja uz paplātes, un katrs paņēma glāzi pēz savas patikas.

-    Tiesa, Puaro nomurmināja. Kokteili nevar paņemt, kā kāršu spēlē izvelk trumpi. Kas ir tā Tempļa? Vai tā, kas mani šovakar ielaida?

-   Jā, viņa kalpo pie manis četrus gadus jauka, strādīga meitene. Nezinu, kas viņu ieteicis, tas ir mis Milreijas ziņā.

-   Mis Milreija vai viņa ir jūsu sekretāre? Liela auguma sieviete, līdzīga grenadierim?

-    Grenadieris kas grenadieris, sers Čārlzs piekrita.

-    Esmu vairākkārt pie jums pusdienojis, bet redzēju viņu tikai tajā vakarā.

-    Viņa parasti neietur maltītes kopā ar mums. Toreiz runa bija par skaitli trīspadsmit.

Sers Čārlzs paskaidroja apstākļus, Puaro uzmanīgi klausījās:

-   Tātad viņa pati piedāvājās būt klāt?

Mirkli viņš pārlika, tad sacīja:

-    Vai atļausiet aprunāties ar Tempļu?

-    Protams, mīļais draugs.

Sers Čārlzs piespieda zvana pogu. Istabene tūlīt ienāca.

-    Vai jūs zvanījāt, ser?

Tempļa bija slaida, jauna sieviete mazliet pāri trīsdesmitiem. Viņai piemita zināma smalkmanība mati gludi noķemmēti, taču viņa nebija glīta. Izturējās nosvērti un pašpārliecināti.

-    Mesjē Puaro grib uzdot jums dažus jautājumus, sacija sers Čārlzs.

Tempļa izbrīnā paskatījās uz Puaro.

-     Runa ir par vakaru, kad šeit nomira misters Be bingtons. Vai to vakaru atceraties?

-   Jā, ser.

-    Es gribu redzēt, kā tieši kokteiļi tika pasniegti.

-    Ko, lūdzu, ser?

-   Gribu zināt visu par kokteiļiem. Vai jūs tos sajaucāt?

-    Nē, ser. Sers Čārlzs vēlējās to izdarīt pats. Es atnesu pudeles vermutu, džinu un pārējo.

-   Kur jūs pudeles nolikāt?

-   Tur, uz galda, ser.

Viņa norādīja uz galdiņu pie sienas.

-   Paplāte ar glāzēm bija tur, ser. Sers Čārlzs sajauca un sakratīja kokteiļus, un salēja tos glāzēs. Tad es nēsāju apkārt paplāti un piedāvāju kokteiļus lēdijām un džentl meņiem.

-   Vai visas kokteiļglāzes bija uz paplātes?

-    Sers Čārlzs iedeva vienu glāzi mis Litonai Gērei, ser, viņš tobrīd ar viņu sarunājās un tad paņēma sev. Pienāca misters Seterveits… viņa pašāva acis uz misteru Seterveitu, …un paņēma vienu kādai lēdijai laikam mis Villei…

-    Pilnīgi pareizi, misters Seterveits apstiprināja.

-    Pārējās es piedāvāju. Katrs paņēma, vienīgi sers Bartolomejs ne.

-    Vai jūs nebūtu tik laipna un visu to neatkārtotu? Viesu vietās noliksim spilvenus. Cik atceros, es stāvēju šeit, mis Satklifa tur…

Misteram Seterveitam piepalīdzot, aina tika atkārtota. Misters Seterveits izrādījās vērīgs un skaidri atcerējās, kur šajā istabā toreiz katrs atradies. Tad Tempļa devās apstaigā. Viņa bija pārliecināta, ka sākusi ar misis Deikru, tad piegājusi pie mis Satklifas un Puaro, pēc tam pie mistera Bebingtona, lēdijas Mērijas un mistera Seterveitā, kuri sēdējuši kopā.

Tieši tā bija palicis prātā ari misteram Seterveitam.

Beidzot Templai ļāva aiziet.

-    Tam nav nekādas jēgas! iesaucās Puaro. Tempļa pēdējā izdalīja kokteiļus, taču viņai nebija nekādas iespējas samainīt glāzes; kā jau teicu, kokteili nevar paņemt noteikta persona.

-   Katrs neviļus paņem tuvāko glāzi, piebilda sers Čārlzs.

-    Varētu vispirms piedāvāt zināmai personai, bet pat tad tas butu ļoti apšaubāmi. Glāzes stāv cieši kopā, neviena neizskatās savrup no citām. Nē, nē, uz nejaušību nevar paļauties. Sakiet, mister Seterveit, misters Bebingtons nolika kokteiļglāzi vai paturēja to rokā?

-   Viņš to nolika uz šī galda.

-    Vai kāds pēc tam pie šī galda piegāja?

-     Nē, es stāvēju vistuvāk, bet lieku galvu ķīlā, ka glāzei nepieskāros, pat ja varēju to izdarīt nemanāmi.

Misters Seterveits likās saērcināts. Puaro pasteidzās atvainoties.

-    Nē, nē, es netaisos jūs apvainot. Gribu pārbaudīt faktus. Spriežot pēc analīzes, kokteilim nekas nav bijis pievienots; tagad šķiet, ka, neatkarīgi no analīzes, tam nekas nevarēja būt pievienots. Taču misters Bebingtons nav nedz ēdis, nedz dzēris kaut ko citu, bet, ja viņš būtu noindēts ar tiru nikotīnu, tad nāve iestātos ļoti ātri. Vai saprotat, ko tas liecina?

-   Neko neliecina, sacīja sers Čārlzs.

-    Es tā neteiktu. Tas uzvedina uz visai briesmīgu domu es gan ceru un ticu, ka tā ir kļūdaina. Jā, noteikti kļūdaina, to pierāda sera Bartolomeja nāve. Tomēr…

Viņš sagrumboja pieri un iegrima domās. Pārējie viņu ziņkāri vēroja. Tad viņš pacēla acis.

-   Jūs nojaušat, ko es domāju, vai ne? Misis Bebingtone nebija Melfortas abatijā, tāpēc už viņu nekrīt aizdomas. |

-    Nevienam ne prātā nav nācis turēt viņu aizdomās!

Puaro vēlīgi smaidīja.

-    Patiešām? Interesanti. Cik dīvaini es to iedomājo tūlīt. Ja nabaga džentlmenis nav noindēts ar kokteili, ta viņam inde iedota dažas minūtes iepriekš pirms ienākšanas mājā. Bet kā? Vai ar kapsulu? Kas varētu to mēģi nāt? Vienīgi sieva. Kam būtu iemesls, kuru neviens cits nenojauš? Atkal sievai. j f

-     Bat viņi bija tā pieķērušies viens otram! Eg sašutumā iesaucās. Jūs nenieka nesaprotat!

Puaro viņai rāmi uzsmaidīja.

-    Tas ir strīdīgs jautājums. Jūs zināt, bet es ne. Es redzu tikai kailus faktus. Bet atļaujiet man jums kaut ko pastāstīt, mademoiselle. Manā praksē ir bijuši pieci gadīju mi, kad uzticīgi vīri nogalinājuši savas sievas, divdesmit divi kad uzticīgas sievas nogalinājušas savus vīrus. Sievietes acīmredzot labāk prot izlikties. «ļj

-    Jūs runājat preteklibas, sacīja Ega. Es zinu, Bebingtoni nebija tādi. Tas ir… tas ir drausmīgi! ļ

-    Slepkavība vienmēr ir drausmīga, mademoiselle, — teica Puaro, viņa balss pēkšņi bija kļuvusi stingra.

Tad viņš rāmākā tonī turpināja:

-    Es redzu tikai faktus un arī piekrītu, ka misis Bebingtone nav to izdarījusi. Viņa nebija Melfortas abatijā. Kā sers Čārlzs jau sacija, vainīgs ir cilvēks, kas bijis klāt abos gadijumos, viens no septiņiem jūsu sarakstā.

Iestājās klusums.

-    Kā jūs mums ieteiktu rīkoties? pēc brīža jautāja misters Seterveits.

-   Jums, bez šaubām, jau ir savs plāns? Puaro sacīja.

Sers Čārlzs iekāsējās.

-   Vienīgais iespējamais veids, kā rādās, ir izslēgšana, viņš teica. Jebkurš sarakstā esošais jāuzskata par vainīgu, kamēr nav pierādīts tā nevainīgums. Mēs esam pārliecināti, ka šim cilvēkam ir sakars ar Stīvenu Bebingtonu, un liksim lietā visu savu atjautību, lai izdibinātu, kāds ir šis sakars. Ja nekādu sakaru neatklāsim, tad pāriesim pie nākamās personas.

-    Labi izdomāts, Puaro atzina. Bet kādi būtu jūsu paņēmieni?

-    Mums nav iznācis apspriesties. Šajā ziņā gribētos lūgt jums padomu, mesjē Puaro. Varbūt jūs pats…

Puaro pacēla roku.

-    Mīļie draugi, nelūdziet mani darboties. Pēc manas pārliecības, ikviena problēma vislabāk ir atrisināma ar domāšanu. Ļaujiet man palikt pie tā sauktās asās uztveres. Turpiniet savus pētījumus sera Čārlza prasmīgajā vadībā…

"Bet es?" misters Seterveits nodomāja. "Ak, šie aktieri! Vienmēr grib spēlēt galveno lomu!"

-    Jums varbūt laiku pa laikam ievajadzēsies padomu. Labi, es būšu padomnieks.

Viņš uzsmaidīja Egai.

-    Vai jums tas patīk, mademoiselle?

-   Lieliski, Ega atbildēja. Esmu pārliecināta, ka jūsu pieredze mums ļoti noderēs.

Viņai kā akmens novēlās no sirds. Viņa paskatījās pulkstenī.

-    Ai, man jāsteidzas mājās! Māte dusmosies.

-    Es jūs aizvedīšu, sacīja sers Čārlzs.

Abi kopā izgāja.

Darba dalījums

-    Redziet nu, zivs ir uzkodusies uz āķa, sacija Herkuls Puaro.

Misters Seterveits pārsteigts pagriezās; viņš bija nolūkojies pakal aizejošajiem. Puaro zobgalīgi smaidīja.

-    Jā, jā, nemaz neliedzieties. Jūs taču tīšām toreiz Montekarlo pakārdinājāt mani ar ēsmu, vai ne? Parādījāt man rakstiņu avīzē, cerējāt, ka tas uzjundīs manu interesi un es ķeršos pie šīs lietas.

-    Taisnība, misters Seterveits atzina. Bet diemžēl esmu vīlies.

-    Nē, nemaz ne. Jūs labi izprotat cilvēka dabu. Es aiz gara laika jau biju palicis pavisam truls un miegains. Atcerieties, ko teica meitenīte, kura rotaļājās mums blakus: "Nav nekā, ko darīt". Tieši tā bija ar mani. Jūs uzradāties īstajā bridi. Un, runājot par noziegumiem, cik daudzi noziegumi ari ir atkarīgi no šā īstā brīža. Bet atgriezīsimies pie mūsu temata. Šis noziegums ir gaužām intriģējošs, tas mani pilnīgi mulsina.

-    Kurš noziegums pirmais vai otrais?

-    Ir tikai viens. Pirmais un otrais noziegums, kā jūs to saucat, ir viena un tā paša nozieguma divas daļas. Pirmā daļa ir viekārša, gan iemesls, gan līdzeklis…

-    Bet līdzekli taču abos gadījumos noteikt ir tikpat grūti, iejaucās misters Seterveits. Nevienā dzērienā inde nav atrasta, bet pusdienas ēduši visi.

-    Nē, tas ir pavisam citādi. Šķiet apšaubāmi, ka pirmajā gadījumā kāds noindējis Stīvenu Bebingtonu. Sers Čārlzs, ja vēlējās, varēja noindēt vienu no viesiem, bet ne jau noteiktu viesi. Tempļa, iespējams, varētu kaut ko piešļākt pēdējai glāzei uz paplātes, taču mistera Bebingtona glāze nebija pēdējā. Viņa nāve liekas tik neizskaidrojama, ka es joprojām domāju varbūt viņš tomēr nomiris dabiskā nāvē… Bet to mēs drīz noskaidrosim. Otrs gadījums ir citāds. Bartolomeju Streindžu varēja noindēt vai nu jelkurš no viesiem, vai apteksne. Tas nesagādāja nekādas grūtības.

-    Es nesaprotu… iesāka misters Seterevits.

Puaro pārtrauca:

-   Vēlāk es jums to uzskatāmi parādīšu. Pāriesim pie cita ļoti svarīga jautājuma. Jūs taču saprotat (jums jāsaprot, jo esat gana atjautīgs), ka es neesmu tas cilvēks, kurš sabojā citiem prieku.

-    Jūs domājat… misters Seterveits smaidot iesāka.

-    Galvenā loma jāspēlē seram Čārlzam! Viņš ir tā paradis. Bez tam kāds to vēlas. Vai nav tiesa? Mademoiselle nemaz nebija priecīga, ka es nokritu kā no gaisa un iemaisījos šajā lietā.

-    Jūs, kā mēdz teikt, esat acīgs, mesjē Puaro.

-    To taču pat aklais varēja redzēt. Es esmu ļoti jūtīgs, turklāt gribu palīdzēt mīlētājiem, nevis likt tiem šķēršļus ceļā. Mums abiem, draugs, jādarbojas kopā par godu un slavu Čārlzam Kārtraitam. Kad lieta būs atrisināta…

-    Ja būs… misters Seterveits kautri iebilda.

-    Būs! Man vienmēr veicas.

-    Vienmēr? misters Seterveits pētīgi jautāja.

-    Ir bijušas reizes, kad es par veļu attopos, Puaro godprātīgi atzina. Nesaskatu patiesību tik ātri, kā vajadzētu.

-    Bet visā visumā jūs nekad nemaldāties? misters Seterveits neatlaidās. Taču viņu uzurdīja tikai ziņkāre, nekas cits.

-   Eh bicn, tomēr vienu reizi maldījos. Jau sen. Beļģijā. Labāk par to nerunāsim…

Misters Seterveits, apmierinājis ziņkāri, tūlit mainīja sarunas tematu.

(

-   Jūs teicāt kad lieta būs atrisināta…

-    Sers Čārlzs to atrisinās. Tas ir dabiski. Es tikai drusciņ piepalīdzēšu, viņš paplēta rokas. Izmetīšu pa vārdam, došu kādu netiešu norādi neko vairāk. Es netiecos nedz pēc goda, nedz slavas. Man visa tā ir pietiekami.

Misteru Seterveitu uzjautrināja mazā vīriņa klajā iedomība un milzīgā patmīlība. Taču viņš ne mirkli nenoturēja to par tukšu lielīšanos. Angļi parasti kautrējas sevi sacildināt, turpretī romāņiem ir dabiskāka jūtu izpausme kāpēc spējīgam cilvēkam jānoliedz savi panākumi?

-    Man ļoti gribētos zināt, kas jūs mudina nodoties šai lietai. Vai mednieka aizrautība?

Puaro pakratīja galvu.

-    Ne gluži. Es dzenu pēdas kā medību suns un, ticis uz tām, iedegos, un vairs nevaru rimties. Tas viss ir tiesa. Taču ir vēl kaut kas… Kā lai pasaku? Kaisla vēlēšanās piekļūt patiesībai. Visā pasaulē nav nekā dīvaināka, interesantāka un skaistāka par patiesību…

Mirkli iestājās klusums.

Tad Puaro paņēma papīra lapu, uz kuras misters Seterveits bija gliti uzrakstījis septiņus vārdus, un skaļi tos nolasīja.

-     Misis Deikra, kapteinis Deikrs, mis Ville, mis Satklifa, lēdija Mērija Litona Gēre, mis Litona Gēre, Olivers Menderss. Jā, ierosinoši, vai ne? viņš piebilda.

-    Kas tur ierosinošs?

-    Vārdu kārtība.

-    Es gan tā nedomāju. Mēs nosaucām vārdus bez jebkādas īpašas secības.

-Tieši tā. Sarakstā pirmā ir minēta misis Deikra. No tā es spriežu, ka viņa tiek uzskatīta par visiespējamāko personu, kas izdarījusi šo noziegumu.

-     Par visneiespējamāko tas būtu pareizāk sacīts, teica misters Seterveits.

-    Vēl pareizāk būtu jums visiem gribētos, lai tieši viņa ir izdarījusi šo noziegumu.

Misters Seterveits jau pavēra lūpas, bet aprāvās, ieraugot, ka Puaro zaļajās acīs pavīd labsirdīga zobgalība.

-    Varbūt jums ir taisnība, mesjē Puaro neapzināti mēs varētu būt to pieļāvuši.

-   Es vēlētos jums kaut ko pajautāt, mister Seterveit.

-    Lūdzu, lūdzu.

-    No jūsu stāstītā secināju, ka sers Čārlzs un mis Litona Gēre devušies izprašņāt misis Bebingtoni.

-Jā.

-    Kāpēc jūs negājāt līdzi?

-   Trīs būtu par daudz.

Puaro smaidīja.

-    Tātad jums gribējās aiziet kaut kur citur. Kur jūs bijāt, mister Seterveit?

-    Uz tēju pie lēdijas Mērijas Litonas Gēres, misters Seterveits dzedri atbildēja.

-    Un par ko jūs tērzējāt?

-    Viņa pastāstīja par savām laulības dzīves likstām.

Viņš īsumā pavēstīja lēdijas Mērijas teikto. Puaro saprotoši palocīja galvu.

-   Parasts gadījums naiva meitene nevienu neuzklausa un apprecas ar nelieti. Vai runājāt ari par ko citu? Piemēram, par Oliveru Mendersu? •

-   Jā, tiesa kas tiesa.

-    Un ko jūs uzzinājāt?

Misters Seterveits atkārtoja lēdijas Mērijas vārdus. Tad pajautāja:

-    Kāpēc jūs domājat, ka mēs runājām par Mendersu?

-    Tāpēc, ka tieši šā iemesla dēļ jūs ieradāties. Nē, neliedzieties. Jūs cerējāt, ka varbūt misis Deikra vai viņas vīrs izdarījis šo noziegumu, bet domājāt, ka to izdarij Olivers Menderss.

Viņš apklusināja mistera Seterveitā iebildumus.

-    Jā, jums ir noslēgts raksturs. Jūs savas domas lab neizpaužat. Man jūs patīkat. Es arī tā daru…

-    Es neturu viņu aizdomās tas ir bezjēdzīgi. Es vienī gi gribēju uzzināt ko vairāk.

-     Tieši to es saku. Jūs viņu instinktīvi izraudzījāties Man ari interesē šis jaunais cilvēks. Viņš saistīja uzmanību jau viesību vakarā, jo es ievēroju…

-    Ko jūs ievērojāt? misters Seterveits dedzīgi jautāja.

-     Ievēroju, ka vismaz divi cilvēki spēlē kādu lomu Viens bija sers Čārlzs, Puaro pasmaidīja. Viņš tēloj flotes virsnieku, vai ne? Tas ir gluži dabiski. Liels aktieri taču nemitēsies tēlot tikai tāpēc, ka vairs neatrodas uz skatuves. Bet Olivers Menderss ari tēloja. Iztaisījās par garlaikotu un vienaldzīgu jaunekli, bet patiesībā bija visai mundrs un vērīgs. Tāpēc es viņu ievēroju.

-    Kā jūs uzminējāt, ka es interesējos par viņu?

-    Nu, jums radīja izbrīnu negadījums, kura dēļ viņš tovakar ieradās Melfortas abatijā. Jūs negājāt līdzi seram Čārlzam un mis Litonai Gērei apciemot misis Bebingtoni. Kāpēc? Tāpēc, ka gribējāt īstenot pats savu nodomu. Devāties pie lēdijas Mērijas, lai par kādu kaut ko uzzinātu. Tas varēja būt tikai vietējais. Olivers Menderss. Un tad, visai raksturīgi, jūs minējāt viņa vārdu saraksta beigās. Uz kurām personām, jūsuprāt, vismazāk krīt aizdomas? Uz lēdiju Mēriju un mudemoiselle Egu, taču jūs ierakstījāt Oliveru Mendersu aiz viņām, jo viņš ir jūsu atradums un jūs gribat to paturēt sev.

-    Vai tiešām es jums šķietu tāds?

-   Jā! Jums ir ass prāts un labas novērošanas spējas, bet savus secinājumus jūs neizpaužat. Savus uzskatus par cilvēkiem glabājat aiz septiņiem zieģeļiem, nevis izklaigājat pa pasauli.

-    Es domāju… Misters Seterveits iesāka, bet apklusa. Atgriezās sers Čārlzs.

Aktieris ienāca ātriem soļiem.

-    Brr… viņš nodrebinājās. Ārā tāds viesulis, ka jura baltās putās vārās.

Viņš ielēja sev viskiju ar sodu.

Misters Seterveits un Puaro atteicās.

-    Labi. īstenosim savu rīcības plānu. Kur ir saraksts, mister Seterveit? Ā, paldies. Lūdzu, mesjē Puaro, ko iesaka padomnieks? Kā lai sadalām savu grūto, nogurdinošo darbu?

-    Ko jūs ieteiktu, ser Čārlz?

-    Mēs varētu sadalīt šos cilvēkus. Darba dalījums, vai ne? Pirmā te ir misis Deikra. Ega šķiet piemērota, lai viņu neuzbāzīgi iztaujātu un izvilktu no viņas visu vajadzīgo. Doma nav peļama tuvoties viņai no profesionālās puses. Turklāt es un Seterveits arī varētu iet uzbrukumā, ja tas liktos lietderīgi. Tad Deikrs. Es pazīstu dažus viņa hipodroma draugus. No tiem kaut ko izdabūšu. Tad Andžela Satklifa.

-    Ar viņu jānodarbojas jums, Kārtrait, sacīja misters Seterveits.

-   Jūs šo dāmu labi pazīstat, vai ne?

-    Jā, tieši tāpēc viņu vajadzētu izprašņāt kādam cilam… Pirmkārt, man pārmetīs, ka esmu atstājis savu darbu, viņš apveltīja abus ar nožēlas pilnu smaidu. Un, otrkārt, viņa ir mans draugs, vai saprotat?

-    Jā, protams, tā ir gluži dabiska smalkjūtība. Uzticēsim šo uzdevumu misteram Seterveitam.

-    Lēdija Mērija un Ega, protams, neskaitās. Bet kā ar Mendersu? Jauneklis gan pavisam nejauši ieradās tovakar,

kad nomira Tollijs, tomēr es domāju, ka viņš jānopratina. 1

-    Misters Seterveits izklaušinās arī Oliveru Mendersu, teica Puaro. Bet, ser Čārlz, jūs esat sarakstā palaidis garām vienu vārdu mis Mjūriela Ville.

-   Jā, tiešām. Labi, ja Seterveits ņem priekšā Mendersu, > es ņemšu mis Villi. Norunāts? Vai neiebilstat, mesjē Puaro?

-    Nē, nē, es nepacietīgi gaidīšu jūsu ziņojumus.

-    Man vēl kaut kas iešāvās prātā. Ja mēs dabūtu šo cilvēku fotogrāfijas, tad varētu tās izmantot, ievācot ziņas Gilingā.

-    Lieliski, Puaro atzina. Jūsu draugs, sers Bartolomejs, nedzēra kokteiļus, bet vai portvīnu dzēra?

-   Jā, portvīns bija viņa vājība.

-    Savādi, ka viņš nav jutis neko neparastu. Tiram nikotīnam ir ļoti rūgta, pretīga garša.

-     Varbūt nikotīns nemaz nav bijis portvīnā? Atce-k rieties, glāzes saturs tika pārbaudīts.

-    Ak jā, patiešām! Tomēr tas ir lietots, lai ari nikotīnam ir ārkārtīgi nepatīkama garša.

-    Nezinu, kā tas bijis iespējams, sers Čārlzs gausi sacīja. Pagājušajā pavasari Tollijam bija smaga gripa, tā krietni pasliktināja viņa ožu un garšu.

-    Jā… Puaro domīgi novilka. Šādi to varētu iz-4 skaidrot. Tas visu stipri vienkāršo.

Sers Čārlzs piegāja pie loga un pavērās laukā.

-   Vēl arvien trako vētra. Es aizsūtīšu pēc jūsu mantām J mesjē Puaro. "Roze un kronis" ir piemērota entuziasmaļ pārņemtiem māksliniekiem, bet, manuprāt, jūs dotu priekšroku labai aprūpei un mīkstai gultai.

-   Jūs esat ārkārtīgi laipns, ser Čārlz.

-    Nemaz ne. Tūlīt visu nokārtošu.

Viņš izgāja no istabas.

Puaro paskatījās uz misteru Seterveitu.

-   Vai drīkstu izteikt kādu ierosinājumu?

-   Lūdzu.

Puaro paliecās uz priekšu un klusām sacīja:

-    Paprasiet Oliveram Mendersam, kā viņš notēlojis nelaimes gadījumu. Pastāstiet, ka policija tur viņu aizdomās, redzēsim, ko viņš teiks.

VI Sintija Deikra

"Ambrosine" skates telpa kopumā bija ieturēta blāvos toņos. Sienas baltas, biezā, rakstainā grīdsega gandrīz bezkrāsaina, tāpat arī mēbeļdrāna. Šur tur blāvoja baltinetāls, vienu sienu klāja milzīgs, zildzeltens, ģeometrisks zīmējums. Telpu bija iekārtojusi misis Sidneja Sendforda šobrīd jaunākā un modernākā dekoratore.

Ega Litona Gēre sēdēja modemā atzveltnī tas mazliet atgādināja zobārsta krēslu -, vēroja pieglaimigo sievieti ar skaisto, nogurušo seju un centās izlikties, ka samaksāt par tērpu piecdesmit vai sešdesmit mārciņas viņai būtu tīrais nieks.

Misis Deikra rādija savus modeļus (Egai šķita, ka viņa izskatās visai nereāla).

-    Kā jums patīk šis? Bārkstaini, polsterēti pleci diezgan interesanti, vai ne? Viduklis iežmaugts. Man tikai gribētos jums citu krāsu, nevis sarkanu, bet dzeltenbrūnu. Un šis? Pārāk uzkrītošs, vai ne?

-    Cik grūti izšķirties, Ega sacīja. Redziet, līdz šim es nevarēju atļauties nevienu elegantu tērpu. Mēs vienmēr esam bijušas tik trūcīgas. Atcerējos, cik apburoša jūs izskatījāties tovakar "Vārnu ligzdā", un nolēmu: "Tagad man ir nauda, jāiet pie misis Deikras un jālūdz padoms." Toreiz es jūs apbrīnoju.

-     Dārgumiņ, cik jauki no jūsu puses! Man patīk apģērbt jaunas meitenes. Ir ļoti svarīgi, lai meitenes neizskatītos tādas pazaļas, ja jūs saprotat, ko es domāju.

"Tā nu patiešām ir gaisā parauta," Ega nepateicīgi nodomāja.

-     Jums ir tik spilgti izteikta individualitāte, misis Deikra turpināja. Jums neder nekas banāls. Jūsu tērpiem jābūt vienkāršiem, elegantiem un neuzkrītošiem. Vai saprotat? Ko jūs vēlētos?

-    Es domāju, četras vakarkleitas, pāris kostīmu, dažus sporta apģērbus; nu, kaut ko tamlīdīzgu.

Misis Deikra kļuva vēl pieglaimīgāka. Par laimi, viņa nezināja, ka šobrīd Egas kabatā ir piecpadsmit mārciņas un divpadsmit šiliņi, ar ko jāiztiek līdz decembrim.

Egai garām šurpu turpu staigāja manekenes.

Lietišķo sarunu starplaikus Ega izmantoja savam nolūkam.

-    Vai jūs kopš tās reizes esat bijusi "Vārnu ligzdā"?

-    Nē, dārgumiņ, es nevarēju. Tas bija briesmīgi.

-    Jā, satriecošs gadījums, sacija Ega. Vecais mis! ters Bebingtons bija ļoti iemīļots. Vai bijāt ar viņu jau kaut kur tikusies?

-   Ar veco sprediķotāju? Nē, neatceros.

-    Nevis Kornvelā, bet Gilingā; viņš par to ieminējās.

-    Tiešām? Misis Deikra aizgriezās. Nē, Marsel, man vajag "Petite Scandule" — Dženijas modeli un vēl to zilo Patū modeli.

-    Tas taču ir neaptverami, ka sers Bartolomejs noindēts, vai ne? teica Ega.

-    Jā tas ir šausmīgi. Pēc notikušā šeit sāka iegriezties tik daudz pasūtītāju! Un viss tās sensācijas dēļ… Šis Patū modelis jums būtu kā radīts. Paskatieties uz šiem smieklīgajiem kruzuļiem bet tie brīnišķīgi grezno tērpu. Kaut

kas jauns, nav apnicīgs. Jā, nabaga sera Bartolomeja nāve man nāca kā paša Dieva sūtīta. Varēja taču domāt, ka slepkava esmu es. Vienulaik es pat izlikos, ka tas tā ir. Ziņkārīgie nāca šurp bolīties. Jā, šausmīgi. Un tad…

Viņa piepeši aprāva teikumu ieradās kāda kuplkrūtaina amerikāniete, acīmredzot vērtīga kliente.

Kamēr tā plaši un gari klāstīja savas vēlmes vajagot tikai dārgāko un modernāko Ega pamanījās aiziet, pasacījusi misis Deikras palīdzei, ka gribot visu vēl apsvērt.

Iegriezusies šķērsielā iepretī ateljē, Ega paskatījās rokaspulkstenī. Bez divdesmit minūtēm viens. Drīz varēs īstenot otro nodomu.

Viņa lēnām staigāja uz priekšu un atpakaļ. Tieši vienos apstājās pie kāda skatloga un izlikās pētām Ķīnas mākslas priekšmetus.

Mis Dorisa Sima iznāca no ateljē un ātri devās virzienā uz Berklija laukumu, bet nepaspēja to sasniegt, kāds viņu satvēra aiz elkoņa.

-    Piedodiet, sacīja Ega. Vai drīkstu ar jums brītiņu parunāties?

Meitene pārsteigta apsviedās.

-    Jūs esat viena no "Ambrosine" manekenēm, vai ne? Es jūs šorīt ievēroju. Ceru, ka neapvainosieties, ja teikšu jums ir vienreizēji skaista figūra.

Dorisa Sima neapvainojās, tikai mazliet samulsa.

-    Ļoti laipni no jūsu puses, kundze, viņa sacīja.

-    Jūs izskatāties arī labsirdiga, tāpēc gribu lūgt jums kādu pakalpojumu. Vai neieturēsim kopā lenču pie Berklija vai Riča? Tad es jums visu pastāstīšu.

Mirkli pasvārstījusies, Dorisa Sima piekrita. Viņa bija ziņkārīgā, turklāt viņai patika garšīgi paēst.

Viņas apsēdās pie galdiņa, Ega pasūtīja maltīti un sāka stāstīt.

-    Ceru, ka jūs neko neizpaudīsiet. Redzat, es esmu žurnāliste, aprakstu dažādas sieviešu profesijas. Man gribētos, lai jūs kaut ko pastāstāt par dāmu apģērbu firmu.

Dorisa likās mazliet vīlusies, taču laipni piekrita un pateica, kāds ir darba laiks, kādas algas un kas apgrūtina pienākumu veikšanu.

Ega visu pierakstīja piezīmju grāmatiņā.

-    Liels paldies! Es neko no šim lietām nesaprotu. Taču man šis avīžu darbiņš ir liels atspaids, jo es dzīvoju šausmīgi trūcīgi. Man vajadzēja krietni sadūšoties, lai ieietu "Ambrosine" un izliktos, ka gribu iegādāties vairākus jūsu modeļus.

Tad viņa klusinātā balsī turpināja:

-     Patiesībā mana kabata neko tādu neatļauj; ar dažām mārciņām jāiztiek līdz Ziemsvētkiem. Misis Deikra droši vien būtu baigi dusmīga, ja to uzzinātu.

Dorisa iespurdzās.

-   Būtu gan.

-   Vai es labi tēloju? Vai izskatījos naudīga?

-    Jūs tēlojāt lieliski, mis Gēre. Kundze domā, ka jūs nopirksiet veselu lēruinu.

-   Diemžēl viņa vilsies.

Dorisa atkal iespurdzās. Viņa bija labi ieturējusies, un Ega viņai patika. "Iespējams, ka viņa ir sabiedrības dāma, lai gan nemaz nav augstprātīga," Dorisa nodomāja.

Nodibinājusi šādas draudzīgas attiecības, Ega viegli uzvedināja meiteni atklāti runāt par savu darba devēju.

-    Man šķiet, ka ar misis Deikru nav viegli satikt, vai

ne?

-    Mums nevienai viņa nepatīk. Protams, galva viņai strādā, biznesā ir ķēriens. Par baltu velti nevienam neko nedos. Daža laba dāma gan uzsāk apģērbu tirdzniecību, taču drīz bankrotē, jo draugi saņemas tērpus, bet naudu nemaksā. Atklāti sakot, mūsu kundze ir cieta kā krams. Bet gaume viņai ir. Viņa pazīst cilvēkus un katram prot uztrāpīt īsto stilu.

-    Viņai droši vien ir daudz naudas?

Dorisa nolaida acis.

-    Es nedrīkstu neko izpļāpāt.

-    Protams, ne.

-    Nu, ja jūs man tieši prasāt firma nav tālu no Kvīrstrītas. Kāds džentlmenis, ebrejs, ieradās pie kundzes un aiznesa vairākus apģērbus. Es domāju, viņa bija aizņēmusies, cerēdama, ka apgrozījums palielināsies, bet iekļuvusi parādos. Ziniet, mis Gēre, reizem kundze izskatās drausmīgi. Galīgi izmisusi. Diezin kāda viņa izskatītos nenosmiņķējusies. Naktīs laikam gan mokās ar bezmiegu.

-    Kāds ir viņas vīrs?

-    Savādnieks. Nekāds lāga cilvēks neesot. Meitenes gan man nepiekrīt, bet šķiet, ka viņai vīrs ir vienaldzīgs. Paklīda jau visādas nevalodas…

-    Kādas? Ega jautāja.

-     Man nepatīk izplatīt baumas. Neesmu nekāda tenku

vācele.

-   Protams, ne. Jūs teicāt, ka…

-     Jā, meitenes daudz melsa. Par kādu jaunu vīrieti ļoti bagātu un vieglprātīgu. Kundze bija briesmīgi ieķērusies viņā. Taču viņam pēkšņi ieteica doties jūras ceļojumā.

-   Kas ieteica ārsts?

-    Jā, kāds slavens ārsts. Tagad man šķiet tas pats ārsts, kas nogalināts Jorkšīrā, esot noindēts.

-    Vai sers Bartolomejs Streindžs?

-    Jā, tā viņu sauc. Kundze bijusi tajās viesībās, un meitenes smiedamās runāja, ka kundze viņu aiz atriebības nogalinājusi. Protams, tas bija tikai joks.

-    Nu ja, meitenes pazobojās. Bet man arī šķiet, ka mi sis Deikra varētu būt slepkava tik stingra un nežēlīga.

-    Viņa vienmēr ir tik stingra, un viņai ir ātra daba. Kad aizsvilstas, tad neuzdrīkstamies iet ne tuvumā. Runā, ka ari vīrs no viņas baidoties; tas nav nekāds brīnums.

-    Vai viņa nekad nav pieminējusi tādu Bebingtonu vai kādu citu vietu Kentā Gilingu?

-    Nē, neesmu dzirdējusi.

Dorisa paskatījās rokas pulkstenī un iesaucās:

-    Ak vai, man jāsteidzas! Es nokavēšos!

-    Ardievu, paldies, ka nācāt līdzi.

-    Tas bija tik patīkami. Ardievu, mis Gēre, ceru, ka iznāks labs raksts. Es to gaidīšu.

"Nekad nesagaidīsi, meitenīt," Ega nodomāja un palūdza rēķinu.

Tad pārsvītroja it kā avīžrakstam domātās atzīmes un ierakstīja piezīmju grāmatiņā:

Sintija Deikra. Šķiet, ka nokļuvusi finansiālās grūtībās. Esot "ātras dabas". Sers Bartolomejs Streindžs ieteicis doties jūras ceļojumā kādam jaunam vīrietim (bagātam), ar ko viņa gribējusi uzsākt mīlas dēku. Nekad nav pieminējusi nedz Gilingu, nedz misteru Bebingtonu.

-     Nekas krāšņs nav, Ega pati sev sacīja. Pārāk niecīgs iemesls, lai nogalinātu seru Bartolomeju. Varbūt mesjē Puaro varētu no tā kaut ko secināt, bet es ne.

VII kapteinis deikrs

Ega vēl nebija izpildījusi visu todien paredzēto, tāpēc devās uz Sendžonshausu, kur dzīvoja Deikri. Sendžonshausa bija jaunceltņu bloks ar ārkārtīgi dārgiem dzīvokļiem. Te bija greznas lodžijas un šveicariem tik lepnas uniformas, ka tie izskatījās pēc ārzemju ģenerāļiem.

Ega negāja iekšā, bet staigāja šurpu turpu pa ietvi ielas pretējā pusē. Apritēja stunda, un Ega aplēsa, ka jau nosoļojusi vairākas jūdzes. Pulkstenis rādija pusseši.

Tad piebrauca taksometrs, no tā izkāpa kapteinis Deikrs. Bridi pakavējusies, Ega devās pāri ielai un iegāja mājā, tad piespieda trešā dzīvokļa zvana pogu. Deikrs pats atvēra durvis. Viņš vēl nebija novilcis mēteli.

-    Labvakar! Ega sveicināja. Jūs taču mani atceraties, vai ne? Mēs bijām kopā Komvelā, pēc tam Jorkšīrā.

-    Atceros, atceros. Abos nāves gadījumos. Nāciet taču iekšā, mis Litona Gēre.

Es gribēju satikt jūsu laulāto draudzeni. Vai viņa ir mājās?

-    Nē, vēl Braitonstritā savā ateljē.

-    Zinu, šodien tur biju. Domāju, ka viņa jau būs pārnākusi, bat laikam jūs iztraucēju… Ega it kā vainīgi apklusa.

"Smuka fidiņa," Fredijs Deikrs nodomāja. "Ellīgi smuka."

Skaļi viņš sacīja:

-    Sintija būs mājās ap sešiem. Es tikko atgriezos no Ņūberijas. Štruntīga diena. Vai neieiesim "Klubā 72" un neiedzersim kokteili?

Ega piekrita, kaut gan nosprieda, ka Deikrs jau ir krietni iestiprinājies.

-    Omulīgs ūķītis, es te vēl nekad neesmu bijusi, viņa sacīja, sēžot kluba pagrabiņa puskrēslā un malkojot martīni.

Fredijs Deikrs apmierināti smaidīja. Viņam patika jaunas un glītas meitenes, lai arī šis tas cits patika vairāk.

-    Nožēlojams gadijums toreiz Jorkšīrā, vai ne? viņš teica. Diezgan jocīgi, ka noindēts dakteris; jūs jau saprotat, ko domāju. Laikam misējies. Dakteris tak pats ir cilvēku indētājs.

Viņš nodārdināja smieklus un pasūtīja sārto džinu.

-   Tas ir asprātīgi, Ega sacīja. To es neiedomājos.

-    Es tikai pajokoju, teica Fredijs Deikrs.

-     Savādi, kad mēs satiekamies, tad vienmēr kāds nomirst.

-    Gaužām savādi. Jūs runājat par veco mācītāju tā kumēdiņu rādītāja mājā?

-   Jā, visai dīvaini, ka viņš tik pēkšņi nomira.

-    Sasodīta būšana, cilvēki mirst kā mušas! To redzot, tirpuļi skrien pār kauliem, varbūt nākamā būs mana reize.

-    Vai jūs misteni Bebingtonu pazināt jau Gilingā?

-     Es nezinu tādu vietu, to sprediķotāju ari nekad neesmu redzējis. Dīvaini, ka viņš izlaida garu tāpat kā vecais Streindžs. Vai arī nomušīts?

-    Bet kā jūs domājat?

Deikrs papurināja galvu.

-    Tas nevar būt, viņš pārliecinoši sacīja. Kurš gan galēs nost vecus garīdzniekus? Dakterus pavisam cita lieta.

-   Jā, droši vien, sacīja Ega.

-     Ir tak pamats. Dakteri ir gatavie sātani, viņam drusku mežģījās mēle. Ja kādu dabā savos nagos, tad vaļā nelaiž. Vai saprotat?

-    Nē, Ega atbildēja.

-    Tie ņirgājas par slimniekiem. Cilvēka dzivība tiem nav ne graša vērta. Pārāk liela vara rokās. To nedrīkst pieļaut.

-    Es jūs īsti nesaprotu.

-    Mīļā meitenīt, varat man ticēt. Iebāž cilvēku slimnīcā gluži kā ellē. Ārā nelaiž, bet ārstēt neārstē, zāles nedod. Kaut uz ceļiem lūdzies nedod. Neliekas redzam jūsu ciešanas. Cietsiržu banda! Es tos dakterus pazīstu kā raibus suņus!

Viņš sašķobīja seju. Apaļās ačeles tukši blenza tālumā.

-    Elle, es jums teikšu, elle! Bet viņi to sauc par ārstēšanu. Izliekas darām cēlu darbu. Cūktēviņi!

-   Vai sers Bartolomejs Streindžs… Ega nedroši iesāka.

Viņš neļāva pabeigt.

-    Sers Bartolomejs Streindžs. Sers Bartolomejs Blēdis. Gribētos zināt, kas notiek viņa lepnajā sanatorijā. Ārstējot nervu slimības. Tā viņi saka. Bet, ja iekšā esi, tad ārā vairs netiec. Viņi apgalvo, ka esot labprātīgi iegājis. Labprātīgi! Aiz šausmām padara traku un tāpēc nelaiž laukā. Cauri ir.

Viņa rumpis jau zvāļojās no vienas puses uz otru, apakšžoklis pēkšņi atkārās.

-    Mani nervi ir pagalam, viņš it kā taisnodamies sacīja. Galīgi pagalam.

Viņš pasauca viesmīli un pasūtīja sev vēl vienu mēriņu, jo Ega atteicās. Vienā paņēmienā iztukšojis glāzi, viņš sacīja:

-   Tas nāks par labu. Tagad saturēšu savus nervus. Citādi Sintija noskaitīsies. Piekodināja man pievaldīt mēli. Tikai nestāstiet visu to policijai. Vēl nodomās, ka es esmu novācis veco Streindžu. Tomēr kāds to ir izdarījis, vai ne? Kāds no mums viņu nomušījis. Bet kurš? Tas, lūk, ir jautājums.

-    Varbūt jūs zināt, kurš? Ega vaicāja.

-     Ko jūs runājat? Kā es to varētu zināt? Deikrs baltām acīm aizdomīgi skatījās uz viņu. Man ar visu to nav nekāda sakara. Es neesmu izņēmis Streindža sasodīto "ārstēšanas kursu". Lai Sintija saka ko sacīdama, es neesmu to izgājis. Viņa gan bija nolēmusi mani tur iespundēt abi sarunājuši. Bet neizdevās piešmaukt.

Viņš izslējās.

-    Es nav ar p… pliku roku ņe… ņemams, mis Gēre, viņš svepstēja.

-     Protams, ne. Vai esat dzirdējis par tādu misis de Rašbridžera, kas ārstējās tajā sanatorijā?

-    Rašbridžera? Vecais Streindžs kaut ko teica par viņu. Bet ko? Vairs neatceros.

Viņš nopūtās, pagrozīja galvu.

-     Atmiņa sāk zust. Un man ir tik daudz skauģu un nelabvēļu. Droši vien visu laiku man seko.

Viņš tramīgi pameta skatienu apkārt. Tad pārliecās pār galdiņu tuvāk Egai.

-    Ko tā sieviete todien meklēja manā istabā?

-    Kāda sieviete?

-    Ar to tumšo ģīmi. Rakstot lugas. Otrā rītā pēc vecā Streindža nāves. Es nācu augšā no brokastīm. Viņa izlīda no manas istabas un aizcilpoja pa gaiteni uz kalpotāju galu. Divaini, vai ne? Kāpēc viņa bija ielīdusi manā istabā? Ko tur meklēja? Kāpēc staigā riņķī ošņādama?

Viņš pieliecās vēl tuvāk un čukstus jautāja:

-    Vai jūs arī domājat, ka tas ir tiesa, ko Sintija saka?

-    Ko tad misis Deikra saka?

-     Man rādoties. Es redzot spokus, viņš bailīgi iesmējās. Man šad tad tiešām rādās visādi māņi. Baltas pelītes… Čūskas… Bet ne jau sieviete… Es viņu no liesas redzēju. Dikti ērmota sieviete. Pretīgi urbīgām acīm. It kā redz tev cauri.

Viņš atgāzās pret mīksto atzveltni. Likās iesnaudies. Ega piecēlās.

-    Man jāiet. Liels paldies, kapteini Deikr.

-    Nav par ko. Ļoti priecājos…

Viņa balss apdzisa.

"Jātiek prom, kamēr viņš nav pilnīgi zaudējis sajēgu," Ega nodomāja.

Viņa izgāja no piesmēķētā pagrabiņa vēsajā vakara

gaisa.

Beatrise, istabene, bija teikusi, ka mis Ville bāž degunu citu cilvēku darišanās. Tagad to saka arī Fredijs Deikrs. Ko mis Ville meklējusi? Vai atradusi? Vai viņai tiešām ir kaut kas zināms?

Vai kapteiņa Deikra saraustītais stāstījums par seru Bartolomeju Streindžu ir patiess? Vai Deikrs patiešām no viņa baidījies un viņu ienīdis?

Tas šķiet iespējams.

Taču visā tajā nav ne mazākā norādījuma uz Bebingtona gadījumu. Varbūt misters Bebingtons beigu beigās nemaz nav nogalināts?

Piepeši viņai aizrāvās elpa avīžu stendā viņa ieraudzīja lielu virsrakstu melniem burtiem: "Kornvela: līķa atrakšanas rezultāti".

Steidzoties nopirkt avīzi, Ega sagrūdās ar otru sievieti. Viņa atvainojās un pēkšņi pazina Čārlza sekretāri neaizstājamo mis Milreiju.

Stāvēdamas blakus, abas meklēja avīzē pēdējās ziņas.

"Līķa atrakšanas rezultāti." Šie vardi lēkāja Egas acu priekšā. "Iekšējo orgānu pārbaude… Nikotīns…"

-   Tātad viņš ir nogalināts, Ega sacīja.

-    Ak, tas ir briesmīgi! teica mis Milreija.

Viņas kokainā seja bija sāpēs saviebta. Ega pārsteigta raudzījās uz viņu, jo vienmēr bija domājusi, ka mis Milreijai nepiemīt nekas cilvēcisks.

-    Esmu galīgi satriekta. Pazīstu viņu jau no bērna kājas, mis Milreija paskaidroja.

-   Vai misteru Bebingtonu? t

-    Jā. Mana māte dzīvo Gilingā, kur viņš bija vikārs. Tāpēc esmu tik apbēdināta.

-   Ā, saprotams.

-    Es īsti nezinu, kā lai rīkojos, mis Milreija teica un viegli nosārta. Ega viņu izbrīnījusies uzlūkoja.

-    Man gribētos aizrakstīt misis Bebingtonei, mis Milreija steigšus piebilda. Bet vai tas neliksies… Tieši nezinu, kā labāk darit.

Egu šāds paskaidrojums nebūt neapmierināja.

VIII andžela satklifa

-   Vai jūs esat draugs vai slepenpolicists? Tas man jāzina vispirms.

Mis Satklifa smīnigām acīm vēroja viesi. Viņa sēdēja krēslā ar taisnu atzveltni, sirmie mati safrizēti, glītās, slaidās kājas sakrustotas.

"Ļoti pievilcīga sieviete, galvenokārt tāpēc, ka neko neuztver nopietni," misters Seterveits nodomāja, tīksminādamies par viņas kājām.

-   Vai tas tik svarīgi? viņš jautāja.

-    Protams, svarīgi. Vai esat ieradies manu skaisto acu dēļ, kā franči tik burvīgi saka, vai ari jūs, nejaukais vīrieti, gribat mani izprašņāt vienīgi par slepkavībām?

-    Jūs šaubāties par pirmās iepējas patiesumu? viegli paklanījies, sacīja misters Seterveits.

-   Jā, šaubos, aktrise stingri atbildēja. Jūs esat no tiem, kuri izskatās tik piemīlīgi, bet patiesībā ir vilki jēra ādā.

-   Nē, nē.

-   Jā, jā. Es tikai vēl neesmu īsti skaidrībā, vai tas ir apvainojums vai kompliments, ja mani uzskata par varbūtēju slepkavu. Visā visumā domāju, ka tas ir kompliments.

Viņa piešķieba galvu un kā allaž pavedinoši smaidīja.

"Apburoša būtne," misters Seterveits nodomāja.

Skaļi viņš sacīja:

-    Atzīstos, sera Bartolomeja Streindža nāves gadījums mani tiešām ļoti interesē. Jūs varbūt zināt, ka es jau agrāk esmu noņēmies ar šādām lietām…

Viņš kautri paklusēja, cerēdams, ka mis Satklifa tam piekritis, taču viņa tikai pajautāja:

-    Vai tai meitenei ir taisnība?

-    Kādai meitenei? Un ko viņa stāstījusi?

-    Litonai Gērei. Tai, kuru savaldzinājis Čārlzs. Viņa domā,, ka tas vecais lāga vīrs no Komvelas ari ir nogalēts.

-    Bet kā jums liekas?

-    Viss tiešām notika tāpat… Atjautīga meitene. Sakiet vai Čārlija nodomi ir nopietni?

-    Jūsu viedoklis šajā ziņā būs daudz pareizāks nekā mans, atbildēja misters Seterveits.

-   Cik jūs esat noslēpumains! Turpretī es neprotu glabāt noslēpumus…

Viņa nopūtās un uzmeta viņam satrauktu mirkli.

-     Es pietiekami labi pazīstu Čārlzu. Pietiekami labi pazīstu vīriešus. Pēc visa spriežot, Čārlzs taisās vīt ligzdiņu. Pārmetīs kažoku uz otru pusi, ātri nodibinās ģimenes dzīvi tādas ir manas domas. Cik neinteresanti kļūst vīrieši, kad nolēmuši doties laulībā! Zaudē visu savu pievilcību.

-    Es bieži esmu brīnījies, kāpēc sers Čārlzs nav apprecējies, teica misters Seterveits.

-    Čārlzs nekad nav izrādījis ne mazāko vēlēšanos precēties. Viņš nav tā sauktais precību kandidāts. Toties ir visai šarmants vīrietis…

Viņa nopūtās. Paraugoties uz misteru Seterveitu, viņas acis iedzirkstījās.

-     Mēs abi reiz… Kāpēc lai noliedzu to, kas visiem zināms? Tā bija brīnišķīga dēka… Un mēs joprojām esam vislabākie draugi. Droši vien tāpēc mazā Litona Gēre bija tik greizsirdīga uz mani. Viņai ir aizdomas, ka vēl arvien jūtu maigumu pret Čārlzu. Vai tiešām jūtu? Varbūt. Es vēl līdz šim neesmu uzrakstījusi memuārus un sīki attēlojusi visas manas mīlas dēkas kā vairums manu draugu. Tad gan tā meitene būtu sašutusi. Mūsdienu meitenes par daudz ko ir sašutušas. Turpretī viņas māte vispār nesašustu. Maigajās, vecmodīgajās sievietēs nekas nevar izraisīt sašutumu. Viņas ir klusas, bet vienmēr domā visļaunāko.

-    Ega Litona Gēre tiešām skatās uz jums greizi, misters Seterveits noteica.

Mis Satklifa sagrumboja pieri.

-     Nevaru apzvērēt, ka neesmu uz viņu itin nemaz greizsirdīga… Mēs, sievietes, esam kaķīgas. Skrap, skrap, ņau, ņau, murr, murr… Vai es esmu vaininiece, mister Seterveit? Kā jūs tagad domājat?

Viņa piecēlās un izstiepa roku.

-    Visas arābu smaržzāles nepadarīs šķistu šo mazo rociņu…

Viņa aprāva teikumu.

-     Nē, es neesmu lēdija Makbeta. Mans ampluā ir komēdija.

-    Šķiet, ka nav ari motīvu tā rīkoties, sacīja misters Seterveits.

-     Pareizi. Man patika Bartolomejs Streindžs. Mēs bijām draugi. Man nebija iemesla viņu novākt. Mūsu draudzības dēļ es labāk gribētu iesaistīties viņa slepkavas meklēšanā. Kā es varētu palīdzēt?

-     Vai neesat redzējusi vai dzirdējusi kaut ko, kas liecinātu par noziegumu?

-     Vienīgi to, ko jau pastāstīju policijai. Saviesīgā dzīve bija tikko sākusies. Viņš nomira pirmajā vakarā.

-    Un, teiksim, virssulainis?

-   Es nepievērsu viņam uzmanību.

-    Vai kāds no viesiem neizturējās savādi?

-    Nē. Tikai negaidīti ieradās tas jauneklis kā viņu sauc? Menderss.

-    Vai sers Bartolomejs Streindžs izskatījās pārsteigts?

-     Manuprāt, jā. īsi pirms sēšanās pie galda viņš man teica, tas esot "jauns paņēmiens, kā tikt iekšā. Bet nelūgtais viesis salauza manu sētu, nevis manus vārtus".

-    Vai sers Bartolomejs bija labā garastāvokli?

-    Ļoti labā.

-   Kā ir ar to slepeno eju, kuru jūs minējāt policijā?

-   Es domāju, ka tā sākas bibliotēkas istabā. Sers Bartolomejs man apsolīja to parādīt, bet diemžēl nomira.

-   Kā jūs sākāt par to runāt?

-      Mēs spriedām par viņa neseno pirkumu vecu riekstkoka rakstāmgaldu. Es jautāju, vai tam ir slepena atvilktne, teicu, ka man šausmigi patīk slepenas atvilktnes. Viņš atbildēja, ka diemžēl tam neesot slepenas atvilktnes, toties šajā mājā esot slepena eja.

-    Vai viņš nepieminēja kādu savu pacienti misis de Rašbridžera?

-Nē.

-   Vai jūs Kentā zināt tādu vietu Gilingā?

-   Gilingā? Nē, nezinu.

-   Vai jau agrāk pazināt mistera Bebingtonu?

-    Kas ir tas misters Bebingtons?

-   Tas, kurš nomira vai tika nogalināts "Vārnu ligzdā."

-    Ā, mācītājs. Aizmirsu viņa uzvārdu. Nē, savu mūžu neesmu redzējusi. Kas jums teica, ka viņu pazīstu?

-   Kāds, kas zina, misters Seterveits atbildēja.

Mis Satklifa likās uzjautrināta.

-     Varbūt domā, ka man ar viņu bijusi mīlas dēka? Arhidiakoni mēdz būt visai izlaidīgi. Varbūt arī vikāri? Bet es nudien viņu savu mūžu nebiju redzējusi.

Ar šo apgalvojumu misters Seterveits bija spiests apmierināties.

IX mjūriela ville

Nams Aperkačertroudā Tūtingā likās galīgi nepiemēr ta vieta satīrisku lugu rakstniekam. Gaidot namamāti, seļ Čārlzs pārlaida skatienu istabai dzeltenpelēkas sienas zeltainu strīpu augšdaļā, rožaina samta aizkari, galdiņi ufl daži misiņa priekšmeti, telefona aparāts kautrīgi apslēpts tam uztupināta lelle kupliem svārkiem. Mis Ville ienāc tik klusi, ka sers Čārlzs to pat nedzirdēja.

-    Labdien, ser Čārlz! Kāds priecīgs pārsteigums! viņa teica savā smalkajā balsī.

Sers Čārlzs strauji apsviedās pret viņu.

Mis Ville bija ģērbusies vaļīgā vamzī, kas nokarājās tf viņas kaulainā auguma. Zeķes nobrukušas, kājās lakād laiviņas augstiem papēžiem.

Sers Čārlzs sasveicinājās, paņēma piedāvāto ci gareti un apsēdās uz dīvāna. Mis Ville nosēdās viņa pretī. Gaisma no loga meta zibšņus viņas pensnej stiklos.

-    Cik jauki, ka jūs mani šeit apciemojat, mis Ville sacīja. Mana māte būtu sajūsmā. Viņa dievina teātri it īpaši kaut ko romantisku. Iet uz dienas izrādēm un skatoties ēd šokolādi. Vienmēr piemin jūs.

-    Cik aizkustinoši, ka neesi aizmirsts, sacīja sers Čārlzs. Skatītājiem ir tik īsa atmiņa! viņš nopūtās.

-    Māte būtu sajūsmā, ja jūs satiktu. Nesen bija atnākusi mis Satklifa, un māte tā priecājās.

-   Andžela bija šeit?

-    Jā, viņa spēlē galveno lomu manā lugā "Mazais sunītis smējās".

-   Esmu par to lasījis. Visai intriģējošs nosaukums.

-    Priecājos, ka jūs tā domājat. Mis Satklifai arī tā patīk. Tajā ir daudz dažādu joku un atjautību. Protams, tas viss* saistās ar mis Satklifas lomu visi danco pēc viņas stabules; tāda ir lugas ideja.

-    Bet mazais sunītis noskatās un smejas. Nav slikti.

Pēkšņi viņam iešāvās prātā: "Protams, šī sieviete ir tas

mazais sunītis. Viņa skatās un smejas."

Blāvi zilās, tuvredzīgās acis aiz pensneja stikliem tagad pētīgi raudzījās viņā.

"Viņai ir velnišķīga humora izjūta," sers Čārlzs nodomāja.

Skaļi viņš sacīja:

-    Jūs droši vien lauzāt galvu, kāpēc es esmu ieradies?

-    Nu, diezin vai tikai manas necilās personas dēļ, viņa šķelmīgi atbildēja.

Sers Čārlzs uztvēra atšķirību starp vārdisko un rakstisko izteiksmi. Mis Vilies spalva bija asprātīga, bet runa valšķīga.

-    Patiesībā mani uz šo soli uzvedināja Seterveits, sers Čārlzs teica. Viņš sevi uzskata par cilvēku pazinēju.

-   Jā, viņš cenšas izprast cilvēka dabu, es teiktu tas ir viņa hobijs, mis Ville sacīja.

-    Un viņš ir pārliecināts, ja tovakar Melfortas abatijā noticis kaut kas ievērības vērts, tad jūs to būsiet ievērojusi.

-    Vai viņš tā sacīja?

-Jā.

-     Ļoti interesanti… mis Ville pavilcinājās. Es nekad nebiju redzējusi notiekam slepkavību tieši acu priekšā. Rakstniekam taču jāatspoguļo dzīve, vai ne?

-   Tā ir vispārzināma patiesība.

-   Tāpēc es, gluži dabiski, centos ievērot, cik iespējams, visu.

Tā acīmredzot bija Beatrises teiciena "bāž degunu citu darīšanās" mis Vilies versija.

-    Vai par visiem?

-    Par visiem.

-   Un ko jūs ieraudzijāt?

Pensnejs novērsās.

-   Neko īpašu. Ja es būtu kaut ko atklājusi, tad pateiktu to policijai, viņa vientiesīgi piebilda.

-   Bet jūs taču esat vērīga?

-   Es vienmēr visu ievēroju. Citādi nevaru. Šajā ziņā esmu ērmota, viņa līksmi ieķiķinājās.

-    Un ko jūs ievērojāt?

-    Neko, tas ir, neko tādu, kas jums liktos kaut kas, ser Čārlz. Vienīgi sīkumus attiecībā uz cilvēku raksturiem. Cilvēki ir ārkārtīgi interesanti. Tik tipiski.

-   Kādā ziņā tipiski?

-    Paši par sevi. Ai, es neprotu paskaidrot! Runāšanai man nevedas.

Viņa atkal ieķiķinājās.

-    Jūsu spalva ir indīgāka nekā mēle, sers Čārlzs smaidot sacīja.

-    Nav visai pieklājīgi teikt "indīga", ser Čārlz.

-    Mīļā mis Ville, atzīstiet taču, ka jūsu spalva ir nežēlīga.

-   Jūs esat briesmonis, ser Čārlz! Tieši jūs esat nežēlīgs pret mani.

"Jāizbeidz šī ķircināšanās," sers Čārlzs klusībā nolēma.

Skaļi viņš sacīja:

-   Tātad jūs neko konkrētu neievērojāt, mis Ville?

-    Nē… Tomēr kaut ko… Man vajadzēja to pateikt policijai, bet es aizmirsu.

-   Kas tas bija?

-    Virssulainis. Viņam bija tāda kā dzimumzīme uz kreisās rokas. Es to ievēroju, kad viņš man pasniedza saknes. Tas varētu noderēt.

-             Jā, ļoti. Policija visur meklē Elisu. Tiešām, mis Ville, jūs esat pelnījusi uzslavu. Neviens no kalpotājiem vai viesiem nav pamanījis šo dzimumzīmi.

-    Vairums cilvēku neliek lietā savas acis, mis Ville

sacīja.

-    Kāda bija tā dzimumzīme? Cik liela?

-    Ja jūs izstieptu roku…

Sers Čārlzs paklausīja.

-    Paldies. Tā bija te, mis Ville nešaubīgi uzlika pirkstu uz viņa plaukstas. Apmēram penija lielumā, pēc apveida atgādināja Austrāliju.

-    Pateicos, viss skaidrs, sacīja sers Čārlzs, nolaida roku un pavilka uz leju krekla aproces.

-    Vai man vajadzētu aizrakstīt policijai?

-    Protams. Tas būtu ārkārtīgi svarīgi, meklējot slepkavu. Pie velna! sers Čārlzs pikti iesaucās. Kriminālromānos noziedzniekam vienmēr ir kāda pazīme. Tas būtu netaisni, ja izrādītos, ka reālā dzive tik nožēlojami atpaliek.

-    Romānos tā parasti ir rēta, mis Ville noteica.

-    Bet kada vaina dzimumzīmei? viņš zēniskā priekā sacīja. Diemžēl lielākā daļa cilvēku ir tik neuzkrītoši. Tiem nav nekā būtiska.

Mis Ville viņu jautājoši uzlūkoja.

-    Piemēram, vecais Bebingtons, sers Čārlzs turpināja. Reti neizteiksmīgs cilvēks.

-    Viņa rokas bija ļoti raksturīgas, teica mis Ville. Zinātnieka rokas. Artrīts tās mazliet izkropļojis, bet pirksti slaidi un nagi glīti.

-    Jums gan ir laba acs! Ā, jūs taču viņu jau agrāk pazināt.

-    Misteru Bebingtonu?

-   Jā, es atceros, viņš man stāstīja, ka esot jūs kaut kur saticis…

Mis Ville sparīgi pakratīja galvu.

-    Nē, vai nu jūs, vai viņš esat sajaukuši mani ar kādu citu.

-    Noteikti es. Man šķiet Gilingā…

Viņš cieši raudzījās uz viņu. Mis Ville likās pavisam mierīga.

-    Nē, viņa sacīja.

-     Vai jums nekad nav ienācis prātā, mis Ville, ka ari misters Bebingtons varētu būt nogalināts?

-     Es zinu. jūs un mis Litona Gēre tā domājat, pareizāk, jūs tā domājat.

-    Bet kā domājat jūs?

-   Tas neliekas iespējams, mis Ville vienaldzīgi atbildēja.

Seram Čārlzam gribot negribot vajadzēja mainīt kursu.

-    Vai sers Bartolomejs nerunāja par kādu misis de Rašbridžeru?

-    Nē, neesmu dzirdējusi.

-    Tā ārstējas viņa sanatorijā. Esot nervu sabrukums un atmiņa aptumšojusies.

-    Viņš minēja gan kādu atmiņas zuduma gadījumu. Ar hipnozi varot izārstēt.

-    Vai viņš to izdarīja? Vai tas bija svarīgi?

Sers Čārlzs sarauca pieri un iegrima domās. Mis Ville klusēja.

-     Vai neko vairāk nevarat pastāstīt? Par kādu no viesiem?

Šķita, ka mis Ville mazliet saminstinās. -Nē.

-     Par misis Deikru vai kapteini Deikru? Vai par mis Satklifu? Vai misteru Mendersu?

Nosaucot šos vārdus, sers Čārlzs urbīgi skatījās viņā.

Pensnejs vienreiz it kā nozibsnīja, bet viņš nebija īsti pārliecināts.

-    Nevaru jums neko pastāstīt, ser Čārlz.

-   Žēl! viņš piecēlās. Seterveits būs vīlies.

-    Man ari žēl, mis Ville noteica.

-    Piedodiet par traucējumu, jūs droši vien čakli rakstījāt.

-   Jā, tiešām.

-    Vai atkal lugu?

-    Jā, taisnību sakot, es attēloju dažas personas no viesībām Melfortas abatijā.

-   Vai nebaidāties no sūdzībām?

-    Cilvēki nekad sevi nesazlmē, ser Čārlz,"viņa ieķiķinājās. Vienīgi, ja ironija ir pārāk graiziga.

-    Tātad, jūsuprāt, mēs visi esam pārmērīgi augstās domās par sevi un saskatām patiesību tikai tad, kad tā ir par daudz atkailināta. Jūs esat bīstami nežēlīga sieviete.

Mis Ville atkal iesmējās.

-    Nebaidieties, ser Čārlz. Sievietes parasti nav nežēlīgas pret vīriešiem varbūt tikai pret kādu noteiktu vīrieti -, tās ir nežēlīgas pret citām sievietēm.

-    Tas nozīmē, ka esat iedūrusi savu analītisko nazi kādā nelaimīgā sievietē. Kurā? Varbūt uzminēšu. Sintiju necieš viņas dzimuma pārstāves.

Mis Ville neko neteica, tikai vēl arvien kaķlgi smaidīja.

-   Vai jūs rakstāt ar roku vai diktējat?

-   Es uzrakstu un tad dodu pārrakstīt ar mašīnu.

-   Jums vajadzētu sekretāri.

-    Varbūt. Vai jums vēl ir tā nepārspējamā mis… mis Milreija?

-    Jā, viņa atgriezās. Kādu laiku nodzīvoja pie mātes provincē, bet tagad ir atpakaļ. Ārkārtīgi izdarīga sieviete.

-   Varu iedomāties. Tikai mazliet impulsīva.

-    Impulsīva? Mis Milreija?

Sers Čārlzs jutās kā no plaukta nokritis. Viņam pat sapņos nebija rādījies, ka mis Milreija varētu darboties impulsa ietekmē.

-     Varbūt vienīgi atsevišķos gadījumos, mis Ville piebilda.

Sers Čārlzs papurināja galvu.

-    Mis Milreija ir īsts robots. Ardievu, mis Ville. Piedodiet, ka jūs iztraucēju, un neaizmirstiet paziņot policijai par dzimumzīmi.

-    Vai par plankumu uz virssulaiņa labās rokas? Nē, neaizmirsīšu.

-    Labi, ardievu! Pag, pag, kā jūs teicāt uz labās rokas? Nupat sacījāt uz kreisās.

-   Vai tiešām? Cik muļķīgi!

Mis Ville pievēra acis.

-    Tūlīt atcerēšos… Es sēdēju šādi… un viņš… Esiet tik laipns, ser Čārlz, pasniedziet man šo grāmatu, it kā tā būtu sakņu bļoda. No kreisās puses.

-   Kāpostus, kundze?

-    Paldies, teica mis Ville. Tagad es esmu pilnīgi pārliecināta. Tā bija uz kreisās rokas, kā sacīju vispirms. Muļķīgi sajaucu.

-    Jā, jā, kreisā un labā puse vienmēr jūk, teica sers Čārlzs un atvadījās trešo reizi.

Aiztaisīdams durvis, viņš atskatījās. Mis Ville stāvēja un raudzījās kamīna ugunī, viņas lūpas izlocīja viltīga vipsna.

Sers Čārlzs bija pārsteigts.

"Šai sievietei ir kaut kas zināms," viņš nodomāja. "Tikai viņa nesaka… Bet, velns parāvis, ko īsti viņa zina?"

Olivers Menderss

Speiera un Rosa kantori misters Seterveits jautāja pēc Olivera Mendersa un iedeva savu vizītkarti

Viņu tūlīt ieveda nelielā telpā, kur Olivers Menderss sēdēja pie rakstāmgalda.

Jaunais cilvēks piecēlās, viņi sarokojās.

-     Priecājos, ka iegriezāties, viņš teica. Tad īdzīgi piebilda:

-    Tā pieklājas sacīt, bet patiesībā jūs mani tikai traucējat.

Misters Seterveits nebija tik viegli izraidāms. Viņš izņēma kabatdrānu, lēnām izšņauca degunu un sacija:

-    Vai šārīta ziņas esat lasījis?

-    Par valūtas kursu? Jā, viens dolārs…

-   Ne jau par dolāriem, sacija misters Seterveits. Par nāvi Lūmutā. Par līķa atrakšanas rezultātu. Izrādās, ka Bebingtons ir noindēts ar nikotīnu.

-    Ā, lasīju. Sparīgā Ega būs iepriecināta. Vienmēr pastāvēja uz to, ka tā ir slepkavība.

-    Vai jūs tas nemaz neinteresē?

-    Man nepiemīt tik primitīvas tieksmes. Slepkavība… viņš noskurinājās. Tik varmācīga, neartistiska.

-    Ne jau katrreiz neartistiska, iebilda misters Seterveits.

-    Nē? Jā, varbūt.

-   Tas atkarīgs no tā, kurš izdara slepkavību. Esmu pārliecināts, ka, piemēram, jūs to izdarītu ļoti artistiski.

-    Patīkami dzirdēt, Olivers vēsi noteica.

-    Bet, atklāti sakot, es nedodu ne plika graša par jūsu notēloto nelaimes gadījumu. Cik zinu, arī policija ne.

Mirkli valdīja klusums. Tad uz grīdas nokrita pildspalva.

-    Piedodiet, es jūs īsti nesaprotu, Olivers teica.

-     Es runāju par jūsu visai neartistisko izpildījumu Melfortas abatijā. Man vienīgi interesētu zināt kāpēc jūs to darījāt.

Atkal iestājās klusums, tad Olivers jautāja:

-    Jūs sakāt policijai ir aizdomas?

Misters Seterveits pamāja ar galvu.

-Tas taču liekas drusciņ aizdomīgi, vai ne. Bet varbūt jums ir ļoti labs attaisnojums.

-    Man ir attaisnojums, Olivers it kā negribīgi sacīja. Tikai nezinu, vai labs.

-    Varbūt es varētu to novērtēt?

Olivers paminstinājās, tad sacīja:

-   Sers Bartolomejs pats man lika tur šādi ierasties.

-    Ko? Misters Seterveits bija pārsteigts.

-    Savādi, vai ne? Bet tas ir tiesa. Es saņēmu vēstuli, kurā viņš lūdza, lai notēloju nelaimes gadījumu un prasu pajumti. Rakstiski nevarot paskaidrot iemeslu, bet pirmajā izdevīgajā brīdī to izdarīšot.

-    Vai paskaidroja?

-     Nē… Es ierados tieši pirms pusdienām. Nesatiku viņu vienu pašu. Bet pēc maltītes viņš… viņš nomira.

Olivers vairs neizskatījās garlaikots. Tumšās acis asi dzēla misteru Seterveitu. Viņš satraukti gaidīja, kādu iespaidu radījuši viņa vārdi.

-   Vai jums ir šī vēstule?

-    Nē, es to saplēsu.

-    Žēl, misters Seterveits noteica. Vai policijai neko nesacījāt?

-    Nē, tas viss likās… gandrīz vai fantastiski.

-Tas ir fantastiski.

Misters Seterveits pakratīja galvu. "Vai Bartolomejs Streindžs rakstījis šādu vēstuli? Tas šķita neiespējami.

Melodramatisms taču ir pilnigi svešs ārsta gaišajam veselajam saprātam." Viņš pacēla acis uz jauno cilvēku. Olivers vēl arvien viņu pētīgi vēroja. "Skatās, vai es noticēšu šim izgudrojumam."

-    Vai sers Bartolomejs tiešām neko nepaskaidroja?

-    Nē, itin neko.

-    Pārāk dīvaina izdoma.

Olivers klusēja.

-   Tomēr jūs ieradāties.

-    Jā, tas likās kaut kas neikdienišķs, neiekļāvās parastības rāmjos. Jāatzīstas, es biju ziņkārīgs, Olivers šķita atguvis savu garlaikoto izturēšanos.

-    Vai ir vēl kaut kas? misters Seterveits jautāja.

-    Ko jūs ar to domājat, ser?

Misters Seterveits lāgā nezināja, viņš bija ļāvies nojautai.

-    Es domāju, vai vēl kaut kas varētu liecināt pret

jums?

Olivers sadurstījās, tad paraustīja plecus.

-    Nu, es varētu ari atzīties, jo diez vai tā sieviete turēs muti.

Misters Seterveits izbrīnījās.

-   Otrā rītā pēc slepkavības es sarunājos ar to sievieti Antoniju Estoru. Izņēmu kabatas portfeli, kaut kas no tā izkrita. Viņa to pacēla un man atdeva.

-    Un kas tas bija?

-    Diemžēl viņa tam uzmeta acis. Avīzes izgriezums par nikotīnu, stipra inde un tā tālāk.

-    Kāpēc jūs interesējāties tieši par nikotīnu?

-    Es nemaz neinteresējos. Nudien neatceros, ka būtu ielicis kabatas portfelī šādu avīzes izgriezumu. Diezgan nepatīkami, vai ne?

"Pārāk baltiem diegiem šūts," misters Seterveits nodomāja.

-   Viņa droši vien par to pateiks policijai?

Misters Seterveits papurināja galvu.

-    Es domāju, ka ne. Viņa nav runātīga. Viņai patīk krāt novērojumus.

Olivers Menderss pēkšņi paliecās uz priekšu.

-   Es esmu bez vainas, ser, pilnīgi bez vainas.

-     Es neesmu teicis, ka jūs esat vainigs, misters Seterveits laipnīgi atbildēja.

-    Bet kāds ir… kāds policijā uzvēlis vainu man.

Misters Seterveits papurināja galvu:

-    Nē, nē.

-    Bet kāpēc tad jūs šodien te ieradāties?

-     Daļēji sakarā ar maniem pētījumiem nozieguma vietā, misters Seterveits runāja pacilātā tonī. Un daļēji tāpēc, ka to man ieteica draugs.

-    Kāds draugs?

-   Herkuls Puaro.

-   Tas okšķeris! Oliveram paspruka. Vai viņš atkal ir Anglijā?

-Jā.

-   Kāpēc atgriezies?

Misters Seterveits piecēlās.

-    Kāpēc suns dzen pēdas? viņš jautāja.

Un, nopriecājies par savu asprātīgo atbildi, izgāja no istabas.

XI puaro heresa vakars

Herkuls Puaro bija atzvilis mīkstā, dziļā sēdeklī savā greznajā viesnīcas apartamentā. Ega piemetusies uz kāda krēsla paroces. Sers Čārlzs stāvēja iesāņus un vēroja pārējos.

-   Neveiksme visā frontē, Ega sacīja.

Puaro viegli papurināja galvu.

-    Nē, nē, jūs pārspīlējat. Attiecībā uz Bebingtonu gan esat cietuši neveiksmi, toties ievākuši citas svarīgas ziņas.

-    Varu apzvērēt, ka mis Villei ir kaut kas zināms, teica sers Čārlzs.

-    Un kapteinim Deikram arī nav tīra sirdsapziņa. Un misis Deikra bijusi lielās naudas grūtībās, viņai pavērušās izredzes no tām izkļūt, bet iemaisījies sers Bartolomejs un viss izjucis.

-    Ko jūs domājat par Mendersa teikto? jautāja misters Seterveits.

-    Tas man šķiet dīvains un neraksturīgs nelaiķim seram Bartolomejam Streindžam.

-   Jūs domājat, ka tie ir meli? sers Čārlzs noprasīja.

-    Meli ir tik daudzveidīgi, sacīja Herkuls Puaro.

Viņš mirkli klusēja, tad iejautājās:

-    Vai mis Ville uzrakstījusi lugu mis Satklifai?

-   Jā. Pirmizrāde ir nākamjā trešdienā.

-Ā!

Viņš atkal klusēja.

-    Pasakiet, ko lai tagad darām? Ega vaicāja.

Puaro viņai uzsmaidīja.

-    Nekas nav jādara, ir jādomā.

-    Jādomā? iesaucās Ega. Viņas balss pauda netīksmi.

Puaro veltīja viņai starojošu smaidu.

-    Jā, tieši tā. Jādomā! Ar domāšanu var atrisināt visas problēmas.

-    Vai mēs tomēr nevaram kaut ko darīt?

-    Jūs, madcmoiselle? Protams, jums būs savs darāmais. Jūs varētu ievākt ziņas Gilingā, kur misters Bebingtons tik ilgi dzivojis. Jūs teicāt, ka mis Milreijas māte dzīvo Gilingā un ir invalīde. Invalīdi zina visu. Tie visu dzird un neko neaizmirst. Izjautājiet viņu, varbūt gadās kāds pieturas punkts.

-    Bet vai jūs neko nedarīsiet? Ega uzstājīgi jautāja. <

-     Jūs pieprasāt, lai es arī esmu rosīgs. Eh bien! Lai notiek jūsu prāts! Tikai es nekur nekustēšu. Man te ir ļoti ērti un omulīgi. Bet ziniet, ko es darīšu? Es rīkošu viesības heresa vakaru, tas tagad ir modē, vai ne?

-    Heresa vakaru?

-   Tieši tā, un uzaicināšu misis Deikru, kapteini Deikru, mis Satklifu, mis Villi, misteru Mendersu un jūsu šarmanto māmiņu, mademoiselle.

-    Bet mani?

-    Protams, ari jūs. Visi klātesošie ir ielūgti.

-    Urrā! Ega iesaucās. Neesiet nu tik noslēpumains, mesjē Puaro! Viesībās kaut kas notiks. Notiks taču, vai

ne?

-     Redzēsim. Bet neceriet pārāk daudz, mademoiselle. Un tagad atstājiet mani vienu ar seru Čārlzu, man dažos jautājumos vajadzīgs viņa padoms.

Gaidot liftu, Ega sacīja misteram Seterveitam:

-    Primā! Uz mata kā detektīvromānos! Visi būs te, un viņš pateiks, kurš ir to izdarījis.

-    Interesanti, noteica misters Seterveits.

Viesības notika pirmdienas vakarā. Ieradušies bija visi. Pametusi apkārt skatienu, mis Satklifa draiski iesmējās.

-    Gluži kā zirnekļa alā, mesjē Puaro. Un mēs, nabaga mušiņas, esam te ievilinātas. Jūs katrā ziņā izdarīsiet visneticamākos secinājumus, tad pēkšņi ar pirkstu parādīsiet uz mani un sacīsiet: "Lūk šī sieviete!" Un visi teiks: "Viņa ir to izdarījusi." Un es sākšu raudāt un atzīšos, jo esmu tik viegli ietekmējama. Ak, mesjē Puaro, man ir šausmīgi bail nojums!

-    Nieki! iesaucās Puaro. Viņš no karafes salēja heresu, tad, zemu paklanījies, pasniedza mis Satklifai glāzi.

-    Šis ir mazas, draudzīgas viesības. Nerunāsim par slepkavībām un indēšanu. Tas sabojā noskaņu.

Viņš pasniedza glāzi arī mis Milreijai; viņa bija atnākusi līdzi seram Čārlzam un stāvēja kā mietu norijusi.

-    Labi! sacīja Puaro, izdalījis glāzes. Aizmirsīsim pagājušās reizes bēdigo gadījumu! Lai valda līksmība! Dzersim, ēdīsim, priecāsimies! Baudīsim dzīvi, jo ilgi būsim miruši! Varbūt jau rīt nāve atvāž rīkli… Ak, sasodīts! Atkal pieminēju nāvi.

Viņš paklanījās misis Deikrai:

-    Madame, atļaujiet novēlēt jums sekmes darbā un izteikt apbrīnu par jūsu apburošo tērpu!

-    Lūdzu, Ega, iemalkosim! sacīja sers Čārlzs.

-    Uz jūsu veselību! teica Fredijs Deikrs.

Visi kaut ko vāvuļoja. Valdīja mākslota jautrība. Ikviens centās izlikties līksms un bezrūpīgs. Vienīgi Puaro izturējās dabiski un tērzēdams ņipri apstaigāja viesus.

-     Es dodu priekšroku heresam, nevis kokteilim. Simtreiz labāk dzeru heresu nekā viskiju. Viskijs tas ir kaut kas briesmīgs! Tas apdullina, turpretī smalkie franču vīni jūs nekad… nekad…

Atskanēja tāds kā gārdziens. Visu acis pievērsās seram Čārlzam viņš stāvēdams zvāļojās, seja bija sašķobīta, lūpas raustījās. Glāze izslīdēja viņam no rokas un nokrita uz paklāja, viņš paspēra dažus streipulīgus soļus un saļima.

Uz mirkli iestājās baiļpilns klusums. Tad Andžela Satklifa iekliedzās, Ega gribēja mesties pie sera Čārlza, bet misters Seterveits viņu saturēja.

-   Čārlz, Čārlz! viņa kliedza.

-    Augstais Dievs! iesaucās lēdija Mērija. Atkal viens!

-     Viņš ir noindēts! Cik briesmīgi! Ak Dievs, pārāk briesmīgi! Andžela Satklifa kliedza. Pēkšņi viņa kā nopļauta sašļuka uz dīvāna un sāka histēriski raudāt un smieties.

Puaro nometās ceļos un aptaustīja sabrukušo. Pārējie pagājās nostāk. Puaro uzslējās kājās, notrausa putekļus no biksēm, tad pārslidināja skatienu visiem viesiem pēc kārtas. Valdīja pilnīgs klusums, vienīgi Andžela Satklifa lāgiem apslāpēti iešņukstējās.

-    Mīļie draugi… Puaro iesāka.

Taču Ega viņu nikni pārtrauca:

-     Stulbenis! Nožēlojamais komediants! Tēlojāt lielu gudrinieku! Bet atkal pieļāvāt slepkavību! Taisni savā degungalā! Ja jūs nebūtu iejaucies, tas nenotiktu! Jūs esat nogalinājis Čārlzu jus… jūs…

Viņai aizlūza balss.

Puaro sadrūmis palocīja galvu.

-    Taisnība, imidemoiselle. Atzīstos. Es nogalināju seru Čārlzu. Taču, nmdemoiselle, es neesmu parasts slepkava. Es varu gan nogalināt, gan atdzīvināt.

Viņš pagriezās un citā tonī sacīja:

-     Lielisks izpildijums! Apsveicu! Varbūt tagad nolaidīsiet priekškaru?

Gardi smiedamies, sers Čārlzs pielēca kājās un zemu paklanījās.

Egai aizrāvās elpa.

-    Mesjē Puaro, jūs esat… nekrietns!

-    Čārlz, bezkauņa tāds!… iesaucās Andžela Satklifa.

-Bet kādēļ…?

-Kātā…?'

-    Kāda velna pēc…?

Puaro pacēla roku, visi apklusa.

-            Dāmas un kungi, piedodiet man. Šis mazais farss bija nepieciešams, lai jums visiem, starp citu, arī pašam sev, pierādītu kādu faktu, par ko jau biju klusībā pārliecināts, ka tas atbilst patiesībai.

Klausieties. Vienā no šīm glāzēm es ielēju tējkarotīti ūdens it kā tīru nikotīnu. Šāda veida glāzes bija ari seram Bartolomejam Streindžam. Bieza, slīpēta stikla glāzē neliels daudzums bezkrāsaina šķidruma nav saredzams. Iedomāsimies sera Bartolomeja Streindža portvīna glāzi. Pēc uzlikšanas uz galda kāds ielēja tajā zināmu daudzumu tīra nikotīna. To varēja izdarīt jebkurš. Virssulainis, istabene vai ari kāds no viesiem, kas ielavījies ēdamistabā. Pēc deserta piedāvāja portvīnu, glāzi piepildīja. Sers Bartolomejs to izdzēra un nomira.

Šovakar mēs nospēlējām traģēdijas trešo cēlienu neīstas traģēdijas. Es lūdzu seru Čārlzu tēlot upuri. Viņš to izdarīja spoži. Tagad pieņemsim tas nav bijis farss, tā bijusi īstenība. Sers Čārlzs ir miris. Kā rīkosies policija?

-    Tūlīt pārbaudīs šo glāzi! iesaucās mis Satklifa un parādīja uz glāzi, kas bija izkritusi seram Čārlzam no rokas. Jūs ielējāt tajā tikai ūdeni, bet, ja tas būtu bijis nikotīns…

-    Iedomāsimies, ka tas ir bijis nikotīns. Puaro pastumdīja ar purngalu glāzi. Vai jūs domājat, ka policija pārbaudīs glāzi un atradīs tajā nikotīna paliekas?

-    Protams.

Puaro viegli pakratīja galvu.

-   Jūs maldāties. Nikotīnu neatradīs.

Visi izbrīnā skatījās uz viņu.

-    Redziet, šī nav tā glāze, no kuras dzēra sers Čārlzs, viņš smaidot izvilka no svārku kabatas citu glāzi. Sers Čārlzs iztukšoja šo glāzi.

Puaro pasmaidīja.

-            Tas ir vienkāršs burvju mākslinieka triks. Uzmanību vienlaikus nevar saistīt divas lietas. Lai izdarītu šo burvju triku, man jāpievērš jūsu uzmanība kaut kam citam. Kad sers Čārlzs nokrīt miris visi šajā istabā skatās uz viņu. Katrs grib piekļūt viņam tuvāk, neviens itin neviens neskatās uz Herkulu Puaro, un šajā mirkli es veikli apmainu glāzes…

Izrādās, ka man ir taisnība… Šāds mirklis bija "Vārnu ligzdā", un šāds mirklis bija arī Melfortas abatijā. Tātad nekas nebija nedz kokteiļa glāzē, nedz portvīna glāzē…

-    Kurš tās apmainījis? Ega iesaucās.

Cieši lūkodamies uz viņu, Puaro atbildēja:

-   Tas mums vēl jāizdibina…

-    Vai tad jūs nezināt?

Puaro paraustīja plecus.

Viesi dzīrās iet prom. Viņi izturējās pavēsi, juzdamies

apmuļķoti.

Puaro ar mājienu viņus aizkavēja.

-     Vienu mirklīti, lūdzu. Man vēl kaut kas ir jāpasaka. Šovakar, kā jums zināms, tika spēlēta komēdija. Bet šāda komēdija īstenībā var kļūt par traģēdiju… Tāpēc es lūdzu: ja kādam no jums ir kaut kas zināms kaut kas, kam sakars ar šo noziegumu, lai tagad to pasaka. Šādos apstākļos kaut ko noklusēt ir bīstami tik bīstami, ka klusēšanai var atkal sekot nāve. Tāpēc es lūdzu ja kāds kaut ko zina, lai runā…

Seram Čārlzam šķita, ka Puaro vēršas tieši pie mis Vilies. Taču veltīgi. Neviens nebilda ne pušplēsta vārda.

Puaro nopūtās un nolaida rokas.

-    Nu, lai tā paliek. Es jūs brīdināju. Neko vairāk nespēju. Bet atcerieties noklusēt ir bīstami…

Tomēr visi stāvēja kā ūdeni mutē ieņēmuši. Tad, juzdamies neērti, atvadījās un aizgāja.

Palika tikai Ega, sers Čārlzs un misters Seterveits.

Ega vēl nebija piedevusi Puaro. Viņa sēdēja sakniebtām lūpām, vaigi dega, acīs kvēloja dzēlīgs asums. Seru Čārlzu viņa nelikās redzam.

-    Labi nostrādāts, Puaro, sers Čārlzs atzinīgi sacīja.

-    Apbrīnojami! misters Seterveits nogrudzināja savu smiekliņu. Es nudien nebūtu ticējis, ka nepamanīšu jūs apmainām glāzes.

-   Tāpēc es nevienam neatklāju savu nodomu.

-    Vai jūs to visu darījāt tikai tādēļ, lai pierādītu, ka glāzes var apmainīt nemanāmi?

-    Ne gluži. Man bija ari cits nolūks.

-    Kāds?

-    Es gribēju redzēt vienas personas sejas izteiksmi brīdī, kad sers Čārlzs ievaidas un nošļūk zemē.

-    Kuras personas? Ega strupi noprasīja.

-    Ā, tas ir mans noslēpums.

-    Un jūs redzējāt, kādu seju rāda šī persona? misters Seterveits jautāja.

-Jā.

-    Kādu tad?

Puaro neatbildēja. Tikai pagrozīja galvu.

-     Vai negribat mums teikt?

-    Šī seja pauda ārkārtīgu pārsteigumu…

Egai aizrāvās elpa.

-    Vai tas nozīmē, ka jūs zināt, kas ir slepkava?

-    Saprotiet, kā vēlaties, mademoiselle.

-     Bet tad… tad jau jūs visu zināt?

Puaro pakratīja galvu.

-    Nē, tieši otrādi es vispār neko nezinu. Es taču nezinu, kāpēc nogalināts Stīvens Bebingtons. Kamēr nezinu to, neko nevaru pierādīt… Viss ir atkarīgs no Stīvena Bebingtona nāves iemesla…

Pie durvīm pieklauvēja, ienāca izsūtāmais, nesdams uz paplātes telegrammu.

Puaro to atvēra. Viņa seja pārvērtās. Viņš pasniedza telegrammu seram Čārlzam. Pārliekusies seram Čārlzam pār plecu, Ega skaļi lasīja:

-    "Lūdzu, steidzami atbrauciet. Man ir svarīgas ziņas par Bartolomeja Streindža nāvi Margarita Rašbridžera."

-    Misis de Rašbridžera! iesaucās sers Čārlzs. Galu galā mums ir taisnība. Viņai bijis kāds sakars ar šo gadījumu.

XII diena gilingā

Viņi tūlīt sāka apspriesties. Izpētīja vilcienu sarakstu un nolēma, ka izdevīgāk ir braukt ar rīta vilcienu, nevis ar automašīnu.

-     Beidzot mēs varbūt atklāsim šo noslēpumu, sers Čārlzs sacīja.

-    Kā jums šķiet, kāds tas ir? Ega jautāja.

-     Nav ne jausmas. Taču droši vien saistīts arī ar Bebingtona gadījumu. Ja Tollijs uzaicinājis šos cilvēkus noteikta iemesla dēļ un par to es esmu pilnīgi pārliecināts -, tad solītajam pārsteigumam ir bijis kāds sakars ar šo sievieti. Mēs varam pieņemt, ka tas tiešām tā ir, vai ne, mesjē Puaro?

Puaro tāds kā samulsis pakratīja galvu.

-    Šī telegramma lietu sarežģī, viņš nomurmināja. Bet mums neganti jāsteidzas te dārgs katrs mirklis.

Misteram Seterveitam šāda steiga nelikās vajadziga, tomēr viņš laipni piekrita.

-    Protams, mēs brauksim rīt ar pirmo vilcienu. Bet vai noteikti jābrauc mums visiem?

-    Mēs ar seru Čārlzu norunājām doties uz Gilingu, Ega sacīja.

-    Varam atlikt, teica sers Čārlzs.

-    Neko nedrīkst atlikt, iebilda Ega. Kāpēc mums visiem četriem jābrauc uz Jorkšīru? Kāda tam jēga? Jāsadalās. Mesjē Puaro un misters Seterveits brauks uz Jorkšīru, bet sers Čārlzs un es uz Gilingu.

-     Man gribētos izklaušināt to Rašbridžeru, sers Čārlzs ar nožēlu teica. Redzat, es jau agrāk runāju ar pārzini un, tā sakot, esmu lietas kursā.

-   Tieši tāpēc labāk turēties tālāk, Ega sacīja. Tikai iekritīsiet neslavā. Daudz svarīgāk būtu, ja jūs brauktu uz Gilingu. Mis Milreijas māte jums vaļsirdīgi pastāstīs vairāk nekā jebkuram citam. Jūs esat viņas meitas darba devējs, viņa jums uzticēsies.

Sers Čārlzs lūkojās Egas kvēlajās acīs.

-    Es braukšu uz Gilingu. Šķiet, ka jums ir taisnība, viņš sacīja.

-    Es zinu, ka man ir taisnība, Ega teica.

-    Pēc manām domām, lieliska vienošanās, Puaro mundri sacīja. Kā mademoiselle teica, sers Čārlzs ir vispiemērotākais cilvēks, lai izjautātu misis Milreiju. Varbūt jūs dabūsiet zināt daudz svarīgākus faktus nekā mēs Jorkšīrā.

Nākamajā rītā bez ceturkšņa desmitos sers Čārlzs atbrauca pakaļ Egai. Puaro un misters Seterveits jau agrāk bija atstajuši Londonu ar vilcienu.

Bija dzestrs rīts, gaisā jau vēdīja aukstums. Egai ielīksmojās sirds, kad sers Čārlzs ātri līkumoja pa Temzas dienvidu krasta ieliņām; viņš zināja īsāko ceļu, lai izkļūtu no pilsētas.

Drīz viņi švīkstināja pa gludo, taisno Folkstonas šoseju. Kad garām aizzibēja Medstona, sers Čārlzs ieskatījās kartē. Viņi nogriezās no šosejas un tālāk brauca pa cilpainiem lauku ceļiem. Ap pusdienlaiku viņi beidzot sasniedza savu mērķi.

Gilingā bija mazs, nomaļš ciematiņš, kas slīga zaļumos. Tajā bija veca baznīca, mācītājmāja, divi trīs veikali, rinda kotedžu, dažas pārvaldes ēkas un lekni zālāji.

Mis Milreijas māte dzīvoja nelielā mājiņā iepreti baznīcai.

Kad sers Čārlzs tur pieturēja mašīnu, Ega iejautājās:

Vai mis Milreija zina, ka mēs braucam pie viņas

matēs?

-    Jā, viņa aizrakstījusi vecajai lēdijai, lai to sagatavotu.

-    Varbūt tā nevajadzēja?

-    Kāpēc ne?

-    Nezinu… Jūs taču neņēmāt viņu līdzi.

Tiesa, viņa ir tik izveicīga, ka es būtu melns un maziņš, varbūt pat teiktu man priekšā vārdus.

Ega iesmējās.

Izrādījās, ka misis Milreija ir savas meitas jocīgs pretstats. Mis Milreija grīna un kaulaina, turpretī misis Milreija maiga un apaļa. Tuklā sieviete nekustīgi sēdēja atzveltnes krēslā pie loga, lai redzētu visu, kas noris laukā.

Misis Milreija bija sajūsmā par viesu ierašanos.

• Cik jauki no jūsu puses, ser Čārlz! Violeta (Violeta! Gaužām nepiemērots vārds mis Milreijai.) man daudz par jums stāstījusi. Viņa jūs tik ļoti apbrīno! Visus šos gadus jūtoties laimīga, strādādama pie jums. Apsēdieties, mis Litona Gēre! Atvainojiet, ka nepieceļos. Jau sen vairs nevaru pakustināt kājas. Tāda ir Dieva griba, es nežēlojos, un redziet, cilvēks pierod pie visa. Vai jūs nevēlētos iedzert kaut ko atspirdzinošu pēc garā brauciena?

Sers Čārlzs un Ega atteicās, bet misis Milreija nelikās dzirdam. Viņa pēc austrumnieku paražas sasita plaukstas, un kalpone ienesa tēju un cepumus. Viņi iemalkoja tēju, paskrubināja biskvītus, tad sers Čārlzs ievirzīja sarunu vēlamā gultnē.

-    Misis Milreija, jūs droši vien esat dzirdējusi par mistera Bebingtona traģisko nāvi? Viņš šeit bija vikārs, vai

ne?

Resnule sparīgi pamāja ar galvu.

-    Jā, es avīzē izlasīju par līķa atrakšanu. Nevaru iedomāties, kam ievajadzējies viņu noindēt. Bija ļoti labs cilvēks, šejieniešiem viņš patika, ari viņa sieva un bērni.

-    Tas tiešām ir liels noslēpums, teica sers Čārlzs. Mēs izmisīgi cenšamies to atklāt. Varbūt jums ir kaut kas zināms?

-    Man? Es taču neesmu redzējusi Bebingtonus pag, pag vairāk nekā piecpadsmit gadu!

-    Zinu, bet daži no mums uzskata, ka viņa nāves iemesls jāmeklē pagājībā.

-    Ļoti šaubos. Viņi bija trūcīgi, dzīvoja tik klusi.

Misis Milreija labprāt gribēja vēl kavēties atmiņās,

taču šķita, ka tas nepalīdzēs atrisināt grūto mīklu.

Sers Čārlzs parādīja viņai palielinātu momentuzņēmumu Deikru laulāto pāri, Andželas Satklifas jaunības fotogrāfiju un neskaidru avīzes izgriezumu, kurā bija redzama mis Ville. Misis Milreija visus pētīgi apskatīja, taču nevienu nepazina.

-    Neatceros, ka būtu kādu no viņiem redzējusi; protams, ir pagājis krietns laiks. Bet mēs dzīvojam pašā pasaules galā, te neapgrozās daudz cilvēku. Vecā daktera meitas apprecējās un aizbrauca. Tagadējais dakteris ir vecpuisis. Vecā mis Keileja un Ričardsoni jau sen apmiruši. Violeta varētu pastāstīt vairāk nekā es. Viņa tad bija pusaugu meitene un bieži gāja uz mācītājmāju.

Sers Čārlzs mēģināja iedomāties mis Milreiju agrā jaunībā, taču nekādi nevarēja.

Viņš jautāja misis Milreijai, vai viņa neatceras sievieti, vārdā Rašbridžera, bet veltīgi,

Beidzot abi atvadījās. Viņi devās uz maiznīcu kaut ko iekost. Seram Čārlzam gribējās ieturēt kārtīgu maltīti citā vietā, bet Ega aizrādīja, ka šeit varētu dzirdēt vietējās baumas.

-    Vārītas olas un plācenīši jums neko nekaitēs, Ega stingri sacīja. Vīrieši piešķir pārāk lielu nozīmi ēšanai.

-    Ar olām taču ir tik skopa iztikšana, viņš padevīgi sacīja.

Apkalpotāja bija visai runīga. Viņa arī lasījusi avīzē par "mūsu vecā vikāra" līķa atrakšanu.

-     Es tolaik biju vēl bērns. Bet viņu atceros, viņa paskaidroja. Tomēr neko vairāk nevarēja pastāstīt.

Pēc tam viņi devās uz baznīcu un izskatīja civilstāvokļa aktu ierakstus. Ari šeit nekas neuzvedināja uz kādām pēdām.

Pie baznīcas bija kapsēta. Iegājuši tajā, viņi bridi uzkavējās. Ega lasīja uzrakstus uz kapakmeņiem.

-     Cik jocīgi vārdi! viņa sacīja. — Re, te ir vesela ģimene Steivpeniju, un te kāda Mērija Anna Stiklpāsa.

-    Tomēr nevienam šeit nav tik jocīgs uzvārds kā man, sers Čārlzs nomurmināja.

-    Kārtraits? Tas taču nav nekāds jocīgs vārds!

-    Ne jau Kārtraits. Kārtraits ir mans pseidonīms. Galu galā es to pieņēmu likumīgi.

-    Kāds tad ir jūsu īstais vārds?

-    Es neuzdrīkstos jums to pateikt. Tas ir neizpaužams noslēpums.

-    Vai briesmīgāks par visu šo?

-   Tas ir smieklīgs, nevis briesmīgs.

-    Ai, pasakiet!

-    Neparko neteikšu!

-    Lūdzu!

-Nē.

-    Kāpēc ne?

-   Jūs smiesieties.

-   Nesmiešos.

-    Nevarēsiet noturēties.

-    Lūdzu, pasakiet! Lūdzu, lūdzu, lūdzu!

-   Jūs gan esat ietiepīga. Kāpēc gribat zināt?

-   Tāpēc, ka negribat man teikt.

-    Izlutinātais bērns! sers Čārlzs mazliet svārstīgi sacīja.

-    Es neesmu bērns.

-   Tomēr esat.

-   Pasakiet… Ega mīlīgi čukstēja. Sers Čārlzs savilka žēlu smaidu.

-   Labi, lai notiek. Mans īstais vārds ir Mags.

-    Vai nopietni?

-    Pavisam nopietni.

-   Tas ir šausmīgi. Ja visu mūžu jādzīvo ar šādu vārdu, tad…

-   Tad es negūtu tik lielus panākumus. Piekritu. Viņš sapņaini turpināja:

-    Domāju sevi saukt par Ludoviku Kastiljonu (toreiz biju ļoti jauns), bet galu galā samierinājos ar anglisku vārdu Čārlzs Kārtraits.

-   Vai jūs tiešām esat Čārlzs?

-   Jā, mans vecaistēvs un vecāmāte to zināja. Viņš pavilcinājās, tad teica:

-    Kāpēc jūs mani nesaucat gluži vienkārši par Čārlzu? Vakar taču saucāt, kad… kad domājāt, ka esmu miris.

-   Ā, tad… Ega mākslotā vienaldzībā noteica. Sers Čārlzs satraukti turpināja:

-   Ega, šā vai tā, bet šī noņemšanās ar slepkavību…. Es biju māņticīgs. Sacīju sev: "Ja es veiksmīgi atrisināšu šo problēmu, tad man veiksies ari citādā ziņā." Sasodīts, kāpēc es runāju aplinkiem? Tik bieži esmu mīlējis uz skatuves, ka dzīvē baidos to darīt… Ega, vai tas esmu es vai Olivers Menderss? Man jāzina. Vakar domāju, ka tas esmu es…

-   Jūs nemaldījāties…

-    Mīļotā mana! sers Čārlzs iesaucās.

-Čārlz, Čārlz, kapsētā taču nedrīkst skūpstīties…

-    Es tevi skūpstīšu visur, maziņā, jo tagad man visā plašajā pasaulē esi vienīgi tu!

-    Mēs neko neuzzinājām, Ega sacīja, kad viņi joņoja atpakaļ uz Londonu.

-     Nieki, mēs uzzinājām to, ko bija vērts uzzināt… Kāda man daļa par mirušiem garīdzniekiem vai dakteriem?

Man svarīgs ir viens vienīgs cilvēks tu… Mīļā, tu zini, ka es esmu trīsdesmit gadu vecāks par tevi, vai tam nav nekādas nozīmes? Vai esi pārliecināta?

Ega viegli saspieda viņa roku.

-     Neaušojies… Diezin vai viņi būs kaut ko izdibinājuši?

-    Lai viņiem palaimējas, sers Čārlzs augstsirdīgi atbildēja.

-   Čārlz, tu tomēr esi tik aizrautīgs.

Taču sers Čārlzs vairs netēloja izcilu detektīvu.

-    Tā bija mana loma galvenā loma. Tagad es to nodevu ūsainim. Tā ir viņa nodarbošanās.

-     Kā tev šķiet, vai viņš tiešām zina, kas izdarījis šos noziegumus? Teica, ka zinot.

-    Varbūt viņam nav ne mazākās jausmas, bet ir jāuztur sava labā slava.

Ega klusēja.

-    Par ko tu domā, mīlulīt?

-    Par mis Milreiju. Tovakar viņa tik savādi izturējās. Bija nopirkusi avīzi, izlasījusi par līķa atrakšanu un teica, ka nezinot, ko lai dara.

-    Blēņas! sers Čārlzs jautri sacīja. Tā sieviete allaž zina, kas darāms.

-    Nejokojies, Čārlz! Viņa izskatījās noraizējusies.

-    Ega, mīlulīt, kāda tev daļa par mis Milreijas raizēm? Vai mūsu abu dēļ tu nemaz nebažījies?

-    Labāk pievērs uzmanību tramvajiem! Ega sacīja. Es negribu kļūt par atraitni jau pirms tikšanas sievas godā.

Viņi atgriezās sera Čārlza dzīvoklī iedzert tēju. Mis Milreija viņus sagaidīja.

-    Jums telegramma, ser Čārlz.

-     Paldies, mis Milreija! viņš zēniski, bet tā kā satraukti iesmējās. Man arī ir jauna ziņa. Mēs ar mis Litonu Gēri precēsimies.

Mis Milreija mirkli klusēja, tad teica:

-    Ā! Esmu pārliecināta… pārliecināta, ka jūs būsiet ļoti laimīgs pāris.

Viņas balsij bija dīvaina pieskaņa. Ega to ievēroja, bet nepaguva iedziļināties, sers Čārlzs strauji pagriezās pret viņu.

-    Ak Dievs, Ega, paskaties! Tā ir no Seterveitā.

Viņš iedeva viņai telegrammu, Ega to izlasīja un ieplēta acis.

XIII misis de rašbridžera

Pirms aizbraukšanas uz Jorkšīru Herkuls Puaro un misters Seterveits uz brīdi iegriezās pie nelaiķa sera Bartolomeja Streindža sekretāres mis Lindonas. Viņa labprāt gribēja palīdzēt, bet diemžēl neko svarīgu nevarēja pateikt. Misis de Rašbridžera ierakstīta sera Bartolomeja pacientu grāmatā bez jebkādām īpašām piezīmēm, minēta vienīgi diagnoze. Sers Bartolomejs runājis par viņu tikai sakarā ar ārstniecību.

Abi ieradās sanatorijā ap divpadsmitiem. Kopēja, kas viņus ielaida, izskatījās uztraukta un pietvīkusi. Misters Seterveits jautāja pēc pārzines.

-     Diezin vai viņa šorīt jūs pieņems, meitene brīdināja.

Misters Seterveits izvilka vizītkarti un uzšņāpa uz tās pāris vārdu.

-     Lūdzu, nododiet to viņai.

Viņus ielaida nelielā uzgaidāmajā telpā. Pēc mirkļa ienāca pārzine. Viņa likās pilnīgi izsista no sliedēm, zaudējusi parasto sprigano rosīgumu. )

Misters Seterveits piecēlās.

-    Ceru, ka jūs mani atceraties, es šeit biju kopā ar seru Čārlzu Kārtraitu tūlīt pēc sera Bartolomeja nāves.

-    Jā, mister Seterveit, protams, es jūs atceros, sers Čārlzs tad apjautājās par nabaga misis de Rašbridžeru.

-   Atļaujiet iepazīstināt mesjē Herkuls Puaro.

Puaro paklanījās, pārzine nevērīgi pamāja ar galvu.

-    Es nesaprotu, kas jums ir sūtījis šādu telegrammu! viņa turpināja. Cik mistiski! Bet visam tam noteikti nav nekāda sakara ar mūsu nabaga doktora nāvi. Tas bijis kāds ārprātīgais, citādi es to nevaru izskaidrot. Un te ierodas policisti! Šausmas!

-   Policisti? misters Seterveits bija pārsteigts.

-   Jā, jau kopš desmitiem ir šeit.

-    Policisti? arī Herkuls Puaro brīnījās.

-    Vai mēs tagad drīkstētu aprunāties ar misis de Rašbridžeru? Ja jau viņa lūgusi mūs atbraukt…

Pārzine viņu pārtrauca:

-    Ak, mister Seterveit, tātad jūs vēl nezināt!

-    Ko nezinām? Puaro strupi noprasīja.

-    Nabaga misis de Rašbridžera! Viņa ir mirusi.

-    Mirusi! iesaucās Puaro. Deviņi pērkoni! Tas izskaidro visu. Jā, izskaidro. Man vajadzēja saprast… viņš aprāvās. Kā viņa nomira?

-   Ļoti mīklaini. Viņai pa pastu atsūtītas šokolādes konfektes ar liķiera pildījumu. Viņa apēdusi vienu tā noteikti garšojusi pretigi, bet viņa pārsteigumā to norijusi. Kaut ko izspļaut taču nav patīkami, vai ne?

-   Jā, jā, bet vēlāk, kad šķidrums jau rīklē, grūti.

-    Viņa to norijusi, iekliegušies, tūlīt atskrējusi kopēja. Bet mēs neko vairs nespējām līdzēt. Pēc dažām minūtēm viņa nomira. Ārsts izsauca policistus, tie ieradās un pārbaudīja konfektes. Virsējās kastē bija saindētas, apakšējās nekaitīgas.

-    Ar ko saindētas?

-    Viņi domā, ka ar nikotīnu.

-    Atkal nikotīns. Pārdroša rīcība! teica Puaro.

-    Mēs nokavējām, sacīja misters Seterveits. Nekad neuzzināsim, ko viņa gribējusi mums teikt. Ja vien… nav kādam uzticējusi šo noslēpumu. Viņš vaicājoši palūkojās uz pārzini.

Puaro pakratīja galvu:

-    Nevienam nekas nebūs uzticēts.

-    Varam izjautāt kopēju, ieteicās misters Seterveits.

-    Protams, izjautāsim, Puaro diezgan bezcerīgi piekrita.

Pārzine tūlīt lika ataicināt abas misis de Rašbridžeras kopējas, bet neviena neko vairāk par iepriekš teikto nevarēja pastāstīt. Misis de Rašbridžera nekad neesot pieminējusi sera Bartolomeja nāvi, viņas pat neko nezināja par telegrammas nosūtīšanu.

Puaro lūdza, lai viņiem atļauj ieiet nelaiķes istabā. Tur jau bija policijas inspektors Krosfīlds, misters Seterveits stādīja viņam priekšā Puaro.

Atnācēji piegāja pie gultas un aplūkoja mirušo sievieti vidēja vecuma bālu tumšmati. Viņas seja bija nevis mūžīgā mieta apskaidrota, bet vēl krampjaini savilkta.

-    Nabadzīte… misters Seterveits nočukstēja.

Viņš paskatījās uz Puaro. Mazā beļģa seja bija savilkusies bargā vaibstā. To redzot, misteram Seterveitam pār kauliem pārskrēja auksti drebuļi.

-    Kāds zinājis, ka viņai ir kaut kas sakāms, tāpēc viņu nogalinājis… Lai liegtu runāt…

Puaro pamāja:

-   Jā, tā tas ir.

-    Viņa nonāvēta, lai nevarētu mums pastāstīt, ko zina.

-     Vai ari nezina… Bet nezaudēsim laiku. Daudz kas vēl jāpaspēj. Nedrīkstam vairs pieļaut nāves gadījumus! Mums tie jānovērš!

-     Vai te ir kāda saistība ar jūsu pieņēmumiem par iespējamo slepkavu? misters Seterveits ziņkāri jautāja.

-    Jā, ir. Bet tagad es pārliecinājos slepkava ir daudz bīstamāks, nekā man likās. Mums jābūt piesardzīgiem.

Inspektors Krosfīlds kopā ar viņiem atstāja istabu, viņi tam pastāstīja par saņemto telegrammu. Izrādījās, ka telegrammu Melfortas pastā nodevis kāds puišelis. Ierēdne skaidri atcerējās, ka ziņojums viņu ļoti satraucis, jo tajā bijusi minēta sera Bartolomeja Streindža nāve.

Viņi ieturēja pusdienas kopā ar inspektoru, pēc tam nosūtīja telegrammu seram Čārlzam.

Sešos vakarā tika atrasts puišelis telegrammas nodevējs. Tas skaidri un gaiši visu izstāstīja. Telegrammu viņam iedevis kāds skrandains vīrietis. Teicis, ka to izsviedusi pa "parka mājas" logu kāda "ķerta lēdija". Tajā bijušas ievīstītas divas puskronas. Vīrietis baidījies iepīties tik šaubigā lietā, iedevis zēnam naudu, sacījis, lai atlikumu paturot, un aizslājis prom.

Policisti uzsāka meklēt šo vīrieti, bet Puaro un misters Seterveits devās atpakaļ uz Londonu.

Ap pusnakti abi atgriezās pilsētā. Ega bija aizgājusi atpakaļ pie mātes, bet sers Čārlzs viņus sagaidīja.

Viņi trijatā apspriedās.

-    Mon ami, sekojiet manam piemēram, teica Puaro. Šo lietu atrisinās vienīgi mazās, pelēkās šūniņas. Kāpēc jābraukā apkārt pa Angliju, cerot, ka šis vai tas cilvēks mums sniegs vajadzīgās ziņas? Tas ir diletantiski un bezjēdzīgi. Patiesību var izzināt tikai ar domāšanu.

Sers Čārlzs likās to apšaubām.

-    Ko tad jūs gribat darit?

-    Domāt. Es lūdzu jums divdesmit četras stundas domāšanai.

Sers Čārlzs smaidot pakratīja galvu.

-    Vai jūs izdomāsiet, ko jums pastāstītu šī sieviete, ja būtu dzīva?

-   Man tā liekas.

-    Tas diezin vai ir iespējams. Taču, mesjē Puaro, rīkojieties pēc savas metodes. Ja varat atklāt šo noslēpumu, tad spējat vairāk nekā es. Atzīstu savu sakāvi. Bet man ir darāms kaut kas cits.

Sers Čārlzs cerēja, ka tiks izjautāts, bet vīlās. Misters Seterveits šķita satraukts, bet Puaro iegrimis domās.

-    Nu man jāiet, sacīja aktieris. Ā, vēl kas. Esmu uztraucies par mis Villi.

-   Kas viņai lēcies?

-    Viņa ir aizbraukusi.

Puaro cieši raudzījās uz seru Čārlzu.

-    Aizbraukusi? Uz kurieni?

-            Neviens nezina… Kad saņēmu jūsu telegrammu, es visu apsvēru. Kā jau teicu, esmu pārliecināts, ka šī sieviete kaut ko zina, tikai mums nesaka. Nolēmu vēlreiz mēģināt no viņas to izvilkt. Braucu pie viņas, nokļuvu tur ap pusdeviņiem. Bet izrādījās, ka viņa šorīt aizbraukusi uz Londonu. Kalpotāji nupat bija saņēmuši telegrammu, viņa dažas dienas palikšot Londonā; lai neuztraucoties.

-    Vai tad viņi uztraucās?

-      Jā, diezgan. Viņa neesot paņēmusi līdzi nevienu ceļasomu.

-   Savādi, Puaro nomurmināja.

-   Šķiet, it kā… es nezinu. Tas dara mani nemierīgu.

-    Es viņu brīdināju, sacīja Puaro. Visus brīdināju. Atcerieties, es teicu: "Runājiet!"

-   Jā, jā. Vai jums liekas, viņa arī… ?

-    Man ir savas domas, atbildēja Puaro. Šobrīd vēl negribu tās izpaust.

-    Vispirms virssulainis Eliss, tad mis Ville… Kur atrodas Eliss? Neticami, ka policisti nav spējīgi viņu notvert.

-    Nemeklē viņa līķi īstā vietā, Puaro teica.

-     Tad jūs piekrītat Egai. Domājat, ka viņš ir miris?

-   Eliss nekad vairs nav redzēts dzīvs.

-     Ak Dievs! sers Čārlzs iesaucās. Visa šī lieta ir murgaina pilnīgi neizprotama!

-    Nē, nē, gluži otrādi. Tā ir pat ļoti loģiska.

Sers Čārlzs pasmaidīja:

-   Jūs tā uzskatāt?

-     Bez šaubām! Redziet, man piemīt analītiska domāšana.

-   Es jūs nesaprotu.

Ari misters Seterveits ziņkāri raudzījās uz mazo detektīvu.

-    Kāda domāšana tad ir man? sers Čārlzs drusku apvainojies jautāja.

-    Jums ir aktiera prāts radošs, oriģināls, ar sliecibu uz dramatismu. Misteram Seterveitam ir teātra cienītāja prāts, viņš vēro cilvēkus, izjūt noskaņu. Turpretī man ir prozaisks prāts. Es redzu vienīgi kailus faktus bez dramatiska izpušķojuma un rampas gaismām.

-    Tad jāļauj jums tos analizēt.

-    Jā, divdesmit četras stundas.

-    Nu, lai jums veicas. Arlabunakti!

Abi aizgāja. Pa ceļam sers Čārlzs skarbi sacīja:

-   Tas vīrelis ir pārāk augstās domās par sevi.

Misters Seterveits pasmaidīja. Galvenās lomas tēlotājs!

-    Ko jūs domājāt, ser Čārlz, sacīdams, ka jums esot darāms kaut kas cits.

Sers Čārlzs samulsa. Viņa seja izskatījās muļķīga.

-    Es… tas ir, Ega un es… viņš izstomīja.

-     Priecājos to dzirdēt, teica misters Seterveits. Sirsnīgi apsveicu.

-    Protams, es esmu viņai par vecu…

-    Viņa tā nedomā viņa taču ir labākā spriedēja.

-     Pateicos, mister Seterveit. Ziniet, es biju iēņēmis galvā, ka viņa iemīlējusies Oliverā Mendersā.

-    Kā jūs varējāt tā domāt? misters Seterveits vientiesīgi jautāja.

XIV Mis Milreija

Puaro neizmantoja visas pieprasītās divdesmit četras stundas.

Nākamajā rītā pēc vienpadsmitiem negaidot ieradās Ega. Viņa bija pārsteigta, ieraugot slaveno detektīvu būvējam kāršu namiņus, un savilka tik nievīgu seju, ka Puaro steigšus paskaidroja:

-            Nē, nē, mademoiselle, es neesmu aiz vecuma kļuvis bērnišķīgs. Būvējot kāršu namiņus, var veicināt prāta darbību. Tas man ir sens paradums. Šorīt es vispirms devos nopirkt kārtis. Diemžēl pārskatījos, šīs nav īstās. Taču der tikpat labi.

Ega, aplūkojusi uz galda saslietās kārtis, sāka smieties.

-    Ak tu debestiņ! Jums iesmērēta "Laimīgā ģimene"!

-    Kas tā ir?

-    Spēle. Bērni to spēlē bērnudārzā.

-   Tāpat būvē namiņus, vai ne?

Ega paņēma dažas kārtis un smaidot tās apskatīja.

-     Misters Apalītis maiznieks, tas man vienmēr ir paticis. Un šī misis Maga pieninieka sieva. Ak vai, tā esmu es!

-    Kāpēc, mademoiselle? Tik jocīga bildīte!

Puaro šķita gaužām samulsis, un Ega iesmējās:

-    Vārda dēļ.

Tad viņa visu paskaidroja.

-     A, tad to sers Čārlzs vakar domājis. Es nobrīnījos… Mags vai tas žargonā nenozīmē "muļķis"? Protams, jums vajadzētu mainīt vārdu. Nav patīkami saukties par lēdiju Magu, vai ne?

Ega atkal iesmējās.

-    Labāk novēliet man laimi!

-     Es vēlu jums laimi, mademoiselle. Nevis īslaicīgu jaunības laimi, bet tādu, kas celta uz klints.

-     Pateikšu Čārlzam, ka jūs viņu dēvējat par klinti, Ega sacīja. -Bet ne jau tāpēc es atnācu. Man nedod miera avīzes izgriezums, kas Oliveram izkritis no kabatas portfeļa. Mis Ville to pacēlusi un atdevusi viņam. Olivers neatceroties, ka šādu izgriezumu būtu kabatas portfeli ielicis. Vai nu tie ir salti meli, vai nekas tāds nav bijis. Olivers nejauši nometis kādu papīriņu, un šī sieviete izgudrojusi, ka tas ir avīzes izgriezums par nikotīnu.

-    Kāpēc izgudrojusi, mademoiselle?

-    Tāpēc, ka grib glābt savu ādu. Uzgrūst vainu Oliveram.

-   Jūs domājat, ka viņa ir to izdarījusi?

-Jā.

-    Bet kāda iemesla dēļ?

-    Nejautājiet man. Es varu vienigi pieņemt, ka viņa ir vājprātīga. No gudrības līdz ārprātam esot tikai viens solis. Citu iemeslu nezinu patiesībā nekādu iemeslu nezinu.

-    Tas tik tiešām ir strupceļš. Es nejautāju jums, es pats sev nemitīgi uzdodu šo jautājumu. Kāda iemesla dēļ ir nogalināts misters Bebingtons? Ja atradīšu atbildi uz šo jautājumu, viss būs atrisināts.

-    Vai jūs nedomājat, ka tieši vājprāts ir… Ega ieteicās.

-    Nē, mademoiselle, tas nav vājprāts šī vārda īstajā nozīmē. Tam ir iemesls. Un šis iemesls man jāizdibina.

-    Labi, ardievu! Ega sacīja. Piedodiet, ka jūs iztraucēju, bet man ienāca prātā šī doma. Tagad jāsteidzas uz mājām. Mēs ar Čārlzu iesim uz izrādes "Mazais sunitis smējās" ģenerālmēģinājumu. Šo lugu mis Ville uzrakstījusi tieši Andželai Satklifai. Rit ir pirmizrāde.

-    Mon dieul iesaucās Puaro.

-    Kas ir? Vai kaut kas noticis?

-    Jā, patiešām, kaut kas ir noticis. Dzimusi jauna doma! Lieliska doma! Bet es esmu bijis akls, nudien ar aklumu sists…

Ega izbrīnā skatījās uz viņu. Puaro attapās un paplikšķināja viņai pa plecu.

-   Jūs domājat, ka esmu jucis. Nemaz ne. Es saprotu, ko sacījāt. Jūs iesiet uz izrādi "Mazais sunītis smējās", tajā spēlē mis Satklifa. Ejiet un nepievērsiet uzmanību maniem vārdiem.

Ega diezgan samulsusi aizgāja. Soļodams šurpu turpu pa istabu, Puaro kaut ko murmināja. Acis zaļi zalgoja kā kaķim.

-    Jā, tas izskaidro visu. Dīvains iemesls ļoti dīvains, tāds man vēl nav gadījies, tomēr tas ir saprātīgs un, ņemot vērā apstākļus, gluži dabisks. Taču visā visumā ārkārtīgi neparasts gadījums.

Viņš ar vienu vēzienu notrauca no galda kāršu namiņu.

-    Laimīgā kāršu ģimene man vairs nav vajadzīga! Problēma ir atrisināta! Atliek vienīgi rīkoties.

Viņš uzvilka mēteli, uzlika cepuri, tad nokāpa lejā. Šveicars pasauca taksometru. Puaro pateica šoferim Čārlza adresi.

Atbraucis viņš norēķinājās un iegāja priekštelpā. Lifta lejā nebija. Puaro devās augšā pa kāpnēm. Kad viņš sasniedza trešo stāvu, sera Čārlza dzīvokļa durvis atsprāga vaļā un iznāca mis Milreija.

-   Jūs! viņa izsaucās, it kā redzētu spoku.

Puaro pasmaidīja.

-   Jā, tas esmu es.

-    Diemžēl sers Čārlzs nav mājās. Viņš ar mis Litonu aizgāja uz teātri.

-    Es nemeklēju seru Čārlzu. Es meklēju savu spieķi, droši vien esmu te aizmirsis.

-    Ak tā. Piezvaniet, Tempļa atradis. Atvainojiet, es steidzos uz vilcienu. Braukšu uz Kentu pie mātes.

-   Saprotu, es jūs neaizkavēšu, mademoiselle.

Viņš pagāja sāņus. Mis Milreija metās lejā pa kāpnēm, nesdama nelielu somu.

Pēc mirkļa ari Puaro kāpa lejā. Viņš vēl laikus sasniedza parādes durvis un redzēja mis Milreiju iesēžamies taksometrā. Tuvojās otrs taksometrs. Puaro pacēla roku un to apturēja. Viņš iekāpa un lika šoferim braukt iepakaļ pirmajam auto. Viņš nemaz nebrīnījās, ka pirmais taksometrs nogriezās uz ziemeļiem un beidzot apstājās pie Pedingtonas stacijas. Bet no šīs stacijas vilcieni taču neiet uz Kentu! Puaro piegāja pie pirmās klases biļešu lodziņa un palūdza retūrbiļeti uz Lūmutu. Vilciens atgāja pēc piecām minūtēm. Uzcēlis mēteļa apkakli diena bija dzestra -, Puaro ierāvās kupejas kaktiņā.

Lūmutu viņi sasniedza ap pieciem. Jau krēsloja.

Turēdamies nomaļus, Puaro dzirdēja, ka mis Milreiju uzrunā pazīstams nesējs.

-    Mēs jūs negaidījām, mis. Vai sers Čārlzs arī ieradies?

Mis Milreija atbildēja:

-     Es atbraucu neparedzēti. Rīt braukšu atpakaļ. Man jāpaņem dažas mantas. Nē, pateicos, pajūgu nevajag, iešu augšā pa taku.

Krēsla sabiezēja ar katru mirkli arvien biezāka. Mis Milreija ātri kāpa augšup pa stāvo līkloču taku. Nopakaļ lavījās Puaro klusām kā kaķis.

Pie "Vārnu ligzdas" mis Milreija izņēma no somas atslēgu, atslēdza virtuves durvis, iegāja iekšā un atstāja tās pusviru. Pēc briža viņa iznāca, turēdama rokā kabatas lukturīti un sarūsējušu atslēgu. Puaro nobēga aiz kupla krūma.

Mis Milreija aizgāja aiz mājas un sāka rausties augšā pa aizaugušu taku. Herkuls Puaro sekoja. Viņa kāpa augstāk un augstāk, beidzot nonāca līdz vecam akmens tornim, šādi torņi bieži redzami šajā piekrastē. Šis jau bija pussagruvis, tomēr noputējušam logam aizvilkts priekšā aizkars. Mis Milreija ielika atslēgu lielajās koka durvīs. Atslēga pagriežoties noskrapstēja. Durvis nočīkstot atkrita sarūsējušās eņģēs. Mis Milreija ar kabatas bateriju iegāja iekšā. Iezagās arī Puaro.

Lukturīša gaisma mirguļoja uz retortēm, petrolejas lampiņām un dažādiem stikla aparātiem.

Mis Milreija bija pacēlusi lauzni pār aparātiem, bet kāds satvēra viņas roku. No bailēm viņai aizrāvās elpa, viņa strauji apcirtās. Viņā urbās Puaro acis zaļas un nežēlīgas.

-    Nedariet to, mademioselle! viņš teica. neiznīciniet pierādījumus!

XV Priekškars

Herkuls Puaro sēdēja lielā atzveltnī. Sienu spuldzes bija nodzēstas. Dega tikai viena lampa ar sārtu abažūru. Tas šķita simboliski viņu apspīdēja gaisma, bet trīs pārējos seru Čārlzu, misteru Seterveitu un Egu Litonu Gēri klāja tumsa.

Puaro balss bija pieglaudīga, viņš it kā stāstīja pats sev, nevis saviem klausītājiem.

-    Detektīva mērķis ir restaurēt noziegumu. Lai izdarītu nozieguma restaurāciju, jāliek fakts pie fakta, gluži tāpat kā liekam kārti uz kārts, būvējot kāršu namiņu. Ja fakti nesakrīt ja kārtis nesaglabā līdzsvaru -, namiņš jāceļ no jauna…

Kā es jau viendien sacīju, te ir vairāki prāta veidi. Dramatisks, radošs prāts, kas ar butaforiskiem līdzekļiem panāk īstenības iespaidu; te ir ari prāts, kam patīk vērot dramatiskas norises, vēl te ir jauns, romantisks prāts, un beidzot, mīļie draugi, te ir prozaisks prāts tas redz nevis zilu jūru un mimozas, bet uzgleznotas dekorācijas.

Tātad, mani draugi, atgriezīsimies pie Stīvena Bebingtona nogalināšanas pagājušā gada augustā. Tovakar sers Čārlzs izteica pārliecību, ka Stīvens Bebingtons ir nogalināts. Es viņam nepiekritu. Pirmkārt, es domāju, ka tāds cilvēks kā Stīvens Bebingtons diezin vai tiktu nogalināts, un, otrkārt, uzskatīju, ka tādos apstākļos, kādi bija tajās viesībās, indi nav iespējams iedot noteiktai personai.

Tagad atzīstu taisnība ir bijusi seram Čārlzam, nevis man. Es maldījos, jo biju raudzījies uz šo noziegumu no pilnīgi nepareiza viedokļa. Tikai pirms divdesmit četrām stundām es pēkšņi uzķēru īsto viedokli, un no šā viedokļa Stīvena Bebingtona nogalināšana ir mērķtiecīga un iespējama.

Es uz brīdi atlikšu šo jautājumu un vedīšu jūs soli pa solim pa taku, ko pats esmu nostaigājis. Bebingtona nāvi varētu saukt par traģēdijas pirmo cēlienu. Priekškars nolaidās, kad mēs visi aizbraucām no "Vārnu ligzdas".

Traģēdijas otrais cēliens sākās Montekarlo, kad misters Seterveits parādīja man avīzē sera Bartolomeja Streindža nāves ziņu. Uzreiz kļuva skaidrs, ka es esmu maldījies, bet seram Čārlzam bijusi taisnība. Viņi abi Stīvens Bebingtons un sers Bartolomejs Streindžs ir nogalināti, un šis divas slepkavības ir viena un tā paša nozieguma sastāvdaļas. Vēlāk tās papildināja trešā slepkavība misis de Rašbridžeras noindēšana. Tāpēc ir vajadzīga loģiska teorija, kas savieno šos trīs nāves gadījumus, citiem vārdiem, šos trīs noziegumus izdarījis viens un tas pats cilvēks pašlabuma nolūkā.

Mani galvenokārt mulsināja fakts, ka vispirms nogalināts Stīvens Bebingtons un tikai pēc tam sers Bartolomejs Streindžs. Taču viss liecināja, ka sera Bartolomeja Streindža noslepkavošana ir, varētu sacīt, centrālais jeb svarīgākais noziegums, bet pārējās divas slepkavības mazāk svarīgas, tas ir, tās izraisījušas šo divu cilvēku attiecības ar seru Bartolomeju Streindžu. Taču, kā es jau sacīju, nekas nenotiek tā, kā mums gribētos. Stīvens Bebingtons tika nogalināts vispirms, bet sers Bartolomejs Streindžs pēc neilga laika. Tāpēc šķiet, ka otru noziegumu izraisījis pirmais noziegums, tātad jāizdibina pirmais, lai atrisinātu visu šo lietu.

Es pievērsos varbūtības teorijai un apsvēru domu, ka notikusi pārskatīšanās. Tomēr es biju spiests šo pieņēmumu atmest. Visi, kas tuvāk pazinuši seru Bartolomeju Streindžu, zināja, ka viņš nedzer kokteiļus.

Otrs pieņēmums: vai Stīvens Bebingtons nejauši noindēts kāda cita viesību dalībnieka vietā? Nekas to neapliecināja. Biju spiests atgriezties pie secinājuma, ka Stīvena Bebingtona nogalināšana izdarīta ar nodomu, bet tūlīt atdūros pret klupšanas akmeni šādas rīcības acīm redzamu neiespējamību.

Izmeklēšana vienmēr jāsāk ar skaidrākām un vienkāršākām teorijām. Pieņemot, ka Stīvens Bebingtons iemalkojis saindētu kokteili, rodas jautājums: kam bijusi izdevība saindēt šo kokteili? To varēja izdarīt tikai divi cilvēki, tie, kas rīkojās ar dzērieniem, pats sers Čārlzs un istabene Tempļa. Lai gan katrs no viņiem varēja ieliet glāzē indi, nevienam nebija izdevības iedot glāzi tieši misteram Bebingtonam. Tempļa varētu veikli izgrozīt paplāti un piedāvāt viņam pēdējo atlikušo glāzi (tas nav viegli, tomēr to var izdarīt). Sers Čārlzs varētu tīši paņemt šo zināmo glāzi un pasniegt misteram Bebingtonam. Taču nekas tāds nav noticis. Šķiet, ka vienīgi aiz nejaušības saindētā glāze trāpījusies Stīvenam Bebingtonam.

Ar kokteiļiem darbojās sers Čārlzs un Tempļa. Neviens no viņiem nebija Melfortas abatijā. Kam bija vislielākā izdeviba tikt klāt sera Bartolomeja portvīna glāzei? Nozudušajam virssulainim Elisam un viņa palīdzei istabenei. Taču tur pastāv arī cita iespēja, to izdarījis kāds no viesiem. Ielavījies ēdamistabā un ielējis nikotīnu portvīna glāzē. Riskanti, tomēr īstenojami.

Kad es otrreiz ierados "Vārnu ligzdā", jūs tieši bijāt sastādījuši sarakstu uzskaitījuši cilvēkus, kas bijuši gan "Vārnu ligzdā", gan Melfortas abatijā. Tagad pateikšu, ka uzreiz atmetu pirmos četrus vārdus kapteini Deikru un misis Deikru, mis Satklifu un mis Villi.

Nav iespējams, ka no tiem kāds jau iepriekš zinājis, ka viesībās satiks Stīvenu Bebingtonu. Turklāt nikotīns kā inde izmantots, visu rūpigi apsverot, nevis bez sagatavošanās. Sarakstā bija vel trīs vārdi lēdija Mērija Litona Gēre, Mis Litona Gēre un misters Olivers Menderss. Uz šiem trim varētu krist aizdomas. Viņi ir vietējie, viņiem varētu būt iemesli tikt vaļā no Stīvena Bebingtona, viņi izraudzījušies viesības, lai piepildītu savus nodomus.

No otras puses, man nav ne mazāko pierādījumu, ka no viņiem kāds tiešām kaut ko tādu darījis.

Misters Seterveits mūsu pieņēmumi daudzējādā ziņā sakrita turēja aizdomās Oliveru Mendersu. Atzīstu, ka uz šo jauno cilvēku visvairāk varēja krist aizdomas. Tovakar "Vārnu ligzdā" viņš bija ārkārtīgi satraukts, sakarā ar nepatikšanām personīgajā dzīvē viņam radušies greizi uzskati, viņu nomāc mazvērtības komplekss, kas bieži mēdz būt noziegumu pamatā, viņš ir nelīdzsvarotā vecumā, viņam patiesi ir bijis strīds ar misteru Bebingtonu, viņš izrādījis klaju naidīgumu pret nelaiķi. Viņš visai dīvainā veidā ieradies Melfortas abatijā, vēlāk melsis par vēstuli, ko saņēmis no sera Bartolomeja Streindža, un par avizes izgriezumu, kas viņam izkritis no kabatas portfeļa un kuru mis Ville izlasījusi, tajā bijusi runa par nikotīnu kā stipru indi.

Skaidrs, ka Olivers Menderss būtu pirmais jāieraksta septiņu aizdomīgo personu sarakstā.

Taču tad, draugi, mani pārņēma dīvaina sajūta. Likās loģiski, ka cilvēks, kas izdarījis šos noziegumus, bijis klāt abos gadījumos, citiem vārdiem sakot, bijis viens no septiņiem sarakstā minētajiem. Bet man šis Ioģiskums šķita mākslots; it kā ikvienam saprātīgam cilvēkam vajadzētu tā domāt. Es redzēju nevis īstenību, bet veikli darinātas dekorācijas. Apķērīgs noziedznieks saprastu, ka ikvienu, kas ir šajā sarakstā, noteikti turētu aizdomās, tāpēc viņš vai viņa rīkotos tā, lai tajā nebūtu.

Vārdu sakot, Stīvena Bebingtona un sera Bartolomeja Streindža slepkava ir bijis klāt abos nāves gadījumos, bet šķietami nav bijis.

Kas bijuši klāt pirmajā gadījumā, bet nav bijuši otrajā? Sers Čārlzs Kārtraits, misters Seterveits, mis Milreija un misis Bebingtone.

Vai kāds no šiem četriem varējis būt klāt otrajā nāves gadījumā, izliekoties par kādu citu? Sers Čārlzs un misters Seterveits tad bijuši Dienvidfrancijā, mis Milreija bijusi Londonā, misis Bebingtone Lūmutā. Tātad visticamāk vai nu mis Milreija, vai misis Bebingtone. Bet, ja mis Milreija bijusi Melfortas abatijā, kāpēc neviens no viesiem nav viņu pazinis? Mis Milreiju taču no vaibstiem vien varētu sazīmēt, tie tik viegli nav nedz nomaskējami, nedz aizmirstami. Es nospriedu ir neiespējami, ka mis Milreija ir bijusi Melfortas abatijā un neviens viņu nav pazinis. Tas pats attiecas ari uz misis Bebingtoni.

Taču kā ir ar misteru Seterveitu un seru Čārlzu Kārtraitu? Vai viņi varējuši nepazīti atrasties Melfortas abatijā? Misteru Seterveitu drošu vien pazītu. Turpretī seru Čārlzu diezin vai kāds atmaskotu. Sers Čārlzs ir aktieris, pieradis tēlot. Bet kādu lomu tēlojis šoreiz?

Un tad mums jāpievērš uzmanība virssulainim Elisam.

Eliss ļoti mistiska persona. Nez no kurienes ieradies divas nedēļas pirms nozieguma un pēc tam pazudis visi viņu izmeklējušies, bet šis kā zemē ielidis. Kāpēc Eliss nekur nav atrodams? Tāpēc, ka Elisa īstenībā nemaz nav. Eliss ir skatuves tēls.

Vai tas būtu bijis iespējams? Saimes ļaudis pazina seru

Čārlzu Kārtraitu, viņš bija sera Bartolomeja Streindža tuvs draugs. Taču kalpotājiem es nepiešķiru lielu nozīmi. Sulaiņa tēlotājs ne ar ko neriskē tas nekas, ja kalpotāji viņu pazītu, tad viņš visu to pārvērstu jokā. Bet, ja divu nedēļu laikā nerodas nekādas aizdomas, tad šī lieta ir pilnīgi droša. Es atcerējos kalpotāju izteikumus par virssulaini. Viņš esot "īsts džentlmenis", "dienējis labās mājās", zinot "augstākās sabiedrības tenkas". Ļoti zīmīgi izsacījās Alise: "Viņš nelīdzinās nevienam no virssulaiņiem, ar kuriem līdz šim esmu kopā strādājusi. Visu dara citādi." Šī piezīme apstiprināja manu pieņēmumu.

Taču es ļoti šaubos, vai tik viegli varētu apvest ap stūri seru Bartolomeju Streindžu. Viņš noteikti zinājis, ka draugs tēlo virssulaini. Vai tam ir kādi pierādījumi? Jā. Vērīgais misters Seterveits minēja sera Bartolomeja neparasto piezīmi (viņš nekad nemēdza tā runāt ar kalpotājiem): "Jūs esat lielisks puisis, Elis, pirmklasīgs virssulainis." Pilnīgi atbilstoša piezīme, ja virssulainis bijis sers Čārlzs Kārtraits un sers Bartolomejs atklājis šo joku.

Nav nekādu šaubu, ka sers Bartolomejs visu sapratis, pārģērbšanās par sulaini ir joks, varbūt pat deribas. Šis māns bijis viesību norises degpunktā par to liecina sera Bartolomeja solītais pārsteigums, viņa jautrais garastāvoklis. Ja kāds no viesiem tomēr ievērotu, ka Eliss ir Čārlzs Kārtraits, visu varēja pārvērst par joku. Taču neviens neskatījās ne virsū pavecajam, sakumpušajam ūsainim ar tā beladonnas satumsinātajām acīm un delnai uzlipināto dzimumzīmi. Ļoti uzkrītošas īpatnības, taču neviens tās nepamanīja. Vairumam cilvēku trūkst novērošanas spēju. Elisa aprakstā vissvarīgākai vajadzētu būt dzimumzīmei, taču neviens to nav pamanījis! Dzimumzīmi ielāgoja tikai mis Ville, par viņu tūlīt būs runa.

Kas notika tālāk? Sers Bartolomejs nomira. Šoreiz nāves gadījumu uzreiz atzina par nedabisku. Ieradās policisti, nopratināja Elisu un visus pārējos. Naktī "Eliss" aizbēga pa slepeno eju, atguva savu izskatu un pēc divām dienam pastaigājās pa Montekarlo parkiem, gaidīdams ziņojumu par drauga nāvi, lai liekuļotu bēdas un pārsteigumu.

Man nebija tiešu pierādījumu, bet viss apstiprināja šo pieņēmumu. Mans kāršu namiņš bija izturīgs. Šantāžas vēstules Elisa istabā? Tās taču atrada tieši sers Čārlzs!

Un vēstule, kurā sers Bartolomejs Streindžs lūdzis Oliveru Mendersu notēlot nelaimes gadījumu? Sers Čārlzs gluži vienkārši uzrakstījis šādu vēstuli sera Bartolomeja vārdā! Ja Menderss to nebiitu iznīcinājis, tad to viegli izdarītu sers Čārlzs Eliss, kad apkalpoja jauno džentlmeni. Tikpat viegli Eliss būs ielicis avīzes izgriezumu Olivera Mendersa kabatas portfelī.

Tagad esam nonākuši pie trešā upura misis de Rašbridžeras. Kad pirmo reizi dzirdējām šo vārdu? Tad, kad sers Bartolomejs Streindžs pazobojās, nodēvēdams Elisu par pirmklasīgu virssulaini. Katrā ziņā vajadzēja novērst uzmanību no šīs seram Bartolomejam tik neraksturīgās attieksmes pret savu kalpotāju. Uzzinājis, ka zvanījusi kāda paciente, sers Čārlzs tūlīt izmantoja šo iespēju. Viņš devās uz sanatoriju un izprašņāja pārzini, likdams lietā visas savas spējas, lai uzmanības centrā nokļūtu šī nepazīstamā sieviete.

Tagad noskaidrosim, kāda loma šajā traģēdijā bijusi mis Villei. Viņa ir savādniece, pieder pie tiem cilvēkiem, kuriem nav nekādas ietekmes uz apkārtējiem. Viņa nav nedz glīta, nedz asprātiga, nav pat sevišķi simpātiska. Viņa ir neuzkrītoša, toties ārkārtīgi vērīga un ārkārtīgi atjautīga. Nezinu, vai mis Villei kaut kas īpaši dūries acīs attiecībā uz virssulaini, bet domāju, viņa vienīgā pie galda to vispār ievērojusi. Nākamajā rītā pēc slepkavības ziņkāre viņu urdīja "bāzt degunu citu darīšanās", kā sacīja istabene. Viņa iegājusi Deikru istabā, pēc tam kalpotāju galā. Šķiet, ka viņu vadījis tāds kā mangusta instinkts jāatrod indīgā čūska.

Viņa bija vienīgais cilvēks, kas darīja nemierīgu seru Čārlzu. Tāpēc viņš ļoti vēlējās viņu izjautāt. Pēc sarunas viņš pilnīgi nomierinājās, jutās iepriecināts, ka viņa ievērojusi dzimumzīmi. Taču tūlit sekoja trieciens. Diezin vai līdz tam brīdim mis Vilies apziņā Eliss saistījās ar seru Čārlzu Kārtraitu. Domāju, ka viņu tikai mazliet pārsteidza Elisa līdzība ar kādu personu. Kad virssulainis piedāvājis viņai traukus ar ēdieniem, viņa neviļus ievērojusi nevis tā seju, bet rokas. Tomēr mis Villei neienāca prātā, ka Eliss ir sers Čārlzs. Taču tagad, kad sers Čārlzs sarunājās ar viņu, pēkšņi viņai kā zvīņas nokrita no acīm sers Čārlzs bijis Eliss! Viņa lūdza seru Čārlzu it kā pasniegt viņai sakņu bļodu. Taču mis Villei itin nemaz neinteresēja dzimumzīme. Bija vajadzīgs iegansts, lai novērotu viņa rokas viņš savās rokās turēja trauku tieši tāpat kā virssulainis Eliss.

Tā viņa atklāja patiesību. Taču mis Ville ir dīvaina sieviete. Viņai pietiek ar zināšanu. Turklāt viņa nemaz nebija pārliecināta, ka sers Čārlzs nogalinājis savu draugu. Viņš pārģērbies par virssulaini, bet tas vēl nenozīmē, ka viņš ir slepkava. Daudzi nevainīgi cilvēki klusē, jo runāšana nostādītu tos nepatīkamā stāvoklī.

Tātad mis Ville klusībā priecājās par atklājumu. Taču sers Čārlzs bija uztraucies. Viņai^nepatika viltigais smaids, kas atplaiksnījās mis Vilies sejā, kad viņš atstāja istabu. Vai viņa kaut ko zināja? Ko īsti? Vai tas viņam kaitēs? Viņš nevarēja būt drošs. Juta, ka tam ir kāds sakars ar virssulaini Elisu. Vispirms misters Seterveits, tagad mis Ville. Uzmanība jānovērš no šī ārkārtīgi svarīgā punkta. Jānovirza uz kaut ko pilnīgi citu. Un viņš izgudroja plānu vienkāršu, neģēlīgu un, pēc viņa domām, galīgi neatšifrējamu.

Todien, kad es rīkoju heresa vakaru, sers Čārlzs piecēlās ļoti agri, aizbrauca uz Jorkšīru un, ieģērbies noskrandušās drānās, iedeva kādam puišelim telegrammu un lika nodot pastā. Tad atgriezās Londonā, lai nospēlētu lomu manis iecerētajā drāmā. Taču viņš izdarīja arī vēl kaut ko citu. Aizsūtīja šokolādes konfekšu kasti sievietei, kuru savu mūžu nebija redzējis un par kuru neko nezināja…

Jūs zināt, kas notika tajā vakarā. Sera Čārlza satraukums skaidri liecināja, ka mis Villei ir aizdomas. Kad sers Čārlzs tēloja "miršanas ainu", es ievēroju mis Vilies seju. Tā pauda ārkārtīgu pārsteigumu. Tad es sapratu mis Villei ir noteiktas aizdomas, ka slepkava ir sers Čārlzs. Ja izrādītos, ka viņš ir noindēts, tāpat kā tie divi, tad viņa secinātu, ka spriedusi nepareizi.

Taču, ja mis Ville tur aizdomās seru Čārlzu, tad viņai draud lielas briesmas. Divkāršs slepkava nogalinās arī trešo reizi. Vēlāk tajā pašā vakarā es piezvanīju mis Villei un viņu nopietni brīdināju, viņa uzklausīja manu padomu un nākamajā dienā steigšus atstāja savu māju. Kopš tā laika viņa dzīvo šajā viesnīcā.

Tas bija gudri darīts, to pierāda fakts, ka sers Čārlzs, atgriezies no Gilingas, nākamajā vakarā aizbrauca uz Tūtingu. Taču ieradās par vēlu. Putniņš jau bija aizlaidies.

Raugoties no viņa viedokļa, līdz šim laikam viss ritējis kā pa diedziņu. Misis de Rašbridžerai bijis mums kaut kas svarīgs sakāms. Misis de Rašbridžera nogalināta, nepaspējusi neko pavēstīt. Cik dramatiski! Gluži kā kriminālromānos, lugās, filmās! Atkal ārišķības un butaforijas!

Bet es, Herkuls Puaro, neesmu nekāds stulbenis, ko var piešmaukt.

Misters Seterveits teica, ka viņa nogalināta tādēļ, lai nevarētu pastāstīt to, ko zina. Es atbildēju: "Vai nezinu." Misis de Rašbridžera nogalināta tāpēc, ka viņa tik tiešām mums vispār neko nevarētu pastāstīt. Viņai taču nebija nekāda sakara ar šo noziegumu. Vienīgi mirusi viņa noderēja seram Čārlzam kā uzmanības novēršanas objekts. Un tā misis de Rašbridžera sveša, nevainīga sieviete tika nogalināta.

Tomēr taisni tad, kad likās, ka gūti spoži panākumi, sers Čārlzs pieļāva kolosālu kļūdu bērnišķīgu kļūdu! Telegramma bija sūtīta man, Herkulam Puaro, uz Ričas viesnīcu. Misis de Rašbridžerai taču nevarēja būt ne jausmas, ka es esmu iesaistījies šajā lietā! Tur neviens to nezināja. Neticami bērnišķīga kļūda!

Nu, tātad es biju kaut ko sasniedzis. Zināju, kas ir slepkava. Bet vēl nezināju galvenā nozieguma iemeslu.

Es iegremdējos pārdomās.

Un atkal skaidrāk nekā jebkad sapratu, ka sera Bartolomeja Streindža nogalināšana ir galvenā un mērķtiecīgā slepkavība. Kāpēc sers Čārlzs nogalinājis savu draugu? Vai varu iedomāties iemeslu? Jā, varu.

Kādam izlauzās dziļa nopūta. Sers Čārlzs uzslējās kājās, lēni un cienīgi piegāja pie kamīna. Rokas sānos iespiedis, viņš stāvēja un no augšas noraudzījās uz Puaro. No viņa strāvoja pretī cildeniba un riebums. Aristokrāts nolūkojās uz zemisku plukatu.

Jums ir apbrīnojama fantāzija, mesjē Puaro. Jūsu prātojumos taču nav neviena patiesa vārda. Vai nelabais jūs dida, ka gvelžat tik bezjēdzīgus melus? Bet turpiniet, mani tas interesē. Kāda iemesla dēļ es esmu nogalinājis cilvēku, ko pazīstu jau kopš zēna gadiem?

Herkuls Puaro, mazais buržuā, pacēla acis uz aristokrātu.

Ser Čārlz, mums ir kāds teiciens. "Meklējiet sievieti!" Tur es atradu iemeslu. Esmu redzējis jūs kopā ar mademoiselle Litonu Gēri. Bija skaidrs, ka jūs viņu mīlat mīlat kvēli un neprātīgi. Šādu pārmērīgu kaisli pusmūža vīrietī parasti uzjunda nevainīga meitene.

Jūs mīlat viņu. Arī viņa acim redzami jūs dievina kā varoni. Jums jābilst tikai viens vārds, un viņa kritīs jums ap kaklu. Bet jūs klusējat. Kāpēc?

Savam draugam misteram Seterveitam jūs tēlojāt vientiesīgu mīlētāju, kas nesaprot savas sirdsdāmas jūtas. Izlikāties domājam, ka mis Litona Gēre mii Oliveru Mendersu. Bet jūs, ser Čārlz, taču esat sabiedrības cilvēks. Labi pazīstat sievietes. Šajā ziņā jums ir liela pieredze, jūs nevarējāt maldīties. Jūs pilnīgi skaidri zinājāt, ka mis Litona Gēre ir jūsos iemīlējusies. Kāpēc tad viņu neapprecējāt? Jūs gribējāt to darīt.

Ir jābūt kādam šķērslim. Kas tas varētu būt ? Vienīgi fakts, ka jums jau ir sieva. Taču visi jūs vienmēr uzskatījuši par vecpuisi, nevis par precētu vīrieti. Tātad laulība noslēgta tad, kad jūs bijāt ļoti jauns un vēl nebijāt pazīstams kā talantīgs aktieris.

Kas noticis ar jūsu sievu? Ja viņa vēl ir dzīva, kāpēc par viņu nekas nav zināms? Ja jūs dzīvojat atsevišķi, tad var pieprasīt šķiršanos. Ja jūsu sieva ir katoļticīga vai nepiekrīt laulibas šķiršanai, tad visiem būtu zināms, ka jūs nedzīvojat kopā.

Taču ir divi gadījumi, kad likums aizliedz šķirt laulību. Ja jūsu sievai piespriests mūža ieslodzījums vai viņa ievietota garīgi slimo patversmē. Nedz vienā, nedz otrā gadījumā jūsu laulību nešķirtu, bet, ja laulība noslēgta agrā jaunībā, neviens par to nezinātu.

Ja neviens nezina, jūs varētu apprecēt mis Litonu Gēri, neizpaužot viņai patiesību. Bet varbūt kāds to zinājis kāds draugs, ko pazīstat kopš bērnības?

Sers Bartolomejs Streindžs bija cienījams ārsts, īsts godavīrs. Viņš justu jums līdzi, nenosodītu jūsu mīlas dēkas vai sakarus, bet nekādā ziņā neklusētu, ja jūs stātos divlaulībā ar meiteni, kurai par to nav ne jausmas. Lai apprecētu mis Litonu Gēri, vispirms jānovāc nevēlamais liecinieks.

Sers Čārlzs sāka smieties.

-    Bet lāga vecais Bebingtons? Vai arī viņš to zinājis?

-    Es sākumā tā iedomājos. Taču drīz sapratu, ka šim pieņēmumam nav nekāda pamatojuma. Turklāt pat ja jūs bijāt ielējis kokteiļglāzē nikotīnu, jūs nevarējāt šo glāzi iedot kādai noteiktai personai.

Es ilgi lauzīju galvu. Tad mis Litona Gēre nejauši izmeta kādu vārdu un pār mani nāca apgaismība.

Inde nebija domāta tieši Stīvenam Bebingtonam. Tā bija domāta jebkuram no klātesošajiem. Tomēr bija trīs izņēmumi: mis Litona Gēre viņai jūs pašrocīgi iedevāt glāzi, tad jūs pats un sers Bartolomejs Streindžs, kurš, kā jūs zinājāt, nedzēra kokteiļus.

-   Tīrās aplamības! Tam nav nekādas jēgas! iesaucās misters Seterveits.

-   Tomēr ir jēga! Neparasta jēga ļoti neparasta. Pirmo reizi saduros ar šādu slepkavības iemeslu. Stīvena Bebingtona noslepkavošana bija ģenerālmēģinājums, nekas vairāk.

-    Kas? Ģenerālmēģinājums?

-    Jā. Sers Čārlzs ir aktieris. Viņš pakļāvās savam aktiera instinktam, vispirms izmēģināja slepkavību un tikai tad to izdarīja. Uz viņu nekristu ne mazākās aizdomas, viņš taču negūst sev nekādu labumu, ja nomirst kāds no šiem cilvēkiem. Nav ari pierādāms, ka viņš noindējis kādu atsevišķu personu. Tātad ģenerālmēģinājums izdodas. Misters Bebingtons nomirst, un neviens pat nenojauš par nekrietno rīcību. Sers Čārlzs izsaka pārliecību par tlšprātīgu nogalināšanu un jūtas gaužām apmierināts, ka mēs to neuztveram nopietni. Veikli pārmainīt glāzes ari izdodas. Viņš var būt pilnīgi drošs īstā izrāde ritēs gludi.

Kā jums zināms, viss norisinājās mazliet citādāk. Otrajā gadījumā ārsts tūlīt izteica aizdomas par noindēšanu. Tad sers Čārlzs bija ieinteresēts piešķirt sevišķu nozīmi Bebingtona nāvei. Vajadzēja panākt, lai sera Bartolomeja nāvi uzskatītu par pirmā gadījuma tiešajām sekām. Uzmanība bija jāpievērš Bebingtona nogalināšanas iemeslam, jāatspēko jelkādi pieņēmumi par sera Bartolomeja slepkavības ieganstu.

Taču sers Čārlzs nebija ņēmis vērā kādu apstākli mis Milreijas ārkārtīgo vērīgumu. Mis Milreija zināja, ka viņas darba devējs izdara ķīmiskus izmēģinājumus dārza torni. Mis Milreija maksāja rēķinus par šķīdumiem rožu apsmidzināšanai un ievēroja, ka tie noslēpumainā veidā pazūd. Izlasījusi avīzē, ka misters Bebingtons ir noindēts ar nikotīnu, viņa uzreiz saprata, ka sers Čārlzs no nikotīna šķīduma ieguvis tīru alkaloīdu.

Mis Milreija nezināja, ko darīt, viņa kopš bērnības pazina misteru Bebingtonu, bet bija pieķērusies savam šarmantajam darba devējam mīlēja to no visas sirds un dvēseles, kā spēj mīlēt vienīgi neglīta sieviete.

Galu galā viņa nolēma iznīcināt sera Čārlza aparātus. Sers Čārlzs bija tik drošs par sekmēm, ka neturēja to par vajadzīgu. Viņa devās uz Kornvelu, un es viņai sekoju.

Sers Čārlzs atkal sāka smieties. Viņš izskatījās pēc smalka džentlmeņa, kam izraisījusi riebumu žurka.

Vai šie vecie laboratorijas aparāti ir visi jūsu pierādījumi? viņš nievīgi jautāja.

-    Nē, atbildēja Puaro. Ir ari jūsu pase, tajā atzīmēti datumi, kad jūs atgriezāties Anglijā un atkal aizbraucāt. Un vēl fakts, ka Harverstonas garīgi slimo patversmē ir kāda sieviete Gledisa Mērija Maga, Čārlza Maga sieva.

Ega līdz šim brīdim sēdēja kā satingusi. Tagad viņa sakustējās atskanēja kluss kliedziens, gandriz vaids.

Sers Čārlzs spēji apcirtās.

-    Ega, tu taču netici šim samurgojumam?

Viņš iesmējās un izstiepa viņai pretī rokas.

Ega gluži kā hipnotizēta lēnām panācās uz priekšu. Viņas skatiens, lūdzošs un baiļpilns, urbās mīļotā cilvēka acīs. Pēkšņi viņa sagrīļojās, novērsās, it kā meklētu mierinājumu. Tad iekliegušies nokrita ceļos Puaro priekšā.

-    Vai tas ir tiesa? Vai tas ir tiesa?

Viņš uzlika rokas viņai uz pleciem stingri, bet glāstoši.

-   Tas ir tiesa, mademoiselle.

Klusumu pārtrauca vienīgi Egas šņuksti.

Sers Čārlzs piepeši likās novecojis. Vecs, kārigs satīrs.

-    Kaut velns jūs parautu! viņš noteica. Droši vien visā viņa aktiera mūžā šie vārdi nebija izskanējuši tik ļaunvēlīgi.

Viņš ātri pagriezās un izgāja no istabas.

Misters Seterveits pietrūkās stāvus, bet Puaro pakratīja galvu, vēl arvien glāstīdams raudošo meiteni.

-    Viņš aizbēgs! sacīja misters Seterveits.

-    Nē, tikai izvēlēsies nāvi. Vai nomirt lēnām visu acu priekšā vai ātri kā uz skatuves.

Durvis klusi atvērās, kāds ienāca. Olivers Menderss vairs nebija garlaikoti smīnīgs, viņš izkatījās bāls un satriekts.

Puaro noliecās pie meitenes.

-    Redzat, mademoiselle, ir ieradies jūsu draugs, viņš laipni sacīja. Viņš aizvedīs jūs mājās.

Ega piecēlās. Bažīgi paskatījās uz Oliveru, tad paspēra streipulīgus soļus viņam pretī.

-Oliver… Aizved mani pie mātes…

Viņš apskāva Egu ap vidukli un vedināja uz durvīm.

-    Jā, mīļā, aizvedīšu. Nāc… Egai ļodzijās kājas. Olivers un misters Seterveits viņu balstīja. Pie durvīm viņa saņēmās un atmeta galvu.

-Es jūtos labi!

Puaro pamāja Oliveram Mendersam.

-    Esiet ļoti mīļš pret viņu, Puaro sacīja.

-     Es būšu, ser. Viņa man ir visdārgākā. Mīlestība uz viņu padarījusi mani skarbu un cinisku. Bet tagad es kļūšu citāds. Gribu viņai palīdzēt. Un kādreiz varbūt…

-     Es tā domāju, teica Puaro. Jūs viņai patikāt, bet ieradās Čārlzs un viņu apžilbināja. Varoņu dievināšana jaunībā ir visai bīstama. Reiz Ega iemīlēs krietnu draugu un cels savu laimi uz klints, nevis uz smiltīm.

Un viņš vēlīgi noraudzījās pakaļ jauneklim.

-    Mesjē Puaro, jūs bijāt apbrīnojams! sacīja misters Seterveits.

Puaro izlikās sakautrējies.

-   Tas nav nekas sevišķs. Traģēdija trīs cēlienos tagad priekškars ir aizvēries.

-   Piedodiet… misters Seterveits iesāka.

-   Vai vēl kaut kas neskaidrs?

-Jā, es gribētu zināt…

-Jautājiet!

-    Kāpēc jūs reizēm runājat pareizā angļu valodā, bet reizēm ne?

Puaro iesmējās.

-    Ā, paskaidrošu. Es tiešām protu angļu literāro valodu. Taču runāt lauzītā valodā ir svarīgi. Tas rada nicinājumu. "Muļķa ārzemnieks, pat nemāk pienācīgi runāt angliski!" Taču mans nolūks ir nevis šausmināt cilvēkus, bet izraisīt viņos labsirdīgu zobgalību. Turklāt es lielos! Anglis mēdz sacīt: "Šitāds lielībnieks nav nekā vērts!" Tāds ir angļu uzskats. Vispār nepareizs. Un šādi, redzat, es iemidzinu cilvēku modrību. Turklāt tas kļuvis par ieradumu.

-   īsta čūskas viltība! atzina misters Seterveits.

Mirkli viņš klusēja, iegrimis pārdomās.

-   Diemžēl man šajā gadījumā nav ar ko lielīties, viņš bēdīgi teica.

-   Tieši otrādi! Jūs ielāgojāt ļoti svarīgu apstākli sera Bartolomeja piezīmi attiecībā uz virssulaini, novērtējāt mis Vilies novērošanas spējas. Patiesībā jūs varētu atrisināt visu šo lietu, ja, kā jau teātra cienītājs, nepakļautos dramatiskiem iespaidiem.

Misters Seterveits staroja.

Pēkšņi viņam kaut kas iešāvās prātā. Zods izstiepās.

-    Ak Dievs! Tikai tagad attapos! Nolādētais nelietis! Ikviens taču varēja iedzert saindēto kokteili! Arī es!

-   Ir pat vēl briesmīgāka iespēja, un to jūs neesat ņēmis vērā, aizrādīja Puaro.

-Kāda?

-   Tas varēju būt ES, teica Herkuls Puaro.

Robērs Merls

NEDĒĻAS NOGALE ZIJDKOTA

(Fragmenti)

Kuģis dega. Tas izskatījās vientulīgs, visu pamests. Tumšais blāķis ar liesmu vainagu slējās pret vēl gaišajām debesīm. Bija maigs vakars. Bija mirdzošs jūnija vakars, un jūra tik rāma, ka vilnīši, kas nāca krastā, gandrīz neatstāja putas.

Maijā noņēma glābšanas jostu, nometa to smiltīs, paspēra dažus soļus, pievērsis skatienu kuģim. Skatienu saistīja kāds priekšmets pie kājām. Viņš saprata, ka pret to nupat ir paklupis. Tas bija pilnīgi kails cilvēka ķermenis, pāršķelts tieši virs kuņģa. Krūtis un galva droši vien bija nokritusi kur citur, varbūt jūrā. Bet šis cilvēka gabals, neķītrs un anonīms, mētājās te ar garām, muskuļotām kājām, izstieptām dabiskā pozā, it kā cilvēks atpūstos. Maijā stāvēja nekustēdamies un to vēroja. Sevišķi viņš nespēja novērsties no vēdera. Ar balto ādu, atslābušajiem muskuļiem, ar gurnu izliekumu tas lejpus drausmīgās brūces šķita joprojām'dzīvs. Maijā noliecās un pieskārās tam ar roku. Tas bija siltens. Garāmejošie zaldāti bija redzējuši viņa kustību. Viens no tiem pagriezās un izkliedza neķītru joku. Maijā dzirdēja, kā viņu smiekli attālinās…

… Maijā nikni stūma, bet viņam bija neizdevīga pozīcija. Ratiņi stāvēja stateniski, un viņam vajadzēja stumt no apakšas uz augšu. Piepeši viņš sāka lādēties. Mirusī slīdēja un neatvairāmi nāca viņam virsū. Viņam tik vien pietika laika, kā satvert to aiz ciskām un nolikt uz dēļiem.

-    Kas tev notika? Virels jautāja, galvu pagriezis.

-    Mirone gāžas man virsū.

-    Laikam jau tu viņai patīc!

Viņš iesmējās.

-    Pieturiet viņu! leitnants sauca. Es nāku!

Viņš tiešām nāca kopā ar reno šoferi. Nu visi četri noņēmās gar mirušo. Bet viņu pūliņi nebija saskaņoti. Virels vilka, riteņi aizvien dziļāk iestiga smiltīs, bet divi pārējie pūlējās izdabūt tos ārā. Maijā juta, ka krampjaini sažņaugtie pirksti iespiežas mīkstā miesā.

Galu galā Virels palaida ilksis vaļā, sakampa rateļus pie dibena un sāka tos celt augšā, abi pārējie palīdzēja. Riteņi atrāvās no zemes. Vēl divi soļi, un, trīs vīru nesti, rateļi nokļuva uz sliedēm. Visi četri apstājās atvilkt elpu. Viņi bija vienās putās.

-    Tas ir smagāks, nekā varētu iedomāties, šoferis sacīja.

-    Kā tad tu domāji! Virels noteica.

Leitnants draudzīgi pavērās viņā.

-   Tam ir savs svars.

-   Jā, Maijā sacīja, te bija ko papūlēties.

-    Un svars nav mazajā, Virels atsāka. Lai ari viņa ir miesās branga, es to viegli paceltu ar vienu roku. Smagi ir rati. Tie pat tukši novelk rokas.

-    Nu, mazajai tāpat ir savs svars,šoferis iebilda.

-    Piekritu, bet galu galā galvenie ir rati.

-    Abi smagi, leitnants sacīja.

-    Piekritu, Virels teica.

Žoržs Simenons

MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

-    (Fragments)

-    Vārdu sakot, ja esmu pareizi sapratis, šonakt kāds ielavījies jūsu dzīvoklī, iepriekš pārģērbies par Ziemsvētku vecīti.

-   Tā meitene apgalvo.

-    Vai jūs nekā nedzirdējāt? Vai jūsu istaba ir tālu no meitenes istabas?

-    Starp tām ir ēdamistaba.

-    Vai naktī durvis neatstājat vaļā?

-   Tas nav vajadzīgs. Kolete nav bailīga un parasti naktīs nemostas. Ja es viņai esmu vajadzīga, viņa lieto mazu vara zvaniņu, kas stāv uz naktsgaldiņa.

-   Vai vakar vakarā jus bijāt izgājusi?

-    Nē, komisāra kungs, viņa skarbi, it kā aizkaitināta atbildēja.

-    Vai pie jums neviens neciemojās?

-    Man nav paraduma pieņemt ciemiņus vīra prombūtnē.

Megrē uzmeta skatienu Donkēra jaunkundzei, kura ne aci nepamirkšķināja, un tas nozīmēja, ka teiktais droši vien atbilst patiesībai.

Žoržs Simenons

MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

(Fragments)

Mirkli Lapuāns gudroja, vai priekšnieks tiešām runā nopietni, vai ari grib viņu izjokot.

-    Un pēc tam?

-   Tu liksi pielaikot šos apģērbus. Ja tie viņai piestāvēs, tu liksi viņu uzvest augšā un nofotografēt.

Lapuāns sāka saprast.

-    Tas vēl nav viss. Es gribu ari mirušās fotogrāfiju lai viņa būtu nokrāsojusies, vārdu sakot lai rastos iespaids, ka viņa ir dzīva.

Juridiskās identifikācijas pārvaldē viņiem bija fotogrāfs, kam šādas lietas lieliski padevās.

-    Vajadzēs tikai izdarīt montāžu, sakombinējot abas fotogrāfijas, lai iznāktu mirušās galva uz manekenes auguma. Rīkojies ātri. Es gribētu to dabūt gatavu līdz vakara avīžu pēdējiem izdevumiem.

Megrē palika viens savā kabinetā, parakstīja dažus papīrus, piebāza pīpi, pasauca Likā, kuram uzdeva katram gadījumam sameklēt Elizabetes Kumāras, sauktas par Irēnu, lietu. Viņš bija pārliecināts, ka tā neko nedos, ka viņa teikusi taisnību, bet līdz šim tā bija vienīgā persona, kas pazinusi mirušo no Ventimijas laukuma…

Žoržs Simenons MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

(Fragments)

Ienāca mis Hovarda. Viņas lūpas bija ironiski sakniebtas, un viņa nesa rokā mazu ceļasomu. Viņa izskatījās noteikta un nokaitināta, noskaņota aizstāvēties.

-   Tā vai citādi, viņa nobēra, es pateicu, ko domāju!

-    Mana dārgā Evelin, iesaucās misis Kevendiša, tā nevar būt patiesība!

Mis Hovarda ņirdzīgi pamāja.

-     Ir gan tiesa! Baidos, ka es pateicu šo to tādu, ko Emīlija vēlēsies aizmirst, turklāt vēl steidzīgi. Nebrīnieties, ja iedarbība būs īslaicīga. Iepējams, tas būs kā pilei ūdens. Es tā arī pateicu: "Jūs esat veca sieviete, Emīlij, un vismuļķīgākais muļķis ir vecs muļķis. Tas virs ir divdesmit gadus jaunāks par jums, un nemuļķojiet pati sevi, prātojot par to, ko viņš apprecēja, jūs apprecēdams. Naudu! Tātad nedodiet viņam pašam daudz naudas. Fermerim Raiksam ir ļoti jauka jauna sieva. Paprasiet savam Alfrēdam, cik daudz laika viņš tur pavada!" Viņa ļoti sadusmojās. Dabiski! Es turpināju: "Gribu jūs brīdināt, vai jums tas patīk vai nepatīk. Šis vīrs vienā acumirklī var jūs nogalēt, jūsu pašas gultā. Viņš ir nelaimīgā loze. Jūs varat sacīt man, ko vien vēlaties, taču atcerieties, ko es jums teicu. Viņš ir nelaimīgā loze!"

-    Ko viņa teica?

Mis Hovarda ārkārtīgi izteiksmīgi saviebās…

… Mēs devāmies tieši uz blakusistabas durvīm. Ari tās bija aizslēgtas vai aizbultētas no iekšpuses. Kas gan te bija darāms?

-    Ak, dārgo ser, sauca mis Dorka, lauzīdama rokas, ko lai iesākam?

-     Jāmēģina izlauzt durvis, es domāju. Tas nebūs nekāds vieglais darbiņš. Lieciet kādai no istabmeitām iet lejā un piecelt Beiliju; lai saka viņam, ka tūlit jāaicina šurp doktors Vilhinss. Un tagad mēs mēģināsim tikt galā ar durvīm.

Vienu mirklīti, lūdzu, vai te nav durvis uz mis Sintijas istabu?

-    Jā, ser, bet tās allaž ir aizbultētas. Viņa nekad to neaizmirst.

-    Labi, redzēsim.

Viņš ātri metās pa gaiteni uz Sintijas istabas pusi. Tur bija Mērija Kevendiša; viņa lūkoja pamodināt un purināja meiteni, kura izrādījās varen cieši aizmigusi.

Pēc īsa brīža viņš atgriezās.

-     Nav labi. Arī tās ir aizbultētas. Mums jāuzlauž durvis. Es domāju, ka, sabojājot šis durvis, necelsies tik lieli zaudējumi, kā sabojājot durvis uz gaiteni.

Mēs sasparojāmies un visi pielikām plecus. Durvis bija izturīgas un ilgu laiku pretojās mūsu spiedienam, taču visubeidzot mēs uzgūlām tām ar visu savu svaru, un beigu beigās tās ar skaļu krakšķi atsprāga vaļā.

Mēs kopā metamies tur iekšā, Laurensam joprojām turot sveci.

Misis Ingletorpa gulēja gultā, viss viņas augums raustījās drausmīgās konvulsijās, kādā krampju lēkmē viņa bija apgāzusi galdiņu, kas atradās pie gultas. Kad mēs ienācām, viņas locekļi bija atslābuši un viņa bija atslīgusi atpakaļ spilvenos.

-    Kurš stāvs? Megrē kārtībniekam jautāja.

-    Ceturtais.

Viņš iegāja pa parādes durvīm ar labi nospodrinātiem vara rokturiem. Savā apgaismotajā dzīvokli beidza brokastot vārtniece. Viņa pa logu noskatījās Megrē pakaļ, bet nepiecēlās. Lifts darbojās bez trokšņa kā ikvienā labi uzturētā mājā. Paklājs uz ievaskotajām ozolkoka kāpnēm bija skaisti sarkanā krāsā.

Ceturtajā stāvā bija trīs durvis, un komisārs bridi vilcinājās, līdz atvērās tās, kas atradās kreisajā pusē. Tajās parādījās Dipe ar sarkanu degunu tieši tāds, kādu Megrē bija gaidījis viņu ieraudzīt.

-    Nāciet iekšā. Jūs gaidot, es nekam nepieskāros. Es pat neiztaujāju dzīvokļa uzkopēju.

Viņi izgāja cauri priekštelpai, kur bija tikai drēbju pakaramais un divi krēsli, un iegāja salonā, kura dega lampas.

-    Apkopēja uzreiz brīnījusies, ieraugot gaismu.

Dzeltena dīvāna stūri jauna sieviete brūniem matiem

bija divaini saļimusi, un uz rītakleitas rēgojās liels, tumšsarkans plankums.

-    Viņai iešauts galvā. Šķiet, ka šauts no ļoti maza attāluma un no mugurpuses…

-    Pēc cik ilga laika Planšons jūs pieķēra?

-   Viņš mūs nepieķēra…

Megrē tēloja pārsteigumu.

-    Man likās, ka viņš jūs pieķēris pārkāpuma vietā un ka tikai tāpēc…

-    Ko tāpēc?

-    Vienu mirklīti. Ļaujiet man sakārtot domas… Jūs bijāt viens no Planšona strādniekiem, un, kad radās izdevība, jūs gulējāt ar viņa sievu… Vai joprojām dzīvojāt Lepika ielā?

-Jā…

-    Nu, un vienā jaukā dienā jūs iemitinājāties Tolozē ielas namiņā un zināmā mērā izstūmāt Planšonu no gultas, lai ieņemtu viņa vietu…

-    Vai jūs esat redzējis?

-Ko?

-     Planšonu… Jūs nupat teicāt, ka viņam vajadzējis jums zvanīt… Tātad viņam bija kāds sakars ar jums… Vai viņš pie jums ieradās? Vai sūdzējās par mums?

Tādos brīžos Megrē skatiens kļuva nenoteikts, viņš likās neizturami inerts. Šķita, ka komisārs jautājumu nav dzirdējis, viņš neizteiksmīgi vērās uz loga pusi un, joprojām sūkdams pīpi, kā pats pie sevis runāja:

-   Es mēģinu iztēloties, kā tas izskatījās…

Agata Kristi TRAĢĒDIJA TRĪS CĒLIENOS Romāns

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Medne Redaktors Jānis Vēveris Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuzc Datormākslinicks Jānis Jaunarājs Tehniskais redaktors Vilnis Kreilis Datoropcrators Roberts Zieds

Tehniski ekonomiskā grupa: Artūrs Kažc, Andris Purmalis, Aleksandra Siņicina

Apgāds "Artava", LV-1426, Rīgā, K. Barona ielā 12. Redakcijas (el./fax 286452; realizācija nodaļas tel. 281528, grāmatvedības tel. 288479.

Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā, Rīgā, Balasta dambī 3. Pti.Nr 178

[1] eggola. (Angļu vai.)

[2] Jaunava. (Šeit un turpmāk -

[3] Vai tā nav?

[4] Nāc paspēlēties!

[5] Parotaļājies ar bumbu, Marscl!

[6] Es arī izklaidējos!

[7] Laimīgu ceļu!

Content

Kristi Agata Traģēdija trīs cēlienos

PIRMAIS CĒLIENS AIZDOMAS

I "Vārnu ligzda"

II Notikums pirms pusdienām

III Sera Čārlza izbrīns

IV Mūsdienu Eleine

V Bēgšana no kādas lēdijas

OTRAIS CĒLIENS PĀRLIECĪBA

I Sers Čārlzs saņem vēstuli

II Pazudušais virssulainis

III kurš no viņiem?

IV kalpotāju liecības

V Virssulaiņa istaba

VI Tintes traips

VII rīcības plāns

TREŠAIS CĒLIENS ATRISINĀJUMS

I Misis Bebingtone

II lēdija mērija

III herkuls puaro ierodas otrreiz

IV asa uztvere

VI Sintija Deikra

VII kapteinis deikrs

VIII andžela satklifa

IX mjūriela ville

XI puaro heresa vakars

XII diena gilingā

XIII misis de rašbridžera

XIV Mis Milreija

XV Priekškars

NEDĒĻAS NOGALE ZIJDKOTA

MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS