Kristi Agata

Slepkavība Stailzā

Agata Kristi

SLEPKAVĪBA STAILZĀ

Romāns

1. nodaļa Es braucu uz Stailzu

Sakāpinātā publikas interese par notikumu, kas, nākot atklātībā, tika nosaukts par "Slailzas lietu", tagad jau nedaudz noplakusi. Un tomēr, ņemot vērā milzīgo ievērību, kādu tas bija ieguvis, man palūdza gan mans draugs Puaro, gan pati ģimene attēlot šo gadījumu visā pilnībā.

Tas, kā mēs nolēmām, apklusinātu sensacionālās baumas, kādas klīst vēl joprojām.

Tāpēc es īsumā attēlošu apstākļus, kuriem pateicoties, nonācu saskarē ar šo gadījumu.

Pēc ievainojuma tiku aizsūtīts prom no frontes un pēc tam, kad pavadīju vairākus mēnešus visnotaļ nomācošā atpūtas namā, dabūju vēl mēnesi slimības atvaļinājuma. Tā kā man nebija ne tuvu radu, ne draugu, lūkoju izdomāt, ko lai iesāku, bet tad satiku Džonu Kevendišu. Vairākus gadus biju maz ko par viņu dzirdējis. Patiesībā nekad nebiju viņu pietiekami labi pazinis; galu galā viņš bija vismaz piecpadsmit gadus vecāks par mani, lai gan nebūt neizskatījās četrdesmit piecus gadus vecs. Zēna gados tomēr tiku visai bieži viesojies Stailzā viņa mātes īpašumā Eseksā.

Mēs pēc sirds patikas papļāpājām par vecajiem laikiem, un viss beidzās ar to, ka viņš ielūdza mani pavadīt atvaļinājumu Stailzā.

-   Tas būtu jauki jūs tur atkal redzēt pēc visiem šiem gadiem, viņš piemetināja.

-    Vai jūsu mātei klājas labi? es pavaicāju.

Paldies, jā. Jūs, domājams, zināt, ka viņa vēlreiz apprecējusies?

Baidos, ka pārāk jūtami izrādīju pārsteigumu. Misis Kevendiša, kas apprecējās ar Džona tēvu, kad viņš jau bija atraitnis ar diviem dēliem, manā atmiņā saglabājusies kā izskatīga sieviete vidējos gados. Tagad viņai noteikti nebija mazāk par septiņdesmit. Es iedomājos viņu kā enerģisku, pavēlniecisku personu, ar noslieci uz žēlsirdības darbu un sociālo palīdzību, darbojoties ar fondiem, lai rīkotu labdarības tirdziņu un tēlotu Lēdiju Labdari; viņa bija ļoti devīga, un viņai pašai piederēja vērā ņemama bagātība.

Lauku īpašumu, Stailzas muižu, misters Kevendišs nopirka viņu laulības dzīves sākumā. Viņš bija pilnīgā sievas iespaidā, vēl vairāk, mirdams atstāja īpašumu sievas noteikšanā uz visu viņas dzīves laiku, tāpat kā lielāko daļu savu ienākumu; šis rīkojums, protams, nebija taisnīgs attiecībā pret abiem dēliem. Taču pamāte allaž izturējās pret viņiem ļoti labi; patiesībā tēva atkārtoto laulību laikā abi dēli bija tik jauni, ka vienmēr uzlūkoja viņu kā pašu māti.

Laurenss jaunākais — bija smalks jauneklis. Viņš gribēja kļūt par ārstu, taču ātri pameta medicīnu un dzīvoja mājās, kādubrīd mēģinādams roku literatūrā, lai gan viņa dzejas nekad neguva kaut cik jūtamu atzīšanu.

Džons kādu laiku darbojās kā advokāts, taču beigu beigās apmetās uz patīkamāku dzīvi laukos kā skvairs.

Viņš apprecējās pirms diviem gadiem un atveda sievu uz Stailzu, bet man tomēr ir aizdomas, ka viņš būtu vēlējies, lai pamāte palielina pabalstu, kas viņam ļautu ierīkot pašam savu mitekli. Tomēr misis Kevendiša bija lēdija, kam patika rīkoties pēc pašas ieskatiem un kas gaidīja no citiem piekrišanu un pakļaušanos; un šajā gadījumā viņai noteikti bija rokā visi gali proti, naudas maks.

Džons, ievērojis manu pārsteigumu par tādiem jaunumiem kā viņa mātes otrās precības, visai bēdīgi pasmaidīja.

-    Tas ir viens sīks, samaitāts bezkauņa! viņš nikni sacīja. Teikšu jums, Heistings, tas viss padara mūsu dzīvi ellīgi grūtu. Ja runājam par īviju vai jūs atminaties īviju?

-Nē.

-   Ak tā, viņa, jādomā, ieradās, kad jūs jau bijāt projām. Viņa ir māmulītes kompanjone, laika kavētāja, dara itin visu! Tā ir liela lieta vecā, labā īvija! Nebūt ne jauna un skaista, bet tik slīpēta, cik viņiem nepieciešams.

-    Jūs gribat teikt…?

-    Ak, šis tips! Viņš uzradās ne no kurienes, teicās esam īvijas otrās pakāpes brālēns vai kas tamlīdzīgs, lai gan viņa nebūt nesteidzās šo radniecību atzīt. Tas zellis te galīgi neiederas, to katrs ievēros! Viņam ir kupla melna bārda, un viņš valkā ādas puszābakus, vienalga kāds ārā laiks! Bet māmulīte uzreiz viņam pieķērās, pieņēma šo par sekretāru. Jūs taču zināt viņa vienmēr darbojusies simt un vienā biedrībā.

Es pamāju.

-    Labi, karš patiesi bija pārvērtis viņas simtus tūkstošos. Nav šaubu, ka zellis izrādījās viņai ļoti noderīgs. Bet mēs gandrīz nokritām no kājām, kad pirms trim mēnešiem viņa paziņoja, ka esot ar Alfrēdu saderinājusies. Tam zellim jābūt par viņu vismaz divdesmit gadus jaunākam. Tās vienkārši ir atklātas pūra medības, bet viņa ir pati sev pavēlniece, un viņa to apprecēja.

-   Tai jābūt grūtai situācijai jums visiem.

-    Grūtai? Tā ir neciešama!

Tā iznāca, ka pēc trim dienām es izkāpu no vilciena Stailzā pie Santmerī, neiespējami mazā stacijā, kura nebija saprotams, kāpēc atradās šeit, zaļu lauku un pļavu vidū.

Džons Kevendišs sagaidīja mani uz perona un veda pie auto.

-     Kā redzat, man vēl ir kāds nieks benzīna, viņš piezīmēja, lielākoties pateicoties māmuļas aktivitātēm.

Stailza pie Santmeri, pats ciemats, atradās kādu divu jūdžu atstatumā no mazās stacijas, un Stailzas muiža vēl jūdzi tālāk. Tā bija klusa, silta diena jūlija sākumā. Ja palūkojās uz šo Eseksas līdzenumu, kas tik zaļš un mierpilns gulēja te, pēcpusdienas saulē, likās gluži neiespējami noticēt, ka nebūt ne tik tālu joprojām risinās karš.

Es jutos kā pēkšņi iesoļojis citā pasaulē. Kad mēs iegriezāmies vārtos, Džons sacīja:

-    Baidos, ka jums te liksies pārlieku klusi, Heistings.

-    Dārgais draugs, tas ir tieši tas, ko es vēlos.

-     Ak, tad ir jauki, ja jau jūs esat nodomājis padzīvot klusumā. Es divreiz nedēļā apmācu brīvprātīgos un piepalīdzu ari mājas solī. Sieva visu laiku noņemas ar lauku darbiem viņa ik rītu ceļas piecos uz slaukšanu un tā darbojas līdz pat lenča laikam. Tā ir viena jauka dzīve, vispārīgi ņemot, ja vien nebūtu tā tipa Alfrēda Ingletorpa!

Viņš pēkšņi nobremzēja un ielūkojās pulkstenī.

-    Nez vai mēs vēl paspēsim paņemt līdzi Sintiju? Nē, viņa jau būs no slimnīcas aizgājusi.

-   Sintija? Vai tā nav jūsu sieva?

-     Nē. Sintija ir māmuļas protežē, kādas viņas senas skolasbiedrenes meita, kuras tēvs bija caurkritis advokāts. Nabaga meitene palika bārene, bez penija pie dvēseles. Māmuļa sniedza palīdzīgu roku, un nu Sintija jau gadus divus ir kopā ar mums. Viņa strādā Sarkanā Krusta hospitālī Tadminsterā septiņas jūdzes no šejienes.

Viņam izrunājot pēdējos vārdus, mēs izkāpām pie skaistas veclaicīgas celtnes. Lēdija, kas rīkojās ap puķu dobi, mums tuvojoties, atlieca muguru.

-    Sveiki, īvij, te ir mūsu ievainotais varonis! Misters Heistingss mis Hovarda.

Mis Hovardas rokasspiediens bija sirsnīgs, gandrīz vai sāpīgs. Mani pārsteidza koši zilās acis saules nobrūninātā sejā. Viņa bija patīkama izskata sieviete, ap gadiem četrdesmit, dziļu krūšu balsi zemākajā reģistrā un lielajam, šķietami kvadrātiskajam augumam labi piestāvošām kājām, kuras bija iespīlētas siltos zābakos. Viņa, kā es drīz nospriedu, runāja telegrāfiskā stilā.

-    Nezāles aug griezdamās. Netiekam ar tām galā. Steidzieties palīgā. Tikai uzmanieties.

-    Noteikti priecāšos, ja varēšu būt noderīgs, es atbildēju.

-    Tā nesakiet. Tā nemēdz būt. Es gribētu, lai jūs še neesat pēdējoreiz.

-   Jūs esat ciniķe, īvij, smiedamies sacīja Džons. Kur šodien pasniegs tēju iekšā vai ārā?

-    Ārā. Pārāk skaista diena, lai tupētu istabā.

-    Tad nāciet, jūs šodien esat jau diezgan ravējusi. Arājs ir vērtīgāks par arklu, jūs jau zināt. Nāciet un atvēsinieties.

-    Labi, sacīja mis Hovarda, vilkdama nost cimdus, esmu vienisprātis ar jums.

Viņa devās pa celiņu apkārt mājai otrpus tai lielas kļavas ēnā bija klāts tējas galds.

Vienā no pītajiem krēsliem sakustējās kāds stāvs, tad panācās pretī mūs sagaidīt.

-    Mana sieva, Heistings, Džons sacīja.

Es nekad neaizmirsīšu, kādu iespaidu uz mani atstāja misis Kevendiša, kad viņu pirmoreiz ieraudzīju. Spoža gaisma izcēla slaida stāva aprises. Brīnumaini dzelmainajās acīs, kas tik ļoti atšķīrās no visu man pazīstamo sieviešu acīm, slēpās jausma par snauduļojošu uguni. Šai smalkajai būtnei bija pakļaujoša rimtuma vara, un tomēr nebija šaubu, ka viņā mīt dumpīgs un nevaldāms gars. Tas viss kā dedzināt iededzināts palika manā atmiņā. Es nekad to neaizmirsīšu.

Viņa sasveicinājās ar mani ļoti laipni, zemā un skaidrā balsī, un es atlaidos pītajā krēslā, juzdamies iepriecināts, ka pieņēmu Džona ielūgumu. Misis Kevendiša pasniedza man tēju, un daži viņas izteicieni pastiprināja iespaidu, kāds man bija radies ļoti pievilcīga sieviete. Pacietīgs klausītājs allaž iedrošina, un es humoristiskā garā aprakstīju dažus savus piedzīvojumus atpūtas namā tie, lai man ļauts pašam sevi paslavēt, krietni uzjautrināja mājasmāti. Džons, skaidra lieta, lai cik labs cilvēks būdams, ar pūlēm būtu nosaucams par asprātīgu sarunbiedru.

Šajā brīdī pa atvērtajām stikla durvīm atlidoja kādas man labi pazīstamas balss skaņas:

-    Tātad jūs pēc tējas dzeršanas uzrakstīsiet princesei, Alfrēd? Es pati rītdien rakstīšu lēdijai Tadminsterai. Vai varbūt pagaidīt, kamēr princese atrakstīs mums? Atteikuma gadījumā lēdija Tadminstera varētu atklāt sarīkojumu pirmajā dienā, bet misis Krosbija nākamajā. Un tad vēl atliek hercogiene par tiem skolas svētkiem.

Vīrieša balss kaut ko nomurmināja, un pēc tam misis Ingletorpa atbildēja:

-    Jā, protams. Pēc tējas dzeršanas varētu. Jūs esat tik rūpīgs, Alfrēd, dārgumiņ.

Tobrīd durvis pavērās mazliet plašāk, un zālienā iznāca sirma veca lēdija ar mazliet samākslotu izteiksmi sejā. Viņai, visādi cenzdamies izrādīt cieņu, sekoja vīrietis.

Misis Ingletorpa mani apsveica ar īstiem vārdu plūdiem.

-     Kā lai es nepriecātos, ja atkal redzu jūs, mister Heistings, pēc tik daudziem gadiem. Alfrēd, dārgumiņ, šis ir misters Heistingss un mans laulātais draugs.

Es ar interesi aplūkoju šo Alfrēdu, dārgumiņu. Viņš patiešām atstāja visai pārsteidzošu iespaidu, te neiederēdamies. Nebija brīnums, ka Džons iebilda pret šādu bārdu. Tā bija garākā un melnākā, kādu man jelkad bija gadījies redzēt. Viņš nēsāja zelta pensneju, un viņa sejas panti bija pārsteidzoši nemierpilni. Man likās, tāds izskatītos dabiski uz skatuves, taču reālajā dzīvē dīvainā kārtā nemaz neiederējās. Viņa balss bija zema un pieglaimīga. Viņš kokaini paspieda man roku un sacīja:

-    Patiess prieks, mister Heistings.

Pēc tam, pievērsdamies savai sievai, ieteicās:

-    Emīlij, dārgumiņ, man šis spilvens šķiet mazliet mitrs.

Viņa sirsnīgi pasmaidīja par šo uzsvērti izrādīto maigo rūpību. Dīvaina apmātība šādai, citkārt tik smalkjūtīgai, sievietei!

l

Mistera Ingletorpa klātbūtne šajā sabiedrībā viesa piespiestību un aizplīvurotu naidīgumu. īpaši mis Hovarda nemaz necentās savas izjūtas slēpt. Misis Ingletorpa tomēr nelikās neko īpašu manām. Viņas runīgums, kuru atminējos vēl no seniem laikiem, pa šiem gadiem nebija zudis, un viņa izplūda garumgarā sarunā, lielākoties runādama par gaidāmo labdarības tirdziņu, kuru tobrīd organizēja un kuram visā drīzumā vajadzēja notikt. Šad un tad viņa apvaicājās vīram par dienām un datumiem. Tā uzmanīgā un modrā izteiksme ne bridi nemainījās. Jau no pirmā skatiena izjutu pret viņu dziļu un spēcīgu nepatiku, un, lai attaisnotos, jāteic, ka mans pirmais spriedums allaž ir izrādījies vispareizākais.

Tad misis Ingletorpa pievērsās Evelīnai Hovardai, lai dotu dažus rīkojumus attiecībā uz vēstulēm, un viņas vīrs uzrunāja mani savā centīga cilvēka balsī:

-    Vai karavīrs ir jūsu profesija, mister Heistings?

-    Nē, pirms kara es studēju.

-    Un atsāksiet, kad tas viss beigsies?

-    Iespējams. Vai varbūt sākšu atkal visu no gala.

Mērija Kevendiša paliecās uz priekšu.

-    Un kādu profesiju jūs izraudzītos, ja varētu izvēlēties pēc savām dotībām?

-   Tas no daudz kā atkarīgs.

-    Vai jums nav slepenas aizraušanās? viņa vaicāja. Sakiet, vai jūs par kaut ko interesējaties? Ikviens mēdz tā sapņot lielākoties par kaut ko absurdu.

-   Ja es pateiktu, jūs smietos.

Viņa pasmaidīja.

-   Varbūt.

-    Labi es vienmēr slepenībā esmu vēlējies kļūt detektīvs!

-    Patiešām Skotlendjards? Vai varbūt Serloks Holmss?

-    Ak, jā, vismaz Šerloks Holmss. Patiešām, nopietni tas man ļoti patiktu. Reiz es Beļģijā satiku kādu ļoti ievērojamu detektīvu, un viņš mani pamatīgi iedrošināja. Apbrīnojams cilvēks. Viņš mēdza sacīt, ka laba detektīva darba pamatā ir metode. Ari mana sistēma balstās uz tā paša pamata kaut gan es, protams, progresēju lēnāk. Viņš bija neliela auguma dīvainis, liels dendijs, bet vienreizēji gudrs.

-     Man ari patīk labi detektīvgabali, bilda mis Hovarda, kaut gan tur sarakstīts arī daudz muļķību. Noziedznieku atmasko pēdējā lappusē. Visi kā viens mēmi aiz izbrīna. Ja patiesībā notiktu noziegums, tad jūs gan uzreiz zinātu, kurš vainīgs.

-    Ir taču tik daudz neatklātu noziegumu, es iebildu.

-    Es nedomāju policiju, bet cilvēkus, kuri tur iejaukti. Ģimeni. To nemaz nav iespējams vazāt aiz deguna. Tā zinātu.

-    Tātad, es, visai uzjautrināts, sacīju, jūs domājat, ka tad, ja jūs būtu iejaukta kāda noziegumā, teiksim, slepkavībā, jūs spētu atmaskot slepkavu?

-    Protams, spētu. Taču nespētu to pierādīt likuma kalpu bariem. Taču esmu pārliecināta, ka zinātu. Es ar pirkstu galiem sajustu, ja viņš man tuvotos.

-   Tā varētu būt ari viņa, es ieteicos.

-   Varētu. Taču slepkavība ir vardarbība. Tā vairāk asociējas ar vīrieti.

-    Nebūt nē, vismaz noindēšanas gadījumā nē, misis Kevendišas skaļā balss mani pārsteidza. Doktors Baueršteins vakar teica mediķi tik slikti pārzinot mazpazīstamās indes, ka neskaitāmi noindēšanas gadījumi, iespējams, paliek neatklāti.

-    Kāpēc, Mērij, runāt par tik drausmīgām lietām? iesaucās misis Ingletorpa. Tādas runas liek man justies tā, it kā pēc manis ilgotos kapavieta. Ak, un tur jau nāk Sintija!

Pa zālāju līksmi skrēja jauna meitene žēlsirdīgās māsas tērpā.

-    Sintij, kāpēc jūs šodien nākat tik vēlu? Šis ir misters Heistingss mis Mērdoka.

Sintija Mērdoka bija jauna un svaiga būtne, pilna dzīvesprieka un spara. Viņa norāva savu galvassegu, un es ar patiku noskatījos viņas garo, vaļējo kastaņbrūno matu viļņos un mazajā baltajā rociņā, kuru viņa pastiepa, lai paņemtu tējas tasi. Tumšo acu un garo skropstu dēļ viņu varēja uzskatīt par skaistuli.

Viņa notupās zālē netālu no Džona un, kad pasniedzu

viņai šķīvi ar sviestmaizītēm, uzsmaidīja man.

-   Apsēdieties zālītē. Tā ir daudz jaukāk.

Es paklausīju.

-Jūs strādājat Tadminsterā, vai ne, mis Mērdoka?

Viņa pamāja.

-   Tas ir kā sods par grēkiem.

-    Vai jūs tur terorizē? es smaidot vaicāju.

-   To es gan gribētu redzēt! Sintija sašutumā iesaucās.

-    Mana māsīca ir slimniekkopēja, es sacīju, viņu terorizē māsas.

-     Par to es nebrīnos. Ziniet, mister Heistings, žēlsirdīgās māsas ir žēlsirdīgas, tiešām ir! Man par to nebija ne jausmas! Bet es neesmu slimnieku kopēja, paldies Dievam, es strādāju laboratorijā.

-    Cik ļaužu jūs jau esat noindējusi? es smaidīdams noprasīju.

Arī Sintija pasmaidīja.

-   Ak, to ir simtiem! viņa noteica.

-    Sintij, iesaucās misis Ingletorpa, vai jūs varētu man uzrakstīt dažas piezīmes?

-    Protams, Emīlijas tant.

Viņa tūlīt pielēca kājās, un kaut kas meitenes steigā man atgādināja, ka viņa ir atkarīga un ka misis Ingletorpa, būdama tik valdonīga, kāda viņa mēdza būt, neļauj to aizmirst.

Mājas saimniece tobrīd pievērsās man.

-    Džons parādīs jums jūsu istabu. Vakariņas būs pusseptiņos. Mēs jau kādu laiciņu pusdienojam vēlu. Lēdija Tadminstera, viena mūsu biedrības biedra kundze viņa ir lorda Ebotsberija jaunākā meita, dara tāpa un ir vienisprātis ar mani, ka jāievēro taupība. Mums te ir īsta karalaika saimniecība, nekas netiek izniekots pat papīra lapa ne.

Es izteicu atzinību, un Džons aicināja mani mājā, vedinot augšup pa platajām kāpnēm, kas pusceļā sazarojās un veda uz pretējiem celtnes spārniem. Mana istaba bija kreisajā spāmā, ar logiem uz parku.

Džons atstāja mani vienu, un pēc dažām minūtēm es pa logu redzēju viņu lēnām staigājam pa zālienu rokrokā ar Sintiju Mērdoku. Dzirdēju misis Ingletorpu nepacietīgi saucam: "Sintij!" Meitene apcirtās un metās atpakaļ uz māju. Topašbrīd no koka paēnas iznāca kāds vīrs un devās tajā pašā virzienā. Viņš likās gadus četrdesmit vecs, ļoti tumšiem matiem, ar melanholisku, gludi skūtu seju. Viņu, kā šķiet, mocīja kādas spēcīgas izjūtas. Garāmiedams viņš palūkojās augšup uz manu logu, un es viņu pazinu, lai gan šajos piecpadsmit gados, kas bija pagājuši, kopš mēs pēdējo reiz tikāmies, viņš bija ļoti mainījies. Tas bija Džona jaunākais brālis Laurenss Kevendišs. Es pabrīnījos, kas gan varēja izraisīt tik vienreizēju izteiksmi viņa sejā.

Pēc tam viņš izgāja man no prāta, es sāku apdomāt savas darīšanas.

Vakars pagāja diezgan patīkami, un tonakt es sapņoju par šo mīklaino sievieti Mēriju Kevendišu.

Nākamais rits ausa gaišs un saulains, un es biju pilns nojautām par apmeklējuma jaukumiem.

Es neredzēju misis Kevendišu līdz pašam lenča laikam, kad viņa pati uzaicināja mani pastaigāties, un mēs pavadījām kopā jauku pēcpusdienu, klaiņojot pa mežu, un atgriezāmies mājās ap pieciem. Kad mēs ienācām lielajā viesistabā, Džons mūs abus paaicināja smēķējamā telpā. Pēc viņa sejas uzreiz redzēju, ka noticis kas satraucošs. Mēs sekojām, un viņš aiz mums aizvēra durvis.

-    Palūk, Mērij, velnišķīgi nelāga ziņa. īvija sarāvās ar Alfrēdu Ingletorpu un ir atlaista.

-    īvija? Atlaista?

Džons zobgalīgi pamāja.

-    Jā, redzi, viņa ķērās pie lietas un… Bet tur jau nāk pati īvija.

Ienāca mis Hovarda. Lūpas bija ironiski sakniebtas, viņa nesa rokā mazu ceļasomu un izskatījās noteikta, nokaitināta, noskaņota aizstāvēties.

-   Tā vai citādi, viņa nobēra, es pateicu, ko domāju!

-    Mana dārgā Evelīn, iesaucās misis Kevendiša, tā nevar būt patiesība!

Mis Hovarda ņirdzīgi pamāja.

-    Ir gan tiesa! Baidos, ka es pateicu šo to tādu, ko Emīlija vēlēsies aizmirst, turklāt vēl steidzīgi. Nebrīnieties, ja iedarbība būs īslaicīga. Iepējams, tas būs kā pīlei ūdens. Es tā ari pateicu: "Jūs esat veca sieviete, Emīlij, un vismuļķīgākais muļķis ir vecs muļķis. Tas vīrs ir divdesmit gadus jaunāks pārjums, un nemuļķojiet pati sevi, prātojot par to, ko viņš apprecēja, jūs apprecēdams. Naudu! Tātad nedodiet viņam pašam daudz naudas. Fermerim Raiksam ir ļoti jauka jauna sieva. Paprasiet savam Alfrēdam, cik daudz laika viņš tur pavada!" Viņa ļoti sadusmojās. Dabiski! Es turpināju: "Gribu jūs brīdināt, vai jums tas patīk vai nepatīk. Šis vīrs vienā acumirklī var jūs nogalēt, jūsu pašas gultā. Viņš ir nelaimīgā loze. Jūs varat sacīt man, ko vien vēlaties, taču atcerieties, ko es jums teicu. Viņš ir nelaimīgā loze!"

-    Ko viņa teica?

Mis Hovarda ārkārtīgi izteiksmīgi saviebās.

"Dārgumiņš Alfrēds", "mīļumiņš Alfrēds", "nekrietna aprunāšana", "nolāpīti meli", "nelāga sieviete" tas viss, lai apmelotu viņas "dārgo vīriņu"! Jo drīzāk es atstāšot viņas māju, jo labāk. Tātad es eju prom.

-   Taču ne jau tagad?

-Šo pašu mirkli!

Kādu brīdi mēs tikai sēdējām un lūkojāmies viņā. Beigu beigās Džons Kevendišs, pārliecinājies, ka visa atrunāšana ir veltīga, devās palūkoties, cikos iet vilciens. Sieva sekoja viņam, murminādama kaut ko par misis Ingletorpas pārliecināšanu šo lēmumu mainīt.

Kad viņa izgāja no istabas, mis Hovardas sejas izteiksme mainījās. Viņa dedzīgi pieliecās man tuvāk.

-     Mister Heistings, jūs esat godīgs cilvēks. Vai varu jums uzticēties?

Es jutos mazliet pārsteigts. Viņa uzlika roku man uz elkoņa un pieklusināja balsi līdz čukstam.

-    Uzmaniet viņu, mister Heistings. Manu nabaga Emīliju. Viņi ir haizivju bars visi. Ak vai, es zinu, ko saku. Te nav neviena, kas nemēģinātu izvilkt viņai naudu. Es viņu sargāju, cik ilgi vien varēju. Tagad es esmu dabūta nost no ceļa, viņi ar nabadzīti izrēķināsies.

-    Protams, mis Hovarda, es sacīju, es darīšu visu, ko spēju, bet esmu pārliecināts, ka jūs esat pārāk uztraukusies un visu pārspīlējat.

Viņa mani pārtrauca, lēnām paspiezdama manu rādītājpirkstu.

-    Jaunais cilvēk, uzticieties man. Esmu nodzīvojusi šajā pasaulē ilgāk nekā jūs. Viss, ko lūdzu turiet acis vaļā. Jūs redzēsiet, ko es gribu sacīt.

Pa atvērto logu varēja dzirdēt motora rūkoņu, mis Hovarda sakustējās un devās uz durvīm. Ārpusē atskanēja Džona balss. Satvērusi rokturi, viņa pagrieza galvu un pār plecu noteica:

-     Visupirms, mister Heistings, uzmaniet to sātanu viņas lauleni.

Neko vairāk pārrunāt nebija laika. Mis Hovarda nogrima veselā korī dedzīgu protestu un ardievu. Ingletorpi nerādījās.

Kad motors aizrūcināja, misis Kevendiša pēkšņi atdalījās no pavadītājiem un devās pāri ceļam uz zālāju, pretī gara auguma bārdainam vīrietim, kurš acīmredzot bija uzmanījis māju. Sniedzot viņam roku, misis Kevendišas vaigos iesitās sārtums.

-    Kas tas tāds? es asi pavaicāju, jo mani bija pārņēmusi gluži instinktīva nepatika pret šo cilvēku.

-   Tas ir doktors Baueršteins, Džons īsi noteica.

-    Kas tad ir šis doktors Baueršteins?

-    Viņš sakās atbraucis uz laukiem atpūsties pēc nervu sabrukuma. Londonas speciālists, ļoti izglītots vīrs, cik zinu, viens no dižākajiem vēl dzīvajiem inžu ekspertiem.

-    Un liels Mērijas draugs, nesodīti iejaucās Sintija.

Džons Kevendišs sadrūma un mainīja sarunas tematu.

-    Iesim pastaigāt, Heistings. Šī ir viena nelāga būšana. Viņai vienmēr bijusi asa mēle, taču visā Anglijā nav uzticamāka drauga par Evelīnu Hovardu.

Viņš devās uz priekšu pa celiņu, kas veda pāri laukam, un mēs gājām lejup uz ciemu cauri mežam, kas apjoza vienu no īpašuma robežām.

Kad mēs gājām garām kādiem vārtiņiem, kāda jauna, jauka čigāniska izkata sieviete, kas nāca pretī, paklanījās un pasmaidīja.

-    Skaista meitene, es atzinīgi sacīju.

Džona seja nocietinājās.

-Tā ir… misis Raiksa.

-   Tā pati, par kuru mis Hovarda…

-    Tieši tā, sacīja Džons, ar kādu nevajadzīgu īgnumu balsī.

Es domāju par veco sirmo lēdiju lielajā mājā, par šo dzīvespriecīgo, samaitāto, mazo sejiņu, kas nupat mums uzsmaidīja, un par ļaunu vēstošo vēsumu ap mani. Es centos to aizgaiņāt.

-    Stailza patiešām ir ļoti jauka, veca muiža, es sacīju Džonam.

Viņš pamāja un visai ironiski.

-    Jā, jauks īpašums. Tas kādu dienu piederēs man pēc likuma varētu piederēt jau tagad, ja vien mans tēvs būtu uzrakstījis testamentu, kā pieklājas, un tad es nebūtu tādās nolādētās sprukās kā pašlaik.

-   Jūs esat sprukās?

-    Mans dārgais Heistings, es neatminos, vai tiku jums teicis, ka esmu neziņā par savām naudas lietām.

-   Vai jūsu brālis nespēj jums palīdzēt?

-    Laurenss? Viņš ir iztērējis ik peniju, kas nonācis viņa rokās, publicēdams nekam nederīgus dzejoļus dumjos izdevumos. Mēs esam izvilkuši nelaimīgo lozi. Mana māmiņa allaž bijusi pret mums ļoti laipna, tas gan man jāsaka. Tā tas bija līdz šim. Pēc laulībām, protams… viņš sadrūmis aprāvās.

Pirmoreiz es jutu, ka kopā ar Evelīnu Hovardu no apkārtējās gaisotnes kaut kas vārdā nesaucams ir zudis. Viņas klātbūtne iedvesa drošības sajūtu. Tagad drošības sajūta bija prom un gaiss šķita aizdomu piesātināts. Man nāca atmiņā nepatīkamā, draudīgā doktora Baucrštcina seja. Prātos modās aizdomas pret jebko un jebkuru. Tieši tobrīd man uzmācās nojauta par tuvojošos nelaimi.

2. nodaļa 16. un 17. jūlijs

. Es ierados Stailzā 5. jūlijā. Tagad stāstīšu par 16. un 17. jūlija notikumiem. Lai lasītājam būtu vieglāk, es attēlošu šo dienu notikumus, cik precīzi vien iespējams. Pēc tam tie tiks sīki un pamatīgi aplūkoti gan izmeklēšanā, gan tiesas procesā.

Pāris dienas pēc Evelīnas Hovardas aizbraukšanas es saņēmu no viņas vēstuli. Viņa rakstīja, ka strādājot par slimniekkopēju lielā slimnīcā Midlingemā, rūpnieciskā pilsētā apmēram piecpadsmit jūdžu attālumā, un lūdza mani paziņot viņai, ja gadījumā misis Ingletorpa izrādītu kādu vēlēšanos samierināties.

Vienīgais, ko neizpratu mierpilno dienu tecējumā, bija misis Kevendišas dīvainā un, manuprāt, pilnīgi neiedomājamā uzturēšanās doktora Baueršteina sabiedrībā. Nekādi nespēju apjēgt, ko viņa bija saskatījusi šajā cilvēkā, taču viņa allaž aicināja doktoru viesos un bieži kopā ar viņu devās garās pastaigās. Man jāatzīstas, ka nekādi nespēju saskatīt viņā ko pievilcīgu.

16. jūlijs bija pirmdiena. Šī bija nemierīga diena. Izdaudzinātais tirdziņš bija noticis sestdien, bet tajā dienā vajadzēja notikt labdarības pasākumam pacienāšanai, kurā misis Ingletorpa gatavojās skaitīt dzejoli par karu.

Mēs visi visu rītu bijām aizņemti, kārtojot un rotājot zāli ciema ēkā, kur bija paredzēts sarīkojums. Lenču ēdām vēlu un pēcpusdienā atpūtāmies dārzā. Ievēroju, ka Džons uzvedas visai neparasti. Viņš likās ļoti satraukts un nomākts.

Pēc tējas misis Ingletorpa devās atgulties, lai atgūtu spēkus, bet es uzaicināju Mēriju Kevendišu uz vienspēli tenisā.

Ceturksni pēc sešiem misis Ingletorpa sauca mūs, teikdama, ka mēs novēlosimies, jo šovakar vakariņas būs agri. Mums nācās ķert un grābt visu trakā steigā, lai būtu gatavi laikā; auto jau gaidīja pie durvīm, pirms maltīte bija beigusies.

Pacienāšana noritēja ar lieliem panākumiem, misis Ingletorpas uzstāšanos pavadīja dimdoši aplausi. Tika uzvestas ari dzīvās bildes ar Sintijas piedalīšanos. Viņa nebrauca atpakaļ kopā ar mums, jo bija ielūgta viesībās uz visu nakti kopā ar draugiem, ar kuriem viņa tēloja dzīvajās bildēs.

Nākamajā rītā misis Ingletorpa līdz brokastīm palika gultā, jo jutās pārāk nogurusi; viņa parādījās pusvienos, bija ļoti ņipra un ielūdza mūs ar Laurensu kopā ieturēt maltīti.

-    Tik patīkams ielūgums no misis Rolstounas, lēdijas Tadminsteras māsas, jūs taču viņu pazīstat. Rolstouni ir pazīstami jau kopš Vilhelma Iekarotāja laikiem tā ir viena no visvecākajām ģimenēm šajā apkaimē.

Mērija atvainojās, sacīdama, ka viņai norunāta tikšanās ar doktoru Baueršteinu.

Tas bija patīkams lenčs; un, kad mēs devāmies atpakaļ, Laurenss piedāvāja braukt caur Tadminsteru, kas nozīmēja nelielu līkumu, un apmeklēt Sintiju viņas laboratorijā. Misis Ingletorpa sacīja, ka tā esot lieliska ideja, taču viņai jāuzrakstot vairākas vēstules, tāpēc viņa mūs pametīšot, un mēs varot atgriezties kopā ar Sintiju.

Slimnīcas šveicars mūs aizdomīgi pētīja, līdz parādījās Sintija un par mums galvoja. Garajā baltajā virsvalkā viņa izskatījās ļoti svaiga un pievilcīga. Viņa veda mūs uz savu svētnīcu un iepazīstināja ar darbabiedru, kurš iedvesa mums bijību un kuru Sintija laipni uzrunāja par Nibsu.

-     Kāds lērums pudelīšu! es iesaucos, aplūkodams mazo istabiņu. Vai jūs tiešām zināt, kas kurā atrodas.

-    Pasakiet kaut ko oriģinālāku, Sintija norūca. Ikviens, kas te ienāk, prasa to pašu. Mēs nudien domājam piešķirt balvu tam cilvēkam, kurš neteiks: "Cik te daudz pudelīšu!" Un es jau zinu nākamo teikumu, ko jūs grasāties izrunāt: "Cik cilvēku jūs jau esat noindējusi?"

Es aizgainīju vainas sajūtu, klusu pasmiedamies.

-    Ja vien jūs, ļautiņi, zinātu, cik liktenīgi un vienkārši ir kādu noindēt kļūdas dēļ, jūs par tādām lietām nesmietos. Nāciet, iedzersim tēju. Mums šajā bufetē ir visvisādas noslēpumainas drogas. Nē, nē, Laurens, tā ir vitrīna indēm. Lūk, tā lielā bufete ir īstā.

Mēs sarīkojām ļoti jauku tējas dzeršanu un pēc tam palīdzējām Sintijai nomazgāt traukus. Mēs jau bijām nolikuši vietā pēdējo tējkaroti, kad izdzirdām klauvējienus pie durvīm. Sintijas un Nibsa sejas pēkšņi sastinga, kļūdamas bargas un noraidošas.

-    Ienāciet, Sintija sacīja profesionāli asā tonī.

Parādījās jauna bikla izskata kopēja ar pudelīti, kuru

viņa sniedza Nibsam, taču Nibss sūtīja viņu pie Sintijas ar visai mīklainu repliku:

-    Es šodien te nestrādāju.

Sintija paņēma pudelīti un pārbaudīja tiesneša stingrībā.

-   To vajadzēja sūtīt šurp jau no rīta.

-    Māsiņa ļoti atvainojas. Viņa esot piemirsusi.

-    Māsiņai būtu jāizlasa uzraksts uz mūsu durvīm.

No mazās slimniekkopējas sejas izteiksmes varēja noprast, ka viņai nav nekādas patikas iebiedēšanas nolūkā nodot šo ziņojumu tālāk māsiņai.

-    Tādējādi tas nav izdarāms agrāk par ritrītu, Sintija noteica.

-    Vai nevarētu kaut ko izdomāt lai mēs dabūjam vēl šovakar?

-    Labi, Sintija klīrigi sacīja, mēs esam ļoti noslogoti, bet, ja mums atliks laika, tad izdarīsim.

Mazā slimniekkopēja izgāja, un Sintija naski paņēma no plaukta krūzi, piepildīja pudelīti un nolika to uz galdiņa aiz durvīm.

Es iesmējos.

-   Jāievēro disciplīna?

-    Tieši tā. Iziesim uz mūsu mazā balkoniņa. No turienes var pārredzēt visu apkārtni.

Es sekoju Sintijai un viņas kolēģim, pārmīdams ar viņiem dažus teikumus.

Laurenss atpalika, taču pēc īsa brīža Sintija, atskatījusies pār plecu, pasauca viņu, teikdama, lai piebiedrojas mums. Tad viņa palūkojās pulkstenī.

-    Vai vairs nekas nav jādara, Nibs? -Nē.

-   Labs ir. Tad mēs varam slēgt ciet un iet prom.

Topēcpusdien es redzēju Laurensu pavisam citādā

gaismā. Salīdzinot ar Džonu, viņš bija pārsteidzoši neizprotams. Viņš nepavisam nebija līdzīgs brālim, atšķirdamies no tā visās lietās un allaž palikdams atturīgs un noslēgts. Tomēr viņa izturēšanās veidam piemita kāds šarms, un es nodomāju, ka tie, kas viņu tiešām labi pazīst, var viņam ļoti pieķerties. Man likās, ka viņa izturēšanās pret Sintiju ir mulsinoša un arī viņa savukārt izturas noslēgti pret Laurensu. Taču šopēcpusdien viņi abi bija jautri un tērzēja rotaļīgi kā bērni.

Kad braucām cauri ciematam, atcerējos, ka man vajadzīgas dažas pastmarkas, tāpēc mēs iegriezāmies pasta nodaļā.

Nākot no turienes ārā, es saskrējos ar mazu vīriņu, kas tobrīd gāja tur iekšā. Es atvainodamies pagriezos sānis, kad pēkšņi viņš mani apkampa un noskūpstīja uz abiem vaigiem.

-    Mon ami Heistings, viņš iesaucās. Tas patiešām esi tu, mon ami Heistings!

-    Fuaro! es iesaucos.

Un pievērsos auto.

-    Mis Sintija, tā tik ir patīkama tikšanās. Tas ir mans vecais draugs mesjē Puaro, kuru es daudzus gadus neesmu redzējis.

-            Ak jā, mēs pazīstam mesjē Puaro, Sintija līksmi noteica, bet man nebija ne jausmas, ka viņš ir jūsu draugs.

-    Jā, patiesi, Puaro nopietni sacīja, es pazīstu Sintijas jaunkundzi. Esmu te žēlsirdīgās misis Ingletorpas dēļ.

Un, kad es viņu pētoši uzlūkoju, turpināja:

-    Jā, mans draugs, viņa reiz laipni parādīja viesmīlību septiņiem maniem tautiešiem, kuri te bija bēgļu gaitās. Mēs, beļģi, vienmēr viņu pieminēsim ar pateicību.

Puaro bija mazs, pārsteidzoša izskata vīriņš. Viņš nebija garāks par piecām pēdām un četrām collām, taču izturējās visai augstmanīgi. Galva atgādināja olu, un viņš allaž to pielieca uz vienu pusi, ūsas bija smailas un kareivīgas. Viņa kārtīgums bija gandrīz vai neticams. Domāju, ka puteklītis viņam sagādātu vairāk ciešanu nekā lodes ievainojums. Tomēr šis švītīgais, mazais vīriņš, kas, kā man ar nožēlu jāatzīst, tagad manāmi kliboja, savā laikā bija viens no slavenākajiem vīriem Beļģijas policijā. Viņa detektīva nojauta bija vienreizēja, un viņš bija spējis atrisināt daudzas sarežģītas lietas, kas tolaik atradās uzmanības degpunktā.

Viņš man parādīja nelielu mājiņu, kur bija apmeties pie tautiešiem, un es apsolīju drīz viņu apmeklēt.

Tad viņš cēli pacēla cepuri, paklanījās Sintijai, un mēs braucām prom.

-    Tāds jauks vīriņš, Sintija noteica. Man nebija ne jausmas, ka jūs viņu pazīstat.

-    Jums nebija ne jausmas par šo slavenību? es pārvaicāju. Un visu ceļu līdz mājām stāstīju par dažādām sekmīgām Herkula Puaro izmeklēšanām.

Mēs atgriezāmies ļoti labā garastāvoklī. Kad ienācām viesistabā, misis Ingletorpa iznāca no sava buduāra. Viņa izskatījās nospiesta un apjukusi.

-    Ak tie esat jūs, viņa noteica.

-    Vai kaut kas noticis, krustmāt Emīlij? Sintija pavaicāja.

-    Nebūt ne, misis Ingletorpa asi attrauca. Kas gan varētu notikt?

Pēc tam, pamanījusi apteksni mis Dorku dodamies uz ēdamistabu, viņa uzsauca, lai ienesot viņai buduārā dažas pastmarkas.

-    Jā, kundze.

Vecā apteksne svārstījās, pēc tam bikli noteica:

-   Vai jums nešķiet, kundze, ka labāk būtu likties gultā? Jūs izskatāties gaužām nogurusi.

-   Iespējams, ka jums taisnība, mis Dorka, jā gan… Bet nē, ne tagad. Man vēl jāpaspēj uzrakstīt dažas vēstules, pirms pasts nav nosūtīts. Vai jūs neiekurtu manā istabā uguni, kā jau tiku lūgusi?

-   Jā, kundze.

-    Tad es uzreiz pēc vakariņām liktos gultā.

Viņa iegāja atpakaļ buduārā, un Sintija nolūkojās viņai pakaļ.

-   Žēlīgais Dievs! Netieku gudra, kas notiek, viņa sacīja Laurensam.

Viņš nelikās neko dzirdējis un, ne vārda neatbildējis, apcirtās uz papēža, un izgāja no mājas.

Es ierosināju pirms pusdienām ātri izspēlēt tenisa partiju, un Sintija piekrita. Uzskrēju augšā paņemt savu raketi.

Misis Kevendiša tobrīd nāca lejā pa kāpnēm. Varbūt es tikai tā iedomājos, bet arī viņa izskatījās dīvaina un samulsusi.

-    Vai jūs labi pastaigājāties ar doktoru Baueršteinu? pavaicāju, lūkodams izlikties iespējami vienaldzīgs.

-    Es nebiju pastaigā, viņa strupi atteica. Kur ir misis Ingletorpa?

-    Buduārā.

Ar roku tverdamās pie kāpņu margām, viņa likās par kaut ko satraukusies, ātri pagāja man garām, devās lejup pa kāpnēm, un, šķērsojusi vestibilu, iegāja buduārā, aizvērdama aiz sevis durvis.

Pēc mirkļa, dodamies laukā uz tenisa kortu, es gāju garām atvērtajam buduāra logam un nekādi nevarēju nedzirdēt daļu sarunas. Mērija Kevendiša, pūlēdamās savaldīties, noprasīja:

-   Tad jūs man neparādīsiet?

-    Es jau jums teicu tas nav tas, ko jūs domājat. Tas uz jums nekādā ziņā neattiecas.

Bet Mērija Kevendiša ar pieaugošu rūgtumu balsī atbildēja:

-    Protams, man vajadzēja zināt, ka jūs viņu aizstāvēsiet;

Sintija mani jau gaidīja un dedzīgi uzrunāja:

-    Es taču teicu! Ir bijusi pamatīga saraušanās! Es no mis Dorkas visu izdibināju.

-    Kāda saraušanās?

-     Krustmātei Emīlijai ar šo. Jādomā, ka viņa beigu beigās sapratusi, kas tas par putnu.

-    Vai tad mis Dorka bija tur klāt?

-    Protams, nē. Viņai gadījās būt pie durvīm. Tur esot pamatīgi gājis vaļā. Es gan gribētu uzzināt, kas tur ir par lietu.

Es iedomājos misis Raiksas čigānisko seju un Evelīnas Hovardas brīdinājumus, taču nolēmu turēties notālēm, lai saglabātu savu dvēseles mieru, kamēr Sintija pārcilāja prātā visādas iespējamības un cerīgi noteica:

-    Krustmāte Emīlija viņu patrieks, nekad vairs ar viņu nerunās.

Man gribējās aprunāties ar Džonu, taču viņš nekur nebija redzams. Droši vien šopēcpusdien bija atgadījies kas negaidīts. Es lūkoju aizmirst dažus dzirdētos teikumus, taču, lai darītu ko darīdams, tie man nekādi neizgāja no prāta. Kāda loma šajā lietā bija Mērijai Kevendišai?

Kad nācu lejā uz vakariņām, misters Ingletorps atradās kabinetā. Viņa seja bija necaurredzama kā allaž, un mani atkal pārsteidza šā cilvēka nerealitāte.

Misis Ingletorpa nokāpa lejā pēdējā. Viņa joprojām izskatījās satraukta, un visu maltītes laiku valdīja nospiestība un klusums. Ingletorps bija neparsti kluss. Kā parasts, viņš dažnedažādi izrādīja uzmanību sievai, novietojot viņai aiz muguras spilvenu un vispār tēlojot rūpīgu laulāto draugu. Tūlīt pēc vakariņām misis Ingletorpa atgriezās savā buduārā.

-    Atsūtiet man kafiju uz buduāru, Mērij, viņa noteica. Man vēl kādas piecas minūtes jāveltī pastam.

Mēs ar Sintiju apsēdāmies kabinetā pie atvērtā loga. Mērija Kevendiša atnesa mums kafiju. Viņa joprojām likās satraukta.

-   Vai jums, jaunie ļaudis, patīk gaisma vai varbūt pusgaisma? viņa pavaicāja.

-    Vai jūs neienestu misis Ingletorpai kafiju, Sintij? Es ieliešu.

-    Nerūpējieties, Mērij, — iejaucās Ingletorps, es pats ienesīšu to Emīlijai.

Viņš ielēja kafiju un devās ārā no istabas, uzmanīgi nesdams to līdzi.

Laurenss sekoja viņam, un misis Kevendiša apsēdās pie mums. Tā mēs trijatā labu laiku sēdējām klusēdami. Tas bija skaists vakars silts un kluss. Misis Kevendiša lēnām apvēdinājās ar palmas lapu.

-    Ir mazliet par karstu, viņa nomurmināja, būs negaiss.

Ak vai, lādi harmoniski brīži nekad nevelkas ilgi! Manu paradīzi rupji satrieca drupās pazīstama, netīkama balss vestibilā.

-    Doktors Baueršteins! Sintija iesaucās. Ieradies tik nepiemērotā laikā!

Es greizsirdīgi uzlūkoju Mēriju Kevendišu, taču viņa likās mierīga un nebūt ne iztraucēta, viņas vaigi kā bija, tā palika bāli.

Dažos mirkļos Alfrēds Ingletorps jau bija ievedis doktoru iekšā, pēdējam smejoties un protestējot, ka neesot atbilstošā stāvoklī, lai ieietu ēdamistabā. Viņš patiešām izskatījās briesmīgi nošķiedies ar dubļiem no galvas līdz kājām.

-    Ko jūs esat darījis, doktor? misis Kevendiša iesaucās.

-     Man jāatvainojas, sacīja doktors. Taisnību sakot, es nebiju domājis nākt iekšā, bet misters Ingletorps uzstāja.

-    Jā, Bauerštein, jūs esat bēdīgā paskatā, sacīja Džons, ienākdams no vestibila ēdamistabā. Iedzeriet kafiju un pastāstiet mums, kas ar jums atgadījies.

-     Paldies, es tā darīšu, viņš, bēdīgi pasmiedamies, sacīja un pastāstīja, ka grūti pieejamā vietā esot atradis ļoti retu papardi; nopūlēdamies to dabūt rokā, viņš zaudējis pamatu zem kājām un apkaunojošā kārtā iekritis kaimiņu dīķī.

-    Saulē es drīz vien apžuvu, viņš piemetināja, taču baidos, ka mans izskats ir visai atbaidošs.

Šajā brīdī misis Ingletorpa no vestibila pasauca Sintiju, un meitene aizskrēja.

-     Lūdzu, sakārto manu dokumentu lādīti, dārgā. Es iešu gultā.

Durvis uz vestibilu bija plaši atvērtas. Es cēlos uz iešanu reizē ar Sintiju, un Džons bija kopā ar mani. Tātad bija

(rīs liecinieki, kuri varēja apzvērēt, ka redzējuši misis Inglelorpu paņemam savu kafiju tase, līdz šim neskarta, bija viņai rokā.

Man šo vakaru bija pilnīgi un negrozāmi sabojājusi doktora Baueršteina klātbūtne. Likās, ka šis vīrs nekad neies projām. Beigu beigās viņš tomēr sakustējās, un es atviegloti uzelpoju.

-    Es kopā ar jums iešu uz ciematu, sacīja misters Ingletorps. Gribu tikties ar mūsu aģentu, sakarā ar visiem tiem aprēķiniem.

Viņš pagriezās pret Džonu.

-    Nevienam nav jāceļas mani izlaist ārā. Es paņemšu rezerves atslēgas.

3. nodaļa Traģēdijas nakts

Lai padarītu skaidrāku šo mana stāsta daļu, es uzmetu Stailzas pirmā stāva plānu. Uz kalpotāju istabām veda durvis B.

Tās nebija savienotas ar labo spārnu, kur atradās Ingletorpu istabas.

Likās, ka bija nakts vidus, kad mani pamodināja Laurenss Kevendišs. Viņam rokā bija svece, un viņa sejas izteiksme liecināja, ka noticis kas ļoti slikts.

-    Kas lēcies? es noprasīju, apsēdies gultā un lūkodams apkopot jūkošās domas.

-     Baidos, ka māte jūtas ļoti sl'ikti. Viņai, kā šķiet, uznākusi kaut kāda lēkme. Nelaimīgā kārtā viņa ir ieslēgusies.

-   Es tūlīt nākšu.

Izlēcu no gultas un, uzrāvis rītasvārku, sekoju Laurensam pa gaiteni un galeriju līdz mājas labajam spārnam.

Džons Kevendišs mums pievienojās, pēc tam vēl viens vai divi pārsteigti un satraukti kalpotāji. Laurenss pagriezās pret brāli.

-    Kā tu domā, ko lai iesākam?

"Vēl nekad," es nodomāju, "viņa neizlēmība nav tik skaidri izpaudusies."

Džons sāka neganti raustīt misis Ingletorpas durvju rokturi, taču bez jelkāda rezultāta. Tās bija aizslēgtas vai aizbultētas no iekšpuses. Tagad jau visi mājas iedzīvotāji bija kājās. No istabas bija dzirdamas ļoti satraucošas skaņas. Bija skaidrs kaut kas jāuzsāk.

-    Mēģiniet tikt iekšā caur mistera Ingletorpa istabu, ser, sauca mis Dorka. Ak vai, nabaga saimniece!

Es pēkšņi apjēdzu, ka Alfrēda Ingletorpa starp mums nav viņš ir vienīgais, kura nav klāt. Džons atvēra viņa istabas durvis. Tur valdīja piķa melna tumsa, bet Laurenss sekoja ar sveci, un tās vārgajā gaismā mēs redzējām, ka gulta ir neskarta, turklāt nekas neliecināja, ka šī istaba būtu apdzīvota.

Mēs devāmies tieši uz blakusistabas durvīm. Arī tās bija aizslēgtas vai aizbultētas no iekšpuses. Ko gan te varēja darit?

-    Ak, dārgo ser, sauca mis Dorka, lauzīdama rokas, ko lai iesākam?

-    Jāmēģina uzlauzt durvis, es domāju. Tas nebūs nekāds vieglais darbiņš. Lieciet kādai no istabmeitām iet lejā un piecelt Beiliju, lai saka viņam, ka tūlīt jāaicina šurp doktors Vilkinss. Un tagad mēģināsim tikt galā ar durvīm. Vienu mirklīti, lūdzu, vai te nav durvis uz mis Sintijas istabu?

-    Jā, ser, bet tās allaž ir aizbultētas. Viņa nekad to neaizmirst.

-    Labi, redzēsim.

Viņš ātri metās pa gaiteni uz Sintijas istabas pusi. Tur bija Mērija Kevendiša; viņa, lūkodama pamodināt, purināja meiteni, kura izrādījās varen cieši aizmigusi.

Pēc īsa brīža viņš atgriezās.

-    Nav labi. Arī tās ir aizbultētas. Mums jāuzlauž durvis. Es domāju, ka, sabojājot šīs durvis, necelsies tik lieli zaudējumi, kā sabojājot durvis uz gaiteni.

Mēs sasparojāmies un visi pielikām plecus. Durvis bija izturīgas un ilgu laiku pretojās mūsu spiedienam, taču visubeidzot mēs uzgūlām tām ar visu savu svaru, un beigu beigās tās ar skaļu krakšķi atsprāga vaļā.

Mēs kopā metāmies tur iekšā, Laurenss joprojām turēja sveci. Misis Ingletorpa gulēja gultā, viss viņas augums raustījās drausmīgās konvulsijās, kādā krampju lēkmē viņa bija apgāzusi galdiņu, kas atradās pie gultas. Kad mēs ienācām, viņas locekļi atslāba un viņa atslīga atpakaļ spilvenos.

Džons šķērsoja istabu un iededza gaismu. Pievērsies Annijai, vienai no kalpotājām, viņš sūtīja to lejā uz ēdamistabu pēc brendija. Pēc tam viņš tuvojās pamātei, kamēr es atbultēju durvis uz gaiteni.

Pagriezos pret Laurensu, gribēdams pateikt, ka vislabprātāk viņus šobrīd atstātu, ja vairāk nav vajadzības pēc maniem pakalpojumiem, taču vārdi sastinga man uz lūpām. Es nekad vēl nebiju redzējis tik rēgainu izteiksmi kāda cilvēka sejā. Viņš bija nobālis balts kā krīts, un svece, kuru viņš sažņaudzis turēja rokā, pilēja uz paklāja, bet viņa acis, šausmu vai vēl kādu tamlīdzīgu izjūtu pilnas, stīvi vērās kaut kur virs manas galvas atdūrušās pretējā sienā. It kā viņš būtu ieraudzījis kaut ko tik šausmīgu, ka pārakmeņojies. Es instinktīvi sekoju ar acīm viņa skatienam, taču neko sevišķu neieraudzīju. Pelni, kuri joprojām tikko manāmi plēnēja pavardā, un kamīna ornamenti noteikti nespēja iedvest tādas šausmas.

Misis Ingletorpas briesmīgā lēkme šķita pārgājusi. Viņa bija spējīga runāt, izdvešot īsus vārdus.

-    Tagad ir labāk… tik pēkšņi… cik muļķīgi bija ieslēgties…

Uz gultas krita ēna, un, palūkojies augšup, es ieraudzīju Mēriju Kevendišu stāvam pie durvīm un turam roku Sintijai ap pleciem. Likās, ka viņa pietur meiteni, kura izskatījās gluži apstulbusi un nemaz nelīdzinājās pati sev; pietvīkusi sārta, viņa nemitīgi žāvājās.

-    Nabaga Sintija ir ļoti nobijusies, sacīja misis Kevendiša savā zemajā, skaidrajā balsī. Viņa pati, kā es ievēroju, bija ģērbusies savā baltajā uzsvārcī. Tātad bija vēlāks, nekā es biju domājis. Es redzēju pa aizkaru spraugām agra rīta gaišumu, un pulkstenis uz kamīna malas rādīja turpat vai piekto stundu.

Mani sastindzināja aizžņaugts kliedziens, kas atskanēja no gultas puses. Nelaimīgajai vecajai lēdijai uzbruka jauna sāpju lēkme. Krampji atkārtojās tik neganti, ka bija šaus-

migi skatīties. Visi satraucās. Mēs drūzmējāmies ap viņu, nespēdami nedz palīdzēt, nedz atvieglināt ciešanas.

Pēdējā krampju lēkme izlieca viņu virs gultas, tā ka ķermenis balstījās tikai uz galvas un papēžiem dīvainā puslokā. Velti Mērija un Džons lūkoja iedot viņai vēl brendiju. Laiks ritēja. Lēdijas ķermenis atkal dīvaini izliecās.

Šajā brīdī istabā iesteidzās doktors Baueršteins. Kādu mirkli viņš stāvēja kā sastindzis, nolūkodamies uz augumu gultā, un topašbrīd misis Ingletorpa, stingi vērdamās doktorā, iesaucās:

-Alfrēd, Alfrēd…

Pēc tam viņa nekustīgi atkrita atpakaļ spilvenos.

Doktors lieliem soļiem metās pie gultas un, satvēris viņas rokas, ņēmās tās enerģiski kustināt, cik nopratu, izmēģinādams mākslīgo elpināšanu. Viņš izteica dažus skarbus rīkojumus kalpotājiem. Ar pavēlniecisku rokas mājienu viņš izraidīja mūs visus pa durvīm. Mēs kā noburti raudzījāmies viņā, lai gan, jādomā, visi sirds dziļumos apzinājāmies, ka ir jau par vēlu un neko vairs nav iespējams darīt. Pēc viņa sejas izteiksmes es varēju redzēt, ka ari viņš ne uz ko īpašu necer.

Beigu beigās viņš, atmetis veltās pūles, drūmi nodūra galvu. Šajā brīdī mēs izdzirdām ārpusē soļus, un steigšus ienāca doktors Vilkinss misis Ingletorpas ārsts tukls, nervozs, mazs cilvēciņš. Doktors Baueršteins dažos vārdos paskaidroja, ka viņam gadījies iet garām vārtiem brīdī, kad pa tiem izbraukusi mašīna, un viņš skrējis uz māju, cik ātri vien varēdams, kamēr auto aizbraucis pēc doktora Vilkinsa. Ar vieglu rokas kustību viņš norādīja uz gultā guļošo augumu.

33

Ci-ik nepatīkami, ci-ik nepatīkami, doktors Vilkinss nomurmināja, nabaga labā lēdija. Viņa allaž uz-

Kristi 4

ņēmās pārāk daudz tiešām pārāk daudz par spiti maniem aizrādījumiem. Es viņu brīdināju. Sirds viņai nebija nekāda stiprā. "Neņemiet pie sirds," es viņai teicu, "neņemiet pie sirds." Bet nē viņas cenšanās pēc labiem darbiem bija pārāk liela. Daba sadumpojās. Da-ba sa-dumpo-jās.

Doktors Baueršteins, kā es ievēroju, greizi uzlūkoja vietējo doktoru. Joprojām vērdamies doktorā Vilkinsā, viņš sāka runāt.

-    Šie krampji bija pārāk neganti, doktor Vilkins. Žēl, ka jūs nepaspējāt laikā, lai to apliecinātu. Tic bija visai neparasti.

-    Ak tā! doktors Vilkinss prātīgi noteica.

-     Es gribētu ar jums aprunāties zem četrām acīm, sacīja doktors Baueršteins. Viņš pievērsās Džonam. Vai jūs neiebilstat?

Mēs visi sadrūzmējāmies gaitenī, atstājot abus ārstus divatā, un es dzirdēju aiz mums noskrapstam atslēgu.

Lēnām devāmies lejā pa kāpnēm. Biju neganti uztraucies. Man ir nelielas dedukcijas spējas, un doktora Baueršteina rīcība izraisīja manā prātā veselu briesmīgu minējumu gūzmu. Mērija Kevendiša uzlika roku man uz elkoņa.

-    Kas tas? Kāpēc doktors Baueršteins ir tik norūpējies?

Es uzlūkoju viņu.

-    Vai zināt, ko es domāju?

-Ko?

-    Paklausieties! es palūkojos apkārt pārējie bija pārāk tālu, lai varētu mūs sadzirdēt.

Pieklusināju balsi līdz čukstam:

-    Es domāju, ka viņa ir noindēta! Esmu pārliecināts, ka doktoram Baueršteinam radušās tādas aizdomas.

-            Ko? viņa pārvaicāja, atslīgdama pret sienu. Viņas plaksti nevaldāmi raustījās. Pēc tam viņa pēkšņi pārsteidza mani, ierunādamās:

-    Nē, nē tikai ne to… to ne!

Un devās projām no manis, augšup pa kāpnēm. Es sekoju, bīdamies, ka viņa varētu paģībt. Atradu viņu atspiedušos pret margām, nobālušu nāves bālumā. Viņa nepacietīgi raidīja mani projām.

-     Nē, nē atstājiet mani. Labāk gribu palikt viena. Ļaujiet man nomierināties minūti vai divas. Ejiet lejā pie pārējiem.

Es negribīgi paklausīju. Džons un Laurenss bija ēdamistabā. Es viņiem pievienojos. Mēs visi klusējām, taču domāju, ka izteicu balsī mūsu visu domas, kad beigu beigās pārtraucu šo klusumu, ierunādamies:

-    Kur ir misters Ingletorps?

Džons nodūra galvu.

-    Viņa nav mājās.

Mūsu acis satikās. Kur bija Alfrēds Ingletorps? Viņa prombūtne bija dīvaina un neizskaidrojama. Es atcerējos misis Ingletorpas vārdus, kurus viņa izteica mirstot. Kas aiz tiem slēpās? Ko viņa vēl mums pasacītu, ja būtu pieticis laika?

Visubeidzot mēs dzirdējām ārstus kāpjam lejā pa kāpnēm. Doktors Vilkinss izskatījās nosvērts un satraukts reizē, lūkodams apslēpt iekšēju satricinājumu zem ārēja miera. Doktors Baueršteins turējās viņam aiz muguras, viņa bargā, bārdainā seja palika nemainīga. Doktors Vilkinss runāja par viņiem abiem. Viņš uzrunāja Džonu:

-    Mister Kevendiš, es gribētu lūgt jūsu piekrišanu pēcnāves sekcijai.

-    Vai tas ir nepieciešams? Džons nospiesti pavaicāja. Viņa seju sašķobīja sāpju grimase.

-    Absolūti, sacīja doktors Baueršteins.

-   Jūs ar to gribat teikt…?

-    Ka ne doktors Vilkinss, ne es pals šādos apstākļos nevaram izrakstīt miršanas apliecību.

Džons palocīja galvu.

-   Tādā gadījumā man neatliek nekas cits kā piekrist.

-    Pateicos, steidzīgi sacīja doktors Vilkinss. Mēs piedāvājam to izdarīt rītvakar vai, pareizāk, šovakar. Un viņš pavērās laukā, kur ausa diena. Baidos, ka tādos apstākļos no izmeklēšanas izvairīties būtu grūti šīs formalitātes ir nepieciešamas, taču es jūs lūdzu neuztraukties.

Iestājās klusuma brīdis, un tad doktors Baueršteins izvilka no kabatas divas atslēgas un pasniedza tās Džonam.

-   Te ir atslēgas no abām istabām. Es tās aizslēdzu, un, manuprāt, tām tagad labāk palikt aizslēgtām.

Ārsti devās prom.

Es savā prātā apcerēju kādu ideju, un jutu, ka nupat ir pienācis laiks to īstenot. Tomēr biju ļoti piesardzīgs, zinādams, kā Džons baidās no jebkāda trokšņa; būdams optimists, viņš cerēja savā dzīves ceļā nekad tādu nesacelt. Būtu grūti viņu pārliecināt par mana plāna saprātīgumu. No otras puses, es jutu, ka Laurenss varētu būt mans sabiedrotais. Nebija šaubu šis bija īstais brīdis, lai es uzņemtos iniciatīvu.

-   Džon, es teicu, es gribu jums ko vaicāt.

-Jā?

-    Vai atminaties es tiku runājis par savu draugu Puaro? To beļģi, kas ieradies šeit? Viņš bija ļoti slavens detektīvs.

-Jā.

-    Gribu lūgt jūsu atļauju pieaicināt viņu šīs lietas izmeklēšanai.

-   Ko tagad? Pirms sekcijas?

-   Jā, laiks negaida, ja… ja ir noticis noziegums.

-    Blēņas! Laurenss dusmigi iesaucās. Manuprāt, visa tā lieta ir Baueršteina avīžpīle! Vilkinsam nekas tāds nenāca ne prātā, pirms Baueršteins to viņam iestāstīja. Taču kā visi speciālisti, Baueršteins ir ķerts uz savu nozari. Indes ir viņa vaļasprieks, un, protams, viņš saskata tās it visur.

Jāatzīstas, ka mani šī Laurensa piezīme pārsteidza. Viņš reti kad tik aizrautīgi par kaut ko izteicās.

Džons svārstījās.

-    Es nevaru sacīt tā kā tu, Laurens, viņš beidzot noteica, esmu noskaņots dot Heistingsam brīvu vaļu, kaut gan būtu vēlējies mazliet nogaidīt. Mums nav vajadzīgi nekādi lieki skandāli.

-    Nē, nē, es dedzīgi iesaucos, no tā jums nav jābaidās. Puaro ir pati smalkjūtība.

-   Ļoti labi, tad dariet kā vēlaties. Es nododu šo lietu jūsu rokās. Kaut gan ja ir tā, kā mums liekas, tad tā lieta ir visai skaidra. Dievs, piedod man, ja es kļūdos!

Es palūkojos pulkstenī. Bija seši. Es nolēmu nezaudēt laiku.

Tomēr es atļāvos piecas minūtes kavēties. Es izlietoju tās, lai ieietu bibliotēkā un uzmeklētu medicīnas grāmatu, kurā bija rakstīts par noindēšanos ar strihnīnu.

4. nodaļa Puaro izmeklē

Tā ciema māja, kurā bija apmetušies beļģi, atradās tuvu pie parka vārtiem. Bija iespējams ietaupīt laiku, ejot pa šauro taciņu cauri garajai zālei un tā izvairoties no daudzajiem ceļa līkumiem. Tāpēc es gāju pa šo ceļu. Es jau biju ticis gandrīz līdz lievenim, kad manu uzmanību saistīja skrejoša vīrieša stāvs, kas tuvojās. Tas bija misters

Ingletorps. Kur viņš bija kavējies? Kā grasījās izskaidrot savu prombūtni?

Viņš dedzīgi mani uzrunāja.

-    Mans Dievs! Cik šausmīgi! Mana nabaga sieva! Es tikai nupat uzzināju.

-    Kur jūs bijāt? es noprasīju.

-    Viņvakar biju ielūgts ciemos pie Denbijiem. Pulkstenis jau bija viens naktī, kad viesības beidzās. Tad es atklāju, ka neesmu paņēmis rezerves atslēgu. Negribēju modināt augšā visu māju, un Denbijs deva man naktsmājas.

-    Kā jūs uzzinājāt jaunumus? es pavaicāju.

-    Vilkinss pieklauvēja pie Denbija durvīm, lai to pateiktu. Mana nabaga Emīlija! Viņa bija tik pašaizliedzīga tāds cēls raksturs! Viņa būs pārvērtējusi savus spēkus.

Man pāri jau brāzās sašutuma vilnis. Šis vīrs bija izmanīgs liekulis!

-    Man jāsteidzas, es teicu, pateikdamies Dievam, ka viņš man neprasa, kurp es dodos.

Pēc dažām minūtēm es jau klauvēju pie Līstvejkotedžas durvīm.

Nesaņēmis atbildi, es nepacietīgi atkārtoju klauvējienu. Tad lodziņš virs manis uzmanīgi pavērās, un laukā palūkojās pats Puaro.

Ieraudzījis mani, viņš pārsteigumā iesaucās. Dažos īsos vārdos pastāstīju par atgadījušos traģēdiju un teicu, ka vēlos aicināt viņu palīgā.

-    Pagaidiet, mans draugs, es jūs ielaidīšu iekšā, un, kamēr ģērbšos, jūs man visu izstāstīsiet.

Pēc mirkļa viņš jau atbultēja durvis, un es sekoju viņam uz viņa istabu. Tur viņš apsēdināja mani krēslā, un es atkārtoju visu no gala, neko neizlaižot, nepiemirstot nevienu apstākli pat ne visnenozīmīgāko, kamēr viņš rūpīgi un pārdomāti posās.

Pastāstīju viņam par savu pamošanos, par misis Ingletorpas pirmsnāves vārdiem, par vīra prombūtni, par strīdu iepriekšējā dienā, vārdu pārmaiņu starp Mēriju un viņas vīra pamāti, par iepriekšējo strīdu starp misis Ingletorpu un Evelīnu Hovardu un arī visu pārējo.

Es nespēju paskaidrot visu gluži tik skaidri, kā būtu vēlējies. Daudzreiz atkārtojos, palaikam man nācās atgriezties pie kādas detaļas, kuru biju piemirsis. Puaro man laipni uzsmaidīja.

-    Prāti jūk? Vai ne tā? Nesteidzieties, mon ami, jūs esat satraukts, jūs esat apmulsis bet tas taču ir dabiski. Tagad, kad jūs jau esat mierīgāks, sagrupēsim faktus kārtīgi, katru savā vietiņā. Mēs pārbaudīsim un atmetīsim. Tos, kas svarīgi, novietosim vienā pusē; tos, kas nav svarīgi, tos pff! viņš sašķobīja savu ķeruba seju un komiski pūta. Aizpūtīsim projām!

-    Tas viss ir labi, es iebildu, bet kā jūs domājat noteikt, kas ir svarīgs un kas ne? Tas man allaž liekas tik grūti.

Puaro enerģiski pašūpoja galvu. Pašlaik viņš īpaši rūpīgi kārtoja savas ūsas.

-    Ne tā. Voyons*! Viens fakts ved pie otra… Tā, mēs turpinām vai nākamais saskan ar šo? A merveille!** Labi! Mēs varam turpināt. Nākamais mazais faktiņš neder! Ak, tas gan ir interesanti! Te kaut kā trūkst kāda ķēdes locekļa, kurš izpalicis. Mēs pārbaudām. Mēs meklējam. Un šis mazais kuriozs, šī mazā, nenozīmīgā detaļa, kas nesaskan mēs liksim to šeit!

Un viņš ar izteiksmīgu rokas mājienu turpināja:

-   Tas ir zīmīgi! Tas ir šaušalīgi!

-   Jjā…

"Redziet! (Franču vai.)

"■♦Brīnišķīgi! (Franču vai.)

-    Ak jā! Puaro tik dezlgi ņēmās kratīt rādītājpirkstu, ka es nodrebēju. Piesargieties! Posts detektīvam, kurš sacīs: "Tāds sīks nieks, tam nav nekādas nozīmes." Es nepiekrītu. Tas jāaizmirst. Tā sākas maldi! Nozīmīgs ir itin viss!

-    Es zinu, jūs vienmēr man esat to teicis. Tāpēc jau es iedziļinājos visās šī notikuma detaļās, vai tās man šķita būtiskas vai ne.

-     Un es esmu ar jums mierā. Jums ir laba atmiņa, un jūs man visus faktus atainojāt patiesīgi. Par kārtību, kādā jūs tos man izklāstāt, neizteikšos patiešām, to atliek tikai nožēlot! Taču es dodu atlaides jūs esat uztraucies. Domāju, tieši tāpēc jūs aizmirsāt kādu ārkārtīgi svarīgu faktu.

-    Kuru tad? es pavaicāju.

-     Jūs nepateicāt, vai misis Ingletorpa vakarā labi paēda.

Es apjucis blenzu viņā. Kā rādās, karš bija ietekmējis mazā vīriņa smadzenes. Viņš noņēmās ar mēteli, rūpīgi pūlēdamies to nosukāt pirms vilkšanas mugurā, un likās pilnīgi iedziļinājies darbā.

-    Es neatceros, noteicu, un, šā vai tā, nesaprotu, kāpēc…

-   Nesaprotat? Bet tas taču ir ļoti svarīgi.

-   Nesaprotu, kāpēc, es, visai sakaitināts, sacīju. Cik spēju atcerēties, viņa netika daudz ēdusi. Bija ļoti satraukta, un tāpēc viņai nebija apetītes. Tas ir dabiski.

-   Jā, Puaro domīgi sacīja, tas ir tikai dabiski.

Viņš pavilka atvilktni, izņēma no tās mazu lādīti un pagriezās pret mani.

-    Tagad esmu gatavs. Mēs dosimies uz to chateau* un apskatīsim visu uz vietas. Atvainojiet, mon ami, jūs esat

♦Pils (franču vai.).

ģērbies steigā, un jūsu kaklasaite sašķiebusies. Atļaujiet.

Un viņš ar izveicīgu kustību to sakārtoja.

-Ģay est!* Vai tagad varam iet?

Mēs steidzāmies ārā no ciema un iegriezāmies pa vārtiem. Puaro uz mirkli apstājās un ar nožēlu palūkojās apkārt, apbrīnodams skaisto parka iekārtojumu, kur viss vēl mirguļoja rīta rasā.

-    Tāds skaistums, tāds daiļums, bet nabaga ģimene iekļuvusi nelaimē, bēdu nomākta.

Runādams viņš vērīgi lūkojās manī, un es sajutu, ka nosarkstu zem viņa ilgā skatiena.

Vai ģimene bija bēdu nomākta? Vai misis Ingletorpas nāve bija tik liela nelaime? Es apjautu, ka šajā atmosfērā trūka jebkādu emociju. Mirusī lēdija netika pārlieku mīlēta. Viņas nāve radīja pārsteigumu un satraukumu, taču to neviens izmisīgi neapraudās.

Puaro likās lasām manas domas. Viņš bargi māja ar galvu.

-    Nē, nudien, jums taisnība, viņš teica, tas nav tā, kā būtu, ja viņu ar pārējiem saistītu asinssaites. Viņa pret šiem Kevendišiem izturējās laipni un gādīgi, taču viņa nebija īstā māte. Asinis runā atcerieties to vienmēr asinis runā.

-    Puaro, es sacīju, es vēlētos, lai jūs man pastāstītu, kāpēc gribējāt zināt, vai misis Ingletorpa vakarā labi paēdusi? Es to visu savā prātā pārdomāju, taču nevaru saprast, kāds tam sakars ar visu tālāko.

Viņš brīdi klusēja, un mēs turpinājām ceļu. Tad galu galā viņš sacīja:

-     Es domāju, ka varu jums pateikt, lai gan kā zināms neesmu radis sniegt paskaidrojumus, kamēr izmeklēšana nav pabeigta. Šobrīd pastāv aizdomas, ka misis Ingletorpa noindēta ar strihnīnu, kas pievienots viņas kafijai.

♦Kārtībā! (Franču vai.)

-Tā?

-   Tātad cikos tika pasniegta kafija?

-   Ap astoņiem.

-    Tad viņa to izdzērusi starp astoņiem un pusdeviņiem

-    ne vēlāk. Strihnīns ir ļoti ātras iedarbības inde. Tā iedarbība parādās visai drīz, varbūt jau pēc stundas. Tomēr gadījumā ar misis Ingletorpu simptomi neparādījās līdz pulksten pieciem no rīta pēc deviņām stundām! Taču pamatīga maltīte, kas ieturēta tajā pašā laikā, kad ieņemta inde, varētu sekas aizkavēt gan ne gluži tik ilgu laiku. Tā ir iespēja, kas jāņem vērā. Taču, spriežot pēc jūsu sacītā, viņa vakariņās ēda ļoti maz, un tomēr simptomi neparādījās agrāk kā nākamajā rītā! Tas ir dīvaini, mans draugs. Sekcijā var parādīties kaut kas tāds, kam pateicoties, to varēs izskaidrot. Ari vēlāk paturiet to prātā.

Kad mēs tuvojāmies mājai, Džons iznāca mūs sagaidīt. Viņa seja izskatījās nogurusi un noliesējusi.

-    Šī ir ļoti kutelīga lieta, mesjē Puaro, viņš sacīja.

-     Heistings jau būs jums paskaidrojis, ka mēs baidāmies no tā, ka lieta varētu nākt atklātībā?

-    Ļoti labi to saprotu.

-    Redziet, šobrīd tās ir tikai aizdomas. Mums nav no kā atsperties.

-Tieši tā. Vienkārši jāveic attiecīgi pasākumi.

Džons pagriezās pret mani, izvilka cigarešu etviju un aizdedza cigareti.

-    Vai jums zināms, ka tas tips šis Ingletoīps ir atgriezies?

-Jā. Es viņu satiku.

Džons iemeta sērkociņu tuvējā puķu dobē tādu izrīcību Puaro nespēja izturēt. Viņš uzmeklēja to un kārtīgi apkašņāja ar zemi.

-   Jocīga jušana ir grūti apjēgt, kā pret viņu izturēties.

-    Šīs grūtības nevilksies ilgi, Puaro klusi noteica. Džons izskatījās ieintriģēts, ne visai spēdams izprast šā

izteiciena nozīmi. Viņš pasniedza man abas atslēgas, kuras viņam bija iedevis Baueršteins.

-    Parādiet mesjē Puaro visu, ko viņš vēlas redzēt.

-   Vai istabas ir aizslēgtas? Puaro noprasīja.

-    Doktors Baueršteins to uzskatīja par nepieciešamu. Puaro domīgi pamāja.

-    Tad viņš jūtas ļoti pārliecināts. Labs ir, tas mums visu padara vienkāršāku.

Mēs abi kopā iegājām istabā, kur bija norisinājusies traģēdija. Skaidrības labad es uzmetu istabas un arī tās iekārtojuma plānu.

Puaro atslēdza durvis un ātri pārlūkoja istabu. Viņš pārgāja no viena objekta pie otra tik veikli kā sienāzis. Es paliku pie durvīm, bīdamies iznīcināt kādas pēdas. Puaro tomēr nebūt nešķita pateicīgs par manu tālredzīgo rīcību.

Kas ar jums notiek, mans draugs? viņš iesaucās. Ko jūs tur stāvat kā… Kā jūs to saucat? Ak jā, kā sālsstabs?

Es paskaidroju, ka baidos sabojāt kādas pēdas.

-   Pēdas? Kas par iedomām! Istabā taču ir pabijusi vesela armija! Kādas pēdas tad te vēl varētu atrast? Nē, nāciet šurp un palīdziet man meklēt. Es tikai nolikšu savu šķirstiņu.

Viņš to nolika uz apaļā galdiņa pie loga, tad pārdomāja un pieliecās, lai novietotu savu nesamo uz grīdas.

-    Ak vai, mans draugs, Puaro iesaucās, var mitināties lielā mājā, bet bez kādām ērtībām.

Pēc nelielas moralizēšanas viņš atsāka meklējumus.

Topašbrīd viņa uzmanību piesaistīja neliela purpurkrāsas lādīte ar atslēgu atslēgas caurumā tā atradās uz rakstāmgalda. Viņš izņēma atslēgu un pasniedza to man. Es neko īpašu neievēroju. Tā bija visparastākā atslēga ar stieples gredzentiņu.

Pēc tam viņš pārbaudīja mūsu uzlauzto durvju stenderi, lai pārliecinātos, ka bulta tiešām bijusi aizšauta. Tad devās pie pretējām durvīm, kas veda Sintijas istabā. Ari šīs durvis bija aizbultētas, kā jau es tiku teicis, tomēr viņš noņēmās, tās atbultēdams, atvērdams un aizvērdams un tā" vairākas reizes; viņš to darīja ar vislielāko piesardzību lai nesaceltu troksni. Te pēkšņi pati durvju bulta ar kaut ko piesaistīja viņa uzmanību. Viņš to uzmanīgi aplūkoja un pēc tam, izveicīgi izvilcis no līdzatnestā šķirstiņa mazu pinceti, ar to norāva no durvju bultas tievu diegu šķip• sniņu, kuru rūpīgi noslēpa plānā aploksnē.

Uz kumodes atradās paplāte ar spirta lampiņu, un uz tās neliels katliņš. Katliņā vēl bija neliels daudzums tumša šķidruma, un turpat stāvēja arī tukša izdzerta tase ar apakštasīti.

Es brīnījos, kā varēju būt tik neuzmanīgs un to nepamanīt. Te jau bija vērā ņemams izpētes objekts. Puaro mazliet apslapināja pirkstu šķidrumā un piesardzīgi to pagaršoja. Viņš saviebās.

-    Kakao ar, jādomā, rumu.

Viņš devās tālāk pie lauskām uz grīdas, kur bija apgāztais galds, kas atradās pie gultas. Tur mētājās galda lampa, dažas grāmatas, sērkociņi, atslēgu saišķis un sīki sašķaidītas kafijas tases lauskas.

-   Ai, tas gan ir interesanti, sacīja Puaro.

-    Man jāatzīstas, ka es neko īpaši interesantu neredzu.

-    Jūs ne? Aplūkojiet to lampu cilindrs plīsis divās vietās, viss guļ tā, kā nokritis. Bet, palūk, kafijas tase ir burtiski sašķaidīta pulverī.

-    Labi, es noguris sacīju, jādomā, ka uz tās kāds uzkāpis.

-   Tiešām gan, savādā tonī sacīja Puaro, kāds uz tās uzkāpis.

Viņš piecēlās jo tobrīd bija nometies uz ceļgaliem -, lēnām piegāja pie kamīnmalas un palika tur stāvam, nesakarīgi taustīdams un pētīdams ornamentus tā viņš mēdza uzvesties, kad bija satraucies.

-    Mon ami! viņš sacīja, pievērsies man, kāds uzkāpis uz šīs tases, saberzdams to pulverī, un visdrīzāk tas darīts tāpēc, ka tur bijis strihnīns. Vai varbūt un tas ir vēl daudz nopietnāk tāpēc, ka strihnīns tur nav bijis!

Es neatbildēju. Biju samulsināts, taču zināju, ka nebūtu labi lūgt viņam paskaidrojumus. Pēc mirkļa viņš sakustējās un turpināja pētīšanas darbus. Viņš pacēla no grīdas atslēgu saišķi, pagrozījis pirkstos, beigu beigās izvēlējās vienu jaunu un spīdīgu un pamēģināja ar to atslēgt purpurkrāsas lādīti. Tā derēja, viņš atvēra kastīti, taču pēc īsa šaubu mirkļa aizvēra un atkal aizslēdza, iebāzdams kabatā gan atslēgu saišķi, gan atslēgu, kas bija atradusies atslēgas caurumā.

-   Neesmu saņēmis atļauju pārbaudīt šos papīrus! Taču reiz tas būs jādara!

Pēc tam viņš ļoti rūpīgi pārmeklēja mazgājamā galdiņa atvilktnes. Pārgājis pāri istabai līdz logam kreisajā pusē, viņš šķita ļoti ieinteresējies par apaļu tik tikko samanāmu traipu uz tumši brūnā paklāja. Viņš nometās uz ceļiem, pārbaudīdams to gabalu pa gabaliņam un pat apostīdams. Visbeidzot viņš ielēja kādu drusciņu kakao mēģenē un rūpīgi to aizbāza. Pēc tam viņš izņēma nelielu piezīmju grāmatiņu.

-    Šajā istabā, viņš sacīja, aizgūtnēm pierakstīdams, mēs atradām sešas interesantas norādes. Vai lai es tās nosaucu, vai varbūt to darīsiet jūs?

-   Ak, labāk jau jūs, es kautri atbildēju.

-   Tad labi. Viens pulveri samīdītā kafijas tase, divi lādīte ar atslēgu atslēgas caurumā, trīs traips uz grīdas.

-   Tas varētu būt radies arī senāk, es iejaucos.

-    Nē, jo tas joprojām ir jūtami mitrs un ož pēc kafijas. Četri tumši zaļa auduma atliekas; tikai viens vai divi pavedieni, bet audumu pēc tiem varētu pazīt.

-    Ak tā! es iesaucos, tātad tos jūs paslēpāt aploksnē.

-    Jā. Pavedieni var būt ari no kāda pašas misis Ingletorpas tērpa un tadā gadījumā ir gluži nenozīmīgi. To mēs redzēsim. Pieci šis! Ar dramatisku žestu viņš norādīja uz palielu sveces atstātu plankumu uz grīdas pie rakstāmgalda. Tas varētu būt radies tikai vakar. Pretējā gadījumā laba apteksne jau būtu to iztīrījusi ar dzēšlapu un karstu gludekli, kā reiz vienai no manām labākajām cepurēm bet tas jau ir cits stāsts.

-    Ļoti iespējams, ka tas izdarīts pagājušajā naktī. Mēs bijām ļoti uztraukušies. Vai varbūt pati misis Ingletorpa rīkojusies ar sveci.

-   Jūs ienesāt istabā tikai vienu sveci?

-    Jā. To turēja Laurenss Kevendišs. Taču viņš bija ļoti

uztraucies. Likās, ka viņš kaut ko ieraudzījis, lūk, tur, un es norādīju uz kamīnmalu, un tas viņu pilnīgi satrieca.

-    Tas ir interesanti, Puaro steigšus sacīja. Jā, tas ir aizraujoši, viņa acis pārslīdēja sienai visā tās garumā, taču tā nav viņa svece, kas atstājusi šo traipu, jo te jūs redzat baltu traipu, bet mistera Laurensa svece, kura vēl joprojām atrodas uz tualetes galdiņa, ir sārta. No otras puses misis Ingletorpas istabā nav svečtura, tikai galda lampa.

-    Tādā gadījumā pie kā ved jūsu dedukcija?

Uz to mans draugs atbildēja tikai ar visai piktu repliku, ieteikdams likt darbā manas no dabas mantotās spējas.

-    Un sestā norāde? es vaicāju. Es domāju, ka tas ir kakao paraugs.

-    Nē, domīgi sacīja Puaro. Es varēju to minēt kā sesto numuru, taču tā nedarīju. Nē, sesto norādi es pagaidām paturēšu pie sevis.

Viņš ātri pārlūkoja istabu.

-    Te vairs nav ko darīt, es domāju, ja nu vienīgi… viņš uzmanīgi un ilgi noskatīja aukstos pelnus kamīnā.

-    Uguns liesmas iznīcina. Taču, ja laimējas… kaut kas varbūt… palūkosim!

Nometies ceļos, viņš veikli ņēmās rušināt pavarda pelnus, izsijādams tos ar vislielāko rūpību. Pēkšņi viņš klusām iesaucās:

-    Pinceti, Heistings!

Es ātri viņam to pasniedzu, un viņš meistarīgi izvilka no pelniem mazu, apgruzdušu papīra gabaliņu.

-    Te, mon ami! — viņš iesaucās. Ko jūs par to domājat?

Es ielūkojos papīriņā. Šis ir pilnīgi precīzs papīriņa at-

tēls:

Es jutos ieinteresēts. Tas bija neparasti biezs, nebūt ne parasts piezīmju papīrs. Man pēkšņi iešāvās prātā kāda doma.

-    Puaro! es iesaucos. Tas ir gabals no testamenta!

-   Tieši tā.

Es viņu vērīgi uzlūkoju.

-   Jūs nejūtaties pārsteigts?

-    Nē, viņš nopietni sacīja, es to gaidīju.

Es atdevu atpakaļ papīriņu un nolūkojos, kā viņš to ievieto savā šķirstiņā ar tādu pašu metodisku rūpību, ar kādu mēdza apstrādāt it visu. Man reiba galva. Kas tie par sarežģījumiem ar testamentu? Kas to iznīcinājis? Persona, kas atstāja uz grīdas sveces traipus? Droši vien. Taču kā šis kāds tika tam klāt? Visas durvis taču bija aizbultētas no iekšpuses.

-    Tagad, mans draugs, Puaro pēkšņi sacīja, mums jāiet. Es gribētu uzdot dažus jautājumus apteksnei mis Dorkai tā taču viņu sauca, vai ne?

Mēs izgājām cauri Alfrēda Ingletorpa istabai, un Puaro atrada laiku, lai ari to ātri, bet visai lietpratīgi pārlūkotu. Mēs izgājām pa istabas durvīm, aizslēdzot gan to, gan misis Ingletorpas istabu tāpat kā agrāk.

Es novedu viņu lejā uz buduāru, kuru viņš bija vēlējies redzēt, bet pats devos meklēt Dorku.

Kad es kopā ar viņu nācu atpakaļ, buduārs bija tukšs.

-    Puaro! es iesaucos, kur jūs esat?

-    Es esmu te, mans draugs.

Viņš bija izgājis pa stiklotajām durvīm un stāvēja tur, kā rādās, aizgrābtībā vērodams daudzkrāsainās puķu dobes.

-    Vienreizēji! viņš murmināja. Aizgrābjoši! Kāda simetrija! Apskatiet tur to pusloku un tos rombus. Cik kārtīgi, prieks skatīties. Viss ir perfekti izplānots. Tas darīts nupat, vai tā nav?

-    Jā, es atminos, vakar pēc pusdienas. Taču nāciet iekšā te ir mis Dorka.

-     Eh bien, eh bien!* Neatraujiet manām acīm šo acumirklīgo baudu.

-   Jā, bet šī lieta ir svarīgāka.

-    Un kā jūs zināt, ka šīs skaistās begonijas nav tikpat svarīgas?

Es paraustīju plecus. Tik tiešām ja viņš izvēlējās šādu sarunas stilu, ar viņu nebija iespējams strīdēties.

-    Jūs nepiekrītat? Taču tādi gadījumi ir bijuši. Labi, iesim iekšā un izvaicāsim izdarīgo mis Dorku.

Mis Dorka stāvēja buduārā, rokas uz krūtīm sakrustojusi, pelēcīgie mati zem baltās cepurītes sprogojās sastingušos viļņos. Viņa bija kā labas veco laiku kalpotājas paraugs un iemiesojums.

Pret Puaro viņa sākumā izturējās aizdomīgi, taču viņš drīz vien ieguva uzticību. Puaro piedāvāja viņai krēslu.

-    Lūdzu sēdieties, Mademoiselle. **

-   Pateicos, ser.

-   Jūs kalpojāt savai kundzei jau daudzus gadus, vai ne?

-   Desmit gadus, ser.

-    Tas ir ilgs laiks, jūs esat ļoti uzticami kalpojusi. Jūs bijāt viņai ļoti pieķērusies, vai ne?

-   Viņa bija ļoti laba saimniece, ser.

-     Tad jums nebūs iebildumu atbildēt uz dažiem jautājumiem. Ar mistera Kevendiša piekrišanu es gribu jums tos uzdot.

-   Jā, protams, ser.

-    Tad sākšu ar to, ka pajautāšu jums par vakardienas pēcpusdienas notikumiem. Jūsu kundze sastrīdējās?

♦Labi, labi! (Franču vai.)

49

♦♦Jaunkundze (franču vai.).

Kristi 4

-    Jā, ser. Taču es nezinu, vai drīkstu… mis Dorka svārstījās.

Puaro viņu pētoši uzlūkoja.

-    Labā mis Dorka, man nepieciešams zināt katru sīkumu par šo strīdu cik vien iespējams. Nedomājiet, ka jūs nododat savu saimnieci, izpaužot viņas noslēpumus. Jūsu saimniece ir mirusi, un mums ir jāzina viss, ja vēlamies atmaskot viņas slepkavu. Dzīvību viņai atdot vairs nav iespējams, taču cerēsim ja ir notikusi slepkavība, tad mums varbūt izdosies nodot slepkavu tiesai.

-    Āmen! dedzīgi sacīja mis Dorka. Nesaucot vārdā, šajā mājā ir kāds, kuru neviens no mums nevar ciest! Tā bija nelaimes diena, kad viņš pirmoreiz pārkāpa šo slieksni.

Puaro nogaidīja, kamēr viņa bija izteikusi savu sašutumu, pēc tam lietišķā tonī pavaicāja:

-     Kā tad bija ar to strīdu? Kad jūs to dzirdējāt?

-Tātad, ser, es vakar iegāju vestibilā.

-   Cikos tas bija?

-    Precīzi nepateikšu, ser, bet tējas laiks nebija tālu. Varbūt četros vai varbūt mazliet vēlāk; jā, ser, kā jau es teicu, man gadījās tur ieiet, kad es izdzirdu ļoti skaļas un dusmīgas balsis, tās nāca no šejienes. Neteikšu, ka es īpaši klausījos, bet jā, tā tas bija. Es apstājos. Durvis bija ciet, taču saimniece runāja ļoti skaļi un skaidri, un es visā pilnībā dzirdēju, ko viņa sacīja.

"Jūs man melojāt, jūs mani maldinājāt," viņa teica. Es nezirdēju, ko misters Ingletorps atbildēja. Viņš runāja mazliet klusāk nekā viņa, bet viņa atbildēja: "Kā jūs drīkstējāt? Es jūs pieņēmu un ģērbu, un baroju! Jums par visu jāpateicas man! Un tā jūs man atmaksājat! Liekot mūsu vārdu negodā!" Es atkal nedzirdēju, ko viņš sacīja, bet viņa turpināja: "Lai ko jūs teiktu, tas neko nemainīs. Es skaidri redzu, kas man jādara. Esmu izlēmusi. Un nedomājiet, ka bailes no skandāla, no strīdiem staip vīru un sievu mani atturēs."

Tad, man šķiet, es dzirdēju viņu izejam, tāpēc ātri devos projām.

-    Vai esat pārliecināta, ka dzirdējāt mistera Ingletorpa balsi?

-   Ak jā, ser, kura gan cita?

-   Tā, un kas notika vēlāk?

-    Vēlāk es atgriezos vestibilā, bet viss bija klusu. Pulksten piecos misis Ingletorpa paskandināja zvaniņu un palūdza man atnest viņai tasi tējas bet neko ēdamu uz buduāru. Viņa izskatījās šausmīgi ļoti bāla un uztraukusies.

"Mis Dorka," viņa sacīja, "esmu saņēmusi lielu triecienu."

"Man ļoti žēl, kundze," teicu es, "jūs justos labāk pēc tases karstas labas tējas."

Viņai kaut kas bija rokā. Nezinu, vai tā bija vēstule vai… papīra lapa, bet tur bija kaut kas rakstīts, un viņa lūkojās uz to tā, it kā nespētu tur rakstītajam noticēt. Viņa pie sevis kaut ko čukstēja, it kā būtu aizmirsusi, ka esmu turpat:

"Tikai daži vārdi, un viss ir mainījies."

Pēc tam viņa teica man:

"Nekad neuzticieties vīriešiem, mis Dorka, viņi nav tā vērti!" Es izsteidzos ārā un atnesu viņai tasi labas, stipras tējas, bet viņa man pateicās, sacīdama, ka jutīšoties labāk, to nedzērusi.

"Nezinu, ko darīt," viņa teica. "Skandāls starp vīru un sievu ir nepatīkama būšana, mis Dorka. Es drīzāk to noklusinātu, ja vien varētu." Tieši tobrīd ienāca misis Kevendiša, un viņa neko vairāk nepateica.

-    Vai viņai vēl joprojām bija rokā vēstule vai kas tamlīdzīgs?

-   Jā, ser.

-   Kā jums šķiet, ko viņa ar to izdarīja vēlāk?

-    Es gan nezinu, ser, domāju, ka viņa varēja to ieslēgt savā purpura lādītē.

-   Vai tur viņa mēdza glabāt svarīgus dokumentus?

-   Jā, ser. Viņa ik ritu to ņēma sev līdzi, nonesa lejā, un ik vakaru uznesa augšā.

-    Kad viņa pazaudēja lādītes atslēgu?

-    Viņa to neatrada vakar ap lenča laiku, ser, un lika man cītīgi pameklēt. Viņa tāpēc bija ļoti norūpējusies.

-   Taču viņai bija rezerves atslēga?

-   Jā, ser.

Mis Dorka izbrīnījusies lūkojās viņā, un tāpat, patiesību sakot, viņu uzlūkoju es. Kas tā par būšanu ar pazudušu atslēgu? Puaro tikai smaidīja.

-    Nav svarīgi, mis Dorka, tāds ir mans darbs zināt, kas notiek. Vai šī ir tā atslēga, kas pazuda?

Un viņš izvilka no kabatas atslēgu, kuru bija atradis lādītes atslēgas caurumā.

Mis Dorkas acis izskatījās tā, it kā gribētu izsprāgt no dobumiem.

-   Tā ir tā pati, ser, tieši tā. Bet kur jūs to atradāt? Es to izmeklējos it visur.

-    Tā… bet, redziet, tā vakar neatradās turpat, kur šodien. Tagad, runājot par ko citu, sakiet vai jūsu kundzes garderobē ir kāds tumši zaļš tērps?

Mis Dorku šāds jautājums bija pārsteidzis nesagatavotu.

-   Nē, ser.

-   Vai esat par to pilnīgi pārliecināta?

-   Ak jā, ser.

-    Vai kādam citam šajā māja ir tumši zaļas drēbes?

Mis Dorka bridi padomāja.

-    Mis Sintijai ir zaļa vakarkleita.

-    Gaiši vai tumši zaļa?

-    Gaiši zaļa, ser, no šifona, vai kā to sauc.

-     Nē, tas nav tas, kas man vajadzīgs. Vai nevienam citam nekā zaļa nav?

-    Nē, ser cik zinu, tad nē.

Puaro seja neliecināja, vai viņš jūtas vīlies. Viņš tūlīt pat bilda:

-     Labi, atstāsim to un turpināsim. Vai jums ir kāds iemesls domāt, ka jūsu kundze viņvakar dzēra miegazāles?

-    Vakar nē, ser, es zinu, ka nē.

-    Kā jūs tik labi to zināt?

-    Tāpēc, ka pulveru kastīte bija tukša. Pēdējo viņa izlietoja pirms dažām dienām, un jauni netika pagatavoti.

-    Vai esat par to pilnīgi pārliecināta?

-    Tā ir, ser.

-     Tad tas būtu noskaidrots! Tātad vai jūsu kundze vakar nelūdza jūs parakstīt kādu papīru?

-    Parakstīt papīru? Nē, ser.

-     Kad vakardien pēc pusdienas atnāca misters Heistings un misters Laurenss, viņi atrada kundzi cītīgi rakstām vēstules. Jādomā, ka jūs man nevarēsit pateikt, kam šīs vēstules bija adresētas?

-     Baidos, ka nevarēšu, ser. Vakarā biju izgājusi. Varbūt Annija varēs jums to pateikt, kaut gan viņa ir ļoti pavirša meitene. Vakar pat nenomazgāja kafijas traukus. Tā notiek, kad es neesmu klāt un visu nepārbaudu.

Puaro pacēla roku.

-    Ja jau tie nav nomazgāti, mis Dorka, tad lai paliek tādi vēl kādu laiciņu, es jūs lūdzu, mis Dorka. Es gribētu tos aplūkot.

-   Labi, ser.

-   Cikos jūs viņvakar izgājāt no mājas?

-   Ap sešiem, ser.

-    Paldies, mis Dorka, tas ir viss, kas man bija jums vaicājams.

Viņš piecēlās un tuvojās logam.

-     Es jau aplūkoju šīs puķu dobes. Starp citu, cik dārznieku te ir nodarbināti?

-    Šobrīd tikai trīs, ser. Pirms kara bija pieci tad, kad muiža tika uzturēta tāda, kādai tai jābūt. Es gribētu, lai jūs būtu to redzējis toreiz, ser. Tas bija skaists skats. Bet tagad mums vairs ir tikai vecais Mennings un jaunais Viljams, palaikam ierodas tāda jaunmodīga dārzniece īsās biksītēs, ko neteiksi. Ak, šie gan ir vieni briesmīgi laiki!

-    Labie laiki atgriezīsies, mis Dorka. Vismaz cerēsim, ka tā būs. Vai jūs tagad neatsūtītu pie manis Anniju?

-   Jā, ser. Paldies, ser.

-     Kā jūs zinājāt, ka misis Ingletorpa lieto miegazāļu pulverus?es, ziņkārības mocīts, vaicāju, kad mis Dorka bija atstājusi istabu. Un par pazudušo atslēgu un rezerves atslēgu?

-    Vispirms par pirmo jautājumu. Ja runājam par miegazāļu pulveriem, tad zinu par tiem tāpēc, ka atradu šo.

Viņš pēkšņi izvilka mazu kartona kastīti tādu, kādā ķīmiķi glabā pulverus.

-    Kur jūs to atradāt?

-    Tualetes galdiņa atvilktnē, misis Ingletorpas guļamistabā. Tas bija numurs seši manā katalogā.

-    Šķiet, ja pēdējais pulverītis izdzerts pirms divām dienām, tad tam nevarētu būt liela nozīme?

-    Varbūt nav, bet vai jūs, aplūkojot šo kārbiņu, neko sevišķu neievērojat?

Es uzmanīgi to nopētīju.

-    Nē. Nevaru teikt, ka būtu ko ievērojis.

-    Paskatieties uz etiķeti.

Es uzmanīgi izlasīju etiķeti: "Pa vienam pulveritim pirms gulētiešanas. Pēc ārsta ieteikuma. Misis Ingletorpa."

-    Nē, neko īpašu es neredzu.

-    Pat ne to, ka nav norādīts farmaceita uzvārds?

-    Ak jā! es iesaucos. Tas tiešām ir dīvaini!

-    Vai jūs pazīstat kādu aptieķnieku, kas pārdod šādas zāles bez paraksta uz etiķetes?

-    Nē, nevaru gan teikt, ka pazīstu.

Es jau sāku uztraukties, bet Puaro apslāpēja manu degsmi, iebilstot:

-    Izskaidrojums ir ļoti vienkāršs. Tāpēc daudz neprātojiet, mans draugs.

Sadzirdot grīdas iečīkstēšanos, mēs nopratām, ka tuvojas Annija, un man nepietika laika atbildēt.

Annija bija jauka, dūšīga meiča, viņa bija acīm redzami uzbudināta un tajā pašā laikā izbaudīja traģēdiju visā pilnībā.

Puaro tūlīt ķērās pie lietas pēkšņi un lietišķi.

-    Es sūtīju pēc jums, Annij, tāpēc ka domāju jūs varētu man pateikt kaut ko par vēstulēm, kuras misis Ingletorpa uzrakstīja vakar. Cik to bija? Un vai jūs varat man pateikt kādu uzvārdu un adresi?

Annija piekrītoši pamāja.

-    Tur bija četras vēstules, ser. Viena bija adresēta mis Hovardai, viena misteram Velsam notāram; bet divas pārējās es neatceros, ser, ak jā, viena bija Rosām sagādniekam Tadminsterā. Bet pēdējo gan neatceros.

-    Padomājiet, Puaro palūdza.

Annija velti lūkoja piepūlēt savas smadzenes.

-    Man ļoti žēl, ser, bet neatceros. Nedomāju vis, ka būtu to ievērojusi.

-     Nav svarīgi, sacīja Puaro, neizrādīdams nekādas neapmierinātības pazīmes. Tagad es velētos pavaicāt jums kaut ko citu. Misis Ingletorpas istabā ir katliņš ar kakao. Vai viņa mēdza to dzert katra vakara?

-   Jā, ser, to katra vakaru novietoja viņai istabā, un viņa pati to sasildīja kaut vai naktī, kad vien vēlējās.

-    Kas tur bija ? Tikai kakao?

-     Jā, ser, ar pienu, tējkaroti cukura un divām tējkarotēm ruma.

-   Kas to ienesa viņas istabā?

-   Es, ser.

-    Vienmēr?

-   Jā, ser.

-   Cikos?

-   Kā parasti tad, kad gāju aizvilkt aizkarus, ser.

-   Vai jūs to uznesāt tieši no virtuves?

-    Nē, ser, redziet, tur uz gāzes plīts nav daudz vietas, tāpēc pavārs to pagatavo agrāk, kamēr saknes vakariņām vēl nav uzliktas vārīties. Tad es parasti uznesu to augšā, noliku uz galdiņa pie durvīm un vēlāk ienesu viņas istabā.

-   Tās durvis atrodas kreisajā spārnā, vai ne?

-   Jā, ser.

-   Un galdiņš vai tas atrodas šaipus durvīm vai otrpus tām kalpotāju pusē?

-   Šajā pusē, ser.

-   Ap cikiem jūs to uznesāt vakar?

-    Es teiktu, apmēram ceturksni pēc septiņiem, ser.

-   Un kad jūs to ienesāt misis Ingletorpas istabā?

-    Kad gāju aizslēgt durvis, ser. Ap pulksten astoņiem. Misis Ingletorpa jau bija augšā un gultā.

-   Tātad starp septiņiem piecpadsmit un astoņiem kakao stāvēja uz galdiņa kreisajā spārnā?

-   Jā, ser.

Annija piesarka aizvien sārtāka un sārtāka, un pēkšņi izgrūda:

-    Ja gadījumā tur bija sāls, tad tā nav mana vaina. Es netiku tur sāli bērusi.

-    Kas jums liek domāt, ka tajā bija sāls? Puaro pavaicāja.

-   Es redzēju to uz paplātes, ser.

-   Jūs uz paplātes redzējāt sāli?

-    Jā. Rupjo virtuves sāli tā izskatījās. Es to nemaz neievēroju, kad paņēmu paplāti, taču, kad ienācu saimnieces istabā un gribēju nolikt, tad uzreiz ieraudzīju un nodomāju, ka vajadzētu iet lejā un lūgt pavāru, lai uzvāra no jauna. Taču es steidzos, jo mis Dorka bija izgājusi, un es nodomāju varbūt kakao nekas nav noticis, bet sāls izbirusi tikai uz paplātes. Tad es noslaucīju to ar lupatu.

Man bija ļoti grūti apvaldīt savas izjūtas. Pati to neapzinādamās, Annija mums bija piegādājusi svarīgu pierādījumu. Kā viņa blenztu uz mums, apjautuši, ka viņas rupjā sāls bija strihnīns viena no stiprākajām indēm, kāda vien cilvēcei pazīstama. Es brīnījos par Puaro nesatricināmo mieru. Viņa pašsavaldīšanās bija apbrīnojama. Es ar nepacietību gaidīju viņa nākamo jautājumu, taču tas man lika vilties.

-    Kad jūs iegājāt misis Ingletorpas istabā vai tās durvis, kas ved mis Sintijas istabā, bija aizbultētas?

-    Ak! Jā, ser, tā vienmēr bijis. Tās nekad nav tikušas atvērtas.

-    Un durvis uz mistera Ingletorpa istabu? Vai jūs neievērojāt tās arī bija aizbultētas?

Annija šaubījās.

-    Es nevaru noteikti pateikt, ser; tās bija ciet, bet es nevaru pateikt, vai tās bija aizbultētas vai nebija.

-     Kad jūs beidzot atstājāt istabu, vai misis Ingletorpa aiz jums aizbultēja durvis?

-    Nē, ser, tad gan ne; es domāju, ka tas bija vēlāk. Viņa parasti pa nakti slēdza tās ciet. Tas ir, durvis uz gaiteni.

-    Vai jūs vakar, tajā istabā būdama, ievērojāt uz grīdas sveču taukus?

-    Sveču taukus? Nē, ser. Misis Ingletorpai nebija sveces, tikai galda lampa.

-    Tātad, ja uz grīdas būtu liels sveču tauku traips, jūs to būtu pamanījusi vai esat par to pārliecināta?

-    Jā, ser, un es būtu to iztīrījusi ar dzēšlapu un karstu gludekli.

Tad Puaro atkārtoja jautājumu, kuru jau bija uzdevis mis Dorkai.

-    Vai jūsu saimniecei nekad nav bijis zaļš tērps?

-    Nē, ser.

-    Ne mētelis, ne apmetnis, ne kā to saka? sporta tērps?

-   Zaļš nē, ser.

-   Un ari nevienam citam šajā mājā?

Annija apdomājās.

-   Nē, ser.

-   Vai esat par to pārliecināta?

-    Pilnīgi pārliecināta.

-     Bien. Tas ir viss, ko es gribēju zināt. Es jums ļoti pateicos.

Nervozi ķiķinot, Annija izgāja no istabas, grīdu čīkstinādama. Mans pārliecīgais satraukums beidzot izlauzās uz āru.

-    Puaro, iesaucos. Es jūs apsveicu! Tas ir varens atklājums.

-   Kas ir varens atklājums?

-    Tas, ka inde bija kakao, nevis kafijā. Tas izskaidro visu! Ir skaidrs, kāpēc tā neiedarbojās līdz pašam rītam, jo kakao tika dzerts tikai pusnaktī.

-   Tātad jūs domājat, ka šajā kakao iegaumējiet labi, ko es saku, Heistings, ka šajā kakao bija strihnīns?

-    Protams! Sāls uz paplātes kas cits tas varētu būt?

-   Tur tiešām varēja būt sāls, mierīgi sacīja Puaro.

Es paraustīju plecus. Ja viņš to uztvēra tādā veidā, nebija jēgas ar viņu strīdēties. Man prātā iešāvās doma un ne jau pirmoreiz, ka vecais nabaga Puaro tiešām sāk novecot. Pie sevis nodomāju, ka laimīgā kārtā viņš saistījies ar kādu, kam uztveres spējas vēl nav notrulinājušās.

Puaro mani vēroja ar mierīgām, mirdzošām acīm.

-   Jūs neesat ar mani mierā, mon ami?

-     Mans dārgais Puaro, es vēsi sacīju. Ne jau man jums ko diktēt. Jums ir tiesības uz savu viedokli, tāpat kā man uz manējo.

-    Visnotaļ slavējamas jūtas, sacīja Puaro, aši pieceldamies kājās. Tagad esmu pabeidzis pētīt šo istabu. Taču kam pieder tur tas mazais rakstāmgaldiņš istabas stūrī?

-    Misteram Ingletorpam.

-   Ak! viņš pataustīja to. Aizslēgts. Bet varbūt kāda no misis Ingletorpas atslēgām derēs. Viņš izmēģināja vairākas, ar lietpratīgu roku tās grozīdams un kustinādams, un beigu beigās apmierināti iesaucās: Voiia! [1] Tā nav tā atslēga, taču atvērt atvēra.

Viņš atdarīja rakstāmgaldu un ātri pārlūkoja kārtīgi sakārtotos papīrus. Man par izbrīnu, viņš nepārbaudīja tos, tikai ātri apskatīja un atkal aizslēdza rakstāmgaldu.

-    Patiešām, šim misteram Ingletorpam ir metode!

Metodisks cilvēks Puaro mutē tā bija augstākā uzslava, ar kādu viņš varētu kādu personu apveltīt.

Es jutu, ka mans draugs vairs nav tas, kas bija agrāk, kad viņš nesakarīgi ieteicās:

-   Tajā galdā nebija pastmarku, taču tām tur vajadzēja būt, vai ne, mon ami? Tām tur vajadzēja būt? Jā. Viņa acis vēl klaidoja pa istabu. Šis buduārs mums vairāk neko nepaziņos. Tas neko daudz nedeva. Vienīgi šo.

Viņš izvilka no kabatas saburzītu aploksni un pasvieda to man. Tas bija visai interesants dokuments. Neizlietota, nosmulēta veca aploksne ar uzskricelētiem dažiem vārdiem, kā šķiet kur pagadās. Tas izskatījās šādi:

Man piedāvā…

…piederošo…

5. nodaļa Tas ir strihnīns vai nav?

-    Kur jūs to atradāt? es visai ieinteresēts pavaicāju Puaro.

-   Lielajā papīrgrozā. Vai pazīstat rokrakstu?

-    Jā, tas ir misis Ingletorpas rokraksts. Bet ko tas nozīmē?

Puaro paraustīja plecus.

-   To es nevaru pateikt taču tas piesaista uzmanību.

Man prātā iešāvās neticama doma. Vai bija iespējams,

ka misis Ingletorpas saprāts pēkšņi aptumšojies? Vai viņai uzmākusies doma, ka šo māju apsēdis nelabais? Un, ja tā būtu, vai viņa pati nevarēja atņemt sev dzīvību?

Es jau grasījos izstāstīt šo teoriju Puaro, taču viņa sacītais mani apsteidza.

-    Nāciet, viņš teica, tagad pārbaudīsim kafijas tases.

-    Bet, dārgais Puaro! Kāds gan no tā labums, ja mēs tagad zinām par kakao?

-   Olalā! Tas nelaimīgais kakao! Puaro uzjautrinājās.

Viņš smējās, acīm redzami līksmodamies, tēlotā izmisumā cēla rokas pret debesīm es tādās izrīcībās nespēju saskatīt neko vairāk par sliktas gaumes izpausmi.

-    Tā vai citādi, es sacīju, cik auksti vien iespējams, misis Ingletorpa pati uznesa kafiju augšā, un es nevaru saprast, ko jūs vēl cerat atrast ja nu vienīgi jums liekas, ka mēs uz kafijas paplātes atradīsim strihnīna paciņu!

Puaro uzreiz attapās.

-    Nāciet, nāciet, mans draugs, viņš sacīja, ieķerdamies man elkonī. Ne vous fachez pas!* Ļaujiet man aplūkot tos kafijas traukus, un es respektēšu jūsu kakao. Lūk! Sitīsiet saujā?

Viņš bija tik humorpilnā garastāvoklī, ka ari man nācās pasmieties, un mēs kopā devāmies uz ēdamistabu, kur paplāte un kafijtasītes joprojām stāvēja turpat, kur bijušas.

Puaro lika man attēlot iepriekšējā vakarā notikušo, ļoti uzmanīgi klausīdamies un pārbaudīdams tasīšu izvietojumu.

-    Tātad misis Kevendiša stāvēja pie paplātes un lēja kafiju. Jā. Pēc tam viņa nāca pāri istabai turp, kur sēdējāt jūs ar Sintijas jaunkundzi. Jā. Te ir trīs tases. Un pusizdzertā tase uz kamīnmalas varētu būt mistera Laurensa Kevendiša tase. Un tā tur, uz paplātes?

-    Džona Kevendiša. Es redzēju, ka viņš to tur nolika.

-    Labi. Viena, divas, trīs, četras, piecas bet kur tad ir mistera Ingletorpa tase?

-    Viņš nedzer kafiju.

-   Tad viss saskan. Vienu mirklīti, mans draugs.

Bezgala rūpīgi viņš ielēja pa pāris pilieniem no katras

tasītes atsevišķā mēģenē, katras saturu apostīdams un pagaršodams. Viņa sejas izteiksme pēkšņi mainījās. Sejā parādījās kas līdzīgs izbrīnam un ari atvieglojumam.

♦Nedusmojieties! (Franču vai.)

-    Bien, viņš beidzot sacīja. Tas ir skaidrs. Man bija ideja taču ir skaidrs, ka esmu kļūdījies. Jā, visā visumā es kļūdījos. Un tomēr tas ir dīvaini. Taču nav svarīgi.

Un, kā jau paradis, paraustīdams plecus, viņš izmeta no prāta to, kas viņam sagādāja rūpes. Es jau sākumā būtu varējis viņam pateikt, ka šī apsēstība ar kafijtasēm novedīs viņu strupceļā, taču es neļāvu mēlei vaļu. Galu galā, lai arī tagad vecs, Puaro savā laikā bija dižs cilvēks.

-    Brokastis ir gatavas, ienākdams no vestibila, sacīja Džons Kevendišs. Vai brokastosiet kopā ar mums, mesjē Puaro?

Puaro piekrita. Es novēroju Džonu. Viņš jau bija gandrīz atkopies. Notikušā izraisītais apjukums kādu laiku bija viņu nomācis, taču nosvērtība drīz vien atgriezās. Viņam nepiemita bagāta iztēle atšķirībā no brāļa, kuram tās, iespējams, bija pārāk daudz.

Jau kopš agra rīta Džons cītīgi strādāja, izsūtīdams telegrammas viena no pirmajām tika nosūtīta Evelīnai Hovardai -, rakstīdams piezīmes par atstātajiem papīriem un vispār nodarbodamies ar visiem tiem garlaicīgajiem pienākumiem, ar kuriem jānoņemas, saskaroties ar nāvi.

-    Vai drīkstu vaicāt, kā veicas? viņš pavaicāja. Vai jūsu izmeklēšana rāda, ka mana māte mirusi dabīgā nāvē, vai arī… vai arī mums jāsagatavojas visļaunākajam?

-    Es domāju, mister Kevendiš, Puaro nopietni sacīja, ka jūs darītu labāk, nelolojot veltas cerības. Vai jūs varat man pateikt, ko par to domā citi ģimenes locekļi?

-    Mans brālis Laurenss ir pārliecināts, ka mēs ceļam troksni par neko. Viņš teica, ka tā ir bijusi parasta sirdslēkme viss uz to norādot.

-   Ko, vai tiešām? Tas ir ļoti interesanti ļoti interesanti, Puaro klusi nomurmināja. Un misis Kevendiša?

Džona seja tikko manāmi apmācās.

-    Man nav ne mazākās jausmas, ko par visu to domā mana sieva.

Šī atbilde uz mirkli ienesa sarunā vēsumu. Džons pārtrauca nepatīkamo klusumu, uzsvērti nevērīgi noteikdams:

-    Es taču jums teicu, ka misters Ingletorps atgriezies, vai ne?

Puaro palocīja galvu.

-    Mēs visi jūtamies tik neērti. Mums, protams, jāizturas pret viņu tāpat kā parasti taču, visu apsverot, visiem ēdiens sprūst rīklē, sēžoties pie galda un ēdot kopā ar iespējamo slepkavu.

Puaro saprotoši pamāja.

-     Es to ļoti labi saprotu. Jums šī situācija nav no vieglajām, mister Kevendiš. Es gribētu uzdot vienu jautājumu. Misters Ingletorps uzdod par savas vakarnakts neatgriešanās iemeslu to, ka esot aizmirsis paņemt rezerves atslēgu. Vai tā bija?

-Jā.

-    Es ceru, jūs jūtaties pilnīgi pārliecināts, ka viņš rezerves atslēgu tiešām aizmirsa un ka netika to paņēmis.

-     Par to man nav ne jausmas. Es neiedomājos apskatīties. Tā parasti atrodas vestibilā, atvilktnē. Iešu un apskatīšos, vai tā tur ir.

Puaro, tikko manāmi pasmaidīdams, atmeta ar roku.

-    Nē, nē, mister Kevendiš, tagad ir par vēlu. Nešaubos, kas jūs to tur atradīsiet. Ja misters Ingletorps to paņēma, tad viņam bija pietiekami laika nolikt to atpakaļ.

-    Vai jūs domājat?…

-    Es neko nedomāju. Ja kāds šorīt būtu tur ielūkojies pirms viņa atgriešanās un to redzējis, tad tas būtu vērā ņemams pierādījums viņa labā. Tas ari viss.

Džons izskatījās visai izbrīnījies.

-            Nerūpējieties, Puaro rāmi sacīja. Es galvoju, ka jums tāpēc nav jāuztraucas. Esiet tik laipns un pacienājiet mūs ar brokastīm.

Visi bija sapulcējušies ēdamistabā. Šādos apstākļos tā nebija nekāda priecīgā maltīte. Pēcšoka reakcija mēdz būt noturīga, un, manuprāt, tā vēl joprojām nomāca mūs visus. Apkārtne un labā audzināšana, protams, atstāja iespaidu, tā prasīja, lai mūsu uzvedība neatšķirtos no parastās, taču es nešaubījos, ka šī pašsavaldīšanās nāca ar lielām grūtībām. Nebija saraudātu acu, nevarēja saskatīt nekādas apslēptu rūpju pazīmes. Jutu, ka neesmu maldījies, domādams par mis Dorku kā par personu, kas visvairāk pieķērusies šīs traģēdijas upurim.

Pagāju garām Alfrēdam Ingletorpam, kas tēloja smagu zaudējumu pārcietušu atraitni ar tādu cītību, ka es sašutu par šādu atbaidošu liekulību. "Diez vai viņš zina, ka mēs turam viņu aizdomās," es nodomāju. Vai viņu slepenībā mocīja baiļu trīsas, vai varbūt viņš jutās pārliecināts, ka viņa noziegums paliks nesodīts? Šī aizdomu pilnā atmosfēra noteikti liks viņam apjaust, ka viņš ir iezīmētais.

Bet vai visi turēja viņu aizdomās? Kā ar misis Kevendišu? Novēroju, ka viņa apsēdās galda galā laipna, apvaldīta, noslēpumaina, savā mīkstajā pelēkajā kleitā ar baltajām aprocēm, kuras izcēla viņas slaidās roku locītavas. Viņa izskatījās ļoti skaista. Ja viņa to vēlējās, tad viņas seja varēja izskatīties necaurredzama kā sfinksai. Viņa bija ļoti klusa, tik tikko pavēra lūpas, un tomēr es jutu, ka dīvainā veidā viņas spēcīgā personība dominē pār mums visiem.

Un mazā Sintija? Vai viņai bija kādas aizdomas? Viņa izskatījās ļoti nogurusi un slima, tā es nodomāju. Viņas kustībās varēja skaidri saskatīt smagnējību un gurdumu. Es pavaicāju, vai viņa jūtas nevesela, un viņa atklāti atzinās:

-   Jā, man zvērīgi sāp galva.

-   Vai vēlaties vēl vienu tasīti kafijas, mademioselle? Puaro līdzjūtīgi pavaicāja. Tā jūs atspirdzinās. Nav nekā labāka pret galvassāpēm.

Viņš pielēca kājās un paņēma viņas tasi.

-    Cukuru nevajag, sacīja Sintija, redzēdama viņu sniedzamies pēc cukura standziņām.

-    Bez cukura? Vai jūs no tā atskāties kara laika trūkuma dēļ?

-    Nē, es nekad nedzeru kafiju ar cukuru.

-   Sacre!*Puaro pie sevis nomurmināja, pasniegdams atpakaļ piepildīto tasi.

Es vienīgais to dzirdēju un izbrīnā uzlūkoju mazo cilvēciņu. Redzēju viņa sejā apslēptu satraukumu, viņa acis zaļgani spīdēja kā kaķim. Viņš bija ieraudzījis vai izdzirdējis ko tādu, kas viņu ļoti ietekmēja, bet kas tas bija? Es neteiktu, ka esmu diez cik biezādains un varētu galvot, ka nekas īpašs man nebija pagājis garām nemanīts.

Pēc brīža atvērās durvis un parādījās mis Dorka.

-    Pie jums misters Velss, viņa sacīja Džonam.

Es atminējos, ka tas ir notāra vārds, kuram vakar bija rakstījusi misis Ingletorpa.

Džons tūdaļ sakustējās.

-    Ievediet viņu manā kabinetā.

Pēc tam viņš pievērsās mums.

-    Manas mātesviotārs, viņš paskaidroja. Un jau klusāk piebilda: Viņš ir arī izmeklēšanas tiesnesis jūs taču saprotat. Varbūt jūs gribētu nākt man līdzi?

Mēs piekritām un devāmies viņam pakaļ laukā no istabas. Džons atradās gājiena priekšgalā, un es izlietoju izdevību pačukstēt Puaro:

-   Tātad būs noklaušināšana?

65

♦Nolādēts! (Franču vai.)

Kristi 4

Puaro domīgi pamāja. Viņš likās nogrimis domās lik pamatīgi, ka manī modās ziņkāre.

-    Ko tas nozīmē? Jūs neklausāties, ko es saku?

-   Tiesa gan, mans draugs. Esmu ļoti norūpējies.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka Sintijas jaunkundze nedzer kafiju ar cukuru.

-    Ko? Vai jūs nevarat reiz būt nopietns?

-    Esmu nopietnāks par nopietnu. Ak, bet te ir kaut kas tāds, ko es nesaprotu. Mans instinkts norādīja pareizo virzienu.

-    Kāds instinkts?

-   Tas lika man pārbaudīt tās kafijas tases. Kuš! Pašlaik par to vairs ne vārda!

Mēs sekojām Džonam viņa kabinetā, un viņš aiz mums aizvēra durvis.

Misters Velss bija patīkams vīrs vidējos gados, ar vērīgām acim un tipisku jurista muti. Džons mūs abus iepazīstināja un paskaidroja, kāpēc mes te atrodamies.

-    Jūs taču saprotat, Vels, viņš piemetināja, ka tā ir mūsu privāta darīšana. Mēs joprojām ceram, ka nekādu izmeklēšanu nevajadzēs.

-    Tā ir, tā ir, misters Velss mierinoši sacīja. Es vēlētos, lai mēs spētu jums aiztaupīt sāpes un skandālu, ko var izraisīt noklaušināšana, taču no tās neizbēgt, ja nav ārsta izrakstītas izziņas.

-   Jā, arī es tā domāju.

-    Šis Baueršteins ir gudrs cilvēks. Liela autoritāte toksikoloģijā, vai ne?

-    Patiešām, mazliet stīvi sacīja Džons. Pēc tam viņš mazliet šaubīgi piebilda: Vai mums visiem jāiet par lieciniekiem itin visiem, ko?

-   Jā, protams. Un, ak jā, misteram hm Inģletorpam.

Iestājās klusuma bridis, pēc tam jurists mierinoši turpināja:

-    Pārējās liecības būs jādod vienkāršas sarunas formā, ja runājam par to.

-    Skaidrs.

Džona sejai pārslīdēja tikko manāma atvieglojuma sajūtas atblāzma. Tā mani izbrīnīja, jo es neredzēju tai iemesla.

-    Ja jums nav nekas pretī, biju domājis darīt to piektdien, misters Velss turpināja. Tad mums pietiktu laika uzklausīt arī ārstu slēdzienu. Pēcnāves sekcija notiks šovakar, vai tā?

-Jā.

-   Tātad tāda kārtība jūs apmierina?

-    Pilnīgi.

-    Man nav jums jāstāsta, dārgais mister Kevendiš, cik satriekts es jūtos sakarā ar šo visnotaļ traģisko gadījumu.

-   Vai jūs nevarētu mums palīdzēt to atrisināt, mesjē? iejaucās Puaro, ierunājies pirmo reizi, kopš mēs bijām ienākuši kabinetā.

-Es?

-    Jā, mēs dzirdējām, ka misis Ingletorpa jums vakar rakstījusi. Jums vajadzēja šorīt šo vēstuli saņemt.

-     Es to saņēmu, bet tajā nebija nekādas informācijas. Tikai īsa zīmīte viņa lūdza mani, lai šorīt piezvanu, jo viņai vajagot ar mani pārrunāt ļoti svarīgu jautājumu.

-     Un viņa nebija devusi nekādu mājienu, par ko tas varētu būt?

-    Nelaimīgā kārtā nebija.

-   Žēl gan, sacīja Džons.

-    Ļoti žēl, bargi piebilda Puaro.

Iestājās klusums. Puaro kādu bridi gremdējās domās. Beigu beigās viņš atkal pievērsās juristam.

-     Mister Vels, es gribētu jums ko pavaicāt tas ir, ja jūsu profesionālā etiķete ļauj jums atbildēt. Kas manto naudu misis Ingletorpas nāves gadījumā?

Jurists mirkli šaubījās, pēc tam atteica:

-     Tas kļūs zināms atklātībā ļoti drīz, un ja misteram Kevendišam nebūtu iebildumu…

-    Nebūt nē, Džons iestarpināja.

-     Es neredzu, kāpēc nevarētu uz jūsu jautājumu atbildēt. Savā pēdējā testamentā, kas rakstīts pagājušā gada augustā, neskaitot dažus nelielus novēlējumus kalpotājiem, viņa visu savu mantu novēlējusi audžudēlam, misteram Džonam Kevendišam.

-    Vai tas nebija piedodiet par vaicājumu, mister Kevendiš netaisni pret otro audžudēlu, misteru Laurensu Kevendišu.

-    Nē, es tā nedomāju. Redziet, pēc viņu tēva pēdējās gribas, Džonam mantojot īpašumu, Laurenss audžumātes nāves gadījumā mantotu lielāku naudas summu. Misis Ingletorpa atstāja naudu vecākajam audžudēlam, zinādama, ka viņš to izlietos Stailzas uzturēšanai kārtībā. Tas, manuprāt, bija ļoti taisnīgs un pārdomāts lēmums.

Puaro domīgi pamāja.

-    Skaidrs. Taču vai es nemaldos, sacīdams, ka pēc Anglijas likumiem tas automātiski zaudē spēku, ja misis Ingletorpa otrreiz apprecas?

Misters Velss palocīja galvu.

-    Man jāpaziņo, mesjē Puaro, ka šis dokuments tagad ir nulles vērtē.

-    Hē! sacīja Puaro. Viņš mirklīti apdomāja, pēc tam pavaicāja:

-     Vai misis Ingletorpa pati to zināja?

-   To es nezinu. Varēja zināt.

-            Zināja, nepacietīgi sacīja Džons, mēs vēl vakar runājām par testamenta spēka zaudēšanu otrreizēju precību gadījumā.

-    Ak tā! Vēl vienu jautājumu, mister Vels! Jūs minējāt pēdējo testamentu. Vai tad misis Ingletorpa ir rakstījusi vairākus testamentus?

-    Caurmērā viņa rakstīja pa testamentam ik gadu, sacīja nesatraucamais misters Velss, viņa šajā ziņā mainīja savus uzskatus te viena, te atkal cita ģimenes locekļa labā.

-    Sacīsim, turpināja Puaro, ja, jums nezinot, viņa būtu rakstījusi jaunu testamentu kāda labā, kurš vārda tiešajā nozīmē nav ģimenes loceklis teiksim, mis Hovardas labā -, vai tas jūs pārsteigtu?

-    Nē, nebūt.

-    Ak tā! Puaro likās saņēmis pietiekami izsmeļošas atbildes uz saviem jautājumiem.

Kamēr Džons ar juristu apsprieda misis Ingletorpas atstātos dokumentus, es virzījos viņam tuvāk.

-    Vai jums šķiet, ka misis Ingletorpa rakstījusi testamentu par labu mis Hovardai? es klusu pavaicāju, visai izbrīnījies.

Puaro pasmaidīja.

-Nē.

-   Tad kāpēc jūs tā vaicājāt?

-    Cst!

Džons Kevendišs pievērsās Puaro.

-    Vai nāksiet mums līdzi, mesjē Puaro? Mēs taisāmies pārlūkot mātes dokumentus. Misters Ingletorps ir mierā ar to, ka tos pārbaudīsim mēs ar misteru Velsu.

-    Tas visu vienkāršo, jurists nomurmināja. Ja runājam formāli, tad, protams, viņam ir tiesības…

Viņš nepabeidza teikumu.

-    Vispirms pārlūkosim rakstāmgaldu buduārā, sacīja

Džons. Un pēc tam iesim uz viņas guļamistabu. Svarīgākos dokumentus viņa glabāja purpurkrāsas lādītē tā uzmanīgi jāpārbauda.

-    Jā, sacīja jurists, iespējams, ka tur atrodas kāds vēlāk rakstīts testaments, nekā tas, kas ir pie manis.

-   Vēlāks testaments ir.

To sacīja Puaro.

-    Kā, Džons un jurists pārsteigti viņu uzlūkoja.

-    Vai, pareizāk sakot, mans draugs nesatraucami turpināja, tāds bija.

-    Ko jūs ar to domājat bija? Kur tad tas ir tagad?

-Sadedzināts!

-   Sadedzināts?

-Jā. Palūk.

Viņš izņēma apdegušo fragmentu, ko mēs atradām pavardā misis Ingletorpas istabā, un pasniedza juristam, īsi paskaidrodams, kur un kad to atradis.

-   Taču tas, iespējams, ir kāds vecs testaments?

-    Es tā nedomāju. Īstenībā esmu gandrīz vai pārliecināts, ka tas tika uzrakstīts vakar pēcpusdiena, ne agrāk.

-    Ko? Neiespējami! uzrunātie abi reizē iebilda.

Puaro pievērsās Džonam.

-   Ja jūs atļautu man paaicināt šurp dārznieku, es sniegtu jums pierādijumu.

-   Ak tā, protams bet es neredzu…

Puaro pacēla roku.

-    Dariet, ko es lūdzu. Pēc tam varēsiet vaicāt, ko un cik vien vēlaties.

-    Ļoti labi.

Viņš paskandināja zvanu.

Veicīgi ieradās mis Dorka.

-    Mis Dorka, vai jūs nepalūgtu Menningu uznākt augšā, lai aprunātos.

-   Jā, ser.

Mis Dorka izgāja.

Mēs gaidījām satraucošā klusumā. Vienīgi Puaro šķita esam vislabākajā garastāvoklī, pētīdams kādu aizmirstu grāmatskapja nostūri.

Par Menninga tuvošanos liecināja naglotu zābaku dipoņa un grants šņirkstoņa.

Džons jautājoši uzlūkaja Puaro. Pēdējais pamāja.

-    Nāciet iekšā, Menning, sacīja Džons. Es gribu ar jums aprunāties.

Mennings lēnām un šaubīgi ienāca pa stiklotajām durvīm un apstājās pie tām, cik tuvu vien varēdams. Viņš turēja cepuri rokās, norūpējies un grozīdams to, viņa mugura bija gaužām salikusi, kaut gan viņš varbūt nemaz nebija tik vecs, kā izskatījās, taču viņa acu skats bija gudrs un ass, par spīti lēnajai un visnotaļ neveiklajai runai.

-    Menning, sacīja Džons, šis džentlmenis vēlētos uzdot jums dažus jautājumus, un es gribētu, lai jūs uz tiem atbildat.

-    Jā, ser, Mennings nomurmināja.

Puaro pēkšņi paspēra soli uz priekšu. Menninga skatiens nevērīgi pārslīdēja viņam pāri.

-    Jūs vakar pēc pusdienas mājas dienvidpusē stādījāt dobē begonijas, vai ne, Menning?

-   Jā, ser es un Viljams.

-    Un misis Ingletorpa pienāca pie loga un pasauca jūs, vai tā nebija?

-   Jā, ser, tā bija.

-    Paskiet man saviem vārdiem, kas tieši notika tālāk.

-    Labi, ser, nekas īpašs nenotika. Viņa lika Viljamam ar velosipēdu braukt lejā uz ciematu un atvest testamenta veidlapu vai ko tamlīdzīgu es nezinu, ko tieši…

-Jā?

-   Jā, un viņš to atveda, ser.

-   Un kas notika tālāk?

-   Mēs gājām stādīt begonijas, ser.

-   Vai misis Ingletorpa jūs paaicināja vēlreiz?

-   Jā, ser. Viņa pasauca mūs abus mani un Viljamu.

-    Un tālāk? '

-   Viņa lika mums nākt iekšā un parakstīties gara papīra beigās zem viņas pašas paraksgt.

-    Vai jūs varējāt redzēt, kfs bija rakstīts virs viņas paraksta? Puaro skarbi pavaicāja.

-   Nē, ser, tur bija uzlikta dzēšlapa.

-    Un jūs parakstījāties tur, kur viņa lika?

-Jā, ser, papriekš es, pēc tam Viljams.

-    Ko viņa ar to darīja tālāk?

-    Ser, viņa to ielika garā aploksnē un paslēpa purpura lādītē, kas atradās uz galda.

-   Cikos viņa jūs pirmoreiz pasauca?

-   Ap četriem tā man liekas, ser.

-   Ne agrāk? Vai tas nevarēja būt ap pusčetriem?

-    Nē, es teiktu, ka ne, ser. Drīzāk gan varēja but pēc četriem, nevis pirms.

-   Pateicos, Menning, tas noderēs, Puaro laipni sacīja.

Dārznieks uzlūkoja saimnieku, kas pamāja, kamēr

Mennings pacēla pirkstu pie pieres, bez skaņas čāpstinādams muti, un piesardzīgi kāpās atpakaļ uz stikloto durvju pusi.

Mēs lūkojāmies cits citā.

-    Augstā debess! Džons nomurmināja. Kāda neticama sagadīšanās.

-    Kas par sagadīšanos?

-   Ka māte rakstījusi testamentu savā nāves dienā!

Misters Velss noklepojās un sausi noprasīja:

-    Vai jūs esat pārliecināts, ka tā ir sagadīšanās, mister Kevendiš?

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Jūsu audžumāte, kā jūs pats teicāt, vakar pēcpusdienā ar kādu neganti sastrīdējās…

-    Ko jūs ar to domājat? Džons atkal iesaucās. Viņa balss drebēja, un viņš bija manāmi nobālis.

-    Šī strīda rezultātā jūsu audžumāte pēkšņi un ļoti steidzīgi raksta jaunu testamentu. Šā testamenta saturu mēs nekad neuzzināsim. Viņa nevienam neko netika sacījusi par saviem apsvērumiem. No rīta viņa, bez šaubām, būs gribējusi ar mani šo lietu pārrunāt, taču viņai vairs nebija izdevības to izdarīt. Testaments pazuda, un viņa paņēma savu noslēpumu līdzi kapā. Kevendiš, es ļoti baidos, ka tā nav sagadīšanās. Mesjē Puaro, es domāju, jūs man piekritīsiet, ka šie fakti ir ļoti daiļrunīgi…

-    Daiļrunīgi vai nē, Džons iejaucās, mēs esam ļoti pateicīgi mesjē Puaro par šiem atklājumiem. Bez viņa mēs neko par šādu testamentu nebūtu uzzinājuši. Jādomā, ka nedrīkstu izvaicāt jūs, monsieur [2] , kas jums lika par to iedomāties?

Puaro pasmaidīja un atbildēja:

-    Apskribelēta veca aploksne un nule iestādīta begoniju dobe.

"Džons," es nodomāju, "būtu varējis aiztaupīt savus jautājumus vēlākam laikam," taču tobrīd izdzirdu skaļu motora rūkoņu, un mēs visi pievērsāmies logam.

-    īvija! Džons iesaucās. Atvainojiet, Vels.

Viņš steigšus devās uz vestibilu.

Puaro mani jautājoši uzlūkoja.

-    Mis Hovarda, es paskaidroju.

-    Ak, es priecājos, ka viņa ieradusies. Tā ir sieviete ar galvu uz pleciem un sirdi krūtīs, Heistings. Ar visu to, ka labais Dievs nav viņu apveltījis ar pārliecīgu skaistumu!

Es sekoju Džona piemēram un iegāju vestibilā, kur mis Hovarda nopūlējās, izbrīvēdama galvu no daudzajiem lakatiem, šallēm un plīvuriem. Kad viņas acis sastapās ar manējām, mani pēkšņi pārņēma spēja vainas apziņa. Šī sieviete bija tik nopietni brīdinājusi mani, un es, ak vai, nebiju pievērsis viņas brīdinājumam vajadzīgo uzmanību! Cik drīz un un cik nevērīgi es biju to izmetis no prāta! Tagad, kad viņas nojautas tik traģiskā veidā bija piepildījušās, jutos apkaunots. Viņa tik labi pazina Alfrēdu Ingletorpu. Es domāju diez vai traģēdija būtu notikusi, ja viņa paliktu Stailzā; vai šis vīrs nebūtu bijies viņas pētīgo, sargājošo acu?

Jutos atvieglots, kad viņa paspieda man roku tas bija tas pats labi iegaumētais, sāpīgi ciešais rokasspiediens. Skatiens, kas sastapa manējo, bija īgns, bet ne pārmetošs; pēc apsarkušajiem plakstiņiem varēja secināt, ka viņa rūgti raudājusi, taču viņas skarbā un tiešā izturēšanās nebija mainījusies.

-     Sāku rīkoties, tikko saņēmu telegrammu. Man tieši beidzā nakts dežūra. Noīrēju auto. Tā visātrāk iespējams tikt šurp.

-     Vai jūs šorīt paspējāt kaut ko ieēst, īvij? Džons pavaicāja.

-Nē.

-    Es jau tā domāju. Nāciet iekšā, brokstgalds vēl nav novākts, jums uzvārīs svaigu tēju.

Viņš pievērsās man.

-     Apkalpojiet viņu, Heistings, esiet tik laipns! Mani gaida Velss. Ak, un te jau ir mesjē Puaro. Ziniet, īvij, viņš mums palīdz.

Mis Hovarda paspieda Puaro roku, taču pār plecu aizdomīgi noskatīja Džonu.

-    Kā jūs to domājat palīdz mums?

-    Palīdz izmeklēšanai.

-    Te nav ko izmeklēt. Vai viņš jau ir ieslodzīts cietumā?

-    Kurš tad?

-    Kurš? Alfrēds Ingletorps, protams!

-    Dārgā īvij, esiet uzmanīga. Laurenss domā, ka mātei uznākusi sirdslēkme.

-   Laurenss ir dumjš! sacīja mis Hovarda. Nav šaubu, ka tas ir Alfrēds Ingletorps, kas nobendējis nabaga Emīliju es vienmēr tiku teikusi, ka viņš to izdarīs.

-    Dārgā īvij, neesiet pārsteidzīga. Lai ko mēs domātu, lai kuru turētu aizdomās, šobrīd labāk runāt pēc iespējas mazāk. Noklaušināšana būs tikai piektdien.

-    Tās visas ir blēņas! mis Hovardas nošņākšanās izklausījās patiešām iespaidīgi. Jūs visi esat zaudējuši prātu. Pa to laiku vainīgais būs gabalā. Ja viņam ir kaut cik sajēgas, tad viņš te nepaliks un negaidīs, lai tiktu pakārts.

Džons Kevendišs bezpalīdzīgi lūkojās viņā.

-     Es zinu, kas tas ir, — viņa apsūdzoši sacīja. Jūs klausāties, ko saka ārsti. Tam nav jēgas. Ko viņi zina? Itin neko bet gana, lai kļūtu bīstami citiem. Es zinu mans tēvs bija ārsts. Tas resnītis Vilkinss ir lielākais nelga, kādu vien man gadījies sastapt. Sirdslēkme! Kā var kaut ko tādu apgalvot! Katrs, kam ir kāda saprašana, uzreiz redzēs, ka viņu noindējis vīrs. Es vienmēr teicu, ka šis viņu noslepkavos, pašas gultā, nabaga dvēseli. Un viss, ko jūs varat pasākt, ir murmināt sasodītas muļķības par "sirdslēkmi" un "noklaušināšanu piektdien". Jums vajadzētu kaunēties, Džon Kevendiš.

-    Kas, jūsuprāt, man būtu jādara? Džons pavaicāja, nespēdams noslēpt tikko manāmu smaidiņu. Pie joda, īvij, es taču nevaru grābt viņu aiz apkakles un stiept uz tuvāko policijas iecirkni.

-    Labi, bet kaut ko taču jūs varat darīt. Kaut vai izdibināt, kā viņš to izdarījis. Tāds slīpēts blēdis. Uzdrošinos apgalvot, ka viņš būs ieķīlājis vērtspapīrus. Jāapskatās, kuri no tiem trūkst.

Man tobrīd ienāca prātā, ka novietot mis Hovardu un Alfrēdu Ingletorpu zem viena jumta un uzturēt mieru šajā mājā ir Herkulesa cienīgs varoņdarbs; es nebūt neapskaudu Džonu. Pēc viņa sejas izteiksmes redzēju, ka viņš visā pilnībā novērtē savu grūto stāvokli. Tobrīd viņš meklēja glābiņu bēgot un steidzīgi atstāja istabu.

Mis Dorka ienesa svaigu tēju. Kad viņa izgāja no istabas, Puaro atstāja savu vietu pie loga, kur visu laiku bija stāvējis, un apsēdās pretī mis Hovardai.

-    Mademoiselle, viņš nopietni ierunājās, es gribētu jums ko vaicāt.

-    Vaicājiet veseli, viņa sacīja, noraidoši uzlūkodama vaicātāju.

-    Es gribētu rēķināties ar jūsu palīdzību.

-    Ar lielāko prieku palīdzēšu jums pakārt Alfrēdu Ingletorpu, viņa nelaipodama atbildēja. Pakāršana gan viņam ir pārāk viegls sods, viņu vajadzētu sacirst gabalos kā vecajos labajos laikos.

-   Tad mēs esam uz vienu roku, Puaro noteica, jo es vēlētos, lai noziedznieku pakar.

-    Alfrēdu Ingletorpu?

-    Viņu vai kādu citu.

-    Nav runa ne par vienu citu. Nabaga Emīliju neviens nebūtu noslepkavojis, ja neparādītos viņš. Es negribu teikt, ka viņa neatradās haizivju ielenkumā atradās. Taču viņi lūkojās tikai pēc viņas maka. Viņas dzīvība bija drošībā. Taču tad ieradās Alfrēds Ingletorps un divos mēnešos viss bija cauri!

-            Ticiet man, mis Hovarda, Puaro stingri sacīja, ja misters Ingletorps ir vainīgs, tad viņš man neizspruks. Goda vārds, es gādāšu, lai viņu pakar, cik augstu vien varēdami!

-    Jo labāk, mis Hovarda jau vēlīgāk piebalsoja.

-     Bet, es gribu jūs lūgt paļaujieties uz mani. Tagad jūsu palīdzība man būtu gaužām noderīga. Es jums pateikšu, kāpēc. Tāpēc, ka no visiem šajā sēru namā jūs esat vienīgā, kam saraudātas acis.

Mis Hovarda samirkšķināja acis, un viņas nelaipnajā balsī iezagās gluži jauna skaņa.

-    Ja jūs gribējāt teikt, ka biju viņai pieķērusies, tad jā, biju gan. Ziniet, Emīlija bija savā ziņā egoistiska, veca dāma. Viņa izturējās ļoti pretimnākoši, taču vienmēr gribēja, lai to novērtē. Viņa nekad neļāva cilvēkiem aizmirst, ka darījusi kaut ko viņu labā, un tāpēc viņu nemīlēja. Es nedomāju, ka viņa jebkad to saprata, varbūt vienīgi nojauta. Jācer, ka nezināja. Man bija gluži cita pieeja. Es uzreiz ieņēmu savu nostāju: "Es saņemu tik un tik mārciņu gadā. Labi, lieliski. Bet ne penija vairāk pat ne cimdu pāri vai teātra biļeti." Viņa to nesaprata un reizēm jutās ļoti neērti. Teica, ka es esot dumji lepna. Tā nebija, bet es to nevaru izskaidrot. Šā vai tā, atšķirībā no visiem pārējiem, es biju vienīgā, kas varēja atļauties viņai pieķerties. Es viņu uzmanīju. Pasargāju no visiem un ikviena. Un tad uzradās blēdis ar mīkstu mēli, un tutū! visi manas padevīgās kalpošanas gadi vairs neko nenozīmēja.

Puaro saprotoši pamāja.

-    Es saprotu, mademoiselle, saprotu, kā jūs jūtaties. Tas ir dabiski. Jūs domājat, ka mēs esam kūtri, ka viegli izšķiežam pūles un enerģiju paļaujieties uz mani, tā vis nav.

Tobrīd Džons pabāza galvu durvju spraugā un palūdza mūs abus augšā uz misis Ingletorpas istabu, jo viņi ar misteru Velsu esot beiguši pārlūkot buduāra rakstāmgaldu.

Kad mēs uzkāpām pa kāpnēm, Džons pavērās atpakaļ uz ēdamistabas durvīm un klusā balsī sacīja:

-   Paklausieties, kas notiks, kad šie abi sastapsies?

Es bezpalīdzīgi nokāru galvu.

-   Es pieteicu Mērijai turēt šos patālāk vienu no otra, ja vien būtu iespējams.

-   Vai viņa to spēs?

-   Dievs vien zina. Vēl viena lieta pats Ingletorps diez vai steigsies ar viņu sastapties.

-    Jums joprojām ir tā atslēga, vai ne, Puaro, es pavaicāju, kad mēs nonācām pie aizslēgtās istabas durvīm.

Paņēmis no Puaro atslēgas, Džons atslēdza durvis, un mēs visi iegājām iekšā. Jurists devās taisni pie rakstāmgalda, un Džons viņam sekoja.

-    Es domāju, ka māte glabāja lielāko daļu svarīgo dokumentu šeit, šajā lādītē, viņš noteica.

Puaro izvilka nelielu atslēgu saišķi.

-   Atļaujiet. Es šorīt to aizslēdzu drošības pēc.

-   Bet tagad tā nav aizslēgta.

-   Nevar būt!

-   Palūk, un Džons, to pateicis, pacēla lādītes vāku.

-    Milles tonnerres!* Puaro apjucis iesaucās. Un es… Man kabatā taču bija abas ātslēgas!

Viņš metās pie lādītes. Un pēkšņi apstājās.

-   En voila une affaire!** Tā ir uzlauzta!

-Kā?

Puaro nolika lādīti atpakaļ.

-    Bet kas to atlauza? Kāpēc? Kad? Durvis taču bija aizslēgtas?

Mūsu izsaucieni bira juku jukām.

♦Tūkstoš zibeņu! (Franču vai.)

♦♦Tad redz, kas par lietu! (Franču vai.)

Puaro atbildēja visai kategoriskā tonī gandrīz nedomājot.

-    Kas? Tas ir jautājums. Kāpēc? Ak vai, ja es to zinātu. Kad? Es te biju pirms stundas. Ja arī durvis bija aizslēgtas, šī ir ļoti vienkārša atslēga. Iespējams, ka der jebkura cita no blakusdurvīm šajā gaitenī.

Mēs apjukuši vērāmies cits citā. Puaro staigāja ap kamīnu. Viņš ārēji izturējās mierīgi, taču es pamanīju viņa rokas paraduma pēc pārmeklējam skalu traukus uz kamīna malas tās neganti sažņaudza kādu vāzi.

-    Palūk, varēja būt tā. Tajā lādītē kaut kas bija kāds pierādījums, varbūt neievērojams, bet tomēr pietiekams, lai kalpotu par norādījumu, saistot slepkavu ar izdarīto noziegumu. Viņam tas bija dzīvības jautājums iznīcināt, pirms to atrastu un ievērotu tā nozīmi. Tāpēc viņš uzņēmās risku, lielu risku, te ienākdams. Atrodot lādīti aizslēgtu, viņam nācās to uzlauzt, tādējādi atklājot savu klātbūtni. Tātad viņam ja reiz viņš uzņēmās tādu risku tas bija ļoti svarīgi.

-    Bet kas tas bija?

-    Ak! Puaro iesaucās, dusmīgi noplātīdams rokas. To es nezinu. Dokuments, par to nav šaubu iespējams, tā pati papīra lapa, kuru mis Dorka redzēja misis Ingletorpai rokā vakar pēcpusdienā. Un es… Viņa dusmas beidzot izlauzās uz āru. Es, nožēlojamais kustonis! Es neko nenojautu! Es izdarījos kā stulbenis! Man nekādā gadījumā nevajadzēja lādīti te atstāt. Es taču varēju ņemt to līdzi. Trīskārt cuka! Un tagad tas ir prom. Tas ir iznīcināts bet vai tas ir iznīcināts? Vai te vēl nav kāda iespēja?! Mums tas jānoskaidro!

Viņš kā jucis metās ārā no istabas, un es sekoju. Taču, kamēr es tiku līdz kāpņu galam, viņš jau bija gabalā.

Tur, kur kāpnes sazarojās, stāvēja Mērija Kevendiša, lūkodamās lejā vestibilā, uz to pusi, kur viņš bija nozudis.

-    Kas lēcies jūsu mazajam ekscentriskajam draugam, mister Heistings? Viņš aizdrāzās man garām kā saniknots vērsis.

-    Viņu kaut kas nomāc, es nedroši bildu. Es tiešām nezināju, ko no Puaro sacītā drīkstēju atklāt. Redzēdams misis Kevendišas izteiksmīgo muti savelkamies tikko manāmā smaidā, es lūkoju novirzīt sarunu uz ko citu, sacīdams:

-   Vai tad viņi vēl nav tikušies, ko?

-Kas?

-   Misters Ingletorps un mis Hovarda.

Viņa visai savādi mani uzlūkoja.

-   Vai jūs domājat, ka tā būtu diez kāda nelaime, ja viņi satiktos?

-   Un jūs? es pavaicāju, juzdamies vīlies.

-     Nē, viņa rāmi smaidīja. Man patiktu, ja notiktu pamatīga izbļaustīšanās. Gaiss kļūtu tīrāks. Šobrīd mēs visi tik daudz ko domājam un tik maz ko sakām.

-    Džons tā nedomā, es iebildu. Viņš labāk gribētu turēt tos tālāk vienu no otra.

-   Ak, Džons!

Kaut kas viņas tonī mani aizkaitināja, un es nenocietos:

-   Vecais zēns Džons ir ļoti kārtīgs cilvēks.

Viņa kādu bridi cieta klusu, pēc tam, man par izbrīnu, noteica?

-   Jūs par savu draugu esat labās domās. Tāpēc jūs man patīkat.

-   Vai tad arī jūs neesat ar mani draugos?

-   Esmu ļoti slikts draugs.

-   Kāpēc jūs tā sakāt?

-   Tāpēc, ka tā ir patiesība. Es viena dienā izturos pret draugiem apburoši, bet jau nākamajā aizmirstu viņus.

Nezinu, kas mani dīdīja, taču es jutos nokaitināts un muļķīgā kārtā, nebūt ne īpaši taktiski noteicu:

-    Tomēr, kā šķiet, jūs nemitējaties valdzināt doktoru Baueršteinu.

Es tūlīt šos vārdus nožēloju. Viņas seja sastinga. Man likās, ka nolaidās kāds dzelzs aizkars, kas aizsedza reālo būtni. Ne vārda neteikusi, viņa pagriezās un ātri kāpa augšā pa kāpnēm, kamēr es stāvēju, kā muļķis blenzdams viņai nopakaļ.

Piepeši no apakšas atskanēja negants troksnis. Varēja dzirdēt Puaro izsaucienus un skaidrošanos. Nodomāju, ka visa mana diplomātija ir bijusi velta. Mazais vīrelis, kā rādās, bija dabūjis savā varā visu māju, un es šaubījos, vai tas bija gudri viņam pakļauties. Atkal un atkal nespēju apvaldīt nožēlu par to, ka mans draugs izšķirīgos brīžos tik ātri zaudē galvu. Ātri kāpu lejup pa kāpnēm. Mani ieraudzījis, Puaro gandrīz tūlīt pat apklusa. Es paaicināju viņu sānis.

-    Dārgais draugs, — es sacīju, vai tas ir prātīgi? Jūs taču negribat, lai par notikušo uzzina visi mājnieki? Jūs taču darbojaties noziedznieka interesēs.

-   Jūs tā domājat, Heistings?

-    Esmu par to pārliecināts.

-    Labi, labi, mans draugs, es jums paklausīšu.

-    Labs ir. Tomēr, nelaimīgā kārtā, ir jau mazliet par vēlu.

-   Tiesa.

Viņš izskatījās tik satriekts un apmulsis, ka es sajutos vainīgs, kaut gan joprojām uzskatīju bārienu par pelnītu.

-    Labi, viņš beidzot sacīja, iesim, mon ami.

81

-    Vai jūs te jau beidzāt?

Kristi 4

-   Šobrīd jā. Vai jūs nenāktu man līdzi uz ciematu?

-   Labprāt.

Viņš paņēma savu mazo šķirstiņu, un mēs devāmies atpakaļ, iziedami pa lielajām, stiklotajām ēdamistabas durvīm. Tieši tobrīd nāca iekšā Sintija Mērdoka, un Puaro atkāpās sānis, ļaudams viņai paiet garām.

-   Atvainojiet, mademoiselle, vienu mirklīti.

-   Jā? viņa pusjautājoši pagriezās.

-   Vai jūs kādreiz esat gatavojusi zāles misis Ingletorpai?

Viņai sejā iesitās pēkšņs sārtums, un viņa ļoti noraidoši

atbildēja:

-Nē.

-   Vienīgi miegazāļu pulverīšus?

Sārtums kļuva tumšāks, un Sintija atbildēja:

-   Ak jā, reiz es viņai sagatavoju miegazāļu pulverus.

-   Šos te?

Puaro parādīja tukšo kastīti, kurā bija glabājušies pulveri.

Viņa pamāja.

-    Vai jūs varat man pateikt, kas tur bija? Veronāls?

-    Nē, tie bija broma pulveri.

-   Ak tā! Paldies, mademoiselle, ar labu rītu.

Kamēr mēs ātrā solī attālinājāmies no mājas, es viņu uzlukoju atkal un atkal. Jau agrāk bieži biju ievērojis, ka brīžos, kad Puaro kaut kas satrauca, viņa acis spīdēja kā kaķim. Tagad tās mirdzēja kā smaragdi.

-    Mans draugs, viņš beidzot noteica, man ir kāda neliela ideja ļoti dīvaina, varbūt pat gluži neticama ideja. Un tomēr tā derētu.

Es paraustīju plecus. Pie sevis nodomāju, ka Puaro pārāk aizraujas ar šādām fantastiskām idejām. Šajā gadījumā, tas bija noteiktāk par noteiktu, patiesība bija visai acīmredzama un taustāma.

-    Tātad tas izskaidro faktu, ka uz kastītes nav etiķetes, es iebildu. Ļoti vienkārši, kā jau jūs teicāt. Tiešām brīnos par to, ka es pats to neiedomājos.

Puaro likās nedzirdējis.

-    Viņi tur atklāja vēl kaut ko, viņš aizrādīja, ar īkšķi norādīdams pār plecu Stailzas virzienā. Misters Velss to man pateica, kad mēs gājām augšā.

-    Ko tad?

-     Buduāra galdā viņi atrada ieslēgtu misis Ingletorpas testamentu, kas rakstīts pirms viņas laulībām tajā viņa novēlējusi visu mantu Alfrēdam Ingletorpam. Tas varētu būt rakstīts laikā, kad viņi saderinājās. Tas ļoti pārsteidza Velsu un arī Džonu Kevendišu. Tas bija uzrakstīts uz gatavas, iespiestas testamenta veidlapas, un to apliecinājuši divi citi kalpotāji, nevis mis Dorka.

-    Vai misters Ingletorps to zināja?

-   Teica, ka nē.

-    Viena sālīta būšana, es skeptiski iebildu. Testamenti allaž sagādā pārsteigumus. Sakiet, kā jūs pēc tiem skribelējumiem uz aploksnes uzminējāt, ka tas rakstīts vakar pēc pusdienas?

Puaro pasmaidīja.

-     Mon ami, vai jums kādreiz, rakstot vēstuli, nav gadījies izmēģināt spalvu, pie viena lūkojot atcerēties, ka rakstāms kāds vārds?

-     Jā, bieži vien. Domāju, ka ikvienam tā gadās.

-    Patiešām. Un vai neesat pamēģinājis dažas reizes uzrakstit kādu vārdu uz dzēšlapas vai papīra strēmeles lai redzētu, kā tas izskatās? Lūk, tā darīja ari misis Ingletorpa. Jūs jau būsiet ievērojis, ka vārds "piederošs" viņu īpaši nodarbinājis. Lai butu droša par to, ka viss būs uzrakstīts pareizi, viņa to bija izmēģinājusi dažādos locījumos. Un ko es no tā varu noprast? Es varu noprast, ka misis Ingletorpa to rakstījusi vakar, un pavardā atstātais papīra fragments uzvedināja uz domām par testamentu tas man tūlīt ienāca prātā. Šo iespēju apstiprināja vēl kāds apstāklis. Vispārējā apjukumā šorīt buduārs netika uzkopts, un pie rakstāmgalda redzamas brūnas dubļu pēdas ar zemes kripatām. Šajās dienās laiks bija ļoti jauks, un parasti apavi šādas pēdas neatstātu.

Piegāju pie loga un uzreiz redzēju, ka begonijas dobēs nupat iestādītas. Zeme tur bija gluži līdzīga tai, uz buduāra grīdas, un no jums es uzzināju, ka puķes tiešām stādītas vakar pēcpusdienā.

Tad es jutos pārliecināts, ka viens vai varbūt pat abi dārznieki jo dobē bija divi dažādi nospiedumi ienākuši buduārā, jo, ja misis Ingletorpa būtu steidzīgi gribējusi ar viņiem runāt un tikai -, viņa droši vien stāvētu pie loga, un viņiem nemaz nenāktos kāpt augšā. Es jutos pilnīgi pārliecināts, ka viņa rakstījusi jaunu testamentu un paaicinājusi abus dārzniekus apliecināt viņas paraksta patiesumu. Tālākais rādīja, ka mani pieņēmumi bija pareizi.

-   Tas ir ļoti dīvaini, es nenocietos, jāteic, ka mani secinājumi, šos skribelējumus redzot, bija visai kļūdaini.

Viņš pasmaidīja.

-    Jūs ļaujat pārāk daudz vaļas iztēlei, Heistings. Iztēle ir laba kalpone, bet slikta saimniece. Visvienkāršākais izskaidrojums parasti ir arī ticamākais.

-    Vēl kas kā jūs uzzinājāt, ka lādītes atslēga bijusi pazaudēta?

-     Es to nezināju. Tas bija minējums, kas izrādījās pareizs. Jūs ievērojāt tai cauri bija izvērta savīta važiņa. Es nodomāju, ka tā reiz bijusi pievienota ķēdītei, karājusies kaklā. Ja tā būtu bijusi pazaudēta un atradusies, misis Ingletorpa būtu to ievērusi sava atslēgu saišķa gredzenā, taču tajā es atradu atslēgas dublikātu jaunu un spožu un iedomājos, ka lādītes atslēgcaurumā īsto atslēgu iebāzis kāds cits.

-   Jā, es sacīju, tas, bez šaubām, bijis Alfrēds Ingletorps.

Puaro izbrīnījies mani uzlūkoja.

-    Vai jūs esat pārliecināts par viņa vainu?

-    Jā, protams. Ikviens jauns atklājums šķiet to apliecinām aizvien skaidrāk.

-   Gluži otrādi, Puaro klusi noteica, šis un tas liecina viņam par labu.

-    Ak, mitējieties!

-   Jā gan.

-    Es redzu tikai vienu šādu faktu.

-    Un proti?

-    Ka viņš tonakt nebija mājās.

-    Nošauts garām! Kā jūs, angļi, sakāt! Jūs izvēlējāties tieši to faktu, kas, manuprāt, liecina pret viņu!

-    Kā tad tā?

-    Tā gan: ja misters Ingletorps zinātu, ka tonakt viņa sievu noindēs, viņš noteikti pacenstos būt prom no mājas. Un attaisnojums ir acīmredzami sagudrots. Paliek divas iespējas: vai nu viņš zināja, kas notiks, vai ari viņam bija kāds cits iemesls, lai nebūtu mājās.

-    Un tas būtu? es skeptiski pavaicāju.

Puaro paraustīja plecus.

-    Kā lai es zinu. Diskreditējošs šaubu nav. Šis misters Ingletorps, es teiktu, ir blēdis, bet tas vēl nenozīmē, ka viņam jābūt ari slepkavam.

Es šaubīgi nogrozīju galvu.

-   Jūs nepiekrītat, ko? Puaro noteica. Labi, tad pagaidām atstāsim to. Laiks rādīs, kuram no mums abiem ir taisnība. Tagad aplūkosim citus šīs lietas aspektus. Ko jūs sakāt par faktu, ka visas guļamistabas durvis ir aizbultētas no iekšpuses?

-   Lūk, es piekrītoši sacīju, tas izskatās loģiski.

-   Tiesa gan.

-    Es to vērtētu tā. Durvis bija aizbultētas, mēs to redzējām ar savām acīm, tomēr sveces tauki uz grīdas un iznīcinātais testaments liecina, ka tonakt kāds bijis istabā. Jūs tam piekrītat?

-    Pilnīgi. Kāda apbrīnojama skaidrība. Turpiniet.

-    Lūk, es iedrošināts sacīju, tā kā ienākusi persona nenāca pa logu, nedz arī kādā pārdabiskā veidā, varam secināt, ka durvis atvērusi pati misis Ingletorpa. Tas pastiprina aizdomas, ka šī persona bija viņas vīrs. Gluži dabiski, ka viņa varēja atvērt pašas vīram.

Puaro papurināja galvu.

-     Kāpēc gan? Viņa bija aizbultējusi durvis uz viņa istabu visnotaļ neparasta rīcība un topēcpusdicn bija ar viņu neganti sastrīdējusies. Nē, viņš būtu pēdējais, ko viņa būtu ielaidusi.

-    Taču jūs man piekrītat, ka durvis varētu būt atvērusi pati misis Ingletorpa?

-    Ir vēl cita iespēja. Viņa varēja aizmirst aizbultēt durvis uz gaiteni, kad devās gulēt, taču vēlāk jau uz rīta pusi tās aizbultēja.

-    Puaro, vai jūs to domājat nopietni?

-    Nē, es neapgalvoju, ka tā noteikti bijis, taču tā varēja būt. Atgriežoties pie cita temata ko jūs domājat par to sarunas fragmentu, kuru dzirdējāt, kad misis Kevendiša sarunājās ar vīra pamāti?

-    Biju to piemirsis, es domīgi sacīju. Tas ir tikpat mīklains kā viss pārējais. Liekas neticami, ka tāda sieviete kā misis Kevendiša lepna un atturīga līdz galējībai varētu tik neganti jaukties acīmredzami svešās darīšanās.

-    Tieši tā. Tas ir satriecoši, ka tik audzināta lēdija šādi rīkojas.

-    Tas, protams, ir pārsteidzoši, es piekritu. Tomēr tas nav svarīgi un nav jāņem vērā.

Es saņēmu brāzienu no Puaro.

-    Ko es jums allaž esmu teicis? Ka viss ir jāņem vērā. Ja fakts nesakrīt ar teoriju, teorija jāatmet.

-    Labi, redzēsim, es aizkaitināts atsaucos.

-   Jā, redzēsim gan.

Mēs bijām tikuši līdz Līstvejkotedžai, un Puaro uzaicināja mani augšā, savā istaba. Viņš piedāvāja man vienu no tievajām krievu cigaretēm, kādas mēdza šad un tad smēķēt. Es uzjautrināts pamanīju, ka viņš ļoti rūpīgi vāc izlietotos sērkociņus, ievietodams tos nelielā porcelāna trauciņā. Mans tābriža aizvainojums zuda.

Puaro bija novietojis mūsu krēslus pie vaļējā loga, ar skatu uz ciemata ielu. Iekšā plūda svaigs gaiss silts un tīkams. Kā likās, bija gaidāma karsta diena.

Piepeši manu uzmanību piesaistīja sērīga izskata jauneklis, kas ātrā solī nāca šurp pa ielu. Viņa sejas izteiksme bija pārsteidzoša dīvains šausmu un ziņkārības apvienojums.

-    Palūk, Puaro! es ieteicos.

Viņš paliecās uz priekšu.

-     Tiens!* viņš sacīja. Tas ir misters Meiss no aptiekas. Viņš nāk pie mums.

Jaunais cilvēks nonāca pie Līstvejkotedžas un, mirkli svārstījies, sparīgi pieklauvēja pie durvīm.

-    Vienu mirklīti, Puaro pa logu uzsauca. Es nāku.

Pamājis, lai viņam sekoju, viņš veikli noskrēja pa kāpnēm un atvēra durvis. Misters Meiss tūlīt ķērās pie lietas.

-       Ak vai, mesjē Puaro, atvainojiet par traucējumū, bet es dzirdēju, ka jūs nupat nakat no muižas?

-   Jā, mēs tur bijām.

♦Paskat! (Franču vai.)

Jauneklis aplaizīja sausās lūpas. Viņa seja savilkās brinpilnā vaibstā.

-    Viss ciems runā par vecās misis Ingletorpas pēkšņo nāvi. Viņi saka, viņš piesardzīgi pieklusināja balsi, ka tā ir inde.

Puaro seja palika neizdibināma.

-   To mums var pateikt tikai ārsti, mister Meis.

-   Jā, patiešām, protams…

Jauneklis svārstījās, un viņa satraukums šķita esam pārmēru spēcīgs. Viņš saķēra Puaro aiz rokas un pieklusināja balsi līdz čukstam.

-    Tikai pasakiet man, mesjē Puaro, vai tas nav… vai tas nav strihnīns, ko?

Es lāgā nedzirdēju, ko Puaro atbildēja. Droši vien kaut ko nenoteiktu. Jauneklis aizgāja, un, kad durvis aiz viņa aizvērās, Puaro acis sastapās ar manām.

-    Jā, viņš bargi sacīja, mādams ar galvu. Viņš grib nodot liecību noklaušināšanā.

Mēs lēnām kāpām atpakaļ augšā. Es jau pavēru muti, kad Puaro ar rokas kustību mani apturēja.

-    Ne tagad, tagad ne, mon ami. Man vajag padomāt. Manās domās nav kārtības tas nav labi.

Kādas desmit minūtes viņš sēdēja pilnīgā klusumā, neteikdams ne vārda, ja neskaita dažas izteiksmīgas uzacu kustības, taču pa to laiku viņa acis kļuva aizvien zaļākas un zaļākas. Visubeidzot viņš dziļi ieelpoja.

-    Tas ir labi. Krīze ir pāri. Tagad viss ir salikts pa plauktiņiem un sakārtots. Nekad nedrīkst apjukt. Viss vēl nav skaidrs nē. Jo šī lieta ir ļoti sarežģīta! Tā mulsina mani. Mani, Herkulu Puaro! Ir divi nozīmīgi fakti.

-   Kādi tie būtu?

-    Pirmais ir tas, kāds vakar bija laiks. Tas ir ļoti svarīgi-

-    Vakar taču bija brīnišķīga diena! es iesaucos. Puaro, jūs liekat man kāju priekšā!

-    Nebūt ne. Termometrs ēnā rādīja 80 pēc Fārenheita. Neaizmirstiet to, mans draugs. Tā ir visas šīs mīklas atslēga!

-    Un otrs fakts? es pavaicāju.

-   Svarīgi ir, ka misters Ingletorps ģērbjas ļoti uzkrītoši, viņam ir melna bārda, un viņš nēsā brilles.

-    Puaro, es nespēju ticēt, ka jūs runājat nopietni.

-    Es runāju pilnīgi nopietni, mans draugs.

-    Bet tas ir bērnišķīgi!

-    Nē, tas ir šim brīdim atbilstoši.

-    Pieņemsim, ka koronera komisija izdos verdiktu par slepkavību ar iepriekšēju nodomu pret Alfrēdu Ingletorpu. Kas tad paliks pāri no jūsu teorijām?

-    Tas nebūtu prātīgi, kaut gan ir reizes, kad divpadsmit stulbeņiem gadās izdarīt tādu kļūdu! Taču tas nenotiks. Vispirms jau viņi tādu atbildību neuzņemsies, jo misteram Ingletorpam ir vietējā skvaira sabiedriskais stāvoklis. Bez tam viņš lēnprātīgi piebilda, es to nepieļautu!

-   Jūs to nepieļautu?

-Nē.

Es uzlūkoju mazo, neatkārtojamo vīriņu, svārstīdamies starp aizkustinājumu un uzjautrinājumu. Viņš bija tik pārsteidzoši pašpārliecināts. It kā izlasījis manas domas, viņš laipni pamāja.

-    Ak jā, mon ami, es darītu tā, kā teicu.

Viņš piecēlās un uzlika roku man uz pleca. Viņa seja pa šo laiku bija ļoti mainījusies. Acīs viņam sariesās asaras:

-    Visu šo laiku es domāju par šo nabaga misis Ingletorpu, kura ir mirusi. Viņa netika pārmēru mīlēta nebūt nē. Bet viņa bija ļoti laba pret mums, beļģiem; es jūtos viņas parādnieks.

Es mēģināju viņu pārtraukt, taču Puaro turpināja;

-    Ļaujiet man pateikt jums visu, Heistings. Viņa nekad man nepiedotu, ja es tagad ļautu arestēt Alfrēdu Ingletorpu, viņas viru, ja viens manis pateikts vārds varētu to aizkavēt!

6. nodaļa Noklaušināšana

Pirms noklaušināšanas Puaro nepagurstoši darbojās. Viņš divreiz tikās ar misteru Velsu. Vēl viņš devās ilgās pastaigās pa apkaimi. Es ļoti izjutu viņa neuzticēšanos man jo vairāk tāpēc, ka pēdējā laikā netiku gudrs, ko viņš grib panākt.

Man ienāca prātā, ka viņš varbūt iegriezies aprunāties Raiksu fermā; tāpēc, uzzinājis, ka viņš izgājis, kad apvaicājos pēc viņa LIstvejkotedžā trešdienas vakarā, es devos pastaigā pa laukiem, cerēdams viņu sastapt. Taču no viņa nebija ne miņas, un es neuzdrīkstējos doties fermā iekšā. Kad gāju projām, satiku kādu vecāku laucinieku, kas mani blēdīgi nopētīja.

-    Vai ta jūs būtu no muižas, ko? viņš pavaicāja.

-    Jā. Es meklēju savu draugu, kas, manuprāt, varētu te kaut kur klaiņot.

-    To mazo zelli? Kas runājot plātās ar rokām? Vienu no tiem ciemata beļģiem?

-    Jā, es dedzīgi sacīju, vai viņš te bija?

-     Ak, nu jā, viš te bija gan; tas tiesa. Vairākas reizes. Viš ir jūsu draugs? Ak, jūs muižas džentlmeņi, jūs gan esat jokupēteri! un viņš ņēmās lūrēt vēl jautrāk nekā pirmāk.

-    Kāpēc džentlmeņi no muižas pasākuši tik bieži nākt šurp? es pavaicāju, cik bezrūpīgi vien spēdams.

Viņš zinoši nolūkojās manī.

Viens nāk gan, mister; vārdu tak neminēsim, ko? Ļoti labsirdīgs džentlmenis! Ak, pateicos, ser, skaidra būšana.

Es ātri devos projām. Evelīnai Hovardai bija taisnība, un es izjutu pēkšņu sašutuma uzplūdu, iedomādamies Alfrēda Ingletorpa labsirdību par sievas naudu. Vai par pamatu noziegumam būtu šī pikantā čigāniskā seja vai varbūt naudas kāre? Iespējams, ka abas kopā.

Viens fakts dīvainā kārtā šķita gandrīz vai apmājis Puaro. Viņš vairākas reizes tika man teicis, ka mis Dorka būs kļūdījusies, nosaukdama strīda laiku. Viņš atkārtoti mēģināja viņai iestāstīt, ka tas būs noticis puspiecos un nevis četros, kad viņa teicās dzirdējusi balsis. Taču mis Dorka nepiekāpās. Kopš tā laika, kad viņa dzirdējusi balsis, līdz pieciem, kad viņa ienesusi kundzei tēju, esot pagājusi kāda stunda vai pat vairāk nekā stunda.

Noklaušināšana notika piektdien ciema miertiesas namā. Mēs ar Puaro sēdējām kopā, mums nenācās dot liecības.

Sagatavošanās bija pabeigta. Zvērinātie piesēdetāji bija aplūkojuši mirstīgās atliekas, Džons Kevendišs devis identifikācijas liecību.

Turpmākajā iztaujāšanā viņš pastāstīja, kā ticis pamodināts agrā rīta stundā, pakavēdamies sīkāk pie audžumātes miršanas apstākļiem.

Tālāk nāca mediķu liecības. Iestājās elpu aizraujošs klusums, un visu acis pievērsās slavenajam Londonas speciālistam, kas bija pazīstams kā viena no dižākajām autoritātēm modernās toksikoloģijas jomā.

Viņš dažos īsos vārdos raksturoja pēcnāves sekcijas rezultātu. Atmetot medicīniskos terminus un tehniskās detaļas, varēja nonākt pie secinājuma, ka misis Ingletorpa ņēmusi galu, noindējoties ar strihnīnu. Spriežot pēc atrastā indes daudzuma, ieņemtā deva bijusi ļoti liela.

-    Vai ir iespējams, ka viņa iedzērusi indi nejauši? koroners pavaicāja.

-    Es teiktu, ka tas ir maz ticams. Strihnīnu nelieto mājsaimniecībā kā dažas citas indes, un to pārdod ar lieliem ierobežojumiem.

-    Vai kaut kas šajā noklaušināšanā norāda, kādā veidā inde tikusi iedota?

-Nē.

-    Jūs, jādomā, ieradāties Stailzā pirms doktora Vilkin-

sa?

-    Tā ir. Sastapu auto pie parka vārtiem, un steidzos turp, cik ātri vien jaudāju.

-    Vai varat mums sīkāk pastāstīt, kas notika tālāk?

-    Es iegāju misis Ingletorpas istabā. Tobrīd viņa raustījās krampjos. Viņa pagriezās pret mani un ievaidējās: "Alfrēd, Alfrēd…"'

-    Vai strihnīns varētu būt pievienots misis Ingletorpas pēcpusdienas kafijai, kuru viņai ienesa vīrs?

-    Iespējams, taču strihnīns ir ļoti ātras iedarbības inde. Simptomiem jāparādās stundu vai divas pēc tam, kad tas ieņemts. Daži apstākļi var to aizkavēt, taču šajā gadījumā tādi apstākļi izpalika. Es domāju, ka misis Ingletorpa kafiju izdzēra ap astoņiem, turpretī simptomi parādījās tikai agri no rīta tāpēc varam spriest, ka inde ieņemta daudz vēlāk.

-     Misis Ingletorpai bija paradums ap pusnakti izdzert tasi kakao. Vai strihnīns varēja būt pievienots tam?

-     Nē, es pats paņēmu kakao paraugu no atliekām, kas bija palikušas tasē, un nodevu analīzei. Strihnīna tur nebija.

Dzirdēju Puaro man līdzās klusi iesprauslājamies.

-    Kā jūs to zināt? es nočukstēju.

-    Paklausieties.

-    Es teiktu, ārsts turpināja, ka mani ļoti pārsteigtu citāds rezultāts.

-    Kāpēc?

-    Gluži vienkārši, strihnīns ir neizturami rūgts. To var sajust, pat atšķaidītu ļoti mazā daudzumā un var nejust tikai kādā ļoti rūgtā šķidrumā. Kakao nēkādā ziņā nespētu to nomaskēt.

Kāds no zvērinātajiem piesēdētājiem vēlējās zināt, vai tas attiecoties ari uz kafiju.

-    Nē. Kafijai pašai ir rūgta garša, tā varētu strihnīna rūgtumu nomaskēt.

-    Tātad, jūsuprāt, inde varētu būt bijusi kafijā, tikai nezināma iemesla dēļ tās iedarbība novēlojusies?

-   Jā, taču tase izrādījās pilnīgi sašķaidīta, tāpēc paņemt no tās šķidruma paraugu nebija iespējams.

Ar to doktora Baueršteina liecība beidzās. Doktors Vilkinss tai pilnīgi pievienojās. Vaicāts, vai viņš nepieļaujot pašnāvības iespēju, ārsts to kategoriski noliedza. Nelaiķe, viņš sacīja, slimojusi ar sirds vājumu, bet citādi esot bijusi pilnīgi vesela un vienmēr līdzsvarota, labā garastāvoklī. Viņa būtu pēdējais cilvēks, kas spētu atņemt sev dzīvību.

Nākamo izsauca Laurensu Kevendišu. Viņa liecība bija visai neizteiksmīga, viņš tikai atkārtoja brāļa sacīto. Taču brīdī, kad vajadzēja atbrīvot vietu nākamajam lieciniekam, viņš pēc īsas pauzes šaubīgi sacīja:

-    Es gribētu ko sacīt, ja drīkstu.

Viņš lūdzoši uzlūkoja izmeklēšanas tiesnesi, kas tūlīt atbildēja:

-    Protams, mister Kevendiš, mēs esam te sanākuši, lai tiktu skaidrībā šajā lietā, un gribam dzirdēt it visu, kas varētu izskaidrot notikušo.

-    Man ir kāda ideja, sacīja Laurenss. Protams, es varu kļūdīties, bet man šķiet, ka audžumātes nāve var būt izskaidrojama ar nelaimes gadījumu.

-    Kā jūs to izskaidrotu, mister Kevendiš?

-     Māte gan neilgi pirms savas nāves, gan arī agrāk mēdza dzert toniku ar strihnīna piedevu.

-    Ak tā! sacīja koroners.

Žūrija ieinteresēta noskatījās.

-    Es zinu, ka ir bijuši gadījumi, kad inde uzkrājas organismā, galu galā izraisot nāvi, Laurenss turpināja. Vai tad ir tik neiespējami, ka viņa nelaimīgā kārtā ieņēmusi pārāk lielu zāļu devu?

-    Šī ir pirmā reize, kad mēs dzirdam, ka viņa lietojusi strihnīnu līdz pat savai nāvei. Mēs esam jums ļoti pateicīgi, mister Kevendiš.

Doktoru Vilkinsu uzaicināja izteikties, taču šī ideja viņam šķita smieklīga.

-    Tas, ko misters Kevendišs apgalvo, ir pilnīgi neiespējami. Jebkurš cits ārsts pateiks jums to pašu. Strihnīns dažos gadījumos tiešām uzkrājas, teiksim, organismā, bet tādā gadījumā tas nespēj izraisīt pēkšņu nāvi. Sekotu ilgs hronisku simptomu periods, kas uzreiz būtu piesaistījis manu uzmanību. Tas viss ir pilnīgs absurds.

-    Un otrais punkts? Ka misis Ingletorpa varētu nejauši iedzert pārāk lielu devu?

-    Triskāršota vai pat četrkāršota deva nespētu izraisīt nāvi. Misis Ingletorpai bija liels zāļu krājums, sagatavots pie Tadminsteras labākajiem aptieķniekiem. Lai ieņemtu tādu daudzumu indes, kā atrada sekcijā, viņai vajadzētu izdzert visu pudeli.

-    Tātad jūs domājat, ka mums nekādā ziņā nenāktos uzskatīt toniku par viņas nāves iemeslu?

-    Pilnīgi noteikti. Tāds pieņēmums ir smieklīgs.

Tas pats zvērinātais, kas jau bija iejaucies iepriekš, ierunājās, ka aptieķnieks, zāles gatavodams, varējis kļūdīties.

-    Tāda iespēja, protams, pastāv vienmēr, ārsts atbildēja.

Taču mis Dorka, kuru izsauca kā nākamo liecinieci, apstrīdēja pat šādu iespēju, jo zāles nebija nule kā sagatavotas. Gluži pretēji: tās beidzās,'jo misis Ingletorpa savā nāves dienā bija ieņēmusi pēdējo devu.

Tā jautājums par toniku galu galā atkrita, un koroners turpināja noklaušināšanu. Viņš noklausījās mis Dorkas liecību par to, ka viņu pamodinājusi neganta saimnieces zvaniņa zvanīšana, beigu beigās saceļot kājās visus mājniekus, un ierunājās par citu tematu iepriekšējā dienā notikušo stridu.

Mis Dorkas liecība šajā ziņā neatšķīrās no tās, ko mēs ar Puaro jau bijām dzirdējuši, tāpēc es to šeit neatkārtošu.

Nākamā lieciniece bija Mērija Kevendiša. Viņa stāvēja ļoti stalti un runāja zemā, skaidrā, apbrīnojami apvaldītā balsī.

Atbildot uz koronera vaicājumu, viņa pastāstīja, ka esot uzstādījusi modinātāju kā parasti uz puspieciem; viņa piecēlusies un ģērbusies, kad satrūkusies, dzirdēdama kaut ko smagu krītam.

-    Tas varēja būt pie gultas novietotais galdiņš? koroners ieminējās.

-    Es atvēru durvis un ieklausījos, Mērija turpināja. Pēc dažām minūtēm neganti sāka zvanīt zvaniņš. Mis Dorka noskrēja lejā un pamodināja manu vīru, pēc tam mēs visi devāmies uz vīramātes istabu, taču tā bija aizslēgta…

Koroners viņu partrauca:

-            Es patiešām domāju mums nevajadzētu jūs par to vairs izprašņāt. Mēs zinām tas viss noskaidrosies, aplūkojot turpmākos notikumus. Taču es gribētu dzirdēt, ko jūs varat mums pastāstīt par strīdu, kuru dzirdējāt iepriekšējā dienā.

-Es?

Viņas balsi bija jaušams tikko manāms aizvainojums. Viņa pacēla roku, lai sakārtotu krokoto mežģīņu apkakli, mazliet pagriezdama galvu, kā paradusi. Un piepeši man prātā iešāvās doma: "Viņa lūko iegūt laiku!"

-    Jā. Es sapratu, koroners nosvērti turpināja. Jūs lasījāt grāmatu, sēdēdama uz sola ārpusē pie lielā buduāra loga. Tā ir, vai ne?

Tas man bija kas jauns, un, iesānis novērodams Puaro, es redzēju, ka šie jaunumi pārsteiguši ari viņu.

Iestājās klusumbridis, viņa mirkli šaubījās, pēc tam atbildēja:

-   Jā, tā bija.

-    Un buduāra logs bija vaļā, vai ne?

Viņas seja noteikti izskatījās bālāka nekā parasti, kad viņa atbildēja:

-Jā.

-     Tātad jūs nevarējāt nedzirdēt balsis, kas nāca no iekšpuses, īpaši jau tad, kad tās dusmu uzplūdā kļuva skaļākas. Īstenībā tās bija labāk sadzirdamas tur, kur bijāt jūs, nevis vestibilā.

-    Iespējams.

-   Vai jūs neatkārtotu to, ko no šā strīda dzirdējāt?

-    Es tiešām neatceros neko dzirdējusi.

-    Vai jūs gribat teikt, ka nedzirdējāt balsis?

-   Ak jā, es dzirdēju balsis, taču nedzirdēju, kas tieši tur tika runāts.

Viņas vaigi pēkšņi pietvīka:

-   Neesmu radusi noklausīties citu personiskās sarunas.

-    Un jūs neko neatceraties? koroners uzstāja. Itin neko, misis Kevendiša? Nevienu vārdu vai teikumu, kas lika jums domāt, ka tā bija privāta saruna?

Viņa paklusēja un likās pārdomājam, ārēji tikpat mierīga kā allaž.

-    Jā, atceros, misis Ingletorpa sacīja kaut ko es precīzi neatceros par skandālu starp vīru un sievu.

-    Ak tā! koroners apmierināts atlaidās krēslā. Tas saskan ar mis Dorkas sacīto. Taču piedodiet, misis Kevendiša, lai ari nopratāt, ka tā bija privāta saruna, jūs tomēr negājāt projām? Un palikāt, kur bijusi?

Es uztvēru acumirklīgo spīdumu viņas dzeltenbrūnajās acīs, kad viņa tās pacēla. Jutos pārliecināts, ka šajā bridī viņa vēlētos saplēst mazo tiesas vīru gabalu gabalos, ar visām viņa aizdomām, tomēr viņa diezgan mierīgi turpināja:

-    Nē. Es jutos ļoti labi tur, kur atrados. Biju iedziļinājusies grāmatā.

-    Un tas būtu viss, ko jūs varat mums pastāstīt?

-   Tas ir viss.

Viņas noklaušināšana bija beigusies, taču es šaubījos, vai koroners jūtas ar to pilnīgi apmierināts. Domāju, ka, viņaprāt, Mērija būtu varējusi pateikt ko vairāk, ja vien gribējusi.

Nākamo izsauca Emiju Hilu, rakstāmlietu pārdevēju, kas 17. jūlija pēcpusdienā teicās pārdevusi Viljamam Ērlam, Stailzas jaunākajam dārzniekam, testamenta veidlapu.

Viljams Ērls un Mennings liecināja, ka ar saviem parakstiem apstiprinājuši uzrakstīto dokumentu. Mennings sacīja, ka tas bijis ap puspieciem, Viljams domāja, ka tas varējis būt ari agrāk.

97

Nākamā runāja Sintija Mērdoka. Viņai tomēr nebija daudz ko sacīt. Viņa neko neesot zinājusi par notikušo

Kristi 4

traģēdiju, kamēr viņu pamodinājusi misis Kevendiša.

-    Jūs nedzirdējāt galdu krītam?

-    Nē. Es biju cieši aizmigusi.

Koroners pasmaidīja.

-   Tīrai sirdsapziņai ir ciets miegs, viņš piebilda. Pateicos, mis Mērdoka, tas ir viss.

-    Mis Hovarda.

Mis Hovarda parādīja vēstuli, kuru viņai rakstījusi misis Ingletorpa, tā bija rakstīta 17. datumā, vakarā. Puaro un es mēs jau bijām to redzējuši. Tā nekādi nepapildināja mūsu zināšanas par notikušo traģēdiju. Te ir tās saturs:

17. jūlijā

Stailzas muižā Eseksā

Mana dārgā Evelīn,

Vai Jūs esat ļoti aizņemta? Mēs varētu visu pārspriest, es pat censtos aizmirst to, ko Jūs teicat par manu dārgo laulāto draugu, jo esmu veca sieviete un Jums ļoti pieķērusies.

Sirsnībā Jūsu

Emīlija Ingletorpa.

Vēstule tika pasniegta zvērinātajiem piesēdētājiem, kuri to uzmanīgi izpētīja.

-    Baidos, ka tā mums neko daudz nepalīdzēs, nopūzdamies sacīja koroners. Te nekas nav minēts par tās pēcpusdienas notikumiem.

-   Man viss ir skaidrs kā diena, aprauti noskaldīja mis Hovarda. Vēstule gana nepārprotami rāda, ka mana nabaga vecā draudzene jau sapratusi, ka padarījusi sevi par apsmieklu.

-   Nekas tamlīdzīgs vēstulē nav rakstīts, koroners bilda.

-   Nē, tāpēc ka Emīlija ne mūžam neatzītu, ka viņai nav taisnība. Taču es viņu pazīstu. Viņa gribēja, lai es atgriežos. Taču viņa negrasījās atzīt, ka man bijusi taisnība. Viņa runāja riņķī un apkārt. Daudzi cilvēki tā rīkojas. Tur jūs man varat ticēt.

Misters Velss tikko manāmi pasmaidīja. Tāpat, kā es ievēroju, pasmaidīja ari daži citi zvērinātie. Mis Hovarda bija tiešāka par tiešu.

-   Tā vai šitā, visa šī pļāpāšana ir tikai velta laika zaudēšana, viņa turpināja, nevērīgi noskatīdama zvērinātos. Runas, runas un runas! Kaut gan mēs visu laiku lieliski apzināmies…

Koroners viņu bažīgi pārtrauca:

-    Pateicos, mis Hovarda, tas ir viss.

Varu galvot, ka viņš atviegloti nopūtās, kad viņa apklusa.

Pēc tam nāca dienas sensācija. Koroners paaicināja Albertu Meisu, aptieķnieka mācekli.

Tas bija rosīgais jauneklis ar bālo seju. Atbildot uz koronera jautājumiem, viņš paskaidroja, ka esot kvalificēts farmaceits, taču tikai nupat pieņemts darbā šajā veikalā, jo pirms tam dienējis armijā.

Pēc ievadjautājumiem koroners ķērās pie lietas:

-    Mister Meis, vai jūs pēdējā laikā esat pārdevis strihnīnu kādai privātpersonai?

-   Jā, ser.

-    Kad tas bija?

-    Pirmdienas vakarā.

-    Pirmdienas? Nevis otrdienas?

-    Nē, ser, pirmdien, 16. datumā.

-    Vai jūs mums nepateiktu, kam jūs to pārdevāt?

Varēja dzirdēt lidojam mušu.

-   Jā, ser. Tas bija misters Ingletorps.

Visas galvas pagriezās turp, kur sēdēja Alfrēds Ingletorps, un acis pievērsās viņam. Viņš sēdēja kokains un nekustīgs. Kad jaunais cilvēks izteica liktenīgos vārdus, viņš pārsteigts sakustējās. Es nodomāju, ka viņš lēks kājās, taču viņš palika sēžam, kaut gan viņa sejā bija skaidri saskatāms izbrīns.

-    Vai jūs esat pārliecināts par to, ko sakāt? koroners stingri noprasīja.

-    Pilnīgi pārliecināts, ser.

-    Vai tad jūs esat paradis tā vienkārši pārdot strihnīnu katram, kas palūdz?

Pārbiedētais jauneklis sarāvās, redzēdams koronera sapīkumu.

-    Ak nē, nebūt, ser, protams, nē. Taču, redzot, ka tas ir misters Ingletorps no muižas, es nodomāju, ka tur nekā slikta nevar būt. Viņš teica, ka nodomājis noindēt suni.

Klusībā es viņam simpatizēju. Tas bija tik cilvēciski izdabāt muižas ļaudīm; īpaši tad, ja tā varētu pārvilināt pircējus no Kutsa aptiekas.

-    Vai tad nav parasts, ka ikvienam, pērkot indi, ir jāparakstās grāmatā?

-   Jā, ser, misters Ingletorps to izdarīja.

-    Vai jums šī grāmata ir līdzi?

-   Jā, ser.

To atnesa; ar dažiem skarbiem vārdiem koroners atlaida nelaimīgo misteru Meisu.

Pēc tam, valdot stindzinošam klusumam, izsauca Alfrēdu Ingletorpu. Netiku gudrs, vai viņš saprata, cik cieši ap viņa kaklu savilkās cilpa.

Koroners bija tiešāks par tiešu.

-    Vai jūs pagājušās pirmdienas vakarā pirkāt strihnīnu suņa indēšanai?

Ingletorps vienā mierā atbildēja:

-    Nē, es to nedarīju. Stailzā nav suņa, vienīgi aitu suns, kas uzturas parkā, un tas ir pilnīgi vesels.

-    Jūs kategoriski noliedzat, ka pagājušajā pirmdienā būtu pircis strihnīnu no Alberta Meisa?

-   Jā gan.

-    Un jūs noliedzat ari šo te?

Koroners pasniedza viņam reģistru ar viņa parakstu.

-     Protams. Rokraksts nav pat līdzīgs manējam. Es jums parādīšu.

Viņš izņēma no kabatas vecu aploksni un parakstījās uz tās, bet pēc tam pasniedza to žūrijai. Paraksts, protams, nemaz nelīdzinājās grāmatā redzamajam.

-   Tad kā jūs izskaidrojat mistera Meisa paziņojumu?

Alfrēds Ingletorps rāmi atbildēja:

-    Misters Meiss būs kļūdījies.

Koroners mirkli šaubījās, pēc tam teica:

-    Mister Ingletorp, vismaz formāli paskaidrojiet mums, kur jūs bijāt pirmdien, 16. jūlija vakarā?

-   Tiešām gan to es nespēju atcerēties.

-    Tas ir absurds, mister Ingletorp, koroners bargi noteica, padomājiet.

Ingletorps papurināja galvu.

-   To es nevaru pateikt. Domāju, ka pastaigājos.

-    Kādā virzienā?

-    Es patiešām neatceros.

Koronera seja metās pelēka.

-    Vai jūs bijāt ar kādu kopā?

-Nē.

-    Vai jūs pastaigādamies kādu satikāt?

-Nē.

-   Žēl gan, koroners sausi piebilda. Es to uztveru tā, ka jūs liedzaties pasacīt, kur bijāt tajā laikā, kad misters Meiss teicās jūs pazinis aptiekas apmeklētājā, kas pirka strihnīnu.

-   Ja vēlaties, ser, tad jā.

Puaro nervozi dīdījās.

-    Sacrč! viņš nomurmināja. Vai šis muļķa cilvēks grib, lai viņu arestē?

Ingletorps patiesi atstāja nelāgu iespaidu. Viņa veltā liegšanās pat bērnu nespētu pārliecināt. Koroners tomēr pārgāja pie nākamā punkta, un Puaro neslēpa dziļu apmierinājuma nopūtu. ■

-   Vai otrdienas pēcpusdienā jūs strīdējāties ar savu sievu?

-    Piedodiet, Alfrēds Ingletorps viņu pārtrauca. Jūs esat nepareizi informēts. Es neesmu strīdējies ar savu dārgo laulāto draudzeni. Tie visi ir izdomājumi. Es visu pēcpusdienu nebiju mājās.

-    Vai ir kāds, kas varētu jūsu sacīto apstiprināt?

-    Dodu vārdu, ka tas ir tiesa, Ingletorps augstprātīgi sacīja.

Koroners pat nepacentās kaut ko atbildēt.

-    Te ir divi liecinieki, kas varētu zvērēt, ka dzirdējuši jūs strīdamies ar misis Ingletorpu.

-    Šie liecinieki kļūdās.

Es biju neizpratnē. Šis vīrs runāja ar tādu rāmu pārliecību, ka jutos satriekts. Pavēros uz Puaro. Viņa sejā bija dusmu izteiksme, taču iemeslu es nespēju izprast. Vai viņš beidzot būtu pārliecinājies par Alfrēda Ingletorpa vainu?

-     Mister Ingletorp, sacīja koroners, jūs šeit dzirdējāt pieminam jūsu sievas pēdējos vārdus, viņai mirstot. Vai jūs kaut kādi varat tos izskaidrot?

-    Protams, varu.

-    Varat?

-   Tas man šķiet ļoti vienkārši. Istaba bija slikti apgaismota. Doktors Baueršteins ir apmēram manā augumā, un ari viņam ir bārda tāpat kā man. Nepietiekamā apgaismojumā, turklāt vēl tādās mokās, kādas viņai nācās pārciest, mana nabaga dzīvesbiedre sajauca mani ar viņu.

-   Tā! Puaro pie sevis noburkšķēja. Tā tik ir ideja!

-   Vai domājat, ka tā ir patiesība? es nočukstēju.

-    Es to nesaku. Taču tas patiešām ir interesants pieņēmums.

-    Jūs tulkojat manas sievas vārdus kā apsūdzību, Ingletorps turpināja, bet bija gluži pretēji viņa sauca mani palīgā.

Koroners kādu mirkli pārdomāja, pēc tam sacīja:

-     Es dzirdēju, mister Ingletorp, ka jūs pats tovakar ielējāt sievai kafiju un ienesāt to viņai?

-    Jā, es to ielēju, bet neienesu. Gribēju to izdarīt, taču man pateica, ka lejā pie durvīm gaidot draugs, tāpēc es noliku kafiju vestibilā uz galda. Kad pēc dažām minūtēm atgriezos, tā jau bija projām.

Šis paziņojums varēja būt un varēja nebūt patiess, taču tas, kā rādās, Ingletorpa stāvokli īpaši neuzlaboja. Šā vai tā viņam bija pietiekami laika, lai pievienotu kafijai indi.

Šajā brīdi Puaro man neuzkrītoši piebikstīja, norādīdams uz diviem vīriem, kuri kopā sēdēja pie otrām durvīm. Viens bija maza auguma, tumšmatis asiem vaibstiem, kas vērta viņa seju līdzīgu seska purnam; bet otrs bija garš un gaišmatains.

Es mēmi un jautājoši uzlūkoju Puaro. Viņš pielika lūpas man pie auss:

-    Vai jūs zināt, kas ir tas mazākais?

Es palocīju galvu.

-    Tas ir detektīvinspektors Džeimss Džeps no Skotlendjarda Džimijs Džeps. Viss ātri mainās, mans draugs.

Es cieši uzlūkoju abus vīrus. Viņos noteikti nebija nekā policejiska. Es nekad nebūtu domājis, ka viņi ir oficiālas personas.

Es joprojām lūkojos viņos, kad mani pārsteidza un atsauca īstenībā verdikts, kas skanēja tā:

"Nezināmas personas vai personu izdarīta ļaunprātīga slepkavība."

7. nodaļa Puaro maksā parādus

Kad mēs iznācām no nama, kur notika noklaušināšana, Puaro viegli saspieda man roku, vedinot sānis. Es sapratu iemeslu. Viņš gaidīja Skotlendjarda vīrus.

Pēc dažiem mirkļiem viņi parādījās, un Puaro tūlīt paspēra soli uz priekšu, pievienodamies mazākajam no abiem.

-    Baidos, ka jūs mani neatceraties, inspektor Džep.

-     Kāpēc ne, vai tik jūs neesat mesjē Puaro!? — inspektors iesaucās. Viņš pagriezās pret savu pavadoni. Vai esat dzirdējis mani runājam par mesjē Puaro? 1904. gadā mēs kopā strādājām pie naudas viltotāju Eberkrombiju lietas vai atceraties, tā bija jārisina Briselē. Ak, tie tik bija laiki! Un vai jūs vēl atceraties "baronu" Altarā? Tas gan bija viens glums nelietis jūsu varenais ķēriens! Viņš jau bija izslīdējis no policijas nagiem pusē Eiropas. Taču mēs viņu nokniebām Antverpenē pateicoties mesjē Puaro.

Kad šīs draudzīgās atmiņas bija pārcilātas, es pienācu tuvāk, un mani iepazīstināja ar detektīvinspektoru Džepu, kas savukārt iepazīstināja mūs abus ar savu pavadoni superintendantu Samerheju.

-     Man nav jājautā, ko jūs šeit darāt, džentlmeņi, aizrādīja Puaro.

Džeps zinīgi piemiedza vienu aci.

-    Nē, nudien. Pilnīgi skaidrs gadījums tā varētu sacīt.

Taču Puaro drūmi atbildēja:

-   Te es jums nepiekritu.

-    Ejiet nu! noteica Samerhejs, pirmoreiz atvēris muti. Te taču viss ir skaidrs kā diena. Tas virs ir pieķerts pie rokas. Brīnos, ka viņš tik dumji izrīkojies!

Taču Džeps uzmanīgi pavērās Puaro.

-    Neaizsvilsties, Samerhej, viņš rotaļīgi iebilda. Mēs ar šo moosier [3] jau esam tikušies, un nav otra cilvēka, kura domas es tik ļoti ņemtu vērā. Ja es nekļūdos, tad viņam ir kaut kas aiz ādas. Vai tā nav, moosier?

Puaro smaidīja vien.

-   Jā, es esmu kaut ko secinājis.

Samerhejs joprojām likās skeptiski noskaņots, taču Džeps turpināja pētīt Puaro.

-    Tā tas ir, viņš sacīja, līdz šim es esmu pazīstams ar šo lietu tikai ārēji. Tā ir Jarda vājā vieta šādos gadījumos tapt pieaicinātam tikai tad, kad kopš slepkavības pagājis jau labs laiciņš tas ir, pēc noklaušināšanas. Daudz kas atkarīgs no tā, kam pirmajam gadījies būt notikuma vietā, un te mesjē Puaro mūs ir apsteidzis. Mēs pat tagad vēl nebūtu šeit, ja ne apķērīgais ārsts, kas ar koronera palīdzību atsūtīja mums ziņu. Taču jūs bijāt notikuma vietā kopš paša sākuma, un jums bija iespēja šo to uzzināt. No dotajām liecībām izriet, ka misters Ingletorps noslepkavojis savu sievu kā es te stāvu, un ja kāds, kaut vai jūs pats, mēģinās pierādīt pretējo, es smiešos viņam sejā. Jāteic, ka biju pārsteigts par verdiktu sagaidīju viņa pasludināšanu par vainīgu tīrā slepkavībā. Domāju, ka tā arī būtu noticis, ja ne koroners kā likās, tad viņš to novērsa.

-    Iespējams, kaut gan jums droši vien jau kabatā orderis viņa arestam, Puaro bilda.

Džepa izteiksmīgajā sejā iezagās kokaina izteiksme viņš pēkšņi izskatījās pēc oficiālas personas.

-    Varbūt ir, bet varbūt nav, viņš sausi noteica.

Puaro viņu domīgi uzlūkoja.

-   Man ir ļoti svarīgi, kungi, lai viņš netiktu arestēts.

-   Tā liekas gan, Samerhejs sarkastiski piebilda.

Džeps komiskā izbrīnā nopētīja Puaro.

-    Vai jūs nevarat vēl kaut ko piebilst, mesjē Puaro? Pamirkšķināt ar aci vai pamāt ar galvu ar to pietiktu. Jūs bijāt notikuma vietā un Jards negribētu pieļaut nekādas kļūdas, jūs taču zināt.

Puaro nopietni pamāja.

-   Tieši tā es domāju. Labi, es jums pateikšu. Izlietojiet savu orderi arestējiet misteru Ingletorpu. Taču tas jums neko nedos lieta, ko pret viņu ierosinās, uzreiz izgāzīsies! Comme ļa! [4] un viņš izteiksmīgi noknaukšķināja pirkstus.

Džepa seja kļuva nopietna, lai gan Samerhejs neticīgi nosprauslojās.

Kas attiecas uz mani, tad es biju mēms no brīnumiem. Vienīgais, ko varēju secināt, ka Puaro kļuvis traks.

Džeps bija izvilcis kabatlakatiņu un lēnprātīgi slaucīja pieri.

-    Es to nedarīšu, mesjē Puaro. Es ticu jums uz vārda, bet man ir priekšnieki, kuri vaicās, kāda velna pēc es tā rīkojos. Vai jūs man nevarat dot vēl kādu norādi?

Puaro mirkli pārdomāja.

-   To varētu izdarīt, viņš beidzot sacīja. Taču uzsveru es to negribētu. Tas man apgrūtina rīcību. Es labprātāk rīkotos slepenībā, vismaz šobrīd, taču tas, ko jūs sakāt, ir tiesa izbijuša beļģu policista teiktajam nav pietiekama svara! Bet Alfrēdu Ingletorpu nedrīkst apcietināt! To es varu zvērēt, ari mans draugs Heistingss to zina. Redziet, mans labais Džep, vai jūs uzreiz dodaties uz Stailzu?

-    Jā, apmēram pēc pusstundas. Vispirms gribam aprunāties ar koroneru un ārstu.

-     Labi. Garāmiedami pasauciet mani tā ir ciemata pēdējā māja. Došos jums līdzi. Stailzā misters Ingletorps runās, vai ari gadījumā, ja viņš atteiksies, kas ir iespējams es jums sniegšu tādus pierādījumus, kas jūs apmierinās, un jūs pārliecināsieties, ka lietu pret viņu nedrīkst ierosināt. Vai esat ar mieru?

-      Ar mieru, Džeps sirsnīgi sacīja. Un Skotlendjarda vārdā es jūtos jums daudz pateicības parādā, kaut gan man jāatzīstas pašlaik es nespēju saskatīt liecībā nekādu pieturas punktu, taču jūs allaž kaut ko salūkojat brīnumainā kārtā! Tad ardievu, moosier!

Abi detektīvi devās projām. Samerhejs aizgāja ar neticīgu smīnu sejā.

-     Labi, mans draugs, iesaucās Puaro, pirms biju paguvis tikt pie vārda. Un ko jūs domājat? Mon Dieu! [5] Tiesasmājā bija daži jauki brīži; nevarēju ne iedomāties, ka viens cilvēks varētu būt tik stūrgalvīgs un atteikties vispār jebko sacīt. Tiešām gan, tā var uzvesties tikai plānprātiņš.

-    Hm! Ir vēl citi izskaidrojumi bez plānprātības, es aizrādīju. Ja apsūdzība pret viņu ir patiesa kā gan citādi viņš vēl varētu aizstāvēties, ja ne klusēdams?

-    Kāpēc nē tūkstoš dažādos veidos, Puaro iesaucās. Redziet, teiksim, ja es būtu izdarījis šo slepkavību, es izdomātu vismaz septiņus visnotaļ ticamus attaisnojumus! Daudz pārliecinošākus, nekā mistera Ingletorpa akmenscietā liegšanās!

Es nespēju valdīt smieklus.

-    Mans dārgais Puaro, esmu pārliecināts jūs spētu izdomāt arī septiņdesmit atrunāšanās! Taču, nopietni runājot, par spīti tam, ko dzirdēju jūs sakām detektīviem, tas taču nav iespējams, ka jūs joprojām ticētu Alfrēda Ingletorpa nevainīgumam?

-    Kāpēc lai es tagad ticētu tam mazāk nekā agrāk? Nekas taču nav mainījies.

-   Taču liecība ir tik pārliecinoša.

-   Jā, pārāk pārliecinoša.

Mēs iegriezāmies Līstvejkotedžas vārtos un devāmies augšup pa jau pazīstamajām kāpnēm.

-     Jā, jā, pārāk pārliecinoša, Puaro turpināja, runādams vairāk ar sevi pašu, nekā ar mani. Patiesa liecība parasti ir neveikla un neapmierinoša. Tā ir jāpārbauda, jāizanalizē. Taču te viss ir pārāk skaidri un gaiši. Nē, mans draugs, šī liecība ir ļoti viltīgi safabricēta tik viltīgi, ka visi gali ūdenī.

-    Kā jūs to uzminējāt?

-    Tāpēc, ka… kamēr liecība, kas vēršas pret viņu, ir neskaidra un netverama, to ir ļoti grūti atspēkot. Taču, viņam par nelaimi, noziedznieks savilcis mezglu tik cieši, ka viens rāviens var padarīt Ingletorpu brīvu…

Es klusēju. Pēc minūtes vai divām Puaro turpināja:

-    Palūkosimies uz šo lietu tā. Te ir vīrs, sacīsim, tāds, kas nolemj noindēt savu sievu. Viņš visu laiku sities cauri ar viltībām, tā par viņu runā. Tātad, neapšaubāmi viņš ir viltus pilns. Un it nemaz nav dumjš. Tā, un kā tad viņš rīkojas? Atklāti dodas pie ciema aptieķnieka un, pateicis savu īsto vārdu, pērk strihnīnu ar izdomātu ieganstu par suni ieganstu, kura bezjēdzība ir acīmredzama. Viņš neliek indi lietā tajā pašā vakarā. Nē, viņš gaida, kamēr būs neganti ar sievu sastrīdējies un par to būs dzirdējuši visi mājnieki tad strīds noteikti novirzīs aizdomas uz viņu. Viņš nesagatavojas aizsargāties, nesagadā nekādu alibi, pat zinādams, ka aptieķnieka māceklis noteikti nāks klajā ar savu atklājumu. Ha! Nesakiet, lai es noticu, ka viens cilvēks spētu tik idiotiski izrīkoties! Vienīgi mēnessērdzīgais, kas vēlētos izdarīt pašnāvību, nonākot pie karātavām, tas varētu tā izdarīties!

-    Es tomēr nesaskatu… iesāku.

-    Es arī nesaskatu. Es jums saku, mon ami, tas mani pārsteidz. Mani, Herkulu Puaro!

-    Bet ja jūs ticat viņa nevainībai, kā tad jūs izskaidrojat viņa izrīcību ar strihnīna pirkšanu?

-    Gluži vienkārši. Viņš nav to pircis.

-    Bet Meiss taču viņu pazina.

-    Lūdzu piedošanu, viņš redzēja vīru ar melnu bārdu kā misteram Ingletorpam, ar brillēm kā misteram Ingletorpam, ģērbušos kā misteru Ingletorpu visai uzkrītošās drānās. Viņš nespētu pazīt cilvēku, kuru redzējis tikai iztālēm jo, ja atceraties, viņš tikai nesen ieradies ciematā, un misters Ingletorps parasti iepircies pie Kutsa Tadminsterā.

-   Tātad jūs domājat…

-     Mon ami. vai atceraties divas norādes, kuras es minēju? Uz mirkli pirmo atstāsim mierā, bet kas bija otrā?

-     Svarīgākais fakts, ka Alfrēds Ingletorps uzkrītoši ģērbjas, viņam ir melna bārda un viņš nēsā brilles, es teicu.

-    Tieši tā. Tagad iedomājieties, ka viens gribētu uzdoties par Džonu vai Laurensu Kevendišu. Vai tas būtu tik vienkārši?

-    Nē, es domīgi sacīju. Protams, ja kāds aktieris…

Taču Puaro mani strupi pārtrauca.

-    Kāpēc tad tas nebūtu tik vienkārši? Es jums pateikšu, mans draugs: tāpēc, ka abi ir gludi skūti. Gaišā dienas laikā nospēlēt vienu no viņiem spētu tikai ģeniāls aktieris, turklāt vēl ar zināmu līdzību sejā. Taču gadījumā ar Alfrēdu Ingletorpu viss mainās. Viņa drēbes, bārda, brilles, kas apslēpj acis tās ir viņa izskata uzkrītošās īpatnības. Tā, un ko noziedznieks gluži instinktīvi grib panākt visupirms? Novērst aizdomas no sevis, vai ne? Un kā viņš to var izdarīt vislabāk? Novirzot tās uz kādu citu. Šajā gadījumā viņam pie rokas pagadījās parocīgs tipāžs. Ikviens ir gatavs ticēt mistera Ingletorpa vainai. Jau iepriekš varēja paredzēt, ka viņu turēs aizdomās; taču, lai tā noteikti notiktu, vajadzēja taustāmu pierādījumu tādu, kā šī indes pirkšana. Savukārt notēlot vīru ar tādu ārieni kā misteram Ingletorpam, nebija grūti. Atcerieties šis jauneklis Meiss ar misteru Ingletorpu nekad vēl nebija runājis. Kā lai viņš iedomātos, ka vīrs līdzīgās drēbēs ar līdzīgu bārdu un brillēm varētu nebūt Alfrēds Ingletorps?

-    Tā varētu būt, es sacīju, Puaro daiļrunības aizrauts. Bet, ja tā tiešām bijis, kāpēc viņš nepasaka, kur bijis pirmdienas vakarā ap sešiem.

-     Jā, kāpēc gan — patiešām? pieklusis pārvaicāja Puaro. Ja viņš tiktu apcietināts, tad varbūt sāktu runāt, bet es negribētu, lai līdz tam nonāk. Man jāliek viņam saprast viņa neapskaužamais stāvoklis. Aiz viņa klusēšanas, protams, slēpjas kas apkaunojošs. Pat ja viņš nav noslepkavojis savu sievu, viņš tomēr ir blēdis, un viņam ir ko slēpt ari bez slepkavības.

-     Kas tas varētu būt? es minēju, tobrīd Puaro pārliecības pieveikts, kaut gan joprojām man bija grūti noticēt, ka šis minējums varētu būt pareizs.

-    Vai jūs nevarat uzminēt? Puaro smaidīdams pavaicāja.

-    Nē. Vai jūs varat?

-    Ak jā, man nesen radās kāda maza ideja, un izskatās, ka tā būs pareiza.

-   Jūs man neko neteicāt, es pārmetoši sacīju.

Puaro taisnodamies noplātīja rokas.

-   Piedodiet, mon ami, tas viss jums nelikās pietiekami symapthique. [6]

Viņš nopietni pievērsās man.

-    Sakiet vai jūs tagad redzat, ka viņu nevajag apcietināt?

-   Iespējams, es šaubīgi sacīju, jo īstenībā man Alfrēda Ingletorpa liktenis bija visai vienaldzīgs, un es nodomāju, ka pamatīgs izbīlis viņam nenāktu par ļaunu.

Puaro, kas mani uzmanīgi vēroja, nopūtās:

-     Turpiniet, mans draugs, viņš sacīja, sākdams runāt par citu tematu, ja atmetam misteru Ingletorpu, kā jūs skatāties uz pārējo liecībām noklaušināšanā?

-    Ak, tās ir vairāk vai mazāk tādas, kā es gaidīju.

-    Vai tajās jūs nekas īpaši nepārsteidza?

Manas domas pievērsās Mērijai Kevendišai, un es izvairīgi pārprasīju:

-    Kādā ziņā?

-    Sacīsim, mistera Laurensa Kevendiša liecība?

Jutos atvieglots

-    Ak, Laurenss! Nē, nedomāju vis. Viņš vienmēr bijis nervozs puisis.

-    Vai viņa apgalvojumi, ka audžumāte varētu būt noindējusies nejauši, ar toniku, jums nešķiet dīvaini, ko?

-   Nē, to es nevaru apgalvot. Ārstus tie, protams, sasmīdināja. Taču nespeciālistam tādi secinājumi ir piedodami.

-    Taču misters Laurenss nav nespeciālists. Jūs taču pats man sacījāt, ka viņš sācis studēt medicīnu un diezgan tālu ticis.

-    Jā, tas tiesa. Netiku par to iedomājies, jutos ļoti pārsteigts. Tas ir dīvaini.

Puaro pamāja.

-     Pirmkārt, viņa uzvedībā bija kas īpašs. No visiem mājniekiem viņš viens varēja konstatēt strihnīna iedarbības simptomus taču viņš ir vienīgais ģimenes loceklis, kas enerģiski cenšas iestāstīt, ka nāve iestājusies dabiskā ceļā. Ja tas būtu monsieur Džons, es to varētu saprast. Viņam nav speciālās izglītības un nepiemīt iztēle. Turpretī misters Laurenss nē! Un šodien viņš ceļ priekšā hipotēzi, kuru noteikti apzinās esam smieklīgu. Te ir ko padomāt, mon ami!

-   Tas ir pārsteidzoši, es piekritu.

-    Un tad vēl misis Kevendiša, Puaro turpināja. Ari viņa nesaka visu, ko zina! Ko jūs domājat par viņas uzvedību?

-    Nezinu, ko par to domāt. Šķiet neticami, ka viņa varētu atbalstīt Alfrēdu Ingletorpu. Tomēr izskatās tieši tā.

Puaro domīgi pamāja.

-    Jā, tas ir dīvaini. Viens gan ir skaidrs viņa ir dzirdējusi daudz vairāk no šīs "privātās sarunas", nekā vēlētos atzīt.

-    Un tomēr viņa nav tas cilvēks, kurš noklausītos pie durvīm!

-    Tieši tā. Vienu gan viņas liecība man parādīja. Esmu kļūdījies. Mis Dorkai bija taisnība. Pēcpusdienas strīds noticis agrāk ap četriem, kā viņa sacīja.

Es izbrīnījies viņu uzlūkoju. Ne mirkli nespēju saprast viņa uzstājību sakarā ar šo punktu.

-    Jā, šis un tas kādreiz noskaidrojas, Puaro turpināja. Un doktors Baueršteins ko viņš tur darīja, tā apģērbies, tik agrā rīta stundā? Mani pārsteidz, ka neviens šim faktam nepievērsa uzmanību.

-   Jādomā, ka viņam ir bezmiegs, es šaubīgi noteicu.

-            Tas ir vai nu ļoti labs vai ļoti slikts izskaidrojums, -

sacīja Puaro. Jāpatur acīs tas jūsu gudrinieks doktors Baueršteins.

-     Vai viņa liecībā jūs vairāk neko aizdomīgu nesaskatāt? es ironiski pavaicāju.

-    Mon umi, Puaro nopietni iebilda, ja pamanāt, ka ļautiņi nesaka jums patiesību, tad pavērojiet! Ja nekļūdos, tad šodienas noklaušināšanā tikai viens vai divi cilvēki runāja patiesību bez kādas slēpšanās vai savtīgām interesēm.

-    Ak, beidziet taču, Puaro! Lai būtu Laurenss vai misis Kevendiša. Taču ir vēl Džons un mis Hovarda viņi taču noteikti teica patiesību?

-   Abi, mans draugs? Viens varbūt, bet ne abi!

Viņa vārdi mani ļoti nepatīkami pārsteidza. Mis Hovardas liecība, lai cik nesvarīga tā būtu, tika dota tik nepārprotami pārliecinošā veidā, ka man ne prātā nenāca šaubīties par viņas patiesīgumu. Un tomēr es tik ļoti cienīju Puaro asredzību, izņemot tos gadījumus, kad viņš bija, kā es to nosaucu, "cūcīgi stūrgalvīgs".

-    Vai jūs tiešām tā domājat? es pavaicāju. Mis Hovarda man allaž šķitusi visnotaļ godīga, pat pārmērīgi.

Puaro manī palūkojās ar dīvainu skatienu, kuru es īsti nespēju izprast. Viņš gribēja ko teikt, taču noturējās, neko nepateicis.

-    Un arī mis Mērdoka, es turpināju. Viņas liecībā taču neko nepatiesu nevaram saskatīt.

-    Nē. Bet bija tik dīvaini, ka viņa nav dzirdējusi nevienu skaņu, kaut gan gulēja blakus istabā; savukārt misis Kevendiša mājas otrajā spārnā dzirdēja apkrītam galdu.

-    Bet viņa ir jauna. Un cieši guļ.

-    Ak jā, protams! Tā tik ir varena gulētāja!

113

Man nepavisam nepatika viņa balss tonis, taču tobrīd mūsu ausis sasniedza skaļi klauvējieni, un, palūkojušies

Kristi 4

laukā pa logu, mēs ieraudzījām lejā gaidām abus detektīvus.

Puaro paķēra cepuri, mežonīgi uzskrullēja ūsas un, rūpīgi nosukājis no piedurknes iedomātu puteklīti, aicināja mani sekot viņam pa kāpnēm lejup; tur mēs pievienojāmies detektīviem un devāmies uz Stailzu.

Domāju, ka abu Skotlendjarda vīru parādīšanās izraisīja šoku, īpaši jau Džonam kaut gan pēc dzirdētā verdikta viņš jau bija sapratis, ka tas ir tikai laika jautājums. Tomēr detektīvu klātbūtne traucēja viņa mājas kārtību vairāk, nekā jelkas cits.

Puaro pa ceļam bija klusām apspriedies ar Džepu un pēdējais palūdza mājniekus salasīties viesistabā. Es nopratu, cik tas bija nozīmīgi. Puaro tā bija iespēja palepoties pēc sirds patikas.

Ja runājam par mani, tad es nebiju aizrāvies. Puaro varēja būt savi un lieliski iemesli ticēt Ingletorpa nevainībai, bet Samerheja tipa darbonis noteikti prasītu taustāmus pierādījumus, un es šaubījos, vai Puaro spētu tos sagādāt.

Pēc kāda laika mēs visi salasījāmies viesistabā, un Džeps aizvēra durvis.

Puaro pieklājīgi piedāvāja visiem krēslus. Skotlendjarda viri bija uzmanības centrā, visas acis pievērsās viņiem.

Šķiet, tagad mēs pirmoreiz sapratām, ka tas viss nav ļauns sapnis, bet gan taustāma realitāte. Mēs bijām lasījuši par tādām lietām un tagad paši spēlējām savas lomas šajā drāmā.

Rītdienas avīzes visā Anglijā atklās šos jaunumus acīs krītošos virsrakstos:

"Noslēpumaina traģēdija Eseksā",

"Noindēta cienījama lēdija".

Tur varētu būt Stailzas fotogrāfijas, momentuzņēmumi ar parakstu "Ģimene pēc noklaušināšanas" ciema fotogrāfs nebūtu slinkojis! Tas viss bija lasīts simtiem reižu tikai noticis ar citiem cilvēkiem. Un tagad šajā mājā bija izdarīta slepkavība. Mums pretī atradās detektīvi, kas izmeklē noziegumu. Labi pazīstamā, veikli savārstītā frazeoloģija ātri virknējās manā prātā laika sprīdī, pirms Puaro iesāka nopratināšanu.

Es domāju, ka ikviens jutās nedaudz pārsteigts par to, ka iniciatīvu pārņēma viņš, un nevis kāds no "oficiālajiem" detektīviem.

-    Mesdames et messieurs [7] , sacīja Puaro, palocīdamies tā, it kā viņš būtu slavens lektors, kas grasās lasīt lekciju. Es lūdzu jūs te sanākt kopā ar zināmu nolūku. Šis nolūks attiecas uz misteru Ingletorpu.

Ingletorps sēdēja mazliet atstatus no citiem domāju, ka neapzināti ikviens centās pagrūst viņa krēslu tālāk no savējā, un viņš tikko jaušami sarāvās, kad Puaro nosauca viņa vārdu.

-    Mister Ingletorp, sacīja Puaro, pievērsies tieši viņam, pār šo māju klājas ļoti melna ēna slepkavības ēna.

Ingletorps bēdīgi nokāra galvu.

-   Mana nabaga sieviņa, viņš nomurmināja. Nabaga Emīlija! Tas ir briesmīgi.

-    Nedomāju vis, monsieur, Puaro dzēlīgi sacīja, ka jūs visā pilnībā saprotat, cik briesmīgi tas var beigties jums.

Un, kad Ingletorps nelikās neko sapratis, piemetināja:

-    Mister Ingletorp, jūs esat nonācis ļoti nopietnās briesmās.

Abi detektīvi sarosījās. Es jau redzēju uz Samerheja lūpām oficiālo brīdinājumu: "Jebkas, ko jūs teiksiet, var tikt vērsts pret jums."

-    Vai tagad jūs saprotat, kungs?

-    Nē. Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Es gribu teikt, Puaro nepiespiesti sacīja, ka jūs tiekat turēts aizdomās savas sievas noindēšanā.

Dzirdot šo atklāto valodu, klātesošie tikko dzirdami noelsās.

-     Augstā debess! iesaucās Ingletorps, pieceldamies kājās. Kāda briesmīga iedoma! Es lai noindētu savu dārgo Emīliju!

-    Es nedomāju, Puaro sacīja, greizi lūkodamies viņā, ka jūs visā pilnībā aptvērāt, cik nelāgu iespaidu atstāja jūsu liecība nopratināšanā. Mister Ingletorp, vai jūs, zinot to, ko es nupat jums pateicu, joprojām liedzaties pasacīt, kur bijāt pirmdien pēcpusdienā, pulksten sešos?

Ievaidējies, Alfrēds Ingletorps sabruka atpakaļ krēslā un paslēpa seju rokās. Puaro tuvojās viņam un nostājās blakus

-    Runājiet! viņš spiedzīgi iekliedzās.

Ingletorps ar pūlēm atrāva rokas no sejas. Pēc tam lēnām pakratīja galvu.

-   Jūs nerunāsiet?

-    Nē. Es neticu, ka būs kāds, kas tik briesmīgā veidā apsūdzēs mani, kā jūs sacījāt.

Puaro domīgi pamāja kā cilvēks, kas pieņēmis kādu lēmumu.

-    Soit!* viņš noteica. Tad man jārunā jūsu vietā.

Alfrēds Ingletorps atkal pielēca kājās.

-    Jūs? Kā jūs varat runāt, ja nezināt… viņš pēkšņi aprāvās.

Puaro pagriezās ar seju pret mums.

-    Mesdames et messieurs! Es runāšu! Klausieties! Es, Herkuls Puaro, apliecinu, ka vīrietis, kas iegāja aptiekā un pulksten sešos tur pirka strihnīnu, nebija misters Ingletorps, jo šajā dienā pulksten sešos misters Ingletorps pavadīja mājup misis Raiksu, kura nāca no kaimiņu fermas. Es varu atvest ne mazāk kā piecus lieciniekus, kuri gatavi apzvērēt, ka redzējuši viņus kopā sešos vai pēc sešiem. Kā jūs varbūt zināt, Ebija ferma, kur dzīvo misis Raiksa, ir vismaz divarpus jūdžu attālumā no ciema. Tātad par alibi nevar būt nekādu šaubu!

8. nodaļa Jaunas aizdomas

Kādu brīdi valdīja apjukuma pilns klusums. Džeps, kas bija tikpat pārsteigts kā ikviens no mums, ierunājās pirmais.

-     Goda vārds! viņš iesaucās. Jūs esat nepārspējams! Vai jūs nekļūdāties, mesjē Puaro? Jādomā, ka ar tiem jūsu lieciniekiem viss ir kārtībā?

-     Voilā! Es sagatavoju liecinieku sarakstu, te ir vārdi un adreses. Jums, protams, viņi jāapmeklē. Taču tur viss būs kārtībā.

-    Par to es esmu pārliecināts! Džeps jau klusāk sacīja. Esmu jums daudz pateicības parādā. Viņa arests gan nozīmētu pamatīgu izgāšanos.

Viņš pievērsās Ingletorpam.

-    Bet atvainojiet, ser, kāpēc jūs to nepateicāt noklaušināšanā?

-    Es jums pateikšu, kāpēc, Puaro iejaucās. Klīda baumas…

-    Visai ļaunprātīgas un pilnīgi nepatiesas, paceltā balsī iesaucās Alfrēds Ingletorps.

-    Un misteram Ingletorpam negribējās tādā brīdī izraisīt skandālu. Vai man nav taisnība?

-   Jums ir pilnīga taisnība, Ingletorps pamāja. Mana nabaga Emīlija vēl nav apglabāta. Kas tur ko brīnīties, ka es satraucos par baumām, kādas varētu izcelties.

-   Starp mums runājot, Džeps iebilda, es drīzāk būtu ar mieru pieciest baumas, nekā tikt apcietināts par slepkavību. Es galvoju, ka jūsu nabaga lēdija būtu jutusies tāpat. Un, ja te nebūtu mesjē Puaro, tad jūs tiktu arestēts, tas ir skaidrs kā diena!

-    Es izturējos muļķīgi, šaubu nav, Ingletorps nomurmināja. Taču jūs nezināt, inspektor, kā mani izsekoja un nomelnoja.

Un viņš pameta drūmu skatu mis Hovardas virzienā.

-    Tagad, ser, sacīja Džeps, pēkšņi pievērsies Džonam, es gribu redzēt lēdijas guļamistabu, lūdzu, un pēc tam es vēlētos mazliet parunāties ar kalpotājiem. Nerūpējieties, mesjē Puaro man parādīs ceļu.

Kad viņi visi izgāja no istabas, Puaro pagriezās un pameta ar roku, lai es viņam sekoju un kāpju augšstāvā. Tur viņš mani saķēra aiz rokas un pavilka sānis.

-    Aši ejiet uz otro spārnu. Nostājieties tur šaipus durvīm. Nekustieties no vietas, kamēr es nākšu.

Pēc tam, ātri apcirties, viņš pievienojās abiem detektīviem.

Es izpildīju rīkojumu, ierīkodamies pie durvīm un brīnīdamies, kas aiz šāda lūguma varētu slēpties. Kāpēc man jāstāv sardzē tieši šajā vietā? Es domīgi vēroju gaiteni savā priekšā. Pēkšņi man prātā iešāvās kāda doma. Ja neskaita Sintiju Mērdoku, pārējo istabas bija izvietotas šajā spārnā. Vai man nācās pielūkot, kas nāks un ies? Es uzcītīgi stāvēju savā postenī. Minūtes ritēja. Neviens nenāca. Nekas nenotika.

Varēja būt pagājušas minūtes divdesmit, līdz Puaro man piebiedrojās.

-    Vai jūs neesat kustējies no vietas?

-    Nē, stāvēju te kā klints. Nekas nenotika.

-    Ak tā! vai viņš bija uzjautrināts? Vai varbūt vīlies? Jūs neko neredzējāt?

-Nē.

-    Bet varbūt jūs kaut ko dzirdējāt? Skaļu būkšķi, mon ami?

-Nē.

-   Vai tas ir iespējams? Ak, bet esmu pikts pats uz sevi! Parasti es neesmu tik lumzīgs. Izdarīju visai neuzmanīgu kustību (es zināju, kā Puaro mēdz kustēties) ar kreiso roku, un apgāzās galdiņš, kas stāv pie gultas!

Viņš izskatījās tik sapīcis un sadudzis, ka es steidzos viņu nomierināt.

-     Tas nekas, veco zēn, kāda tam nozīme? Tur, augšā, jūs bijāt saviļņots par saviem panākumiem. Varu jums pasacīt, ka tas pārsteidza mūs visus. Tajā Ingletorpa intrigā ar misis Raiksu tomēr ir kas vairāk, nekā mēs domājām, ja jau viņš tik ietiepīgi turēja mēli aiz zobiem. Ko jūs tagad gribat darīt? Kur ir tie zeļļi no Skotlendjarda?

-    Nogāja lejā iztaujāt kalpotājus. Es parādīju viņiem visus mūsu atradumus. Esmu vīlies Džepā. Viņam nav metodes!

-    Paskat! es sacīju, palūkojies ārā pa logu. Tur ir doktors Baueršteins. Domāju, ka jūs par šo cilvēku teicāt taisnību, Puaro. Man viņš nepatīk!

-    Viņš ir viltīgs, Puaro domīgi piezīmēja.

-    Ak vai, viltīgs kā pats nelabais! Man jāteic, ka biju varen priecīgs, redzot viņu otrdien tik nožēlojamā stāvoklī. Jūs nemūžam nebūsiet ko tamlīdzīgu redzējis!

Un es pārstāstīju viņam doktora piedzīvojumus.

-    Viņš izskatījās pēc putnubiedēkļa! Nošķiedies ar dubļiem no galvas līdz kājām.

-   Tātad jūs viņu redzējāt?

-    Jā. Protams, viņš negribēja nākt iekšā, tas taču bija pēc maltītes, bet misters Ingletorps uzstāja.

-    Ko? Puaro neganti sagrāba mani aiz pleciem. Vai doktors Baueršteins otrdienas vakarā bija te? Kāpēc jūs to man nepateicāt? Kāpēc? Kāpēc?

Viņš likās galīgi izsists no sliedēm.

-    Mans dārgais Puaro, es ieteicos, man ne prātā nenāca, ka tas jūs varētu interesēt. Es nezināju, ka tam ir kāda nozīme.

-    Nozīme? Tam ir pirmšķirīga nozīme! Tātad otrdienas vakarā te bija doktors Baueršteins slepkavības vakarā, Heistings, vai tad jūs nesaprotat? Tas maina visu visu!

Nekad vēl nebiju viņu redzējis tā satraukušos. Atbrīvojis mani no sava tvēriena, viņš pie sevis murmināja:

-   Jā, tas maina visu it visu.

Pēkšņi viņš likās pieņēmis kādu lēmumu.

-    Labi! viņš sacīja. Mums tūlīt pat jārīkojas. Kur ir misters Kevendišs?

Džons bija smēķējamā istabā. Puaro devās tieši pie viņa.

-    Mister Kevendiš, man ir ļoti svarīgas darīšanas Tadminsterā! Ir jauns pieturas punkts. Vai varu dabūt jūsu auto?

-    Kāpēc nē, protams. Vai jūs to gribējāt tūlīt?

-   Ja jums nav iebildumu.

Džons paskandināja zvaniņu un pasūtīja auto. Pēc desmit minūtēm mēs jau braucām cauri parkam un pa lielceļu uz Tadminsteru.

-    Un tagad, Puaro, es rezignēti sacīju, vai jūs man nepateiktu, kas par lietu?

-    Labi, mon ami, kaut gan lielāko tiesu jūs varējāt uzminēt pats. Jūs, protams, saprotat, ka tagad, kad Ingletorps atkrīt, viss ir krasi mainījies. Mēs stāvam jaunas problēmas priekšā. Tagad mēs zinām, ka viens cilvēks nav pircis indi. Mēs atšķīrām īstenību no šķietamības. Tagad par īstenību. Esmu pārliecināts, ka ikviens no mājniekiem, izņemot misis Kevendišu, kura ar jums spēlēja tenisu pirmdienas vakarā, varēja notēlot misteru Ingletorpu. Tāpat mums ir viņa liecība, ka viņš nolicis kafiju vestibilā uz galda. Neviens noklaušināšanā nepievērsa tam ipašu uzmanību, taču tagad tas izskatās pavisam citādi. Mums jāatrod tas, kas ienesis misis Ingletorpai šo kafiju vai gājis cauri vestibilam, kamēr tā tur stāvēja. Pēc jūsu rēķina, ir tikai divi cilvēki, par kuriem iespējams apgalvot, ka viņi nav tuvojušies kafijai misis Kevendiša un mademoisellc Sintija.

-    Jā, tā tas ir. Es nez kāpēc sirds dziļumos jutos atvieglots. Mērija Kevendiša katrā ziņā nebija turama aizdomās.

-    Attaisnojot Alfrēdu Ingletorpu, Puaro turpināja, man nācās pielikt tur savu roku drīzāk, nekā biju domājis. Kamēr es šķietami turētu aizdomās viņu, noziedznieks varēja zaudēt modrību. Tagad viņš būs divkārt uzmanīgāks. Jā, divkārt uzmanīgāks.

Viņš pēkšņi pievērsās man:

-    Sakiet, Heistings, vai jūs pats nevienu neturat aizdomās?

Es šaubījos. Patiesību sakot, šorīt man pāris reizes bija iešāvusies prātā neticama un ekstravaganta ideja. Atmetu to kā absurdu, tomēr tā joprojām man nelika miera.

-   Jūs nevarētu tās nosaukt par aizdomām, es nomurmināju. Tas ir tik bezgala muļķīgi.

-    Turpiniet, Puaro mani iedrošināja, nebīstieties. Sakiet, ko jūs domājat. Vienmēr vajag pievērst uzmanību savai intuīcijai.

-    Labs ir, es nenocietos, tas izklausās absurdi, bet man šķiet, mis Hovarda nesaka visu, ko zina!

-   Mis Hovarda?

-   Jā jūs varbūt smiesities…

-   Nebūt nē. Kāpēc gan?

-   Man uzmācas sajūta, es nedroši turpināju, ka mēs nepieskaitījām viņu aizdomās turamajiem gluži vienkārši tāpēc, ka viņas notikuma vietā nebija. Taču, galu galā, viņa bija tikai piecpadsmit jūdžu attālumā. Auto veiktu šo ceļu pusstundā. Vai tādā gadījumā mēs varam apgalvot, ka slepkavības naktī viņas nebija Stailzā?

-    Jā, mans draugs, Puaro negaidīti sacīja, varam. Visupirms es piezvanīju uz slimnīcu, kur viņa strādā.

-Un?

-    Un es uzzināju, ka mis Hovarda dežurējusi otrdien pēcpusdienā un ka viņa pēkšņi piedāvājusies dežurēt arī naktī par prieku un pateicību pāriniecei. Te nu mēs esam.

-    Ak tā! es vīlies noteicu. Patiesībā viņas izteiktā nepatika pret Ingletorpu noskaņoja mani neturēt viņu aizdomās. Nespēju atvairīt sajūtu, ka viņa darījusi kaut ko viņam par sliktu. Man nelika mieru ideja, ka viņa varētu zināt kaut ko par iznīcināto testamentu. Viņa varēja sadedzināt jauno, noturēdama to par iepriekšējo, kas bija rakstīts viņa labā. Viņa tik briesmīgi nevar viņu ciest…

-   Vai uzskatāt viņas izturēšanos par nedabisku?

-   Jā, jā. Viņa tik neganti izturas. Tiešām, es pat šaubos, vai viņa ir īsti vesela.

Puaro enerģiski papurināja galvu.

-    Nē, nē, te jūs esat uz nepareiza ceļa. Mis Hovardā nav nekā slimīga vai plānprātīga. Viņa ir tik lieliski līdzsvarota, tikpat spēcīga kā labi barots angļu vērsis. Viņa ir pati veselība.

-    Tomēr viņas naids pret Ingletorpu šķiet mazliet maniakāls. Mana ideja ir visai smieklīga. Šaubu nav viņa gribējusi noindēt misteru Ingletorpu, un kaut kādā veidā kļūdas dēļ cietusi misis Ingletorpa. Taču es nekādi nespēju iedomāties, kā tas noticis. Visa šī lieta ir tik absurda un smieklīga visaugstākajā pakāpē.

-    Taču vienā ziņā jums ir taisnība. Gudrāk vienmēr turēt aizdomās visus kamēr spējat loģiski aizdomas atspēkot, sev par apmierinājumu pierādot nevainību. Tad kāpēc mēs nevaram pieņemt, ka mis Hovarda varēja noindēt misis Ingletorpu?

-     Kāpēc? Viņa tai bija tik pieķērusies! es iesaucos.

-    Ha, ha! Puaro sakaitināts iesaucās. Jūs runājat kā bērns. Ja mis Hovarda būtu spējīga noindēt veco lēdiju, tad viņa gan spētu ari notēlot pieķeršanos. Nē, mums jāaplūko visas iespējas. Jums ir pilnīga taisnība, kad apgalvojat, ka viņas neiecietība pret misteru Ingletorpu ir pārāk neganta, lai būtu dabiska; bet secinājums, kādu jūs izdarāt, gan ir kļūdains. Es arī esmu izdarījis secinājumus, kuri man šķiet pareizi, bet šobrīd es par tiem nerunāšu.

Viņš kādu minūti paklusēja, pēc tam turpināja:

-   Taču, pēc manām domām, ir kāds iebildums pret mis Hovardu kā slepkavu.

-    Un tas būtu?

-    Misis Ingletorpas nāve mis Hovardai neko nedod. Tā būtu slepkavība bez motīva.

Es apdomāju.

-   Vai misis Ingletorpa nevarēja būt rakstījusi testamentu viņai par labu?

Puaro pašūpoja galvu.

-    Bet jūs pats taču minējāt par to misteram Velsam?

Puaro pasmaidīja.

-    Tā bija viela pārdomām. Negribu pieminēt personu, kura šobrīd man prātā. Mis Hovarda bija apmēram tādā pašā stāvokli, tāpēc es minēju viņas vārdu.

-   Tomēr, misis Ingletorpa varēja to izdarīt. Kāpēc nē tas testaments, ko viņa rakstīja savā nāves dienā, varēja…

Taču Puaro tik enerģiski purināja galvu, ka es aprāvos.

-    Nē, mans draugs. Attiecībā uz šo testamentu man ir dažas mazas idejas. Vienu lietu es gan varu jums pateikt tas nebija rakstīts mis Hovardas labā.

Viņa pārliecība ietekmēja ari mani, lai gan es netiku gudrs, kā viņš šajā ziņā varēja justies tik pārliecināts.

-     Labi, es nopūzdamies noteicu. Atstāsim mis Hovardu mierā. Daļēji tas ir jūsu nopelns, ka es sāku turēt viņu aizdomās. Tas, ko jūs teicāt par viņas liecību noklaušināšanā, lika man padomāt.

Puaro likās ieinteresēts.

-    Ko tad es teicu par viņas liecību nopratināšanā?

-    Vai jūs neatceraties? Kad es teicu, ka viņa un Džons Kevendišs ir ārpus aizdomām?

-   O, ak jā.

Viņš likās mazliet pārsteigts, taču atkal atguvās.

-    Šā vai tā, Heistings, ir kaut kas, ko es gribētu jums palūgt jūs to izdarīsiet, vai ne?

-    Protams, kas tas būtu?

-     Nākamajā reizē, kad būsiet vienatnē ar Laurensu Kevendišu, es gribu, lai jūs viņam pasakāt: "Man jums nododama kāda ziņa no Puaro. Viņš teica: "Uzmeklējiet lieko kafijtasi, un jums reiz būs miers!"" Neko vairāk. Neko neizlaižot.

-    "Atrodiet, lieko kafijtasi, un jums reiz būs miers." Vai tā bija pareizi? es noprasīju, visai apjucis.

-    Lieliski.

-    Bet ko tas nozīmē?

-     Ak, to es ļauju jums uzminēt pašam. Fakti ir jūsu rīcībā. Pasakiet viņam to un paskatieties, kas notiks.

-    Ļoti labi, bet tas viss ir pārlieku mīklaini.

Tobrīd mēs iebraucām Tadminsterā, un Puaro vadīja auto uz laboratorijas pusi.

Puaro ātri izkāpa un iegāja iekšā. Pēc dažām minūtēm viņš jau bija atpakaļ.

-   Tā, viņš sacīja, tā ari bija visa darīšana.

-    Ko jūs tur darījāt? es ziņkārīgi pavaicāju.

-    Atstāju kaut ko analīzei.

-   Jā, bet ko?

-    Kakao paraugu paņēmu to no katliņa guļamistabā.

-    Bet tas taču jau reiz tika ņemts analīzei! es izbrīnījies iesaucos. Doktors Baueršteins to pārbaudīja, un jūs pats smējāties par iespēju, ka tajā varētu būt strihnīns.

-    Es zinu, ka doktors Baueršteins to pārbaudīja, Puaro mierīgi atbildēja.

-   Jā, un?

-    Lūk, man uznākusi iegriba pārbaudīt to vēlreiz, tas arī viss.

Es nespēju izvilkt no viņa vairs nevienu vārdu par šo tematu.

Šāda Puaro rīcība ar kakao mani ļoti ieinteresēja. Nespēju apjēgt tās jēgu, nedz ari iemeslu. Tomēr mana paļāvība uz viņu vienbrīd jūtami sarukusi visā pilnībā atjaunojās, kopš viņam izdevās tik spīdoši aizstāvēt Ingletorpa nevainīgumu, kam viņš bija ticējis.

Nākamajā dienā notika misis Ingletorpas apbedīšana, un pirmdien, kad pavēlu nonācu lejā uz brokastīm, Džons pavilka mani sānis un paziņoja, ka misters Ingletorps šorīt devies projām, lai apmestos kur citur, kamēr viņam izdosies īstenot savus tālākos plānus.

-            Tas tiešām ir liels atvieglojums, kad iedomājos, ka viņš ir projām, Heistings, mans godīgais draugs turpināja. Mēs taču izturējāmies diezgan nelāgi, domājot, ka to izdarījis viņš, bet tagad lai mani pakar ir vēl ļaunāk, jo mēs visi jūtamies vainīgi, ka esam bijuši par to zelli tik sliktās domās. Mēs patiešām izturējāmies pret viņu briesmīgi. Protams, visi pierādījumi pret viņu rādījās melnās krāsās. Es neredzu neviena, kurš ņemtos mūs nosodīt par mūsu secinājumiem. Tomēr tā tas ir mēs jūtamies vainīgi, un vēl zvērīgā jušana, ka vajadzētu kaut ko labot. Bet tas nākas grūti, ja tas zellis nekādi neiet pie sirds, ari tagad ne vairāk kā agrāk. Visa tā lieta sagādā tādas nolāpf-| tas neērtības. Jūtos pateicīgs, ka viņam pietika takta aizvākties. Labi vēl, ka Stailza nav novēlēta viņam. Doma, ka šis zellis te varētu spēlēt kungu, nebūtu izturama. Viņš gribēja viņas naudu.

-    Vai jūs spēsiet uzturēt muižu kārtībā? es pavaicāju.

-   Jā. Protams, ir vēl bēru izdevumi, bet puse mana tēva naudas novēlēta muižas uzturēšanai, un Laurenss šobrid paliek pie mums; būs ari viņa ieguldījums. Sākumā būs mazliet spiedīgi; kā jau es reiz jums sacīju, manas naudas lietas nav lāgā. Protams, tagad aizdevēji pagaidīs.

Ingletorpa prombraukšana radīja vispārēju atvieglojuma sajūtu, mēs ieturējām vispatīkamākās brokastis kopš traģēdijas. Sintija, kura bija atguvusi savu dabisko jaunības mundrumu, atkal izskatījās tikpat starojoša kā agrāk, un mēs visi ja neskaita Laurensu, kurš izskatījās nemainīgi nomākts un nervozs bijām mierīgā un labā garastāvoklī, paļaudamies uz ko labāku un cerīgāku nākotnē. '

Avīzes, protams, bija pilnas ar traģēdijas aprakstiem. Uzkrītoši virsraksti, visu mājas iedzīvotāju biogrāfijas, veikli mājieni, parastās familiārās un nodrāztās frāzes par to, ka policija ir uzsākusi izmeklēšanu. Nekas vairs nespēja mūs aizskart. Tas bija nomācošs laiks. Karš tobrīd bija rimies un avīzes kāri metās uz noziegumu labākajās aprindās: "Noslēpumainā Stailzas lieta" bija tā brīža nagla.

Kevendišiem, protams, tas bija ļoti apgrūtinoši. Māju pastāvīgi apsēda reportieri, kurus neparko nelaida iekšā, bet tie klīda pa ciemu un apkārtni, paslēpās un uzglūnēja ar fotoaparātiem, cerēdami nomedīt kādu neuzmanīgu mājnieku. Mēs visi dzīvojām skandāla ēnā. Skotlendjarda vīri nāca un gāja, izvaicādami, taujādami, blisinādami acis kā lūši, uzlikuši mēlei iemauktus. Mēs nezinājām, pie kādām beigām viņi mūs novedīs. Vai viņiem bija kāds pieturas punkts, vai varbūt viss beigsies ar to, ka šo noziegumu pieskaitīs neatklāto noziegumu kategorijai?

Pēc brokastīm mis Dorka visai noslēpumaini pienāca pie manis un pavaicāja, vai drikstot pārmīt ar mani dažus vārdus.

-    Protams! Kas par lietu, mis Dorka?

-    Tātad lieta tāda, ser. Jūs varbūt šodien satiksiet to beļģu džentlmeni?

Es pamāju.

-    Tad, ser, jūs jau zināt, viņš man vaicāja, vai kundzei vai varbūt kādam citam ir zaļas drēbes?

-    Jā, jā. Vai jūs kaut ko atradāt? — manī bija pamodusies interese.

-     Nē, neko, ser. Taču es atcerējos, ka tad, kad "jaunie džentlmeni" Džons un Laurenss patiešām vēl bija jauni džentlmeņi, viņiem bija tā sauktā "pārģērbšanās lāde". Tā ir augšā, jumtistabā, ser. Liels šķirsts, pilns ar vecām drēbēm, masku kostīmiem un tamlīdzīgi. Man pēkšņi iešāvās prātā, ka tur varētu būt ari kādas zaļas drānas. Tad, ja jūs to pateiktu beļģu džentlmenim…

-    Es viņam pateikšu, mis Dorka, es apsolīju.

-    Es jums ļoti pateicos, ser. Viņš ir ļoti jauks džentlmenis, ser. Pavisam cita lieta ļoti atšķiras no tiem diviem Londonas detektīviem, kuri te staigā okšķerēdami un izjautādami. Neesmu radusi biedroties ar ārzemniekiem, bet no tā, ko raksta avīzēs, es nopratu, ka šie brašie beļģi nav šādi tādi apkārtklaidoņi, un viņš ir vispieklājīgākais džentlmenis, kādu vien varu iedomāties.

Vecā labā Dorka! Kad viņa tā stāvēja, pievērsusi man savu atklāto seju, es nodomāju, ka viņa ir dzīvs piemērs tiem veco laiku godīgajiem kalpotājiem, kuri tik ātri izmirst.

Es nodomāju, ka varētu tūlīt pat doties uz ciemu un pameklēt Puaro, taču satiku viņu jau pusceļā, nākam uz māju, un tūdaļ nodevu viņam mis Dorkas ziņojumu.

-     Ak, šī brašā Dorka! Mēs ielūkosimies tajā lādē, pat ja… Nē, nav svarīgi, mēs tāpat to pārlūkosim.

Mēs iegājām mājā pa stiklotajām durvīm. Vestibilā neviena nebija, un mēs devāmies tieši augšā uz jumtistabu.

Tur tik tiešām stāvēja lāde jauka senlieta, viscaur misiņa naglām apkalta un pilna līdz malām ar dažnedažādiem apģērba gabaliem.

Puaro izgāza tos visus uz grīdas bez kādam ceremonijām. Te bija vairāki zaļi apģērbi dažādās nokrāsās, taču Puaro tikai nogrozīja galvu. Viņš meklēja apātiski, it kā īpaši necerētu ko atrast. Pēkšņi viņš skaļi iesaucās:

-   Kas tas?

-    Palūk!

Lāde bija gandrīz tukša, un pašā dibenā atradās lieliska, melna bārda.

-   Oho! sacīja Puaro. Oho!

Viņš grozīja to rokās, pamatīgi aplūkodams.

-   Jauna, viņš piebilda, jā, pilnīgi jauna.

Mirkli šaubījies, viņš ielika to atpakaļ lādē, uzmeta visu pārējo tai virsū kā pirmāk un ātri metās lejā. Viņš devās tieši uz virtuvi, kur atrada mis Dorku cītīgi spodrinām sudraba galda piederumus.

Puaro savā gaiļiem raksturīgajā pieklājībā novēlēja viņai labu ritu un turpināja:

-    Mēs pārlūkojām to lādi, mis Dorka. Esmu jums ļoti pateicīgs, ka darījāt mums zināmu, kur to atrast. Tur patiešām ir jauka apģērbu kolekcija. Diez vai tie bieži tikuši lietoti, ja drīkstu vaicāt?

-    Nē, ser, pēdējā laikā ne visai bieži, kaut gan šad un tad tika rīkotas maskuballes, kuras jaunie džentlmeņi dēvēja par "pārģērbšanās dzīrēm". Reizēm izdevās ļoti jocīgi, ser. Misters Laurenss ir vienkārši neatkārtojams. Tik komisks! Nemūžam neaizmirsīšu nakti, kad viņš bija pārģērbies par Persijas šahu; man domāt, tā viņš sevi nodēvēja par Austrumzemju ķēniņu. Viņam rokā bija liels kartona duncis. "Ievērojiet, mis Dorka," viņš teica. "Jums jāizturas ļoti goddevīgi. Tas ir mans īpaši noasinātais jatagans, ja nejaudāsit man izdabāt, galva būs nost, kā likts!" Mis Sintija bija kā to sauca apašs vai tamlīdzīgi; tāds franciskots rīkļurāvējs tā varētu būt.

Tur bija, ko redzēt. Jūs nemūžam neticētu, ka jauna sieviete varētu ietērpties tādās lupatās. Neviens viņu nebūtu pazinis.

-   Tas viss varēja būt ļoti uzjautrinoši, atsaucīgi sacīja Puaro. Jādomā, ka misters Laurenss pielika to jauko, melno bārdu, kas atrodas augšā lādē, kad tēloja Persijas šahu?

129

-    Viņam bija bārda, ser, smaidīdama atbildēja mis Dorka. Es to zinu ļoti labi, jo viņš izlietoja divas šķeteres manas melnās dzijas, lai to pagatavotu! Varat būt pārliecināts iztālēm tā izskatījās neticami dabiska. Es nemaz nezināju, ka augša arī ir bārda. Tā būs iegādāta krietni vēlāk, tā es domāju. Tur bija sarkana parūka to gan zinu, taču nekādu citu matu izstrādājumu. Parasti lietoja lūkus, lai gan tie rada netīrību, pēcāk ir ko slaucīt, kamēr

Kristi 4

dabū visu liru. Mis Sintija vienreiz bija nokrāsojusi melnu seju ak vai, kas tas bija par traci!

-    Tātad mis Dorka par melno bārdu nekā nezina, domīgi sacīja Puaro, kad mēs atkal iegājām vestibilā.

-    Vai jūs domājat, ka šī ir tā bārda? es iededzies nočukstēju.

Puaro pamāja.

-    Domāju gan. Vai ievērojāt, ka tā bija apcirpta? -Nē.

-    Jā. Tā bija apgriezta tieši tā, kā misteram Ingletorpam, un es atradu arī nocirptās šķipsnas. Heistings, jo tālāk mežā, jo vairāk malkas.

-    Es domāju kas gan to ielicis lādē?

-     Kāds, kuram netrūkst gudrības, sausi noteica Puaro. Jūs taču redzat, ka slēptuvei ir izvēlēta vienīgā vieta visā mājā, kur šo bārdu varētu nepamanīt. Jā, šis kāds ir slīpēts. Bet mums jābūt vēl gudrākiem par viņu. Mums jābūt tik gudriem, lai viņam nemaz neienāk prātā, ka esam gudri.

Es piekritu.

-Tagad, mon ami, jūs būsiet man lielisks asistents.

Es nopriecājos par komplimentu. Bija laiks, kad es šaubījos, vai Puaro apjēdz manu īsto vērtību.

-    Jā, viņš turpināja, domīgi vērdamies manī, jūs būsiet nenovērtējams.

Tas, protams, bija apsveicami, bet Puaro runas turpinājums tik apsveicams vis neizklausījās.

-    Man šajā mājā vajadzīgs sabiedrotais, viņš sacīja, domās iegrimis.

-   Jums taču esmu es, es iebildu.

-   Tiesa, bet ar to nepietiek.

Es jutos aizvainots, un to izrādīju. Puaro steidzās izskaidroties.

-    Jūs mani nepareizi sapratāt. Par jums zināms, ka jūs strādājat kopā ar mani. Man vajadzīgs kāds, kas nekādā veidā ar mums nesaistās.

-    Ak, es sapratu. Kā būtu ar Džonu?

-    Nē, nedomāju vis.

-    Mans dārgais draugs varbūt nav īpaši apķērīgs, es domīgi sacīju.

-    Ir vēl mis Hovarda, Puaro pēkšņi ieteicās. Viņa ir īstā persona. Taču es esmu ierakstīts viņas "melnajā sarakstā", kopš nomazgāju baltu misteru Ingletorpu. Tomēr mēs varam pamēģināt.

Mis Hovarda ar ieturētu mājienu piekrita piecu minūšu sarunai ar Puaro.

Mēs iegājām kādā mazā istabiņā, un Puaro aiztaisīja durvis.

-    Tā, mesjē Puaro, mis Hovarda nepacietīgi sacīja. Kas ir? Klājiet vaļā. Esmu aizņemta.

-    Vai jūs atminaties, mademoiselle, ka es jau reiz lūdzu jūs man palīdzēt?

-    Jā. Atceros, viņa pamāja. Un es teicu, ka ar prieku jums palīdzēšu pakārt Alfrēdu Ingletorpu.

-    Ak! Puaro viņu nopietni nopētīja. Mis Hovarda, es gribētu jums ko vaicāt. Es lūdzu patiesu atbildi.

-    Es nekad nemeloju, mis Hovarda atteica.

-    Tā ir. Vai jūs vēl joprojām ticat, ka misis Ingletorpu noindējis viņas vīrs?

-    Ko jūs ar to domājat? viņa skarbi noprasīja. Neceriet, ka jūsu paskaidrojumi mani kaut kādā mērā iespaidojuši. Es ticu, ka tas nav viņš, kas aptiekā pircis strihnīnu. Un kas tad ir? Es teicu, viņš ir ieķīlājis vērtspapīrus kā jau sākumā liku saprast.

-    Tas bija arsēns, nevis strihnīns, Puaro laipni noteica.

-     Kāda tam nozīme? Arsēns varētu novākt Emīliju tikpat labi kā strihnīns. Ja jau esmu pārliecināta, ka viņš to izdarījis, tad man it nemaz nav svarīgi, kā viņš to izdarījis.

-   Tieši tā. Ja jūs esat pārliecināta, ka viņš to izdarījis, Puaro mierīgi sacīja. Es jums pavaicāšu citiem vārdiem. Vai jūs sirds dziļumos jelkad noticējāt, ka misis Ingletorpu noindējis viņas vīrs?

-    Augstā debess! mis Hovarda iesaucās. Vai tad es vienmēr neesmu apgalvojusi, ka šis vīrs ir blēdis? Vai vienmēr neesmu teikusi, ka viņš noslepkavos viņu pašas gultā? Vai nesmu viņu vienmēr ienīduši kā rūgtu nāvi?

-    Tieši tā, sacīja Puaro. Tas pilnīgi atbilst manai mazajai idejai.

-    Kādai mazajai idejai?

-     Mis Hovarda, vai atceraties savu sarunu ar manu draugu viņa atbraukšanas dienā? Viņš to man atkārtoja, un tur bija kāds teikums, kas mani ļoti iespaidoja. Vai atceraties, jūs apgalvo jāt ja tiktu izdarīts noziegums un noslepkavotu kādu, kas jums mīļš, jūs instinktīvi varētu pateikt, kas ir noziedznieks, pat ja nespētu to pierādīt.

-    Jā, es atceros, ka tā teicu. Un tam ticu. Vai jūs domājat, ka tās ir muļķības?

-    Nebūt nē.

-    Un tomēr neņemat vērā manu pārliecību par Alfrēda Ingletorpa vainu?

-    Nē, īsi noteica Puaro. Tāpēc, ka jūsu instinkts nenorāda Alfrēdu Ingletorpu.

-Ko?

-    Nē. Jūs vēlētos noticēt, ka noziegumu izdarījis viņš. Jūs ticat, ka viņš ir spējīgs to izdarīt. Taču jūsu instinkts teic, ka viņš nav to darījis. Tas jums saka priekšā vēl ko vairāk vai lai turpinu?

Viņa kā apburta noraudzījās detektīvā un piekrizdama tikko manāmi pakustināja roku.

-    Vai pastāstīt, kāpēc jūs pret misteru Ingletorpu izturējāties tik naidīgi? Tāpēc, ka mēģinājāt noticēt tam, kam gribējāt ticēt. Tāpēc, ka lūkojāt apslāpēt un noklusināt savu instinktu, kas saka jums priekšā citu vārdu…

-    Nē, nē, nē! mis Hovarda spalgi iekliedzās, paceldama augšup rokas Tā nesakiet! Ak, nerunājiet tā! Tas nav tiesa! Tas nevar būt tiesa! Es nezinu, kā man varēja ienākt prātā tik neticama, tik drausmīga doma!

-   Man ir taisnība vai nav? Puaro noprasīja.

-   Jā, jā, jūs esat īsts gaišreģis, ja spējat to uzminēt. Bet tā nevar būt tas ir pārāk briesmīgi, pārāk neiespējami. Tam ir jābūt Alfrēdam Ingletorpam.

Puaro drūmi nogrozīja galvu.

-    Nevaicājiet man par to, mis Hovarda turpināja. Tāpēc, ka nevaru jums neko pateikt. Es negribu to teikt pat sev pašai. Jāsajūk prātā, lai ko tādu iedomātos.

Puaro pamāja, šķietami apmierināts.

-   Nevaicāšu jums neko. Man pietiek ar to, ka viss ir tā, kā es domāju. Un es es arī ticu savam instinktam. Mēs strādājam kopā līdz uzvarošām beigām.

-    Neprasiet, lai es jums palīdzu, jo es to nespēju. Es pat pirkstu nepaceltu pret… pret…

Viņa sastomījās.

-    Jūs palīdzēsiet man pat pret savu gribu. Es jums neko neprasu, bet jūs būsiet mana sabiedrotā. Jūs nespēsiet pretoties. Jūs izdarīsiet to, ko es no jums vēlos.

-    Un tas būtu?

-   Jūs būsiet modra!

Evelīna Hovarda palocīja galvu.

-   Jā, pret to es neiebilstu. Es allaž esmu modra allaž cerēdama, ka man nav taisnība.

-    Ja mums nav taisnība, tad ir labi un jauki, sacīja Puaro. Neviens par to nepriecāsies vairāk kā es. Bet ja nu mums ir taisnība? Ja mums būtu taisnība, mis Hovarda, kurā pusē tad jūs nostātos?

-   Nezinu, neko nezinu…

-   Turpiniet.

-   Tas tiktu noklusēts.

-   To nedrīkstētu noklusēt.

-    Bet Emīlija pati… viņa aprāvās.

-    Mis Hovarda, Puaro nopietni sacīja, tas nav jūsu cienīgi.

Pēkšņi viņa atrāva rokas no sejas.

-    Jā, viņa klusi sacīja, tā nebija Evelīna Hovarda, kas nupat runāja!

Viņa lepni pacēla galvu:

-    Šī ir Evelīna Hovarda! Un viņa nostāsies taisnības pusē! Lai tas maksātu ko maksādams!

To pateikusi, viņa stingriem soļiem izgāja no istabas.

-    Tā, sacīja Puaro, nolūkodamies viņai pakaļ. Tur aiziet ļoti vērtīga sabiedrotā. Šai sievietei, Heistings, gan sirds, gan smadzenes ir īstajā vietā.

Es neatbildēju.

-   Instinkts ir liela lieta, Puaro norūca.

-   Nespēju ne piekrist, ne noliegt.

-    Jūs un mis Hovarda, kā šķiet, zināt, par ko runājat, es vēsi piemetināju.

-    Varbūt jūs neaptverat, ka es vēl joprojām grābstos tumsā?

-   Tiešām? Vai tā ir, mon ami?

-   Jā, apgaismojiet mani, esiet tik laipns.

Puaro kādu mirkli uzmanīgi mani nopētīja. Pēc tam, man par lielu brīnumu, piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Nē, mans draugs.

-    Ak, paskat kā un kāpēc?

-    Pietiek, ka noslēpumu zina divi.

-    Tā, un es domāju, ka nav godīgi turēt mani neziņā par faktiem.

-    Es nekādus faktus neslēpju. Ikviens fakts, ko zinu, ir ari jūsu rīcībā. Jūs varat secināt no tiem, ko vēlaties. Šajā reizē tas ir ideju jautājums.

-   Tomēr, būtu interesanti uzzināt.

Puaro ļoti nopietni pavērās manī un atkal pašūpoja galvu.

-   Redziet, viņš sapīcis sacīja, jums nav instinkta.

-   Līdz šim jūs lūkojāties pēc apķērības, es iebildu.

-    Tie abi visbiežāk turas kopā, Puaro mīklaini atteica.

Šī iebilde likās tik bezcerīgi bezjēdzīga, ka es pat nepapūlējos atbildēt. Taču nolēmu ja atklāšu kaut ko interesantu vai nozīmīgu un es, bez šaubām, to izdarīšu -, paturēšu to pie sevis un pārsteigšu Puaro ar negaidītu rezultātu.

Ir reizes, kad aizstāvēties ir pienākums.

9. nodaļa Doktors Baueršteins

Līdz šim man nebija radusies izdevība nodot Laurensam Puaro paziņojumu. Taču šobrīd, kad gatavojos doties uz tenisu, joprojām saīdzis par drauga uzpūtību, ieraudzīju Laurensu kriketa laukumā, bezmērķīgi dzenājam pāris vecas bumbiņas ar vēl vecāku nūju.

Man ienāca prātā, ka šī varētu būt laba izdevība nodot ziņojumu. No otras puses, Puaro varēja mani no šā pienākuma atbrīvot. Tiesa gan, es nevaru teikt, ka īpaši aptvēru tā nozīmi, taču lūkoju sevi uzmundrināt, ka pēc Laurensa atbildes un varbūt pēc nelielām pārrunām, dažiem izveicīgi uzdotiem jautājumiem, es drīz vien tikšu par to skaidrībā. Tāpēc es tuvojos viņam.

-   Es jūs meklēju, ne visai patiesīgi sacīju.

-   Vai tiešām?

-   Jā. Patiesībā gribu nodot jums ziņojumu no Puaro.

-Jā?

-   Viņš teica, lai pagaidu, kamēr satikšu jūs vienatnē, es sacīju, zīmīgi klusinādams balsi un ar acs kaktiņu uzmanīgi viņu vērodams. Es, tā sacīt, allaž esmu pratis radīt atmosfēru.

-   Tātad?

Melanholijas aptumšotajā sejā nekas nemainījās. Vai viņam bija prātā jebkāda doma par to, ko es teikšu?

-   Šis ir tas ziņojums, es sacīju tikpat klusā balsī. "Atrodiet lieko kafijtasi, tad jums būs miers."

-   Ko, pie velna, tas nozīmē? Laurenss uzlūkoja mani gluži netēlotā izbrīnā.

-   Vai jūs nezināt?

-   Nav ne jausmas. Un jūs?

Es ar nožēlu pakratīju galvu.

-   Kādu lieko tasi?

-   Es nezinu.

-   Viņam labāk vajadzēja paprasīt mis Dorkai vai kadai no istabmeitām, ja viņš grib ko zināt par traukiem. Tā ir viņu darīšana, nevis manējā. Es neko nejēdzu no kafijas tasēm. Vai varbūt mums ir kāda, ko nekad nelieto, kāda, kas man ne sapnī nav rādījusies! Vecs Vorčesteras porcelāns. Jūs taču neesat lietpratējs, ko, Heistings?

Es papurināju galvu.

-   Jūs esat daudz zaudējis. īsts, vecs Ķīnas porcelāns, tā ir bauda turēt to rokā vai pat tikai aplūkot.

-   Tātad, ko lai es saku Puaro?

-    Sakiet viņam, ka es nezinu, par ko ir runa. Gatavā ķīniešu valoda.

-    Labs ir.

Es jau devos uz mājas pusi, kad viņš pēkšņi pasauca mani atpakaļ.

-    Es gribētu zināt, kā tas ziņojums beidzās? Pasakiet to visu vēlreiz, labi?

-    "Atrodiet lieko kafijtasi, un jums būs miers." Vai esat pārliecināts, ka nesaprotat, ko tas nozīmē? es nopietni noprasīju.

Viņš nogrozīja galvu.

-    Nē, viņš domīgi sacīja. Nesaprotu. Es… es gribētu saprast.

Mājā atskanēja gongs, un mēs kopā devāmies iekšā. Džons bija lūdzis Puaro palikt uz lenču, un viņš jau sēdēja pie galda.

Pēc vārdos neizteiktas vienošanās traģēdiju neviens nepieminēja. Runājām par karu un citiem neitrāliem tematiem. Taču pēc tam, kad pasniedza sieru un cepumus un mis Dorka bija atstājusi istabu, Puaro pēkšņi paliecās uz misis Kevendišas pusi.

-     Piedodiet, kundze, par to, ka atgādinu netīkamas atmiņas, bet man ir kāda maza ideja, Puaro "mazās idejas" jau kļuva par īstu piedauzības akmeni, un es gribētu uzdot jums pāris jautājumus.

-    Man? Protams.

-    Jūs esat ļoti laipna, madame. Tas, ko es gribēju uzzināt, ir sekojošais: jūs teicāt, ka durvis, kas ved no mademoiselle Sintijas istabas misis Ingletorpas istabā, bija aizbultētas?

-    Tās noteikti bija aizbultētas, atbildēja Mērija Kevendiša, visnotaļ pārsteigta, es jau to sacīju noklaušināšanā.

-    Aizbultētas?

-    Jā, viņa izskatījās pārbijusies.

-    Es gribēju sacīt, Puaro paskaidroja, vai esat pārliecināta, ka tās bija aizbultētas, nevis, piemēram, aizslēgtas?

-    Ak jā, es saprotu, ko jūs domājat. Nē, to es nezinu. Es teicu aizbultētas tāpēc, ka tās nepadevās un es nevarēju tās atvērt, tāpēc nodomāju, ka visas durvis aizbultētas no iekšpuses.

-    Taču jūs piekrītat, ka durvis tikpat labi varēja būt aizslēgtas?

-Jā.

-     Un jums pašai kad jūs ienācāt misis Ingletorpas istabā negadījās pārliecināties, vai tās bija aizbultētas vai ne?

-    Es… es domāju, ka bija.

-   Taču jūs to nepārbaudījāt?

-    Nē. Es netiku skatījusies.

-    Bet es skatījos, pēkšņi iejaucās Laurenss. Es ievēroju, ka tās bija aizbultētas.

-    Ak, tad viss ir skaidrs, Puaro izskatījās sašļucis.

Nespēju pārvarēt sajūtu, ka atkal reiz viena no viņa

"mazajām idejām" ir caurkritusi.

Pēc lenča Puaro lūdza mani pavadīt viņu uz mājām. Es visai negribīgi piekritu.

-    Jūs esat apvainojies, vai ne? viņš ziņkārīgi vaicāja, kad mēs gājām caur parku.

-   Nebūt ne, es auksti atbildēju.

-    Tas ir labi. Tad man no pleciem noveļas smaga nasta.

Tas nebija gluži tas, ko es gribēju. Biju cerējis, ka viņš pamanīs manu vēso izturēšanos. Tomēr viņa sirsnīgie vārdi izlauzās cauri nospiedošajam aizvainojumam. Es atmaigu.

-    Nodevu Laurensam jūsu ziņojumu, es sacīju.

-    Un ko viņš teica? Bija gaužām apjucis?

-    Jā. Esmu pārliecināts, ka viņam nav ne jausmas, kas jums prātā.

Es gaidīju, ka Puaro būs vīlies, taču, man par brīnumu, viņš atteica, ka viss esot tā, kā viņš gaidījis, un ka viņš ļoti priecājoties. Mans pašlepnums liedza uzdot viņam vēl kādus jautājumus.

Puaro pārsviedās uz citu tematu.

-    Mademoiselle Sintija šodien neēda lenču mājās? Kā

tā?

-    Viņa ir slimnīcā. Viņai šodien jāstrādā.

-   Ak, tāda izdarīga maza demoiselle [8] . Un arī izskatīga. Kā bildīte es tādas redzēju Itālijā. Man ļoti gribētos redzēt to viņas laboratoriju. Kā jūs domājat vai viņa to man parādītu?

-    Esmu pārliecināts, ka viņa to darītu ar prieku. Tur ir ļoti interesanti.

-    Vai viņa tur uzturas katru dienu?

-   Trešdienas ir viņas izejamās dienas, un uz lenču viņa ierodas sestdienās. Tās ir vienīgās dienas, kad viņa ir brīva.

-   To es atcerēšos. Šodien sievietes dara lielas lietas, un mademoiselle Sintija ir gudra meitene ak jā, tai mazulītei ir galva uz pleciem.

-   Jā. Domāju, ka viņa nolikusi kādu diezgan grūtu eksāmenu.

-   Šaubu nav. Galu galā tas ir ļoti atbildīgs darbs. Jādomā, ka viņiem tur ir varen spēcīgas indes?

-    Jā, viņa tās mums rādīja. Tās ir ieslēgtas mazā skapītī. Domāju, ka viņi tur ļoti uzmanās. Vienmēr izņem skapīša atslēgu, kad grasās atstāt istabu.

-    Patiesi? Tas skapītis atrodas pie loga?

-   Nē, istabas otrā galā. Kāpēc jūs tā vaicājat?

Puaro paraustīja plecus.

-   Pētīju. Tas ari viss. Vai nāksiet iekšā?

Mēs bijām nonākuši pie kotedžas.

-    Nē. Domāju, ka došos atpakaļ. Iešu pa garāko ceļu, cauri mežam.

Meži, kas ieskāva Stailzu, bija ļoti skaisti. Pēc pastaigas parkā bija tik jauki bez steigas paklaiņot saules piesildītos izcirtumos. Te gandrīz nebija jūtama vēja dvaša, putnu čivināšana likās tik klusināta un tālīna. Izgāju uz mazas taciņas un galu galā apmetos zem liela, veca dižskābarža. Manas domas bija kļuvušas laipnīgas un līdzcietīgas, es pat piedevu Puaro viņa absurdo noslēpumainību. Es biju mierā ar pasauli un nožāvājos.

Domāju par noziegumu, un mani pārsteidza, cik tāls un nereāls tas likās.

Es nožāvājos vēlreiz.

"Iespējams," es domāju, "ka nekas tāds īstenībā nav noticis." Protams, tas bija ļauns sapnis. Īstenībā Laurenss bija nositis misteru Ingletorpu ar kriketa nūju. Taču bezjēdzīgi bija, ka Džons tāpēc sacēla tādu troksni un staigāja apkārt bļaustīdamies: "Es jums saku, es to neesmu darījis!"

Es satrūkos un pamodos.

Uzreiz sapratu, cik neērtā situācijā esmu nokļuvis. Jo kādu divpadsmit pēdu attālumā no manis viens otram pretī stāvēja Džons un Mērija Kevendiši viņi acīm redzami strīdējās. Un bija pilnīgi skaidrs, ka viņi mani neredzēja, jo, pirms es paguvu pamosties vai ierunāties, Džons atkārtoja tos pašus vārdus, kuri sapnī bija nonākuši līdz manai apziņai.

-   Es jums saku, Mērij, ka neesmu to darījis.

Mērijas balss likās vēsa un plūstoša:

-     Vai jums ir tiesības kritizēt manu rīcību?

-    Tas taču ciemā izraisīs tenkas. Māte tikai sestdien apglabāta, un jūs blandāties apkārt ar to zelli.

-   Ak, viņa noteica, paraustīdama plecus, jums prātā ir tikai ciema tenkuvāceles!

-    Tā tas nav. Man ir līdz kaklam arī tas tips, kas te slaistās apkārt.

Uguns viņas acīs, ledus viņas balsī.

Nebrinijos, ka Džona seja piesarka tumši sarkana.

-   Mērij!

-    Ko? viņas tonis nebija mainījies.

Lūgums viņa balsī vairs nebija saklausāms.

-    Vai man jāsaprot, ka turpināsiet tikties ar Baueršteinu arī pret manu gribu?

-    Ja gribēšu.

-    Jūs mani izaicināt?

-    Nē, bet noliedzu jūsu tiesības kritizēt manu rīcību. Vai tad jums nav draugu, kas man krīt uz nerviem?

Džons soli atkāpās. No viņa sejas pamazām zuda krāsa.

-    Ko jus ar to gribat teikt? viņš nemierīgi noprasīja.

-    Redziet, Mērija klusi noteica. Jūs taču saprotat, ka jums nav tiesību man diktēt, kādus draugus izvēlēties?

Džons lūdzoši raudzījās viņā, nenovērsdams acis no viņas sejas.

-    Man nav tiesību? Man nav tiesību, Mērij? viņš nemierīgi turpināja un izplēta rokas. Mērij…

Tobrīd man likās, ka viņa sākusi šaubīties. Viņas seja atmaiga, taču pēkšņi viņa strauji novērsās.

-    Nekādu!

Viņa devās projām, bet Džons metās viņai pakaļ un satvēra viņas roku.

-   Mērij, tagad viņa balss bija pavisam klusa, vai šis zellis Baueršteins ir jūsu mīļākais?

Viņa svārstījās, pēkšņi viņas sejā iezagās dīvaina izteiksme veca kā pasaule, taču tajā bija kas mūžam jauns. Tā varētu smaidīt kāda Ēģiptes sfinksa.

Viņa mierīgi atbrīvoja savu roku un pār plecu izmeta:

-    Iespējams.

Un ātri pameta mazo izcirtumu, atstādama Džonu stāvam kā pārakmeņojušos.

Es trokšņaini spēru soli uz priekšu, ar kāju samīdams dažus nokaltušus zarus. Džons pagriezās. Par laimi viņš iedomājās, ka esmu nupat kā ieradies.

-    Hallo, Heistings. Vai nogādājāt to mazo vīreli sveiku un veselu atpakaļ kotedžā? Savāds vīrelis! Vai viņš tiešām ir labs?

-    Viņu uzskata par vienu no labākajiem sava laika detektīviem.

-   Nu, jādomā, ka tad viņā patiešām kaut kas ir. Bet šī ir viena samaitāta pasaule!

-   Jūs tā domājat? es noprasīju.

-     Dievs tēvs, jā! Visas tās briesmīgās darīšanas, ar kurām jātiek galā. Skotlendjards, vīri, kas šaudās iekšā un ārā… Nekad nevar zināt, kur viņi nākamreiz iegriezīsies. Sirdi plosoši virsraksti visās valsts avīzēs nolādētie žurnālisti, es saku! Vai zināt, no rīta vesels pūlis stāvēja pie parka vārtiņiem un blenza. It kā te būtu Tiso kundzes muzejs, kur var redzēt šausmas, turklāt vēl par brīvu.

-    Saņemieties, Džon! es uzmundrinoši sacīju. Tas nevar turpināties mūžīgi.

-    Vai tiešām? Tas var turpināties pietiekami ilgi, lai mēs nekad vairs nevarētu staigāt paceltu galvu.

-   Nē, nē, jūs vienkārši uzņemat šo lietu mazliet slimīgi.

-    Cilvēkus var padarīt slimus zvērīgie žurnālisti un idiotisku glūņu stulbie ģīmji, it visur, kur vien nākas spert soli! Bet ir vēl kas ļaunāks.

-Kas?

Džons pieklusināja balsi.

-    Vai esat padomājis par to, Heistings, tas mani moka gluži kā murgs kas to varēja izdarīt? Tagad Ingletorps ir nost no ceļa un nav vairs neviena cita neviena cita, es domāju, izņemot vienu no mums.

Jā, patiešām, tas ikvienam varēja likties kā murgs! Viens no mums? Jā, protams, tas varēja būt, ja vien…

Man iešāvās prātā jauna iedoma. Es ātri to apsvēru. Gaismas uzplaiksnījums. Puaro noslēpumainās izdarības, viņa mājieni tie visi bija izskaidrojami. Cik muļķīgi, ka es nebiju ātrāk iedomājies par šādu iespēju, taču, ja tā izrādītos patiesa, kas tas būtu par atvieglojumu mums visiem!

-    Nē, Džon, es sacīju. Tas nevar būt viens no mums. Kā gan tas būtu iespējams?

-   Zinu, bet kurš gan vēl?

-    Vai nespējat uzminēt?

-Nē.

Es piesardzīgi palūkojos apkārt un pieklusināju balsi.

-    Doktors Baueršteins! es nočukstēju.

-    Neiespējami!

-    Nebūt nē.

-    Bet kāds viņam labums no manas audžumātes nāves?

-    To es nespēju saprast, atzinos, bet jums es pateikšu tā domā Puaro.

-    Puaro? Vai tiešām? Kā jūs to zināt?

Es pastāstīju viņam par Puaro lielo satraukumu, dzirdot, ka doktors Baueršteins liktenīgajā vakarā bijis Stailzā, un piemetināju:

-   Viņš divreiz noteica: "Tas maina it visu." Un es sāku domāt. Jūs taču zināt Ingletorps teicās nolicis kafiju vestibilā? Tātad tā tur bija tieši tad, kad ieradās Baueršteins. Vai nevarēja būt tā, ka tajā laikā, kad Ingletorps veda viņu cauri vestibilam, doktors, garām iedams, kaut ko iebēra kafijā?

-    Hm, Džons noteica. Tas būtu ļoti riskanti.

-   Jā, bet tas ir iespējams.

-    Bez tam kā viņš varēja zināt, ka tā kafija paredzēta viņai? Nē, veco zēn, es nedomāju, ka tur ir jēga.

Taču es biju atcerējies vēl kaut ko.

-   Jums taisnība. Tā tas nevarēja notikt. Paklausieties.

Un es viņam pastāstīju par kakao paraugu, kuru Puaro

bija paņēmis analīzei.

Džons iejaucās gluži tāpat kā biju darījis es.

-    Bet paklausieties, Baueršteins taču jau bija paņēmis kakao analīzei?

-    Jā, jā, tur jau tā lieta. Es arī līdz šim to nesapratu. Vai jūs apjēdzat? Baueršteins to pārbaudīja tur jau tas suns aprakts! Ja indētājs ir Baueršteins, viņam bija vieglāk par vieglu apmainīt paraugu pret visparastāko kakao un nosūtīt analīzei. Tad, protams, viņi tur strihnīnu neatrada. Un nevienam ne sapnī nerādījās turēt Baueršteinu aizdomās vai paņemt vēl kādu paraugu analīzei nevienam, izņemot Puaro, es piebildu, novēloti izrādīdams savu atzinību.

-    Jā, bet kā ar rūgto garšu, kuru kakao nevarēja nomaskēt?

-    Šajā sakarā mūsu rīcībā ir tikai viņa sacītais. Ir taču vēl citas iespējamības. Viņu atzīst par vienu no pasaules dižākajiem toksikologiem…

-    Pasaulē dižākajiem, ko? Pasakiet to vēlreiz.

-    Viņš zina par indēm vairāk neka jebkurš cits, cs izskaidroju. Tātad, es domāju, varbūt viņš atradis kadu metodi, kā padarīt strihnīnu bezgaršīgu. Vai varbūt tas nemaz nav bijis strihnīns, bet kāda nezināma inde, par kuru neviens nekad nav dzirdējis, bet kura rada tos pašus simptomus.

-    Hm, jā, (ā varētu būt, sacīja Džons. Bet kā inde nokļuva kakao? Kakao taču neatradās vestibilā?

-     Nē, nebija gan, es negribīgi piekritu. Tad pēkšņi man prātā iešāvās šausminoša iespējamība. Es cerēju, ka tā neiešausies galvā ari Džonam. Sāniski uzlūkoju viņu. Viņš pārsteigts rauca pieri. Un es atvieglojumā dziļi uzelpoju, jo briesmīgā doma, kura iešāvās man prātā, bija sekojoša Doktoram Baueršteinam varēja būt līdzzinātājs.

Taču tā noteikti nebija! Nekādā gadījumā tik skaista sieviete kā Mērija Kevendiša nevarēja būt slepkava. Kaut gan ir zināmi arī gadījumi, kad skaistas sievietes bijušas indētājas.

Pēkšņi es atminējos pirmo sarunu pie tējas galda manas ierašanās dienā un spīdumu viņas acīs, kad viņa sacīja, ka inde ir sievietes ierocis. Cik satraukta viņa bija tajā liktenīgajā otrdienas vakarā! Vai misis Ingletorpa būtu atklājusi, ka starp viņu un doktoru Baueršteinu kaut kas ir, un draudējusi to pateikt viņas vīram? Varbūt noziegums tika izdarīts, lai aizkavētu šo denunciāciju?

Tagad es atminējos Puaro mīklaino sarunu ar Evelīnu Hovardu. Vai to viņi bija domājuši? Varbūt šī bija tā briesmīgā iespējamība, kurai Evelīna negribēja noticēt?

Jā, viss sakrita.

Nav brīnums, ka mis Hovarda bija domājusi, ka "visu noklusēs". Tagad es sapratu viņas nenobeigtā teikuma jēgu: "Emīlija pati…"

Un savā sirdī es biju ar viņu vienisprātis. Vai mis Ingletorpa labprātāk nepaliktu neatriebta, nekā pieredzētu Kevendišu vārdu liekam tādā negodā.

-    Ir vēl kas cits, pēkšņi sacīja Džons, un viņa balss negaidītā noskaņa lika man justies vainīgam.

145

-    Kaut kas tāds, kas liek man šaubīties, vai tas, ko jūs sakāt, ir patiesība.

Kristi 4

-   Kas tad? es pavaicāju, juzdamies pateicīgs, ka viņš vairs nerunā par to, kā inde nokļuvusi kakao.

-    Fakts, ka tieši Baueršteins pieprasīja sekciju bet kāpēc? Tas viņam nebūtu jādara. Mazo Vilkinsu pilnīgi apmierinātu versija par sirds slimību.

-    Jā, es šaubīgi sacīju. Varbūt viņš domāja, ka viņam tā būtu drošāk. Kāds pēc laika varēja sākt runāt. Tad policija pieprasītu ekshumāciju. Viss varētu nākt gaismā, un viņš nokļūtu kutelīgā situācijā, jo neviens neticētu, ka vīrs ar tādu reputāciju varēja šādu saindēšanos sajaukt ar sirds slimību.

-    Jā, tas ir iespējams, Džons noteica. Taču joprojām neredzu motīvu, kāpēc viņam vajadzētu tā rīkoties.

Es nodrebēju.

-    Paklausieties, es sacīju. Es varu maldīties. Un atcerieties, ka visam jāpaliek starp mums.

-    Ak, protams, tas ir pats par sevi saprotams.

Mēs sarunādamies soļojām uz priekšu un jau gājām iekšā pa vārtiņiem, kad saklausījām balsis rokas stiepiena attālumā, jo tējas galds bija uzklāts zem vīģes tāpat kā manas ierašanās dienā.

Sintija jau bija atgriezusies no slimnīcas. Es novietoju savu krēslu blakus viņējam un pateicu viņai, ka Puaro vēlētos apskatīt laboratoriju.

-    Protams! Es ar prieku viņam to parādītu. Viņš varētu kādudien ienākt padzert tēju, tas būtu vislabāk. Man būtu ar viņu jāparunā. Tik patīkams mazs džentlmenis! Viņš ir tik jocīgs. Viņš otrdien lika man noņemt piespraudi, ar kuru bija sasprausta šallīte. un pēc tam piesprauda atpakaļ teica, ka es esot to piespraudusi šķībi.

Es sāku smieties.

-   Viņam ir tāda mānija.

-   Jā, vai ne?

Mēs kādu mirkli klusējām, pēc tam, palūkojusies uz Mērijas Kcvendišas pusi un izdzirdusi viņas balsi, Sintija pavaicāja:

-    Mister Heistings? -Jā?

-    Pēc tējas dzeršanas es gribētu ar jums parunāt.

Skatiens, kuru viņa uzmeta Mērijai, man lika padomāt.

Man radās aizdomas, ka abu starpā nebija īpašu simpātiju. Šī bija pirmā reize, kad es sajutos noraizējies par meitenes nākotni. Misis Ingletorpa viņai neko nebija novēlējusi, taču biju iedomājies, ka Džons un Mērija varbūt piedāvās viņai jumtu virs galvas vismaz līdz kara beigām. Džons, cik man zināms, bija viņai ļoti pieķēries un nožēlotu viņas aiziešanu.

Džons, kas bija iegājis mājā, tagad atkal parādījās. Viņa labsirdīgā seja bija dusmu sašķobīta.

-     Pie velna tos detektīvus! Nevaru saprast, ko viņi domā atrast! Viņi bijuši ikvienā istabā, visā mājā visu apgriezuši uz riņķi un izgriezuši uz āru. Tas ir vairāk nekā ļauni! Jādomā, viņi izmatojuši brīdi, kamēr mēs visi bijām projām. Gan es aprunāšos ar to zelli Džepu, kad viņu nākamreiz redzēšu!

-    Un vēl ar Polu Praisu, norūca mis Hovarda.

Laurenss iebilda, ka viņiem esot jāparāda, ko viņi darot

lietas labā.

Mērija Kevendiša neteica neko.

Pēc tējas dzeršanas es lūdzu Sintiju nākt pastaigāties, un mēs kopā iegājām parkā.

-    Tātad? es pavaicāju, tiklīdz bijām aiz lapainā aizsega paslēpušies no okšķeru acīm.

Sintija ar nopūtu apsēdās un noņēma cepuri. Saules gaisma, griezīgi plūzdama caur zariem, pārvērta viņas kastaņbrūnos matus vizuļojošā zeltā.

-    Mister Heistings, jūs allaž esat tik laipns, un jūs tik daudz ko zināt.

Šajā bridi es ievēroju, ka Sintija tiešām ir ļoti apburoša meitene! Daudz apburošāka par Mēriju, kas nekad neko tamlīdzīgu neteica.

-   Tātad, es visžēlīgi vaicāju, kamēr viņa šaubījās.

-    Es gribu lūgt jums padomu, ko lai iesāku.

-   Iesākat?

-    Jā. Redziet, krustmāte Emīlija allaž mēdza sacīt, ka par mani esot padomāts. Jādomā, ka viņa to aizmirsusi vai varbūt negaidīja nāvi pienākam tik ātri. Šā vai tā, par mani nav padomāts! Un es nezinu, ko iesākt. Vai jums nešķiet, ka man vajadzētu tūlīt doties no šejienes projām?

-    Augstā debess, nē! Viņi negrib no jums šķirties, esmu par to pārliecināts.

Sintija mirkli šaubījās, ar savām smalkajām rokām plucinādama zāli. Pēc tam viņa sacīja:

-   Misis Kevendiša gribētu; viņa mani ienīst.

-    Ienīst jūs? es pārsteigts iesaucos.

Sintija pamāja.

-    Jā. Nezinu kāpēc, bet viņa nevar mani ciest, un ari viņš tāpat.

-    Te gan jums nav taisnība, es silti sacīju. Gluži otrādi, Džons ir jums ļoti pieķēries.

-    Ak, Džons, jā gan. Es domāju Laurensu. Ne jau tā, ka mani ļoti uztrauktu, vai Laurenss mani ienīst vai ne. Tomēr ir briesmīgi, ja jūs neviens nemīl, vai ne?

-    Bet ta taču nav, Sintij, dārgā, es dedzīgi sacīju. Esmu pārliecināts, ka jūs kļūdāties. Palūk tur ir Džons… un mis Hovarda…

Sintija visai nomākti pamāja.

-    Jā, Džonam es patīku, tā man šķiet, un, protams, īvija, ar visām viņas rupjībām, nespēj nodarīt pāri pat mušai.

Bel Laurenss nekad ar mani nerunā, ja vien nav spiests runāt, un Mērija tik tikko spēj pieklājīgi izturēties pret mani. Viņa vēlas, lai īvija paliek, un ir lūgusi viņu palikt, bet viņa negrib, lai es palieku, un… un… es nezinu, ko darīt.

Piepeši nabaga bērns izplūda asarās.

Pats nezinu, kas man uznāca. Varbūt mani ietekmēja viņas skaistums, kad viņa tur tā sēdēja, saules gaismai zeltījot viņas galvu, varbūt… atvieglojuma sajūta, satiekot kādu, kam noteikti nebija sakara ar traģēdiju, varbūt godīgs žēlums, redzot viņas jaunību un vientulību. Tā vai citādi es paliecos uz priekšu un, saņēmis viņas mazo roku savējā, apmulsis sacīju:

-    Apprecēsimies, Sintij.

Neapzināti es biju sagādājis viņai visuspēcīgu līdzekli pret raudām. Viņa uzreiz saslējās, atņēma savu roku un mazliet skarbi noteica:

-    Nemuļķojieties!

Es jutos mazliet aizvainots.

-    Es nemuļķojos. Es lūdzu jūs pagodināt mani un kļūt par manu sievu.

Man par brīnumu, Sintija izplūda smieklos, saukdama mani par "mīļo jokupēteri".

-    Jūs rīkojaties ļoti jauki, viņa sacīja, bet jūs taču zināt, ka īstenībā to nemaz negribat!

-    Nē, es gribu. Man ir…

-    Nav svarīgi, kas jums ir. Jūs īstenībā neko tādu nemaz negribat, un ari es negribu.

-    Labi, tas, protams, visu atrisina, es stīvi sacīju. Bet es te neredzu nekā smieklīga. Piedāvājumā nebija nekā jocīga.

-    Nē, nudien, sacīja Sintija. Nākamreiz kāda noteikti to pieņems. Ardievu, jūs mani ļoti uzjautrinājāt.

Un nevaldāmā jautrības uzplūdā viņa nozuda kokos.

Nodomāju, ka saruna beigusies un ka tā bijusi gaužām neapmierinoša.

Pēkšņi man ienāca prātā, ka es varētu doties uz ciemu un palūkoties, ko dara Baueršteins. Kādam tas zellis bija jāpatur acīs. Tajā pašā laikā būtu saprātīgi neradīt viņam nekādas aizdomas, ka viņš tiek izsekots. Es atcerējos, kā Puaro paļāvās uz manu diplomātiju. Tā nu es devos uz mazo namiņu ar mēbelētajām istabām logā bija izlikts paziņojums, ka tās izīrē; es zināju, ka viņš tur mitinās, un pieklauvēju.

Durvis atvērt pienāca veca sieviete.

-    Labvakar, es laipni sacīju. Vai doktors Baueršteins ir mājās?

Viņa blenza manī.

-   Vai tad jūs nedzirdējāt?

-   Nedzirdēju ko?

-    Par viņu.

-    Ko par viņu?

-   Viņš ir pagalam.

-    Pagalam? Miris?

-    Nē, saņemts ciet. Policijā.

-    Policijā? es ievaidējos. Vai jūs gribat teikt, ka viņš apcietināts?

-Jā, tā ir, un…

Es negaidīju, lai noklausītos vēl kaut ko, un metos uz ciematu uzmeklēt Puaro.

10. nodaļa Arests

Man par sapīkumu Puaro nebija mājās, un vecs beļģis, kas iznāca uz manu klauvējienu, pateica, ka detektīvs, viņaprāt, esot devies uz Londonu.

Es biju apstulbis. Ko, pie joda, Puaro varēja darīt Londonā? Vai tas bija kāds pēkšņs lēmums, vai varbūt viņš to nolēma jau tad, kad kopā ar mani pameta Stailzu pirms vairākām stundām?

Es, nedaudz apvainojies, griezos atpakaļ uz Stailzu. Puaro promesot, es nezināju, kā rīkoties. Vai viņš bija šo arestu paredzējis? Varbūt viņš pat bija šā aresta ierosinātājs? Uz šiem jautājumiem es nezināju atbildi. Un ko lai iesāku šajā starplaikā? Vai drīkstu Stailzā paziņot par šo arestu? Lai gan pats negribēju to atzīt, man uzmācās doma par Mēriju Kevendišu. Vai tas viņai nebūs briesmīgs trieciens? Kādu brīdi biju atteicies no jebkādām aizdomām pret viņu. Viņa nevarēja būt tur iejaukta citādi taču es būtu kaut ko par to dzirdējis.

Protams, nebija iespējams noslēpt viņai doktora Baueršteina arestu. Rīt tik un tā tas tiks izziņots visos laikrakstos. Tomēr es piesargājos par to runāt. Ja vien Puaro būtu klāt, es varētu pavaicāt viņam atļauju. Kas viņu bija apsēdis, ka viņš tik negaidīti devās uz Londonu?

Par spīti visam mana ticība viņa attapībai bija neizmērojami augusi. Es ne sapņos nebūtu iedomājies turēt aizdomās doktoru, ja Puaro nebūtu mani uz šādām domām uzvedinājis. Jā, tur nebija ko šaubīties mazais vīrelis bija attapīgāks par attapīgu.

Pēc nelielām pārdomām es nolēmu uzticēties Džonam, lai viņš izlemj, kā būtu vislabāk rīkoties.

Šos jaunumus dzirdēdams, viņš gari nosvilpās.

-    Dievs, piedod! Tad jau jums bija taisnība. Tomēr es nespēju tam ticēt.

-   Nē, tas ir pārsteidzoši tikmēr, kamēr pie kādas idejas pierodam, un paskat, kā viss nostājas savā vietā. Bet kas mums tagad jādara? Protams, rit viss nāks gaismā.

Džons apdomājās.

-    Labi, viņš beidzot sacīja. Mēs pašreiz vēl neko neteiksim. Nav vajadzības. Kā jau jūs sakāt tik un tā drīz viss nāks gaismā.

Taču, man par lielu pārsteigumu, kad es nākamajā rītā paagrāk nonācu lejā un atlocīju laikrakstus, tur par arestu nebija ne vārda! Tur bija gana liekvārdīgi spriedelējumi par "Stailzas indēšanas lietu", taču nekā vairāk. Tas bija pilnīgi neizskaidrojami, bet es nodomāju, ka šādu vai tādu iemeslu dēļ, Džeps nav vēlējies, lai šis notikums nonāk avīzēs. Tas mani mazliet satrauca, jo es nodomāju, ka varbūt sekos vēl citi aresti.

Pēc brokastīm es nolēmu doties uz ciematu un palūkoties, vai Puaro nav atgriezies; bet, pirms es paguvu ko pasākt, labi pazīstamā seja parādījās logā un labi pazīstamā balss sacīja:

-    Bon jour, mon ami!

-    Puaro, es atvieglots iesaucos un, apķēris viņu ar abām rokām, vilku iekšā istabā. Nemūžam neesmu tā priecājies kādu ieraugot. Paklausieties, es nevienam neko neteicu, vienīgi Džonam. Vai tā bija pareizi?

-    Mans draugs, iebilda Puaro, es nezinu, par ko jūs runājat.

-    Par doktora Baueršteina arestu, protams, es nepacietīgi atbildēju.

-   Vai tad Baueršteins ir arestēts?

-   Kā, un jūs to nezinājāt?

-   Nebija ne jausmas.

Taču pēc neilga klusumbrīža viņš piebilda:

-    Tas tomēr mani nepārsteidz. Beigu beigās, mēs taču esam tikai četras jūdzes no krasta.

-   Krasta? es izbrīnījies pārvaicāju. Kāds tam sakars ar visu šo?

Puaro paraustīja plecus.

-    Noteikti, tā tam jābūt.

-    Man gan tā nelikās. Bez šaubām, es esmu galīgi neaptēsts, bet nesaskatu, kāds krasta tuvumam sakars ar misis Ingletorpas noslepkavošanu.

-    Nekāda sakara, protams, Puaro smaidīdams atteica. Bet mēs taču runājām par doktora Baueršteina arestu.

-     Viņš taču arestēts par misis Ingletorpas slepkavību.

-    Ko? iesaucās Puaro visnotaļ tēlotā izbrīnā. Doktors Baueršteins arestēts par misis Ingletorpas noslepkavošanu?

-Jā.

-    Neiespējami! Tas tik būtu joks. Kas jums to sacīja, mans draugs?

-    Nē, neviens man nav teicis, es atzinos. Taču viņš ir arestēts.

-    Ak jā, tam es ticu. Tikai par spiegošanu, mon ;imi.

-    Spiegošanu? es novaidējos.

-   Tieši tā.

-    Nevis par misis Ingletorpas noindēšanu?

-    Nē, varbūt vienīgi tad, ja mūsu draugs Džeps būtu pēkšņi zaudējis prātu, Puaro rāmi noteica.

-    Bet… bet man likās, ka jūs ari tā domājat.

Puaro uzmeta man skatienu, pilnu izbrīna un žēluma tajā varēja saskatīt visu šīs idejas absurdumu.

-   Jūs gribat sacīt, es pavaicāju, visai lēni piemērodamies jaunajai idejai, ka doktors Baueršteins ir spiegs?

Puaro pamāja.

-    Vai jums nekad neradās tādas aizdomas?

-   Tas nekad man nenāca ne prātā.

-    Vai tad jūs nepārsteidza, ka slavens Londonas ārsts sevi aprok šādā mazā ciematā un paradis klaiņot apkārt nakts stundās, ietīstījies apģērbgabalos līdz acīm?

-    Nē, es atzinos, nekad netiku par to domājis.

-    Viņš, protams, ir dzimis Vācijā, Puaro domīgi sacīja. Taču ir tik ilgi strādājis šajā valstī, ka neviens nedomā viņu esam vācieti, bet gan angli. Viņš naturalizējies jau pirms gadiem piecpadsmit. Ļoti gudrs vīrs.

-    Neģēlis! es sašutis iesaucos.

-    Nebūt ne. Gluži otrādi. Viņš ir patriots. Padomājiet, ko visu viņš zaudē. Es šo cilvēku apbrīnoju.

Taču es nespēju domāt par to tik filozofiski kā Puaro.

-    Un ar šo vīru misis Kevendiša visur staigāja apkārt! es sašutumā turpināju.

-     Jā. Es iedomājos, ka šī kundze viņam likās visnotaļ noderīga, Puaro bilda. Kamēr baumotāji aizrāvās ar viņu abu vārdiem, izrunādami tos kopā, pārējās doktora dīvainības palika nepamanītas.

-   Tad jūs domājat, ka viņa doktoru īstenībā nekad nav interesējusi? es dedzīgi iesaucos; laikam jau pārāk dedzīgi šādiem apstākļiem.

-    To, protams, es nevaru sacīt, bet vai pateikt jums manas personīgās domas, Heistings?

-     Jā.

-    Labi, tad tās ir šādas misis Kevendiša neliekas ne zinis un nekad nav likusies ne zinis par doktoru Baueršteinu!

-    Vai jūs patiešām tā domājat? es nespēju apvaldīt savu prieku.

-   Esmu par to pārliecināts. Un pateikšu, kāpēc.

-Jā?

-   Tāpēc, ka viņai rūp kāds cits, mon ami.

-Ak!

Ko gan viņš ar to domāja? Gribot negribot man uzplūda tīkams karstums. Es neesmu iedomīgs, sieviešu uzmanības izlutināts vīrietis, taču atminējos dažus apstākļus, kuri tobrīd varbūt likās pārlieku nesvarīgi, taču noteikti varēja būt nozīmīgi…

Manas aizrautīgās domas pārtrauca pēkšņi ienākusi mis Hovarda. Viņa steidzīgi pavērās apkārt, lai pārliecinātos, ka istabā vairāk neviena nav, un ātri parādīja mums vecu brūna papīra strēmeli. Viņa pasniedza to Puaro, aprautiem vārdiem nomurminādama, kā daždien paradusi:

-    Uz skapjaugšas.

Pēc tam viņa steigšus atstāja istabu. Puaro naski izgludināja papīru un nenocietās, apmierināti neiesaucies. Viņš izklāja to uz galda.

-    Panāciet šurp, Heistings. Tagad pasakiet man, kas tas par iniciāli Dž vai L?

Tas bija neliels papīrs, ļoti noputējis, it kā ilgāku laiku būtu kur aizmirsts. Taču Puaro uzmanību saistīja etiķete. Pašā augšā lepojās iespiests Parksonu vārds tie bija ļoti pazīstami teātra kostīmu meistari, un sūtījums bija adresēts (nesalasāms iniciālis) Kevendišam, eskvairam, Stailzas muižā, Stailzā pie Santmerī, Eseksā.

-    Tas var būt T, J vai L, es sacīju, dažas minūtes aplūkojis neizprotamo burtu. Dž tas noteikti nav.

-    Labi, sacīja Puaro, atkal salocīdams papīru. Arī es domāju tāpat. Tas noteikti ir L.

-    Kur tāds radies? es izbrīnījies vaicāju. Vai tas ir svarīgi?

-   Zināmā mērā. Tas apstiprina kādu manu pieņēmumu. Uzminējis, ka šāds papīrs varētu būt atrodams, es liku mis Hovardai to uzmeklēt, un, kā redzat, viņai palaimējās.

-    Ko viņa gribēja teikt ar to "skapjaugšu"?

-    Viņa gribēja teikt, Puaro tūlīt atbildēja, ka atradusi to uz skapjaugšas.

-    Dīvaina vieta brūna papīra gabalam, es prātoju.

-            Nebūt nē. Skapjaugša ir lieliska vieta brūnam papīram un kartona kastēm. Es pats tādas šādi glabāju. Kārtīgi sakārtojot, nekas nekrīt acīs.

-     Puaro, es ieinteresēti sacīju, vai jūs jau esat izstrādājis kādu šī nozieguma versiju?

-   Jā tā sakot, es domāju, ka zinu, kas to izdarījis.

-Patiešām?!

-    Nelaimīgā kārtā man nav pierādījumu, kuri apstiprinātu manus pieņēmumus, ja nu vienīgi…

Pēkšņā enerģijas uzplūdā viņš saķēra manu roku un vilka mani lejā, uz vestibilu, apjukumā franciski saukdams:

-    Mademoiselle Dorcas, Mademoiselle Dorcas, un moment, s' il vous plait! [9]

Mis Dorka, trokšņa pārbiedēta, skriešus metās laukā no virtuves.

-    Mana dārgā mis Dorka, man ir ideja maza ideja! Ja tā attaisnotos, kas tā būtu par laimi! Sakiet man, vai pirmdien ne otrdien, mis Dorka, bet pirmdien dienu pirms traģēdijas, kaut kas nelāgs neatgadījās ar misis Ingletorpas zvaniņu?

Mis Dorka likās ļoti pārsteigta.

-    Jā, ser, tagad, kad jūs par to runājat, es atceros, kaut gan nezinu, kur jūs to uzzinājāt. Pele vai kāds susurs sagrauza zvana virvi. Atnāca meistars un tikai otrdienas rītā to salaboja.

Ar gari stieptu sajūsmas saucienu Puaro devās atpakaļ uz mazo istabiņu.

-    Redziet, nemaz nav jāmeklē pierādījumi ārpusē nē, pietiek tikai padomāt. Taču miesa ir vāja zināms mierinājums, nonākot uz īstajām pēdām. Ak vai, mans draugs, esmu kā satracināts milzis! Es skrienu! Es steidzos!

Un patiesi viņš ielīksmots metās uz priekšu, ārā pa lielajām stikla durvīm, pāri mauriņam.

-    Ko jūsu mazais, ievērojamais draugs tur dara? vaicāja kāda balss man aiz muguras, un es, atpakaļ pagriezies, ieraudzīju Mēriju Kevendišu. Viņa pasmaidīja, pasmaidīju arī es.

-    Kas atgadījies?

-    Es patiešām jums to nevaru pateikt. Viņš pavaicāja mis Dorkai kaut ko par zvaniņu un likās tik apmierināts ar viņas atbildi, ka nu spriņģo apkārt, kā jau jūs redzat.

Mērija iesmējās.

-    Cik jocīgi! Viņš iet ārā pa vārtiem. Vai tad viņš šodien vairs atpakaļ nenāks?

-    Nezinu. Garu var izlaist, mēģinot uzminēt, ko viņš darīs nākamajā reizē.

-    Viņš ir tik neprātīgs, mister Heistings?

-    Godīgi sakot, nezinu. Reizēm man šķiet, ka viņš ir dumjš kā zābaks, un tieši tad, kad viņš ir visnesaprātīgāks, es atrodu, ka viņa metode slēpjas nesaprātībā.

-   To es redzu.

Ar visu to, ka viņa smējās, Mērija šajā rītā izskatījās domīga. Viņa likās grūtsirdīga, varbūt pat skumja.

Man iešāvās prātā, ka šī ir laba izdevība parunāt par Sintiju. Es iesāku ļoti taktiski, tā es domāju taču tālu netiku, jo viņa mani ļoti noteikti apstādināja.

-    Jūs esat lielisks advokāts, par to es nešaubos, mister Heistings, bet šajā gadījumā jūsu talants tiek palaists pa vējam. Sintija nekādi neriskē piedzīvot kādu nelaipnību no manas puses.

Es sāku nedroši stostīties, teikdams, ka viņai nevajadzētu domāt… Taču viņa atkal mani apstādināja, un viņas sacītais bija tik negaidīts, ka gan Sintija, gan viņas nelaimes man vairs nebija prātā.

-   Mister Heistings, vai jums šķiet, ka mēs ar viru esam laimīgi?

Biju galīgi izsists no sliedēm un nomurmināju kaut ko, ka tā nav mana darīšana vai tamlīdzīgi.

-    Labi, viņa mierīgi noteica, vai nu tā ir jūsu darīšana vai ne, es jums pateikšu, ka mēs neesam laimīgi.

Es neteicu neko, jo redzēju, ka viņa vēl nav beigusi. Viņa iesāka lēnām, staigādama šurpu turpu pa istabu, tad pēkšņi apstājās un uzlūkoja mani.

-   Jūs par mani neko nezināt, vai ne? viņa pavaicāja. No kurienes es esmu, kas es biju pirms precībām ar Džonu īstenībā itin neko? Labi, es jums pastāstīšu. Jūs būsiet mans biktstēvs. Jūs esat tik laipns…

Tomēr es nemaz nejutos tik pacilāts. Atcerējos, ka arī Sintija bija sākusi savu grēksūdzi līdzīgā veidā. Turklāt biktstēva lomā labāk iederētos vecāks vīrietis, jaunam tā nebūt nepiestāvēja.

-    Mans tēvs bija anglis, teica misis Kevendiša, bet māte krieviete.

-   Ak tā, es noteicu, tagad es saprotu…

-   Saprotat ko?

-   To svešādo, savādo, kas allaž samanāms jūsos.

-    Mana māte bija ļoti skaista kā dzirdēju. Es to nezinu, jo nekad netiku viņu redzējusi. Viņa nomira, kad es vēl biju maza meitene. Domāju, ka ar viņas nāvi saistījās kāda traģēdija viņa kļūdas dēļ iedzēra pārlieku lielu miegazāļu devu. Lai būtu kā būdams, tēva sirds bija salauzta. Drīz pēc tam viņš stājās darbā konsulātā. Lai kurp viņš devās, es devos viņam līdzi. Kad man bija divdesmit trīs gadi, es jau biju apceļojusi gandrīz visu pasauli. Tā bija pasakaina dzīve, es to mīlēju.

Viņas sejā rotājās smaids, galva bija atmesta atpakaļ. Viņa, kā likās, dzīvoja veco, labo laiku atmiņās.

-   Tad tēvs nomira. Viņš atstāja mani visai trūcīgos apstākļos. Man nācās doties uz Jorkšīru un dzīvot tur pie savām vecajām krustmātēm.

Viņa notrīsēja.

-    Jūs sapratīsiet, kad teikšu, ka tā bija garlaicīga dzīve jaunai meitenei, kas augusi tā, kā augu es. Aprobežotība, apnicīgā ikdienība mani darīja vai traku.

Viņa mirkli paklusēja, pēc tam, jau citādā tonī, piebilda:

-    Un tad es satiku Džonu Kevendišu.

-Jā?

-    Jūs varat iedomāties manu krustmāšu viedokli viņuprāt, viņš bija ļoti laba partija. Taču es godīgi varu teikt, ka ne jau šis fakts mani ietekmēja. Nē, tā man vienkārši bija iespēja izbēgt no neizturamās dzīves ikdienības.

Es neko neteicu, un pēc mirkļa viņa turpināja:

-    Saprotiet mani pareizi. Es izturējos pret viņu godīgi. Es pateicu viņam patiesību ka viņš man ļoti patīk, ceru, ka iepatiksies vēl vairāk, bet ka es nekādā ziņā neesmu, kā mēdz teikt, viņā "samīlējusies". Viņš teica, ka tas viņu apmierinot, un tā mēs apprecējāmies.

Viņa labu brīdi klusēja, mazliet saraukusi pieri. Un likās ielūkojamies šajās pagājušajās dienās.

Es domāju… esmu pārliecināta sākumā viņš tiešām par mani rūpējās. Taču, jādomā, mēs nebijām radīti viens otram. Gandrīz kopš paša sākuma mēs turējāmies atstatu. Viņš tas nebūt neglaimo manam pašlepnumam ātri vien no manis nogura.

Es laikam nepiekrizdams kaut ko nomurmināju, bet viņa aši turpināja:

-    Ak jā, tā bija! Tagad tam vairs nav nozīmes tagad, kad mēs iesim katrs savu ceļu.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

Viņa mierīgi atbildēja:

-Gribu teikt, ka netaisos palikt Stailzā.

-   Jūs ar Džonu te vairs nedzīvosiet?

-   Džons var dzīvot šeit, bet es ne.

-   Jūs grasāties viņu pamest?

-Jā.

-    Bet kāpēc?

Viņa labu laiku klusēja, tad beidzot sacīja:

-   Varbūt tāpēc, ka es gribu būt brīva!

Un, viņai runājot, es pēkšņi skatīju tālu pārredzamus plašumus, mežu biezokņus, kur cilvēks vēl nebija spēris kāju, neskartas zemes tāda brīvība bija vajadzīga tādam raksturam kā Mērija Kevendiša. Man likās, ka uz bridi redzu viņu tādu, kāda viņa ir patiesībā lepna, mežonīga būtne, nepieradināma pie civilizācijas kā meža putns. Viņai pār lūpām kā lauztin izlauzās izsauciens:

-    Jūs nezināt, jūs nezināt, ka šī nīstamā vieta ir man kā cietums!

-     Es saprotu, sacīju, bet… bet nedariet neko pārsteidzīgu.

-    Ak, pārsteidzīgu! viņas balsī bija izsmiekls par manu piesardzību.

Tad pēkšņi es pateicu ko tādu, ka vēlāk būtu vēlējies labāk nokost sev mēli.

-   Vai jūs zināt, ka doktors Baueršteins arestēts?

Acumirklīgs vēsums kā maska pārklājās viņas sejai,

noslaukot no tās jebkādu izteiksmi.

-   Džons bija tik laipns, ka šorīt to man paziņoja.

-     Jā, un ko jūs par to domājat? es vājā balsī pajautāju.

-   Par ko?

-    Par arestu?

-    Ko lai domāju? Kā rādās, viņš ir vācu spiegs tā dārznieks esot sacījis Džonam.

Viņas seja un balss bija pilnas saltuma un bez jelkādas izteiksmes. Vai viņa bija norūpējusies?

Viņa soli vai divus atkāpās un sakārtoja puķes kādā vāzē.

-    Tās ir pagalam. Man jādabū jaunas. Ja jums nav iebildumu, es jūs atstāšu pateicos, mister Heistings.

Un viņa mierīgi pagāja man garām, iziedama pa stiklotajām durvīm, vēsi un ar netīksmi pamājusi.

Nē, viņa noteikti nebija norūpējusies par Baueršteinu. Neviena sieviete nespētu notēlot tik ledainu vienaldzību.

Nākamajā rītā Puaro nerādījās, ari no Skotlendjarda vīriem nebija ne vēsts.

Taču lenča laikā uzradās vēl viens pierādījums, kas gan neko nespēja liecināt. Mēs velti bijām pūlējušies sadzīt pēdas ceturtajai vēstulei, kuru misis Ingletorpa bija rakstījusi vakarā pirms savas nāves. Mūsu pūliņi neko nedeva, mēs metām tos pie malas, cerēdami ka vienā jaukā dienā viss atklāsies pats no sevis. Un tieši tā ari notika. Atnāca sūtījums ar pēcpusdienas pastu, no kādas franču mūzikas izdevējfirmas, kas apstiprināja misis Ingletorpas čeka saņemšanu un nožēloja, ka nespējot nosūtīt krievu tautas dziesmu notis. Tā pēdējā cerība atklāt noslēpumu ar tās misis Ingletorpas korespondences palīdzību, kas tika rakstīta liktenīgajā vakarā, izrādījās zudusi.

Pirms tējas dzeršanas es metos uz ciemu pastāstīt Puaro par jauno vilšanos, taču, sev par sapīkumu, atklāju, ka viņš atkal izgājis.

-    Vai viņš atkal devies uz I>ondonu?

161

-    Ak nē, kungs, viņš ar vilcienu aizbrauca uz Tadminsteru. Apskatīt jaunās lēdijas laboratoriju tā viņš teica. v

Kristi 4

-    Dulliba! es iesaucos. Es taču viņam sacīju, ka trešdiena ir vienīgā diena, kad viņas tur nav! Labi, pasakiet viņam, lai apciemo mūs rīt no rīta, labi?

-   Protams, kungs.

Taču arī nākamajā dienā no Puaro nebija ne ziņas, ne miņas. Es dusmojos. Viņš patiešām izturējās pret mums gaužām neciešami.

Pēc lenča Laurenss paaicināja mani sāņus un pavaicāja, vai es negribētu doties uz ciematu, lai uzmeklētu Puaro. '

-    Nē, nedomāju vis. Viņš taču var atnākt šurp, ja vēlas mūs sastapt.

-    Ak! Laurenss likās sapīcis. Viņa izturēšanās bija tik satraukta un nervoza, ka manī pamodās ziņkāre.

-   Kas tad lēcies? es pavaicāju. Varu aiziet, ja tas ir kas īpašs.

-    Nekas īpašs. Bet labi, ja jūs ejat, tad pasakiet viņam… viņš pieklusināja balsi līdz čukstam. Domāju, ka esmu atradis lieko kafijtasi!

Biju jau gandrīz aizmirsis Puaro noslēpumaino ziņojumu, taču tagad ziņkāre atkal pārņēma mani savā varā.

Laurenss neko vairāk nepateica, tāpēc es nolēmu nolaisties no saviem augstumiem un tūlīt pat Līstvejkotedžā uzmeklēt Puaro.

Šajā reizē mani sagaidīja ar smaidu. Monsieur Puaro bija mājās. Vai es kāpšot augšā? Es kāpu augšā labprāt.

Puaro sēdēja pie galda, sakampis galvu rokās. Man ienākot, viņš pielēca kājās.

-    Kas ir? es līdzjūtīgi pavaicāju. Jūs taču neesat slims, ko?

-   Nē, nē, slims jau ne. Taču es pieņēmu ļoti svarīgu lēmumu.

-   Ķert noziedznieku? es asprātīgi pavaicāju.

Taču, man par lielu pārsteigumu, Puaro nopietni pamāja

-    Runāt vai nerunāt, kā teica jūsu dižais Šekspīrs, tāds ir jautājums.

Es pat nepūlējos citātu izlabot.

-   Jūs esat nenopietni noskaņots, Puaro?

-    Esmu nopietnāks par nopietnu. Jo visnopietnākā no visām lietām ir sverama šajā svaru kausā.

-    Proti?

-   Sievietes laime, mon ami, viņš bargi sacīja.

Es lāgā nesapratu, ko viņš pateicis.

-    Pienācis bridis, kad es nezinu, kā rīkoties, domīgi sacīja Puaro. Jo redziet, tā ir liela likme, uz kuru es spēlēju. Neviens cits, tikai es, Herkuls Puaro, varu laimēt!

Un viņš plātīgi piesita sev pie krūtīm.

Pēc piecas minūtes ilgas godbijīgas pauzes, lai nesabojātu vēlamo efektu, es nodevu viņam Laurensa paziņojumu.

-    Ahā! viņš iesaucās. Tātad viņš ir atradis lieko kafijtasi. Tas ir labi. Viņš ir gudrāks, nekā varētu likties šis jūsu monsieur Laurenss ar garo ģīmi.

Es pats nebiju pārāk augstās domās par Laurensa gudrību, taču vairījos runāt pretī Puaro un laipni ņēmos viņam pārmest, ka viņš piemirsis manus norādījumus par Sintijas brīvdienām.

-    Tas tiesa. Man ir gaužām caura galva. Tomēr otra jaunā lēdija bija ļoti sirsnīga. Viņa tā nožēloja manu aizmāršību, ka vislaipnākajā veidā parādīja man visu, ko vien vēlējos redzēt.

-    Ak tā, labi, tad viss ir kārtībā, un jūs varēsiet iedzert tēju ar Sintiju kādu citu dienu.

Es pateicu viņam par vēstuli.

-            Man ļoti žēl, ka tā, viņš sacīja, es visu laiku cerēju uz šo vēstuli. Bet nē, iztiksim bez tās. Šī lieta jārisina no iekšpuses.

Viņš piesita sev pie pieres.

-   Šīs mazās, pelēkās šūniņas. Kā saka, vaicāsim tām.

Tad pēkšņi viņš ievaicājās:

-    Vai jūs ko saprotat no pirkstu nospiedumiem?

-    Nē, es ļoti pārsteigts sacīju, zinu, ka nav divu vienādu pirkstu nospiedumu, bet tālāk manas zināšanas nesniedzas.

-   Tieši tā.

Viņš atslēdza mazu atvilktnīti un izņēma dažas fotogrāfijas, nolikdams tās uz galda.

-    Es tās sanumurēju: 1, 2, 3. Vai jūs varētu tās man aprakstīt?

Es uzmanīgi nopētīju uzņēmumus.

-     Redzu, tie ir pamatīgi palielināti. Numur viens, es teiktu, ir vīrieša pirkstu nospiedumi; īkšķis un rādītājpirksts. Otrais numurs pieder lēdijai; tie ir daudz mazāki un pavisam citādi. Trešais numurs… es uz mirkli apklusu. Te, kā rādās, ir daudzi nospiedumi, bet ļoti skaidri saskatāmi pirmie.

-    Virsū pārējiem?

-Jā.

-   Jūs tos noteikti pazīstat?

-Ak jā, tie irtie paši.

Puaro pamāja, un, laipni paņēmis no manis fotogrāfijas, ieslēdza tās atpakaļ.

-    Es domāju, noteicu, ka, gluži tāpat kā parasti, jūs negrasāties neko paskaidrot?

-    Gluži otrādi. Pirmie ir monsieur Laurensa pirkstu nospiedumi. Otrie pieder Sintijas jaunkundzei. Tie nav svarīgi. Es paņēmu tos tikai salīdzināšanai. Ar trešo numuru viss ir mazliet sarežģītāk.

-Jā?

-    Kā jau ievērojāt, nospiedumi ir pamatīgi palielināti. Jūs varbūt pamanījāt tādu kā traipu pāri visam uzņēmumam. Neaprakstīšu jums speciālo aparatūru, pulveri un tā tālāk to visu tiku lietojis. Policijai šis process ir labi pazīstams un tādā kārtā jūs varat noņemt pirkstu nospiedumus uz jebkādiem priekšmetiem ļoti īsā laikā. Tātad, mans draugs, jūs redzējāt pirkstu nospiedumus vēl man jums jāpasaka, uz kura priekšmeta tie tika atstāti.

-    Turpiniet, es tiešām esmu ļoti ieinteresēts!

-     Eh bien! Trešajā fotouzņēmumā attēlota pamatīgi palielināta indes pudelīte no skapīša laboratorijā Sarkanā Krusta slimnīcā Tadminsterā tas ir tikpat droši kā divreiz divi četri!

-    Augstā debess! es iesaucos. Kā tur varēja rasties Laurensa Kevendiša pirkstu nospiedumi? Viņš taču nepiegāja pie inžu skapīša, kamēr mēs tur bijām!?

-    Un tomēr piegāja gan!

-    Neiespējami! Mēs visi taču visu laiku bijām kopā.

Puaro pašūpoja galvu.

-     Nē, mans draugs, bija brīdis, kad jūs nebijāt visi kopā. Bija bridis, kad jūs nevarējāt būt kopā jo tad nebūtu vajadzības saukt monsieur Laurensu, lai pievienojas jums uz balkona.

-    Biju to aizmirsis, noteicu. Taču tas bija tikai īss mirklis.

'— Pilnīgi pietiekami.

-    Pilnīgi pietiekami kam?

Puaro smaids kļuva visai noslēpumains.

-     Pilnīgi pietiekams džentlmenim, kas reiz studējis medicīnu, lai apmierinātu visnotaļ dabisku interesi un ziņkārību.

Mūsu acis satikās. Puaro skatiens bija neizprotams.

Viņš piecēlās un sāka dungot kādu meldiņu. Es viņu aizdomīgi nopētīju.

-    Puaro, es sacīju, kas bija tajā mazajā pudelītē?

Puaro lūkojās ārā pa logu.

-     Strihnīna hidrohlorīds, viņš noteica pār plecu, turpinādams dungot.

-     Augstā debess! es pateicu to pavisam klusu. Es nebūt nejutos pārsteigts. Biju šo atbildi gaidījis.

-    Viņi lieto tīru strihnīna hidrohlorīdu ļoti reti tikai reizēm pilulām. Tas ir izplatītākais šķīdums Liq. Strychnini Hydrochlor., kuru lielākoties lieto medicīnā. Tāpēc pirkstu nospiedumi līdz šim palikuši labi redzami.

-   Kā jums izdevās to nofotogrāfēt?

-    Ļāvu savai cepurei nokrist no balkona, Puaro vienkārši paskaidroja. Tajā laikā apmeklētājus lejā neielaida, tāpēc, ar visu manu atvainošanos, mademoiselle Sintijas kolēģei nācās doties lejā to meklēt.

-   Tātad jūs zinājāt, ko atradīsiet?

-     Nē, nebūt ne. Es tūlīt aptvēru, ka tas ir iespējams jūsu apmeklējuma reizē Monsieur Laurenss varētu būt gājis pie inžu skapīša. Šī iespēja bija jāpārbauda jāapstiprina vai jāatmet.

-     Puaro, es teicu. Jūsu jautrība man šķiet nevietā. Tas ir ļoti nopietns atklājums.

-     Es nezinu, sacīja Puaro. — Taču viens gan mani pārsteidza. Nav šaubu, ka tas var pārsteigt arī jūs.

-    Un tas būtu?

-    Ka šajā lietā ir pārāk daudz strihnīna. Šī ir trešā reize, kad mēs tam uzduramies. Misis Ingletorpas tonikā bija strihnīns. Strihnīnu Stailzā pie Santmerī pārdevis Meiss. Un tagad vēl vairāk strihnīna, kuru sagādājis kāds mājnieks. Tas ir pārsteidzoši; un, kā jau jūs zināt, man pārsteigumi nepatīk.

Pirms paspēju atbildēt, kāds no pārējiem beļģiem pavēra durvis un pabāza galvu istabā.

-    Lejā ir lēdija un vaicā pēc mistera Heistingsa.

-    Lēdija?

Es pielēcu kājās. Puaro sekoja man lejā pa šaurajām kāpnēm. Durvīs stāvēja Mērija Kevendiša.

-     Es apmeklēju kādu večiņu šajā ciemā, viņa paskaidroja, un, tā kā Laurenss man pateica, ka jūs esat pie monsieur Puaro, es nodomāju jūs pasaukt.

-      Ak vai, madame, sacīja Puaro, un es domāju, ka jūs esat ar vizīti pagodinājusi mani!

-    Es kādudien atnāktu, ja jūs mani ielūgtu, viņa smaidīdama apsolīja.

-    Tas ir labi. Ja jums būtu vajadzīgs biktstēvs, madame, atcerieties: Puaro tēvs allaž ir jūsu rīcībā.

Viņa mirkli raudzījās Puaro, it kā meklētu viņa vārdos kādu dziļāku nozīmi. Pēc tam viņa pēkšņi nodūra acis.

-    Nāciet, vai jūs nevēlaties iet atpakaļ kopā ar mums, monsieur Puaro?

-    Ar prieku, madame!

Visu ceļu līdz pat Stailzai Mērija tērzēja drudžaini un aizgūtnēm. Es pamanīju, ka viņu nez kāpēc satrauc Puaro acis.

Laiks pasliktinājās, asais vējš savā skarbumā bija gandrīz rudenīgs. Mērija mazliet drebēja un ciešāk aizpogāja savu melno sporta mēteli. Vējš sērīgi gaudoja kokos it kā tur gārdzoši dvašotu kāds.milzis.

Mēs devāmies uz lielajiem Stailzas vārtiem un tūdaļ nopratām, ka atgadījies kas nelāgs.

Mis Dorka skriešus steidzās mūs sagaidīt. Viņa raudāja un lauzīja rokas.

Es zināju, ka citi kalpotāji sapulcējušies apakšstāvā un tur acis un ausis vaļā.

-    Ak vai, kundze, ak vai, kundze! Pat nezinu, kā jums to pateikt…

-   Kas noticis, mis Dorka? es nepacietīgi noprasīju, sakiet tūlīt!

-    Tie nolādētie detektīvi. Tie viņu apcietināja… Tie arestēja misteru Kevendišu!

-    Arestējuši Laurensu? es novaidējos.

Es redzēju mis Dorkas acīs parādāmies dīvainu izteiksmi.

-   Nē, ser. Ne jau misteru Laurensu, bet misteru Džonu.

Man aiz muguras Mērija Kevendiša, mežonīgi iekliegdamās, smagi saļima, atspiedusies pret mani, un tad, kad es griezos viņu uztvert, ieraudzīju Puaro acīs klusu triumfu.

11. nodaļa Apsūdzība

Pēc diviem mēnešiem notika tiesa Džonu Kevendišu apsūdzēja viņa audžumātes slepkavībā.

Par nākamajām nedēļām neko daudz nevaru pastāstīt, vienīgi to, ka mana apbrīna un neviltotās simpātijas pret Mēriju Kevendišu tikai pieauga. Viņa dedzīgi nostājās dzīvesbiedra pusē, atraidīdama jebkādas runas par viņa vainu un cīnīdamās par viņu ar zobiem un nagiem.

Es izteicu savu sajūsmu Puaro, un viņš domīgi pamāja:

-    Jā, viņa ir no tām sievietēm, kuras grūtībās parāda sevi no labākās puses. Grūtības liek viņām atklāt visu labāko un patiesāko, kas viņās slēpjas. Viņas lepnums un greizsirdība…

-   Greizsirdība? es iesaucos.

-   Jā. Vai tad jūs nemanījāt, ka viņa ir neparasti greizsirdīga sieviete? Kā jau es teicu, viņas lepnums un greiz

sirdība atkāpās malā. Viņa domā tikai par savu dzīvesbiedru un ļauno likteni, kāds viņu piemeklējis.

Viņš runāja ļoti izjusti, un es nopietni lūkojos viņā, atminēdamies, kā viņš topēcpusdien prātoja, runāt vai nenināt.

Es priecājos, ka viņam, ar viņa smalkjūtību pret "sievietes laimi", vairs nav šāds lēmums jāpieņem.

-    Vēl tagad, es sacīju, man grūti tam noticēt. Redziet, līdz pašam pēdējam mirklim es domāju, ka tas ir Laurenss.

-     Zinu, ka jūs tā domājāt.

-     Taču Džons! Mans vecais draugs Džons!

-    Katrs slepkava varbūt ir kādam vecs draugs, Puaro filozofiski piebilda. Nejauciet kopā emocijas un prāta apsvērumus.

-     Man jāteic, es domāju, jūs varējāt man dot kādu mājienu.

-    Iespējams, mon ami, es to nedarīju tāpēc, ka viņš bija sens jūsu draugs.

Tas mani ļoti apbēdināja īpaši jau atceroties, kā es visai rosīgi stāstīju Džonam to, ko domāju esam Puaro atklājumu par Baurešteinu. Tā vai citādi, pēdējais bija attaisnots, apsūdzība pret viņu atsaukta. Viņš šajā reizē tomēr izrādījās pārāk gudrs, lai viņu varētu tiesāt par spiegošanu viņš bija tik slīpēts, ka tagad varēja izplest spārnus vēl augstākam lidojumam.

Es pavaicāju Puaro, vai, pēc viņa domām, Džons tiks notiesāts. Man par brīnumu viņš atbildēja, ka gluži otrādi visdrīzāk gan tikšot attaisnots.

-    Bet Puaro… es protestēju.

i

-    Ak, mans draugs, vai tad es jums visu laiku neteicu, ka man nav pierādījumu. Viena lieta ir zināt, ka cilvēks vainīgs, gluži cita to pierādīt. Un šajā gadījumā tāda

169

iepēja ir ļoti maza. Tā ir visa nelaime. Es, Herkuls Puaro, zinu, bet man pietrūkst pēdējā ķēdes posma. Ja nu vienīgi es atrastu trūkstošo posmu…

Viņš neapmierināti purināja galvu.

-    Kad jūs sākāt turēt aizdomās Džonu Kevendišu? es pēc minūtes vai divām noprasīju.

-    Vai tad jūs viņu vispār neturējāt aizdomās?

-   Nē, nudien ne.

-    Arī pēc tā sarunas fragmenta, kuru jūs dzirdējāt starp misis Kevendišu un viņas vīra pamāti? Un pēc viņas nepārliecinošajiem izteikumiem noklaušināšanā?

-Nē.

-    Vai tad jūs nezināt, cik ir divreiz divi, vai neapjautāt, ja jau tas nebija Alfrēds Ingletorps, kas strīdējās ar savu sievu atcerieties, viņš noklaušināšanā to kategoriski noliedza, tad tam jābūt Laurensam vai Džonam. Ja tas būtu Laurenss, tad Mērijas Kevendišas uzvedība būtu pilnīgi neizskaidrojama. No otras puses — ja tas bija Džons, tad, gluži dabiskā kārtā, viss noskaidrojas.

-   Tā! es iesaucos pēkšņā apskaidrībā. Tad tas bija Džons, kas topēcpusdien strīdējās tusavu audžumāti?

-   Tieši tā.

-    Un jūs visu laiku to zinājāt?

-    Protams. Vienīgi tā bija izskaidrojama misis Kevendišas uzvedība.

-    Un tomēr jūs sakāt, ka viņu attaisnos?

Puaro paraustīja plecus.

-    Protams. Policijā mēs dzirdēsim apsūdzību šajā lietā, taču, pēc visa spriežot, viņa advokāti ieteiks viņam nekādas liecības nesniegt. Tās tiks aiztaupītas tiesai. Un, ak jā, šajā gadījumā man jums kas piekodināms, mans draugs. Es nedrikstu būt iejaukts šajā lietā.

-    Kā tā?

-    Ļoti vienkārši. Oficiāli man ar to nav nekāda sakara. Kamēr atradīšu pēdējo ķēdes posmu, man jāpaliek pagrīdē. Lai misis Kevendiša domā, ka es strādāju viņš vīra labā, nevis pret viņu.

-    Es teiktu, ka tā nav godīga spēle, es protestēju.

-    Nebūt nē. Mums ir darīšana ar ļoti viltīgu un pārdrošu cilvēku, un mums jālieto visi līdzekļi, kādi vien ir mūsu rīcībā, citādi viņš izslīdēs mums starp pirkstiem. Tāpēc es piesardzīgi palikšu pagrīdē. Visus atklājumus izdarījis Džeps, un Džeps lai uzņemas visu atbildību. Ja mani vispār izsauks liecināt, viņš plati pasmaidīja, tad tā būs liecība par labu aizstāvībai.

Es tikko spēju ticēt savām ausīm.

-    Tas ir pilnīgi likumīgi, Puaro turpināja. Diezgan dīvaini, bet es varētu dot liecību, kura satricinās vienu apsūdzības punktu.

-    Kuru tad?

-    To, kur ir runa par testamenta iznīcināšanu. Džons Kevendišs šo testamentu nav iznīcinājis.

Puaro bija īsts gaišreģis. Neielaidīšos sīkākos paskaidrojumos par izmeklēšanas gaitu policijā tā būtu nogurdinoša atkārtošanās. Pateikšu vienīgi to, ka Džons Kevendišs atteicās sniegt paskaidrojumus un lieta noteiktajā laikā tika nodota tiesai.

Septembrī mēs visi bijām Londonā. Mērija noīrēja māju Kensingtonā, Puaro apmetās turpat kā ģimenes loceklis.

Es pats stājos darbā Kara ministrijā, tādā kārtā varēju viņus bieži apmeklēt.

Nedēļas gāja, Puaro nervi kļuva aizvien saspringtāki. Šī "pēdējā posma", kā viņš teica, joprojām trūka. Es nodomāju, ka tā tas arī paliks un kāda gan laime gaidītu Mēriju, ja Džons netiktu attaisnots?

15. septembri Džons Kevendišs Oldbeilijā stājās tiesas priekšā, apsūdzēts "ļaunprātīgā Emīlijas Agneses Ingletorpas slepkavībā", un visu laiku noliedza savu vainu.

Viņu aizstāvēt bija uzaicināts sers Ernests Heviveizers

-    slavens advokāts.

Lietas izskatīšanu atklāja ne mazāk slavens jurists misters Filipss.

-     Slepkava, viņš sacīja, visu bija pamatīgi un aukstasinīgi pārdomājis. Tā bija nelietīga noindēšana; ģimenisku un labsirdīgu sievieti noindēja audžudēls, kuram viņa bija kas vairāk nekā īstā māte. Viņa to atbalstīja jau kopš zēna gadiem. Viņš ar sievu dzīvoja Stailzas muižā pārpilnibā un greznībā, viņas rūpju un uzmanības lutināts. Viņa bijusi viņa laipnā un cēlā labdare.

Apsūdzētājs piedāvāja uzaicināt lieciniekus, lai parādītu, kā arestētais, būdams izvirtis un izšķērdīgs, finansiālā ziņā nonācis uz sēkļa un turklāt vēl aplidojis kādu misis Raiksu, kaimiņu fermera sievu. Tas nonācis audžumātei ausīs, un viņa padēlu par to norājusi topēcpusdien pirms savas nāves izraisījies strīds, kura daļu noklausījušies liecinieki. Iepriekšējā dienā arestētais ciema aptiekā nopircis strihnīnu, ģērbies tā, lai aizdomas kristu uz citu cilvēku

-    misis Ingletorpas laulāto draugu, uz kuru viņš bijis neganti greizsirdīgs. Laimīgā kārtā misters Ingletorps spējis sev nodrošināt neapgāžamu alibi.

-     17. jūlija pēcpusdienā, apsūdzētājs turpināja, tūlīt pēc strīda ar audžudēlu misis Ingletorpa raksta jaunu testamentu. Šo testamentu nākamajā rītā atrada iznīcinātu viņas guļamistabas kamīnā, un gaismā nāca kāda liecība, kas parādīja, ka tas uzrakstīts viņas laulātā drauga labā. Mirusī jau reiz tika rakstījusi testamentu viņa labā pirms laulībām, taču, te misters Filipss ļoti izteiksmīgi pacēla rādītājpirkstu, viņš to nezināja. Kas lika nelaiķei rakstīt jaunu testamentu, ja vēl joprojām pastāvēja vecais to nav iespējams pasacīt. Viņa bija veca lēdija un varēja būt iepriekšējo aizmirsusi, vai varbūt tas liekas jau ticamāk viņa varēja iedomāties, ka līdz ar laulībām tas zaudējis spēku, jo sakarā ar to bijušas kaut kādas pārrunas. Sievietes parasti slikti orientējas likumos. Apmēram pirms gada viņa bija rakstījusi testamentu arestētā labā. Kāda liecība varētu parādīt, ka arestētais pats ienesis audžumātei kafiju liktenīgajā naktī. Vēlāk vakarā viņš meklēja iemeslu, lai ienāktu viņas istabā, un, ja tika ielaists, tad, protams, atrada iespēju iznīcināt testamentu, cerēdams tādējādi padarīt atkal par spēkā esošu viņa labā rakstīto.

Arestētais aizturēts tāpēc, ka viņa istabā detektīvinspektoram Džepam varen izveicīgam policijas virsniekam izdevies atrast tādu strihnīna pudeli, kāda ciema aptiekā tikusi pārdota šķietamajam misteram Ingletorpam dienu pirms slepkavības. Tagad tiesai jālemj, vai šie liktenīgie fakti pietiekami pierāda apcietinātā vainu.

Un, izveicīgi likdams manīt, ka tiesa, kas lemtu citādi, būtu gluži neiedomājama, misters Filipss, pieri slaucīdams, apsēdās.

Pirmie apsūdzības liecinieki lielākoties bija tie paši, kas tika izsaukti uz noklaušināšanu, vispirms uzklausīja mediķu liecības.

Sers Ernests Heviveizers, kas bija slavens visā Anglijā ar nesaudzīgu liecinieku pratināšanu, uzdeva tikai divus jautājumus.

-    Ja, pareizi saprotu, doktor Bauerštein, tad strihnīns kā inde iedarbojas ātri?

-Jā.

-    Un šajā gadījumā jūs nespējat izskaidrot iedarbības aizkavēšanos?

-Jā.

-    Pateicos.

Misters Meiss identificēja pudeli, ko viņam pasniedza apsūdzētājs, un konstatēja, ka tā esot tā pati, ko viņš pārdevis šķietamajam misteram Ingletorpam. Sīkāk izvaicāts, viņš atzinās, ka pazīstot misteru Ingletorpu tikai pēc izskata. Viņš nekad neesot ar šo kungu runājis. Šo liecinieku vairs neiztaujāja.

Alfrēds Ingletorps, vaicāts par indes pirkšanu, to noliedza. Tāpat viņš noliedza strīdu ar dzīvesbiedri. Un šos apgalvojumus apliecināja vairāki liecinieki.

Dārznieki pastāstīja, ka parakstījuši testamentu kā liecinieki, pēc tam izsauca mis Dorku.

Mis Dorka, bezgala padevīga "jaunajam džentlmenim", noliedza to, ka būtu varējusi dzirdēt Džona balsi, un, par spīti visam, noteikti apliecināja, ka buduārā ar viņas saimnieci atradies misters Ingletorps. Ļoti skumīgs smaids pārslīdēja pār apsūdzēto solā sēdošā apcietinātā seju. Viņš pārlieku labi apzinājās, cik bezpalīdzīga bija šī bruņnieciskā aizstāvība, jo aizstāvības nolūkos neietilpa šo punktu noliegt. Misis Kevendišu, protams, neaicināja liecināt pret viņas dzīvesbiedru.

Pēc dažiem jautājumiem par citām lietām misters Filipss pavaicāja:

-    Vai jūs atminaties, ka šogad jūnija mēnesī no Pārksoniem pienāca sūtījums misteram Laurensam Kevendišam?

Mis Dorka pakratīja galvu.

-   Es neatceros, ser. Tā varētu būt, taču daļu jūnija misters Laurenss nepavadīja mājās.

-    Ja gadījumā sūtījums pienāktu, kamēr viņš būtu projām, kas ar to notiktu?

-   Tas tiktu nolikts viņa istabā vai ari to viņam nosūtītu tālāk.

-   To darītu jūs?

-   Nē, ser, es to atstātu vestibilā uz galda. Mis Hovarda nodarbojās ar visādām tamlīdzīgām lietām.

Izsauca Evelīnu Hovardu, un, pēc dažiem citiem jautājumiem, viņai pajautāja par sūtījumu.

-    Es neatceros. Pienāk tik daudz sūtījumu. Nespēju atcerēties katru no tiem.

-    Tātad jūs nezināt, vai tas tika nosūtīts misteram Kevendišam uz Velsu vai varbūt tika nolikts viņa istabā?

-   Es nedomāju, ka to nosūtīja viņam. Es atcerētos, ja tā būtu bijis.

-   Iedomāsimies ja pienāktu misteram Laurensam Kevendišam adresēts sūtījums un pēcāk pazustu, vai jūs pamanītu zudumu?

-    Nē, nedomāju vis. Es domātu, ka to aizsūtījis kāds cits.

-   Man jāvaicā, mis Hovarda, vai tā bijāt jūs, kas atrada šo brūnā papīra strēmeli?

Viņš parādīja to pašu putekļaino papīra gabalu, kuru mēs ar Puaro bijām aplūkojuši Stailzā, mazajā istabiņā.

-   Jā, tā bija.

-   Kā jums ienāca prātā to meklēt?

-    Beļģu detektīvs, kas bija pieaicināts šajā lietā, palūdza mani to pameklēt.

-    Kur jūs to atradāt?

-   Uz… uz skapjaugšas.

-   Uz apcietinātā skapjaugšas?

-   Es… es tā domāju.

-   Vai tad jūs pati to neatradāt?

-Es.

-   Tad jau jums jāzina, kur jūs to atradāt?

-   Jā, tas bija apcietinātā istabā uz skapjaugšas.

-   Tas jau skan labāk.

Teātra kostīmu tirgotāju Pārksonu pārdevējs apliecināja, ka 29. jūnijā nosūtīta melna bārda misteram Kevendišam, jo tāda tikusi pasūtīta. Tā pasūtīta vēstulē, pievienojot orderi pasta izdevumiem. Nē vēstuli viņi neesot paturējuši. Visi pasūtījumi tiekot ierakstīti grāmatā. Viņi nosūtījuši bārdu, kā bijis prasīts: "L. Kevendišam, eskvairam, Stailzas muižā."

Sers Ernests Heviveizers tūļīgi sakustējās.

-   No kurienes bija sūtīta vēstule?

-    No Stailzas muižas.

-    Atpakaļadrese bija tā pati, uz kuru jūs nosūtījāt sūtījumu?

-Jā.

-    Un vēstule bija nosūtīta no turienes?

-Jā.

Heviveizers uzklupa viņam kā maitasputns.

-    Kā jūs to zināt?

-   Es… es nesaprotu.

-    Kā jūs zināt, ka vēstule nosūtīta no Stailzas? Vai jūs apskatījāt pasta zīmogu?

-Nē… bet…

-    Ak jūs neaplūkojāt pasta zīmogu? Un tomēr tik noteikti apgalvojat, ka tā nosūtīta no Stailzas. īstenībā tur varēja nekāda zīmoga nebūt?

-J-jā.

-    Patiesībā vēstule ari tad, ja būtu rakstīta uz iespiesta vēstuļpapīra varēja būt sūtīta no jebkuras vietas? Teiksim, no Velsas?

Liecinieks piekrita, ka tā varētu būt bijis, un sers Ernests pamāja par zīmi, ka ir apmierināts.

Elizabete Velsa, Stailzas istabmeita, paziņoja, ka tad, kad jau nolikusies gulēt, esot atcerējusies: viņa aizbultējusi ārdurvis, nevis aizslēgusi, kā viņai lūdzis misters Ingletorps. Viņa no jauna devusies lejā, lai kļūdu izlabotu.

Dzirdēdama klusu troksni rietumpuses spārnā, viņa pagājusies pa gaiteni uz priekšu un redzējusi misteru Džonu Kevendišu klauvējam pie misis Ingletorpas durvīm.

Sers Ernests Heviveizers viņu apstrādāja īsā laikā zem viņa bezžēlas acu skata viņa bezcerīgi sapinās pretrunās, un sers Ernests apsēdās ar apmierinātu smaidu sejā.

Pēc Annijas liecības par sveču taukiem uz grīdas un par redzēto kā apcietinātais ienesis kafiju buduārā, procesa turpinājumu atlika uz nākamo dienu.

Kad mēs devāmies mājup, Mērija Kevendiša rūgti vērsās pret apsūdzētāju.

-    Tas naidpilnais cilvēks! Kādus tīklus viņš savērpa ap manu nabaga Džonu. Kā viņš locīja un grozīja katru mazāko faktu kamēr tas izskatījās gluži citāds nekā bija īstenībā!

-    Labi! es mierinoši sacīju. Rīt tas būs citādi.

-   Jā, viņa domīgi piekrita; pēc tam viņas balss pēkšņi aizlūza. Mister Heistings, jūs taču nedomājat… Tas noteikti nebija Laurenss ak nē, tā nevar būt!

Tiklīdz paliku divatā ar Puaro, pavaicāju viņam, ko, viņaprāt, grib panākt sers Ernests.

-    Ai! Puaro vērtējoši noteica. Tas ir viens gudrs vīrs tas sers Ernests.

-    Vai jūs domājat, ka viņš uzskata par vainīgo Laurensu?

-     Es nedomāju, ka viņš vispār jebko uzskata! Nē viņš mēģina radīt apjukumu tiesnešu prātos, lai viedokļi dalītos un neviens netiktu gudrs, kurš no brāļiem to pastrādājis. Viņš grib parādīt, ka fakti liecina tiklab pret Laurensu, kā pret Džonu un es nebūt neesmu pārliecināts, ka viņam nepaveiksies.

177

Kad atsākās tiesas sēde, kā pirmo liecinieku izsauca detektīvinspektoru Džepu viņš sniedza savu liecību īsi

Kristi 4

un kodolīgi. Pēc tam, kad bija pārstāstījis agrāk notikušo, viņš turpināja:

-    Rīkodamies pēc saņemtās informācijas, superintendants Samerhejs un es mēs pārmeklējām apcietinātā istabu, izmantojot viņa īslaicīgo prombūtni. Viņa kumodē zem apakšveļas mēs atradām, pirmkārt, pensneju zelta rāmī, līdzīgu tam, kādu valkā misters Ingletorps tas bija izstādīts apskatei, otrkārt, šo pudelīti.

Pudelīte bija tā pati, kura pazina aptiekāra māceklis, no plāna, zila stikla. Tajā vēl bija mazliet balta, kristāliska pulvera, un etiķete vēstīja: "Strihnīna hidrohlorids! INDE."

Jauns pierādījums, kuru bija atklājuši detektīvi, bija garens gandrīz pilnīgi jaunas dzēšlapas gabals. Tas atradās misis Ingletorpas čeku grāmatiņā un, aplūkots spogulī, skaidri parādija vārdus: "… visu man piederošo manas nāves gadījumā atstāju savam mīļotajam vīram Alfrēdam Ing…" Šis fakts skaidri pierādīja, ka iznīcinātais testaments bijis rakstīts nelaiķes vīra labā. Džeps vēl parādīja apdegušo papīra gabaliņu, kas tika atrasts kamīnā, un šis pierādījums kopā ar jumtistabā atrasto bārdu papildināja viņa liecību.

Tagad bija laiks sera Ernesta jautājumu krustugunīm.

-   Kas tā bija par dienu, kad jūs pārmeklējāt apcietinātā istabu?

-   Otrdiena, 24. jūlijs.

-Tieši nedēļu pēc traģēdijas?

-Jā.

-    Un jūs, kā jau teicāt, atradāt šos abus pierādījumus kumodē. Vai atvilktne bija neaizslēgta?

-Jā.

-    Vai jums nelikās neticami, ka cilvēks, kas izdarījis noziegumu, glabātu pierādījumus neaizslēgtā atvilktnē, kur jebkurš to varētu atrast?

-   Viņš varēja tos tur iegrūst steigā.

-    Taču jūs pats teicāt, ka tas bija nedēļu pēc nozieguma. Viņam pilnīgi pietika laika tos aiznest un iznīcināt.

-   Varbūt.

-    Te nav nekāda varbūt. Vai viņam bija vai nebija pietiekami laika tos aiznest un iznīcināt?

-Jā.

-    Vai apakšveļa, zem kuras šie priekšmeti atradās, bija plāna vai silta?

-    Siltā.

-    Citiem vārdiem sakot, tā bija ziemas apakšveļa. Tātad apcietinātais noteikti netika šo atvilktni atvēris.

-    Iespējams, ka nē.

-     Esiet tik laipni un atbildiet uz manu jautājumu. Vai apcietinātais šīs karstās vasaras karstākajās dienās varēja atvērt atvilktni, kur glabājās ziemas apakšveļa? Jā vai nē?

-Nē.

-     Tādā gadījumā vai nav iespējams, ka minētos priekšmetus tur varētu būt ielikusi cita persona un ka arestētais pilnīgi neko par tiem nav zinājis?

-    Netiku par to domājis.

-   Taču tas ir iespējams?

-Jā.

-   Tas ir viss.

Sekoja vairākas liecības. Liecība par finansiālajām grūtībām, kādās apcietinātais nokļuvis jūlija beigās. Liecība par intrigu starp arestēto un misis Raiksu. Nabaga Mērija, sievietei ar viņas lepnumu to noteikti bija ļoti rūgti noklausīties. Evelīnai Hovardai bija taisnība, kad viņa runāja par faktiem, taču viņas naidīgums pret Alfrēdu Ingletorpu noveda viņu pie secinājuma, ka ieinteresētā persona ir viņš.

Tad tika izsaukts Laurenss Kevendišs. Klusā balsī atbildot uz mistera Filipsa jautājumiem, viņš noliedza, ka jūnijā būtu ko pasūtījis pie Pārksoniem. Īstenībā 29. jūnijā viņš esot bijis projām Velsā.

Topašbrīd sera Ernesta zods ķildīgi izslējās uz priekšu.

-    Jūs noliedzat, ka 29. jūnijā būtu pie Pārksoniem pasūtījis melnu bārdu?

-    Jā gan.

-    Ak tā! Ja gadījumā ar jūsu brāli kas atgadītos, kurš tad mantotu Stailzas muižu?

Jautājuma tiešums lika pēkšņam sārtumam ielīt Laurensa bālajā sejā. Tiesnesis neapmierināts kaut ko nomurmināja, un apcietinātais uz apsūdzēto sola saniknots paliecās uz priekšu.

Heviveizers nelikās manām sava klienta dusmas.

-    Atbildiet uz manu jautājumu, lūdzami.

-    Pieļauju, Laurenss klusi sacīja, ka tas būtu es.

-    Ko jūs domājat ar to "pieļauju"? Jūsu brālim nav bērnu. Jūs to mantotu, vai ne?

-Jā.

-    Tā, tas jau ir labāk, sacīja Heviveizers savā negantajā ģenialitātē. Un jūs mantotu arī skaistu naudas summiņu, vai ne?

-     Patiešām, ser Ernest, tiesnesis protestēja, tādi jautājumi neattiecas uz lietu.

Sers Ernests paklanījās jau savu bultu izšāvis un turpināja:

-    Otrdien, 17. jūlijā, jūs, cik man zināms, kopā ar vēl vienu viesi ieradāties apmeklēt Sarkanā Krusta slimnīcas laboratoriju Tadminsterā?

-Jā.

-    Kāpēc jūs tad, kad jums gadījās dažas sekundes būt vienam atslēdzāt inžu skapīti un aptaustījāt kādu pudelīti?

-    Es… es varēju to izdarīt.

-   Es to saprotu tā, ka jūs izdarījāt?

-Jā.

Sers Ernests tūlīt nāca klajā ar nākamo jautājumu.

-    Viii jūs ņēmāt rokās kādu īpašu pudelīti?

-   Nē, nedomāju vis.

-    Uzmanieties, mister Kevendiš. Es runāju par pudelīti ar strihnīna hidrohloridu.

i

Laurenss bija slimīgi zaļganbāls.

-    Nē-ē, esmu pārliecināts, ka nē.

-    Tad kā jūs izskaidrojat faktu, ka atstājāt uz tās labi saskatāmus pirkstu nospiedumus?

Iebiedēšana šādā nervu stāvoklī bija ļoti iedarbīga.

-    Es… es pieļauju, ka esmu ņēmis to pudeli rokās.

-    Es arī to pieļauju! Vai jūs bērāt ārā pudelītes saturu?

-    Noteikti nē.

-   Tad kāpēc jūs ņēmāt to rokās?

-    Es kādreiz mācījos par ārstu. Tādas lietas mani interesē, tas ir dabiski.

-    Ak tā! Indes jūs interesē, ko? Un jūs gaidījāt, kamēr būsiet viens pats lai apmierinātu šo savu interesi?

-    Tas bija tikai gadījums. Ja citi būtu turpat, es darītu to pašu.

-   Tomēr citi nebija klāt, kad tas notika.

-Nē, bet…

-    Īstenībā visas šīs pēcpusdienas laikā jūs palikāt viens tikai pāris minūtes, un tieši tajās pāris minūtēs parādījās jūsu "dabiskā interese" par strihnīna hidrohloridu?

Laurenss nožēlojami stostījās.

-    Es… es…

Sers Ernests apmierināti un izteiksmīgi noteica:

-    Man jums vairāk nekas nav jautājams, mister Kevendiš.

ŠI īsā jautājumu krustuguns tiesā izraisīja lielu apjukumu. Vairāku modīgi ģērbtu klātesošo dāmu galvas rosīgi pieliecās citcitai, viņu čuksti tā pieņēmās spēkā, ka tiesnesis dusmīgi piedraudēja izdzīt visus klausītājus ārā, ja tūdaļ neiestāšoties klusums.

Sekoja vēl citas liecības. Tika izsaukti rokrakstu eksperti, lai viņi izteiktu savus slēdzienus par šķietamā Alfrēda Ingletorpa parakstu aptieķnieka reģistrācijas grāmatā. Tie visi nešaubīdamies apliecināja, ka tas noteikti neesot viņa rokraksts, piemetinādami, ka tas izskatoties drīzāk kā apsūdzētā rokraksts. Jautājumu krustugunīs viņi atzina, ka tas varētu būt viltīgi sagrozīts apsūdzētā rokraksts.

Sera Ernesta Heviveizera runa, uzsākot aizstāvību, nebija no garajām, taču tā bija visai spēcīga viņa izteiksmīgās izturēšanās dēļ. Viņš sacīja, ka ar visu savu lielo ilgos gados krāto pieredzi nekad neesot pieredzējis, ka apsūdzība slepkavībā pamatotos uz maznozīmīgām liecībām. Tās ne tikai esot gadījuma rakstura, bet lielākā daļa no tām praktiski neko nepierādot. Tas redzams, izanalizējot dzirdētās liecības. Strihnīnu atrada atvilktnē arestētā cilvēka istabā. Atvilktne bija neaizslēgta, kā jau viņš aizrādījis, un tagad vēl varot piebilst, ka neesot liecinieka, kurš apgalvotu, ka redzējis apcietināto strihnīnu tur ieliekam. Īstenībā tas esot ļaunprātīgs un viltīgs kādas nezināmas personas mēģinājums novirzīt aizdomas uz apcietināto. Izmeklēšana neesot spējusi sagādāt pierādījumus, kas ļautu apgalvot, ka melno bārdu no Pārksoniem pasūtījis apcietinātais. Strīds, kas noticis starp apcietināto un viņa audžumāti, tāpat viņa finansiālās grūtības tas viss esot pamatīgi pārspīlēts.

Viņa mācītais kolēģis un sers Ernests nevērīgi norādīja mistera Filipsa virzienā esot apgalvojis, ka apcietinātais, ja viņš būtu godīgs cilvēks, noklaušināšanā būtu atzinies, ka strīdējies viņš, nevis misters Ingletorps. Viņaprāt, esot notikusi maldīšanās. Īstenībā noticis tā. Apcietinātajam, kad viņš otrdien vakarā pārnācis, sacīts, ka misters un misis Ingletorpi neganti sastrīdējušies. Apcietinātajam ne prātā neesot nācis, ka viņa balsi kāds varētu sajaukt ar mistera Ingletorpa balsi. Viņš, gluži dabiski, nolēmis, ka notikuši divi strīdi. Izmeklēšana apgalvojot, ka pirmdien, 16. jūlijā, apcietinātais iegājis ciema aptiekā, uzdodamies par misteru Ingletorpu. Apcietinātais, gluži pretēji, atradies nomaļā vietā, sauktā par Mārstonsaaudzi, kur viņu aizvilinājusi anonīma vēstule, kuru rakstījis kāds šantāžists, draudēdams atklāt viņa sievai zināmus faktus, ja viņš neatvērs maku. Apcietinātais tātad devies uz šo norādīto vietu, kur kādu pusstundu velti gaidījis, un pēc tam atgriezies mājās. Diemžēl, ne turp iedams, ne atpakaļceļā viņš nav saticis nevienu, kas varētu apliecināt viņa stāsta patiesīgumu, taču laimīgā kārtā esot saglabājis vēstuli un varot to uzrādīt kā pierādījumu.

Kas attiecas uz apgalvojumu par iznīcināto testamentu apcietinātais esot agrāk nodarbojies ar jurisprudenci, tāpēc lieliski zinājis, ka pirms gada viņa labā rakstītais testaments automātiski zaudējis spēku līdz ar audžumātes laulībām. Viņš varot paaicināt liecinieku, kas pateikšot, kas iznīcinājis testamentu. Iespējams, ka tas ļaus uz šo lietu palūkoties pavisam no citas puses.

Visubeidzot, viņš varot tiesai atgādināt, ka esot liecības arī pret citiem, ne tikai Džonu Kevendišu. Viņš gribot pievērst uzmanību faktam, ka pierādījumi pret misteru Laurensu esot vairāk nekā nopietni ja ne vēl nopietnāki, nekā pret viņa brāli.

Tagad viņš došot vārdu apcietinātajam.

Džons sāka liecināt. Sera Ernesta lietpratīgajā vadībā viņš visai pārliecinoši izklāstīja savu sakāmo, tas skanēja skaidri un ticami. Tika parādīta viņa saņemtā anonīmā vēstule, to pasniedza tiesnesim izpētei. Viņš vaļsirdīgi atzina savas finansiālās grūtības un ari strīdu ar audžumāti tas apliecināja viņa liecības patiesīgumu.

Izvaicāšanas beigās viņš ieturēja pauzi, pēc tam sacīja:

-     Vienu gan es gribu pateikt skaidri. Es kategoriski iebilstu pret sera Ernesta Heviveizera mājieniem attiecībā uz manu brāli un noraidu tos. Esmu pārliecināts, ka manam brālim ar šo lietu ir tikpat maz kopīga kā man.

Sers Ernests rāmi pasmaidīja, un viņa asā acs ievēroja, ka Džona protests radījis ļoti labvēlīgu iespaidu.

Tad sākās jautājumu krustugunis.

-    Cik noprotam, jūs sacījāt, ka jums nemaz neienāca prātā, ka liecinieki noklaušināšanā varētu būt sajaukuši jūsu balsi ar mistera Ingletorpa balsi. Vai tas nav gaužām pārsteidzoši?

-     Nē, es tā nedomāju. Man sacīja, ka audžumāte sastrīdējusies ar misteru Ingletorpu, un man ne prātā nenāca, ka īstenībā tā nav noticis.

-    Pat tad, kad kalpotāja mis Dorka atkārtoja sarunas fragmentus, kurus jums gan vajadzēja pazīt?

-   Es tos neatpazinu.

-     Jums laikam ir neparasti īsa atmiņa!

-    Nē, taču mēs abi bijām saniknoti un, es domāju, pateicām vairāk, nekā gribētos. Es pievērsu ļoti maz vērības audžumātes sacītajam.

Mistera Filipsa neticīgā nošņākšanās bija meistarības kalngals. Viņš ierunājās par vēstuli.

-    Jūs ļoti piemērotā brīdī iesniedzāt mums šo vēstuli. Sakiet, vai rokraksts jums nekādā ziņā nešķiet pazīstams?

-Nē.

-    Vai jums nešķiet, ka tam ir zināma līdzība ar jūsu paša rokrakstu, tikai nevīžīgi sagrozītu?

-    Nē, es tā nedomāju.

-    Es vaicāju, vai tas nav jūsu paša rokraksts? -Nē.

-    Es gribēju sacīt, ka jūs rūpēs par alibi izdomājāt sev neticamu un fantastisku attaisnojumu, bet pēc tam uzrakstījāt šo vēstuli, kas apliecinātu jūsu izdomājumu!

-Nē.

-    Vai tad nenotika tā, ka jūs tajā laikā, kad teicāties gaidījis nomaļā un atstātā vietā, īstenībā bijāt Stailzas aptiekā, kur pirkāt strihnīnu, uzdodamies par Alfrēdu Ingletorpu?

-    Nē, tie ir meli.

-    Es jūs apsūdzu par to, ka jūs, ģērbies mistera Ingletorpa drēbēs, ar melnu bārdu, kas bija apcirpta līdzīgi viņējai, iegājāt tur un parakstījāties grāmatā viņa vārdā!

-   Tā nekādā ziņā nav patiesība.

-   Tad es nododu tiesas izšķiršanai šo līdzību starp jūsu rokrakstu un to, kas redzams vēstulē un reģistru grāmatā, sacīja misters Filipss un apsēdās, izskatīdamies kā cilvēks, kas paveicis savu pienākumu, šausminādamies par tādiem tīriem meliem.

Pēc tam, tā kā bija jau vēls, lietas turpmāko izskatīšanu atlika līdz pirmdienai.

Puaro, kā es ievēroju, izskatījās dziļi noskumis. Viņam starp uzacīm bija ievilkusies tā rieviņa, kuru es tik labi pazinu.

-    Ko tas nozīmē, Puaro? es apvaicājos.

-    Ak, mon ami, tas ir slikti, patiešām slikti.

Gribot negribot sajutu nelielu atvieglojumu. Droši vien pastāvēja iespēja, ka Džonu Kevendišu attaisnos.

Kad mēs sasniedzām mūsu mājokli, mans mazais draugs detektīvs atteicās no Mērijas piedāvātās tējas.

-    Nē, pateicos, madame. Es kāpšu augšā uz savu istabu.

Es viņam sekoju. Joprojām raukdams pieri, viņš pameklēja rakstāmgalda atvilktnēs un izņēma nelielu pasjansa kāršu paciņu. Tad viņš pievilka pie galda krēslu un, man par milzīgu uzjautrinājumu, svinīgi ņēmās būvēt kāršu namiņus!

Man nevilšus atkārās žoklis, un viņš ierunājās:

-    Nē, mon ami, es neesmu nonācis bērna prātā! Es tikai atpūtinu nervus, tas viss. Šī nodarbība vingrina pirkstu veiklību. Līdz ar precīzām pirkstu kustībām ari smadzenes sāk kustēties precīzāk, un man nekad tas nav bijis vairāk nepieciešams nekā šobrid!

-   Kas par ķezu? es noprasīju.

Ar dūres belzienu pa galdu Puaro sagāza savu tik cītīgi būvēto kāršu namiņu.

-   Tā pati, mon ami! Ar runām es varu uzcelt kāršu namus septiņu stāvu augstumā, bet nevaru… belziens, atrast… belziens, to, pēdējo ķēdes posmu, par kuru jau tiku jums teicis.

Es īsti neapjautu, ko lai saku, tāpēc klusēju, saglabādams mieru, un viņš atkal sāka lēnām celt savu kāršu namiņu, izrunādams aprautas frāzes, kā bija palaikam paradis.

-    Tas ir darīts… tā! Pārvietojot… vienu kārti… uz otras… ar matemātisku… precizitāti!

Nolūkojos, kā zem viņa rokām auga kāršu nams stāvu pa stāvam. Viņš ne bridi nešaubījās un nesāka neko pārkārtot. Gluži kā labi apgūtus trikus taisot.

-    Jums gan ir droša roka, es noteicu. Domāju, ka redzēju jūsu roku notrīcam tikai vienreiz.

-    Tad, kad biju saniknots, protams, Puaro vienā mierā atbildēja.

-   Jā, nudien! Jūs vārījāties dusmās. Vai atceraties? Tas bija tobrīd, kad atklājāt, ka šķirstiņa atslēga misis Ingletorpas guļamistabā ir atlauzta. Jūs nostājāties pie kamīnmalas, taustīdams visu, kas tur atradās kā jau esat radis, un jūsu roka drebēja kā apšu lapa! Man jāteic…

Taču es pēkšņi apklusu. Jo Puaro, neartikulēti iekliedzies aizsmakušā balsī un atkal sagāzis savu kāršu meistardarbu, aizsedza ar rokām acis, šūpodamies turpu un atpakaļ it kā ciestu visnegantākās mokas.

-    Žēlīgā debess, Puaro! es iesaucos. Kas noticis? Vai jūs esat saslimis?

-    Nē, nē, viņš ievaidējās. Tas ir… tas ir… Man ir ideja!

-    Ak tā! iesaucos vislielākajā atvieglojumā, viena no jūsu "mazajām idejām"?

-    Ak, nudien nē! Puaro vaļsirdīgi attrauca. Šoreiz tā ir gigantiska ideja! Nepārspējama! Un jūs jūs, mans draugs, to man iedvesāt!

Pēkšņi ar abām rokām mani apskāvis, viņš nomutēja manus vaigus, un, pirms es biju paguvis atjēgties no pārsteiguma, pa galvu, pa kaklu izdrāzās ārā no istabas.

Tobrīd ienāca Mērija Kevendiša.

-    Kas ir atgadījies ar mesjē Puaro? Viņš aizskrēja man garām, saukdams: "Uz garāžu! Debesu vārdā, parādiet man garāžu!" Un, pirms es paguvu ko atbildēt, viņš jau bija laukā uz ielas.

Es piesteidzos pie loga. Patiešām, viņš bija tur bez cepures klumburoja pa ielu un plātījās rokām. Es izmisis pagriezos pret Mēriju.

-     Viņu tūlīt apturēs policists. Re, kur viņš ir pagriezās ap stūri!

Mūsu acis satikās, un mēs bezpalīdzīgi lūkojāmies viens otrā.

-    Kas viņam varētu būt lēcies?

Es nogrozīju galvu.

-    Nezinu. Viņš būvēja kāršu namiņus, tad pēkšņi teica, ka viņam esot ideja, un metās ārā tā, kā jūs to redzējāt.

-    Labi, sacīja Mērija. Ceru, ka viņš būs atpakaļ pirms vakariņām.

Taču satumsa nakts, un Puaro vēl joprojām neatgriezās.

12. nodaļa Pēdējais ķēdes posms

Puaro pēkšņā aizbraukšana mūs pamtīgi izbrīnīja. Pagāja svētdienas rits, bet viņš joprojām nerādījās. Taču ap pulksten trijiem, dzirdot negantu un ilgu taurēšanu, mēs metāmies pie loga un ieraudzījām Puaro izkāpjam no auto kopā ar Džepu un Somerheju. Mazais vīriņš bija pārvērties. Viņš staroja milzīgā apmierinājumā. Un pārspīlētā goddevībā paklanījās Mērijai Kevendišai.

-Madame, vai es ar jūsu atļauju drīkstu salonā sasaukt mazu sapulci? Tas ir nepieciešams mums visiem.

Mērija skumji pasmaidīja.

-   Jūs taču zināt, monsieur Puaro, ka jums viss atļauts!

-   Jūs esat tik laipna, madame.

Joprojām starodams, Puaro vedināja mūs visus uz viesistabu, likdams paņemt krēslus, un paņēma vienu ari pats.

-    Mis Hovarda ir te. Mademoiselle Sintija. Monsieur Laurenss, vecā, labā mis Dorka. Un Annija. Bien! Mums nāksies atlikt izskaidrošanu uz dažām minūtēm, kamēr atnāks misters Ingletorps. Es jau aizsūtīju viņam ziņu.

Mis Hovarda tūlīt piecēlās no sēdekļa.

-   Ja tas vīrs ienāks šajā mājā, tad es eju prom!

-            Nē, nē! Puaro pagājās viņai tuvāk un klusi kaut ko pateica. Beigu beigās mis Hovarda piekrita atgriezties savā vietā. Pēc dažām minūtēm istabā ienāca Alfrēds Ingletorps.

Kad visi beidzot bija sanākuši, Puaro piecēlās no vietas, izskatīdamies kā populārs lektors, un piekājīgi paklanījās auditorijai.

-    Messieurs, mesdames, kā jau jums zināms, monsieur Džons Kevendišs pieaicināja mani izmeklēt šo gadījumu. Es tūlīt pārbaudīju guļamistabu, kura, kā apliecināja ārsti, bija aizslēgta kopš tā laika, kad notika traģēdija. Es atradu, pirmkārt, zaļas drānas atliekas, otrkārt, traipu uz grīdas pie loga, un tas joprojām bija mitrs, treškārt, tukšu bromīda pulveru kastīti. Vispirms par zaļo drēbi. Tās diegus es atradu pieķērušos pie durvju bultas; to durvju, kas veda uz mademoiselle Sintijas istabu. Es nodevu diegus tālāk policijai, kura tiem nepiegrieza lielu vērību. Un tāpat nepazina audumu, no kura tie nākuši tas bija gabals no zaļa uzsvārča, kas domāts lauku darbiem.

Sekoja klusi pārsteiguma izsaucieni:

-    Stailzā viena vienīga persona mīlēja strādāt lauku darbus tā bija misis Kevendiša. Tātad nelaiķes istabā pa mademoiselle Sintijas istabas durvīm iegājusi misis Kevendiša.

-    Bet durvis taču bija aizbultētas no iekšpuses! es izsaucos.

-   Kad es pārbaudīju istabu, tad jā. Taču, kas attiecas uz laiku pirms tam, to apliecināja vienīgi viņas sacītais jo tā bija viņa, kas teicās paraustījusi šīs durvis un atradusi tās aizbultētas. Vispārējā apjukumā viņai bija pietiekami daudz iespēju aizšaut bultu. Jau sākumā izmantoju izdevību manus pieņēmumus pārbaudīt. Vispirms pateikšu, ka drēbes skranda pilnīgi atbilst caurumam misis Kevendišas uzsvārča piedurknē. Tāpat noklaušināšanā misis Kevendiša sacīja, ka savā istabā esot dzirdējusi apgāžamies galdu, kas atradās pie nelaiķes gultas. Es izmantoju izdevību pārbaudīt šo apgalvojumu, novietojot savu draugu mistera Heistingsu ēkas kreisajā spārnā, tieši pie misis Kevendišas istabas durvīm. Es pats kopā ar policistiem devos uz nelaiķes istabu un tur šķietami nejauši apgāzu minēto galdiņu, taču konststēju, ka tā jau biju gaidījis monsieur Heistingss nebija saklausījis nevienu skaņu. Tas apliecināja manu pieņēmumu, ka misis Kevendiša nerunāja patiesību, kad teica, ka tobrīd, kad notikusi traģēdija, esot savā istabā ģērbusies. Īstenībā biju pārliecināts, ka, nebūt neatrazdamās savā istabā, misis Kevendiša atradās nelaiķes istabā, kad sacēlās trauksme.

Es pametu ašu skatienu Mērijas virzienā viņa bija ļoti bāla, bet smaidīja.

Es sāku apcerēt šādu notikumu gaitu. Misis Kevendiša atrodas vīra pamātes istabā. Teiksim, viņa kaut ko meklē un vēl nav atradusi. Taču misis Ingletorpa pēkšņi pamostas un sāk raustīties šausmīgos krampjos. Ar roku viņa apgāž galdiņu pie gultas un izmisīgi rausta zvanu. Misis Kevendiša izbijusies nomet sveci, notraipīdama paklāju ar sveces taukiem. Viņa paceļ sveci un ātri nozūd mademoiselle Sintijas istabā, aizvērdama aiz sevis durvis. Viņa izsteidzas gaitenī, jo kalpotāji nedrīkst viņu ieraudzīt tur, kur viņa atrodas. Taču ir par vēlu! Galerijā starp abiem ēkas spārniem jau atbalsojas soļi. Ko lai viņa iesāk? Aši jo aši viņa steidzas atpakaļ uz jaunās meitenes istabu, sākdama viņu modināt. Pa galvu, pa kaklu atskrējušie mājnieki drūzmējas gaitenī. Viņi visi sparīgi ribiņa misis Ingletorpas durvis. Nevienam neienāk prātā, ka misis Kevendiša nav ieradusies kopā ar pārējiem. Zīmīgi arī, ka nevarēju atrast nevienu pašu, kas būtu redzējis viņu nākam no otrā mājas spārna.

Puaro uzlūkoja Mēriju Kevendišu.

-    Vai tā ir, madame?

Viņa palocīja galvu.

-    Tā ir taisnība, monsieur. Jūs taču saprotat, ka tad, ja šo faktu atklāšana nāktu par labu manam vīram, es būtu tos atklājusi. Taču tie man nešķiet esam sakarā ar viņa vainas vai nevainības pierādīšanu.

-    Savā ziņā tā ir, madame. Bet es attīrītu savu prātu no daudziem citiem pieņēmumiem un brīvāk varētu aplūkot citus faktus to īstajā nozīmīgumā.

-   Testaments! izsaucās Laurenss. Vai tad tu, Mērij, iznīcināji testamentu?

Viņa papurināja galvu, un ari Puaro noliedzoši pamāja.

-    Nē, viņš klusi noteica. Ir tikai viens cilvēks, kas varēja iznīcināt šo testamentu pati misis Ingletorpa.

-    Neiespējami! es iesaucos. Viņa taču to uzrakstīja tikai topēcpusdien!

-    Tomēr, mon ami, tā bija misis Ingletorpa. Tāpēc, ka citādi nav iespējams izskaidrot faktu, kāpēc viskarstākajā vasaras dienā misis Ingletorpa lika savā istabā iekurināt kamīnu.

Es iestenējos. Kādi mēs bijām muļķi, neiedomādmies par kamīna kurināšanas neatbilstību gadalaikam! Puaro turpināja:

-   Todien temperatūra, messieurs, ēnā bija 80 grādu pēc Fārenheita. Tomēr misis Ingletorpa lika iekurt uguni! Kāpēc? Tāpēc, ka gribēja kaut ko iznīcināt un nevarēja izdomāt, kā citādi to izdarīt. Jūs taču atceraties, ka Stailzā valdīja karalaika taupība nevienu papīru nemeta projām! Nebija nekādas iespējas iznīcināt tādu biezu papīru kā šis dokuments. Kopš tā brīža, kad padzirdēju par misis Ingletorpas istabā kurināto uguni, es sapratu, ka tas darīts, lai iznīcinātu kādu svarīgu dokumentu varbūt testamentu.

Tāpēc atklājums apdegušais papīriņš pavardā man pārsteigumu nesagādāja. Tobrīd es, protams, vēl nezināju, ka šis testaments uzrakstīts tajā pašā pēcpusdienā, un piebildīšu, ka, šo faktu uzzinot, pieļāvu smagu kļūdu. Nonācu pie secinājuma, ka misis Ingletorpas apņemšanās iznīcināt testamentu ir tiešs turpinājums tās pēcpusdienas strīdam un tāpēc nodomāju, ka strīds noticis pēc, nevis pirms testamenta uzrakstīšanas. Tur, kā zināms, es kļūdījos, un man nācās šo ideju atmest. Aplūkoju šo jautājumu no cita viedokļa. Tātad pulksten četros mis Dorka dzirdējusi savu kundzi sakām: "Nedomājiet, ka bailes no skandāla vai domstarpībām starp vīru un sievu mani atturēs." Es secināju un secināju gluži pareizi, ka šie vārdi adresēti nevis viņas vīram, bet misteram Džonam Kevendišam. Stundu vēlāk pulksten piecos viņa saka gandrīz tos pašus vārdus, taču no cita viedokļa. Viņa saka mis Dorkai: "Es nezinu, ko iesākt; skandāls starp vīru un sievu tas ir briesmīgi." Četros viņa bija sadusmota, taču pilnīgi valdīja pār sevi. Piecos viņa bija briesmīgi satraukta un runāja, ka pārcietusi lielu satricinājumu.

Aplūkojot to visu no psiholoģijas viedokļa, es izdarīju secinājumu, kurš, kā vēlāk pārliecinājos, bijis pareizs. Otrs "skandāls", par kuru viņa runāja, nebija tas pats, kas pirmais tas attiecās uz viņu pašu!

Restaurēsim notikušo. Pulksten četros misis Ingletorpa sastrīdas ar padēlu un draud nosūdzēt viņu sievai, kura turklāt noklausās lielāko daļu sarunas. Puspiecos misis Ingletorpa, atcerēdamās sarunu par spēku zaudējušiem testamentiem, raksta testamentu laulātā drauga labā, un to apliecina abi dārznieki. Piecos mis Dorka atrod savu kundzi ļoti satrauktu, ar papīru rokā vēstuli, kā mis Dorka nodomā, un tobrīd kundze liek iekurināt savā istabā uguni.

Nav jāšaubās, ka šajā laikā starp puspieciem un pieciem atgadījies kaut kas tāds, kas apgrieza visu ar kājām gaisā, ja jau viņa vēlējās iznīcināt testamentu tikpat pēkšņi, kā vēlējusies to uzrakstīt. Kas tad bija noticis?

Cik mums zināms, šajā pusstundā viņa bija viena pati. Buduārā neviens neienāca un neizgāja no tā. Kas tad izraisīja tik pēkšņu noskaņojuma maiņu?

Varam tikai minēt, taču es domāju, ka mani minējumi ir pareizi. Misis Ingletorpas galdā nebija pastmarku. To mēs zinām, tāpēc ka vēlāk viņa lūdza mis Dorkai, lai viņai dažas atnesot. Pretējā istabas stūrī stāvēja viņas vīra rakstāmgalds tas bija aizslēgts. Viņa gribēja pameklēt markas un pēc manas teorijas izmēģināja savas atslēgas. Man zināms, ka viena no tām derēja. Tātad viņa atvēra rakstāmgaldu uņ, meklēdama markas, atrada kaut ko citu to papīru, kuru mis Dorka tika redzējusi viņas rokās un kas noteikti nebija domāts misis Ingletorpas acīm. No otras puses misis Kevendiša nodomāja, ka šajā papīra lapā, kuru misis Ingletorpa tik neatlaidīgi nelaida ārā no rokām, ir kādi rakstiski pierādījumi par viņas vīra neuzticību. Viņa pieprasīja misis Ingletorpai to parādīt, bet vira pamāte viņai gluži pamatoti atteica, iebilstot, ka tam ar šo lietu neesot nekāda sakara. Misis Kevendiša viņai nenoticēja. Viņa nodomāja, ka misis Ingletorpa slēpj audžudēla izdarības. Tā kā misis Kevendiša ir ļoti apņēmīga sieviete un zem atturības maskas slēpj neprātīgu greizsirdību pret savu vīru, viņa nolēma dabūt to papīru, lai tas maksā, ko maksādams un gadījums palīdzēja viņai šo apņemšanos īstenot. Viņai gadījās atrast misis Ingletorpas dokumentu lādītes atslēgu, kura torit pazuda. Viņa zināja, ka vīra audžumāte glabā visus svarīgākos dokumentus šajā lādītē.

193

Misis Kevendiša kala plānus tik izmisīgi, kā spēj

Kristi 4, 1/2 loksne

vienīgi greizsirdības nomocīta sieviete. Kādā brīdī tovakar viņa atbīdīja bultu durvīm, kas veda mademoiselle Sintijas istabā. Iepējams, ka viņa ieeļļoja viras, jo durvis vērās pilnīgi bez trokšņa, kad es pamēģināju tās virināt. Viņa atlika plāna īstenošanu līdz agrai rīta stundai, nodomājusi, ka tā būs drošāk, jo kalpotāji pieraduši pie viņas agrās celšanās un iziešanas no istabas šādā laikā. Viņa apvilka savu darba uzsvārci un klusītēm caur mademoiselle Sintijas istabu ielavījās misis Ingletorpas istabā.

Puaro brīdi klusēja, un Sintija iejaucās:

-    Bet es taču pamostos, ja kāds ietu caur manu istabu?

-   Ja būtu iedzērusi miegazāles, mademoiselle, tad nē.

-    Miegazāles?

-Jā gan!

-    Vai atminaties, Puaro atkal uzrunāja mūs visus,

-    ka mademoiselle Sintija gulēja ar visu to skraidelēšanu un blakusistabas durvju ribināšanu? Tam varēja būt tikai divi iemesli. Vai nu viņas miegs bija mākslots kam es neticu vai arī tas bija izraisīts ar mākslīgiem līdzekļiem.

Paturot prātā šo pēdējo iespējamību, es rūpīgi pārlūkoju visas kafijtases, atminoties, ka tā bija misis Kevendiša, kas iepriekšējā vakarā pienesa mademoiselle Sintijai kafiju. Es paņēmu paraugu no katras tases un nodevu analīzei

-    bez rezultāta. Biju cītīgi saskaitījis tases, lūkodamies, vai vienas netrūkst. Kafiju bija dzēruši seši cilvēki, un tur atradās sešas tases. Man nācās atzīt, ka esmu kļūdījies.

Tad es atklāju, ka esmu pieļāvis ļoti nopietnu neuzmanību. Kafiju pasniedza septiņām, nevis sešām personām, jo tovakar tur bija arī doktors Baueršteins. Tas mainīja visu, jo tagad vienas tases trūka. Neviens neko nemanīja, jo Annija istabmeita, kas ienesa kafiju, ielēja to septiņās tasēs, nezinādama, ka misters Ingletorps kafiju nedzer, bet mis Dorka, kura no rīta tās novāca, atrada sešas, kā parasti, pareizāk, viņa atrada piecas, sestā sadauzīta atradās misis Ingletorpas istabā.

Bija skaidrs, ka trūkst mademoiselle Sintijas tases. Man bija vēl papildu iemesls tam noticēt fakts, ka visās tasēs bija izkusis cukurs, kamēr mademoiselle Sintija nekad nedzerot kafiju ar cukuru. Manu uzmanību piesaistīja Annijas stāsts par kaut kādu sāli uz paplātes, uz kuras bija kakao, kuru viņa mēdza ik vakaru ienest misis Ingletorpas istabā.

Es paņēmu ari kakao paraugu un nosūtīju to analīzei.

-    Taču to jau bija izdarījis doktors Baueršteins, ātri sacīja Laurenss.

-    Bet ne pilnīgi. Laborantam palūdza noteikt, vai tur ir vai nav strihnīns. Taču noteikt, vai tur ir miegazāles, viņam nelūdza.

-    Miegazāles?

-    Jā. Te ir laboranta atbilde. Misis Kevendiša bija pacienājusi abas gan misis Ingletorpu, gan mademoiselle Sintiju ar nekaitīgām, bet stiprām miegazālēm. Un iespējams, ka tāpēc viņai nācās pārdzīvot nelāgu brīdi. Iedomājieties, kā viņa jutās, kad viņas vīra pamāte pēkšņi sajutās slikti un nomira un uzreiz pēc tam runas par indi! Viņa jutās pārliecināta, ka pievienotās miegazāles ir pilnīgi nekaitīgas, taču nav šaubu vienbrīd viņa izbijās, ka misis Ingletorpas nāve varētu būt uz viņas sirdsapziņas. Viņu pārņēma šausmas! Un to iespaidā viņa metās lejā un aši paslēpa mademoiselle Sintijas tasi ar visu apakštasi lielā vāzē, kur to vēlāk uzmeklēja monsieur Laurenss. Kakao atliekas viņa neuzdrošinājās aiztikt. Pārāk daudzi cilvēki viņu redzēja. Var iedomāties, cik atvieglota viņa jutās, kad noprata, ka traģēdija nav viņas nopelns, jo tika pieminēts strihnīns.

-            Tagad mēs spējam izskaidrot, kāpēc strihnīna izraisītie simptomi parādījās tik vēlu. Miegazāles, kuras tika ieņemtas kopā ar strihnīnu, aizkavēja tā iedarbību uz vairākām stundām.

Puaro apklusa. Mērija palūkojās uz viņu, un viņas sejā pamazām atgriezās krāsa.

-    Viss, ko jūs teicāt, ir patiesība, monsieur Puaro. Tā bija briesmīgākā stunda manā dzīvē. Es nekad to neaizmirsīšu. Bet jūs esat lielisks. Tagad es saprotu…

-    Un ko es domāju, kad teicu jums, ka jūs varat droši izsūdzēt grēkus Puaro tēvam, ko? Taču jūs man neuzticējāties.

-   Tagad es visu sapratu, sacīja Laurenss.

-    Kakao ar miega zālēm, uzdzerot to virsū saindētajai kafijai, pilnīgi nodrošināja simptomu aizkavēšanos.

-    Tieši tā. Bet vai kafija bija vai nebija saindēta? Te mums rodas nelielas grūtības, jo misis Ingletorpa netika to dzērusi.

-    Kā? pārsteiguma izsauciens bija vienbalsīgs.

-    Nē. Vai atceraties, es tiku runājis par traipu uz paklāja misis Ingletorpas istabā? Ar to traipu es nodarbojos īpaši. Tas joprojām bija mitrs un stipri smaržoja pēc kafijas; paklājā bija iemīdītas dažas porcelāna šķembas. Notikušais man bija skaidrs jau pirms divām minūtēm, kad noliku savu mazo šķirstiņu uz galdiņa pie loga, un galdiņš sazvārojās, nometot to uz grīdas tieši tajā pašā vietā. Tieši tāpat bija noticis ar misis Ingletorpas kafiju iepriekšējā vakarā, kad nestabilais galdiņš bija izspēlējis to pašu triku.

To, kas notika tālāk, man nācās minēt varu pateikt, ka misis Ingletorpa pacēla saplīsušo tasi un nolika to uz galdiņa pie gultas. Juzdama nepieciešamību pēc atspirdzinājuma, viņa uzsildīja kakao un ik pa laikam iesūca pa malkam. Tagad mums jāatrisina vēl viena problēma. Mēs zinām, ka strihnīns neatradās kakao. Kafija netika dzerta.

Tomēr strihnīnam vajadzēja būt iedzertam tajā vakarā starp pulksten septiņiem un deviņiem. Bija vēl trešais līdzeklis un tas tik vienkārši spēja nomaskēt strihnīna garšu, ka neviens par to neiedomājās.

Puaro palūkojās apkārt un pēc tam paskaidroja:

-    Viņas zāles!

-   Vai jūs domājat, ka slepkava pievienoja strihnīnu tonikām? es iesaucos.

-    Nebija vajadzības pievienot. Tas jau tur bija mikstūrā. Strihnīns, kas nogalināja misis Ingletorpu, bija identisks doktora Vilkinsa parakstītajam. Lai jums visu paskaidrotu, es nolasīšu izvilkumu no recepšu grāmatas, kuru atradu laboratorijā Sarkanā Krusta slimnīcā Tadminsterā:

"Recepšu grāmatās kļuvusi populāra šāda recepte:

Strychnine Sulph. I g

Potass Bromide 3 vi

Aqua ad— 3 viii

Fiat Mistura

Šajā šķīdumā dažās stundās lielākā daļa strihnīna sāļa nosēžas kā nešķīstošs bromīds caurspīdīgu kristālu veidā. Kāda lēdija Anglijā zaudēja dzīvību, ieņemot šo mikstūru: nosēdies strihnīns bija uzkrājies pudeles dibenā, un, ieņemot pēdējo devu, viņa izdzēra to gandrīz visu vienā reizē!"

Protams, doktora Vilkinsa receptē bromīda nebija, taču es atcerējos tukšo bromīda pulveru kasti. Viens vai divi šādi pulveri, iebērti pilnajā zāļu pudelē, varēja iedarboties uz strihnīnu tā, kā aprakstīts grāmatā, un rezultātā tas tiktu ieņemts viss vienā pēdējā reizē. Vēlāk jūs uzzināsit, ka persona, kura parasti ielēja misis Ingletorpai zāles, bija ļoti uzmanīga, cenzdamās pudeli nesaskalināt, atstājot nosēdumus dibenā.

Izmeklējot lietu, fakti liecināja, ka traģēdija bija paredzēta pirmdienas vakarā. Šajā dienā misis Ingletorpas zvana aukla tika pārgriezta tā kā mademoiselle Sintija grasījās pavadīt vakaru ar draugiem, misis Ingletorpa mājas labajā spārnā būtu viena pati un nevarētu cerēt ne uz kādu palīdzību visdrīzāk gan viņa būtu mirusi, pirms viņai tiklu sniegta jebkāda medicīniskā palīdzība. Taču, steigdamās uz sarīkojumu ciematā, misis Ingletorpa aizmirsa iedzert zāles un nākamajā dienā ēda lenču ārpus mājas, tāpēc pēdējā liktenīgā deva tika ieņemta pēc divdesmit četrām stundām daudz vēlāk, nekā slepkava bija paredzējis. Pateicoties tam, ka notika šī novēlošanās, manās rokās tagad ir pēdējais pierādījums pēdējais ķēdes posms.

Un Puaro izvilka trīs plānas papīra strēmeles.

Lūk, slepkavas pašrocīgi rakstīta vēstule. Ja tā būtu uzrakstīta skaidrākos vārdos, tad, iespējams, misis Ingletorpa būtu savlaicīgi sapratusi brīdinājumu; viņa apjauta briesmas, taču nesaprata, no kurienes tās tuvojas.

Kapa klusumā Puaro salika kopā papīra strēmeles, noklepojās un nolasīja:

"Dārgā Evelīn,

Tu droši vien uztraucies, neko nedzirdēdama. Viss ir kārtībā vienīgi tas notiks šovakar, nevis vakarvakarā. Tu sapratīsi. Nāk labaki laiki, kad vecā būs novākta un nost no ceļa. Neviens šajā mājā nespēs man neko pierādīt. Tava ideja par bromīdiem bija ģeniāla! Bet mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Viens kļūmīgs solis…"

Te, mani draugi, vēstule apraujas. Ir skaidrs, ka rakstītājs ticis iztraucēts; par viņa identitāti nav šaubu. Mēs visi pazīstam viņa rokrakstu un…

Klusumu pārtrauca gārdziens, kas pārvērtās tādā kā vaidā.

-   Tu, nelabais! Kur tu to dabūji?

Gāzās krēsls. Puaro veikli palēcās sānis. Viena zibenīga viņa kustība un uzbrucējs ar blīkšķi nogāzās zemē.

-    Messieurs, mesdamcs, Puaro sparīgi sacīja, atļaujiet man iepazīstināt jūs ar slepkavu misteru Alfrēdu Ingletorpu!

13. nodaļa Puaro izskaidro

-    Puaro, vecais viltniek, es sacīju. Man gribētos jūs nožņaugt! Ko jūs domājāt, mani tā nesdams cauri?

Mēs sēdējām bibliotēkā. Aiz muguras bija vairākas satraukuma pilnas dienas. Istabā zem mums Džons un Mērija atkal bija kopā, kamēr Alfrēds Ingletorps un mis Hovarda atradās apcietinājumā.

Tagad beidzot Puaro bija manā rīcībā, un es varēju apmierināt savu kvēlošo ziņkārību.

Puaro kādu mirkli neatbildēja. Visbeidzot viņš sacīja:

-    Es nevazāju jūs aiz deguna, mon ami. Stingri ņemot, es ļāvu jums pašam nest sevi cauri.

-   Jā, bet kāpēc?

-    To ir grūti izskaidrot. Redziet, mans draugs, jums ir tik godīga daba, un jūsu uzvedība tik caurredzama, ka jūs nespējat noslēpt savas izjūtas! Ja es jums izstāstītu savas idejas, tad jau pirmajā reizē, jūs redzēdams, šis izveicīgais džentlmenis Alfrēds Ingletorps, kā jūs savā izteiksmīgajā valodā sakāt, saostu piedeguma smaku! Un tad bonjour mūsu cerībām viņu pieķert.

-    Domāju, ka spēju būt lielāks diplomāts, nekā jūs par mani domājat.

-    Mans draugs, Puaro noteica. Es jūs ļoti lūdzu, nedusmojieties! Jūsu palīdzība bija nenovērtējama. Jāteic, ka jūsu raksturs ir vienkārši lielisks, tas man sagādāja atelpu.

-   Labi, es norūcu, mazliet atvildzis. Tomēr domāju, ka jūs varējāt dot man kādu mājienu.

-    Es taču devu, mans draugs. Vairākus mājienus. Jūs tos neņēmāt pretī. Padomājiet vien, vai tad es jebkad tiku teicis, ka ticu Džona Kevendiša vainlgumam. Vai tad es, gluži otrādi, neteicu jums, ka viņu gandrīz noteikti attaisnos.

-Jā, bet… •

-    Un vai tad es tūlīt pēc tam nesāku runāt par to, ka slepkavu būs grūti nodot tiesai? Vai jums nekļuva skaidrs, ka es runāju par diviem dažādiem cilvēkiem?

-   Nē, es sacīju, man nekļuva skaidrs!

-    Tad vēl, Puaro turpināja. Sākumā es vairākkārt atkārtoju jums, ka negribu, lai misteru Ingletorpu arestē tagad. Tas jums varēja ļaut kaut ko noprast.

-   Jūs gribat sacīt, ka visu laiku turējāt viņu aizdomās?

-     Jā. Visupirms kuram citam gan varēja celties labums no misis Ingletorpas nāves, ja vīram no tās būtu vislielākais ieguvums. No tā nebija, kur sprukt. Pirmajā dienā, kad es ierados Stailzā kopā ar jums, man vēl nebija skaidrs, kā šis noziegums pastrādāts, taču pēc tā, ko zināju par misteru Ingletorpu, iedomājos, ka nāksies ļoti grūti kaut ko pierādīt. Kad es ierados šajā chateau, uzreiz nopratu, ka testamentu sadedzinājusi misis Ingletorpa; un šajā ziņā, mans draugs, jūs nevarat žēloties, ka es nebūtu jums neko licis manīt jo es darīju, ko spēju, lai pievērstu jūsu uzmanību tik nozīmīgam faktam kā kamīna kurināšana guļamistabā vasaras vidū.

-   Jā, jā, es nepacietīgi sacīju. Turpiniet.

-   Tātad, mans draugs, kā jau teicu, mana pārliecība par mistera Ingletorpa vainu sāka šķobīties. Jo īstenībā bija tik daudz pierādījumu pret viņu es jau sāku domāt, ka viņš nav to izdarījis.

-    Kad jūs mainījāt savas domas?

-    Kad konstatēju jo vairāk es nopūlos, lai mazgātu viņu baltu, jo vairāk viņš nopūlas, lai tiktu arestēts. Tad vēl kad atklāju, ka Ingletorpam nav nekā kopīga ar misis Raiksu un ka īstenībā par viņu interesējas Džons Kevendišs, es jau sajutos pārliecināts.

-    Bet kāpēc?

-   Gluži vienkārši. Ja tas būtu Ingletorps, kas lenktu misis Raiksu, tad viņa klusēšana būtu pilnīgi saprotama. Bet, kad es atklāju, ka visam ciemam zināma Džona aizraušanās ar izskatīgo fermera sievu, viņa klusēšana ieguva gluži citādu raksturu. Bija bezjēdzīgi baidīties no skandāla, ja viņam nekāds skandāls nedraudēja. Tāda viņa uzvedība lika man nikni lauzīt galvu, un palēnām es nonācu pie slēdziena, ka Alfrēds Ingletorps vēlas, lai viņu apcietina. Eh bien! Kopš tā brīža es nolēmu, ka viņu nedrīkst apcietināt.

-    Pagaidiet mirklīti. Es nesaprotu, kāpēc Ingletorps vēlējās, lai viņu arestē.

-   Tāpēc, mon ami, ka jūsu valsts likums nosaka: ja cilvēks jau reiz ir apsūdzēts kādā noziegumā un attaisnots, tad otrreiz tajā pašā noziegumā viņu apsūdzēt nedrīkst. Lūk! Tā taču bija viltīgāka par viltīgu, šī viņa ideja! Skaidrs, ka viņš ir cilvēks ar metodi. Redziet, viņš zināja, ka viņu noteikti turēs aizdomās, tāpēc izloloja šo ārkārtīgi viltīgo plānu, sagatavojot lērumu apšaubāmu pierādījumu pats pret sevi. Viņš gribēja panākt, lai viņu turētu aizdomās. Viņš vēlējās tikt arestēts. Tad viņš atklātu savu nevainojamo alibi un hei, atā, viņš būtu glābts!

-    Taču es joprojām nesaprotu, kāpēc viņš, sagādājis sev alibi, tomēr devās uz aptieku.

Puaro pārsteigts palūkojās manī.

201

-     Vai tas ir iespējams? Mans nabaga draugs! Vai tad jūs vēl neesat sapratis, ka aptiekā bija mis Hovarda?

Kristi 4

-    Mis Hovarda?

-    Bet, protams. Kurš gan cits? Viņai tas nācās vieglāk par vieglu. Viņa ir padevusies augumā, viņai ir zema, vīrišķīga balss; vēl vairāk atcerieties, ka viņi ar Ingletorpu ir brālēns un māsīca, tātad diezgan līdzīgi, īpaši gaitā un izturēšanās veidā. Tas bija vieglāk par vieglu. Viņi ir viens gudrs pāris!

-    Es joprojām diezgan miglaini stādos priekšā, kā tika nostrādāts tas viss ar bromīdu, es sacīju.

-    Bon! Es jums to attēlošu, cik labi vien iespējams. Domāju, ka tas ir mis Hovardas meistarstiķis.

Vai atceraties reiz viņa teica, ka viņas tēvs bijis ārsts. Iepējams, ka viņa jauca zāles pēc viņa norādījumiem vai varēja būt izlasījusi ko līdzīgu kādā grāmatā; tās bija pieejamas, kad mudemoiselle Sintija gatavojās eksāmenam. Viņa zināja, ka, pievienojot bromīdu mikstūrai ar strihnīnu, iespējama pēdējā nogulsnēšanās. Iespējams, ka šī ideja iešāvās viņai prātā tīri nejauši. Misis Ingletorpai bija kārba ar bromīda pulveriem, kurus viņa šad un tad ieņēma pirms gulētiešanas. Kas gan varēja būt vienkāršāk, kā iebērt vienu vai vairākus pulverus lielajā misis Ingletorpas zāļu pudelē, kad to atnesa no Kutsa aptiekas? Praktiski nekāda riska. Traģēdija taču notiktu pēc ilgāka laika. Ja ari kāds būtu redzējis viņu darbojamies ap zālēm līdz tam laikam tas jau būtu aizmirsies. Tad mis Hovarda izraisīja šo strīdu un pameta māju. Laika starpībai un viņas prombūtnei bija jānovērš visas aizdomas. Jā, tā bija lieliska ideja! Ja viņi būtu atstājuši visu tāpat, ir iespējams, ka noziegums nekad nenāktu gaismā. Taču viņi ar to neapmierinājās. Viņi gribēja būt pārāk gudri un tā bija viņu kļūda

Puaro izpūta savas tieviņās cigaretes dūmus, lūkodamies griestos.

Viņi izstrādāja plānu, kā novērst aizdomas uz Džonu Kevendišu pērkot strihnīnu ciema aptiekā un parakstoties reģistru grāmatā viņa rokrakstā.

Pirmdien misis Ingletorpai vajadzēja iedzert pēdējo zāļu devu. Tāpēc pirmdien sešos Alfrēds Ingletorps iekārtojās tā, lai daudzi cilvēki redzētu viņu patālāk no ciema. Mis Hovarda jau iepriekš bija izplatījusi baumas par viņu un misis Raiksu, lai varētu izskaidrot viņa vēlāko klusēšanu. Pulksten sešos mis Hovarda, pārģērbusies par Alfrēdu Ingletorpu, ieiet aptiekā, kur izstāsta par suni, nopērk strihnīnu un parakstās Alfrēda Ingletorpa vietā Džona rokrakstā, kuru iepriekš cītīgi pētījusi.

Lai nenotiktu tā, ka arī Džonam būtu alibi, viņa raksta anonīmu vēstuli arī šajā reizē atdarinādama viņa rokrakstu un aicinādama satikties nomaļā vietā, kur viņu neviens nevarētu ieraudzīt.

Tiktāl viss ir kārtībā. Mis Hovarda dodas atpakaļ uz Midlingemu. Alfrēds Ingletorps atgriežas Stailzā. Nav nekā tāda, kas varētu viņu kompromitēt, jo tā ir mis Hovarda, pie kuras atrodas strihnīns, turklāt vēl tas ir tikai māneklis, lai novirzītu aizdomas uz Džonu Kevendišu.

Tad notiek aizķeršanās. Misis Ingletorpa tovakar neiedzer zāles. Sabojātais zvans, Sintijas prombūtne, kuru Ingletorps ar savas sievas starpniecību organizējis viss velti. Un viņš izdara kļūdu.

Misis Ingletorpa izgājusi, un viņš piesēžas uzrakstīt zīmīti līdzdalībniecei, kura bailēs droši vien zaudējusi galvu, redzēdama plānu nepiepildāmies. Iespējams, misis Ingletorpa pārnāk agrāk, nekā gaidīts. Pieķerts un iztrūcies, viņš steigšus paslēpj vēstuli galdā un aizslēdz to. Viņš bīstas, ka tad, ja paliks istabā, viņam varbūt nāksies to atkal atslēgt un ka misis Ingletorpa var ieraudzīt vēstuli, pirms viņš pagūs to labāk noglabāt. Tāpēc viņš dodas laukā un pastaigājas pa mežu, nedomādams, ka misis Ingletorpa varētu pati atslēgt galdu un atrast nepārprotamo dokumentu.

Taču, kā mēs zinām, notika tieši tā. Misis Ingletorpa to izlasīja un uzzināja par laulātā drauga un mis Hovardas ļaunprātību, bet nelaimīgā kārtā teikums par bromīdu viņai neko neizteica un nekļuva par brīdinājumu. Viņa zināja, ka draud briesmas, taču nesaprata, no kuras puses. Viņa nolēma vīram neko neteikt, tikai apsēdās un uzrakstīja advokātam, lūgdama viņu rīt ierasties, un vēl nolēma iznīcināt testamentu, kuru bija nule uzrakstījusi. Liktenīgo vēstuli viņa paturēja.

-    Tātad viņas vīrs atlauza lādītes atslēgu, lai dabūtu vēstuli?

-     Jā, un pēc tā, ka viņš uzņēmās tik milzīgu risku, mēs varējām spriest, cik ļoti svarīgs viņam bija šis dokuments. Ja neskaita vēstuli, nekas cits taču neatklāja viņa saistību ar šo noziegumu.

-    Vienu gan es nespēju saprast, kāpēc viņš to neiznīcināja, tiklīdz dabūja rokā?

-    Tāpēc, ka negribēja uzņemties vēl lielāku risku, paturot to pie sevis.

-   Es nesaprotu.

-    Palūkojieties uz visu no viņa viedokļa. Es secināju, ka viņa rīcībā bija tikai dažas minūtes, lai to paņemtu tās dažas minūtes pirms mūsu ierašanās, jo pirms tam Annija slaucīja kāpnes un būtu redzējusi ikvienu, kas dotos uz ēkas labo spārnu. Iedomājieties tikai to skatu! Viņš ielavās istabā, atslēdzis durvis ar kādu citu durvju atslēgu tās visas ir līdzīgas. Viņš steidzas pie lādītes tā ir aizslēgta, un atslēgu nekur neredz. Tas viņam ir briesmīgs trieciens, jo viņš noprot, ka viņa klātbūtne istabā nepaliks neievērota, kā cerēts. Taču viņš skaidri redz, ka jāriskē ar jebko, lai tikai nogādātu drošībā to nolādēto pierādījumu. Viņš ātri atlauž atslēgu ar spalvu nazīti un pārmeklē papīrus, līdz atrod meklēto.

Taču tagad rodas jauni sarežģījumi: viņš neuzdrīkstas paturēt šo papīru pie sevis. Viņu var ieraudzīt, izejot no istabas, un pārmeklēt. Ja šo papīru pie viņa atradīs, tad būs cauri. Iespējams, ka tobrīd viņš dzird lejā misteru Velsu un Džonu izejam no buduāra. Viņam jārīkojas ātri. Kur viņš varētu paslēpt šo briesmīgo papīra gabalu? Papīrkurvja saturs ir turpat un nav šaubu, ka tas tiks pārbaudīts. Nav iespējams vēstuli iznīcināt, bet to paturēt viņš neuzdrošinās. Viņš palūkojas apkārt un redz kā jūs domājat, ko, mon ami?

Es papurināju galvu.

-    Vienā mirklī viņš saplēš vēstuli plānās sloksnītēs, saritina un steigšus paslēpj starp skaliem vāzē uz kamīnmalas.

Es nespēju novaldīt izbrīnītu izsaucienu.

-     Neviens neiedomātos tur ielūkoties, Puaro turpināja. Un viņš varētu kādā brīdī atgriezties, lai iznīcinātu šo vienīgo pierādījumu pret viņu.

-   Tātad tas visu laiku atradās vāzē kopā ar skaliem, misis Ingletorpas istabā, mums visiem pie deguna? es iesaucos.

Puaro pamāja.

-    Jā, mans draugs. Tur es atradu savu "pēdējo ķēdes posmu", un par šo laimīgo atradumu man jāpateicas jums.

-Man?

-    Jā. Vai atminaties, jūs teicāt man, ka mana roka drebēja, aptaustot kamīnmalas rotājumus.

-   Jā, bet es nesaskatu…

-    Nē, es gan saskatīju. Vai zināt, mans draugs, es atcerējos, ka agrāk no rīta, kad mēs abi kopā tur bijām, es pārlūkoju it visus priekšmetus, kuri atradās uz kamīnmalas. Un ja tie reiz jau tikuši pārlūkoti, nebija vajadzības pārlūkot tos vēlreiz ja nu vienīgi starplaikā vēl kāds būtu tiem pieskāries.

-    Mīļais Dievs, es nomurmināju. Tad tāds ir jūsu dīvainās uzvedības izskaidrojums. Jūs devāties uz Stailzu un atradāt to joprojām turpat?

-   Jā, tā bija sava veida sacensība.

-    Bet es joprojām nespēju saprast, kāpēc Ingletorps tik muļķīgi atstāja to tur, kaut gan viņam bija gana iespēju to iznīcināt.

-     Ak nē, tādas izdevības viņam nebija. Par to es gādāju-

-Jūs?

-    Jā. Vai atceraties, es teicu, ka ņemu mājniekus savā ziņā.

-Jā.

-    Es te saskatīju vēl vienu iespēju. Nebiju pārliecināts, vai Ingletorps ir noziedznieks vai nav. Bet ja ir, es nodomāju, tad tas papīrs var neatrasties pie viņa, bet gan būs kaut kur nobāzts un, iegūstot mājnieku simpātijas, es varētu sekmīgi novērst tā iznīcināšanu. Viņu jau uzmanīja un, darot šo lietu zināmu, es nodrošināju kādu desmit privātdetektīvu uzraudzību. Viņu nemitīgi novēroja un, to apzinādamies, viņš neuzdrošinājās tuvoties dokumentam, lai to iznīcinātu. Turklāt viņš bija spiests aizbraukt no mājas, atstājot pierādījumu vāzē pie skaliem.

-    Taču mis Hovarda varēja atrast iespēju viņam palīdzēt.

-Jā, bet mis Hovarda nezināja par šā papīra eksistenci. Saskaņā ar savu iepriekš izloloto plānu, viņa ar Alfrēdu Ingletorpu nerunāja. Visi domāja, ka viņi ir nāvīgi ienaidnieki, un pēc tam, kad Džons Kevendišs tika apsūdzēts, viņi neriskēja satikties. Es, protams, pieliku misteram Ingletorpam sargu, cerēdams, ka viņš agrāk vai vēlāk novedīs mani vajadzīgajā vietā. Taču viņš bija pārāk viltīgs, lai dotu man tādu izdevību. Papīrs tur, kur tas atradās, bija drošībā; ja neviens pirmajā nedēļa neiedomājās tur ierasties, tad nebija ticams, ka tur kāds ielūkotos vēlāk. Tāpēc bez jūsu veiksmīgās piezīmes mēs nemūžam nedabūtu viņu tiesas priekšā.

-   Tagad es to saprotu; bet kad jūs sākāt turēt aizdomās mis Hovardu?

-    Kad atklāju, ka viņa noklaušināšanā melojusi par vēstuli, kuru saņēmusi no misis Ingletorpas.

-    Kāpēc kas jums lika tā domāt?

-    Jūs taču to vēstuli redzējāt? Vai atceraties, kā tā izskatījās?

-   Jā vairāk vai mazāk.

-    Tad jūs atcerēsities, ka misis Ingletorpai bija ļoti noteikts rokraksts, viņa rakstīja, atstājot starp vārdiem lielas atstarpes. Bet, palūkojoties uz datumu vēstules augšmalā, jūs ievērosit, ka šis "17. jūlijā" ir visai atšķirīgs. Vai saprotat, ko es domāju?

-    Nē, es atzinos, nesaprotu.

-    Vai jūs neredzat, ka vēstule rakstīta nevis 17., bet 7. jūlijā mis Hovardas aizbraukšanas dienā? Jo "1" ir pievilkts klāt, turklāt pārāk tuvu, lai pārvērstu septīto datumu septiņpadsmitajā.

-     Bet kāpēc?

-    Tieši to es vaicāju pats sev. Kāpēc mis Hovardai jāslēpj vēstule, kas rakstīta septiņpadsmitajā, un jālieto šī te? Tāpēc, ka septiņpadsmitajā rakstīto viņa nevēlas rādīt. Atkal kāpēc? Un tūlīt manā prātā radās aizdomas. Jūs taču atceraties manu teicienu, ka jāpiesargās no tiem, kuri nerunā patiesību.

-    Un tomēr, es sašutis iesaucos, pēc tam jūs man minējāt divus citus iemeslus, kāpēc mis Hovarda nevarēja pastrādāt šo noziegumu!

-    Un ļoti svarīgus iemeslus, Puaro atbildēja. Tie ilgu laiku kalpoja man par atbalsta punktu līdz kamēr atcerējos loti nozīmīgu faktu: ka viņa ir Alfrēda Ingletorpa māsīca. Viņa nevarēja pastrādāt šo noziegumu viena pati, taču šie iemesli viņai netraucēja būt par līdzdalībnieci. Un tad vēl tas viņas pārspīlētais naidīgums! Tas slēpa gluži pretējas jūtas. Nav šaubu, ka viņus vienoja kaislīgas saites sen pirms viņa ierašanās Stailzā. Viņi jau bija izlolojuši šo nelietīgo sazvērestību ka viņam jāapprec šī bagātā, bet ļoti vientiesīgā vecā lēdija, jāpiedabū uzrakstīt testamentu viņa labā un tad jānoslēpj viltīgi pastrādātā nozieguma gali ūdenī. Ja viss notiktu, kā viņi plānojuši, tad abi droši vien aizbrauktu no Anglijas un sāktu kopdzīvi par nabaga upura līdzekļiem.

-    Viņi bija ļoti izveicīgs pāris, bez sirdsapziņas pārmetumiem. Kad aizdomas pievērsās viņam, viņa veica sagatavošanās darbus citādam atrisinājumam. Viņa ieradās no Midlingemas ar visiem kompromitējošajiem pierādījumiem. Viņu neviens neturēja aizdomās. Viņas nākšanai un iešanai neviens nepiegrieza vērību. Viņa paslēpa strihnīnu un brilles Džona istabā. Viņa ielika bārdu drēbju lādē. Viņa papūlējās, lai to agrāk vai vēlāk atrastu.

-    Es nespēju saprast, kāpēc viņi mēģināja novirzīt aizdomas tieši uz Džonu, iebildu. Viņiem taču nāktos daudz vieglāk novirzīt tās uz Laurensu.

-   Jā, bet tas nebija tik droši. Visiem pierādījumiem pret viņu bija gadījuma raksturs. Tas noteikti galu galā novestu pašam intrigantu pārim uz pēdām.

-   Viņš izturējās nepārliecinoši, es domīgi sacīju.

-     Jā. Jūs taču noteikti saprotat, kas aiz tā slēpjas?

-Nē.

-   Jūs nesaprotat, ka viņš vainoja nozieguma izdarīšanā mademoiselle Sintiju?

-    Nē, es iesaucos, tas taču nav iespējams!

-   Nebūt. Man pašam arī uzmācās tāda doma. Tā bija man prātā, kad uzdevu misteram Velsam pirmo jautājumu par testamentu. Bez tam vēl viņa bija gatavojusi bromīda pulverus un pārģērbusies vīriešu drēbēs, kā mums stāstīja mis Dorka. Pret viņu bija vairāk pierādījumu, nekā pret jebkuru citu.

-   Jūs jokojat, Puaro!

-   Nē. Vai pateikt jums, kāpēc mesjē Laurenss nobālēja, kad liktenīgajā naktī pirmoreiz ienāca audžumātes istabā? Tas notika tāpēc, ka turpat, kur gulēja pamāte, acīm redzami noindēta, pāri jūsu plecam viņš varēja saskatīt neaizbultētās durvis uz mademoiselle Sintijas istabu.

-    Bet viņš taču apliecināja, ka redzējis tās aizbultētas!? -es iesaucos.

-    Tieši tā, Puaro sausi atbildēja. Un šis apgalvojums uzturēja spēkā manu pārliecību, ka tā nebija. Viņš mēģināja pasargāt mademoiselle Sintiju.

-    Bet kāpēc viņam to vajadzēja darīt?

-   Tāpēc, ka viņš šo jaunkundzi mīl.

Es iesmējos.

-   Te gan jūs, Puaro, kļūdāties! Es noteikti zinu, ka viņš ne tikai nemīl Sintiju, bet pat nevar viņu ciest.

-    Kas jums to teica, mon ami'/

-    Sintija pati.

-    Nabaga maziņā! Un viņa bija satriekta?

-    Viņa teica, ka viņai tas esot vienaldzīgi.

-    Tad viņai tas noteikti nebija vienalga, iebilda Puaro. Viņas tā uzvedas, šīs sievietes.

-   Tas, ko jūs sakāt par Laurensu, mani ļoti pārsteidz, es sacīju.

-    Bet kāpēc? Tas taču bija acīmredzami. Vai tad monsieur Laurenss nesavilka skābu ģīmi ikreiz, kad mademoiselle Sintija trieca vai smējās kopā ar viņa brāli? Viņš bija ieņēmis savā dumjajā galvā, ka mademoiselle Sintija flirtē ar monsieur Džonu. Kad viņš ienāca pamātes istabā un redzēja, ka viņa nepārprotami noindēta, viņam iešāvās prātā, ka mademoiselle Sintija noteikti šajā lietā piedalījusies. Viņš jau krita izmisumā. Vispirms viņš samīdīja ar kājām gluži vai pulverī kafijtasi, atcerējies, ka viņa vakarā uznāca augšā kopā ar pamāti, un nolēmis, ka tādējādi nebūs iespējams pārbaudīt tases saturu. Tāpēc viņš stūrgalvīgi un pilnīgi bezjēdzīgi attīstīja teoriju par "miršanu dabiskā nāvē".

-    Un kā ar lieko kafijtasi?

-    Es biju gluži pārliecināts, ka to noslēpusi misis Kevendiša taču vajadzēja pārliecināties. Monsieur Laurenss nezināja, ko es ar to gribu teikt; taču, pārdomājis, nonāca pie slēdziena, ka gadījumā, ja viņam izdotos atrast kaut kur lieku kafijtasi, viņa mīļotā tiktu atbrīvota no aizdomām. Un viņam bija taisnība.

-    Vēl kaut kas. Ko gribēja sacīt misis Ingletorpa ar saviem pēdējiem vārdiem?

-Tie, protams, apsūdzēja viņas laulāto draugu.

-    Ak vai, Puaro, es nopūzdamies sacīju. Es domāju, ka jūs visu izskaidrojāt. Priecājos, ka viss tik laimīgi beidzās. Pat Džons ir salīdzis mieru ar sievu.

-    Pateicoties man.

-    Kā jūs to domājat pateicoties jums?

-    Dārgais draugs, vai tad jūs nesaprotat, ka tā bija tiesa, kas viņus atkal satuvināja? Par to, ka Džons Kevendišs joprojām mīl savu sievu, es biju pārliecināts. Tāpat par to, ka arī viņa joprojām mīl vīru. Taču viņi bija ļoti atsvešinājušies. Tas radīja nesaprašanos. Viņa izgāja pie viņa par sievu bez mīlestības. Viņš to zināja. Viņš savā ziņā ir jūtīgs vīrietis negribēja uzmākties viņai, ja viņa nevēlētos. Un, kad viņš atkāpās, sievā pamodās mīlestība. Taču abi ir ļoti lepni savā garā, viņujepnums tos allaž šķīra. Viņš ņēmās flirtēt ar misis Raiksu, un viņa par spīti kultivēja šo draudzību ar doktoru Baueršteinu. Vai atceraties to dienu, kad Džonu Kevendišu apcietināja un kad es šaubījos, kādu lēmumu pieņemt?

-   Jā, es pilnīgi saprotu jūsu apjukumu.

-    Piedodiet, mon ami, bet jūs nesaprotat vis. Es mēģināju izlemt, vai palīdzēt Džonam atspēkot apsūdzības tūlīt vai vēlāk. Es būtu varējis palīdzēt viņam attaisnoties, taču izbiedētu īstos noziedzniekus. Viņi līdz pēdējam mirklim palika ēnā ar ko daļēji izskaidrojama mana veiksme.

-    Vai jūs gribat sacīt, ka varējāt Džonam Kevendišam aiztaupīt stāšanos tiesas priekšā?

-    Jā, mans draugs. Taču es izlēmu darboties "sievietes laimei". Nekas cits vienīgi lielas briesmas, kurām pretī viņiem nāktos stāties kopā, varēja šīs lepnās dvēseles satuvināt.

Es klusā apbrīnā lūkojos Puaro. Kas par kolosāli pašapzinīgu vīreli! Kurš gan cits visā pasaulē, ja neskaita Puaro, varēja uzņemties glābt mīlestības laimi, ņemot palīgā tiesas procesu ar apsūdzību slepkavībā!

-     Es lasu jūsu domas, mon ami, sacīja Puaro, uzsmaidīdams man. Tikai Puaro varēja ko tādu pasākt! Taču jūs velti mani nosodāt. Vīrieša un sievietes kopīgā laime ir svarīgākā lieta pasaulē.

Viņa vārdi atsauca manā atmiņā agrākos notikumus. Es atcerējos Mēriju kā viņa, bāla un sanīkusi, gulēja uz dīvāna, visu laiku ieklausīdamās. Tad apakšstāvā atskanēja zvans. Viņa piecēlās. Puaro ienāca pa durvīm un, ieraudzījis viņas baiļpilnās acis, laipni pamāja. "Jā, kundze," viņš noteica. "Es viņu pārvedu mājās pie jums." Tad viņš atkāpās sānis, un es redzēju Mērijas skatienu tai bridi, kad Džons Kevendišs bija apskāvis savu sievu.

-    Varbūt jums taisnība, Puaro, es laipni sacīju. Jā, tas ir svarigāk par visu.

Te pēkšņi pie durvīm pieklaudzināja, un iesteidzās Sintija.

-   Es… es tikai…

-   Nāciet iekšā, es sacīju, pielēkdams kājās.

Viņa ienāca, taču neapsēdās.

-   Es tikai gribēju jums kaut ko pateikt…

-Jā?

Sintija kādu mirkli grozīja pirkstos mazu puķu pušķīti, pēc tam, pēkšņi iesaukdamās: "Mani mīļie!", noskūpstīja vispirms mani, pēc tam Puaro. Un atkal izskrēja no istabas.

-    Ko, pie velna, tas varētu nozīmēt? es pārsteigts noprasīju.

Bija ļoti jauki saņemt Sintijas skūpstu, taču tādā atklātībā tas zaudēja savu pievilcību.

-   Tas nozīmē, ka viņa atklājusi — mesjē Laurenss viņu var paciest un vēl vairāk, nekā viņa būtu domājusi, Puaro filozofiski noteica.

-Bet…

-   Te jau viņš ir.

Tobrīd Laurenss nāca iekšā pa durvīm.

-    Ehē! Mesjē Laurenss, Puaro iesaucās. Mēs varam jūs apsveikt, vai ne?

Laurenss pietvīka un pēc tam samulsis pasmaidīja. Iemīlējies vīrietis izskatās nožēlojami. Turpretī Sintija izskatījās apburoša.

Es nopūtos,

-    Kas noticis, mon ami?

-    Nekas, es sapīcis noteicu, viņas abas ir pievilcīgas sievietes!

-    Un neviena no viņām nav domāta jums? Puaro nobeidza teikumu. Tas nekas. Apmierinieties, mans draugs. Mēs abi vēl pameklēsim kopā kas zina? Un tad…

Agata Kristi slepkavība stailzā Romāns

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Medne

Redaktors Jānis Vēveris Jaunākais redaktors Roberts Zieds Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuze Tehniskais redaktors Artūrs Kažc

Tehniski ekonomiskā grupa: Aleksandra Siņicina, Andris Purmalis

Apgāds "Artava", LV-1011, Rigā, K. Barona ielā 12. Tel./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā, Rīgā, Balasta dambī 3.

[1]lūk! (Franču vai.)

[2] kungs (franču vai.).

[3] kungs nepareizā franču vai.

[4] tā! (franču vai.)

[5] mans dievs! (franču vai.)

[6] simpātiski (franču vai.).

[7] dāmas un kungi (franču vai.).

[7] Lai iet! (Franču vai.)

[8] jaunkundzīte (franču vai.).

[9] dorkas jaunkundze, dorkas jaunkundze, vienu minūti! (franču vai.)

Content

Kristi Agata Slepkavība Stailzā

1. nodaļa Es braucu uz Stailzu

2. nodaļa 16. un 17. jūlijs

3. nodaļa Traģēdijas nakts

4. nodaļa Puaro izmeklē

5. nodaļa Tas ir strihnīns vai nav?

6. nodaļa Noklaušināšana

7. nodaļa Puaro maksā parādus

8. nodaļa Jaunas aizdomas

9. nodaļa Doktors Baueršteins

10. nodaļa Arests

11. nodaļa Apsūdzība

12. nodaļa Pēdējais ķēdes posms

13. nodaļa Puaro izskaidro