Kristi Agata

Slepkavība mācītājmuižā

Agata Kristi

SLEPKAVĪBA MĀCĪTĀJMUIŽĀ

PIRMĀ NODAĻA

Ilgi nevarēju izšķirties, no kuras vietas sākt šo stāstu, līdz mana izvēle krita uz kādu trešdienas rīta cēlienu. Mēs sēdējām mācītājmuižas virtuvē un sarunājāmies. Saruna gan visumā nebija saistīta ar šo lietu, tomēr tās laikā izraisījās pāris vārdu pārmaiņas, kuras tad arī varbūt ietekmēja notikumu turpmāko gaitu.

Es nupat biju beidzis griezt vārītu liellopa gaļu (starp citu, visai zīmīgi), kad, atkal apsēdies, norūcu manam garīdznieka amatam pagalam nepiedienīgu frāzi, proti, ja kāds reiz nogalinātu pulkvedi Protero, tas izdarītu pasaulei milzīgu pakalpojumu.

Mans jauniņais māsasdēls Deniss nekavējoties reaģēja:

- To viņi atcerēsies un vērsīs pret jums, kad atradīs veco zēnu guļam asins peļķē. Mērija arī apliecinās jūsu vārdus. Apliecināsi taču, Mērij, vai ne? Un aprakstīs, kā jūs atriebīgi un draudīgi vicinājāt nazi.

Mērija, kas kalpošanu mācītājmuižā izmanto par pakāpienu pa dzīves kāpnēm tuvāk augstākam atalgojumam, tikai skaļā, lietišķā balsī paziņoja: "Zaļumi", un ar negantu kustību pavicināja Denisam gar degunu ieplīsušu šķīvi.

Līdzjūtības pilnā balsī ierunājās mana sieva:

-   Vai viņš tik ļoti krīt visiem uz nerviem?

Es sākumā neatbildēju, jo Mēri ja, ar blīkšķi nometusi zaļumu šķīvi uz galda, tālāk pagrūda man zem deguna īpaši saķepušus un netīkamus ķiļķenus.

-   Nē, paldies, - es kalponei atteicu. Tad viņa ar troksni nometa uz galda arī šo šķīvi un izgāja no istabas.

-   Žēl gan, ka es esmu tik draņķīga saimniece, - noteica mana sieva, un viņas balsī ievibrējās neviltotas nožēlas nots.

Es jau sliecos viņai piekrist. Manu sievu sauc Grizelda - skaists vārds, ārkārtīgi piemērots mācītājā sievai. Bet tas arī viss. Viņā nav ne miņas no tā rāmuma, kas piestāvētu vikāra kundzei.

Es vienmēr esmu piekritis viedoklim, ka garīdzniekam vajadzētu būt neprecētam. Man joprojām neatminama mīkla šķiet tas, kāpēc es pierunāju Grizeldu precēties ar mani pēc tam, kad bijām pazīstami tikai divdesmit četras stundas. Laulību cs vienmēr esmu uzskatījis par nopietnu lietu. Precēties vajadzētu ar apdomu un pēc ilgas, rūpīgas-apsvēršanas. Galvenais laulības priekšnosacījums mēdz būt saderīgas gaumes un uzskatu saskaņa.

Grizelda ir gandrīz divdesmit gadus jaunāka par mani. Viņas skaistums spej aptumšot prātu, toties viņa nav spējīga uztvert dzīvi nopietni. Viņai nav sajēgas nevienā jautājumā, bet viņa bezgala cenšas izlikties to nemanām. Draudze, pēc viņas domām, ir viens milzīgs joks,, kas izspēlēts viņas uzjautrināšanai. Es esmu centies pārveidot viņas domāšanu, bet visi mani mēģinājumi izgā- zušies, tāpēc tagad vairāk kā jebkad uzskatu, ka garīdzniekam vajadzētu ievērot celibātu. Reizumis esmu centies izteikt šo domu Grizcldai, bet viņa tikai smejas.

-   Mana dārgā, - es saku, — ja vien tu kaut nedaudz pacenstos…

-   Es jau reizēm cenšos, - viņa atbild, - bet izskatās, ka mana centība visu vērš tikai vel sliktāku. Ir taču skaidrs, ka no manis neiznāks saimniece, tāpēc domāju, ka labāk visu atstāt Mērijas rokās, samierināties ar neērtībām un pieciest nebaudāmas maltītes.

-   Un ko lai iesāk tavs vīrs, mana dārgā? - es pārmetoši noprasu un ķēros pie piemēra par nelabo, citējot Svētos Rakstus: - Un tad viņa parūpējās par savu namu…

-   Bet padomā, kā tev ir paveicies. Tevi taču neatdod lauvām saplosīšanai, - Grizelda steidzīgi pārtrauc mani. - Vai neliek sadedzināt uz sārta. Slikts ēdiens, putekļu jūra un sprāgušas mušas nav tā vērtas, lai celtu traci. Labāk pastāsti man ko vairāk par pulkvedi Protero. Agrīnajiem kristiešiem gan paveicās, jo viņi vēl nebija izgudrojuši baznīcas vecākos.

-   Vecs, pompozs rupeklis, - ierunājās Deniss. - Kāds tur brīnums, ka pirmā sieva aizbēga no viņa.

-   Nezinu, ko gan citu viņa būtu varējusi iesākt, - piebalsoja mana sieva.

-   Grizelda, - es viņu asi apsaucu. - Es nepieļaušu, ka tu runā tādā manierē.

-    Dārgumiņ, - mana sieva sirsnīgā balstiņā turpināja, - pastāsti man par viņu. Kas īsti bija vainojams notikušajā? Varbūt misters Hoss, kurš nemitīgi vicina rokas, māj ar galvu un met krustus?

Hoss ir mūsu jaunais mācītāja palīgs. Uzturas pie mums jau trīs nedēļas. Viņš atbalsta anglikāņu baznīcas katoliciskā virziena uzskatus un gavēņus piektdienas. Pulkvedis Protero ir milzīgs rituālu pretinieks jebkurā to formā.

-   Šajā reizē ne. Viņš par to ierunājās tikai garāmejot. Nē, visa nelaime sākās ar misis Praisas Ridlijas saburzīto mārciņas banknoti.

Misis Praisa Ridlija ir patiesi dievbijīga manas draudzes locekle. Sava dēla nāves gadadienā ieradusies uz rīta dievkalpojumu, viņa ielika ziedojumu traukā mārciņas banknoti. Vēlāk, izlasījusi ziedojumu sarakstu, viņa ar sāpošu sirdi ieraudzīja, ka lielākais pieminētais ziedojums ir desmit šiliņu banknote un nevis viņas mārciņas zīme.

Kad viņa man par to pasūdzējās, es centos prātīgi paskaidrot, ka viņa noteikti ir kļūdījusies.

-    Mēs neviens vairs neesam tik jauni kā bijām, - es sacīju, cenšoties taktiski izgrozīties no situācijas, - un par nodzīvotajiem gadiem mums jāmaksā.

Lai cik dīvaini būtu, bet šķita, ka mani vārdi viņu tikai vel vairāk satracināja. Viņa iebilda, ka tas viss izskatoties ļoti dīvaini un viņa jūtoties pārsteigta, ka arī es nedomājot tāpat. Un viņa metās projām, lai izsūdzētu savas bēdas pulkvedim Protero. Protero ir no tiem, kuriem baudu sagādā katrā izdevīgā gadījumā sarīkots tracis. Un viņš to sarīkoja. Žēl tikai, ka tas nolika trešdienā. Trešdienas rītos es pasniedzu stundas baznīcas dienas skolā - līdz ar to kļūstu nervozs un nemierīgs, un tāds palieku līdz pat dienas beigām.

-   Nu, var jau būt, ka viņam sagribējās jautrību, - sacīja mana sieva, it kā vēlēdamās objektīvi novērtēt situāciju. - Neviens nelidinās viņam apkārt un nesauc viņu par dārgo vikāru, nepasniedz kaut vai draņķīgas rīta čības, neviens viņam Ziemassvētkos nedāvina siltas zeķes. Gan viņa sievai, gan meitai viņš ir apriebies līdz kaklam. Manuprāt, viņš priecājas, ja vismaz brīžiem spēj justies svarīgs.

-    Tāpēc jau viņam nevajadzētu kļūt agresīvam, - arī es iekarsu. - Man šķiet, ka viņš ne visai saprot sekas, kādas var izraisīt viņa sacītais. Viņš gribēja caurskatīt visu baznīcas grāmatvedību - vai nav notikusi izšķērdēšana - tādu vārdu viņš lietoja. Izšķērdēšana! Vai tiešām viņš tur mani aizdomās par baznīcas naudas piesavināšanos? ,

-    Neviens tevi netur aizdomās, dārgumiņ, - mani mierināja Grizelda. - Tu tik nepārprotami esi ārpus jebkurām aizdomām, ka tādu apbrīnojamu izdevību viņš garām nelaistu. Kaut tu labāk būtu to naudu piesavinājies. Nevaru un nekad neesmu varējusi ciest misionārus.

Par šādiem vārdiem man būtu vajadzējis viņu norāt, bet tajā mirklī ienāca Mērija, nesdama pusgatavu risu pudiņu. Es jau vārgā balsī sāku protestēt, bet Grizelda iebilda, ka japāņi vienmēr ēdot pusvārītus rīsus. Tāpēc jau viņiem tik lieliski strādājot domāšana.

-   Es uzdrošinos sacīt, - viņa turpināja, - ja tu visu nedēļu ēstu šādu pudiņu, tad sestdienās sludinātu visbrīnišķīgākos sprediķus.

-   Dievs, pasargi, - es noskurinājos.

-    Rītvakar atnāks Protero, un tad mēs kopā izskatīsim grāmatvedības dokumentus, - es sacīju. - Bet šodien man jāpabeidz runa. Meklējot materiālus, es tā esmu iedziļinājies Kenona Sēriija Realitātē, ka darbs nesokas tik labi, kā varētu vēlēties. Ko tu šovakar darīsi, Grizelda?

-   Pildīšu savu pienākumu, - Grizelda atbildēja. - Savu mācītāja kundzes pienākumu. Tēja un pļāpāšana puspiecos.

-   Kas atnāks?

Ar šķīstu izteiksmi sejā Grizelda uz pirkstiem skaitīja viesus:

-    Misis Praisa Ridlija, mis Vederbija, mis Hārtnela un vēl šī šausmīgā mis Mārpla.

-   Man gan mis Mārpla gluži labi patīk, - es iebildu. - Viņai vismaz piemīt zināma hymora izjūta.

-   Viņai pieder visšausmīgākais kaķis visa ciemā, - iesaucās Grizelda. - Un viņa vienmēr visu zina, līdz pat pēdējam nenozīmīgākajam notikumam. Un viņa no tiem izdara visļaunākos secinājumus.

Kā jau sacīju, Grizelda ir daudz jaunāka par mani. Manā vecumā cilvēks parasti zina, ka visļaunākais parasti arī īstenojas.

-   Nu, neceri, ka e.s arī ieradīšos uz tēju, - paziņoja Deniss.

-   Sivēns! - Grizelda iesaucās.

-   Jā, bet tu paklausies. Mani patiešam šodien uzlūdza uz Oldhollu uzspēlēt tenisu.

-   Sivēns! - Grizelda iesaucās vēlreiz.

Deniss piesardzīgi aizlavījās projām. Mēs ar Grizeldu kopā iegājām manā kabinetā. •

-    Interesanti, kas vēl atnāks uz tēju, - ierunājās Grizelda un apsēdās uz mana rakstāmgalda. - Doktors Stouns un mis Krēma, es ceru, un varbūt misis Lestreindža. Starp citu, es vakar iegriezos pie viņas, bet viņa bija izgājusi. Ja, esmu pārliecināta, ka arī misis Lestreindža ieradīsies uz. tēju. Tas ir tik noslēpumaini, vai ne, ka viņa šādā veidā ir atbraukusi šurp un iegādājusies māju, no kuras gandrīz nekad neiziet. Tūdaļ prātā nāk detektīvstāsti. Tu taču atceries - "Kas viņa ir, šī noslēpumainā sieviete ar bālo, skaisto seju? Ko slēpj viņas pagātne? Neviens to nezina. Viņā mājo kaut kas tikko jaušami ļauns." Šķiet, ka doktors Heidoks kaut ko par viņu zina.

-   Tu esi pārāk aizrāvusies ar detekfivstāstiem, Grizelda, - es draudzīgi aizrādīju.

-    Un kā ir ar tevi? - viņa atcirta. - Pirms dažām dienām, kad tu te sēdēji un rakstīji sprediķi, es pa visu māju meklēju Traipu uz kāpnēm. Un, kad beidzot ienācu, lai pajautātu, vai tu to gadījumā neesi redzējis, ko es atrādu?

Es pietvīku.

-    Paņēmu to uz labu laimi. Manu skatienu piesaistīja nejaušs teikums un…

-   Zinu šos nejaušos teikumus, - atcirta Grizelda. Un viņa ar izteiksmi nocitēja: - Un tad notika ārkārtīgi dīvaina lieta - Grizelda piecēlās, šķērsoja istabu un kaislīgi noskūpstīja savu paveco viru.

Savus vārdus viņa pārvērta rīcībā.

-   Vai tā ir tā ārkārtīgi dīvainā lieta? - es painteresējos.

-   Nu, protams, - atbildēja Grizelda. - Vai tu apjēdz, Len. ka es būtu varējusi apprecēt kādu Kabineta ministru, baronetu, bagātu kompānijās īpašnieku, kura rīcībā ir tris padotie un personi- rais šoferis ar patīkamām manierēm, bet tā vietā es izvēlējos tevi? Vai tas tevi bezgala nepārsteidz?

-   Savā laikā pārsteidza, - es atbildēju. - Un es bieži esmu brīnījies, kāpēc tu tā izdarīji.

Grizelda smējās.

-   Tas man ļāva justies tik varenai, - viņa nomurmināja. - Citi vīrieši uzskata mani par vienkārši brīnišķīgu sievieti, un, protams, viņi jau nu priecātos, ja būtu ieguvuši mani. Bet manī ir tas, kas tev vairāk par visu nepatīk, ko tu vairāk par visu neatzīsti, un tomēr tu nespēji man pretoties! Un es, niecība, nespēju no tā atteikties. Ir taču daudz saldāk justies kā noslēpumainam un apburošam grēkam priekš kāda un nevis greznuma spalvai pie viņa cepures. Es sagādāju tev šausmīgas neērtības, es nemitīgi uzvedos ne tā, kā vajadzētu, un tomēr tu taču ārprātīgi dievini mani. Tu taču bezgala dievini mani, vai ne?

-   Dabīgi, ka tu man ļoti patīc, mana dārgā.

-    Aķ, Len, tu dievini mani. Vai atceries to dienu, kad es biju palikusi pilsētā un atsūtīju tev telegrammu, kuru tu tā arī nekad nesaņēmi, jo pasta priekšniece aizmirsa tev to atnest, tāpēc ka viņas māsai bija atskrējuši dvīnīši? Vai atceries, cik ļoti tu biji uztraucies? Kā zvanīji Skotlendjardam un sacēli šausmīgu jezgu? '

Ir lietas, kuras gribas aizmirst un nekad vairs neatcerēties. Tajā reizē es patiešām biju uzvedies dīvaini muļķīgi. Tāpēc es tagad sacīju:

-    Ja tev nav iebildumu, dārgā, tad tagad es gribētu ķerties pie runas gatavošanas.

Grizelda izdvesa kvēlu uzbudinājuma nopūtu, sabužināja manus matus, tad atkal saglauda tos un sacīja:

-   Tu nenovērtē mani. Patiešām ne. Es ielaidīšos romānā ar to mākslinieku. Es to izdarīšu, patiešām, vari nešaubīties. Un padomā, kāds draudzē tad izcelsies skandāls.

-   Pietiek ar to, kas ir jau tagad, - es maigi atteicu.

Grizelda iesmējās, noskūpstīja mani un izgāja pa verandas durvīm.

OTRĀ NODAĻA

Grizelda ir ļoti kairinoša sieviete. Aizejot no brokastu galda, es jutu milzīgu iedvesmu uzrakstīt patiešām iespaidīgu runu Anglikāņu garīdznieku biedrībai. Tagad man likās, ka esmu iztukšots un uzbudināts.

Brīdi, kad man beidzot izdevās iekārtoties strādāšanai, kabinetā lēnām iepeldēja Letisa Protero.

Vārdu "iepeldēja" es lietoju apzināti. Esmu lasījis romānus, kuros aprakstīts, kā jauni, enerģijas pārpilni cilvēki iebrāžas ka vējš - viņus iedvesmo joic de vivrc, brīnumainais jaunības dzīvīgums… Visiem tiem jaunajiem cilvēkiem, ar kuriem personīgi man nākas saskarties, piemīt kaul kas no šī mežonības gara.

Letisai šajā pēcpusdienā piemita kaut kāds īpašs gars. Viņa ir skaista meitene, ļoti slaida, gaiša un absolūti neizteiksmīga. Viņa iepeldēja pa verandas durvīm, izklaidīgi noņēma no galvas d/.clteno bereti un neskaidri, bez mazākā izbrīna balsī, nomurmināja:

-   Ak, tas esat jūs!

No Oldhollas cauri mežiņam ved taka, kas iznāk ārā pie mūsu dārza vārtiņiem, tā ka daudzi, kas nāk no turienes, ienāk pa vārtiņiem un nokļūst tieši pie mana'kabineta verandas durvīm, bet nemēro garo ceļu uz centrālo ieeju. Tāpēc es nejutos pārsteigts, ka arī Letisa ir nākusi šo ceļu, tomēr mani mazliet aizvainoja viņas attieksme.

Ja kāds nāk uz mācītājmuižu, viņam jābūt gatavam satikties ar mācītāju.

Viņa ienāca un sabruka sačokurota čupiņā vienā no maniem milzīgajiem klubkrēsliem, bezmērķīgi plūkāja matus un blenza griestos.

-   Vai Deniss ir kaut kur tuvumā?

-    Neesmu redzējis viņu kopš pusdienlaika. Kā sapratu, puisis gatavojās spēlēt pie jums tenisu.

-    Tiešām! - iesaucās Letisa. - Cerams, ka viņš nebūs devies uz Oldhollu, jo nevienu tur neatradīs.

-   Viņš stāstīja, ka jūs esot ielūguši viņu.

-   Tiesa, bet tas bija piektdien. Un šodien ir otrdiena.

-   Trešdiena, - es izlaboju.

-   Ak, cik šausmīgi! - iesaucās Letisa. - Tas nozīmē, ka es jau trešo reizi esmu aizmirsusi ierasties pusdienās, kurās biju ielūgta.

Par laimi izskatījās, ka tas viņu pārāk neuztrauc.

-   Vai Grizelda ir kaut kur tuvumā?

-    Ceru, ka tu sameklēsi viņu studijā dārzā. Tur viņa sēž pie Lorensa Redinga.

.- Par viņu mēs bieži ķildojamies, - paziņoja Letisa. - Ar tēvu, ziniet. Tēvs ir neciešams.

-   Un kāpēc tad jūs ķildojaties? - es painteresējos.

-   Par to, ka viņš mani glezno. Tēvs uzzinājis par to. Kāpēc gan es nevarētu pozēt peldkostīmā? Ja es tajā eju uz pludmali, tad kāpēc mani tādu nevar gleznot?

Brīdi klusējusi, Letisa turpināja:

-    Tas patiešām ir absurdi. Tēvs liedz jaunajam vīrietim ienākt mājā. Protams, mēs ar Lo- rensu tikai pasmejamies par to. Es nākšu uz jūsu studiju, un gleznu pabeigsim šeit.

-   Nē, mana dārgā, — es iebildu. - Nē, ja tavs tēvs to ir aizliedzis.

-    Apžēliņ, - Letisa nopūtās. - Cik jūs visi esat apnicīgi. Es jūtos satriekta. Ja vien man būtu nauda, es tūdaļ dotos projām, bet bez naudas nevaru. Vai, ja tēvs prastos un nomirtu, ari tad viss būtu kārtībā.

-   Letisa, tu nedrīksti tā runāt.

-   Nu ko, ja viņš negrib, lai es gaidu, viņa nāvi, tad varētu nebūt tik skops. Nebrīnos, ka māte viņu pameta. Vai jūs zināt, ka es gadiem ilgi uzskatīju māti par mirušu? Kas tas bija par jaunu cilvēku, ar kuru viņa aizbēga? Vai skaists?

-   Tas notika, pirms jūsu tēvs pārcēlās dzīvot uz šejieni.

-   Interesanti, kas ar māti noticis. Cerams, ka arī Annai drīz sāksies kāds romāns. Anna ienīst

v mani. Viņa izturas pret mani pietiekami pieklājīgi, tomēr ienīst. Viņa kļūst veca, un tas viņai ^nepatīk. Jūs jau zināt, kā tas notiek šādā vecumā.

Interesanti, vai Letisa nolēmusi manā kabinetā pavadīt visu pēcpusdienu?

-   Jūs taču neesat manījis manas gramofona plates, vai ne? - viņa pajautāja.

-Nē.

-   Cik riebīgi. Zinu, ka esmu tās atstājusi kaut kur šeit. Un suni arī es pazaudēju. Un ari mans rokas pulkstenis kaut kur noklīdis, bet tas nav svarīgi, tik un tā negāja. Apžēliņ! Es jūtos tik miegaina. Nezinu kāpēc, bet līdz pat vienpadsmitiem nevarēju piecelties. Dzīve tomēr ir tik vienmuļa, vai jums tā nešķiet? Ak, Kungs! Jāiet. Trijos jāapskata doktora Stouna kapukalna izrakumi.

Es paskatījos sienas pulksteni, un piezīmēju, ka ir jau bez divdesmit piecām četri.

-   Ak, vai tiešām? Cik šausmīgi. Nezin, vai viņi būs gaidījuši mani vai aizbraukuši bez manis. Laikam jāiet un kaut kas jādara lietas labā.

Viņa piecēlās un, peldēdama ārā, pār plecu nomurmināja:

-   Jūs pasacīsiet Denisam, ja?

Es mehāniski atbildēju "jā" un pārāk vēlu sapratu, ka man nav ne jausmas, kas jāpasaka Denisam. Bet man arī iešāvās prātā iespēja, ka tam nav nekādas nozīmes. Es iegrimu pārdomās par doktoru Stounu, plaši pazīstamu arheologu, kurš nesen ieradies un apmeties "Zilajā mežakui- II", kur dzīvodams uzraudzīja izrakumus kapu- kalnā. Kapukalns atrodas pulkveža Protero īpašumā. Starp doktoru Stounu un pulkvedi jau bija izcēlušies vairāki strīdi. Tomēr visvairāk mani uzjautrināja doktora nodoms parādīt Letisai izrakumus.

Man Letisa Protero likās parasta koķete. Kā gan viņa spēs saprasties ar arheologa sekretāri mis Krēmu. Mis Krēma ir veselīga, divdesmit piecus gadus jauna sieviete. Viņa ir trokšņaina, vienmēr piesārtusi, dzīvespriecīga un ar tik izteiksmīgu muti, ka tajā mūždien šķiet esam kas vairāk nekā tikai divas veselīgu zobu rindas.

Ciema iedzīvotāju viedoklis dalās uz pusēm par to, vai viņa ir sliktāka, kā izliekas, vai gluži pretēji, jauna sieviete ar dzelžainiem tikumiem, kuras mērķis ir pie pirmā izdevīgā gadījuma kļūt par misis Stounu. Jebkurā gadījumā, viņa ir pilnīgs Letisas pretstats.

Varu iedomāties, ka Oldhollā nevalda nekāds laimes kalngals. Pulkvedis Protero pirms pieciem gadiem apprecējās no jauna. Otrā misis Protero ir izskatīga sieviete, lai gan ne tradicionālā nozīmē. Man vienmēr ir licies, ka viņas un pameitas attiecības nav no draudzīgākajām.

Tiku iztraucēts vēl vienu reizi. Šoreiz tas bija mans palīgs Hoss. Viņš vēlējās uzzināt sīkāk, kā beigušās manas un Protero pārrunas. Es pastāstīju, ka pulkvedis'pažēlojies par Hosa pedantisko sekošanu Romas katoļu baznīcas tradīciju garam, lai gan patiesībā viņa apciemojuma īstais mērķis bijis gluži cits. Un tad arī es pats izteicu Hosam savus iebildumus un paziņoju skaidri un gaiši, ka viņam tomēr jāpakļaujas manai vadībai. Kopumā Hoss manus aizrādījumus uzņēma ar sapratni.

Kad viņš bija aizgājis, es jau sāku nožēlot, ka šis puisis man tik ļoti nepatīk. Tāda muļķīga palikšana vai nepatikšana pret vienu vai otru cilvēku, pēc manām domām, kristietim galīgi nepiedien.

Nopūties es secināju, ka uz mana rakstāmgalda novietotā pulksteņa rādītāji sasnieguši bez ceturkšņa piecus, kas nozīmēja, ka patiesībā ir pus- pieci, tāpēc devos uz viesistabu.

Cctri no maniem draudzes locekļiem jau sēdēja te ar tējas tasēm rokās. Grizelda bija ieņēmusi vietu aiz tējas galdiņa, kur centās nepiespiesti iejusties namamātes lomā, bet rezultātā tas izskatījās vēl nedabīgāk kā parasti.

Es sarokojos ar visiem apkārtējiem un apsēdos starp mis Mārplu un mis Vederbiju.

Ja mis Mārpla ir gaišmataina, paveca dāma ar dižciltīgām, valdzinošām manierēm, tad mis Vederbiju var salīdzināt ar etiķa malku. Bet no abām mis Mārpla ir krietni jo krietni bīstamāka.

-    Mēs nupat runājām par doktoru Stounu un mis Krēmu, - medussaldā balstiņā paskaidroja Grizelda.

Man pār galvu kā piedauzīga atbalss pāršāvās Denisa vārdi:

-   Mis Krēma i no tā ne silts, nejiuksts.

Man pēkšņi sagribējās pateikt savas domas skaļā balsī un paskatīties, kādu efektu tas izraisīs, bet, par laimi, atturējos.

-   Neviena jauna meitene tā nerīkotos, - kodolīgi noteica mis Vederbija un nosodoši saknieba savas plānās lūpas.

-   Kā nerīkotos? - es painteresējos.

-   Neietu par sekretāri pie neprecēta vīrieša, - šausmu pilnā balsī paskaidroja mis Vederbija.

-   Ak, mana dārgā! - iesaucās mis Mārpla. - Es domāju, ka precētie ir tie sliktākie. Atcerieties nabaga Molliju Kārteri.

-    Precēti vīrieši, kuri nedzīvo kopā ar savām •sievām, protams, ir bēdīgi slaveni, - tā mis Vederbija.

-   Un pat ari tie, kuri dzīvo ar sievām, - nomurmināja mis Mārpla. - Es atceros, kā…

Es pārtraucu viņas sājās atmiņas.

-   Katrā ziņā, - es sacīju, - mūslaikos meitene var rīkoties tāpat kā vīrietis.

-    Un braukt uz laukiem? Un apmesties tajā pašā viesnīcā? - bargā balsī iesaucās misis Pl aisa Ridlija.

-   Un visas guļamistabas atrodas vienā un tajā pašā stāvā, - pavērsusies pret mis Mārplu, klusā balsī nomurmināja mis Vederbija.

Tad skaļi un sirsnīgi ierunājās mis Hārtnela, kas ir norūdīta, jautra sieviete un ļoti jūt līdzi nabagiem:

-    Nabagu pieķers, pirms viņš attapsies, kur atrodas. Nabags ir nevainīgs kā nedzimis bērns, to taču jūs saprotat.

Interesanti, ko viņas secinās no šīs frāzes. Nevienai no klātesošajām dāmām pat sapņos nenāktu prātā, ieminēties par bērnu, pirms tas, visiem apskatāms, droši neguļ šūpulī.

-    Riebīgi, tā es to nosauktu, - turpināja mis Hārtnela viņai pierasti raksturīgajā netaktiskajā manierē. - Tas vīrietis noteikti ir vismaz divdesmit piecus gadus vecāks par viņu.

Tūdaļ ieskanējās trīs sieviešu balsis, tērgājot par savstarpēji nesaistītām lietām, piemēram, baznīcas zēnu kora ekskursijas izbraukumu, nožēlojamo negadījumu pēdējā māšu sapulcē un baznīcā mūždien valdošo caurvēju. Mis Mārpla pameta Grizeldas virzienā acu zibeņus.

-   Vai jums nešķiet, - ierunājās mana sieva, - ka varbūt mis Kremai par visu vairāk patīk interesants darbs? Un ka doktors Stouns viņai ir tikai darba devējs?

Iestājās klusums. Acīmredzot neviena no četrām dāmām šai domai nepiekrita. Klusumu pārtrauca mis Mārpla, papliķējot Grizeldai pa roku.

-    Mana dārgā, - viņa' sacīja, - jūs esat ļoti jauna. Tikai.jaunie spēj domāt tik šķīsti.

Grizelda sašutusi iebilda, ka vina nebūt neesot tik šķīsta.

-    Dabīgi, - turpināja mis Mārpla, neņemot vērā Grizeldas protestu, - ka jūs par cilvēkiem domājat tikai to labāko.

-   Vai tiešām jums liekas, ka viņa grib apprecēt to plikpauraino, garlaicīgo veci?

-   Kā saprotu, viņš ir labi pārticis, - sacīja mis Mārpla. - Baidos, ka visai varmācīga rakstura. Pirms dažām dienām viņš nopietni sastrīdējās ar pulkvedi Protero.

Visi ieinteresēti saliecās uz priekšu.

-   Pulkvedis Protero apvainoja viņu, nosaucot par nejēgu.

-   Cik tas ļoti izklausās pēc pulkveža Protero un cik absurdi, - iesaucās misis Praisa Ridlija.

-   Jā, ļoli izklausās pēc pulkveža Protero, tikai nezinu, vai tas ir tik absurdi, - iebilda mis Mārpla. - Vai atceraties sievieti, kura ieradās scit un sacīja, ka pārstāvot invalīdu aizsardzības biedrību, bet, saņēmusi ziedojumus, pazuda 11/ visiem laikiem? Tā arī par viņu nekas nav dzirdēts, un tas liecina, ka šai sievietei nebija nekā kopīga ar invalīdu biedrību. Bet cilvēks jau ir tā radīts, ka tic otram, tic tam, kas viņu slavē.

Man pat sapnī nenāktu prātā uzskatīt mis Mārplu par tādu, kas viegli uzticas citiem.

-   Un ap to jauno mākslinieku misteru Redin- gu taču arī ir sacelta jezga, vai ne? - pajautāja mis Vederbija.

Mis Mārpla pamāja.

-    Pulkvedis Protero izmetis viņu no mājas. Izrādījies, ka viņš gleznojis Letisu peldkostīmā.

-    Es vienmēr esmu domājusi, ka starp viņiem kaut kas ir, - paziņoja misis Praisa Ridlija. - Tas jaunais puisis vienmēr slaistās šeit apkārt. Žēl gan, ka meitenei nav mātes. Pamāte jau nu nekad nevar viņu aizstāt.

-    Es uzdrošinos sacīt, ka misis Protero ļoti cenšas, - iebilda mis Hārtnela.

-    Meičas vienmēr ir tik izmanīgas, - nogaudās misis Praisa Ridlija.

-   īsts romāns, vai ne? - nopūtās mīkstsirdīgā mis Vederbija. - Viņš ir tik izskatīgs jauns cilvēks.

-    Bet izlaidīgs, - noteica mis Hārtnela. - Un kāds gan šis lai būtu?Mākslinieks! Parīze! Modelēs! Viss tas.kopā!

-   Jā, gleznot viņu peldkostīmā, - nopūtās misis Praisa Ridlija. - Tas nu gan nav skaisti.

-   Viņš mani arī glezno, - paziņoja Grizelda.

-   Taču ne jau peldkostīmā, māna dārgā, - iesaucās mis Mārpla.

-    Varbūt vēl ļaunāk, - pašapzinīgi noteica Grizelda.

-    Ak jūs, nerātnais meitēns, - mis Hārtnela iecietīgi uzņēma viņas joku. Pārējās izskatījās nedaudz šokētas.

-   Vai dārgumiņš Letisa pastāstīja jums par nepatikšanām? - mis Mārpla uzrunāja mani. .

-   Pastāstīja man?

-   Jā. Es redzēju, kā viņa cauri dārzam aizgāja līdz jūsu kabineta verandas durvīm.

Mis Mārpla vienmēr redz visu. Dārzkopība noder kā dūmu aizsegs, un vienmēr var attaisnoties, ka caur spēcīgajām brillēm tiek vēroti putni.

-   Jā, viņa par to ieminējās, - es atzinu.

-   Misters Hoss izskatījās tik nervozs, - sacīja mis Mārpla. - Jācer, ka viņš nestrādā pārāk smagi-

-   Ak! - satraukti iesaucas mis Vederbija. - Es gandrīz aizmirsu. Ziniet, man priekš jums ir jaunumi. Es redzēju, kā doktors Heidoks iznāca no misis Lestreinclžas kotedžas.

Mēs visi vērāmies viens otrā.

-    Varbūt viņa ir sasirgusi, - ieminējas misis Praisa Ridlija.

-   Tādā gadījumā tas noticis ļoti pēkšņi, - ie- hiIda mis Hārtnela..- Jo vēl trijos šopēcpusdien es redzēju viņu pastaigājamies dārzā. Viņa izskatījās pilnīgi vesela.

-   Varbūt viņa un doktors Heidoks ir seni paziņas, - ieminējās misis Praisa Ridlija. - Viņš par to gan nav ieminējies.

-   Tas ir interesanti, ka viņš par to nekad nav ieminējies, - viņu pārtrauca mis Vederbija.

-   Faktiski… - Grizelda iesāka klusā, noslēpumainā balsi, bet tad apklusa. Visi satraukti pieliecās viņas virzienā.

-   Šķiet, ka es zinu. - Grizelda teatrāli paziņoja. - Viņas vīrs bijis misionārs. Šausmīgs stāsts. Ziniet, viņu apēda. Vienkārši ņēma un apēda. Un tā viņa bija spiesta kļūt par cilts vadoņa galveno sievu. Doktors Heidoks bija devies kādājekspe- dīcijā un izglāba viņu.

Kādu brīdi valdīja vispārējs pārsteigums, tad mis Mārpla pārmetoši, bet ar smaidu iesaucās:

-   Nerātnais meitēns!

Un viņa pārmetoši iesita Grizeldai pa roku.

-   Ne visai prātīga rīcība, mana dārgā. Ja jūs sarunājat šādas lietas, ļaudis var viegli noticēt, un reizēm tas mēdz radīt sarežģījumus.

Gaisotnē bija parādījies zināms atsalums. Divas no dāmām piecēlās, lai dotos projām.

-    Interesanti, vai starp jauno Lorensu Rcdin- gu un Letisu Protero patiešām kaut kas ir?- ieminējās mis Vederbija. - Vispār jau izskatās, ka ir. Ko jūs par to domājat, mis Mārpla?

Mis Mārpla šķita prātojumos iegrimusi.

-   Es gan pati to neapgalvotu. Ne jau Letisa. Pilnīgi cita sieviete, es teiktu.

-   Bet pulkvedis Protero noteikti domā, ka…

' — Viņš mani vienmēr ir satriecis ar savu stulbumu, - turpināja mis Mārpla. - Viņš ir no tiem vīriešiem, kuri mēdz ieņemt galvā kādu muļķīgu ideju un tad stūrgalvīgi turas pie tās. Vai atceraties Džo Baknelu, "Zilā mežakuiļa" saimnieku? Absolūtas muļķības bija iedoma, ka viņa meita saietas ar jauno Beili- ju, jo beigu beigās tā draiskule izrādījās viņa sieva.

Runājot viņa nenovērsa skatienu no Grizeldas, un pēkšņi mani sagrāba nikns dusmu uzliesmojums.

-    Vai jums nešķiet, mis Mārpla, - es pajautāju, - ka mēs ļaujam pārāk lielu brīvību mūsu mēlēm? Kā jums zināms, žēlsirdība un ļaunums ir nesavienojamas lietas. Muļķīgi trinot mēles un ļauni tenkojot, var nodarīt milzīgu postu.

-    Dārgais vikār, - sacīja mis Mārpla. - Jūs esat tik pārpasaulīgs. Baidos, ka, pētot cilvēka dabu tik ilgi, cik ilgi to esmu darījusi es, atliek vien secināt, ka no tās nekas labs nav gaidāms.

Es uzdrošinos sacīr, ka, dīki papļāpājot, kaut arī la darīt nav pareizi un labi, bieži vien var nonākt pie patiesības, vai ne?

Pēdējā dzēlīgā piezīme trāpīja mērķī.

TREŠĀ NODAĻA

-   Nekrietnā, vecā kaķene, - iesaucās Grizelda, tiklīdz durvis bija aizvērušās.

Viņa novaibstījās aizejošo viesu virzienā, tad palūkojās uz mani un iesmējās.

-    Len, vai tu tiešām turi mani aizdomās par lo, ka man ir romāns ar Lorensu Redingu?

-   Protams, ka ne, mana dārgā.

-   Bet tu nodomāji, ka mis Mārpla netieši norada uz to. Un tu.mani aizstāvēji kā… kā saniknots tīģeris. Tas bija vienkārši brīnišķīgi.

Uz mirkli mani sagrāba neveiklības sajūta. Anglikāņu baznīcas garīdzniecības pārstāvis nedrīkstētu atļauties nonākt situācijā, kad viņš tiek salīdzināts ar saniknotu tīģeri.

-   Jutu, ka šajā gadījumā nedrīkstu klusēt, - es paskaidroju. - Tomēr, Grizelda, arī tu varētu būt mazliet uzmanīgāka, izvēloties izteicienus.

-   Vai tu domā to stāstu par kanibāliem? - viņa pajautāja. - Vai varbūt to, ka Lorenss glezno mani kailu? Ak, ja vien viņas zinātu, ka tieku gleznota biezā mantijā ar ļoti augstu kažokādas apkakli. Tas ir tērps, kurā bez bailēm varētu do- tics vizītē pie pāvesta. Nav redzams ne sprīdis no manas grēcīgās miesas! Patiesībā tas viss ir tik brīnišķīgi un šķīsti. Lorenss ne reizi nav mēģinājis mīlināties ar mani. Nespēju pat iedomāties, kāpēc. ,

-   Acīmredzot viņš zina, ka tu esi precēta sieviete…

Neizliecies, ka esi no mēness nokritis, Len. Tu ļoti labi zini, ka pievilcīga, jauna sieviete, precējusies ar krietni vecāku vīru, ir īsta debesu dāvana jaunam vīrietim. Tur jābūt kādam citam iemeslam, jo es neesmu neglīta. Neesmu gan.

-   Bet tu taču neteiksi, ka vēlies, lai viņš mīlinātos ar tevi?

-    N-n-ē, - Grizeldas atbilde neskanēja tik pārliecinoši, kā es būtu vēlējies.

-Ja viņš ir iemīlējies Letisā Protero…

-   Mis Mārpla gan tā nedomāja.

-   Mis Mārpla var kļūdīties.

-   Nē, viņa nekad nekļūdās. Tai vecajai kaķenei vienmēr izrādās taisnība. - Mirkli klusējusi, Grizelda uzmeta man ātru sāņus skatienu un sacīja: - Tu taču tici man, vai ne? Es domāju, tu tici, ka starp mani un Lorensu nekā nav?

-   Mana mīļā Grizelda, - es pārsteigts atteicu. - Nu, protams, ka es tev ticu.

Mana sieva pienāca pie manis un sniedza skūpstu.

-   Es vēlos, lai tu tik viegli nenotici svešu ļaužu runām, Len. Labāk tici tam, ko saku es.

-v Es jau ari to gribētu. Bet, mana dārgā, cs no sirds lūdzu, lai tu uzmanītu savu mēli un padomātu par to, ko saki. Atceries, ka šīm sievietēm pilnīgi trūkst humora izjūtas. Viņas visu uztver nopietni.

-   Ja viņām kas vajadzīgs, - sacīja Grizelda, - las ir mazumiņš amoralitātes dzīvē. Tad viņām lik nopietni to nevajadzētu meklēt citos.

Šos vārdus pasacījusi, Grizelda izgāja no istabas. Es palūkojos rokas pulkstenī un arī steidzos ārā. Man vēl bija palikuši daži apciemojumi, kurus būtu vajadzējis veikt krietni agrāk.

Trešdienas vakara dievkalpojums kā parasti bija vāji apmeklēts, un, kad es, ģērbkambarī pārģērbies, ienācu baznīcā, tā bija tukša, ja neskaita kādu sievieti. Viņa stāvēja pie loga un skatījās ārā. Mūsu baznīcai ir visai skaisti senu vitrāžu logi, un arī pašu baznīcu ir vērts apskatīt. Izdzirdējusi manu soļu troksni, sieviete pagriezās, un es ieraudzīju, ka tā ir misis Lcts- reindža.

Mēs abi kādu mirkli klusējām, tad cs ierunājos:

-Ceru, ka jums patīk mūsu maza baznīciņa.

-   Es apbrīnoju vitrāžas, - viņa atbildēja.

Viņai bija ļoti patīkama, klusa balss, tomēr tā

skanēja skaidri, ar nevainojamu dikciju.

-   Man ļoti žēl, ka vakar nesatiku jūsu sievu.

Mēs vēl dažas minūtes pastaigājāmies pa baznīcu. Viņa neapšaubāmi bija izglītota sieviete ar labām zināšanām baznīcas vēsturē un arhitektūrā. Tad mēs kopā izgājām no baznīcas un devāmies pa ceļu, kurš garām viņas mājai veda uz mācītājmuižu. Kad nonācām pie misis Lcs- treindžas vārtiņiem, viņa patīkamā balsī uzaicināja:

- Jūs taču ienāksiet, vai ne? Un pateiksiet savas domas par to, ko cs esmu paveikusi?

Es pieņēmu uzaicinājumu. Litlgeita reiz bija piederējusi kādam angļu pulkvedim no Indijas, un nu es ar atvieglojuma sajūtu redzēju, ka ir pazuduši misiņa galdiņi un birmiešu elku -figūras. Tagad māja bija iekārtota ļoti vienkārši, bet ar labu gaumi. Apkārt valdīja miers un harmonija.

Un tomēr es arvien vairāk un vairāk prātoju par to, kas tādu sievieti kā misis Lestreindža atvedis uz dzīvi Svētās Marijas Pļavās. Viņa šķita īsta sabiedrības dāma, tāpēc likās dīvaini, ka nolēmusi aprakt sevi mazā lauku ciematiņā.

Viesistabas spožajā gaismā man pirmo reizi radās iespēja aplūkot šo sievieti tuvāk.

Viņa bija ļoti slaida, pat gara. Viņas mati krāsojās zeltaini, vietām iesārti. Viņas skropstas un uzacis bija tumšas - dabīgas vai krāsotas, to cs nevarēju noteikt. Ja tās-ir krāsotas, cs nodomāju, tad ļoti prasmīgi. Viņas mierpilnā seja slēpa kaut ko no sfinksas izteiksmes, bet acis - tik neparastas acis es vēl nekad nebiju redzējis. Tās bija gandrīz vai zelta krāsā.

Viņas apģērbs bija perfekts, un viņai piemita labi audzinātas sievietes nepiespiestība, un tomēr viņā slēpās kaut kas neiederīgs, kaut kas nelabvēlīgs. Man prātā iešāvās vārds, kuru bija lietojusi Grizelda - draudīgs ļaunums. Absurdi, protams, un tomēr - vai tik absurdi? Neaicināta prāta iešāvās kāda doma - šī sieviete neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā.

Mūsu saruna ritēja gandrīz vai ikdienišķi - par gleznām, grāmatām, par vecām baznīcām.- Un tomēr mani pārņēma dīvaina sajūta, ka aiz ta visa slēpjas vēl kas cits, kaut kas pilnīgi atšķirīgs no tā, ko misis Lestreindža gribēja man sacīt.

Vienu, divas reizes es notvēru viņas skatienu. Viņa skatījās manī ar dīvainu neizlēmību, it kā nevarētu par kaut ko izšķirties. Es ievēroju, ka viņa turpina runāt par izteikti bezpersoniskām lēmām. Viņa ne reizi nepieminēja savu vīru vai radiniekus.

Bet visu laiku viņas skatienā varēja jaust savādu, neatlaidīgu lūgumu. Likās, ka viņa saka: "Vai lai es to pastāstu? Es to gribu. Vai tiešām jūs nevarat man palīdzēt?"

Tomēr beigās lūguma izteiksme viņas sejā izdzisa. Vai varbūt es biju visu izfantazējis? Man radās sajūta, ka tieku atraidīts, tāpēc piecēlos un devos projām. Izejot no istabas, es palūkojos atpakaļ un redzēju, kā misis Lestreindža skatās man nopakaļ. Viņas acīs jautās mīklaina, šaubu pilna izteiksme. Kāda impulsa mudināts, es pagriezos atpakaļ:

-   Vai ir kas, ko es varu darīt…

Viņa neizlēmīgi atbildēja:

-Tas ir tik laipni nojums…

Tad mēs abi klusējām, līdz viņa sacīja:

-   Kaut es zinātu. Tas ir tik grūti. Ak nē, nedomāju, ka kāds var man līdzēt. Tomēr pateicos, ka piedāvājāt palīdzību.

Tā tas arī beidzās, tāpēc es devos projām. Bet aizejot es prātoju dziļas domas. Mēs vēl neesam iepazinuši visus Svētās Marijas Pļavu noslēpumus.

Tiktāl tas tā bija, bet, izejot pa vārtiņiem, man nācās .pārdzīvot uzbrukumu. Mis Hārtnela lieliski māk uzbrukt - negaidīti un nepatīkami.

-   Es redzēju jūs! - viņa iesaucās. Tāds bija viņas smagnējais humors. - Un es esmu tik ļoti satraukta.Tagad jūs beidzot varēsiet mums pastāstīt.

-   Par ko?

-   Par šo noslēpumaino dāmu! Vai viņa ir atraitne, vai varbūt kaut kur dzīvo viņas vīrs?

-   Es tiešām nemāku teikt. Viņa man nepastās- * 11 ja.

-   Cik bezgala savādi. Nūja, it kā varētu padomāt, ka viņa ņems un tā vienkārši sāks stāstīt. Gandrīz vai jāsāk domāt, ka viņai būtu kāds ier mesls nerunāt?

-   Man gan tā nelikās.

-   Kā tad! Bet, kā saka mūsu dārgā mis Mārpla, jūs, dārgais vikār, esat tik pārpasaulīgs. Pastāstiet, vai viņa jau sen pazīst doktoru Hei- doku?

-   Viņa par to neko neminēja, tā ka es nezinu.

-   Tiešām? Bet par ko tad jūs runājāt ?

-   Par gleznām, mūziku, grāmatām, - es paskaidroju, un tas nebija melots.

Mis Hārtnela, kuras mīļākā sarunas tēma ir cilvēki, skatījās manī ar neticību un aizdomām. Redzot viņu svārstāmies un nespējot izlemt turpmāko rīcību, es izmantoju izdevību, novēlēju labu nakti un ātrā solī devos projām.

Pie nākamās ciemata mājas es nogriezos un mācītājmuižā atgriezos caur dārza vāriņiem, lai gan man nācās palavīties garām vēl vienam bīstamam punktam - mis Mārplas dārzam. Tomēr es jutos samērā droši, jo nav cilvēka iespēju robežās likt ziņai par manu apciemojumu misis Lestreindžas namā sasniegt mis Mārplas ausis tik ātri.

Kad biju aizbultējis dārza vārtiņus, man ienāca prātā, ka vajadzētu vēl aiziet līdz dārza nojumei, kuru jaunais Lorenss Redings izmanto par māksliniekā studiju, un pašam palūkot, kā sokas darbs pie Grizeldas portreta.

Man nebija ne jausmas, ka studijā kādu atradīšu. No turienes neskanēja balsis, kuras būtu brīdinājušas mani, un, šķiet, arī manu soļu troksnis garajā zālē nebi ja dzirdams.

Es atvēru durvis un lempīgi apstājos uz sliekšņa. Jo studijā atradās divi - vīrieša rokas bija apskāvušas sievieti, un viņš viņu kaislīgi skūpstīja.

Šie divi bija mākslinieks Lorenss Redings un misis Protero.

Es spēji atkāpos un bēgu uz savu kabinetu. Tur es atkritu krēslā, izņēmu pīpi un iegrimu domās. Atklājums bija šokējis mani, it īpaši tāpēc, ka kopš pēcpusdienas sarunas ar Letisu es jutos visai pārliecināts, ka starp viņu un jauno vīrieti veidojas abpusējas simpātijas. Bez tam likās, ka tāpat domā arī Letisa. Nu bija skaidrs, ka meičai nav ne jausmas par mākslinieka un viņas pamātes romānu.

Traks samezglojums. Ar nepatiku man nācās izteikt visu cienību mis Mārplai. Viņa nav maldījusies un ļoti precīzi nojautusi lietu patieso stāvokli. Tātad viņas daudznozīmīgo, Grizcldai uzmesto skatienu es esmu sapratis pilnīgi nepareizi.

Man pat sapņos nebija rādījies, ka te iejaukta misis Protero. Misis Protero vienmēr bijusi klusa, sevī noslēgusies sieviete, kuru neviens neuzskatītu par spējīg.u uz pārlieku dziļām jūtām.

Tiktāl biju aizdomājies, kad man lika "satrūkties klauvējiens pie verandas durvīm. Es piecēlos un piegāju pie tām. Ārpusē stāvēja misis Protero.. Es atvēru durvis. Viņa, nesagaidījusi manu uzaicinājumu, ienāca iekšā, k'ā bez elpas šķērsoja istabu un noslīdēja uz dīvāna.

Man bija sajūta, ka nekad agrāk neesmu viņu tā īsti redzējis. Klusā, sevī noslēgusies sieviete, kuru es kādreiz pazinu, likās izgaisusi. Viņas vietu tagad ieņēmis strauji elpojošs, izmisis radījums. Pirmo reizi mūžā es apjautu, ka Anna Protero ir skaista.

Viņai bija brūni mati, bāla seja un ļoti dziļas, pelēkas acis. Pašlaik viņa likās pietvīkusi, viņas krūtis cēlās un krita. Šķita, ka statuja būtu pēkšņi atdzīvojusies. Redzot šādu pārvērtību, es tikai acis vien spēju mirkšķināt.

-   Es nolēmu, ka labāk būs, ja atnākšu, - viņa . sacīja. - Jūs.. . jūs taču nupat to redzējāt, vai ne?

Es pamāju.

Tālāk viņa sacīja ļoti klusā balsī:

-   Mēs mīlam viens otru…

Pat par spīti acīmredzamajām ciešanām un satraukumam, viņas lūpas rotāja viegls smaids. Tā smaida sievietes, kas piedzīvojušas ko neparasti brīnumainu un skaistu.

Es joprojām neko nesacīju, tāpēc viņa pajautāja:

-   Tas jums laikam šķiet ļoti nosodāmi?

-   Vai jūs no manis varat sagaidīt ko citu, misis Protero?

-   Nē, nē… laikam jau nē.

Es centos, lai mana balss skanētu cik iespējams maigi:

-   Jūs asai precēta sieva…

Viņa pārtrauca mani:

-    Ak, cs zinu, zinu. Vai tiešām jūs domājat, ka es to diendienā nepārdzīvoju? Es neesmu ļauna sieviete, patiešām neesmu. Un vispār tas nav tā… nav tā… kā jūs varbūt iedomājaties.

-    Es par to priecājos, - mana atbilde noskanēja visai drūmi.

-    Vai jūs pastāstīsiet manam vīram? - viņa bikli pajautāja.

-   Valda uzskats, ka garīdznieks nav spējīgs uz džentlmenisku rīcību, - es sausi atteicu. - Tas nebūt tā nav.

Viņa uzmeta man pateicības pilnu skatienu.

-    Es esmu tik nelaimīga. Ak! Es esmu tik bezgala nelaimīga. Es nevaru tā turpināt, es vienkārši nevaru tā turpināt. Un es arī nezinu, ko lai daru. - Viņas balss ieskanējās nedaudz histēriski. - Jūs nezināt, kāda ir mana dzīve. Ar Lūsjusu es jūtos nožēlojama. Jau no paša sākuma esmu tāda jutusies. Neviena sieviete nespētu būt laimīga ar viņu. Ak, kaut viņš būtu miris… Tas ir šausmīgi, bet es to tiešām vēlos… Esmu tādā izmisumā, ticiet man, es esmu tāda izmisumā. — Viņa pietrūkās kājās un palūkojās ārā pa logu.

-   Kas tur bija? Man liekas, ka es kaut ko dzirdēju. Varbūt tas bija Lorenss..

Es piegāju pie verandas durvīm. Tās nebija aizvērtas, kā biju iedomājies. Es spēru soli ārā un paskatījos dārzā, bet neviens nebija redzams. Tomēr arī es biju pārliecināts, ka dzirdēju soļu troksni. Vai varbūt mani iespaidoja viņas uztraukums?

Kad atgriezos istabā, viņa bija saliekusies uz priekšu un nokārusi galvu. īsta nelaimes čupi- ņa.

- Es nezinu, ko iesākt. Es nezinu, ko iesākt, - viņa atkārtoja atkal un atkal.

Es pienācu un apsēdos viņai blakus. Es sacīju viņai vārdus, kādus, pēc manām domām, sacīt bija mans pienākums. Es centos runāt ar nepieciešamo pārliecību balsī, visu laiku jūtoties neomulīgi, jo tikai vēl šorīt pats biju atļāvies izteikties, ka pasaule bez pulkveža Protero bulu daudz labāka.

Visvairāk es lūdzu viņu nepārsteigties. Pamest māju un atstāt vīru - tas ir ioti nopietns solis.

Nedomāju, ka man izdevās pārliecināt viņu. Es šajā pasaulē esmu nodzīvojis pietiekami ilgi, lai apzinātos, ka jebkurš mēģinājums pārliecināt iemīlējušos cilvēku ir bezjēdzīgs. Tomēr es patiešām cerēju, ka mani vārdi misis Protero kaut nedaudz nomierina.

Piecēlusies promiešanai, viņa man pateicās un apsolīja pārdomāt manus vārdus.

Un tomēr, kad viņa bija aizgājusi, es jutos ļoti neērti. Es sapratu, ka līdz šim neesmu mācējis izprast Annu Protero, viņas raksturu. Tagad es saskatīju viņā izmisuma māktu sievieti, kura, ja reiz emocijas pamodušās, neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā. Un viņa bija izmisīgi, mežonīgi, ārprātīgi iemīlējusies Lorensā Redingā, vīrietī, kurš ir vairākus gadus jaunāks par viņu. Man tas nepatika.

CETURTĀ NODAĻA

Es biju pilnīgi aizmirsis, ka esam ielūguši Lorensu Redingu uz vakariņām. Kad iebrāzās Grizelda un sarāja mani, ka līdz maltītei palikušas pāris minūtes, es jutos bezgala pārsteigts.

- Cerams, ka viss būs kārtībā, - Grizelda sauca man nopakaļus, kad es kāpu augšup pa kāp: nēm. - Es apdomāju, ko tu sacīji pusdienlaikā, un izšķīros par dažiem tiešām garšīgiem ēdieniem.

Starp citu, uzdrīkstos piebilst, ka mūsu vakariņu maltītes parasti pilnībā apliecina Grizeldas apgalvojumu, ka gadījumos, kad viņa cenšas, viss iznāk vēl sliktāk nekā tad, kad netiek darīts nekas. Iecerētā ēdienkarte tiešām bija pretencioza, piedevām Mērija, šķiet, izbaudīja perversu prieku, noskatoties, ko ar šiem jaukumiem var izdarīt, neizcepot līdz galam vai pārccpot. Grizeldas pasūtītās austeres izrādījās nebaudāmas varbūt nezināšanas dēļ — nelaimīgā kārtā mājā neatradās nekas tāds, ar ko tās varētu atvērt, un tas atklājās tikai pēdējā brīdī.

Es gan ļoti šaubījos, vai Lorenss Redings atnāks uz vakariņām. Viņš taču viegli var atrast kādu attaisnojošu iemeslu un neierasties.

Tomēr viņš ieradās, pie tam pietiekami precīzi, un tā mēs četratā sēdamies pie galda.

Lorenss Redings nenoliedzami bija pievilcīga personība, kā varēju jaust, kādus trīsdesmit gadus vecs, tumšiem matiem, bet zilām, spožām, • gandrīz mirdzošām acīm. Viņš bija no tiem jaunajiem vīriešiem, kuri vienlīdz labi pieprot visu. Viņi lieliski spēlē spēles, ir izcili šāvēji, labi aktieri un brīnišķīgi stāstītāji. Viņi jebkurās viesībās spēj iedvest dzīvību. Manuprāt, Lorensa Re- dinga dzīslās tek iru asinis. Viņš nepavisam nav tāds, kādu jūs varētu iedomāties tipisku mākslinieku. Un tomēr es uzskatu viņu par gudru modernā stila gleznotāju. Arī es šo to saprotu no glezniecības.

Un bija pilnīgi saprotams, kāpēc tieši šajā vakarā viņš izskatījās nedaudz satriekts, lai gan visumā turējās braši. Domāju, kā Grizelda un Deniss neko sliktu nenojauta. Es jau arī nenojaustu, ja iepriekš šo to nebūtu uzzinājis.

Grizelda un Deniss jutās īpaši jautri. Viņi nemitīgi jokoja par doktora Stouna un mis Kremas attiecībām - šo vietēja mēroga skandāliņu. Kā pēkšņs belziens pa pieri man prātā ienāca doma, ka Deniss pēc vecuma ir tuvāk Grizeldai nekā cs. Mani viņš uzrunā par tēvoci Lenu, bet viņu sauc vienkārši par Grizeklu. Tas uzdzina savādu skumju sajūtu.

Bet tad es nospriedu, ka vainīga misis Protero, kura mani tik ļoti apbēdinājusi. Parasti cs ne- . padodos šādām neauglīgām un mokošām emoci- jām.

Grizelda un Deniss brīžiem aizgāja pārāk tālu, bet es apžēlojos un neapsaucu viņus. Man vienmēr ir licies nožēlojami, ka garīdznieka klātbūtne vien jau neļauj ļaudīm justies brīvi.

Lorenss jautri iesaistījās sarunā, tomēr es redzēju, ka viņa skatiens nemitīgi apstājas pie manis, tāpēc īpaši nebrīnījos, kad pēc vakariņām viņš ievilināja mani kabinetā.

Tiklīdz bijām vieni, viņa tonis.izmainījās.

-    Jūs esat atklājis mūsu noslēpumu, ser, - viņš sacīja. - Kā domājat rīkoties tālāk?

Ar Redingu cs varēju sarunāties daudz vaļsir- dīgāk nekā ar misis Protero, un es tā arī darīju. Viņam tas tīri labi patika.

-    Protams, - viņš sacīja, kad es biju pabeidzis, - jums tas viss jāsaka. Jūs esat garīdznieks. Un es ar to negribu jūs apvainot. Patiesību sakot, domāju, ka jums pat ir taisnība. Tomēr tas, kas noticis starp mani un Annu, nav parasts romāni nš.

Kad es viņam atbildēju, ka tieši šādu frāzi ļaudis atkārto kopš cilvēces pirmsākumiem, viņa lūpas savilkās smaidā.

-   Jūs gribat sacīt, ka katrs savu gadījumu uzskata par unikālu? Laikam jau jums taisnība. Tomēr vienai lietai jums jānotic.

Viņš pārliecināja mani, ka pagaidām "viņu attiecībās nekā nepiedienīga neesot". Anna, viņš sacīja, esot viena no visuzticīgākajām sievām, kādas jebkad dzīvojušas. Kas notiks tālāk, to viņš nezinot.

-    Ak, ja tas būtu kā romānā, - viņš drūmā balsī novilka. - Tad vecais vīrs nomirtu, un kādu brīnišķīgu brīvību tas atnestu mums visiem.

Es viņu norāju.

-   Ak, es taču nedomāju iegrūst viņam mugurā nazi, lai gan izteiktu vissirsnīgāko pateicību jebkuram citam, kas to izdarītu. Pasaulē neatradīsies nevienas dvēseles,-kas spētu pasacīt par viņu kādu labu vārdu. Es pat brīnos, kādēļ pirmā misis Protero nenobeidza savu vīru. Kad reiz pirms gadiem satiku viņu, man likās, ka viņa uz to ir spējīga. Viena no šīm rāmajām, bīstamajām sievietēm. Un šis staigā*platīdamies apkārt, izraisot malu malās tračus. Nu gatavais nelabais ar izteikti nekrietnu raksturu. Jūs nespējat .iedomāties, ko Annai nācies pārdzīvot kopā ar viņu. Ja man būtu kaut penijs pie dvēseles, es tūdaļ pat aizvestu īsto sievieti sev līdzi.

Tad es ar viņu nopietni ierunājos. Es lūdzu, lai viņš brauc projām no Svētās Marijas Pļavām. Paliekot šeit, viņš padarīs Annu Protero tikai vēl nelaimīgāku. Ļaudis sāks tenkot, tenkas nonāks ausīs pulkvedim Protero - un tas priekš Annas būs vēl daudz sliktāk.

Lorenss protestēja.

-   Izņemot jūs, vikār, neviens par to neko nezina.

-   Manu dārgo jaunnekli, jūs par zemu vērtējat ciemata ļaudis. Viņiem piemīt detektīva instinkts. Svētās Marijas Pļavās ikvienam ātri vien kļūst zināms katrs jūsu intīmākais solis. Visā Anglijā neatradīsies neviens detektīvs, kurš spētu līdzināties nenosakāma vecuma vecmeitai, kura nezin, kur likt savu brīvo laiku.

Viņš tūdaļ piekrita, ka tas tā esot. Tomēr visi domājot, ka tā īstā ir Letisa.

-   Vai jums nav ienācis prātā, - es pajautāju, - ka tā var nodomāt arī pati Letisa?

Par šādu domu viņš likās visai pārsteigts. Le- tisai gan par viņu esot nospļauties. Par to viņš esot pārliecināts.

-   Viņa ir visai savāda meiča. - apgalvoja Redings. - Vienmēr aizsapņojusies, un tomēr zem visa tā viņa izskatās praktiski domājoša. Man liekas, ka šī nenoteiktība ir tikai poza. Letisa ļoti labi apzinās, ko viņa dara. Un vēl viņā ir kaut kas atriebīgs. Savādi ir tas, ka viņa ienīst Annu. Vienkārši neieredz viņu,- lai gan Anna pret viņu vienmēr ir izturējusies kā eņģelis.

Es, protams, pilnībā neticēju viņam. Jauniem, mīlestības apmātiem vīriešiem viņu iemīļotās allaž šķiet esam eņģeļi. Tomēr jāatzīst, ka Anna

pret pameitu vienmēr ir izturējusies laipni un pieklājīgi. Tajā pēcpusdienā mani pašu pārsteidza rūgtums, kas jautās Letisas balsī.

Šeit mums sarunu nācās pārtraukt, jo kabinetā iemetās Grizelda un Deniss, paziņojot, ka es nedrīkstot spiest Lorensam uzvesties kā vecam dīvainim.

-    Apžēliņ! - iesaucās Grizelda un atkrita klubkrēslā. - Kā es gribētu kādu satraucošu pārdzīvojumu. Slepkavību, piemēram, vai pat laupīšanu.

-   Nezinu gan, vai šeit atradīsies kas īpašs laupīšanas vērts, - atteica Lorenss, mēģinādams pieskaņoties viņas tonim. - Ja nu vienīgi mēs varētu mēģināt nozagt mis Hārtnclas mākslīgos zobus.

-   Tie tik šausmīgi klab, -r iesaucās Grizelda. - Tomēr tu kļūdies, ja domā, ka šeit nav neka ievērības vērta. Oldhollā, piemēram, ir brīnišķīgs, sens sudrabs. Sālstrauks un Čārlza. II laika vāze- tamlīdzīgas lietiņas, manuprāt, ir tūkstošiem mārciņu vērtas.

-   Vecais vīrs, iespējams, nošautu tevi ar armijas revolveri, - iebilda Deniss. - Tādi gājieni viņam sagādā baudu.

—Nu, mēs ielauztos pirmie un nostādītu viņu. pie sienas, - turpināja Grizelda. - Vai te kādam ir revolveris?

-   Man ir mauzera pistole, - atbildēja Lorenss.

-Tiešām? Cik aizraujoši. Kādēļ jums tas?

-   Suvenīrs no kara laika, - Lorenss paskaid- roja.

-    Vecais Protero vēl šodien rādija Stounam sudrabu, - Deniss piebalsoja l'antazēšanai. - Vecais Stouns izlikās, ka viņu tas bezgala interesē.

-    Un es domāju, ka viņi ķīvējas par izrakumiem, - iebilda Grizelda.

-    Ak, tur viņi vienojās! - paziņoja Deniss. - Es gan nevaru saprast, ko cilvēki grib atrast, rakņājoties pa veciem kapukalniem.

-   Tas vecais Stouns vienmēr man ir bijis mīkla, - sacīja Lorenss. - Manuprāt, viņš ir ļoti izklaidīgs. Varu derēt, ka reizēm viņš putrojas arī pats savās lietās.

-    Tā ir mīlestība, - iesaucās Deniss. - Mīļā Gledisa Krēma, jūs esat tik neviltota. Jūsu zobi ir tik balti, tie sniedz man baudu. Ar mani jūs lidosiet, un kļūsiet mana līgavt. Un "Mežakuilī" rīt no rīta uz guļamistabas grīdas…

-   Pietiks, Denis, - es viņu pārtraucu.

• - Nu ko, - sacīja Lorenss Redings. - Man jāiet. Liels paldies, misis Klementa, par tik jauku vakaru.

Grizelda un Deniss pavadīja viņu. Kabinetā Deniss atgriezās viens. Kaut kas bija darījis zēnu īgnu. Viņš, vaibstīdamies un grūstīdams mēbeles, bezmērķīgi klīda pa istabu.

Mūsu mēbeles jau tā ir tik ļodzīgas, ka nezin vai tās var sabeigt vēl vairāk, tomēr es atļāvos viņam pieklājīgi aizrādīt.

-   Piedodiet, - Deniss noņurdēja.

Bridi klusējis, viņš eksplodēja:

-   Cik bezgala pretīgas ir šīs tenkas.

Es jutos mazliet pārsteigts, tāpēc pajautāju:

-   Kas noticis?

-   Nezinu, vai man vajadzētu jums to stāstīt.

Mans pārsteigums pieauga vēl vairāk.

-  Tas ir f ik pretīgi, - viņš atkal atkārtoja. - Staigāt apkārt un pļāpāt. Un ne tikai pļāpāt. Dot mājienus. Nē, lai es esmu nolādēts, piedodiet, ja sākšu jums par to stāstīt! Tas ir tik bezgala pretīgi.

Es ziņkārīgi palūkojos viņā, bet neskubināju runāt, lai gan uzzināt gribējās. Kaut ko dziļi ņemt pie sirds - tas tik ļoti neizskatās pēc Deni- sa.

Tajā brīdī istabā ienāca Grizelda.-

-   Nupat piezvanīja mis Vederbija, - viņa paziņoja. Misis Lestreindža izgājusi ceturksni pāri astoņiem, bet vēl neesot pārnākusi. Nevienam nav ne jausmas, kur viņa palikusi.

-   Un kāpēc kādam tas būtu jāzina?

-   Bet viņa nav pie doktora Heidoka. To mis Vederbija zina skaidri, jo viņa zvanījusi mis Hārtnelai, kura dzīvo kaiminovfm katrā ziņā būtu redzējusi misis Lestreidžu.

- Arī man šķiet mīklaini, - es sacīju. - kā mūsu ciematā kāds vispār spēj pavakariņot. Lai tik kaut ko nepalaistu garām, viņi noteikti ēd, stāvot kājās pie loga.

-   Un tas vēl nav viss, - sajūsmā gluži vai burbuļojot, Grizelda turpināja. - Viņi ir izošņājuši par "Zilo mežakuili". Doktora Stouna un mis Kremas istabas atrodoties līdzās, BET, - un viņa iespaidīgi pavicināja rādītājpirkstu - tās nav savstarpēji savienotas!

-   Tas noteikti visus bezgala sarūgtina, - es ieminējos.

Grizelda sāka smieties.

Ceturtdiena sākās nelāgi. Divas manas draudzes dāmas uzsāka strīdu par baznīcas rotājumiem. Es liku atsaukts, lai izspriestu tiesu, kurai no abām pusmūža dāmām taisnība. Abas viņas no niknuma burtiski trīcēja. Būtu varējis noskatīties interesantu dabas katastrofu, ja fakts pats par sevi nebūtu tik bēdīgs.

Tālāk vajadzēja norāt divus kora zēnus. Palaidņi dievkalpojuma laikā bez mitas sūkājuši saldumus. Pēc tam man uzmācās nelāga sajūta, ka šo darbiņu neesmu veicis ar pietiekamu stingrību.

Un vēl - mūsu ērģelnieks, pārlieku jūtīga dvēsele, bija apvainojies. Vajadzēja viņu nomierināt.

Un četri no nabadzīgākajiem draudzes locekļiem pasludināja atklātu dumpi pret mis Hārtne- lu, kura, dusmās zvērodama, atskrēja pie manis un paziņoja par šo faktu.

Kad beigu beigās es jau gāju mājās, satiku pulkvedi Protero. Viņš bija labā garastāvoklī un noskaņots uz jokiem, jo, pildīdams savu miertiesneša pienākumu, bija bargi sodījis četrus malumedniekus.

-    Stingra roka, - viņš sauca spalgā balsī. Protero ir mazliet pakurls un paceļ balsi, kā to parasti dara vājdzirdīgi ļaudis. - Tas ir tas, kas mūslaikos vajadzīgs. Stingra roka! Lūk, jums piemērs. Tas nelietis Ārčers vakar iznāca no ieslodzījuma, un tagad, kā es dzirdu, zver atriebties man. Nu, vai nav draņķis! Tā viņš man draud visu mūžu. Gan es viņam parādīšu, ko vērti ir viņa draudi, kad nākošreiz pieķeršu uzglūnam maniem fazāniem. Mīkstsirdīgi! Pārāk mīkstsirdīgi mēs mūsdienās esam kļuvuši! Es domāju, ka cilvēkam jāparāda viņa īstā vieta. Mums vienmēr atgādina, lai ņemot vērā, ka tādam nelietim esot arī sieva un bērni. Sasodītas muļķības. Nieki. Kāpēc kādam būtu jāizsprūk no soda tikai tāpēc, ka viņš prot pavaimanāt par saviem bērniem un sievu? Man ir pilnīgi vienalga, kas viņš tāds ir - dakteris, advokāts, garīdznieks, malumednieks, nodzēries uzdzīvotājs - ja viņu pieķer pārkāpjam likumu, viņš jāsoda. Esmu pārliecināts, ka jūs man piekrītat.

-    Jūs aizmirstat vienu lietu, - es viņam sacīju, - ka mana sūtība liek man turēt vienu principu augstāk par visiem pārējiem - un tā ir žēlsirdība.

-   Nu ko, es esmu tikai cilvēks. Neviens to nevar noliegt.

Kad es neko nesacīju, viņš asi pajautāja:

-   Kāpēc neatbildat? Par ko domājat?

Brīdi vilcinājies, es izšķīros par atbildi.

-   Es domāju, ka tad, kad pienāks mana stunda, man būs žēl, ja vienīgais, ar ko cs varēšu attaisnot savu sirdsapziņu, būs aizbildināšanās, ka esmu cīnījies par taisnīgumu. Jo tas nozīmēs, ka arī es varēšu cerēt tikai uz taisnu tiesu.

-   Phe! Ja mums kas vajadzīgs, lati tā ir mazliet kareivīgāka kristietība. Es ceru, ka vienmēr ēsmu pildījis savu pienākumu. Nu labi, nerunāsim vairs par to. Es ieradīšos šovakar, kā jau sa- cīju. Varbūt labāk ceturksni pāri sešiem un nevis sešos, ja jums nav iebildumu. Man ciematā jāsatiek kāds cilvēks.

-Tas man der gluži labi.

Viņš novēzēja savu spieķi un aizsoļoja. Es pagriezos un ieskrēju krūtīs Hosam. Manuprāt, viņš šorīt izskatījās gluži sasirdzis. Biju nodomājis viegli sarāt viņu par jucekli viņa darbībā, bet, ieraudzījis vīra saspringto seju, jutu, ka viņš ir slims.

Tā cs arī viņam pasacīju, bel viņš to noliedza, lai gan nē pārāk pārliecinoši, līdz beidzot atzinās, ka nejūtoties labi, tāpēc paklausīja manam padomam doties mājās un likties gultā.

Es steidzīgi paēdu pusdienas un devos ārā, lai veiklu dažus apciemojumus. Grizelda ar lēto ceturtdienas vilcienu bija .aizbraukusi uz Londonu.

Atgriezos es apmēram bez ceturkšņa četros. Biju nodomājis pasēdēt, lai uzmestu svētdienas sprediķi, bet Mērija paziņoja, ka kabinetā mani gaidot misters Redings.

Es atradu viņu satrauktu seju staigājam šurpu turpu pa istabu. Viņš izskatījās bāls un izmocīts.

Man ienākot, jaunais cilvēks strauji pagriezās.

-    Paklausieties, ser. Es nopietni pārdomāju jūsu vakardien sacīto. Visu nakti neesmu gulējis. Jums taisnība. Man jāsarauj šīs attiecības un jādodas projām.

-   Manu dārgo zēn, - es pamāju.

-   Jums bija taisnība, kad runājāt pār Annu. Šeit paliekot, es tikai sagādāšu viņai nepatikšanas. Viņa ir… viņa ir pārāk laba. Es saprotu, ka man jāaiziet. Es jau tā esmu sarežģījis viņas dzīvi, tāpēc t;ti Dievs stāv man klāt.

-   Es domāju, ka jūs esat pieņēmis vienīgo pareizo lēmumu, - cs sacīju. - Zinu, ka jums nebija viegli par to izšķirties, bet ticiet man, ka beigās visiem tā būs labāk.

Viņa sejā varēja izlasīt, ka ir jau viegli šādus vārdus sacīt cilvēkam, kurš pats neko tādu nav pārdzīvojis un tāpēc neapzinās, ko runā.

-   Jūs palīdzēsiet Annai? Viņai būs vajadzīgs draugs.

-   Varat justies pilnīgi mierīgs, ka es darīšu visu, kas ir manos spēkos.

-    Pateicos-jums, ser. - Viņš paspieda manu roku. - Jūs esat lielisks cilvēks, vikār. Es šovakar atvadīšos no viņas, tad sakravāšu mantas un rit aizbraukšu. Nav labi vēl paildzināt agoniju. Paldies, ka ļāvāt izmantot nojumi gleznošanai. Žēl, ka neesmu vēl pabeidzis misis Klementas portretu.

-    Par to neraizējieties, manu dārgo zēn. Uz redzēšanos, un lai Dievs svētī jūs.

Kad viņš bija aizgājis, cs mēģināju ķerties pie sava sprediķa, tomēr bez panākumiem, jo domas kavējās pi'e Lorensa un Annas Protero.

Es izdzēru tasi visai negaršīgas, aukstas un melnas tējas. Pussešos iezvanījās telefons. Man pavēstīja, ka Lejas Fermā misteram Abotam pienākusi pēdējā stunda un vai cs nevarētu tūdaļ ierasties.

Es piezvanīju uz Oldhollu, jo Lejas Ferma atradās gandrīz divas jūdzes no šejienes un līdz sešiem piecpadsmit man nezin vai izdosies atgriezties. Ar velosipēdu braukt es tā arī neesmu iemācījies.

Man pavēstīja, ka pulkvedis Protero nupat izbraucis savā mašīnā, tāpēc es devos projām, pastāstījis Mērijai, ka esmu izsaukts pie mirēja, bet centīšos atgriezties līdz pussepliņiem vai varbūt nedaudz vēlāk.

PIEKTĀ NODAĻA

Kad atgriežoties tuvojos mācītājmuižas vārtiņiem, pulkstenis rādīja tuvāk septiņie'm nekā pus- septiņiem. Kad biju gandrīz jau pie vārtiņiem, tie atsprāga vaļā un parādījās Lorenss Redings. Ieraudzījis mani, viņš sastinga kā pamiris. Mani tūdaļ pārsteidza viņa izskats. Redings atgādināja cilvēku, kurš nule kā sajucis prātā. Viņa acīs dega savāda uguns, seja bija nāves bālumā, bet pats viņš trīcēja un drebēja pie visām miesām.

Vienu brīdi man ienāca prātā, ka viņš ir piedzēries, bet tūlīt pat es šo domu atmetu.

-   Paklausieties, - es uzsaucu, - vai atkal bijāt iegriezies ciemos? Piedodiet, biju izgājis. Iesim atpakaļ. Man šis tas jāpārrunā ar Protero, bet uzdrošinos cerēt, ka tas nebūs ilgi. ' *

-    Protero! - viņš iesaucās. Un sāka smieties. - Protero? Jūs gatavojaties tikties ar Prolēro? Ak, protams, jūs drīz ieraudzīsiet Protero! Ak, mans Dievs… jā!

Es cieši raudzījos viņā, tad izstiepu pret viņu roku. Viņš asi parāvās sāņus.

-   Nē, - viņš gandrīz kliedza. - Man tagad jāiet… un jāpadomā. Es gribu padomāt. Man jāpadomā.

Viņš metās skriešus pa ceļu, kas veda ciemata virzienā, un drīz vien izzuda skatienam. Es skatījos viņam nopakaļ, un iedomājos, ka varbūt jaunais cilvēks tomēr ir piedzēries.

Beigu beigās es pašūpoju galvu un iegāju mācītājmuižā. Parādes durvis vienmēr tiek atstātas atvērtas, tomēr es nospiedu zvana pogu. Slaucīdama rokas priekšautā, pa durvīm iznāca Mērija.

-   Tātad beidzot esat atgriezies, - viņa secināja.

-   Vai pulkvedis Protero ir šeit? -es noprasīju.

-    Kabinetā. Sēž tur jau kopš ceturkšņa pāri sešiem.

-   Un misters Redings arī bija iegriezies? .

-    Ienāca pirms dažām minūtēm. Jautāja pēc jums. Es paskaidroju, ka jums jāatgriežas kuru katru minūti un ka kabinetā jūs jau gaida pulkvedis Protero. Viņš atbildēja, ka arī pagaidīšot, un devās uz kabinetu. Pašlaik viņš ir tur.

-   Nav gan, - es apstrīdēju. - Nupat satiku viņu. Viņš aizgāja pa ceļu.

-    Nu, es gan nedzirdēju, kā viņš aizgāja. Tad jau viņš uzturējās šeit ne vairāk par pāris minūtēm. Un kundze arī vēl nav atgriezusies no pilsētas.

Es izklaidīgi pamāju ar galvu. Mērija devās atpakaļ uz virtuvi, bet es aizsoļoju pa gaiteni un atvēru kabineta durvis.

Pēc koridora krēslas spožā vasaras saulesgais- ma, kas piepildīja kabinetu, lika man piemiegt acis. Es paspēru pāris soļus un sastingu.

Dažus mirkļus es pat nespēju aptvert man priekšā redzamās ainas jēgu.

Šausminošā, nedabīgā pozā, pāri manam rakstāmgaldam izpleties, gulēja pulkvedis Protero. Blakus viņa galvai uz galda virsmas bija izplūdusi tumša šķidruma peļķīte. Uz grīdas šausminoši pakšķēja pilieni - pak, pak, pak.

Es sakopoju spēkus un piegāju pie viņa. Pieskaroties jutu, ka viņa āda ir ledaini auksta. Kad pacēlu pulkveža roku un atlaidu, tā nokrita bez dzīvības. Vīram bija iešauts galvā, un viņš bija miris.

Es piegāju pie durvīm un pasaucu Mēriju. Kad viņa ieradās, es pavēlēju, cik ātri vien iespējams, skriet un atvest doktoru Heidoku, kura māja atrodas nākamajā ceļa līkumā. Es paskaidroju, ka notikusi nelaime.

Tad es atgriezos pie kabineta durvīm un līdz doktora atnākšanai aizvēru tās.

Par laimi, Mērijai izdevās atrast doktoru mājās. Heidoks ir lāga cilvēks, liela auguma, robusts, jauks vīrietis ar godīgu, raupju seju.

Kad es klusējot norādīju pāri kabinetam, viņš sarauca uzacis, tomēr, kā jau kārtīgam ārstam pienākas, neizrādīja nekādas emocijās. Noliecies pār mirušo vīru, viņš to ātri izmeklēja, tad iztaisnoja muguru un palūkojās uz mani.

-   Nu? - es pajautāju.

-   Miris. Miris jau pusstundu, es teiktu.

-   Pašnāvība?

-   Izslēgts, mīļais cilvēk. Paskatieties, kur atrodas brūce. Bez tam, ja viņš būtu nošāvies pats, tad kur ir ierocis?

Tiesa gan, las le nebija redzams.

-   Labāk nesajauksim šeit neko, - sacīja Heidoks. - Iešu un izsaukšu policiju.

Viņš pacēla telefona klausuli un sāka runāt, pēc iespējas kodollgāk izklāstot faktus. Tad klausule tika nolikta, un viņš pienāca pie manis.

-   Nepatīkama lieta. Kā jūs to atklājāt?

Es pastāstīju. Un tad vārgā balsī noprasīju:

-   Vai… vai tā ir slepkavība?

-   Tā izskatās. Ja tā padomā, kas vēl tas varētu būt? Ārkārtējs notikums. Interesanti, kuram gan bija zobs uz nabaga veco zēnu. Protams, es zinu, ka viņš nebija pārāk mīlēts, bet ne jau bieži cilvēku noslepkavo tikai tādēļ, ka viņš vienkārši kādam nepatīk. Nav zēnam paveicies.

-    Ir vēl viena visai dīvaina lieta, - es sacīju. - Man šo pēcpusdienu piezvanīja un izsauca pie kāda mirstoša draudzes locekļa. Kad aizgāju uz turieni, ieraugot mani, visi jutās ļoti pārsteigti. Slimā vīra veselība esot krietni uzlabojusies salīdzinājumā ar to, kā viņš jutās pirms dažām dienām, bet viņa sieva kategoriski noliedza, ka būtu man zvanījusi.

Heidoks sarauca uzacis,

-     Jā, tas ir aizdomīgi, ļoti aizdomīgi. Jūs vienkārši aizvilināja, lai nestāvat Ceļā. Un kur ir jūsu sieva?

-   Uz visu dienu aizbraukusi uz Londonu.

-   Un kalpone?

-   Virtuvē, pašā mājas viņā galā.

-    No kurienes viņa noteikti nedzird neko no tā, kas notiek šeit. Jā, ļoti nepatīkams gadījums. Kurš zināja, ka Protero šovakar nāk uz šejieni?

-   Viņš man par to šorīt paziņoja ciematā uz ielas. Kā parasti, klaigādams pilnā kaklā.

-   Tātad jūs gribat sacīt, ka par to zināja vai viss ciemats? Lai gan viņi tā vai tā vienmēr visu zina. Vai varat iedomāties kādu, kurš turēja uz viņu ļaunu prātu?

Es tūdaļ iedomājos Lorensa Redinga krīta bālo seju. Prātā nāca arī viņa caururbjošais skatiens. Bet manu atbildi aizkavēja šļūcošu soļu skaņa gaitenī aiz kabineta durvīm.

-   Tā būs policija, - sacīja mans draugs un piecēlās kājās.

' Mūsu policijas spēkus pārstāvēja konstebls, Hērsts. Viņš centās izskatīties ļoti svarīgs, bet patiesībā bija nedaudz uztraucies.

-   Labvakar, džentlmeņi, - viņš apsveicinājās. - Inspektors ieradīsies kuru katru minūti-, bet līdz tam es pildīšu viņa norādījumus. Kā saprotu, pulkvedis Protero atrasts nošauts… mācītājmuižā.

Viņš apklusa un mirkli uzlūkoja mūs ledainu, aizdomu pilnu skatienu, kuram es centos atbildēt ar apstākļiem piemērotu nevainīguma apziņas izteiksmi acīs.

Konstebls piegāja pie rakstāmgalda un paziņoja:

-    Lai nekas netiktu aizskarts, līdz ieradīsies inspektors.

Tad konstebls izņēma savu piezīmju grāmatiņu, samitrināja mutē zīmuli un gaidoši palūkojās uz mums abiem.

Es viņam vēlreiz atkārtoju stāstu par to, kā biju atradis līķi. Kad pēc krietna brīža konstebls bija visu to pierakstījis, viņš pievērsās doktoram.

-   Doktor Heidok, kas, pēc jusu domām, bijis nāves cēlonis?

-   Šāviens galvā no neliela attāluma.

-   Un ko varat pasacīt par ieroci?

-    Nevaru pateikt pilnīgi precīzi, pirms neesam izņēmuši lodi, tomēr varu sacīt visai droši, ka lode izšauta no maza kalibra pistoles - es sacītu, no 25. kalibra mauzera.

Es sastingu, jo atcerējos iepriekšējā vakara sarunu, kurā Lorenss Redings bija pieminējis savu ieroci. Policijas konstebls pievērsa man savas aukstās zivs acis.

-   Vai jūs kaut ko sacījāt, ser?

Es papurināju galvu. Lai kādas būtu manas aizdomas, tās bija un palika tikai aizdomas, tātad paturamās pie sevis.

-   Kad, pēc jūsu domām, notikusi traģēdija?

Doktors mirkli vilcinājās un tikai tad atbildēja:

-    Es sacītu, ka tas cilvēks ir miris jau kādu pusstundu. Katrā ziņā ne vairāk.

Hērsts pievērsās man

-   Vai kalpone kaut ko dzirdēja?

-   Cik man zināms, viņa neko nav dzirdējusi, - es atbildēju. - Bet būs labāk, ja jūs pajautāsiet pats.

Tomēr šajā mirklī ieradās inspektors Slinks. Viņš mašīnā bija atbraucis no divas jūdzes attālās Benhemas.

Viss, ko es varu pasacīt par inspektoru Slinku ir tas, ka vēl nekad neesmu redzījis cilvēku, kurš apņēmīgāk būtu cīnījies, lai pierādītu, ka viņa būtība neatbilst uzvārdam. Viņš bija īsts nemiera gars, tumsnējs un enerģisks. Viņa melnās acis nemitīgi šaudījās, pats viņš uzvedās parupji un valdonīgi.

Mūsu sveicienu viņš pagodināja ar strupu galvas mājienu, tad paķēra sava padotā piezīmju grāmatiņu, rūpīgi izpētīja to, pusbalsī apmainījās ar konsteblu dažiem aprautiem vārdiem un piegāja pie noslepkavotā.

-   Droši vien le viss ir sajaukts un izgrūstīts, - viņš norūca.

-   Es nekam neesmu pieskāries, - atteica Heidoks.

-   Un es ari ne, - es piebalsoju.

Kādu brīdi inspektors bija nodarbināts, pētot lietas uz rakstāmgalda, tad viņš pievērsās uz grīdas notecējušajai peļķītei.

-    Aha! - Slinks triumfējot iesaucās. - Lūk, kur ir tas, kas mums vajadzīgs. Krītot uz priekšu, viņš ir apgāzis galda pulksteni. Tas mums palīdzēs noteikt nozieguma izdarīšanas laiku. Divdesmit divas minūtes pāri sešiem. Kā jūs sacījāt, doktor? Cikos iestājusies nāve?

-    Es sacīju, ka apmēram pirms pusstundas, bet…

Inspektors palūkojās rokas pulkstenī.

-    Piecas pāri septiņiem. Mani par notikušo brīdināja pirms kādām desmit minūtēm, bez piecām septiņos. Nogalināto atrada apmēram bez ceturkšņa septiņos. Kā saprotu, jūs, doktor, atsauca nekavējoties. Jūs izmeklējāt līķi, teiksim, bez desmit… Nu ko, viss sakrīt gandrīz vai sekundi sekundē.

-   Es nevaru garantēt precīzu laiku, - iebilda Heidoks. - Mans aprēķins ir aptuvens.

-   Pietiekami precīzs, ser, pietiekami precīzs.

-Ja runa ir par to galda pulksteni…

-   Atvainojiet, ser, bet cs uzdošu tos jautājumus, uz kuriem vēlēšos iegūt atbildi. Laika ir maz. Un pašlaik es vēlos pilnīgu klusumu.

-   Jā, bet es gribētu paskaidrot jums, ka…

-   Pilnīgu klusumu, - atkārtoja inspektors, uzmetis man niknu skatienu. Es apklusu.

Viņš joprojām uzmanīgi pētīja rakstāmgaldu.

-   Kāpēc viņš'šeit apsēdies? - inspektors ņurdēja. - Varbūt gribēja uzrakstīt kādu vēstulīti… Klausieties, kas tas?

Viņš triumfējoši pacēla piezīmju papīra lapu un ar savu atradumu izskatījās tik apmierināts, ka ļāva arī mums pienākt tuvāk un aplūkot to kopā ar viņu.

Tā bija mācītājmuižas piezīmju papīra lapa. Augšā redzēja uzrakstītu laiku - 6.20.

"Dārgais Klement", tā sākās rakstītais, "atvainojiet, ka nevaru ilgāk gaidīt. Man jā…

Šeit rakstītais aprāvās ar švīku.

-   Skaidrs kā diena, - triumfāli paziņoja inspektors Slinks. - Viņš sēž šeit un raksta šo, un tad caur verandas durvīm klusām ienāk noziedznieks un šauj, kamēr viņš raksta. Ko vēl jūs gribat?

-   Es tikai gribētu pateikt, ka… - es iesāku.

-   Vai jūs nebūtu tik laipns un nestāvētu ceļā, ser? Es gribu paskatīties, vai nav pēdu nospiedumi.

Viņš nometās četrrāpus un lēnām virzījās uz atvērtajām verandas durvīm.

-   Manuprāt, jums vajadzētu zināt, ka… - ēs neatlaidīgi centos tikt pie vārda.

Inspektors pieslējās kājās. Viņš runāja bez dusmām, bet stingri:

-    Pie tā visa mēs nonāksim vēlāk. Džentlmeņi, es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs tagad atbrīvotu šo telpu. Tūdaļ pat. Esiet tik laipni.

Mēs ļāvāmies. Mūs izraidīja kā mazus bērnus.

Šķita, ka aizritējušas stundas, lai gan bija tikai ceturksnis pāri septiņiem.

-    Nu ko, - ierunājās Heidoks. - Tā nu tas ir. Kad tam iedomīgajam ēzelim vajadzēs mani, sūtiet viņu uz manu māju. Pagaidām uz iedzīti.

-   Kundze ir atgriezusies, - paziņoja Mērija, uz mirkli parādījusies no virtuves. Viņas acis bija plati ieplestas, pati uzbudināta un satraukta. - Pārradās pirms piecām minūtēm.

Es atradu Grizeldu viesistabā. Viņa izskatījās nobijusies, bet nespēja noslēpt arī ziņkārību.

Es viņai visu izstāstīju. Grizelda uzmanīgi klausījās.

-    Ir vēstule. Uzrakstīts laiks - 6.20, - es nobeidzu. - Un galda pulkstenis apgāzies un apstājies 6.22.

-   Jā, - iebilda Grizelda. -r- Bet vai tu nepastāstīji viņam, ka tas pulkstenis vienmēr steidz par stundas ceturksni?

-   Nē, - es atbildēju. - Viņš nelaida mani pie vārda. Es darīju visu iespējamo.

Grizelda neizpratnē sarauca pieri.

-   Bet, Len, - viņa iesaucās, - tas taču padara visu šo lietu vēl mīklaināku. Jo tad, kad pulkstenis rādīja divdesmit pāri sešiem, patiesībā bija tikai piecas pāri, un man liekas, ka piecas pāri sešiem pulkvedis Protero vēl nebija ieradies mācītājmuižā.

SESTĀ NODAĻA

Kādu laiku mēs prātojām, kā izskaidrojama šī mīkla ar pulksteni, bet neko prātīgu tā arī neizdomājām. Grizelda ieteica, ka man vajadzētu papūlēties vēlreiz un mēģināt izstāstīt visu inspektoram Slinkam, bet es tobrīd laikam biju ietiepies un neklausīju viņu.

Inspektors Slinks bija riebīgs un bez vajadzības rupjš. Es ar nepacietību gaidīju mirkli, kad varēšu izbaudīt atriebības saldmi. Tad es pieklājīgi sacīšu:

-   Ak, ja vien jūs būtu mani uzklausījis, in- spektor Slink…

Es cerēju, ka vismaz pirms aizbraukšanas no mācītājmuižas viņš aprunāsies ar mani, bet, mums par lielu pārsteigumu, no Mērijas uzzinājām, ka inspektors aizbraucis, aizslēgdams mana kabineta durvis un pavēlēdams nevienam nemēģināt iekļūt telpā.

Grizelda ieteica, ka vajadzētu aizbraukt uz Oldhollu.

-   Tas Annai Protero būs smags trieciens - policija un tamlīdzīgi, - prātoja Grizelda. - Varbūt es varēšu nabaga sievietei kaut ko palīdzēt.

Es no visas sirds atbalstīju viņas plānu, un Grizelda devās ceļā, saņēmusi manu rīkojumu piezvanīt, ja viņai liksies, ka arī man vajadzētu doties turp un palīdzēt nomierināt kādu no Protero sievietēm.

Tālāk cs ķēros pie telefona un apzvanīju svētdienas skolas skolotājus, kuriem 7.45 jāierodas uz iknedēļas sagatavošanas klases stundām. Manuprāt, pašreizējos apstākļos būtu prātīgāk stundas atcelt.

Nākamais, pārradics no tenisa spēles, darbības arēnā parādījās Deniss.

Jau pats fakts, ka mācītājmuižā notikusi slepkavība, šķiet, izraisīja viņā milzīgu enerģijas pieplūdumu.

- Iedomājieties tikai, atrasties slepkavības lietas karstākajā punktā! - viņš iesaucās. - Es vienmēr ēsmu vēlējies būt šāda notikuma pašā vidū. Kāpēc policija noslēdza kabinetu? Vai tiešām tur nevar piemērot nevienu citu atslēgu?

Es atteicos pieļaut šādus mēģinājumus. Deniss sāji saviebās un padevās. Izvilinājis no manis visu, ko vien bija iespējams izvilināt, viņš jautri noteica, ka, par laimi, noslepkavotais esot tikai vecais Protero, kuru neviens tāpat neesot varējis ciest, un devās ārā dārzā meklēt pēdas.

Viņa dzīvesprieks un nesatricināmība mani gan nedaudz kaitināja, tomēr cs nolēmu, ka varbūt tiesāju zēnu pārāk stingri. Dcnisa vecumā detektīvstāsts ir viens no dzīves interesantākajiem pārdzīvojumiem, bet saskarties ar to realitātē, atrasties Līķa tuvumā, meklēt pierādījumus tepat paša durvju priekšā, tas taču veselīgi domājošam zēnam ir turpat vai septītās debesis. Sešpadsmit gadu vecumā nāve nešķiet nekas briesmīgs.

Grizelda pārnāca pēc kādas stundas. Viņai bija izdevies sastapt Annu Protero pēc tam, kad tā bija tikusies ar inspektoru un saņēmusi šausmīgo vēsti.

Uzzinājis, ka misis Protero savu vīru pēdējo reizi redzējusi apmēram bez ceturkšņa sešos un neko citu, kas darītu lietu skaidrāku, pastāstīt nevar, inspektors bija aizgājis, piesacīdams, ka drīz atgriezīsies sīkākai nopratināšanai.

-   Jāatzīst, ka viņš uzvedās visai smalkjūtīgi, - Grizelda skopi uzteica inspektoru.

-   Kā vēsti uzņēma misis Protero? - es pajautāju.

-    Nu, viņa bija klusa. Bet tāda jau viņa ir bi- . jusi vienmēr.

-   Jā, - es piekritu. - Nespēju iedomāties Annu Protero krītam histērijā.

-   Protams, tas viņai bija liels trieciens. To nu noslēpt nevarēja Viņa pateicās man par to, ka esmu atnākusi, bet paskaidroja, ka neko vairāk palīdzēt es nevaru.

-   Un kā ar Letisu?

-   Viņa kaut kur devusies spēlēt tenisu. Nebija vēl pārnākusi mājās.

Grizelda brīdi klusēja, tad turpināja:

-    Zini, Len, viņa -patiešām bija ļoti klusa. Katrā ziņā, tas izskatījās savādi.

-   Smags trieciens, - es ieminējos.

-   Jā, laikam gan. Un tomēr, - Grizelda neizpratnē sarauca uzacis. - Un tomēr tas tā nelikās.

Viņa neizskatījās tik daudz satriekta, kā… kā..-, šausmu pārņemta.

-   Šausmu pārņemta?

-    Jā. Viņa gan to neizrādīja. Vismaz centās neizrādīt. Bet tā savādā piesardzības izteiksme viņas acīs… Man pat likās, ka viņa nojauš, kurš nogalinājis pulkvedi. Viņa atkal un atkal pārvaicāja, vai uz kādu krīt aizdomas.

-   Tiešām?

Arī es iegrimu pārdomās.

-    Jā. Pro.tams, Anna lieliski prot kontrolēt sevi, bet ikvienam bija redzams, ka viņa ir šausmīgi satriekta. Vairāk, nekā varēja gaidīt. Jo viņa taču nebija pārāk pieķērusies savam vīram. Es pat sacītu, ka viņa viņu ne pārāk ieredzēja.

-   Tuva cilvēka nāve dažreiz liek viņu novērtēt citādi, - es iebildu.

-   Jā, varbūt tev taisnība.

Ienāca Deniss. Viņu bija bezgala satraucis kāda puķu dobē atrasts pēdas nospiedums. Zēns bija pārliecināts, ka policija palaidusi to garām neievērotu un ka tas varētu izrādīties par pagrieziena punktu izmeklēšanas gaitā .

Es ..izvadīju nemierpilnu nakti. Deniss jau agri pirms brokastīm bija pamodies un darbojās ārpus mājas, lai, kā pats izteicās, "būtu lietas kursā par tālāko notikumu attīstības gaitu".

Tomēr tas nebija viņš, bet Mērija, kas atnesa rīta sensacionālāko vēsti.

Mēs nupat bijām apsēdušies pie brokastu galda, kad viņa, pietvīkušiem vaigiem un mirdzošām acīm, iobrāzās istabā un bez mazākās ccre- monialitātes uzrunāja mūs:

-    Vai spējat tam noticēt? Maiznieks nupat man pastāstīja, ka viņi arestējuši jauno misteru Redingu.

-   Arestējuši Lorensu? - neticības pilna balsī iesaucās Grizelda. - Tas nav iespējams. Tā noteikti ir muļķīga kļūda.

-   Nekādas kļūdas, kundze, - Mērija triumfēja gandrīz vai ļaunā priekā. - Misters Redings pats aizgājis pie viņiem un pats padevies. Pēdējais svarīgākais pagājušās nakts notikums. Iegājis pie viņiem, nometis uz galda pistoli un sacījis: "Es to izdarīju." Tā, lūk, tas bijis.

Viņa skatījās uz mums abiem, enerģiski māja ar galvu un jutās bezgala apmierināta, ka izdevies radīt šādu efektu. Mēs ar Grizeklu lūkojāmies viens otrā.

-   Ak, tas nevar būt, - iesaucās Grizelda. - Tas nevar būt.

Viņa pamanīja, ka es klusēju, un iesaucās:

-   Len, tu taču nedomā, ka tā ir taisnība.

Es jutu, ka man ir grūti atbildēt, tāpēc sēdēju un klusēju, kamēr domas galvā griezās mežonīgā virpulī.

-   Viņš noteikti ir traks, - sacīja Grizelda. - Pilnīgi traks. Vai varbūt viņi abi kopā aplūkoja pistoli, un pēkšņi tā gāja vaļā?

-   Tas izklausās visai neticami.

-   Tomēr tam jābūt kaut kādam nelaimes gadījumam, jo nav ne mazākās motivācijas. Kāds gart Lorensam varētu būt iemesls nogalināt pulkvedi. Protero?

Es uz šo jautājumu varētu atbildēt ļoti izsmeļoši, tomēr gribēju pasargāt Annu Protero, cik ilgi vien iespējams. Varbūt vēl ir iespēja neaptraipīt viņas vārdu.

-   Vai atceries, kā viņi reiz ķīvējās, - es noteicu.

-   Par Lctisu un viņas peldkostīmu? Jā, bet tas bija absurds. Pat ja Lorenss un Letisa būtu slepus saderinājušies, tas vēl nebūtu iemesls, lai nogalinātu viņas tēvu.

-   Mums nav zināmi šīs lietas patiesie apstākļi, Grizelda.

-    Vai tiešām tu tam tici, Len? Ak, kā tu vari! Es tev saku - es esmu pārliecināta, ka Lorenss nav pieskāries ne matiņam uz viņa galvas.

-    Ja atceries, es satiku viņu tieši pie vārtiņiem. Viņš izskatījās kā prātu zaudējis.

-Jā, bet, ak… tas nav iespējams!

-   Un vēl tas pulkstenis, - es ieminējos. - Kļūst skaidrs, kāpēc Lorenss pagriezis pulksteni atpakaļ uz 6.20. Lai radītu sev alibi. Un palūko, kā inspektors Slinks iekrita šajās lamatās.

-   Tu kļūdies, Len. Lorenss zināja, ka pulkstenis steidz. "Tāpēc jau vikārs nekad nenokavē!" viņš mēdza sacīt. Lorenss nekad nepieļautu šādu kļūdu un negrieztu to atpakaļ uz 6.22. Viņš drīzāk pagrieztu rādītājus citādi, teiksim, lai rāda bez ceturkšņa septiņi.

-    Viņš nevarēja zināt, cikos Protero ieradās šeit. Vai ari viņš varēja vienkārši aizmirst, ka pulkstenis steidz.

Grizelda man nepiekrita.

-   Nē. Ja kāds izdara slepkavību, viņš šādos sīkumos šausmīgi uzmanās.

-   Tu to nevari zināt, mana mīļā, - es mierīgi iebildu. - Tu taču nekad neesi izdarījusi slepkavību. -

Grizelda vēl nepaspēja atbildēt, kad pār brokastu galdu pārslīdēja ēna un kāda ļoti pieklājīga balss sacīja:

-   Ceru, ka neiejaucos jūsu sarunā. Jums man jāpiedod, bet šādos skumjos apstākļos… pašos skumjākajos, es sacītu…

Tā bija mūsu kaimiņiene mis Mārpla. Tā kā mēs pieklājīgi mājām ar galvu, viņa ienāca pa durvīm. Es pasniedzu viņai krēslu. Mis Mārpla izskatījās nedaudz pietvīkusi» un ļoti satraukta.

-    Cik šausmīgi, vai ne? Nabaga pulkvedis Protero. Varbūt ne tas patīkamākais vīrs, varbūt ne pārāk ieredzēts, bet tāpēc ne mazāk skumji. Un, kā es saprotu, nošauts tieši mācītāja kabinetā?

Es piekritu, ka tas patiešām tā ir.

-    Bet dārgais vikārs jau tajā brīdī nebija šeit klāt? - mis Mārpla iztaujāja Grizeldu. Es paskaidroju, kur tajā brīdī biju atradies.

-   Un misters Deniss arī šorīt nav pie jums? - mis Mārpla palūkojās apkārt.

-    Deniss, - paskaidroja Grizelda, - Deniss, sajūsmas pilns, darbojas kā detektīvs amatieris. Viņš ir tik ļoti satraucies par kādā dobe atrastu pēdas nospiedumu, ka būs aizsteidzies uz policiju pavēstīt par to.

-    Apžēliņ, apžēliņ, - novaidējās mis Mārpla. - Un tāda kņada sacelta, vai ne? Tātad misters Deniss domā, ka viņš zina, kurš izdarījis noziegumu? Nu ko, manuprāt, mēs visi domājam, ka to zinām.

-   Jūs domājat, ka tas ir acīmredzams? - pa- jautaja Grizelda.

-     Nē, mana dārgā, es nebūt tā nedomāju. Laikam jau katrs domā ko citu. Tāpēc jau ir tik svarīgi iegūt lietišķus pierādījumus. Es, piemēram, esmu visai pārliecinātu, ka zinu vainīgo. Tomēr jāatzīst, ka man nav ne mazākā pierādījuma. Tāpēc es apzinos, ka cilvēkam jābūt ļoti uzmanīgam par katru pasacīto vārdu, lai… neceltu neslavu, vai ne tā to sauc? Es esmu nolēmusi visaugstākajā mērā būt piesardzīga ar inspektoru Slinku. Viņš bija paziņojis, ka vēloties atbraukt un tikties ar mani šorīt, bet nupat piezvanīja un pateica, ka tas nepavisam neesot nepieciešams.

-   Jādomā, ka kopš aresta tas nav nepieciešams, - es piezīmēju.

-     Kopš aresta? - mis Mārpla saliecās uz priekšu, viņas vaigi satraukumā pietvīka. - Es nezināju, ka kāds ir arestēts.

Tas ir ārkārtīgi rets gadījums, kad mis Mārpla ir sliktāk informēta par kādu no mums, tāpēc cs kā pašu par sevi saprotamu biju uzskatījis, ka viņa zinās arī par pēdējo notikumu attīstības gaitu.

-   Šķiet, ka mēs tagad minam mīklas, - es sacīju. - Jā, ir arestēts… Lorenss Redings.

-   Lorenss Redings? - mis Mārpla izskatījās ļoti pārsteigta. - Es gan nebūtu domājusi, ka…

Sarunā kaismīgi iejaucās Grizelda:

-   Es pat. tagad nespēju tam noticēt. Nē, kaut arī viņš jau ir atzinies.

-   Atzinies? - noelsās mis Mārpla. - Jūs sakāt, ka viņš ir atzinies? Apžēliņ, lai cik skumji tas nebūtu,_bet es neko nesaprotu… Jā, neko nesaprotu.

-    Mani neatstāj sajūta, ka tur noticis kaut kāds misēklis, - iesaucās Grizelda. - Vai tev tā neliekas, Len? Es runāju par to, ka viņš pats tā pieteicies, padevies un atzinies.

Mis Mārpla strauji pieliecās.

-   Jūs sakāt, ka viņš pats pieteicās?

-Jā.

-   Ak! - vecā dāma atviegloti nopūtās. - Es esmu tik priecīga, tik ļoti priecīga.

Es pārsteigts noraudzījos viņā.

-Tas liecina par patiesu nožēlu,-es sacīju.

-    Nožēlu? - mis Mārpla izskatījās ļoti pārsteigta. - Ak, bet dārgo vikār, jūs taču nedomājat, ka viņš ir vainīgs?

Tagad bi ja mana kārta justies pārsteigtam

-   Bet, tā kā viņš ir atzinies…

-   Jā, bet tas jau tieši to pierāda, vai jums tā nešķiet? Es gribu sacīt, ka viņam ar to nav nekāda sakara.

-   Nē,.- es iebildu. - Es varbūt neesmu pārāk apķērīgs, tomēr tā nedomāju. Ja cilvēks nav izdarījis slepkavību, es neredzu iemeslu, kāpēc lai viņš izliktos, ka ir to izdarījis.

-   Ak, nenoliedzami, ka kaut kāds iemesls jau tur ir! - iesaucās mis Mārpla. - Dabīgi. Kaut kāds iemesls taču ir vienmēr, vai ne? Un jauni cilvēki ir tik karstgalvīgi un vienmēr sliecas noticēt pašam sliktākajam.

Viņa pagriezās pret Grizeldu.

-   Vai jūs man nepiekrītat, mana dārgā?

-   Es… es nezinu, - Grizelda stostījās. - Nezinu, ko domāt. Nesaskatu iemeslu, kāpēc Lorcn- sam būtu jārīkojas kā pilnīgam idiotam.

-    Ja tu vakar vakarā būtu redzējusi viņa seju… -es iesāku.

-   Pastāstiet, - uzaicināja mis Mārpla.

Es aprakstīju savu mājās pārnākšanu. Viņa uzmanīgi klausījās.

Kad biju beidzis, mis Mārpla sacīja:

-    Es zinu, ka ļoti bieži esmu dumja un neizprotu lietas, kuras man vajadzētu saprast, bet pašlaik tiešām nesaprotu, ko jūs gribat sacīt. Man šķiet, ja jauns cilvēks ir nolēmis veikt ļaunu darbu un paņemt sava tuvākā dzīvību, viņš pēc ļaundarības neizskatīsies satriekts. Viņam tā būs iepriekš nolemta un aukstasinīgi veikta darbība. Ja arī slepkava būtu mazliet satraucies un tāpēc pielaistu kādu kļūdu, tad tomēr nedomāju, ka viņš izskatītos tik uzbudināts, kā jūs aprakstījāt.

-   Mēs taču nezinām apstākļus, - es strīdējos pretī.- Varbūt izcēlās ķilda, varbūt šāviens tika raidīts pēkšņā afekta uzliesmojumā, varbūt pēc tam Lorensu pārņēmušas šausmas par izdarīto. Patiesībā man pat liekas, ka tieši tā arī viss notika.

-   Es zinu, dārgais mister Klcment, ka uz jebkuru problēmu var palūkoties no dažādiem skat- punktiem, bet ir taču jāņem vērā fakti, kādi tie ir, vai jums tā nešķiet? Un man liekas, ka fakti nebūt nav atkarīgi no tā, kā tos interpretē. Jūsu kalpone precīzi konstatēja, ka misters Redings namā atradās tikai pāris minūtes, kas nekādā gadījumā nav pietiekami jūsu aprakstītajai ķildai. Bez tam, pulkvedi taču nošāva no aizmugures, kamēr viņš rakstīja vēstuli - vismaz tā man jūsu kalpone stāstīja.

-   Pilnīgi pareizi, - apstiprināja Grizelda. - Viņš, šķiet, rakstīja vēstuli, kurā gribēja pasacīt, ka nevar ilgāk gaidīt. Uz lapas bija laiks - 6.20, bet galda pulkstenis bija apgāzies un apstājies 6.22, un tieši tas man un Lēnam liekas vislielākā mīkla.

Grizelda izstāstīja par mūsu ieradumu turēt galda pulksteni stundas ceturksni priekšā pareizajam laikam.

-    Ļoti interesanti, - novilka mis Mārpla. - Katrā ziņā ļoti interesanti. Bet šī zīmīte man šķiet vēl interesantāka. Es gribu sacīt, ka…

Viņa apklusa un palūkojās apkārt. Aiz verandas durvīm stāvēja Letisa Protero. Viņa ienāca, pamāja mums ar galvu un nomurmināja:

-   Labrīt.

Tad Letisa atslīga krēslā un daudz dzīvīgāk.kā parasti sacīja:

-   Kā dzirdu, viņi ir arestējuši Lorensu.

-   Jā, —atbildēja Grizelda. - Tas mums visiem ir liels trieciens.

-    Es nekad nevarēju iedomāties, ka kāds noslepkavos tēvu, — sacīja Letisa. Viņa acīm redzami lepojās ar to, ka spēj kontrolēt sevi un neizrādīt ciešanas. - Esmu pārliecināta, ka daudzi vēlējās viņa nāvi. Bija brīži, kad to vēlējos arī es.

-   Vai negribat kaut ko ieēst vai iedzert, Letisa? - pajautāja Grizelda.

-   Nē, pateicos. Es vienkārši klīdu apkārt un ienācu apjautāties, vai neesat šeit atraduši manu bereti - tādu mazu, smieklīgu, dzeltenu beretīti.

Šķiet, ka pirms dažām dienām atstāju to jūsu kabinetā.

-   Ja atstājāt, tad tā tur ari ir, - atbildēja Grizelda. - Mēri ja jau nekad neko nenovāc.

-  Iešu un palūkošu, - Letisa piecēlās. - Piedodiet, ka apgrūtinu jūs, bet es mūžīgi zaudēju Cepures.

-   Diemžēl jūs pie savas beretes tagad netiksiet, - es noteicu. - Inspektors Slinks noslēdza durvis.

-   Ak, cik nepatīkami! Vai kabinetā nevar iekļūt caur logu?

-    Baidos, ka nē. Tas ir aizbultēts no iekšpuses. Bet paklausieties, Letisa, jums taču pašlaik nebūs vajadzīga dzeltena berete.

-    Jūs domājat sēru periodu un tamlīdzīgi? Man gan šīs sēras netraucē, jo domāju, ka tīts ir šausmīgi vecmodīgi. Un par Lorensu, tās ir muļķības… jā, pilnīgas muļķības.

Viņa piecēlās un izklaidīgi sarauca pieri.

-   Baidos, ka tas viss sakarā ar mani un manu peldkostīmu. Tik muļķīgi.

Grizelda pavēra muti, lai kaut ko sacītu, bet tad kaut kāda neizskaidrojama iemesla dēļ to atkal aizvēra.

Uz Letisas lūpām parādījās savāds smaids. - - Laikam iešu mājās un pastāstīšu. Annai, ka arestēts Lorenss, - viņa klusām sacīja.

Un tā Letisa atkal izgāja pa verandas durvīm. Grizelda pievērsās mis Mārplai.

-   Kāpēc jūs bikstījāt man pie kājas?

Vecā dāma smaidīja.

-   Es iedomājos, ka jūs gribat kaut sacīt, mana dārgā, bet ļoti bieži ir labāk ļaut lietām ritēt savu gaitu. Ziniet, man nepavisam neliekas, ka tas bērns ir kaut uz pusi tik nezinošs kā izliekas. Viņas galviņā ir kāda ļoti noteikta doma, kas arī nosaka viņas rīcību.

Mērija skaļi pieklauvēja pie ēdamistabas durvīm uņ tūdaļ ari ienāca.

-   Kas noticis? - jautāja Grizelda. - Un, Mērij, tev reiz taču jāatceras, ka nav jāklauvē pie durvīm. Esmu taču tev to jau sacījusi.

-    Iedomājos, ka jūs būsiet ļoti nevaļīgi, - paskaidroja Mērija. - Ir ieradies pulkvedis Mcl- čets. Grib tikties ar kungu.

Pulkvedis Melčets ir mūsu grāfistes vecākais konstebls. Es tūdaļ piecēlos kājās.

-    Iedomājos, ka jūs negribēsiet, lai lieku viņam gaidīt hallē, tāpēc ievedu viesistabā, - turpināja Mērija. - Vai man novākt traukus?

-   Vēl ne, - atbildēja Grizelda. - Es piezvanīšu."

Viņa pagriezās pret mis Mārplu. Es izgāju no istabas.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Pulkvedis Melčets ir kustīgs maza auguma vīrs ar ieradumu pēkšņi un negaidīti pasmīkņāt. Viņam ir sarkani mati un vērīgas, zilas acis.

-   Labrīt, vikār, - viņš apsveicinājās. - Draņķīga lieta, vai ne? Nabaga vecītis Protero. Nevarētu jau sacīt, ka man viņš būtu ļoti paticis. Patiesību sakot, viņu neviens nevarēja ciest. Jā, priekš jums tas ir īpaši draņķīgi. Ceru, ka jūsu kundzīte nepārdzīvoja pārāk smagi?

Es pastāstīju, ka Grizelda turējusies vareni.

-   Tas ir labi. Riebīgi, ja mājā notiek kas tāds. Jāteic, ka mani pārsteidz jaunais Redings - šitā izdarīties, padomā tik. Nemaz nerēķināties, kā citi jutīsies.

Mani pārņēma mežonīga vēlme iesmieties, bet, tā kā pulkvedim Melčetam acīmredzot nebūt nelikās savāda doma, ka slepkavība ir neapdomīga rīcība, es savaldījos un klusēju.

-Jāsaka, es jutos visai pārsteigts, kad padzirdēju, ka tas puisis ieradies un visā atzinies, - apsēdies krēslā, turpināja pulkvedis Melčets.

-   Kā īsti tas notika?

-   Vakar vakarā. Ap desmitiem. Tas puisis ieveļas iekšā, nomet uz galda pistoli un saka: "Te nu es esmu. Es to izdarīju." Tā, lūk.

-   Un ko viņš par to domā?

-    Neko īpašu. Viņu, protams, brīdināja, ko nozīmē oficiāla liecība, bet viņš tikai smējās. Sacīja, ka esot šeit ieradies satiki jūs, bet atradis priekšā Protero. Viņi saķildojušies, un tad viņš viņu nošāvis. Nesaka gan, kāds bijis ķildas iemesls. Paklausieties, Klement, lai tas paliek starp mums abiem, vai jums par šo lietu ir kas zināms? Esmu dzirdējis baumas - ka viņam liegts apmeklēt Protero māju un tamlīdzīgi. Kas tur vēl bija? Varbūt viņš pavedināja meitu vai kas cits? Mēs negribam iepīt meiteni šajā lietā vairāk, kā tas vajadzīgs lietas noskaidrošanai. Vai tas bija ķildas iemesls?

-    N'ē, - es atbildēju. - Varat ticēt man, ka tur bija kas gluži cits, bet pašreizējos apstākļos es neko vairāk pateikt nevaru.

Viņš pamāja un piecēlās.

-    Priecājos, ka zinu to. Klīst tik daudz runu. Šajā pasaules pleķītī savācies pārāk daudz sieviešu. Nu ko, jāiet. Jāsatiek Heidoks. Viņu izsauca pie kāda pacienta, bet drīz jābūt atpakaļ. Varu jums pateikt, ka Redinga man ir žēl. Viņš man vienmēr ir licies jauns, kārtīgs cilvēks. Varbūt viņi izdomās, kā puisi aizstāvēt. Kara sekas, kontūzija vai kas tamlīdzīgs. It īpaši, ja neparādīsies kāds pietiekams slepkavības motīvs. Nu ko, jāiet. Vēlaties nākt man līdzi?

Es atbildēju, ka vēlos gan, un tā mēs gājām kopā. '

Heidoka māja atrodas netālu no manējās. Sulainis pastāstīja, ka doktors nupat pārnācis, un ieveda mūs ēdamistabā, kur Heidoks sēdēja pie olu un cūkgaļas porcijas. Laipni pamājis, viņš sasveicinājās ar mums.

-     Piedodoiet, bet nācās iziet. Dzemdības. Strādājot pie jūsu lietas, neesmu gulējis visu nakti, toties dabūju ārā lodi.

Viņš parādīja mums mazu lādīti uz galda. Melčets ielūkojās tajā.

-   Nulle komats divdesmit pieci?

Heidoks pamāja.

-Tehniskās detaļas es pataupīšu atskaitei, - viņš sacīja. - Jūs galvenokārt interesē nāves iestāšanās. Tas notika acumirklīgi. Ak, šis jaunais muļķis, ko-viņš ar to gribēja panākt? Starp citu, pārsteidzoši, ka neviens nav dzirdējis šāvienu.

-   Jā, - piekrita Melčets. - Arī mani tas pārsteidz.

-   Virtuves logi iziet uz mājas pretējo pusi, - cs paskaidroju. - Vidū atrodas kabineta durvis, gaiteņa durvis, virtuves durvis, un visas aizvērtas. Ja arī mājā bez kalpones būtu atradies vēl kāds, tomēr šaubos, vai tas sadzirdētu šāvienu.

-   Hm, - Melčets novilka. - Tā vai tā savādi. Interesanti, vai tā vecā dāma - kā viņu sauca - Mārpla, vai viņa neko nav dzirdējusi? Kabineta logs taču bija atvērts.

-   Varbūt arī dzirdēja, - noteica Heidoks.

-    Nedomāju gan, - es iebildu. - Viņa nupat bija atnākusi uz mā'cītājmuižu, bet neko neminēja. Ja būtu ko stāstīt, esmu pārliecināts, ka viņa būtu to izdarījusi.

-   Varbūt dzirdēja, bet nepievērsa uzmanību - nodomāja, ka automašīnas aizdedzes sprakšķis.

Mani pārsteidza, ka šorīt Heidoks izskatās krietni dzīvespriecīgāks un asprātīgāks, kā cilvēks, kurš demonstratīvi cenšas neļaut vaļu savam labajam garastāvoklim.

-    Un kā ar klusinātāju? - viņš piebilda.

'l acis variants būtu gluži ticams. Tad jau nu noteikti neviens neko nedzirdētu.

Melčets papurināja galvu.

-    Slinks neko tamlīdzīgu neatrada. Viņš pajautāja arī Rcdingam. Redings, sākumā, šķiet, nesaprata, par ko ir runa, bet tad kategoriski noliedza, ka būtu kaut ko tādu izmantojis. Un, šķiet, ka te nu viņam var ticēt.

-Jā, patiešām. Nabaga velnēns.

-   Sasodītais jaunais muļķis, - iesaucās pulkvedis Melčets. - Piedodiet, Klement, bet tāds viņš patiešām ir! Grūti gan pierast pie domas, ka viņš ir slepkava.

-    Vai ir kāds motīvs? - jautāja Heidoks, izdzēra pēdējo kafijas malku un atgrūda savu krēslu.

-    Viņš teic, ka abi esot sastrīdējušies, viņš zaudējis savaldību un nošāvis viņu.

-    Jācer, ka slepkavība bez iepriekšēja nodoma, ko? - Doktors pašūpoja galvu. - Viņa versijā nav nekādas loģikas. Pielavās vecajam no mugurpuses, kamēr šis raksta, un iešauj galvā. Tad nu gan strīdiņš.

-   Tomēr laika strīdam nebija, - es iebildu, atcerējies mis Mārplas vārdus. - Ielavīties kabinetā, nošaut viņu, atgriezt pulksteņa rādītājus atpakaļ uz 6.20 un atkal aizlavīties - tas ari paņemtu visu laiku. Es nekad neaizmirsīšu viņa seju, kad satikāmies pie vārtiņiem. Tāpat es neaizmirsīšu viņa vārdus: "Jūs gribat redzēt Protero - nu ko, tūdaļ jūs viņu redzēsiet!". Jau tam vien vajadzēja radīt manī aizdomas, ka nupat, tikai pirms dažām minūtēm, noticis kaut kas nelabs.

Heidoks cieši skatījās manī.

-   Ko jūs ar to domājat - ka nupat kaut kas noticis? Kad, pēc jūsu domām, Redings nošāva viņu?

-   Dažas minūtes pirms es iegāju mājā.

Doktors papurināja galvu.

-   Neiespējami. Pilnīgi neiespējami. Viņš bija miris jau krietni pirms tam.

-    Bet, mans dārgais, - iesaucās pulkvedis Melčets. - Jūs pats sacījāt, ka pusstunda ir tikai ļoti aptuvens laiks.

-   Pusstunda, trīsdesmit piecas minūtes, varbūt divdesmit, bet ne mazāk. Pretējā gadījumā viņš vēl būtu silts, kad es ierados.

Mē.š skatījāmies viens otrā. Heidoka sejas izteiksme bija izmainījusies. Viņš pēkšņi likās pelēcīgi bāls un novecojis. Šīs izmaiņas izbrīnīja mani.

-   Bet, paklausieties, Heidok, - pulkvedis atguvās. - Ja Redings atzīstas, ka nošāvis viņu bez ceturkšņa septiņos…

Heidoks pielēca kājās.

-   Es jums saku, ka tas nav iespējams, - viņš rēca. — Ja Redings leic, ka nogalinājis Protero bez ceturkšņa septiņos, tad viņš melo. Pie velna, es jums saku, ka esmu ārsts un zinu, ko runāju. Asinis jau bi ja sākušas sarecēt.

-   Ja Redings melo, - iesāka Melčets, tad apklusa un papurināja galvu.

-   Labāk aiziesim uz policijas iecirkni un parunāsim ar viņu, - Melčets nobeidza.

ASTOTĀ NODAĻA

Ceļu līdz policijas iecirknim mēs nosoļojam, gandrīz klusējot. Heidoks mazliet atpalika no pulkveža un, pavērsies pret mani, nomurmināja:

-    Ziniet, man nepatīk, kā tas viss izskatās. Man tas nepatīk. Šeit slēpjas kaut kas tāds, ko mēs nesaprotam.

Viņš izskatījās pamatīgi uztraucies, pat sarūgtināts.

Inspektors Slinks bija policijas iecirknī, un drīz vien mēs atradāmies aci pret aci ar Lorensu Redingu.

Viņš izskatījās bāls un saspringts, bet pietiekami savaldīgs, es pat sacītu, ka, ņemot vērā apstākļus, viņš turējās lieliski. Toties Melčets nespēja noslēpt nervozitāti. Viņš nemitīgi vīpsnāja un kaut ko murmināja pie sevis.

-   Paklausieties, Reding, - viņš sacīja. - Kā es saprotu, jūs inspektoram Slinkam esat iesniedzis oficiālu ziņojumu. Jūs rakstāt, ka ieradāties mācītājmuižā aptuveni bez ceturkšņa septiņos, sati- kāt tur Protero, saķildojāties ar viņu, tad nošāvāt un devāties projām. Es tagad nelasu visu precīzi, bet tāda ir būtība.

-Jā.

-   Gribu uzdot jums dažus jautājumus. Jūs jau esat informēts, ka varat neatbildēt, ja nevēlaties. Jūsu advokāts…

Lorenss pārtrauca viņu.

-   Man nav ko slēpt. Es nogalināju Protero.

-   Tā? Nu labi,- Melčets pavīpsnāja. - Kā tas gadījās, ka jums līdzi bija pistole?

Lorenss mirkli vilcinājās ar atbildi.

-   Tā bija man kabatā.

-Jūs paņēmāt pistoli līdzi un mācītājmuižu?

-   Jā.

-   Kāpēc?

-   Man tā vienmēr ir līdzi.

Pirms atbildes viņš atkal bija vilcinājies, un nu jau es jutos pilnīgi pārliecināts, ka jaunais cilvēks nerunā taisnību.

-   Kāpēc jūs pagriezāt pulksteni atpakaļ?

-   Pulksteni? - likās, ka Redings nesaprot jautājuma jēgu.

-   Jā. Tas rādīja 6.22.

Jaunā cilvēka sejā pavīdēja izbīlis.

-   Pulksteni? Ak jā! Es… es pagriezu to.

Tad Heidoks uzdeva negaidītu jautājumu:

-   Kur jūs sašāvāt pulkvedi Protero?

-   Mācītājmuižās kabinetā.

-   Es domāju, kādā ķermeņa daļā?

-    Ak… es… es iešāvu viņam galvā, tā man šķiet. Jā, galvā.

-   Vai esat pārliecināts?

-   Tā kā jūs zināt, tad nesaprotu, kāpēc nepieciešams šāds jautājums.

Tas bija vārgs mēģinājums protestēt. Ārā bija dzirdama neliela rosība. Ienāca kāds konstebls bez ķiveres galvā un ienesa vēstuli.

-Tā vikāram. Esot ļoti steidzama.

Es atplēsu aploksni un lasīju:

Lūdzu, lūdzu, atnāciet pie manis. Es nezinu, ko iesākt. Tas viss ir tik drausmīgi. Gribu kādam izstāstīt. Lūdzu, brauciet tūdaļ un ņemiet līdzi ikvienu, ko uzskatāt par nepieciešamu.

Anna Protero

Es uzmetu Melčetam zīmīgu skatienu. Viņš saprata mājienu. Mēs ārā gājām visi kopā. Atskatījies pār plecu, es redzēju Lorensa Redinga seju. Viņa skatiens bija pievērsts papīra lapiņai manā plaukstā. Nezinu, vai vispār kādreiz kāda cilvēka acīs esmu redzējis tādas ciešanas un izmisumu.

' Es atcerējos, kā Anna Protero bija sēdējusi uz mana dīvāna un sacījusi:

-   Es esmu izmisuma mākta sieviete.

Manai sirdij uzgūlās milzīgs smagums.'Nu es sapratu, kāda iemesla dēļ Lorenss Redings tik varonīgi apsūdzējis sevi. Melčets sarunājās ar Slinku.

-   Vai jums ir kādas ziņas par to, ko Redings darījis tajā dienā pirnis slepkavības? Ir zināms iemesls uzskatīt, ka viņš nogalinājis Protero agrāk kā pats apgalvo. Noskaidrojiet, esiet tik laipns.

Kad viņš pagriezās pret mani, es, ne vārda nesacīdams, pasniedzu Annas Protero vēstuli. Viņš to izlasīja, izbrīnā savilka lūpas un tad jautājoši palūkojās manī.

-    Vai uz to bija attiecināms jūsu šīrīta mājiens?

-   Jā. Tad es vēl nebiju pārliecināts, vai man pienākas par to runāt, bet tagad esmu drošs.

Un es pastāstīju viņam to, ko biju redzējis studijā iepriekšējā vakarā.

Pulkvedis pārmija pāris vārdus ar inspektoru, un tad mēs devāmies uz Oldhollu. Doktors Heidoks nāca mums līdzi.

Durvis atvēra ļoti pieklājīgs sulainis ar tieši vajadzīgo sēru izteiksmi sējā.

-   Labrīt, - sacīja Melčets. - Vai jūs nepa- vēstītu misis Protero istabenei, ka mēs esam šeit un vēlētos tikties ar kundzi? Un, kad at- griezīsieties, mēs gribētu uzdot jums dažus jautājumus.

Sulainis aizsteidzās un drīz vien atgriezās, pasacīdams, ka mūsu lūgumu nodevis.

-    Un nu pastāstiet mums kaut ko par vakardienu, - sacīja pulkvedis Melčets. - Jūsu saimnieks pusdienoja šeit?

-   Jā, ser.

-   Un vai viņa noskaņojums bija ikdienišķs?

-   Cik es varu nojaust, jā, ser.

-   Kas notika pēc tam?

-    Pēc pusdienām misis Protero devās atgulties, bet pulkvedis iegāja savā kabinetā. Mis Letisa aizbrauca spēlēt tenisu. Četros trīsdesmit pulkvedis un misis Protero viesistabā padzēra tēju. Piecos trīsdesmit bija pasūtīts auto, lai aizvestu viņus uz ciematu. Tūlīt pēc viņu aizbraukšanas piezvanīja misters Klements, - sulainis pamāja uz mani, - un es pastāstīju, ka saimnieki jau aizbraukuši.

-    Hm, - novilka pulkvedis Melčets. - Kad šeit pēdējo reizi redzēts misters Redings?

-   Otrdien pēc pusdienām, ser.

-    Kā saprotu, viņu starpā bija zināmas nesaskaņas?

-   Tā liekas, ser. Pulkvedis pavēlēja man turpmāk vairs neielaist misteru Redingu namā.

-    Vai jūs noklausījāties ķildu? - pulkvedis Melčets noprasīja tieši.

-   Ser, pulkvedim Protero bija ļoti skaļa balss, it īpaši brīžos, kad viņš dusmās to pacēla. Bija neiespējami šad un tad kādu vārdu nenoklausīties.

-   Un vai šoreiz dzirdējāt pietiekami, lai pastāstītu, kāds bija ķildas iemesls?

-   Kā saprotu, ser, tad tas bija saistīts ar portretu, kuru glezno misters Redings - mis Letisas portretu.

Melčets pavīpsnāja.

-   Vai redzējāt, kā misters Redings aizgāja?

-   Jā, ser, es viņu pavadīju līdz ārdurvīm.

-   Vai viņš izskatījās nikns?

-   Nē, ser. Ja es drīkstu pateikt savas domas, viņš izskatījās visai uzjautrināts.

-   Ak tā! Un vai viņš vakar atnāca uz šejieni?

-   Nē, ser.

-   Varbūt bija atnācis kāds cits?

-   Vakar nē, ser.

-   Un aizvakar?

-    Pēcpusdienā bija ieradies misters Deniss Klements. Uz kādu brīdi arī doktors Stouns. Un vakarā kāda dāma.

-   Dāma? - Melčets bija pārsteigts. - Kas viņa bija?

Sulainis nespēja atcerēties dāmas vārdu. Viņš nekad agrāk neesot viņu redzējis. Jā, viņa pasacījusi savu vārdu, bet, kad viņš pastāstījis, ka ģimene-vakariņojot, viņa atbildējusi, ka pagaidīšot. Un tā sulainis ievedis viņu mazajā viesistabā.

Viņa gribējusi tikties ar pulkvedi Protero, nevis ar misis Protero. Sulainis par dāmu pastāstījis pulkvedim, un pulkvedis tūdaļ pēc vakariņām devies uz mazo viesistabu. Un pulkvedis pats viņu pavadījis līdz ārdurvīm Ak jā, nu viņš atceroties viņas vārdu! Dāma esot bijusi misis Lestreindža.

Tas bija pārsteigums.

-   Savadi, - novilka Melčets. - Patiešām ļoti savādi.

Tomēr mēs par šo lietu tālāk nerunājām, jo tajā mirklī atnāca ziņa, ka misis Protero gaida mūs.

Anna atradās gultā. Viņas seja bija bāla, bet acis koši kvēloja. Tomēr viņas sejā redzēja izteiksmi, kas man šķita mīklaina - tā bija nelokāmas apņēmības izteiksme. Viņa uzrunāja mani:

-   Pateicos, ka atnācāt tik ātri, - viņa sacīja. - Redzu, ka esat sapratis, ko es domāju, sacīdama, lai ņemat līdzi ikvienu, ko uzskatāt par nepieciešamu.

Viņa apklusa, tad turpināja.

-   Labāk tikt tam pāri, cik ātri vien iespējams, vai ne? - Viņa apveltīja mani ar savādu, aizkustinošu smaidu. - Šķiet, ka jūs esat cilvēks, kam man tas jāpastāsta, pulkvedi Melčet. Redziet, es biju tā, kas nogalināja manu vīru.

Pulkvedis Melčets pieklājīgi iesāka:

-   Mana dārgā misis Protero…

-   Ak, tā ir absolūta patiesība. Saprotu, ka esmu pasacījusi to pārāk tieši, bet es nekad nekļūstu histēriska. Esmu ienīduši savu vīru jau sen, un vakar es viņu nošāvu.

Viņa atslīga spilvenos un aizvēra acis.

-   Tas ir viss. Jūs laikam tagad arestēsiet mani un vedīsiet projām. Iešu un saģērbšos, cik ātri vien spēšu, bet pašlaik jūtos visai slikti.

-   Vai jums zināms, misis Protero, ka misters Lorenss Redings jau atzinies šī paša nozieguma izdarīšanā?

Anna atvēra acis un dedzīgi pamāja ar galvu.

-   Es zinu. Muļķa zēns. Viņš bezgala mīl mani. Tas ir tik cēls solis - bet ļoti muļķīgs.

-   Vai viņš zināja, ka tā esat jūs, kas izdarīja noziegumu?

-Jā.

-   Kā viņš to zināja?

Viņa vilcinājās.

-   Vai jūs viņam pastāstījāt?

Viņa atkal vilcinājās ar atbildi, tad beidzot, šķiet, izšķīrās.

-   Jā… es viņam pastāstīju…

Un misis Protero uzbudināti paraustīja plecus.

-   Vai jūs tagad nevarētu iziet? Es esmu visu pastāstījusi un vairāk negribu par to runāt.

-   Kur jūs ņēmāt pistoli, misis Protero?

-   Pistoli? Ak, tā bija mana vīra pistole. Izņēmu to no viņa kumodes atvilknes.

-   Skaidrs. Un jūs paņēmāt to līdzi uz mācītājmuižu?

-   Jā. Es zināju, ka viņš būs tur…

-   Cikos tas notika?

-   Tam vajadzēja būt pēc sešiem… varbūt ceturksni pāri… divdesmit minūtes… apmēram tā.

-   Jūs paņēmāt pistoli ar nodomu nogalināt jūsu viru?

-   Nē… es… paņēmu to pašas drošībai.

-   Skaidrs. Bet jūs devāties uz mācītājmuižu?

-   Jā. Es gāju garām logam. Nebija ne skaņas. Es ielūkojos iekšā un ieraudzīju savu vīru. Un tad man kaut kas uznāca un… un es izšāvu.

-   Un tad?

-   Tad? Ak, tad es gāju projām.

-   Un izstāstījāt misteram Redingam, ko esat izdarījusi.

Es atkal es saklausīju viņas balsī svārstīšanos, pirms viņa pasacīja:

-Jā. '

-   Vai kāds jūs redzēja atnākam vai aizejam no mācītājmuižas?

-   Nē. Tomēr jā. Vecā mis Mārpla. Es ar viņu dažas minūtes parunāju. Viņa bija dārzā.

Misis Protero nemierīgi pagrozījās spilvenos.

-   Vai nav jau pietiekami? Es taču visu izstāstīju. Kāpēc jūs vēl gribat mocīt mani?

Doktors Heidoks piegāja pie viņas un pārbaudīja pulsu.

Tad viņš pamāja Melčetam.

-    Es palikšu pie viņas, - viņš nočukstēja, - kamēr jūs nokārtosiet visu nepieciešamo. Viņu nedrīkst atstāt vienu. Var vēl ko sev nodarīt.

Melčets pamāja.

Mēs atstājām istabu un kāpām lejā pa kāpnēm. Tad es pamanīju no blakus istabas iznākam kalsnu vīri^ilīķa bālumā un, kāda impulsa mudināts, pakāpos atpakaļ pa kāpnēm.

-   Vai jūs esat pulkveža Protero sulainis?

Vīrs izskatījās pārsteigts.

-   Jā, ser.

-   Sakiet, vai jūsu nelaiķa saimnieks kaut kur glabāja pistoli?

-   Cik man zināms, nē, ser.

-   Arī ne kādā no kumodes atvilknēm? Padomājiet.

Sulainis apņēmīgi papurināja galvu.

-    Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka īiē, ser. Tad es būtu to redzējis. Noteikti.

Es steidzos lejup pakaļ pārējiem. Misis Protero bija melojusi par pistoli.

Kāpēc?

DEVĪTĀ NODAĻA

Atstājis policijas iecirknī ziņu, vecākais konstebls paziņoja par savu nodomu apciemot, mis Mārplu.

-   Jūs labāk varētu nākt kopā ar mani, vikār, - viņš sacīja. - Negribu kādu no jūsu draudzes novest histērijā, tāpēc ziedojieties un esiet klat ka mierinātājs.

Es pasmaidīju. Neskatoties uz vāro miesasbū- vi, mis Mārpla spēj tikt galā ar jebkuru policistu, ieskaitot pašu vecāko konsteblu.

-    Kāda viņa ir? - pajautāja pulkvedis, kad mēs spiedām zvana pogu. - Vai viņas sacītajam var ticēt?

Es padomāju, ko atbildēt, un tad piesardzīgi sacīju:

-    Domāju, ka viņai var ticēt. Vismaz tiktāl, kamēr viņa runā par lietām, ko pati redzējusi. Bet tālāk, protams, tā ir cita lieta. Viņai ir lieliska iztēle, bez tam, viņai ir paradums par ikvienu iedomāties to sliktāko.

-    Patiesībā tipiska vecu meitu domāšana, - sacīja Melčets un iesmējās. - Šādu tipu man jau vajadzēja pazīt. Dīkdienība, nemitīgas tējas dzeršanas!

Mūs ielaida un līdz mazītiņai viesistabai aizvadīja miniatūra istabene.

-     Mazliet par biezu, - nopūtās pulkvedis Melčets, kad bija palūkojies apkārt. — Toties skaistas mantas. īsta dāmas istaba, vai ne, Kle- ment?

Es piekritu. Tajā mirklī atvērās durvis un visā godībā parādījās mis Mārpla.

-   Ļoti atvainojos, ka traucēju jūs, mis Mārpla, - pēc militāra sveiciena sacīja pulkvedis, kad es biju viņus iepazīstinājis. Viņš bija iedomājies, ka pavecām dāmām militāra goda atdošana patīk. - Bet, zināt, pienākums paliek pienākums.

-   Protams, protams, - atteica mis Mārpla. - Es jūs lieliski saprotu. Vai jūs neapsēstos? Un vai drīkstu piedāvāt glāzīti ķiršu liķiera? Pašas brūvējums. Pēc vecmāmiņas receptes.

-   Liels paldies, mis Mārpla. Tas ir ļoti laipni no jums, bet diemžēl nē. Neko līdz pusdienlaikam, tāds ir mans princips. Un tagad gribu parunāt.ar jums par šo ļoti skumjo notikumu. Patiesam, tas ir ļoti skumji. Esmu pārliecināts, ka tas mūs visus ir satriecis. Redziet, ņemot vērā jūsu mājas un dārza atrašanās vietu, varbūt jūs varēsiet mums pastāstīt kaut ko noderīgu par vakar vakara notikumiem.

-    Patiesību sakot, es patiešām vakar no pieciem biju mazajā dārziņā, un no turienes, protams, nav iespējams neredzēt visu, kas notiek kaimiņu mājā.

-   Kā es saprotu, mis Mārpla, tad misis Protero vakar vakarā gāja pa šo ceļu?

-   Jā. Es vēl uzsaucu viņai. Viņa apstājās un papriecājās par manām rozēm.

-   Vai varat pasacīt, cikos tas notika?

-    Es teiktu, ka tas bija pavisam nedaudz vairāk kā ceturksni pēc sešiem. Jā, pareizi. Baznīcās pulkstenis tikko bija nozvanījis ceturksni.

-   Ļoti labi. Kas notika tālāk?

-    Misis Protero sacīja, ka vēloties mācītājmuižā satikt savu vīru, lai viņi abi kopā varētu doties mājup. Redziet, viņa bija atnākusi pa celiņu un iegāja mācītājmuižas dārzā pa aizmugures vārtiņiem.

-   Viņa atnāca pa celiņu?

-   Jā, es jums parādīšu.

Mis Mārpla bija aizrāvusies. Viņa izveda mūs dārzā un parādīja celiņu, kas gāja gar dārza galu.

-    Pretējā taciņa, tā ar pakāpieniem, ved uz Mollu, - viņa paskaidroja. - Tas ir ceļš, pa kuru viņi kopā ietu -mājās. Misis Protero atnāca no ciemata.

-   Lieliski, lieliski, - novilka pulkvedis Melčets. - Un jūs sakāt, ka viņa aizgāja uz mācītājmuižu?

-    Jā. Es redzēju, kā viņa nogriezās ap stūri. Šķiet, ka pulkveža vēl tur nebi ja, jo viņa gandrīz tūdaļ pat atgriezās un pa mauriņu devās uz studiju - tur tajā namiņā, kuru vikārs atjauj misteram Redingam izmantot gleznošanai.

-   Saprotu. Un… vai šāvienu jūs nedzirdējāt, mis Mārpla?

-    Tad es šāvienu nedzirdēju, - viņa atbildēja.

-   Vai dzirdējāt kāda citā brīdī?

-    Jā. Man šķiet, ka šāviens noskanēja kaut kur mežā, bet tieši kādas desmit piecpadsmit minūtes vēlāk un, kā jau sacīju, tur, mežā. Vismaz man tā liekas. Tas taču nevarēja būt… tas nekādā gadījumā nevarēja būt…

Pārsteigumā nobālējusi, viņa apklusa.

-   Jā, jā, mēs pie tā tūlīt nonāksim, - sacīja pulkvedis Melčets. - Lūdzu, turpiniet savu stāstu. Tātad misis Protero devās uz studiju.

-Jā, viņa iegāja iekšā un gaidīja. Drīz pa celiņu no ciemata nāca misters Redings. Viņš pienāca pie mācītājmuižās vārtiņiem, palūkojās apkārt…

-   Un ieraudzīja jūs, mis Mārpla.

-    Patiesībā viņš mani neredzēja, - atbildēja mis Mārpla un viegli pietvīka. - Jo, redziet, tieši tajā mirklī es biju noliekusies tieši šeit, jo mēģināju izraut vienu no tām draņķa pienenēm. Tās ir tik grūti izraut. Un tad viņš izgāja cauri vārtiņiem un devās tieši uz studiju.

-   Vai viņš negāja garām mājai?

-    Ak nē! Viņš devās tieši uz studiju. Misis Protero pienāca pie durvīm, sagaidīja viņu, un tad viņi abi iegāja iekšā.

Šeit mis Mārpla ieturēja daiļrunīgu pauzi.

-   Varbūt misis Protero pozē viņam? - cs ieminējos.

-   Varbūt, - piekrita mis Mārpla.

-   Un viņi iznāca ārā… kad viņi iznāca ārā?

-   Pēc kādām desmit minūtēm.

-   Laiku jūs noteicāt pēc nojautas?

-    Baznīcas pulkstenis nozvanīja pusstundu. Viņi izgāja pa dārza vārtiņiem un lēnā solī soļoja pa celiņu, un tieši tad pa taciņu no Hollas nāca doktors Stouns. Viņš izlīda pa spraugu dzīvžogā un pievienojās viņiem. Tā viņi visi aizgāja ciemata virzienā. Celiņa galā, man tā šķiet, bet nevaru būt pilnīgi pārliecināta, viņiem pievienojās mis Krēma. Es domāju, ka tā noteikti bija mis Krēma, jo kura gan cita valkā tik īsus svārci- ņus.

-    Jums noteikti ir lieliska redze, mis Mārpla, ja jau spējāt saskatīt tādā attālumā.

-   Es pētīju kādu putnu, - viņa atbildēja. - Šķiet, tā bija žubīte ar zeltainām krūtiņām. Tāds jauks, mazs putniņš. Man nejauši līdzi bija brilles un tāpēc es varēju saskatīt, kā mis Krēma viņiem pievienojās (ja tā bija mis Krēma, bet es domāju, ka bija).

-    Nu ko, iespējams, ka jums taisnība, - pamāja pulkvedis Melčets. - Un nu, tā kā jūs esat lieliska novērotāja, mis Mārpla, varbūt gadījumā ievērojāt, kāda izteiksme bija misis Protero un mistera Redinga sejās, kad viņi pa celiņu gāja jums garām?

-    Viņi smaidīja un sarunājās, - stāstīja mis Mārpla. - Izskatījās, ka viņi kopā jūtas ļoti laimīgi, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju.

-   Tātad viņi neizskatījās ne satraukti, ne uzbudināti?

-   Nu, nē! Gluži otrādi.

-   Sasodīti savādi, - nomurmināja pulkvedis. - Visā šajā lietā slēpjas kaut kas sasodīti savāds.

Bet tad mūsu elpas pēkšņi aizrāvās, jo mis Mārpla mierīgi pajautāja:

-   Vai tagad misis Protero apgalvo, ka viņa izdarījusi šo noziegumu?

-   Apžēliņ, - iesaucās pulkvedis. - Kā jūs nonācāt pie tāda secinājuma, mis Mārpla?

-   Nu, cs iedomājos, ka tas var notikt, - mis Mārpla atbildēja. - Manuprāt, tā domāja arī mūsu dārgā Letisa. Viņa ir meitene ar asu prātu, tikai visai izklaidīga. Tātad Anna Protero apgalvo, ka viņa nogalinājusi savu vīru. Nu ko, nu ko. Es gan domāju, ka tas nav tiesa. Nē, es esmu pilnīgi pārliecināta, ka tas tā nav. Ne jau nu tāda sieviete kā Anna Protero. Lai gan neviens ne par vienu nekad nevar būt pilnīgi pārliecināts, vai ne? Vismaz es par to esmu pārliecinājusies. Kurā laikā tad viņa nošāvusi viņu, kā viņa pati saka?

-   Divdesmit pāri sešiem. Tūdaļ pēc aprunāšanās ar jums.

Mis Mārpla lēnām un līdzjūtīgi pašūpoja galvu. Viņas līdzjūtību, manuprāt, izraisīja tas, ka divi pieauguši vīrieši var būt tik dumji un noticēt šādām muļķībām. Tā vismaz mēs jutāmies.

-   Un ar ko viņa šo nošāvusi?

-   Ar pistoli.

-   Kur viņa to ņēmusi?

-   Atnesusi sev līdzi.

-   Nu,to nu gan viņa neizdarīja, - negaidīti apņēmīgi paziņoja mis Mārpla. - To es varu apzvērēt. Tāda mantiņa jau nu viņai līdzi nebija.

-   Jūs vaiējāt arī neredzēt.

-   Protams, ka es to būtu redzējusi.

-   Un ja nu tā atradās rokassomiņā?

-   Viņai nebija rokassomiņas.

-    Nu ko, viņa varēja to noslēpt… ē… zem drēbēm.

Mis Mārplas skatiens bija nožēlas pilns un izsmējīgs.

Mans dārgais pulkvedi Melčet, jūs taču zināt, kādas mūslaikos ir jaunās sievietes. Nekaunas izrādīties tādas, kādas Radītājs viņas pasaulē laidis. Viņai pat kabatlakatiņš nebija aizbāzts aiz zeķes.

Melčets stūrgalvīgi neatlaidās.

-   Jums jāatzīst, ka te viss saskan,.- viņš iebilda. - Laiks, atpakaļ pagrieztais pulkstenis, kas apstājies 6.22…

Mis Mārpla pagriezās pret mani.

-   Vai gribat sacīt, ka neesat viņam vēl pastāstījis par pulksteni?

-   Kas ir ar to, Klernent?

Es viņam visu izstāstīju. Pulkvedis pamatīgi sapīka.

-   Kāda velna pēc jūs vakar vakarā par to nepastāstījāt Slinkam?

-   Tāpēc, - es atteicu, - ka viņš mani nelaida pie vārda.

-   Muļķības, jums vajadzēja uzstāt.

-   Varbūt, - cs atbildēju. - Tomēr inspektors Slinks pret mani izturas gluži citādi kā pret jums. Man nebija pat ne mazākās iespējas uzstāt.

-   Tad šī lieta kļūst vēl neparastāka, - noteica Melčets. — Tomēr, ja parādīsies vēl kāds trešais, kurš apgalvos, ka noslepkavojis pulkvedi Protero, es došos uz psihiatrisko slimnīcu.

-   Ja es drīkstētu kaut ko ieteikt… - nomurmināja mis Mārpla.

-   Klausos?

-Jūs varētu pastāstīt-misteram Redingam, ko izdarījusi misis Protero, un tad paskaidrot, ka patiesībā neticat šādai versijai. Un tad jūs dotos pie misis Protero un pateiktu viņai, ka ar misteru Kcdingu viss ir kārtībā - vai tad nevarētu iznākt ta, ka viņi abi pasaka jums patiesību? Ja izstāsta patiesību, paliek vieglāk, lai.gan jāteic, ka viņi, nabadziņi, paši neko daudz nezina.

-Tas jau būtu ļoti skaisti, tikai šie divi ir vienīgie, kuriem bija kāds iemesls nogalināt Protero.

-   Ak, es gan tā neteiktu, pulkvedi Melčet, - iesaucās mis Mārpla.

-   Nu ko, vai jums ir padomā kāds cits?

-    Nu, protams! Tā, - un viņa sāka skaitīt uz pirkstiem. - Viens, divi, trīs, četri, pie'ci, seši… jā, un, iespējams, arī septiņi. Es varu uzskaitīt vismaz septiņus cilvēkus, kuri būtu ļoti priecīgi, ja pulkvedis Protero nestāvētu viņiem ceļā.

Pulkvedis apjucis skatījās viņā.

-Septiņi cilvēki? Svētās Marijas Pļavas?

Mis Mārpla jautri pamāja.

-    Ņemiet vērā, ka es nenosaucu vārdus, - viņa piebilda. - Tas nebūtu pareizi. Tomēr zinu, ka pasaulē valda pārāk daudz ļaunuma, tikai tāds jauks, cienījams, godīgs karavīrs kā jūs no šīm lietām neko nesaprot, pulkvedi Melčet.

Es baidījos, ka vecāko konsteblu ķers trieka.

DESMITĀ NODAĻA

Vārdus, ar kādiem pulkvedis apveltīja mis Mārplu, kad mēs devāmies projām, par komplimentiem nosaukt nekādi nevarēja.

-   Laikam tiešām tā izkaltusī vecmeita domā, ka zina visu, ko vien iespējams zināt. Tomēr neticu. ka viņa kaut reizi savā mūžā ir pabijusi ārpus šī ciemata. Absurds. Ko viņa var zināt no dzīves.

Es pieklājīgi iebildu, ka neapšaubāmi mis Mārpla nezina neko no Dzīves, ko raksta ar lielo burtu, toties viņa zina praktiski visu, kas notiek Svētās Marijas Pļavās.

Melčets negribīgi piekrita. Viņa bija vērtīga lieciniece, it īpaši vērtīga, ja runa ir par misis Protero.

-   Laikam jau nav šaubu par to, ko viņa sacīs, vai ne?

-   Ja mis Mārpla teic, ka viņai nebija pistoles, tad varat par to būt drošs, - es sacīju. - Ja būtu kaut mazākā iespēja, ka misis Protero nesa līdzi ieroci, mis Mārpla jau nu to nepalaistu garām nepamanītu.

-   Tas gan tiesa. Labāk iesim un apskatīsim studiju.

Tā sauktā,studija patiesībā bija parasta nojume ar jumta logu, bez logiem sienās un durvīm, tikai spraugu ieejai. Apmierināts ar rezultātu, Melčets paziņoja, ka nolēmis vēlāk kopā ar inspektoru apmeklēt mācītājmuižu.

-Tagad došos uz policijas iecirkni.

Ienākot pa galvenajām durvīm, manas ausis sasniedza balsu murdoņa. Es atvēru viesistabas durvis.

Uz dīvāna blakus Grizeldai sēdēja mis Krēma. Abas dzīvi sarunājās. Mis Kremas spīdīgajās, sarkanajās zeķēs iespīlētās kājas bija sakrustotas, un man bija iespēja ievērot, ka viņa valkā sārti svītrotas zīda biksītes.

-   Sveiks, Len, - iesaucās Grizelda.

-   Labrīt, mister Klement, - sacīja mis Krēma. - Vai vēsts par pulkvedi nav pārāk šausmīga? Nabaga vecais džentlmenis.

-   Mis Krēma bija tik laipna un piedāvājās atnākt un palīdzēt pastrādāt ar gaidu organizāciju. Ja atceries, mēs jau pagājušo svētdien lūdzām kādu palīgā.

Es tiešām atcerējos, tomēr, kā varēja jaust pēc Grizeldas balss intonācijas, mēs abi bijām pārliecināti, ka mis Kremai nemūžam neienāktu prātā pieteikties palīgos, ja ne šis nelaimīgais notikums mācītājmuižā.

-    Es arī nupat sacīju misis Klemcntai, - turpināja mis Krēma, - cik ļoti biju apstulbusi, kad izdzirdēju jaunumus. "Slepkavība?" es jautāju viņai. Šajā klusajā, visu pamestajā ciematā, un jums jāatzīst, ka kluss tas ir - pat ne kino, vienas vienīgas tenkas? Un, kad izdzirdēju par pulkvedi Protero - ziniet, es vienkārši nespēju tam noticēt. Viņš kaut kā neizskatās pēc tiem, kurus mēdz noslepkavot.

-   Un tā, - sacīja Grizelda', - mis Krēma ieradās, lai visu sīki izzinātu.

Mani pārbiedēja Grizeldas atklātā valoda. Var vēl apvainot viešņu, tomēr mis Krēma tikai atmeta galvu un skaļi iesmējās, nodemonstrējot pilnu muti skaistu, baltu zobu.

-   Tas tomēr ir pārspīlēts. Jūs nu gan esat dzēlīga, vai ne, misis Klementa? Tomēr tas taču ir tikai dabīgi, vai ne, ja kāds par tādu lietu kā šī grib uzzināt visus par un pret. Bez tam es noteikti gribu palīdzēt gaidu organizācijai. Strādāšu visur, kur vien spēšu būt noderīga. Aizraujoši, lūk, kas tas ir. Es jau sen tvīkstu pēc kāda nieka izklaides. Tās man pietrūkst, patiešām pietrūkst. Nē, nu neteikšu, ka mans darbs nav labs. Maksā krietni, un arī doktors Stouns visādā ziņā ir džentlmenis, tomēr meitenei vajag kaut nedaudz dzīves ārpus kantora, un izņemot jūs, mister Kle- ment, te jau nav ar ko parunāties. Tās vecās kaš- ķes taču neskaitās, vai ne?

-   Bet Letisa Protero ? - es pajautāju.

Gledisa Krēma atmeta galvu.

-   Viņa pārāk daudz iedomājas no sevis. Tēlo, ka šai pieder grāfiste. Vai tad tāda pazemosies un pamanīs meiteni, kurai jāstrādā, lai pati varētu nopelnīt sev iztiku? Nē, reizēm jau viņa patiešām runā par strādāšanu un iztikas pelnīšanu, bet kurš tad viņu ņems darbā, es gribētu zināt? Nu, saprotiet, nepaies taču ne nedēļa, kad viņai uzteiks. Ja nu vienīgi viņa pamēģinātu par manekeni, zināt, no tām, kuras saģērbjas un tad gorās pa priekšu. Cerams, ka to gan viņa varētu.

-   No viņas iznāktu ļoti laba manekene, - iebilda Grizelda. Te gan jāpiebilst, ka mana sieva nav no tām, kuras tīši meklē iespēju iedzelt. - Le- tisai ir tik brīnišķīga figūra. Kad tad viņa sacīja, ka jāsāk pelnīt iztikai?

Mis Krēma izskatījās nedaudz izsista no sliedēm, tomēr ātri atguva savu parasto šķelmību.

-   Tā jau bija tikai tāda parunāšana, vai ne? - viņa sacīja. - Bet teikt viņa patiešām tā teica. Var gan iedomāties, ka viņai mājās neret pārāk jautri. Iesprostojiet mani mājā ar pamati, es ne minūti tur rtenosēdēšu.

-   Nūja, bet jūs esat tik enerģiska, tik neatkarīga, - skumīgā balsī novilka Grizelda. Es palūkojos viņā ar aizdomām.

Mis Krēma nepārprotami izskatījās iepriecināta.

-    Tas nu tiesa. Tāda es esmu cauri un cauri. Mani jau nu neviens nekomandēs. To man pareģe nesen pateica. Es jau nu nebūšu tā, kas sēdēs un ļausies nošauties. Esmu skaidri un gaiši likusi doktoram Stounam saprast, ka man vajadzīgas regulāras brīvdienas. Šie zinātnieku džentlmeņi, viņi taču iedomājas, ka meitene ir tikai mašīna. Pusi laika viņi pat nepamana jūs vai aizmirst, ka jūs tur esat. Protams, es jau arī no viņu lietām neko daudz nesaprotu, - meiča atzinās.

-   Vai jums patīk strādāt pie doktora Stouna? Darbs noteikti ir interesants, ja jūs kaut nedaudz aizraujaties ar arheoloģiju.

-   Nu, man joprojām šķiet, ka rakt ārā no zemes mirušos, pie tam, tādus, kas miruši pirms simtiem gadu, nav… jā, zināma intriga jau tur ir, vai ne? Un šis doktors Stouns, viņš jau tajā darbā ir līdz ausīm iekšā. Ja nebūtu manis, viņš pat paēst aizmirstu.

-    Vai viņš arī šorīt ir izrakumos? - pajautāja Grizelda.

Mis Krēma papurināja galvu.

-   Laiks nav nekāds labais, - viņa paskaidroja. - Tāpēc arī nekāda strādāšana nesanāk. Un tas mazajai Gledisai nozīmē brīvdienu.

-   Ak, žēl gan, - es nopūtos.

-    Nu, nekas jau nav. Otrās slepkavības taču nebūs. Bet vai jūs nepastāstītu, mister Klement? Dzirdēju, ka jūs visu rītu esot bijis kopā ar policiju. Ko viņi domā?

-   Nu, - es novilku, - viņi joprojām… šaubās.

-   Ak tā! - iesaucās mis Krēma. - Tātad galu galā viņi nepavisam nedomā, ka tas ir misters Lorenss Redings? Tāds skaistulis, vai ne? Nu gluži kā filmu zvaigzne. Un viņam ir tik skaists smaids, kad viņš pasaka labrītu. Es patiešām neticēju savām ausim, kad padzirdēju, ka policija viņu arestējusi. Un ir jau ari dzirdēts, ka viņi esot bezgala stulbi, šie mūsu grāfistes policisti.

-   Nu, šajā gadījumā jūs viņiem neko nevarat pārmest, - es iebildu. - Misters Redings pats atnāca un atzinās.

-   Ko? - meiča izskatījās apstulbusi. - Ak, nabadziņš! Ziniet, jaes izdarītu slepkavību, es taču neietu tūdaļ atzīties. Nu, es gan biju domājusi, ka Lorensa Redinga galviņā ir vairāk prāta. Ņemt un tā padoties! Un kāpēc tad viņš nogalinājis Protero? Vai viņš pateica? Varbūt abi saķildojušies?

-    Nav vēl pilnīgi apstiprinājies, ka Redings viņu nogalinājis, - es paskaidroju.

-   Nu, protams… bet ja viņš tā saka… patiešām, mister Klement, viņam taču jāzina.*

-  Viņam jāzina, tas skaidrs, - es piekritu. - Tomēr policijai viņa stāsts nepatīk.

-   Tad kāpēc viņam būtu jāmelš, ka viņš to izdarījis, ja nav izdarījis?

Šis bija jautājums, kuru es negrasijos apspriest ar mis Krēmu, tāpēc tikai izvairīgi noteicu:

-   Man šķiet, ka visu kaut cik ievērojamu slcp: kavibu gadījumos policija saņem neskaitāmas vēstules no cilvēkiem, kuri apsūdz sevi noziegumos.

Lūk, kā šādu atzinumu novērtēja mis Krēma:

-   Viņi noteikti ir jukuši! - meičas balsī skanēja gan izbrīns, gan nicinājums. Tad viņa nopūtās uh piecēlās kājās - Nu ko, laikam būs jācilpo. Bet mistera Redinga atzīšanās slepkavībā gan būs jaunumiņš priekš doktora Stouna.

-   Vai viņš par šo lietu interesējas? - pajautāja Grizelda.

Mis Krēma mulsi sarauca uzacis.

-   Viņš ir dīvainis. Neprognozējams. Visu laiku ieracies senajos laikos. Un viņš ar simt reižu lielāku interesi apskatīs draņķīgu, vecu bronzas nazi, nekā tādu, ar kuru kāds slepkavnieks nogriezis savai sievai galvu.

-   Nu ko, - es piebildu. - Jāatzīst, ka es viņam pilnīgi piekrītu.

Mis Krcmas acīs redzēja neizpratni sajaukumā ar nelielu nicinājuma piedevu. Tad, vairākas reizes atkārtoti pasacījusi "uz redzēšanos", viņa aizgāja.

-    Nav jau viņa tik slikta, - sacīja Grizelda, kad durvis aiz viešņas bija aizvērušās. - Visai vulgāra, protams, tomēr viņa ir viena no tām veselīgajām, ar labu humora izjūtu apveltītajām meičām, kuras nevar nepatikt. Interesanti, kādi vēji viņu atpūtuši uz šejieni?

-   Ziņkārība.

-   Jā, varētu būt. Un tagad, Len, pastāsti ari man. Vienkārši mirstu, cik ļoti gribas uzzināt.

Es apsēdos un precīzi atstāstīju visu, kas šorīt noticis. Grizelda manu stāstījumu brīžiem pārtrauca ar pārsteiguma un ziņkāres izsaucieniem.

-Tātad tā bija Anna, kuru Lorenss lencis visu laiku! Un ne Letisa. Cik akli mēs visi esam bijuši. Tad lūk, uz ko attiecināms mis Mārplas vakardienas mājiens. Vai tev tā nešķiet?

-   Jā, - es piekritu un novērsu acis.

Ienāca Mērija.

-Tur ir paris viru, esot no avīzes, tā šie saka. Vai vēlaties ar viņiem tikties?

-   Nē, - cs atbildēju. - Protams, ka ne. Sūtiet viņus uz policijas iecirkni pie inspektora Slinka.

Mērija pamāja un pagriezās promiešanai.

-   Un, kad atbrīvosieties no viņiem, - es piebildu, - nāciet atpakaļ uz šejieni. Ir kaut kas, ko vēlos jums pajautāt.

Mērija atkal pamāja.

Viņa atgriezās pēc dažām minūtēm.

-   Nācās krietni papūlēties, līdz tiku no viņiem vaļā, - viņa nopūtās. - Uzstājīgi. Jūs pat iedomāties nevarat. Nemaz dzirdēt nevēlējās par promiešanu.

-   Vēl jau viņi mums sagādās pamatīgas neērtības, - es piekritu. - Un tagad, Mērij, es tev vēlos pajautāt lūk, ko. Vai tiešām esi pārliecināta, ka vakar vakarā nedzirdēji šāvienu?

-   To šāvienu, kurš nogalināja viņu? Nē, protams, ka nedzirdēju. Ja būtu dzirdējusi, tad taču steigtos palūkot, kas tur noticis.

-   Jā, bet… - Es atcerējos mis Mārplas sacīto, ka viņa dzirdējusi šāvienu "kaut kur mežā", tāpēc mainīju jautājuma formu. - Varbūt dzirdēji kādu citu šāvienu, piemēram, ārpus mājas, mežā?

-   Ak to! - Meitene uz mirkli apklusa. - Jā, tagad, ja tā labi padomā, tad liekas gan, ka dzirdēju. Ne jau daudzus šāvienus, tikai vienu. Tāds savāds, īss sprakšķis tas bija.

-   Tieši tā, - es pamāju. - Un cikos tu to dzirdēji?

-   Cikos?

-   Jā, cikos.

-   Nu, neteikšu, ka zinu precīzi. To gan varu pateikt, ka krietni pēc tējas laika.

-    Varbūt tomēr vari mēģināt mazliet precīzāk?

-   Nē, nevaru. Es taču strādāju, vai ne? Nevaru taču visu laiku skatīties pulkstenī. Un kāda jēga būtu to darīt? Tas pulkstenis taču atpaliek par trīs ceturkšņiem dienā, tāpēc es nekad īsti nezinu, cik īsti ir.

Varbūt tā var izskaidrot, kāpēc mūsu maltītes nekad netiek pasniegtas precīzi. Reizēm pārāk vēlu, reizēm krietni par agru.

-   Vai tas notika ilgi pirms mistera Redinga atnākšanas?

-   Nē, tas nebija ilgi. Minūtes desmit, varbūt stundas ceturksni, ilgāk gan ne.

Es apmierināti pamāju ar galvu.

-   Vai tas ir viss? - noprasījā Mērija. - Jo cs gribu sacīt, lūk, ko - man cepeškrāsnī šmorējas cepetis, bet uz plīts gatavojas pudiņš.

-   Jā, viss kārtībā. Vari iet.

Kad Mērija izgāja no istabas, es pagriezos pret Grizeldu.

-   Laikam ir pilnīgi bezcerīgi gaidīt, ka Mērija . iemācīsies lielot vārdus "ser" vai "kundze", vai ne?

-   Esmu sacījusi viņai, bet viņa aizmirst. Ņem vērā; ka viņa ir tikai vienkārša meitene, tāpēc īpašu pieklājību nav ko gaidīt.

-   Es to ļoti labi zinu, bet nepieklājība nav tāda lieta, kam katrā ziņā jāvalda mūžīgi. Varbūt viņa vismaz varētu iemācīties kaut nedaudz ciešami gatavot.

-   Es tev nepiekritu, - iebilda Grizelda. - Tu zini, cik maz mēs varam atļauties maksāt kalponei. Ja mēs no viņas iztaisīsim priekšzīmīgu kalponi, viņa aizies. Tas ir pilnīgi dabīgi, ka aizies tur, kur maksā vairāk. Bet kamēr Mērija neprot gatavot un kamēr viņai ir šīs šausmīgās manieres, mēs varam" būt droši, ka neviens cits viņu neaizvilinās.

Te nu es sapratu, ka manas sievas mājsaimniecības vadīšanas metodes nav nemaz tik haotiskas, kā biju iedomājies. Tajās slēpjas zināma

gudrība. Par to, vai ir katrā ziņā jātur kalpone, kura neprot gatavot un kurai ir paradums rupju piezīmju pavadībā mest uz galda ēdiena traukus, var vēl pastrīdēties.

-    Bez tam, - turpināja Grizelda, - tev jāsaprot, kāpēc viņas manieres pašlaik ir vēl briesmīgākas nekā parasti. Nevar gaidīt, lai viņa sērotu par pulkveža Protero nāvi, ja pulkvedis iesēdināja cietumā viņas puisi.

-   Iesēdināja cietumā viņas puisi?

-    Jā. Par malumedniecību. Tu taču to puisi pazīsti. Viņu sauc Ārčers. Mērija ar viņu saietas jau divus gadus.

-   Es to nezināju.

-   Mīļais Len, tu nekad neko nezini.

-   Dīvaini ir tas, - es mainīju tēmu, - ka visi apgalvo, šāviens skanējis no meža.

-    Man tas nemaz neliekas dīvaini, - iebilda Grizelda. - Redzi, mežos tik bieži skan šāvieni, ka dabīgi, cilvēks, izdzirdējis blīkšķi, nospriež, ka tas tiešām skan no meža. Šis varbūt noskanēja mazliet skaļāk. Protams, ja kāds atrastos blakusistabā, tad saprastu, ka šauts tiek mājā, bet Mērijai virtuvē ar logiem, kas iziet uz mājas pretējo pusi, kaut kas tāds pat prātā nevar ienākt.

Atkal atvērās durvis.

-   Pulkvedis Melčets ir atgriezies, - paziņoja Mērija. - Un kopā ar viņu ir tas policijas inspektors. Viņi teica, ka priecātos, ja jūs pievienotos viņiem. Viņi ir kabinetā.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

No pirmā acu uzmetiena man bija skaidrs, ka pulkvedim Melčelam un inspektoram Slinkam radušās domstarpības. Melčets bija pietvīcis un aizkaitināts, kamēr inspektors izskatījās tikai saīdzis.

-   Man tiešām ļoti žēl, - sacīja Melčets. - ka inspektors Slinks nepiekrīt man attiecībā uz jaunā Redinga nevainīgumu.

-   Ja viņš to nav izdarījis, tad kāpēc nāk un stāsta, ka ir? - skeptiski noprasīja Slinks.

-   Atcerieties, Slink, ka tieši tāpat darīja arī misis Protero.

-   Tas ir kas cits. Viņa ir sieviete, un sievietes vienmēr rīkojas dumji. Es ne uz mirkli nenoticēju, ka viņa noslepkavojusi savu vīru. Viņa padzirdēja, ka apsūdzēts tiek Redings, un tūdaļ arī plāja vaļā savu versiju. Pie tādām spēlītēm es esmu pieradis. Jūs pat nenoticēsiet, kādas sieviešu sastrādātas muļķības man ir gadījies pieredzēt. Bet ar Redingu ir citādi. Viņš nav nekāds muļķis. Un, ja viņš atzīst, ka ir to izdarījis, nu 'ko, tad es saku, ka viņš tiešām to ir izdarījis. Un tā bija viņa pistole - no tā mēs nekur nevaram aizbēgt. Un, pateicoties šim viņa romānam ar misis Protero, mums ir zināms arī motīvs. Līdz šim šis bija lietas vājākais punkts, bet tagad mēs^to zinām, un līdz ar to lietas atrisinājums nekādas problēmas neradīs.

-   Jūs domājat, ka viņš varbūt nošāvis viņu agrāk? Sacīsim, sešos trīsdesmit?

-   To viņš nevarēja izdarīt.

-   Vai esat pārbaudījis, ko viņš darīja līdz tam?

Inspektors pamāja.

-    Desmit pāri sešiem viņš bija ciematā netālu no "Zilā mcžakuiļa". No turienes viņš gāja pa sētas celiņu, kur arī, kā jūs sacījāt, viņu redzējusi vecā dāma no kaimiņmājas. Es sacītu, ka viņa neko daudz nav palaidusi garām. Tālāk viņš dārza studijā ticies ar misis Protero. No turienes viņi kopā izgājuši tieši pēc sešiem trīsdesmit un pa celiņu abi devušies uz ciematu. Ceļā viņiem pievienojies doktors Stouns. Viņš pats visu to apstiprina, es ar viņu tikos. Tālāk viņi visi dažas minūtes stāvēja pie pasta mājas un sarunājās, kad misis Protero iegriezās pie mis Hārtnelas aizņemties žurnālu par dārzkopību. Te arī viss saskan, jo es tikos ar mis Hārtnelu. Misis Protero uzkavējās pie viņas un sarunājās līdz septiņiem, kad izsaucās, ka esot jau vēls un jādodoties mājās.

-   Ka viņa izturējusies?

-    Mis Hārtnela teic, ka ļoti jauki un nepiespiesti. Izskatījies, ka viņai ir labs garastāvoklis. Mis Hārtnela ir visai pārliecināta, ka misis Protero sirdi nekas.neesot nospiedis.

-   Nu ko, turpiniet.

-   Redings, viņš kopā ar doktoru Stounu devies un "Zilo mežakuili", kur abi iedzēruši pa mēriņam. Viņš aizgājis no turienes bez divdesmit septiņos, pa galveno ielu steidzīgi devies cauri ciematam un tad pa ceļu uz mācītājmuižu. Daudzi no ciema ļaudīm viņu redzējuši.

-   Tātad viņš negāja pa sētas celiņu? - noprasīja pulkvedis.

-    Nē. Viņš pienācis pie centrālajām durvīm un taujājis pēc vikāra, tad izdzirdējis pulkveža Protero balsi, iegājis kabinetā… un nošāvis viņu. Tieši tā viņš arī stāstīja! Un tā ir taisnība, tā ka tālāk meklēt nav nekādas vajadzības.

Melčets papurināja galvu.

-   Vēl ir doktora apgalvojums. To mēs nevaram neņemt vērā. Protero tika nošauts ne vēlāk kā sešos trīsdesmit.

-   Ak, šie doktori! - Slinka seja pauda dziļu nicinājumu. - Un jūs taisāties ticēt doktoriem? Viņi izrauj jums visus zobus, tā viņi mūsdienās dara, un tad teic, ka viņi ļoti atvainojoties, bet jums tomēr esot bijis apendicīts. Ak, šie doktori!

-Te nav runa par diagnozi. Doktors bija pilnīgi pārliecināts, un jūs nevarat nostāties pret mediķa liecību, Slink.

-    Bez tanr, vēl ir arī mana liecība, ja jums tā ir ko vērta, - es sacīju, pēkšņi atcerējies jau aizmirsto incidentu. - Es pieskāros ķermenim, un tas bija auksts. To es varu apzvērēt.

-   Jūs redzat, Slink? - noprasīja Melčets.

-   Nu labi, ja jau tā, tad tā. Bet viss tik skaisti sakrita. Vienīgi misters Redings pārāk alka karātavu, tā sacīt.

-   Tieši tas jau likās pārāk nedabīgi, - piezīmēja pulkvedis Melčets.

-    Redziet, par gaumi nestrīdas, - atcirta inspektors. - Pēc kara ir saradies daudz džentlmeņu, kurus citādi kā par ķertiem nenosauksi. Nu ko, tas laikam nozīmē, ka jāsāk viss no gala. - Viņš pagriezās pret mani. - Nevaru gan saprast, kāpēc jūs novirzījāt mani nepareizās sliedēs ar to pulksteni. Izmeklēšanas maldināšana, tā to var nosaukt.

-   Es trīs reizes mēģināju jums par to pastāstīt, - es iebildu, - Un ikreiz.i jūs mani apklusinājāt un atteicāties uzklausīt.

-   Tā tik tāda atruna, ser. Jūs ļoti labi būtu varējis visu paskaidrot, ja vien būtu gribējis. Pulkstenis un vēstulīte - tas tik precīzi sakrita. Un nu, pēc jūsu vārdiem iznāk, ka pulkstenis rādījis nepareizu laiku. Ar tādu gadījumu man vēl nav nācies saskarties. Bez tam kāda jēga turēt pulksteni, kas ir stundas ceturksni ātrāks?

-   Tas palīdz ievērot precizitāti, - es paskaidroju.

-    Domāju, ka nav vajadzības šajā lietā vēl vairāk iedziļināties, inspektor, - pulkvedis Melčets taktiski pārtrauca mūsu ķīviņu. - Tagad mēs gribam dzirdēt patiesību no misis Protero un jaunā Redinga. Es piezvanīju Heidokam un palūdzu, lai atved misis Protero. Viņiem vajadzētu ierasties šeit pēc stundas ceturkšņa. Domāju, ka būtu labi vispirms tikties ar Redingu.

-    Es iešu uz iecirkni, - paziņoja inspektors Slinks un paņēma telefona klausuli.

-     Un. tagad, - viņš paziņoja, kad klausule bija 1 nolikta, - mēs pastrādāsim šajā istabā. - Un viņš

uzmeta man zīmīgu skatienu.

-   Varbūt jūs vēlaties, lai es aizeju, - es pajautāju.

Inspektors nevilcinoties pavēra man durvis. Melčets uzsauca nopakaļ:

-   Atgriezieties, tiklīdz ieradīsies jaunais Redings, labi, vikār? Jūs esat viņa-draugs, un varbūt jūsu iespaidā izdosies pārliecināt viņu runāt patiesību.

Savu sievu un mis Mārplu cs atradu sačukstamies, kopā sabāztām galvām.

-    Mēs pārrunājam visus iespējamos variantus, - sacīja Grizelda. - Ak, kaut jums šo lietu izdotos atšķetināt, mis Mārpla, ka jūs to izdarījāt toreiz, kad mis Vederbijai pazuda ceturtdaļ- pinte garneļu. Un tas izdevās tikai tāpēc, ka asociējās jums ar kaut ko pavisam citu - ar ogļu maisu.

-'Nu jau jūs smejaties, mana dārgā, - iesaucās mis Mārpla, - tomēr tas ir ļoti prātīgs veids, kā nonākt pie patiesības. Īstenībā tas ir tas, ko ļaudis sauc par intuīciju un ko nedrīkst novērtēt par zemu. Intuīcija ir tas pats, kas vārda izlasīšana, neburtojot lo. Bērns to nespēj, jo nav vēl apguvis šādu māku. Bet pieaugušie lasa bez grūtībām, jo attiecīgo vārdu ir redzējuši daudzas reizes un pazīst. Vai sapratāt manu domu, vikār?

-   Jā, - cs lēnām atbildēju. - Domāju, ka sapratu. Jūs gribat sacīt, ka, ja lieta liek jums atcerēties kaut ko citu, tad iespējams, ka tur ir kāda līdzība.

-   Pilnīgi pareizi.

-     Un ko tieši pulkveža Protero slepkavība jums atgādina?

Mis Mārpla nopūtās.

-   Tas jau tas grūtākais. Prātā nāk tik daudzas paralēles. Piemēram, reiz bija tāds majors Hār- greivs, baznīcas vecākais, visādā ziņā augsti godājams un cienīts vīrs. Un izrādījās, ka viņš slepus dzīvojis otru dzīvi - ar bijušo istabeni, padomājiet tik! Un viņiem bijuši pieci bērni - patiešām pieci - vai tas nav šausmīgs trieciens sievai un meitai?-

Ar milzīgu piepūli es centos iedomāties pulkvedi Protero slēpta grēcinieka lomā, bet nekas man neiznāca.

-   Un tad tā lieta ar veļas mazgātavi, - turpināja mis Mārpla. - Mis Hārtnelas spraužamada- ta, ko viņa tik neapdomīgi atstāja gofrētajā blūzē un aizsūtīja uz veļas mazgātavu. Un sieviete, kas to atrada, nekādā ziņā nebija zagle. Viņa vienkārši paslēpa spraužamadatu citas sievietes mājā un pastāstīja policijai, ka redzējusi šo otru sievieti spraužamadatu paņemam. Aiz spītības, ziniet, tikai aiz spītības. Tas ir pārsteidzošs dzinulis - spītība. Un cilvēks jau ir spītīgs radījums. Mūždien.

Šoreiz nu gan man te neizdevās saskatīt kādu paralēli, lai cik attāla tā būtu.

-    Un tad vēl tā nabaga Elvilu meita - tāda skaista, gaisīga meitene - kura mēģināja nosmacēt savu mazo brālīti. Un vēl nauda, kas bija savākta zēnu kora izbraukumam (tas notika vēl pirms jums, vikār), un kuru pievāca ērģelnieks. Viņa sieva bija iekritusi bezcerīgos parādos. Jā, te var izdarīt daudzus secinājumus - pārāk daudzus. Un tāpēc jau ir tik grūti noskaidrot patiesību.

-Jauki būtu, ja jūs pastāstītu mums, kas ir tic septiņi aizdomās turamie, - es pavaicāju.

-   Septiņi aizdomās turamie?

-Jūs taču sacījāt, ka zinot septiņus, kuri varētu… kuri priecātos par pulkveža Protero nāvi.

-   Tiešām? Jā, tagad atceros.

-   Vai tas ir tiesa?

-   Ak, nu, protams, ka tiesa. Bet cs nedrīkstu minēt viņu vārdus, bez tam, esmu pārliecināta, ka jūs jau arī gluži viegli varat pats uzminēt, kas tie tādi.

-    Diemžēl nevaru. Nu, varbūt Letisa Protero, jo iespējams, ka viņa mantos tēva naudu pēc viņa nāvēs. Tomēr šāda doma ir absurda, bet bez viņas neviens cits man prātā nenāk.

-   Un jums, mana dārgā? - mis Mārpla pagriezās pret Griželdu.

Man par pamatīgu pārsteigumu Grizelda nosarka. Viņas acīs iemirdzējās kaut kas ļoti līdzīgs asarām. Viņa saņēma savas smalkās plaukstas un sašutusi iesaucās:

-   Ak, ļaudis ir tik ļauni, tik ļauni. Un ko viņi melš! Kādas pretīgas tenkas viņi melš…

Es raudzījos Grizeldā ar ziņkāri. Viņa likās tik apbēdināta, un tas nu pēc viņas neizskatījās. Pamanījusi manu smaidu, viņa mēģināja pasmaidīt.

-   Neskaties manī, it kā es būtu kāda savādnje- ce, kuru tu nekādi nespēj izprast, Len. Labāk nc- iekarsīsim un nenovirzīsimies no tēmas. Es neticu, ka tic bija Lorenss vai Anna, bet par Letisu vispār nevar but ne runas. Tomēr jābūt šādai vai tādai atslēgai, kas palīdzēs mums rast atrisinājumu.

-   Ir jau vēl, protams, tā viņa rakstītā vēstule, - noteica mis Mārpla. - Jūs visi atceraties manus šīrīta vārdus, ka tā mani pārsteidza. Tur slēpjas kaut kas bezgala savāds.

-    Jā, tā ļoti precīzi fiksē nāves iestāšanās brīdi, - es piekritu. - Un tomēr, vai tas ir iespējams? Tajā mirklī misis Protero tik tikko bija paspējusi atstāt kabinetu, un viņai nevarēja pietikt laika, lai aizietu līdz studijai. Es varu to izskaidrot tikai tā, ka viņš paskatījās pats savā rokas pulkstenī un ari tas bija atpalicis. Tāds izskaidrojums ir vienīgais iespējamais.

-   Man ir kāda cila ideja, - iesaucās Grizelda. - Iedomājies, Len, ka galda pulkstenis jau bija pagriezts atpakaļ… ak nē, tas iznāk las pats… kāda gan es esmu muļķe!

-    Kad es devos projām, tas vēl nebija pagriezts atpakaļ, - es sacīju. - Atceros, ka salīdzināju to ar savu pulkvSteni. Tomēr, kā tu saki, tas neattiecas uz pašreizējo problēmu.

-   Un ko jūs domājat, mis Mārpla? - pajautāja Grizelda.

-   Mana dārgā, atzīšos, ka netiku domājusi par to no šāda viedokļa. Ziniet, kas mani jau no paša sākuma pārsteidz un liekas ļoti dīvaini? Tas ir viņa rakstītās vēstules saturs.

-   Es gan tur neko īpašu nesaskatu, - es iebildu. - Pulkvedis Protero tikai uzrakstīja, ka nevar ilgāk gaidīt…

-    Un to viņš rakstīju divdesmit minūtes pūri sešiem? - noprasīja mis Mārpla. - Jūsu kalpone Mērija jau bija viņam pateikusi, ka jūs nepār- nāksiet vismaz līdz pusseptiņiem, un viņš, īpaši neiebilstot, piekrita gaidīt. Un tad pēkšņi divdesmit minūtes pāri sešiem viņš apsēžas un raksta, ka " nevarot ilgāk gaidīt".

Es nespēju novērst skatienu no pavecās dāmas. Mana cieņa pret viņas domāšanas spējām pieauga ar katru mirkli. Kā mēs neesam pamanījuši, cik viņai ir ass prāts. Tas biju savādi, ļoti savādi.

-   Ja gadījumā uz vēstules nebūtu uzrakstīts laiks….-es ieminējos.

Mis Mārpla pamāja.

-    Pilnīgi pareizi, - viņa sacīja. - Ja vien uz tās nebulu uzrakstīts laiks!

Es centos atsaukt atmiņā piezīmju papīra lapu, neskaidro kricelējumu un lapas augšā skaidri uzrakstīto 6.20. Protams, ka šie cipari atšķīrās no pārējā raksta. Es noelsos.

-     Pieņemsim, ka vēstulē nebija uzrakstīts laiks, - es sacīju. - Pieņemsim, ka tieši 6.20 pulkvedis Protero zaudēja pacietību un piesēdās pie galda, lai uzrakstītu, ka nevar ilgāk gaidīt. Un, kamēr viņš sēdēja un rakstīja, kāds ienāca pa verandas durvīm…

-    Vai arī pa durvīm no gaiteņa, - ieminējās Grizelda.

-   Tad viņš dzirdētu un atskatītos.

-   Atcerieties, ka pulkvedis Protero bija visai pakurls, - nepiekrita mis Mārpla.

-    Jā, tas tiesa. Viņš varēja nesadzirdēt durvju vēršanos. Tomēr, lai ari no kuras puses ienāca slepkavā, viņš piezagās pulkvedim no muguras un nošāva viņu. Pamanot vēstuli un galda pulksteni, viņam prātā iešāvās ideja - viņš uzrakstīja vēstules augšā 6.20 un atgrieza pulksteni atpakaļ uz 6.22. Gudra doma. Tas nodrošināja slepkavam lielisku alibi. Vismaz viņš pats tā domā. v

-   Un mums tagad, - ierosināja Grizelda, - jāsameklē kāds, kuram sešos divdesmit ir dzelžains alibi, bet kuram nav alibi pulksten… jā, tas nav tik vienkārši. Precīzu laiku noteikt nav iespējams.

-    Bet to var noteikt pietiekami precīzi, - es iebildu. - Heidoks apgalvo, ka Protero nogalināts vēlākais 6.30. Nu, varbūt to vēl varētu pastiept līdz 6.35, tātad skaidrs, ka Protero pacietība izbeidzās ap 6.30. Manuprāt, mēs varam sacīt, ka zinām laiku visai precīzi.

-   Tādā gadījumā šāviens, kuru es dzirdēju… jā, šķiet, ka tas ir visai iespējams. Tajā mirklī es neko īpašu nepadomāju, galīgi neko tādu. Jocīgi. Bet tagad, kad mēģinu atcerēties, šāviens man liekas atšķirīgs no parastajiem, šad un tad dzirdamajiem. Jā, tas bi ja citādāks.

-   Skaļāks? - es ieminējos.

Nē, mis Mārplai nelikās, ka tas būtu bijis skaļāks. Patiesībā viņai pat bija grūti pasacīt, ar ko tas atšķīries no parastajiem šāvieniem, tomēr viņa kategoriski apgalvoja, ka atšķīries.

Man gan likās, ka viņa vairāk iestāsta sev, nevis paļaujas uz atmiņu, tomēr viņas ieguldījums, veidojot citādu skatījumu uz problēmu, bija tik ievērojams, ka es pret šo dāmu sajutu dziļu cieņu.

Mis Mārpla piecēlās un nomurmināja, ka nu esot jāiet. Esot gan ļoti gribējies atnākt un parunāt par šo šausmīgo notikumu ar mīlulīti Grizel- du. Es pavadīju veco dāmu līdz vārtiņiem un atgriezies atradu Grizeldu iegrimušu dziļās pārdomās.

-   Joprojām prāto par Protero vēstuli? - es pajautāju.

-Ne.

Viņa pēkšņi nodrebēja un nepacietīgi paraustīja plecus.

-    Len, es visu laiku domāju par to, cik ļoti kāds ir ienīdis An'nu Protero!

-   Ienīdis viņu?-

-    Jā. Vai tad tu nesaproti? Pret Lorensu nav nopietnu pierādījumu - ja kāds ir, tad to var saukt par nejaušu un mazsvarīgu. Viņš gluži nejauši iedomājas atnākt uz šejieni. Ja tas tā nebūtu noticis, nevienam pat prātā nenāktu saistīt viņu ar noziegumu. Bet ar Annu ir gluži citādi. Pieņemsim, ka kāds zināja par viņas atrašanos šeit tieši 6.20 - pulkstenis un laiks uz vēstules - viss liecina pret viņu. Es nedomāju, ka tas darīts tikai alibi nodrošināšanai, šī uzmanības vēršana uz noteiktu laiku. Manuprāt, tur slēpjas kas vairāk - tiešs mēģinājums padarīt viņu par vainīgo. Ja vien mis Mārpla neapgalvotu, ka Anna ieradusies' bez pistoles, ja vien mis Mārpla nebūtu redzējusi viņu tieši mirkli pirms ieiešanas studijā… Jā, ja tas tā nebūtu… - viņa atkal nodrebēja. - Len, es jūtu,-ka kāds šausmīgi ienīst Annu Protero, un man… man tas ļoti nepatīk.

DIVPADSMITĀ NODALA

Kad atveda Loreiisu Redingu, mani uzaicināja uz kabinetu. Viņš izsloltījās izvārdzis un, kā man likās, nolūkojās uz mums ar aizdomām. Pulkvedis Melčets mēģināja iekarot Redinga uzticību, sirsnīgi sasveicinoties.

-   Mēs tūdaļ pat gribam uzdot jums dažus jautājumus, - viņš paziņoja.

Lorenss tikai pavīpsnāja.

-   Vai tic būs tie franču jauninājumi? Nozieguma restaurēšana?

-   Manu dārgo zēn, - sacīja pulkvedis Melčets. - Nerunājiet tādā tonī ar mani. Vai zināt, ka vēl kāds, līdzīgi jums, ir atzinies šī paša nozieguma izdarīšanā?

Šie vārdi iedarbojās uz Lorensu kā zibens spēriens. Viņš sāpēs sarāvās.

-   K-k-āds vēl? - viņš stostījās. - Kas… kas?

-    Misis Protero, - atbildēja pulkvedis Melčets, cieši vērodams jaunekli.

-   Absurds. Viņa to neizdarīja. Nevarēja izdarīt. Tas nav iespējams.

Melčets pārtrauca viņu: <

-   Visai savādi, bet arī mēs neticam viņas sacītajam, tāpat kā neticam jums. Doktors Heidoks kategoriski apgalvo, ka slepkavība nav izdarīta laikā, kuru minat jūs.

-   Vai doktors Heidoks tā saka?

-Jā. Kā redzat, uz jums aizdomas nekrīt, patīk jums tas vai nē. Un tagad mēs vēlamies, lai

jūs mums palīdzat, tāpēc pastāstiet precīzi visu. kas un kā notika.

Lorenss joprojām vilcinājās.

-   Jūs nemānāt mani par… par misis Protero? Jūs patiešām neturat viņu aizdomās?

-   Dodu jums savu godavārdu, - noteica pulkvedis Melčets.

Lorenss dziļi .ievilka elpu.

-   Es esmu bijis muļķis, - viņš sacīja. - Pilnīgs muļķis. Kā es kaut mirkli varēju iedomāties, ka viņa izdarījusi šo…

-   Varbūt jūs pastāstīsiet mums visu, ko zināt? - mudināja vecākais konstebls.

-   Nav jau nekas daudz, ko stāstīt. Es… es tajā pēcpusdienā satiku misis Protero… - viņš apklusa.

-    Mēs visu zinām, - paziņoja Melčets. - Jūs . varbūt domājat, ka jūsu jūtas pret misis Protero un viņas - pret jums ir dziļš noslēpums, bet patiesībā tas- mums ir zināms, un mēs par to esam jau runājuši. Jebkurā gadījumā, tagad vairs neko slēpt nevajadzētu.

-    Nu labi. Laikam jau jums taisnība. Es esmu apsolījis vikāram (viņš palūkojās uz mani) braukt no šejienes projām. Tajā vakarā es satiku misis Protero studijā ceturksni pāri sešiem un pastāstīju, ko esmu nolēmis darīt. Arī viņa piekrita, ka tas ir vienīgais pareizais risinājums. Un tad mēs… mēs atvadījāmies viens no otra, izgājām no studijas un gandrīz tajā pašā mirklī mums pievienojās doktors Stouns. Annai brīnišķīgi izdevās izlikties dabīgai. Par mani to nevar sacīt. Tālāk es kopā ar doktoru Stounu devos uz "Zilo mežakuili" iedzert kādu mēriņu. Pēc tam biju nodomājis iet mājās, bet, nonācis pie šī ceļa pagrieziena, pārdomāju un izlēmu atnākt pie vikāra. Gribējās ar kādu parunāt.

Pie durvīm kalpone pastāstīja, ka vikārs esot izgājis, bet drīz atgriezīšoties. Aii pulkvedis Protero kabinetā gaidot viņu. Man negribējās iet projām, jo izskatītos, ka vairos satikties ar pulkvedi, tāpēc nolēmu, ka pagaidīšu vikāru, un devos uz kabinetu.

Viņš apklusa.

-   Un tālāk? - pajautāja pulkvedis Melčets.

-    Protero sēdēja pie rakstāmgalda gluži tā, kā jūs viņu atradāt. Es piegāju viņam klāt. Viņš bija miris. Nolaidis skatienu, es uz grīdas blakus pulkvedim ieraudzīju pistoli. To pacēlis, es tajā pat mirklī ieraudzīju, ka tā ir mana pistole.

Tas mani pārbiedēja. Mana pistole! Kādā brīdī Anna noteikti to ir paņēmusi - varbūt, lai nogalinātu sevi, ja nespēs vairs ilgāk ciest mokas. Varbūt pat pistole viņai šodien bijusi līdzi. Pēc mūsu šķiršanās ciematā viņa noteikti atnākusi atpakaļ uz šejieni un… un… ak! Jutu ka, ilgāk par to domājot, zaudēšu prātu, tomēr tieši to es iedomājos. Tad es iebāzu pistoli kabatā un devos projām. Tieši pie mācītājmuižas vārtiņiem satiku vikāru. Viņš man sacīja kaut ko jauku, kaut ko ikdienišķu par tikšanos ar Protero. Tad man uznāca pēkšņa vēlme icsmietics. Vikārs izturējās tik vienkārši, tik ikdienišķi, bet tas uzvilka manus nervus ka stīgas. Atceros, ka izkliedzu kaut ko absurdu un ieraudzīju, kā izmainās vikāra sejas izteiksme. Šķiet, ka gandrīz zaudēju prātu. Es metos projām… projām…jo nespēju to vairs ilgāk izturēt. Ja Anna izdarījusi šo šausmu darbu, tad es taču esmu par to atbildīgs, vismaz morāli. Un tad es devos uz policiju un pateicu, ka esmu nogalinājis pulkvedi Protero.

Kad Lorenss pabeidza, iestājās klusums. Tad pulkvedis lietišķi sacīja:

-    Es gribētu jums uzdot dažus jautājumus. Pirmkārt, vai jūs pieskārāties līķim? Vai izkustinājāt to no vietas?

-   Nē, es tam vispār nepieskāros. Arī bez pie- skāršanās bija skaidrs, ka viņš ir miris.

-    Vai pamanījāt uz. rakstāmgalda pulkveža ķermeņa pusaizsegtu zīmīti?

-Nē.

-    Vai jums iznāca kāda darīšana ar galda pulksteni?

-   Es tam neesmu pieskāries. Atceros gan, ka pamanīju pulksteni apgāztu guļam uz galda, bet nepieskāros tam.

-   Un kā ir ar jūsu pistoli? Kad jūs pēdējo reizi to redzējāt?

Lorenss Redings centās atcerēties.

-   Grūti pateikt precīzi.

-   Kur jūs to glabājāt?

-   Ak, manas kotedžas viesistabā uz viena no grāmatskapja plauktiem starp dažādām citām grabažām.

-   Tātad esat to nometis visai bezrūpīgi?

-   Jā. Patiesībā es par to īpaši nedomāju. Pistole vienkārši tur tā gulēja.

-   Tātad ikviens, kas ienāca jūsu kotedžā, varēja pistoli pamanīt?

-Jā.

-   Un jūs neatceraties, kad redzējāt to pēdējo reizi?

Lorenss sarauca uzacis un mēģināja atcerēties.

-   Gandrīz vai droši atceros, ka tas bija aizvakar. Es pastūmu pistoli sāņus, lai varētu paņemt veco pīpi. Domāju, ka tas bija aizvakar, bet varbūt arī vēl dienu iepriekš.

-    Kas pēdējā laikā ir apciemojis jūsu kotedžu?

-     Ak, milzums ļaužu. Gandrīz vienmēr kāds ieklīst vai. dodas projām. Aizvakar biju sarīkojis nelielu tējas dzeršanu. Letisa Protero, Dcriiss, viss mūsu pulciņš. Un tad vēl viena vai otra no vecajām dāmām šad un tad iegriežas.

-   Vai, ārā ejot, jūs aizslēdzat savas kotedžas durvis?

-   Nē. Kāda velna pēc lai es to darītu? Pie manis nav ko zagt. Bet šajā apkaimē jau neviens neslēdz mājas durvis.

-   Kas pār jums šeit rūpējas?

-    Kāda veca sieva, misis Ārčere, no rītiem ierodas, lai "appuišotu mani", kā vina pati saka.

-    Kā jums šķiet, vai viņa varētu atcerēties, kad kotedžā pēdējo reizi redzēta pistole?

-    Nezinu, bet šķiet, ka varētu. Lai gan nedomāju, ka pamatīga putekļu slaucīšana būtu viņai īpaši raksturīga.

-    Tātad iznāk, ka pistoli varēja paņemt ikviens?

-   Tā iznāk.

Atvērās durvis, un ienāca doktors Heidoks ar Annu Protero.

Ieraudzījusi Lorensu, viņa sarāvās. Lorenss, savukārt, paspēra viņai pretī nedrošu soli.

-   Piedod man, Anna, - viņš nočukstēja. - Kā es varēju kaut ko tik riebīgu nodomāt.

-    Es… - viņa sastomījās un uzmeta pulkvedim Melčetam lūdzošu skatienu. - Vai tas ir tiesa, ko doktors Heidoks man stāsta?

-   Ka uz misteru Redingu nekrīt aizdomas? Jā. Un tagad, kā ar to jūsu stāstu, misis Protero? Nu, kā tad ir?

Viņa kaunīgi pasmaidīja.

-   Jums laikam tas liekas briesmīgi no manas puses?

-    Nu, muļķīgi, varbūt sacīsim tā.'Bet tagad jau viss garām. Un tagad es gribu zināt patiesību, misis Protero. Tikai patiesību.

Viņa drūmi pamāja.

-Es jums pastāstīšu. Domāju, ka jūs jau zināt par mani… par mums.

-Jā.

-     Man vajadzēja satikt Lorensu… misteru Redingu… man vajadzēja satikt viņu studijā. Ceturksni pāri sešiem. Mēs ar vīru kopā iebraucām ciematā. Man vajadzēja šo to nopirkt. Kad šķīrāmies, viņš tā starp citu ieminējās, ka došoties apciemot vikāru. Es nevarēju nodot ziņu Lo- rensam un jutos neveikli. Es… tas būtu neglīti, ja es satiktos ar Lorensu mācītājmuižas dārzā, kamēr mans vīrs atrodas namā.

Pie šiem vārdiem viņas vaigi pietvīka. Skaidrs, ka ne visai patīkama situācija.

-    Tad es iedomājos, ka varbūt mans vīrs neuzturēsies mācītājmuižā pārāk ilgi. Lai to noskaidrotu, devos pa sētas celiņu un iegriezos dārzā. Cerēju, ka neviens mani nepamanīs, bet, protams, mis Mārpla gadījās dārzā! Viņa mani apturēja, un mēs pārmijām dažus vārdus. Paskaidroju viņai; ka dodos satikt savu vīru, jo jutu, ka man kaut kas jāsaka. Nezinu gan, vai viņa man noticēja. Viņa skatījās uz mani visai… aizdomīgi.

Kad pametu mis Mārplu, devos tieši uz mācītājmuižu, apmetu līkumu ap stūri un gāju uz kabineta verandas durvīm. Piegāju pie tām ļoti klusu, jo cerēju, ka sadzirdēšu balsis, bet, man par lielu pārsteigumu, valdīja klusums. Ieskatījusies istabā redzēju, ka tā ir tukša, un pāri mauriņam steidzos uz studiju, kur tūdaļ arī ienāca Lorenss.

-   Jūs sakāt, ka istaba bija tukša, misis Protero'?

-   Jā. Mans vīrs tur nebija.

-Apbrīnojami.

-   Jūs gribat sacīt, kundze, ka neredzējāt savu vīru? - pajautāja inspektors.

-   Nē, es viņu neredzēju.

Inspektors Slinks kaut ko pačukstēja vecākajam konsteblam, kurš pamāja ar galvu.

-   Vai jums, misis Protero, nebūtu nekas pretī parādīt mums, ko tieši darījāt?

-   Protams, ka ne.

Anna Protero piecēlās. Inspektors Slinks pavēra viņai verandas durvis. Viņa izgāja ārā un devās ap mājas stūri.

Inspektors Slinks ar pavēlniecisku žestu lika man apsēsties pie rakstāmgalda.

Man šī ideja ne visai patika. Tā uzdzina nepatīkamas izjūtas, tomēr, protams, es paklausīju.

Tad ārā atskanēja soļu troksnis, uz mirkli pieklusa, tad atjaunojās. Inspektors Slinks pamāja, lai es atgriežos vecajā vietā. Pēc mirkļa caur verandas durvīm ienāca arī misis Protero.

-   Vai tieši tā ari viss notika? - pajautāja pulkvedis Melčets.

-   Domāju, ka precīzi.

-    Tādā gadījumā vai vanjt pastāstīt mums, misis Protero, kur atradās vikārs brīdī, kad jūs ieskatījāties istabā? - noprasīja inspektors Slinks."

-   Nč, diemžēl nevaru, jo es viņu neredzeju.

Inspektors Slinks pamāja.

-   Tieši tāpat jūs neredzējāt arī savu vīru. Viņš bija pretējā istabas stūri pie rakstāmgalda.

-    Ak! - misis Protero iesaucās un apklusa. Viņas acīs pēkšņi parādījās šausmu izteiksme. - Tas taču nenotika, kamēr… kamēr…

-   Jā, misis Protero. Tas notika, kamēr viņš sēdēja pie rakstāmgalda.

-   Ak vai! - viņa nodrebēja.

Inspektors Slinks turpināja iztaujāšanu.

-   Misis Protero, vai jūs zinājāt, ka misteram Redingam ir pistole?

-   Jā. Viņš man reiz pastāstīja.

-    Vai jums pašai kādreiz ir piederējis ierocis?

Viņa papurināja galvu: '-Nē.

-   Vai jūs zinājāt, kur Redings glabā savu pistoli?

-   īsti nezinu, bet domāju… jā, domāju, ka liku to redzējusi viņa kotedžā uz plaukta. Vai tur tu to glabāji, Lorens?

-   Misis Protero, kad jūs pēdējo reizi iegriežaties mistera Redinga kotedžā?

-  Ak, tas notika pirms kādām divām nedēļām. Mēs ar vīru bijām tur iegriezušies uz tēju.

-   Un kopš tās reizes jūs kotedžā neesat bijusi?

-   Nē, ne reizi. Saprotiet, ciematā tas izsauktu liekas runas.

-   Bez šaubām. - Pulkvedis Melčets sausi piekrita. - Un kur jūs mēdzāt satikties ar misteru Redingu, ja drīkstu jautāt?

-    Viņš nāca uz Hollu, kur gleznoja Letisu. Pēc gleznošanas mes… mēs bieži satikamies mežā.

Pulkvedis Melčets pamāja.

-   Vai nu nepietiks?.- viņas balss pēkšņi aizlūza. - Tas ir tik šausmīgi - stāstīt jums visas šīs lietas. Un… un tur neslēpās nekas slikts. Patiešām nekas. Mēs bijām tikai draugi. Bet mēs… mēs nevarējām iztikt viens bez otra.

Viņa tik žēli paskatījās uz doktoru Heidoku, ka mīkstsirdīgais vīrs neizturēja un paspēra soli uz priekšu.

-   M^n patiešām liekas, Melčet, ka misis Protero jāpažēlo, - viņš sacīja. - Viņa ir saņēmusi tik smagus triecienus, pie tam, no visām pusēm.

Vecākais konstebls pamāja.

-   Man patiešām arī vairs nav ko jums jautāt, misis Protero, - viņš sacīja. - Pateicos, ka tik atklāti atbildējāt uz maniem jautājumiem.

-Tad… tad vai es drīkstu iet?

-    Vai jūsu sieva ir mājās? - mani uzrunāja doktors Heidoks. - Manuprāt, misis Protero pirms došanās uz Oldhollu varētu iegriezties pie viņas.

-   Jā,.- es atbildēju. - Grizelda ir mājās. Jūs atradīsiet viņu viesistabā.

Misis Protero kopā ar doktoru Heidoku izgāja no istabas, Lorenss Redings sekoja viņiem.

Pulkvedis Melčets bija savilcis lūpas čokurā un rotaļājās ar papīra nazi. Slinks pētīja vēstuli. Un tad es ieminējos par mis Mārplas teoriju. Slinkam tā uzreiz iepatikās.

-    Goda vārds, - viņš iesaucās, - domāju, ka vecajai dāmai taisnība. Paklausieties, ser, vai tad jūs neredzat? Šie cipari ir uzrakstīti ar citu tinti, ar pildspalvu. Esmu ar mieru apēst savus zābakus, ja tas tā nav.

Mēs visi bijām pamatīgi satraukti.

-   JūS'taču esat pārbaudījis, vai uz zīmītes nav atstāti pirkstu nospiedumi? - noprasīja vecākais konstebls.

-    Un kā gan jūs domājāt, pulkvedi? Uz tās nav neviena pirksta nospieduma. Uz pistoles, tur gan ir mistera Lorensa Redinga pirkstu nospiedumi. Varbūt bija arī citi, pirms viņš sāka mūs muļķot un staipīt pistoli kabatā, līdz nu vairs nav atrodams nekas pietiekami skaidrs, lai būtu kur pieķerties.

-    Sākumā viss liecināja pret misis Protero, - pulkvedis prātoja. - Daudz pārliecinošāk kā pret jauno Redingu. Tad parādījās tās vecās dāmas mis-Mārplas liecība ka misis Protero neesot ne: susi sev līdzi pistoli, bet šīs' večiņas bieži mēdz kļūdīties.

Es klusēju, lai gan nepiekritu viņam. Es biju pilnīgi pārliecināts -ja mis Mārpla sacīja, ka pistoles nebija, tad tās arī nebija. Mis Mārpla nav no tām vecajām dāmām, kuras kļūdās. Viņai piemīt pārdabisks ķeriens nekad nekļūdīties.

-   Visvairāk mani mulsina tas, ka neviens nav dzirdējis šāvienu. Ja tajā mirklī lika šauts, kādam vajadzēja dzirdēt šāvienu, lai arī no kuras puses tas šķistu skanam. Slink, jums tomēr vajadzētu vēlreiz aprunāties ar kalponi.

Degsmes pārņemtais inspektors Slinks steidza uz durvīm.

'- Es gan neieteiktu jautāt, vai viņa dzirdējusi šāvienu mājā, - es ierunājos. - Jo, ja jūs to darīsiet, viņa tikai visu noliegs. Ieminieties par šāvienu mežā. Ja viņa atzīsies, ka ir kaut ko dzirdējusi, tad tikai no meža puses.

-   Es protu ar viņām tikt galā, - iesaucās inspektors Slinks un pazuda aiz durvīm.

* - Miš Mārpla teic, ka esot dzirdējusi šāvienu vēlāk, - domīgi novilka pulkvedis Melčets. — Mums jāpārbauda, vai viņa spēj precīzi noteikt laiku. Protams, tas var izrādīties

nejaušs šāviens, kam nav nekā kopīga ar šo lietu.

-   Skaidrs, ka tas tā var būt, - es piekritu.

Pulkvedis pāris reizes apsoļoja apkārt istabai.

-   Vai zināt, Klement, - viņš pēkšņi ieteicās, - man ir nojauta, ka šis gadījums izrādīsies krietni komplicētāks un grūtāks, nekā mēs visi varējām iedomāties. Pie velna, tur kaut kas slēpjas. - % Viņš pavīpsnāja. - Kaut kas tāds, par ko mums nav ne jausmas. Mēs atrodamies tikai paša ceļa sākumā, Klement. Pieminiet manus vārdus, tikai pašā sākumā. Visu šo trīs lietu - pulksteņa, vēstules un pistoles - saistība pašlaik izskatās bezjēdzīga.

Es pamāju. Protams, ka tas tā bija.

-   Bet aizrakšos līdz saknei. Un nesauksim nekādu Skotlendjardu. Slinks ir gudrs vīrs, ļoti gudrs. Viņš ir prasmīgs okšķeris. Viņa deguns ātri saož, kur meklējama patiesība. Pāris lietas jau viņš spīdoši ir atklājis, un šis būs viņa šedevrs. Citi varbūt meklētu palīdzību Skotlendjardā, bet ne ,es. Mēs paši šeit, Daunšīrā, aizraksimies līdz saknei.

-   Es ļoti ceru, pat esmu pārliecināts, ka tas tā notiks, - es piekritu.

Centos, lai manā balsī skanētu entuziasms, tomēr biju jau izjutis pret inspektoru Slinku tādu nepatiku, ka manī neradās pārliecība par viņa sekmēm.

Manuprāt, Slinks, kuram veicas, izskatītos vēl daudz pretīgāks kā Slinks neveiksminieks.

-    Kam pieder kaimiņu māja? - pulkvedis pēkšņi pajautāja.

-   Jūs domājat to, kas ceļa galā? Misis Praisai Ridlijai.

-   Nu ko, kad Slinks būs ticis galā ar jūsu kalponi, dosimies pie šīs misis Ridlijas. Cerams vismaz, ka viņa nav kurla?

-    Atļaušos piezīmēt, ka viņai ir lieliska, asa, dzirde, jo spriežu pēc neskaitāmiem skandāliem, kuri izcēlušies tikai tāpēc, ka "viņai nejauši ir gadījies kaut ko dzirdēt".

-   Tādā gadījumā viņa ir tieši tā sieviete, kura mums vajadzīga. Nu, lūk, kur arī Slinks!

Inspektors atgādināja cilvēku, kuram nupat izdevies paglābties no nežēlīga kautiņa.

-   Fjū! - viņš iesvilpās. - Nu gan jums ir fūrija gadījusies, ser.

-    Mērija patiešām ir meiča ar raksturu, - es piekritu.

-   Policiju necieš ne acu galā, - Slinks turpināja žēloties. - Es brīdināju viņu, darīju visu, kas manos spēkos, lai šī bīstas likuma, bet nekāda labuma. Stāvēja kā siena pret mani.

-    Enerģijas viņai pietiek, - es atteicu, jūtot, ka Mērija kļuvusi man krietni simpātiskāka.

-    Tomēr es piespiedu viņu pie sienas. Viņa dzirdējusi vienu šāvienu un tikai vienu, un tas atskanējis krietni pēc pulkveža Protero ierašanās. Ncvaiēju izspiest no viņas precīzu laiku, tomēr beigās mēs vienojāmies, ka tas noskanējis, kad atnesa zivi. Zēns, kas piegādā zivis, esot aizkavējies, un.viņa šo krietni nostrostējusi, lai gan viņš taisnojies, kā esot tik tikko pusseptiņi, un tas noticis tieši pēc tam kad viņa dzirdējusi šāvienu. Protams, pilnīgi precīzi pateikt nav iespējams, bet, tā sakot, vismaz aptuvena nojausma ir.

-   Hm, - novilka Melčets.

-   Domāju, ka misis Protero te nav iejaukta, - no Slinka lūpām izlauzās nožēlas pilna nopūta. - Viņai tam nepietiktu laika, bez tam, sievietēm nepatīk niekoties ar. ieročiem. Viņām daudz labāk piestāv arsēns. Nē, domāju, ka viņa to nav izdarījusi. Žēl! - viņš nopūtās vēlreiz.

Melčets paskaidroja, ka dodas pie misis Praisas Ridlijas. Slinks atzina, ka tā ir laba doma.

-   Vai drīkstu doties jums līdzi? - es pajautāju.

-   Šī lieta mani ir aizrāvusi.

Tiku pagodināts ar atļauju, un tā mēs devāmies ceļā. Kad bijām iznākuši pie mācītājmuižas vārtiņiem, mūs sagaidīja.skaļš "Sveiki!". No ciema puses skriešus tuvojās mans krustdēls Deniss. Viņš pievienojās mums.

-    Paklausieties, - viņš uzsauca inspektoram.

-    Kā ar to pēdas nospiedumu, par kuru jums stāstīju?

-    Dārznieks, - lakoniski atbildēja inspektors Slinks. ' .]

-   Vai jums nešķiet, ka arī kāds cits varēja uzvilkt dārznieka zābakus?

-     - Nē, neliekas gan, - inspektors Slinks apslapēja zēna entuziasmu.

Tomēr tik viegli Deniss nebija nobaidāms. Viņš sniedza pāris izdedzinātus sērkociņus.

-   Šos es atradu pie mācītājmuižas vārtiņiem

-   Pateicos, - atbildēja Slinks un ielika sērkociņus kabatā.

Viss liecināja, ka mans krustdēls iebraucis strupceļā.

-   Jūs taču netaisāties arestēt tēvoci Lenu, ko?

-   Deniss dzēlīgi painteresējās.

-     Kāpēc gan lai es to darītu? - noprasīja Slinks.

-   Pret viņu liecina daudz kas, - zēns paziņoja.

-   Pajautājiet Mērijai. Tikai vēl dienu pirms slepkavības viņš izteicies, ka vēlētos, lai pulkvedis Protero neapgrūtina šo pasauli. Tā taču bija, tēvoci Len, vai ne?

-   Ē… -es noīdēju.

Inspektors Slinks lēnām pagriezās un uzmeta man aizdomu pilnu skatienu. Jutu, ka nosvīstu. Tas Deniss tomēr ir neciešams. Vajadzēja taču apjaust, ka policistiem reti kad piemīt humora izjūta.

-   Nepaliec smieklīgs, Denis, - es aizkaitināti iesaucos.

Nevainīgais bērns plaši ieplēta savas pārsteiguma pilnās acis.

-   Bet tas taču tikai joks, - viņš taisnojās. - Tēvocis Lēns vienīgi sacīja, ka ikviens, kurš no- žmiegtu pulkvedi Protero, izdarītu cilvēcei milzīgu pakalpojumu.

-   Ak tā! - iesaucās inspektors Slinks. - Tas izskaidro šo to no kalpones sacītā.

Arī kalponēm ļoti reti piemīt humora izjūta. Es domās no sirds nolamāju Denisu. Kāpēc vispār vajadzēja kustināt šo lietu? Šis un vēl pulkstenis liks inspektoram turēt mani aizdomās līdz mūža galam.

-    Iesim, Klement, - uzaicināja pulkvedis Melčets.

-   Kurp? Vai es drīkstu iet līdzi? - pajautāja Deniss.

-   Nē, tu nedrīksti, - es atcirtu.

Un tā mēs viņu atstājām, Zēns noskatījās mums pakaļ ar sāpju izteiksmi sejā. Mēs nonācām pie misis Praisas Ridlijas rūpīgi sakoptās durvju priekšas. Inspektors lietišķi, pat oficiāli pieklauvēja un tad piezvanīja. Durvis atvēra skaista istabene.

-   Vai ni'sis Praisa Ridlija mājās? - pajautāja Melčets.

-   Nē, ser, - istabene atbildēja, uz mirkļi apklusa un tad paskaidroja: - Viņa nupat kā aizgāja uz policijas iecirkni.

Šādu notikumu gaitas pavērsienu neviens nebija gaidījis. Kad mēs atkal bijām sākuši soļot, Melčets satvēra mani aiz rokas un nomurmināja:

Ja ari viņa ir devusies atzīties slepkavībā, es patiešām sajukšu prātā.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Man gan nelikās, ka misis Praisai Ridlijai prātā varētu būt kaut kas tik dramatisks, tomēr mani patiešām interesēja, kas viņai licis tik pēkšņi doties uz policijas iecirkni. Vai tiešām viņas rīcībā ir kādi svarīgi pierādījumi? Katrā ziņā, mēs to drīz uzzināsim.

Misis Praisu Ridliju mēs atradām apberam vārdiem pagalam apmulsušu policijas konsteb- lu. Par to, ka viņa ir iekaisusi, liecināja pie cepures piestiprinātās spalvas trīcēšana. Misis Praisa Ridlija valkā cepuri, kuru, manuprāt, var dēvēt par "ekonomes cepuri". - tādas īpaši priekš viņām gatavo mūsu kaimiņpilsētiņā Mačbenhemā. Šādas cepures viegli pieguļ matu veidojumam un parasti ir bagātīgi rotātas ar lieliem pušķiem un platām lentēm. Grizelda mūždien biedē mani, ka gatavojoties iegādāties kaut ko līdzīgu.

Mums ienākot, misis Praisa Ridlija piebremzēja savus vārdu plūdus.

- Misis Praisa Ridlija? - pacēlis cepuri, painteresējās pulkvedis Melčets.

-   Misis Praisa Ridlija, ļaujiet man iepazīstināt jūs ar pulkvedi Melčetu, - es sacīju. - Pulkvedis Melčets ir mūsu vecākais konstebls. '

Misis Praisa Ridlija uzmeta man ledainu skatienu, tomēr pagodināja pulkvedi ar vismaz ārēji laipnu smaidu.

-    Mēs nupat apciemojām jūsu māju, misis Praisa Ridlija, - paskaidroja pulkvedis, - un dzirdējām, ka jūs esot atnākusi šurp.

Misis Praisa Ridlija pilnīgi atmaiga.

-   Ak! - viņa iesaucās. - Es priecājos, ka vismaz kaut kāda uzmanība ir pievērsta šim notikumam. Apkaunojošs notikums, es teiktu, vienkārši apkaunojošs.

Nav šaubu, ka jebkura slepkavība ir apkaunojošs notikums, tomēr šaubos, vai šis ir piemērotākais vārds tik smagam noziegumam. Bija redzams, ka arī Melčets jutas pārsteigts.

-   Vai jūs varat nest šajā lietā kādu gaismu? - viņš pajautāja.

-   Tas ir jūsu darbs, policijas darbs. Kādam nolūkam tad mēs maksājam nodokļus, es gribētu zināt?

Interesanti, cik reizes gada laikā tiek uzdots šāds jautājums?

-   Bet jūsu cilvēks šeit par to pat dzirdējis nebija, kamēr es viņam nepastāstīju! - dāma gandrīz vai kliedza.

Mēs visi skatījāmies uz nabaga konsteblu.

-   Dāmai piezvanīts pa telefonu, - viņš skaidroja. - Kā saprotu, viņa neķītri apvainota.

-    Ak, skaidrs, - grumbas pulkveža pierē izlīdzinājās. - Mēs viens otru esam pārpratuši un runājam par dažādām lietām. Jūs esat ieradusies iesniegt sūdzību, vai ne?

Melčets ir gudrs virs. Viņš saprot, ka, sastopoties ar sakaitinātu dāmu pusmūža gados, vienīgā izeja ir uzklausīt viņu. Un, kad viņa izteiks visu, ko vēlējusies izteikt, var cerēt, ka tiksiet uzklausīts ari jūs.

Un misis Praisa Ridlija runāja!

-    Šādi apkaunojoši gadījumi jāizbeidz. Tic nedrīkst vairs atkārtoties. Piezvanīt dāmai uz māju un aizvainot, jā, aizvainot. Neesmu radusi pie šādām izdarībām. Morāles normas kopš kara laika ir pilnīgi sagruvušas. Nevienam nerūp, ko viņi tur sarunā un kādu apģērbu valkā…

-   Pilnīgi pareizi, - steidzīgi piekrita pulkvedis Melčets. - Bet kas īsti noticis?

Misis Praisa Ridlija ievilka elpu un atkal turpināja:

-   Man piezvanīja…

-   Cikos?

-    Vakar pēcpusdienā, precīzāk - pievakarē. Ap pusseptiņiem. Neko ļaunu nedomādama, es piegāju pie telefona, un tūdaļ man neķītri uzbruka, draudēja. …

-   Ko tieši jums pateica?

Misis Praisas Ridlijas seja iekrāsojās viegli sārta.

-   To atkārtot es kategoriski atsakos.

-   Rupjības, - domīgā basā nomurmināja konstebls.

-    Kādi rupji vārdi tika lietoti? - pajautāja pulkvedis Melčets.

-   Tas atkarīgs no tā, ko jūs saucat par rupjiem vārdiem.

-    Vai jums tie bija saprotami? - es pajautāju-

-   Protams, ka es varēju tos saprast.

-Tad tās nevarēja būt īstas rupjības, - es secināju.

Misis Praisa Ridlija aizdomīgi paskatījās uz mani.

-   Gluži dabīgi, ka smalkai dāmai rupji vārdi nav pazīstami, - es paskaidroju.

-Tas nebija tas, - iebilda misis Praisa Ridlija. - Pirmkārt, man jāatzīst, ka biju visai pārsteigta. Šķita, ka man grib pasacīt kaut ko no sirds, bet tad… ē… sāka birt apvainojumi.

-   Apvainojumi?

-   Baismīgi apvainojumi. Es gluži vai nobijos.

-   Vai tika izteikti draudi?

-Jā. Neesmu pieradusi, ka man draud.

-   Un ar ko viņi jums draudēja? Ar miesas bojājumiem?

-   Ne tieši.

-    Jums tomēr vajadzētu paskaidrot precīzāk, misis Praisa Ridlija. Kādā veidā jums piedraudē- ja?

Uz šo jautājumu misis Praisa Ridlija nezin kāpēc nevēlējās atbildēt.

-   Precīzi neatceros. Tas viss bija lik riebīgi, un pašās beigās, kad es patiešām jutos ļoti sarūgtināta, sekoja šīs… šīs… rupjības.

-   Runātājs bija vīrietis vai sieviete?

-    Drīzāk tas bija deģenerāts, - misis Praisa Ridlija cienīgi atbildēja. - Varu paskaidrot tikai to, ka balsī skanēja kaut kas perverss. Brīžiem tā bija rupja, brīžiem spiedzīga. Patiešām, tā bija visai dīvaina balss.

-    Varbūt kāds neizdevies joks? - pulkvedis mierinoši pajautāja.

-Tādā gadījumā tas bija ļauns joks. Mani varēja ķert sirdstrieka.

-    Mēs to pārbaudīsim, vai ne, inspektor? - noteica pulkvedis. - Pārbaudiet, kādas telefona sarunas tajā laikā notikušas. Tomēr, misis Praisa Ridlija, vai jūs nevarētu pastāstīt precīzāk, kas tieši tika sacīts?

Misis Praisas Ridlijas varenajās, melni ģērbtajās krūtīs sākās cīņa. Vēlme noklusēt cīkstējās ar vēlmi atriebt neķītrajam zvanītājam. Triumfēja atriebības ylkas.

-   Tas, protams, tālāk atstāstīts netiks? - viņa sākumā noprasīja.

-   Protams, ka ne.

-   Šis radījums sāka ar vārdiem… es nespēju saņemties, lai to atkārtotu.-..

-   Nu, nu… - Melčets centās viņu iedrošināt.

-   Jūs esat ļauna vecene, skandāliste! Es, pulkvedi Melčet? Es - ļauna vecene un skandāliste? Bet šoreiz jūs esat aizgājusi pārāk tālu. Par jūsu ķengāšanos un apmelojumiem jau interesējas Skotlendjards.

-   Dabīgi, ka tas jūs satrauca, - Melčets kodīja ūsu galus, lai noslēptu smaidu.

-     Un, ja neturēsiet mēli ari turpmāk, tas priekš jums beigsies ļoti slikti - slikti visādā ziņā. Nespēju aprakstīt, ar kādu ļaunumu tas tika pasacīts. Es tikai vārgā balsī nočukstēju: Kas jūs esat?", kaut ko tādu, un balss atbildēja: "Atriebējs". Es pat iekliedzos. Tas skanēja tik šausmīgi, un tad - tad šis runātājs iesmējās. Iesmējās! Skaidri un gaiši. Un tas arī bija viss. Dzirdēju, kā tiek nolikta klausule. Protams, es apjautājos centrālei, no kāda numura man zvanīts, bet viņi atbildēja, ka nezinot. Jūs taču zināt, kādas ir šīs telefonistes. Galīgi trulas un.neaptēstas.

-   Pilnīgi pareizi, - es piekritu.

-    Es jutu, ka tūlīt noģībšu, - turpināja misis Praisa Ridlija. - Biju tik satriekta un sanervozējusies, ka, izdzirdusi šāviena troksni mežā, uzlēcu gluži stāvus gaisā. Vai saprotat ?

-   Šāvienu mežā? - inspektors Slinks satraukti pārjautāja.

-   Tādā stāvoklī, kādā atrados - sanervozējusies - tas man likās kā lielgabala zalve. "Ak!", es iekliedzos un bez spēka noslīgu uz dīvāna. Klērai nācās atnest man glāzīti plūmju džina.

-    Satriecoši, - sacīja Melčets. - Satriecoši. Tas, bez šaubām, jūs ļoti nomocīja. Un šāviens, tas arī noskanēja tik skali, jūs sakāt? It kā jūs atrastos tam gluži līdzās?

-   Tas man ta likās tāpēc, ka nervi bija uzvilkti ka stīgas.

-   Protams, protams. Un cikos tas notika? Tas mums jāzina, lai varētu atrast bezkaunīgo zvanītāju.

-   Apmēram pusseptiņos.

-   Bet precīzi pasacīt jūs nevarat?

-    Redziet, mazais pulkstenītis uz mana kamīna dzegas nupat bija nositis pusstundu, un es sacīju: "Tas pulkstenis noteikti steidzas." (Un tas patiešām steidzas, šis pulkstenītis.) Un tad es salīdzināju to ar savu rokas pulksteni, un tas rādīja tikai desmit pāri.. Es pieliku rokas pulkstenīti pie auss un atklāju, ka tas ir apstājies. Un tad nodomāju:

-   Nu ko, ja tas pulkstenis ir par ātru, tad pēc mirkļa jānozvana baznīcas torņa pulkstenim. Un tad, protams, iezvanījās telefons un es par pulksteņiem aizmirsu. - Misis Praisai Ridlijai aptrūka elpas, un viņa apklusa.

-   Nu ko, tas jau ir tuvāk, - secināja pulkvedis Melčets. - Mēs to katrā ziņā mēģināsim noskaidrot, misis Praisa Ridlija.

-   Uztveriet šo zvanu kā muļķīgu joku un neuztraucieties, misis Praisa Ridli ja, - es viņu mierināju.

Viņa uzmeta man ledainu skatienu. Acīmredzot viņai vēl gremza notikums ar mārciņas banknoti.

-    Šajā ciematā pēdējā laikā notiek ārkārtīgi dīvainas lietas, - sacīja misis Praisa Ridlija, vērsdamās pie Melčeta. - Patiešām ārkārtīgi dīvainas lietas. Pulkvedis Protero gribēja tās papētīt, un kas ar viņu notika? Nabaga vīrs. Varbūt man lemts būt nākošajai?

Un pēc šiem vārdiem viņa, dīvainā, draudīgu melanholijā šūpodama galvu, devās projām. Melčets nomurmināja zem deguna:

-   Nav mums lemta tāda veiksme.

Tad viņa seja sadrūma, un viņš jautājoši palūkojās uz inspektoru Slinku.

Tas lēnām un svarīgi pašūpoja galvu.

-   Tomēr šis tas paliek skaidrāks, ser. Ir trīs cilvēki, kuri dzirdējuši šāvienu, un mēs noskaidrosim, kas bijis šāvējs. Mistera Redinga dēļ mēs esam nedaudz aizkavējušies, bet mums ir vairāki starta punkti. Domādams, ka vainīgs misters Redings, es nepapūlējos tos papētīt, tomēr tagad viss ir mainījies. Un tagad mums visupirms ir jāpārbauda, kas bijis zvanītājs.

-   Misis Plaisai Ridlijai ?

Inspektors pasmaidīja.

-   Nē, lai gan aiJ ī šis jautājums būs jānoskaidro, citādi vecā dāma mierā mūs neliks. Nē, cs domāju to viltus zvanu, kas izmānīja vikāru ārā no mājas.

-   Jā, - atbildēja Melčets. - Tas ir svarīgi.

-    Un nākošais - jānoskaidro, ko ikviens darīja laikā starp sešiem un septiņiem. Ikviens Old- hollā, es domāju, un tikpat labi arī ikviens ciematā.

Es nopūtos.

-Jums.nu gan ir papilnam enerģijas, inspek- tor Slink.

-   Es uzskatu, ka tikai smags darbs nes augļus. Sāksim ar to, ka noskaidrosim, ko darījāt jūs pats, mister Klement.

-   Labprāt. Telefona zvans atskanēja apmēram pussešos.

-   Vīrieša vai sievietes balss?

-   Sievietes. Vismaz izklausījās pēc sievietes, bet, protams, es uzskatīju kā pašu par sevi saprotamu, ka zvanītāja ir misis Ebota.

-   Bet jūs skaidri nepazināt, ka tā ir misis Ebota?

• - Nē, to apgalvot es nevaru. Es nepievērsu balsij uzmanību un nedomāju par to.

-    Un jūs tūdaļ devāties ceļā? Gājāt kājām? Vai tad velosipēda jums nav?

-Nē.

-   Skaidrs. Tātad tas jums aizņēma… cik ilgu laiku?

-   Lai pa kuru ceļu arī ietu, iznāk gandrīz divas jūdzes.

-   Bet īsākais ceļš ir caur Oldhollas mežu, vai ne?

-   Patiesībā jā, lai gan tur iešana nav visai ērta. Gan turp, gan atpakaļ es gāju pa taciņu cauri laukiem.

-   Pa to taciņu, kura iznāk iepretī mācītājmuižās vārtiem?

-Jā.

-   Un misis Klementa?

-   Mana sieva bija Londonā. Viņa atgriezās ar vilcienu, kurš pienāk 6.50.

-    Pareizi. Kalpone viņu redzēja. Tas arī ar mācītājmuižu būtu viss. Tālāk ķeršos pie Oldhollas. Un vēl gribu aprunāties ar misis Les- treindžu. Savādi, kāpēc viņa devās apciemot Protero tieši iepriekšējā vakarā pirms viņa nogalināšanas? Šajā lietā vispār ir daudz dīvainību.

Es viņam piekritu.

Palūkojies pulkstenī, redzēju, ka ir gandrīz jau pusdienlaiks, tāpēc ielūdzu Melčetu iekost kopā ar mums, bet viņš atvainojās un aizbildinājās, ka gribot aiziet uz "Zilo mežakuili". Tur pasniedzot lieliskas maltītes un dārzeņu izvēle esot visai plaša. Es nodomāju, ka viņš prātīgi izvēlējies. Pēc sarunas ar policiju Mērija varbūt būs vēl kaprīzāka kā parasti.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Dodoties mājup, es ieskrēju krūtīs mis Hārt- nelai. Viņa aizkavēja mani vismaz desmit minūtes, savā dziļajā basa balsī nopulgojot zemāko šķiru ļaužu nesaimnieciskumu un nepateicību. Jautājuma būtība, šķiet, bija nabadzīgo nevēlēšanās redzēt mis Hārtnelu savā mājā. Es gan pilnībā nostājos viņu pusē, vienīgi mans sociālais stāvoklis neļauj man izteikt manu viedokli tik uzstājīgi, kā to dara viņi.

Tāpēc es, cik vien labi spēdams, nomierināju mis Hārtnelu un muku projām.

Heidoks savā mašīnā panāca mani mācītājmuižas ceļa galā.

-    Nupat kā aizvedu misis Protero mājās, - viņš uzsauca no mašīnas.

Tad viņš pagaidīja mani pie savas mājas vārtiem.

-   Ienāciet uz mirkli, - viņš uzaicināja. Es piekritu.

-   Šis ir ārkārtējs gadījums, - viņš sacīja, noli- dinājis cepuri uz krēsla un pavēris durvis uz savu ārsta kabinetu.

Kabinetā doktors Heidoks ieslīga noplukušā ādas krēslā un vērās pāri istabai. Viņš izskatījās nomocījies un apmulsis.

Es viņam pastāstīju, kā mums paveicies precizēt šāviena laiku. Doktors klausījās izklaidīgi-

-   Tas Annu Protero izslēdz, - viņš sacīja. - Nu, nu, priecājos, ka neviens no viņiem nav iejaukts. Man viņi abi patīk.

Es doktoram ticēju, un tomēr jutos izbrīnīts. Viņš taču nupat paziņoja, ka viņam patīk abi jaunie cilvēki, bet, uzzinājis, ka aizdomas par abu saistību ar noziegumu izzudušas, viņš izskatījās drūms un nomākts. Vēl šorīt doktors atgādināja cilvēku, kuram smags akmens novēlies no sirds, bet tagad viņš šķita caurcaurēm samulsis un sarūgtināts.

Un tomēr cs biju pārliecināts, ka viņš runā to, ko domā. Viņam patika gan Anna Protero, gan Lorenss Redings. Tad kādēļ šī nospiestība? Viņš ar pūlēm saslējās krēslā.

-    Es taču biju nodomājis pastāstīt jums par Hosu. Visas šīs lietas dēļ viņš man pilnīgi izskrēja no galvas.

-   Vai viņš patiešām ir slims?

-    Nekas pārlieku bīstams. Jums, protams, ir zināms, ka viņš. pārcietis letarģisko encefalītu, jeb, kā to parasti sauc, miega slimību.

-   Nē, - es visai pārsteigts atbildēju, - Nekas tamlīdzīgs man nebija zināms. Kad tad viņš to pārslimojis?

-   Pirms kāda gada. Viņš arī veiksmīgi atveseļojās, cik vispār veiksmīgi no šīs slimības var atveseļoties. Tā ir savāda slimība - īpatnēji iedarbojas uz morāli. Cilvēkam pēc tas pilnīgi izmainās raksturs.

Bridi klusējis, doktors turpināja:

-   Mūsdienās mēs ar šausmām atceramies laikus, kad raganas tika dedzinātas uz sārtiem. Cerams, ka pienāks ari tāds laiks, kad mēs nodrebi- nāsimies, atcerējušies, kā tika kārti noziedznieki.

-   Jūs esat pret nāvessodu?

-   Varbūt tas nav īstais vārds, - Viņš apklusa, tad lēnām turpināja: - Ziniet, es priekšroku dodu savam darbam un nevis jūsu.

-   Kāpēc?

-    Tāpēc, ka jūsu darbs pamatā saistās ar to, ko mēs saucam par labo un ļauno, bet es neesmu pārliecināts, ka labais un ļaunais tīrā veidā vispār eksistē. Pieņemsim, ka tas viss saistīts ar dziedzeru sekrēciju. Pārāk liels viens dziedzeris, pārāk mazs otrs, un lūdzu, te jums ir slepkava, te jums ir zaglis un te jums ir nelabojams noziedznieks. Klement, es esmu pārliecināts, ka pienāks laiki, kad mēs ar šausmām atcerēsimies garos gadsimtus, kuros cilvēki tika sodīti par viņu slimībām, ar kurām viņi, nabaga velni, paši nespēj cīnīties. Mēs taču nekaram cilvēku par to, ka viņš saslimis ar tuberkulozi.

-   Tuberkulozes slimnieks nav bīstams sabiedrībai.

-   Savā ziņā viņš ir bīstams, jo inficē pārējos. Jeb ņemsim kādu, kurš iedomājas, ka ir Ķīnas imperators. Jūs taču nesakāt, ka viņš ir ļauns un cietsirdīgs. Es piekrītu jūsu viedoklim par sabiedrību. Sabiedrībai vajadzīga aizsardzība. Ie- slogict šos cilvēkus vietā, no kuras viņi nevar nodarīt ļaunumu - klusām novāciet viņus no ceļa -jā, tiktāl es piekritu. Bet nesauciet to par sodu, neapkaunojiet viņus pašus un viņu nevainīgās ģimenes.

Es ziņkāri noraudzījos Heidokā.

-Tā jūs nekad agrāk neesat runājis.

-   Es parasti neklāstu apkārt savu teoriju, bet šodien esmu uzsēdies jājamzirdziņā. Jūs esat izglītots cilvēks, Klement, un es jūs vērtēju augstāk kā vairumu garīdznieku. Jūs laikam neatzī- siet, ka grēks patiesībā ne vienmēr ir tik grēcīgs, bet jūs esat pietiekami liberāls, lai apsvērtu šādu iespēju.

-   Tas pašos pamatos sagrauj visus līdz šim atzītos uzskatus, - es sacīju.

-   Jā. Mēs esam aizspriedumu varā, mēs esam paštaisni, mēs pārāk vēlamies spriest par lietām, par kurām mums nav nekādas jēgas. Es no sirds ticu, ka noziegums ir slimība, ar kuru" jācīnās ārstiem un nevis policistiem vai garīdzniekiem. Nākotnē varbūt tāds jēdziens kā noziegums vairs nepastāvēs.

-Jūs būsiet to izdziedējuši?

-   Mēs būsim to izdziedējuši. Patiešām brīnišķīga doma. Vai esat kādreiz papētījis noziedzības statistiku? Nē. Ir ļoti maz cilvēku, kuri to dara, un es esmu viens no viņiem. Jūs būsiet pārsteigts, kad uzzināsiet, Cik daudz noziedznieku ir pusaudžu vidū. Redziet, atkal dziedzeri.

Jaunais Neils, Oksfordšīras slepkava, nogalināja piecas meitenītes, līdz uz viņu krita aizdomas. Jauks puisis, nekad nevienam netika sagādājis kādas nepatikšanas. Lilija Roza, tā mazā meitene, nogalināja savu tēvoci par to, ka tas nedeva viņai saldumus. Nosita tēvoci ar ogļu āmuru, kamēr tas gulēja dziļā miegā. Tad viņa devās mājās un pēc divām nedēļām nogalināja savu vecāko māsu, kas kaut kāda nieka dēļ bija viņu aizvainojusi. Protams, nevienu no šiem mazajiem noziedzniekiem nepakāra. Aizsūtīja mājās. Varbūt vēlāk viss bija kārtībā, bet varbūt arī ne. Tomēr šaubos, vai meitēns apjēdza, ko izdarījis. Viņai vienīgi patika noskatīties, kā kauj cūku. Vai zināt, kādā vecumā visbiežāk izdara pašnāvību? Piecpadsmit vai sešpadsmit gados. No pašnāvības mēģinājuma līdz otra cilvēka nonāvēšanai nav pārāk plats solis sperams, tomēr tas nav morālas dabas nodarījums, tas ir fizisks akts.

-Tas, ko jūs sakāt, ir šausmīgi!

-'Nē. Tas priekš jums vienīgi ir kas pilnīgi jauns. Jūs saskaraties ar jaunu patiesību, jaunu ideju, kurai grūti piemēroties. Tas apgrūtina dzīvi.

Viņš apsēdās un sarauca pieri, izskatīdamies savādi saguris.

- Heidok, - es sacīju, - ja jums būtu aizdomas vai ja jūs pat zinātu, ka kāds cilvēks ir slepkava, vai jūs nodotu viņu likuma rokās, vai varbūt padotos kārdinājumam un piesegtu viņu?

Tādu reakciju uz savu jautājumu es nebiju gaidījis. Doktors pagriezās pret mani nikns un aizdomu pilns.

-    Kāpēc jūs tā runājat, Klement? Kas jums padomā? Klājiet vaļā, vecais.

-   Nekas īpašs. Kāpēc jus tā jautājat? - Es jutos visai pārsteigts. - Redziet, pašlaik mūsu domas nodarbina slepkavība. Ja jūs nejauši atklātu patiesību, interesanti, kā jūs justos. Tas arī viss, ko cs gribēju uzzināt.

Doktora niknums noplaka. Viņš atkal skatījās cieši sev priekšā kā cilvēks, kurš mēģina sameklēt atrisinājumu mokošai, vienīgi viņa domās eksistējošai mīklai.

-Ja mar būtu aizdomas, ja es zinātu, es izdarītu savu pienākumu, Klement. Tā vismaz es ceru.

-   Tad nākamais jautājums ir šāds - ko jūs uzskatāt par savu pienākumu?

Viņš uzmeta man noslēpumainu, neizdibināmu skatienu.

-    Domāju, Klement, ka tāds jautājums reiz pienāk katra cilvēka dzīvē. Un ikviens var izlemt tikai pats.

-Jūs vēl nezināt, kāds būs lēmums?

-   Es vel nezinu….

Es jutu, ka visprātīgākais būtu mainīt sarunas tēmu.

-    Mans krustdēls gan ar milzīgu baudu darbojas ap šo lietu, - es sacīju. - Visu laiku to vien dara, kā pēta pēdu nospiedumus un nobirdinātus cigarešu pelnus,

Heidoks pasmaidīja.

-   Cik viņš ir vecs?

-   Tikai sešpadsmit. Tajā vecumā traģēdiju neuzņem pārāk nopietni. Puisis iztēlojas sevi par Šerloku Holmsu.

-   Viņš ir jauks zēns, - Heidoks domīgi sacīja. — Kādu nākotni esat viņam iecerējis?

-   Diemžēl nevaru atļauties sūtīt viņu universitātē. Zēns pats gribētu iestāties tirdzniecības flotē. Kara jūrniekos viņš netiks.

-   Jā, dzīve nav viegla, bet varēja būt arī ļaunāk. Jā, daudz ļaunāk.

-    Nu man jāiet, - es iesaucos, uzmetis aci pulkstenim. - Jau gandrīz par pusstundu esmu nokavējis pusdienas.

Kad ierados mājās, mana ģimene sēdēja pie galda. Viņi pieprasīja sīku atskaiti par katru manu šīrīta soli, ko es arī neliedzu, jo juta, ka visi palēnām sāk nomierināties.

Denisu bezgala uzjautrināja notikums ar misis Plaisas Ridlijas telefona zvanu. Kad es sāku klāstīt, kādu nervu šoku .vecā dāma pārdzīvojusi un ka tikai plūmju džina glāzīte palīdzējusi viņai atgriezties pie dzīvības, Deniss izplūda smieklos.

-   Tad nu vecajai kaķenei trāpīts, - viņš iesaucās. - Viņa taču ir visriebīgākā pļāpa visā apkārtnē. Kaut man pašam būtu ienācis prātā piezvanīt un pabiedēt. Paklau, tēvoci Len, kā būtu, ja mēs pacienātu šo ar vēl vienu porci- ju?

Es steidzu atrunāt viņu no tamlīdzīgiem stiķiem. Kas var būt bīstamāks par jaunās paaudzes labi domātiem pūliņiem palīdzēt jums un izrādīt, ka viņi jūt jums līdzi.

Dcnisa noskaņojums pēkšņi izmainījās. Viņš sarauca pieri un centās izskatīties pēc pieredzējuša vīra.

-    Gandrīz visu rītu esmu pavadījis kopā ar Lctisu, - viņš sacīja. - Zini, Grizelda, viņa patiešām ir loti uztraukusies. Negrib gan izrādīt, bet ir. Patiešām ļoti uztraukusies.

-   Jācer gan, - Grizelda pašūpoja galvu.

Grizeldai Letisa Protero nepatīk.

-    Baidos, ka tu ne vienmēr esi godīga pret Letisu.

-   Tiešām? - Grizelda atjautāja.

-   Daudzi cilvēki nenēsā sēru tērpu.

Grizelda klusēja un es tāpat. Deniss turpināja:

-   Viņa nemīl runāt ar ļaudīm, bet ar mani viņa runā. Šis notikums Letisu ir šausmīgi satriecis, un viņa domā, ka kaut kas jādara.

-    Gan jau viņa redzēs, ka inspektors Slinks domā gluži tāpat, - es sacīju. - Viņš šodien iet uz Oldhollu un, iespējams, savā centībā izzināt patiesību, padarīs vienam otram dzīvi nepanesamu.

-    Un kāda, tavuprāt, ir šī patiesība, Len? - pēkšņi pajautāja mana sieva.

-    Grūti pateikt, mana dārgā. Šobrīd nevaru apgalvot, ka man būtu kāds viedoklis.

-    Vai jūs sacījāt, ka inspektors Slinks gatavojas noskaidrot,"kas bija zvanītājs - tas, kurš aizvilināja jūs pie Ebota? - painteresējās Deniss

-   Jā.

-   Bet vai viņš spēs to izdarīt? Vai tas nav pārāk smags uzdevums?

-   Ceru, ka ne. Centrālē jābūt piereģistrētiem visiem zvaniem.

-   Ak tā? - Grizelda pašūpoja galvu.

-   TēVoci Len, - turpināja mans krustdēls. - Kāpēc jūs bijāt tik nikns šorīt, kad es pajokoju par to, ka jus esot vēlējies, lai pulkvedi Protero kāds noslepkavo?

-   Tāpēc, - es atbildēju, - ka visam savs laiks. Inspektoram Slinkam nav humora izjūtas. Viņš tavus vārdus uztvēra pilnīgi nopietni. Varbūt pat viņš nopratinās Mēriju, lai atrastu iemeslu mani arestēt.

-    Vai tad viņš nesaprot, ka reizēm var arī pajokot?

-   Nē, - es atteicu. - To viņš nesaprot. Savu pašreizējo posteni viņš-ir ieguvis smagā darbā un centīgi pildot pienākumu, tāpēc viņam nav atlicis laika baudīt ikdienišķus dzīves prieciņus.

-   Vai jums viņš patīk, tēvoci Len?

-   Nē, - cs atbildēju. - Nepatīk. Jau pirmo reizi ieraugot, man viņš ļoti nepatika. Tomēr es nešaubos, ka savu darbu viņš veic sekmīgi.

-   Ka jūs domājat, vai viņš atklās, kas nošāva veco Protero?

-   Ja viņš to neizdarīs, tad tas nebūs tāpēc, ka viņš to nevēlētos, - es atteicu.

Parādījās Mērija.

-   Misters Hoss vēlas jūs redzēt, - viņa paziņoja. - Ielaidu viņu viesistabā. Gaida atbildi. Derēšot arī mutiska. Un te ir vēl viena vēstule.

Es atlocīju lapu un lasīju:

Dārgais mister Klement,

Es būtu bezgala pateicīga, ja Jūs šo pēcpusdienu, cik agri vien iespējams, varētu ierasties ciemos pie manis. Esmu nokļuvusi milzīgas grūtībās, un vēlētos, lai Jūs dotu man padomu.

Sirsnīgi Jūsu

Estella Lestreindža

-Pasakiet, ka ieradīšos pēc pusstundas,*-es norīkoju Mēriju un pats devos uz viesistabu pie I losa.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Mani bezgala satrieca Hosa izskats. Viņa rokas trīcāja, seja nervozi raustījās. Manuprāt, viņam vajadzētu atrasties gultā, un tā es viņam ari pasacīju. Viņš apgalvoja, ka viss esot vislabākajā kārtībā.

-   Patiešām, ser, cs nekad neesmu juties labāk. Nekad mūžā.

Tas tik acīm redzami neatbilda patiesībai, ka es pat nezināju, ko atbildēt. Es vienmēr esmu apbrīnojis cilvēkus, kuri nepadodas slimībai, tomēr Hoss bija aizgājis pārāk tālu.

-   Es iegriezos pasacīt, cik ļoti man žēl - žēl, ka mācītājmuižā kaut kas tāds atgadījies.

-   Jā, - es atbildēju. - Tas nav pārāk patīkami.

-    Tas ir šausmīgi, tik šausmīgi. Un izskatās, ka galu galā viņi šo misteru Redingu nāv arestējuši?

-   Nē, tā bija kļūda. Viņš… ē…. viņš izdarīja muļķīgu soli ar savu atzīšanos.

-   Un policija tagad ir pārliecināta, ka viņš ir nevainīgs?

-   Pilnīgi.

-   Un kāpēc tā, ja drīkst jautāt? Es gribu sacīt, vai viņi tur aizdomās kādu citu?

Man nekad nebūtu varējis ienākt prātā, ka Hoss tik ļoti interesēsies par izmeklēšanas detaļām. Varbūt tas tāpēc, ka slepkavība notikusi mācītājmuižā? Viņš atgādināja ziņkārīgu reportieri.

-    Nezinu, bet es pilnīgi uzticos inspektoram Slinkam. Cik man zināms, viņš pagaidām nevienu konkrēti aizdomās netur, tikai ievāc ziņas.

. - Jā, jā, protams. Bet uz kuru gan var krist aizdomas par šāda šausmu darba pastrādāšanu?

Es pašūpoju galvu.

-          Pulkvedis Protero jau nu nebija īpaši labi ieredzēts, to es zinu, bet noslepkavot! Lai noslepkavotu, ir vajadzīgs ļoti nopietns iemesls.

-   Es jau arī tā domāju, - es piekritu.

-         Bet kuram varēja būt šāds iemesls? Vai policijai ir kāda ideja?

-   Es to neteiktu.

-         Ziniet, varbūt viņš ir ieguvis ienaidniekus. Jo vairāk par to domāju, jo stingrāk esmu pārliecināts, ka viņš bija vīrs, kuram netrūka ienaidnieku. Viņš bija pazīstams kā ļoti bargs tiesnesis.

-   Tā gan bija.

-          Paklausieties, ser, vai tad jūs neatceraties? Viņš taču vēl vakar no rīta stāstīja jums, ka viņam draudējis tas Ārčers.

-         Ja tagad tā padomā, tad patiešām, — es piekritu. - Protams, ka es atceros. Jūs tajā brīdī atrādāties mums gluži līdzās.

-         Jā, es noklausījos, ko viņš sacīja. Kad pulkvedis Protero runāja, bija gandrīz neiespējami nenoklausīties. Viņam bija tik skaļa balss, vai ne? Atceros, kādu iespaidu uz mani atstāja jūsu vārdi. Ka tad, kad pienāks viņa stunda, viņam nāksies sastapties ar taisnu tiesu un nevis žēlastību.

-         Vai tiešām es tā sacīju? - es pajautāju un saraucu pieri. Es gan atcerējos, ka biju runājis ne gluži tā.

-    Jūs to pasacījāt ļoti iespaidīgi, ser. Jūsu vārdi mani satrieca. Taisna tiesa ir šausmīga lieta. Un, ja iedomājas, ka nabaga viru tā drīz pēc tam ķēra… Iznāk gluži vai tā, ka jūs būtu izteicis pareģojumu.

-    Man nekas tāds prātā nebija, - es atteicu. Man ne visai patīk Hosa tieksme uz mistiku. Viņam piemīt vājība uz šādām nereālām lietām.

-   Vai esat pastāstījis policijai par to vīru, par Arčeru, ser?

-   Man par viņu nekas nav zināms.

-    Es domāju, vai jūs neesat atstāstījis pulkveža Protero sacīto par to, ka Ārčers viņam draudē- jis?

-   Nē, - es lēnam atbildēju. - Es neko neesmu atstāstījis.

-   Bet gatavojāties?

Es klusēju. Man nepatīk, ja jāvēršas pret cilvēku, pret kuru jau tā pagriezti likuma un kārtības sargāšanas spēki. Es neaizstāvu Ārčeru. Viņš ir nelabojams malumednieks - viens no tiem jautrajiem palaidņiem, kādi atrodami katrā draudzē. Lai ko arī viņš sarunājis karstumā un dusmas tāpēc, ka tika notiesāts, nevienam nav pierādījumu, ka to pašu viņš domāja, iznākot no cietuma.

-   Jūs dzirdējāt sarunu, - es beidzot sacīju. - Tāpēc, ja jūtat, ka jūsu pienākums ir doties uz policiju un par to ziņot, tad jums tas jādara.

-   Labāk būtu, ja viņi to dzirdētu nojums, ser.

-    Varbūt, bet, patiesību sakot, man nav ne mazākās patikas to darīt. Tas vēl var uzliki nevainīgam cilvēkam cilpu kaklā.

-   Eiet ja nu viņš nošāva pulkvedi Protero…

-    Nav neviena pierādījuma, ka to izdarījis viņš.

-   Viņa draudi.

-   Ja gribam būt pavisam precīzi, tad nedraudēja viņš, bet pulkvedis Protero. Tieši pulkvedis Protero draudēja Ārčeram parādīt, ko nozīmē atriebība, kad viņš nākamreiz tikšot pieķerts.

-   Es nesaprotu jūsu nostāju, ser.

-   Tiešām? - es apātiski noprasīju. - Jūs esat jauns cilvēks. Jūs kaismīgi vēlaties taisnīgu lietas atrisinājumu. Kad būsiet manā vecumā, sapratīsiet, ka jāatstāj vieta arī šaubām.

-   Tas nav… es domāju…

Viņš apklusa. Es pārsteigts raudzījos viņā.

-   Vai tad jums pašam nav… nevienas domas par to, kas varētu būt šis slepkava?

-   Dievs pasargi, nē.

-   Vai vismaz - kāds ir slepkavības iemesls? - Hoss neatlaidās.

-   Nē. Un jums ir?

-    Man? Nē, diemžēl nav. Es tikai prātoju. Ja pulkvedis Protero būtu pret jums bijis kaut cik vaļsirdīgs, ja būtu par kaut ko ieminējies…

-   Viņa vaļsirdība, kāda jau nu tā bija, vakar no rīta noskanēja pa visu ciemata ielu, - cs sausi atteicu.

-   Jā, jā, protams. Un jūs nedomājat, ka tas varētu būt Ārčers?

-    Policijai pietiekami drīz būs zināms viss par Ārčeru, - cs atbildēju. - Ja es pats būtu dzirdējis, kā viņš draud pulkvedim Protero, tā būtu cita lieta, tomēr varat justies drošs — ja viņš patiešām draudējis pulkvedim, tad to dzirdēja arī puse ciemata, un ziņas ātri vien nonāks policijā. Jūs, protams, varat darīt, kā uzskatāt par pareizāku.

Tomēr izskatījās, ka Hoss visai dīvainā kārtā pats kaut ko darīt nevēlas.

Šis cilvēks vispār izskatījās dīvaini nervozs. Tad es atcerējos, ko par viņa slimību sacīja Heidoks. Lūk, tur arī slēpjas izskaidrojums.

Projām viņš aizgāja negribīgi, it kā vēlēdamies vēl kaut ko sacīt, bet nezinādams, kā to lai izdara.

Pirms Hosa aiziešanas es vēl sarunāju, ka viņš ieradīsies uz Māšu apvienības dievkalpojumu, pēc kura paredzēta tikšanās ar mūsu apgabala revidentiem. Šajā pēcpusdienā man bija ari savi plāni.

Atbrīvojies no Hosa un viņa nelaimēm, es varēju pievērst uzmanību misis Lestreindžai.

Hallē uz galda neatvērti gulēja Sargs un Baznīcas Laiks.

Garāmejot es atcerējos, ka misis Lestreindžai bijusi saruna ar pulkvedi PrOtero dienu pirms viņa nāves. Varbūt tajā minēts ari kas tāds, kas varētu ienest gaismu slepkavības lietā.

Mani ieveda tieši nelielā viesistabā. Misis Lestreindža piecēlās un apsveicinājās ar mani. Jau kuro reizi jutos pārsteigts par brīnišķīgo atmosfēru, kādu šī sieviete prot radīt ap sevi. Viņa bija tērpusies pilnīgi melnā kleitā, un audums lieliski izcēla viņas neparasti skaisto ādas krasu. Viņas sejā bija kaut kas neparasti drūms, tikai dzīvīgās acis mirdzēja. Šodien tajās jauta ari kaut kādu piesardzību, bet citādi misis Lestreindža bija pats miera iemiesojums.

-  Tas ir ļoti jauki, ka atnācāt, mister Klement, - viņa sacīja, kad bijām sarokojušies. - Gribēju jau agrāk parunāt ar jums, bet tad nolēmu, ka pagaidīšu. Acīmredzot pielaidu kļūdu.

-   Kā jau sacīju toreiz, būšu priecīgs darīt visu, kas manos spēkos, lai palīdzētu jums.

-   Jā, tā jūs sacījāt. Un bija jūtams, ka sakāt to no sirds. Ļoti maz šajā pasaulē ir tādu, kas patiesi vēlētos man palīdzēt, mister Klement.'

-   Gandrīz vai nespēju tam noticēt, misis Lets- reindža.

-   Bet tas ir liesa. Vairums cilvēku, vismaz vīrieši, ir izlaidušies. - Viņas balsī ieskanējās rūgtums.

Tā kā es neatbildēju, misis Lestreindža turpināja:

-   Vai jūs, lūdzu, neapsēstos?

Es paklausīju. Viņa apsēdās man pretī, bridi vilcinājās un tad sāka runāt - ļoti lēnām un domīgi, it kā apsvērdama katru sacīto vārdu.

-     Esmu nonākusi ļoti savādā situācijā, mister Klement, un gribu lūgt jums padomu. Pareizāk sakot, gribu lūgt jūsu padomu, ko maq darīt tālāk. Kas attiecas uz pagātni, tur neko mainīt vairs nevar. Vai jūs saprotat mani?

Es nepaspēju atbildēt, jo kalpone, kura bija ievedusi mani mājā, ienāca un baiļpilnā balsī paziņoja:

-   Ak, lūdzu, kundze, ir ieradies policijas inspektors un teic, ka viņam esot ar jums jārunā, lūdzu.

Iestājās klusums. Misis Lestreindžas sejā nekas neizmainījās, tikai acis ļoti lēnām pievērās un tad atkal atvērās. Viņa pāris reizes norija siekalas un tad sacīja tajā pašā skaidrajā, mierīgajā balsī:

-   Vediet viņu iekšā, Hilda.

Es jau gatavojos piecelties, bet misis Lestreindža ar pavēlniecisku žestu mani atkal apsēdināja.

Ja jūs neiebilstat, es būtu ļoti pateicīga, ja jūs paliktu.

Es paliku sēžam un nomurmināju:

-   Protams, ja jūs tā vēlaties.

Tajā brīdī mundrā, militārā solī ienāca inspektors Slinks.

-   Labdien, kundze, - viņš apsveicinājās.

-   Labdien, inspektor.

Pēkšņi viņš pamanīja mani un drūmi saviebās. Nebija nekādu šaubu, ka es inspektoram Slinkam nepaliku.

-    Ceru, ka jums nav iebildumu pret vikāra klātbūtni?

Šķiet, ka Slinks nespēja izteikt savas patiesās domas

.- Ne-ē, - viņš novēlīgi novilka. - lai gan varbūt būtu labāk, ja…

Misis Lestreindža viņa mājienam nepievērsa nekādu uzmanību.

-   Ar ko varu jums pakalpot, inspektor? - viņa pajautāja.

-   Jūs varat man pakalpot sakarā ar pulkveža Protero noslepkavošanas lielu. Es atbildu par tās izmeklēšanu un pašlaik ievācu informāciju.

Misis Lestreindža pamāja.

-   Gluži formāli es iztaujāju visus un interesējos, kur katrs atradies vakar vakarā laikā starp sešiem un septiņiem. Gluži formāli. Ceru, ka jūs saprotat mani.

-   Jūs gribat zināt, kur es atrados vakar vakarā starp sešiem un septiņiem?

-   Ja jūs būtu tik laipna, kundze.

-  Ļau jiet atcerēties. - Viņa brīdi apdomājās. - Es biju šeit. Šajā mājā.

.- Ak tā! - es redzēju inspektora acis iezibamies. - Un vai jūsu kalpone, šķiet, ka jums viņa ir tikai viena, var to apstiprināt?

-   Nē. Hildai vakar bija brīva pēcpusdiena.

-   Skaidrs.

-   Tā ka diemžēl jums nāksies noticēt maniem vārdiem, - misis Lestreindža patīkamā balsī nobeidza.

-   Tātad jūs visā nopietnībā paziņojat, ka vakar visu pēcpusdienu" bijāt mājās?

-   Es sacīju, ka starp sešiem un septiņiem, inspektor. Agrā pēcpusdienā biju devusies pastaigā. Atgriezos kaut kad pirms pieciem.

-   Tātad, ja kāda dāma, piemēram mis Hārtnela, apgalvo, ka bijusi šeit ap sešiem un zvanījusi pie durvīm, kuras neviens tā arī nav atvēris, un bijusi spiesta doties mājās, tad jūs sakāt, hm, ka viņa kļūdās?

-   Ak nē, - misis Lestreindža papurināja galvu.

-   Bet…

-   Ja tobrīd mājās ir kalpone, viņa var pasacīt, ka neviena cita te nav, bet ja cilvēks atrodas mājās viens pats un gadījuma pēc nevēlas nevienu redzēt, nu ko, tad viņam atliek tikai ļaut izzvanī- tics pēc sirds patikas.

Inspektors Slinks izskatījās manāmi apmulsis.

-   Pavecas dāmas mani šausmīgi garlaiko, - turpināja misis Lestreindža. - Un mis Hārtne- la ir īpaši garlaicīga būtne. Viņa zvanīja laikam kādu pusduci reižu, līdz aizgāja projām.

Misis Lestreindža saldi uzsmaidīja inspektoram Slinkam.

Inspektors mainīja sarunas tēmu.

-   Tātad, ja kāds teic, ka jūs nebijāt mājās un…

-    Bet neviens jau tā nesaka, vai ne? - misis Lestreindža ātri attapa, kur slēpjas viņas versijas vājais punkts. - Redziet, neviens neredzēja mani ārpus mājas, jo es biju iekšā.

-   Skaidrs, kundze.

Inspektors pievilka savu krēslu viņai mazliet tuvāk.

-   Tātad, kā es saprotu, misis Lestreindža, jūs apciemojāt pulkvedi Protero Oldbollā iepriekšējā vakarā pirms viņa nāves.

-   Tā tas bija, - misis Lestreindža mierīgi atbildēja.

-   Vai varat pastāstīt, par ko un kādā tonī jūs runājāt?

-   Tā bija absolūti privāta saruna, inspektor.

-   Diemžēl man būs jālūdz jūs pastāstīt tuvāk par šo jūsu privāto sarunu.

-   Es jums nestāstīšu neko. Varu pasacīt tikai to, ka tam, par ko mēs runājām, nav nekāda sakara ar noziegumu.

-    Šaubos, vai jūs esat tā labākā lēmēja šajā jautājumā.

-    Jebkurā gadījumā jums nāksies vien man noticēt, inspektor.

-   Izskatās tā, ka man jānotic visam, ko jūs sakāt.

-    Jā, tā tas patiešām izskatās, - viņa piekrita, joprojām miermīlīgi smaidīdama.

Inspektors Slinks pietvīka tumši sarkans.

-     Ir runa par nopietnu lietu, misis Lestreindža. Es gribu patiesību… - viņš uzsita ar plaukstu pa galdu. - Un cs to izdibināšu.

Misis Lestreindža nesacīja neko.

-    Vai tad jūs nesaprotat, kundze, ka vēršat pret sevi aizdomas?

Misis Lestreindža joprojām nesacīja ne vārda.

-   Jums tas būs oficiāli jāapliecina izmeklēšanas komisijai.

-   Jā.

Viņa atļāvās pasacīt tikai šo vienzilbes vārdu. Tas noskanēja neuzsvērti, bez mazākās ieinteresētības. Inspektors mainīja taktiku.

-   Jūs bijāt pazīstama ar pulkvedi Protero?

-   Jā, es biju pazīstama ar viņu.

-   Vai bijāt labi pazīstami?

Viņa brīdi klusēja, tikai tad atbildēja:

-   Nebiju tikusies ar viņu vairākus gadus.

-   Vai jūs bijāt pazīstama ar misis Protero?

-Nē. ♦

-    Atvainojiet mani, bet apciemojumam tas bija ļoti neparasts laiks

-   Ne no mana viedokļa.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Es vēlējos satikt pulkvedi Protero vienu pašu. Negribēju tikties ar misis Protero vai mis Protero un izlēmu, ka šādi man visvieglāk piekļūt manam objektam.

-   Kāpēc jūs nevēlējāties satikties ar misis un mis Protero? ~

-Tā, inspektor, ir mana darīšana.

-Tātad jūs atsakāties teikt ko vairāk?

-   Absolūti.

Inspektors Slinks piecēlās.

-   Jūs nostādīsiet sevi nelāgā stāvoklī, kundze, ja nebūsiet uzmanīgāka. Tas viss izskatās ļoti slikti… patiešām ļoti slikti.

Viņa iesmējās. Es gan būtu varējis pastāstīt inspektoram Sliknam, ka šī nav no viegli iebiedējamām sievietēm.

-   Nu ko, - viņš noteica, ar cieņu iziedams no situācijas. - Nesakiet, ka neesmu jūs brīdinājis, tas arī viss. Uz redzēšanos, kundze, un ņemiet vērā, ka mēs katra ziņā noskaidrosim patiesību.

Viņš aizgāja. Misis Lestreindža piecēlās un sniedza man roku.

-    Esmu nolēmusi raidīt jūs projām… Jā, ta būs labāk. Redziet, tagad jau ir par vēlu uzklausīt jūsu padomu. Es esmu izvēlējusies savu ceļu.

Un viņa atkārtoja bezcerīgā balsī:

-   Es esmu izvēlējusies savu ceļu.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Izgājis ārā, cs uz sliekšņa ieskrēju krūtīs Hei- dokam. Viņš pavadīja ar skatienu Slinku, kurš nupat gāja ārā pa vārtiņiem.

-   Vai viņš iztaujāja misis Lestreindžu?

-Jā.

-   Ceru, ka izturējās pieklājīgi?

Manuprāt, pieklājība ir tā māksla, kuru inspektors Slinks tā arī nav apguvis, tomēr domā-' ju, ka viņa paša acīs viņš ir izturējies gluži ciešami. Bez tam, es negribēju vēl vairāk sarūgtināt doktoru Hēidoku. Viņš jau tā izskatījās pagalam satriekts un nelaimīgs, tāpēc pavēstīju, ka inspektora izturēšanās bijusi normas robežās.

Heidoks pamāja ar galvu un iegāja mājā, bet es devos projām pa ciemata ielu, kur drīz vien panācu inspektoru. Man ir aizdomas, ka viņš apzināti soļoja gauži lēnām. Lai kā arī es viņam nepatīku, inspektors jau nav no tiem cilvēkiem, kuri pieļaus, ka kaut kāda nepatika traucē iegūt vajadzīgo informāciju.

-   Vai jums par šo dāmu ir kaut kas zināms? - viņš noprasīja skaidri un gaiši.

Es atbildēju, ka nekas īpašs.

-   Vai viņa nekad nav ieminējusies, kāpēc pārcēlusies uz dzīvi šeit?

-Nē.

-    Tomēr jūs reizēm iegriežaties viņu apciemot?

„ - Apraudzīt draudzes locekļus ir viens no maniem pienākumiem, - es paskaidroju, tomēr noklusēdams, ka šajā reizē man bija atsūtīts ielūgums.

-    Hm, laikam jau tā ir. - Inspektors mirkli klusēja, tad, tomēr nespēdams noturēties un, it kā mēģinādams attaisnot savu neseno izgāšanos, sacīja:

-   Izskatās, ka draņķīga lieta.

-   Jūs tā domājat?

-   Ja jūs man jautātu, es to nosauktu par "šantāžu". Izskatās dīvaini, kad padomā, par ko pulkvedis Protero vienmēr tika uzskatīts. Bet nekad jau neko nevar pateikt. Nav jau pirmais baznīcas vecākais, kurš piekopis dubultdzīvi.

Es kā pa miglu atcerējos, ka kaut ko līdzīgu sacīja arī mis Mārpla.

-    Vai jūs domājat, ka tas tiešām ir iespējams?

-    Ziniet, tas sakrīt ar faktiem, ser. Kāpēc gari tādai elegantai, labi ģērbtai dāmai vajadzēja pārcelties uz šo kluso nomali? Kāpēc viņa devās apciemot pulkvedi Protero tādā'dīvainā laikā? Kāpēc viņa izvairījās satikties ar misis un mis Protero? Jā, viss sakrīt. Neērti viņai bija atzīties, jo šantāža ir sodāms nodarījums, bet gan jau mēs izdibināsim no viņas patiesību. Pēc visa, kas mums zināms, tas var ļoti nopietni ietekmēt lietas.gaitu. Ja pulkvedim bija kaut kas slēpjams - kaut kas apkaunojošs - nu ko.

pats varat saprast, kā te var izvērsties šantāžists.

Man atlika vien piekrist.

-     Esmu centies pierunāt virssulaini runāt. Varbūt viņš noklausījies kaut ko no pulkveža Protero un Lēstreindžas sarunas. Sulaiņi reizēm noklausās. Tomēr viņš apzvēr, ka viņam neesot ne jausmas, par ko tie abi runājuši. Starp citu, sulainis atlaists no darba. Pulkvedis nikni uzklupis viņam par to, ka viņš ielaidis Lcstreindžu namā. Sulainis atcirtis, ka par atlaišanu tikai priecājoties. Viņam tā vai tā tur neesot paticis un viņš jau prātojis kuru katru dienu meklēt jaunu vietu.

-   Interesanti.

-Un tā mums ir vēl viens, kuram bijis uz pulkvedi zobs.

-   Jūs taču neturat visā nopietnībā to vīru aizdomās? Starp citu, kā viņu sauc?

-   Rīvzs, un es nesaku, ka patiešām turu viņu aizdomās. Es saku tikai to, ka nekad neko nevar, zināt. Man viņš nepatīk. Tāds glums, lišķīgs vīrelis.

Interesanti, ko Rīvzs sacītu par inspektoru Slinku?

-   Un tagad es iztaujāšu šoferi.

-   Varbūt tādā gadījumā, - es ierunājos, - jūs varat paķert mani savā mašīnā. Es gribētu mazliet aprunāties ar misis Protero.

-   Par ko?

-   Par bēru organizēšanu.

-   Ak tā! - inspektors izskatījās nedaudz pārsteigts. - Pilnīgs nāves cēloņa slēdziens gaidāms rīt, sestdien.

-   Pilnīgi pareizi. Bēres droši vien notiks otrdien.

Inspektors Slinks, šķiet, nedaudz nokaunējās par savu skarbo valodu. Viņš- pavicināja olīves zaru, kas izskatījās kā ielūgums piedalīties šofera Meninga iztaujāšana.

Menings bija jauks puisis, ne vairāk ka divdesmit piecus divdesmit sešus gadus vecs. Izskatījās, ka viņš pret inspektoru jūt godbijību. '

-   Un tagad, manu zēn, - iesāka inspektors, - es gribētu nojums nelielu informāciju.

-   Jā, ser, - šoferis stomījās. - Protams, ser. Visādā ziņā.

Nezin, vai viņš vairāk satrauktos, ja patiešām pats būtu izdarījis slepkavību.

-   Jūs vakar aizvedat savu saimnieku uz ciematu?

-   Jā, ser.

-   Cikos tas notika?

-   Piecos trīsdesmit-.

-   Vai misis Protero ari brauca ar jums?

-   Jā, ser.

-   Jūs devāties taisni uz ciematu?

-   Jā, ser.

-   Un ceļā nekur neapstājāties?

-   Nē, ser.

-    Ko jūs darījāt, kad bijāt aizbraukuši galā?

-    Pulkvedis izkāpa un sacīja, ka viņam mašīna vairs nebūšot vajadzīga. Viņš mājās iešot kājām. Misis Protero bija nodomājusi iepirkties. Sainīši tika ielikti mašīnā. Tad viņa pasacīja, ka tas esot viss, un cs braucu mājās.

-   Un atstājāt viņu ciematā?

-Jā, ser.

-   Cikos tas bija?

-   Ceturksni pāri sešiem, ser. Precīzi ceturksni pāri sešiem.

-   Kur jūs viņu atstājāt?

-   Pie baznīcas, ser.

-   Vai pulkvedis ieminējās, uz kurieni ies?

-   Viņš kaut ko ieminējās par satikšanos ar ve- terin… ka kaut kas esot noticis ar vienu no zirgiem.

-   Skaidrs. Un jūs braucāt taisni uz šejieni?

-   Jā, ser.

-   Oldhollā ir divas ieejas, no dienvidiem un no ziemeļiem. Manuprāt, braucot uz ciematu, jūs izmantojat dienvidu vārtus, vai ne?

-   Jā, ser. Vienmēr.

-   Hm. Domāju, ka tas arī viss. Lūk, kur arī mis Protero.

Mūsu virzienā lēnām nāca Letisa.

-   Mcning, es gribu fiatu, - viņa paziņoja. - Iedarbiniet to priekš manis, labi?

-   Protams, mis.

Šoferis piegāja pie divvietīgā auto un pacēla motora pārsegu.

• - Vienu mirkli, mis Protero, - iesaucās Slinks. - Man nepieciešams ievākt informāciju par to, ko ikviens darījis vakar pēcpusdienā. Lūdzu, neapvainojieties.

Letisa cieši uzlūkoja viņu.

-   Es vienalga nekad neskatos pulkstenī, - viņa sacīja.

-   Kā saprotu, jūs vakar izgājāt no mājas drīz pēc pusdienām?

Viņa pamāja.

-   Uz kurieni devāties, lūdzu?

-   Spēlēt tenisu.

-   Ar ko?

-   Ar Hārtliju Nepjersu.

-   Mačbenhemā?

-Jā.

-   Un cikos jūs atgriezāties?

-   Nezinu. Sacīju jau jums, ka tādas lielas nekad neievēroju.

-   Jūs atgriezāties, - es iejaucos, - ap septiņiem trīsdesmit.

-   Pareizi! - iesaucās Letisa. - Tā jezga gāja pilnā sparā. Anna bija histērijā, un Grizelda viņu mierināja.

-   Pateicos, mis, - sacīja inspektors. - Tas ir viss, ko es vēlējos uzzināt.

-   Cik savādi, - atbildēja Letisa. - Bet tas viss namaz nav interesanti.

Viņa devās pie fiata.

Inspektors slepus pielika pirkstu pierei.

-   Mazliet ķerta?

-    Nebūt nē, - es atbildēju. - Bet meičai patīk, ja par viņu tā domā.

-   Nu ko, tagad sākšu iztaujāt kalpones.

Inspektors Slinks var patiešām nepatikt, bet

nevar neapbrīnot viņa enerģiju.

Mēs šķīrāmies, un cs pajautāju Rīvzam, vai ir iespējams satikt misis Protero.

-   Viņa pašlaik ir apgūlusies", ser.

-Tad labāk netraucēšu.

-    Varbūt jūs varētu pagaidīt, ser. Kā zinu, misis Protero ļoti vēlas jūs redzēt. Tā viņa apgalvoja brokastu laikā.

Viņš ieveda mani viesistabā un, tā kā logu aizvirtņi bija ciet, ieslēdza elektrisko apgaismojumu.

-   Skumjš notikums, - es noteicu.

-   Jā, ser. - Viņa balss skanēja vēsi un cienīgi-

Es palūkojos uz Rīvzu. Kādas jūtas slēpjas zem šīs bezkaislīgās izturēšanās? Vai ir kas tāds, ko viņš zina un varētu mums pastāstīt? Kas var būt vēl necilvēciskāks par laba sulaiņa sejai priekšā aizliktu masku?

-   Vai vēl ko, ser?

Vai aiz viņa korektās uzvedības neslēpjas bažīgs nemiers?

-   Nē, paldies, - es atbildēju.

Līdz brīdim, kad ieradās Anna Protero, man nācās gaidīt ļoti īsu brīdi. Mēs aprunājāmies un vienojāmies par dažiem bēru sagatavošanas darbiem. Un tad viņa iesaucās:

-   Cik brīnišķīgs un jauks cilvēks ir šis doktors Heidoks!

-Jā, cs ziņu, ka Heidoks ir krietns vīrs.

-   Viņš bija pret mani tik pārsteidzoši laipns. Bet izskatās gan doktors skumjš, vai ne?

Man nekad nebija ienācis prātā, ka Heidoks izskatās skumjš. Es domās apsvēru Annas Protero sacīto.

-   Šķiet, ka nebiju to pamanījis, - es beidzot atbildēju.

-   Arī es to pamanīju tikai šodien. Nekad agrāk.

-    Reizēm paša sāpes saasina uzmanību pret otru cilvēku.

-Tas tiesa. - Viņa brīdi klusēja, tad turpināja: - Mister Klement, ir viena lieta, Jco es nekādi nevaru saprast. Ja manu vīru nošāva tūlīt pēc tam, kad es viņu atstāju, kā varēja gadīties, ka es nedzirdēju šāvienu?

-   Ir iemesls uzskatīt, ka šauts vēlāk.

-   Bet vēstulē rakstīts 6.20?

-   To varbūt pierakstījusi cita roka. Slepkavas roka.

Viņas vaigs nobālēja.

-   Vai jums nekrita acīs, ka datums nav rakstīts viņa rokrakstā?

-Cik šausmīgi! Bet visa vēstule jau izskatījās ne ar viņa roku rakstīta.

Viņas secinājumā bija zināma taisnība. Tas bija kaut kāds nesalasāms skricelējums, ne ierastais Protero precīzais rokraksts.

-    Vai jūs patiešām esat pārliecināts, ka viņi vairs netur Lorensu aizdomās?

-    Es domāju, ka šis jautājums ir galīgi noskaidrots.

-   Bet, mister Klcmct, kas tad var būt šis slepkava? Lūsjuss, protams, nebija pārāk mīlēts, to es apzinos, tomēr nedomāju, ka viņam bija patiesi ienaidnieki. Nē, vismaz tādi - nē.

Es pašūpoju galvu.

-Tas ir noslēpumaini.

Tad es iedomājos par mis Mārplas septiņām aizdomīgajām personām. Kas tās varētu būt?

Atstājis Annu, es grasījos ķerties pie darba, - lai īstenotu kādu plānu.

No.Oldhollas atgriezos pa taciņu. Sasniedzis pakāpienus, cs pagriezos atpakaļ un izvēlējos vietu, kur zāle izskatījās nedaudz nomīdīta. Tur es nogriezos no taciņas un lauzu ceļu caur krūmiem. Mežs šeit bija biezs, kājas pinās varenā zālē. Uz priekšu spēju kustēties visai lēnām, un tad es pēkšņi apjautu, ka netālu no manis cauri krūmiem laužas vēl kāds. Es apstājos, nezinādams, ko darīt tālāk, un pēkšņi ieraudzīju Lorensu Redingu. Viņš nesa milzīgu akmeni.

Laikam jau es izskatījos bezgala pārsteigts, jo jaunais cilvēks pēkšņi izplūda smieklos.

-   Nē, - viņš smējās. - Tas nav mīklas atrisinājums. Tas ir miera piedāvājums.

-   Miera piedāvājums?

-   Nu, balstoties uz pārrunām, sacīsim tā. Es gribu izlūgties piedošanu jūsu kaimiņienei, mis Mārplai par to, ka sastrīdējos ar viņu. Redziet, nejauši uzzināju, ka viņai ļoti patiktu kāds akmens viņas japāņu akmensdārzā.

-   Tas gan tiesa, - es atbildēju. - Bet ko jūs gribat no vecās dāmas?

-   Tikai, lūk ko. Ja vakar vakarā bija kas ievērības cienīgs, ko redzēt, tad mis Mārpla to redzēja. Es nedomāju, ka tam noteikti jābūt saistītam ar noziegumu,Jeb kaut kam tādam, par ko viņa varētu domāt, ka tas saistīts ar noziegumu. Es domāju kādu savādu, dīvainu atgadījumu, kaut ko pavisam nenozīmīgu, kas varbūt tomēr varētu mums dot atslēgu, ar ko piekļūt patiesībai. Kaut ko tādu, kas viņai šķita pārāk nesvarīgs, lai ieminētos par to policijai.

-   Domāju, ka tas ir iespējams.

-    Tātad ir vērts pamēģināt. Klement, esmu nolēmis aizrakties šai lietai līdz saknei. Ja ne cita, tad Annas dēļ. Un es arī pārāk neticu Slinkam. Viņš ir centīgs zēns, tomēr centība vien vel nevar aizstāt prātu.

-   Redzu, ka jūs esat īsts kriminālstāstu galvenais varonis, detektīvs amatieris. Nezinu gan, vai reālajā dzīvē viņi spēj līdzināties profesionāļiem.

Viņš uzmeta man vērīgu skatienu un tad pēkšņi iesmējās.

-   Un ko jūs darāt mežā, vikār?

Man nācās nosarkt.

-    Uzdrošinos apgalvot, ka gluži to pašu, ko daru es, - sacīja Lorenss. - Mums taču abiem radusies viena un tā pati ideja, vai ne? Kā slepkavu iekļuva kabinetā? Pirmais variants - pa celiņu un caur vārtiņiem. Otrais - pa centrālo ieeju. Trešais ceļš - vai vispār ir trešais ceļš? Man radās doma palūkot, vai kaut kur pie mācītājmuižas dārza žoga nav aplauzīti vai noliekti krūmi.

-   Jā, es iedomājos tieši to pašu, - es atzinos.

-   Tomēr es vēl neesmu ķēries pie noskaidrošanas, - turpināja Lorenss, - jo tad man ienāca prātā, ka vispirms būtu jauki apciemot mis Mārplu un pārliecināties, vai neviens nav gājis pa celiņu vakar vakarā, kamēr mēs bijām studijā. •

Es papurināju galvu.

-   Viņa bija visai pārliecināta, ka neviens nav gājis.

-   Jā, neviens, kuru viņai liktos vērts pieminēt. Izklausās visai ārprātīgi, bet jūs saprotat, ko es domāju. Jo, lūk, tas varēja būt, piemēram, pastnieks vai piena vīrs, vai varbūt miesnieka izsūtāmais - kāds, kura gājiens pa celiņu jums liktos tik dabīgs, ka pat prātā neienāktu to pieminēt.

-   Jūs laikam lasāt Cestcrtonu, - es paironizēju, bet Lorenss to arī nenoliedza.

-   Tomēr vai jums nešķiet, ka šajā idejā ir kāda jēga?

-   Domāju, ka varētu arī but, - es atzinu.

Un tūdaļ mēs arī devāmies pie mis Mārplas. Viņa strādāja dārzā un, ieraudzījusi mūs kāpjam pa pakāpieniem, pamāja ar roku.

-   Nu redzat, - nomurmināja Lorenss. - Viņa redz ikvienu garāmgājēju.

Mis Mārpla uzņēma mūs vēlīgi un bezgala nopriecājās par milzīgo akmeni, kuru Lorenss pasniedza ar pienācīgu svinīgumu.

-   Jūs esat ļoti uzmanīgs pret mani, mister Re- ding. Patiešām ļoti uzmanīgs.

Tas Lorensu iedrošināja, un viņš tūdaļ spēra vaļā savu jautājumu. Mis Mārpla viņu uzmanīgi uzklausīja.

-   Jā, es saprotu, ko jūs domājat, un es jums gandrīz vai piekrītu, ka tas ir kaut kas tāds, ko neviens nepiemin vai nepapūlas pieminēt. Tomēr varu galvot, ka nekā tamlīdzīga tur nebija. Pilnīgi nekā.

-   Vai esat pārliecināta, mis Mārpla?

-   Pilnīgi pārliecināta.

-   Vai neredzējāt tajā pēcpusdienā kādu pa taciņu ieejam mežā? - es pajautāju. - Vai iznākam no meža?

-   Redzēju gan. Visai daudzus. Doktors Stouns un mis Krēma devās tajā virzienā - tas viņiem ir īsākais ceļš uz izrakumiem. Tas bija mazu brītiņu pēc diviem. Un pa to pašu ceļu doktors Stouns atgriezās, kā tas zināms arī jums, mister Rcding, jo viņš taču piebiedrojās jums un misis Protero.

-   Starp citu, - es ierunājos. - Tas šāviens, tas, kuru jūs dzirdējāt, mis Mārpla. To noteikti dzirdēja arī misters Redings un misis Protero.

Es jautājoši vēros Lorensā.

-   Jā, - viņš sarauca pieri. - Šķiet, ka dažus šāvienus es dzirdēju. Cik to bija? Viens vai divi?

-   Es dzirdēju tikai vienu, - paziņoja mis Mārpla.

-    Man par šāvieniem ir tikai tāda neskaidra nojausma, - sacīja Lorenss. - Sasodīts, kaut es varētu atcerēties. Ak, ja vien es atcerētos. Redziet, es biju pilnīgi aizņemts ar… ar…

Viņš samulsis apklusa.

Es taktiski sāku klepot. Mis Mārpla klīrīgi noskurinājās un mainīja sarunas tēmu.

-   Inspektors Slinks cenšas izvilināt no manis, kurā laikā es dzirdēju šāvienu - pirms tam, kad misters Redings un misis Protero bija izgājuši no studijas, vai pēc tam. Man nācās atzīties, ka tiešām nevaru pateikt precīzi, bet man ir iespaids - un, jo vairāk es par to domāju, jo spēcīgāks tas kļūst - ka pēc tam.

-   Tad tas izslēdz mūsu slaveno doktoru Stounu, - noteica Lorenss un nopūtās. - Nemaz jau nerunājot par to, ka nav ne mazā iemesla turēt viņu aizdomās par nabaga vecā Protero nošaušanu.

-   Ak! - iesaucās mis Mārpla. - Bet man šķiet, ka piesardzības nolūkos nekad nenāk par ļaunu ikvienu kaut nedaudz turēt aizdomās. Es gribu sacīt, ka patiešām nekad neko nevar zināt, vai ne?

Tāda domāšana mis Mārplai bija ļoti raksturīga. Es pajautāju Lorensam, vai viņš piekrīt viņai par šāvienu.

-   Patiešām nevaru pateikt. Redziet, tā bija tik parasta skaņa. Man gribētos sacīt, ka šauts tika tad, kad mēs vēl atradāmies studijā. Tur šāviens noteikti skanēja klusāk, tātad arī tur tas mazāk tika ievērots.

Es pie sevis nodomāju, ka var būt arī cits iemesls, kāpēc skaņa bija apslāpēta.

-   Jāpajautā Annai, - ieminējās Lorenss. - Varbūt viņa atcerēsies. Starp citu, man prātā ir vēl viens dīvains fakts, kas prasīties prasās' izskaidrojuma. Misis Lestreindža, noslēpumainā dāma no Svētās Marijas Pļavām trešdienas vakarā pēc vakariņām pagodināja veco Protero ar apciemojumu. Un nevienam, šķiet, nav ne jausmas, kādā sakarā. Vecais Protero par to ne vārda netika teicis ne savai sievai, ne Le- tisai.

-    Varbūt vikārs zina? - pajautāja mis Mārpla.

Bet kā šī sieviete zina, ka tajā pēcpusdienā cs esmu apciemojis misis Lestreindžu? Pārdabiski, ka viņa vienmēr visu zina.

Es papurināju galvu un paskaidroju, ka šajā jautājumā man nav nekas zināms:

-   Un ko domā inspektors Slinks?

-   Viņš darīja visu iespējamo, iztincinot virs- sulaini, bet tas acīmredzot nav no ziņkārīgajiem un pie durvīm nenoklausās. Un lūk jums rezultāts - neviens neko nezina.

-   Ceru, ka kāds tomēr kaut ko būs dzirdējis, - ierunājās mis Mārpla. - Es gribu sacīt, ka vienmēr atrodas kāds, kas kaut ko ir dzirdējis. Un domāju, ka tieši tādā veidā misters Redings var kaut ko izdibināt.

-   Bet misis Protero neko nezina.

-    Es nedomāju Annu Protero, - paskaidroja mis Mārpla. - Es domāju kalpones. Viņas šausmīgi necieš, ja kaut kas jāstāsta policijai. Bet kādam skaistam jauneklim — jūs piedosiet man, mister Reding - pie tam, vēl tādam, kurš netaisnīgi turēts aizdomās - ak! Esmu pārliecināta, ka viņas tūdaļ atkusis un izstāstīs visu.

-   Iešu un šovakar pamēģināšu, - Lorenss sparīgi atsaucās. - Paldies par ieteikumu, mis Mārpla. Iešu tūlīt pēc tam, kad mēs ar vikāru būsim pabeiguši kādu mazu darbiņu.

Es nolēmu, ka labāk būs, ja dosimies projām, tāpēc piecēlos un atvadījos no mis Mārplas. Mēs ar Lorensu atkal iegājām mežā.

Sākumā soļojām pa taciņu, līdz nonācām vietā, kur izskatījās, ka kāds nogriezies pa labi. Lorenss pastāstīja, ka šīs pēdas jau viņš mēģinājis izsekot, bet noskaidrojis, ka tās drīz izbeidzas. Tomēr viņš piekrita pamēģināt vēlreiz. Varot jau būt, ka viņš kļūdījies.

Tomēr izrādījās, ka viņam taisnība. Pēc desmit, divpadsmit jardiem vairs nevarēja saskatīt nevienu aizlauztu vai noliektu krūma zaru. Nemanīja arī nomīdītas lapas. Tieši no šīs vietas Lorenss bija griezies atpakaļ uz taciņu un saticis mani.

Mēs atkal izmīcām uz taciņas un kādu gabalu nosoļojām pa to. Un atkal atradām vietu, kur krūmi izskatījās cilvēka rokas skarti. Zīmes bija tikko manāmas, bet, manuprāt, kļūdas nebija. Šoreiz pēdas šķita daudzsološākas. Aplinkus, bet noteikti tās sliecās arvien tuvāk mācītājmuižai. Un tad mēs nonācām vietā, kur krūmu audze aizstiepās •tieši līdz sienai. Siena ir augsta, un augšdaļā izmūrēta ar stikla lauskām. Ja pie sienas bijušas pieslietas kāpnes, mēs neapšaubāmi atradīsim kādas pēdas.

Mēs lēnām virzījāmies gar sienu, kad mūsu ausis sasniedza lūstoša zara skaņa. Es saliecos uz priekšu un lauzu ceļu cauri bieziem krūmu zariem… un nonācu aci pret aci ar inspektoru Slinku.

-   Tātad tas esat jūs, - viņš norūca. - Un misters Redings. Un nu, jūs, abi džentlmeņi, ko jūs šeit darāt?

Mazlies nošļukuši, mēs paskaidrojām:

-   Nu, lūk, - sacīja inspektors. - Mūs bieži uzskata par muļķiem, lai gan patiesībā mēs tādi nemaz neesam. Ari man ienāca prātā šī pati ideja. Atrodos šeit jau kādu stundu. Vai vēlaties kaut ko uzzināt?

-   Jā, - es nedroši atbildēju.

-    Lai kas arī ir noslepkavojis pulkvedi Protero, tas nav nācis pa šo ceļu, lai padarītu savu melno darbu. Par to neliecina neviena zīme ne šajā pusē sienai, ne otrā. Lai kas arī ir noslepkavojis pulkvedi Protero, tas mājā ir ienācis pa centrālo ieeju. Nav cita ceļa, pa kuru viņš būtu varējis atnākt.

-Tas nav iespējams! - es iesaucos.

-   Kāpēc tas nav iespējams? Jūsu durvis stāv vaļā. Atliek tikai iet iekšā. No virtuves ienācējs nav redzams. Ienācējs zina, ka jūs nestāvat ceļā, viņš zina, ka misis Klementa atrodas Londonā, viņš zina, ka misters Deniss spēlē tenisu. Vienkārši kā vienreiz viens. Un viņam nav jāatnāk vai jāaiziet caur ciematu. Tieši iepretī mācītājmuižas vārtiem ir gājēju celiņš, un no tā var nogriezties šajos mežos un iznākt ārā, kur vien ir vēlēšanās. Ja vien tieši tajā mirklī misis Praisa

Ridlija nav iznākusi pie saviem centrālajiem vai tiem, ceļš ir tīrs. Daudz vienkāršāk, nekā rāpties pāri.sienai. No misis Praisas Ridlijas augšstāva sānu logiem labi pārskatāma visa siena. Tātad varat būt droši, ka tieši pa šādu ceļu viņš arī atnāca.

Izskatījās, ka viņam taisnība.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Inspektors Slinks ieradās pie manis nākamajā rītā. Izskatījās, ka viņš pret mani ir atkusis. Laika gaitā būs aizmirsis incidentu ar pulksīc ni.

-   Nu ko, ser, - viņš apsveicinājās. - Esmu izsekojis, kurš jums zvanīja tajā dienā.

-   Patiešām? - man aizrāvās elpa.

-   Tas ir visai savādi. Mani savienoja ar mcd nieku namiņu Oldhollas ziemeļos. Tagad tas stāv tukšs. Namiņu pārvaldnieks aizgājis pensijā un pašlaik neatrodas šeit. Tā vieta bija tukša un ērti pieejama - logs namiņa otrā puse atvērts. Uz telefona klausules gan nav pirkstu nospiedumu. Tā rūpīgi noslaucīta. Tas daudz ko izsaka.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Manuprāt, tas pierāda, ka jums zvanīts ap/i nāti, lai novāktu jūs no ceļa. Tātad slepkavība jau iepriekš bijusi rūpīgi izplānota. Ja zvans būtu domāts kā nekaitīgs, lai arī muļķīgs joks, no klausules tik rūpīgi netiktu noslaucīti pirkstu nospiedumi.

-   To es saprotu.

-   Tas arī pierāda, ka slepkava bijis labi pazīstams ar Oldhollu un tās apkārtni. Un katrā ziņā zvanītāja nebija misis.Protero. Esmu pārbaudījis katru soli, ko viņa spērusi tajā pēcpusdienā. Ir pusducis kalpotāju, kuri var apzvērēt, ka viņa līdz pieciem trīsdesmit atradusies mājās. Tad viņa kopā ar pulkvedi Protero mašīnā aizbrauca uz ciematu. Pulkvedis aizgāja pie Kvintona, veterinārārsta, lai aprunātos par kādu no saviem zirgiem. Misis Protero šo to pasūtīja pārtikas tirgotavā un zivju veikalā, un no turienes aizgāja taisni pa sētas celiņu, kui viņu arī redzēja mis Mārpla. Visi veikalnieki apliecina, ka viņa neesot nesusi rokassomu. Vecajai dāmai ir taisnība.

-   Viņai parasti ir taisnība, — es kautrīgi piezīmēju.

-   Un mis Protero līdz 5.30 bija Mačbenhemā.

-   Pilnīgi pareizi. Mans krustdēls arī tur bija.'

-   Tas atbrīvo mis Protero no aizdomām. Kalpone šķiet tīri normāla. Mazliet histēriska un mazliet satriekta, bet ko gan citu var gribēt pēc notikušā? Protams, es esmu pārbaudījis arī virs- sulaini - kā tur bija ar to brīdinājumu par atlaišanu un tamlīdzīgi, bet domāju, ka viņš nezina neko tādu, kas mūs varētu interesēt.

-   Izskatās, inspektor, ka jūsu ievāktā informācija pārsvarā devusi negatīvu rezultātu.

-   Gan jā, gan nē, ser. Ir uzradusies viena ļoti dīvaina lieta, pie tam - gluži negaidīti, es teiktu.

Un tā būtu?

-   Jūs taču atceraties to traci, ko vakar no rīta sacēla jūsu kaimiņiene, misis Praisa Ridlija? Par to zvanu viņai?

-Jā, - es atbildēju.

-   Nu ko, mēs izsekojām šo zvanu tikai tāpēc, lai viņu nomierinātu - un kā jūs domājat, no kāda mūsu pasaulītes punkta tas nācis?

-   No sarunu punkta, - es riskēju minēt.

-   Nē, mister Klement. Zvans nācis no mistera Lorensa Redinga kotedžas.

-   Ko? - es pārsteigts iesaucos.

- Jā. Visai savādi, vai ne? Misteram Redin- gam ar to nav nekāda sakara. Tajā laikā, 6.30, viņš, kopā ar doktoru Stounu visa ciemata acu priekšā bija ceļā uz "Zilo mežakuili." Bet tā nu tas ir. Kāds ielavījies tukšajā kotedžā un izmantojis telefonu. Un kas tas varētu būt? Tātad viena dienā divi aizdomīgi telefona zvani. Jāsāk domāt, ka starp tiem pastāv kāda saistība. Esmu gatavs apēst savu cepuri, ja izrādīsies, ka zvanītājs nav viena un tā pati persona.

-   Bet ar kādu nolūku?

-   Jā, tas tad mums arī jānoskaidro. Otrajam zvanam nav īpaši kur pieķerties, tomēr kaut kam

jābūt. Un vai jūs saskatāt sakarību? Mistera Redinga māja izmantota zvanīšanai. Un tad vēl mistera Redinga pistole. Tas viss, lai mestu aizdomas uz misteru Redingu.

-   Būtu gan vairāk jēgas, ja no viņa mājas būtu nācis pirmais zvans.

-   Ā, par to jau es iedomājos. Ko misters Redings darīja lielāko pēcpusdienas daļu? Viņš bija devies uz Oldhollu un gleznojis mis Protero. Un no savas kotedžas viņš caur ziemeļu vārtiem aizbrauca ar motociklu. Tagad jūs saprotat, kāpēc zvans nāca no turienes. Slepkava ir kāds, kurš nezināja par ķildu un par to, ka misters Redings vairs negatavojās braukt uz Oldhollu.

Es brīdi apdomājos, ļaudams inspektora argumentiem nogulsnēties manā prātā. Viss izskatījās loģiski un neapstrīdami.

-    Vai mistera Redinga kotedžā uz telefona bija kādi pirkstu nospiedumi?-es pajautāju.

-   Nebi ja, - inspektors rūgti atbildēja. - Tā sasodītā včcā sieva, kas nāk pie viņa apkopt, vakar no rīta ieradusies un visu noslaucījusi. - Viņš kādu brīdi sakaitināti klusēja. — Katrā ziņā viņa ir vecā muļķe. Nespēj atcerēties, kad pēdējo reizi redzējusi pistoli. Tā tur varēja gulēt nozieguma dienas rītā un varēja arī negulēt. Viņa neesot pārliecināta un nevarot pateikt. Visas viņas ir vienādas!

Tikai kārtības labad cs aizgāju arī pie doktora Stouna, - inspektors turpināja. - Jāteic,

Ka viņš izturējās patīkami, cik jau patīkami var izturēties, runājot par šādu lietu. Viņi ar mis Krēmu devušies uz to kapukalnu - vai apbedījumu - kā nu to tur sauc, un palikuši tur visu pēcpusdienu. Doktors Stouns atpakaļ nācis viens, viņa sekojusi vēlāk. Viņš teic, ka neesot dzirdējis nevienu šāvienu, bet atzīst, ka esot izklaidīgs. Bet tas apstiprina visu, ko mēs domājam. *

-   Vienīgi jūs neesat noķēris slepkavu, - es iebildu.

-   Hm, - inspektors novilka. - Tā bija sievietes balss, ko jūs dzirdējāt pa telefonu. Iespējams, ka ari misis Praisas Ridlijas dzirdētā balss piederēja sievietei. Ja vien tas šāviens nebūtu skanējis gandrīz vienlaicīgi ar telefona zvanu - tad nu gan es zinātu, kur meklēt.

-Kur?

-   Ā! To nu gan es labāk jums neteikšu, ser.

Es nekaunīgi piedāvāju viņam glāzi labi izturēta portvīna. Man ir tiešām augstas kvalitātes portvīns. Vienpadsmit no rīta gan nav pats piemērotākais laiks portvīna dzeršanai, bet es nospriedu, ka uz inspektoru Slinku tas neattiecas. Protams, tā ir rupja zākāšanās par lielisku portvīnu, bet nevajag šādos jautājumos būt pārāk jūtīgam.

Kad inspektors Slinks bija iztukšojis otro glāzi, viņš atmaiga un sāka izrādīt savu ģenialitāti, bet tieši tā jau arī šis portvīns iedarbojas.-

-    Domāju, ka uz jums tas neattiecas, ser, - viņš sacīja. - Vai paturēsiet to pie sevis? Nedrīkst ļaut tam izplatīties pa visu draudzi.

Es pārliecināju viņu, ka viņš var būt drošs.

-   Tā kā tas viss noticis jūsu mājā, gandrīz vai liekas, ka jums ir tiesības to uzzināt.

-   Es domāju tieši tāpat, - es atbildēju.

-   Nu ko, tādā gadījumā, ser, kā ir ar to dāmu, kura iepriekšējā vakarā pirms slepkavības ieradās apciemot pulkvedi Protero?

-    Misis Lestreindža? - cs pārsteigumā gandrīz vai paskati iekliēdzos.

Inspektors pārmetoši paskatījās uz mani.

-   Ne tik skaļi, ser. Misis Lestreindža ir tā dāma, kuru es uzmanu. Vai atceraties, ko jums stāstīju? Par šantāžu?

-Nezin vai tas ir iemesls slepkavībai. Vai tas nebūtu gadījums, kad tiek nokauta vistiņa, kura dēj zelta oliņas? Protams, tādā gadījumā, ja pieņemam, ka jūsu hipotēze ir pareiza, kam es gari nekad nenoticēšu.

Inspektors man familiāri piemiedza ar aci.

-   Nūja! Viņa ir no tām dāmām, kuras džentlmenis vienmēr metīsies aizstāvēt. Un tagad paklausieties, ser. Pieņemsim, ka viņai kaut kad pagātnē ir veiksmīgi izdevies šantažēt veco džentlmeni. Pēc daudziem gadiem viņa atkal uzošņā, kur šis apmeties, ierodas šeit un mēģina no jauna. Bet pa to laiku apstākļi mainījušies. Tagad li kums uz tādām lietām skatās gluži citādi. Tagac cilvēks var iesniegt sūdzību par šantāžu; bet viņa uzvārdu presē minēt nedrīkst. Pieņemsim, ka pulkvedis Protero piedraud iesūdzēt viņu. Viņa ir nokļuvusi draņķīgā situācijā. Par šantāžu tagad piespriež ļoti bargu sodu. Apstākļi mainījušies. Vienīgais paņēmiens, kā viņa var sevi paglābt, ir ātri un veikli novākt pulkvedi.

Es klusēju. Inspektora uzbūvētā teorija šķita ļoti ticama. Tikai viena lieta man neļāva tai piekrist - misis Lestreindžas personība. . - Es jums nepiekrītu, inspektor, - es paziņoju. - Nespēju iedomāties misis Lestreindžu kā potenciālu šantāžisti. Viņa… nu, varbūt tas ir tāds vecmodīgs vārds, bet viņa ir īsta lēdija.

Viņš uzmeta man nožēlas pilnu skatienu.

-   Ak, nu skaidrs, ser, - viņš iecietīgi novilka, -jūs taču esat garīdznieks, tāpēc nezināt ne pusi no tā, kas pasaulē notiek. Lēdija patiešam! Jūs būtu pārsteigts, ja iepazītu kaut daļu no tā, ko zinu es..

-   Nav runa par sociālo stāvokli. Es vienkārši nespēju iedomāties, ka misis Lestreindžg būtu tik pagrimusi. Runa ir par to, ka viņa ir patiešām izsmalcināta dāma.

-   Jūs neredzat viņu tādām pašām acīm kā es. Varbūt arī es esmu cilvēks, bet bez tam es esmu policists. Tādas dāmiņas neapvedīs mani ap stūri ar savu izsmalcinātību. Bet šī sieviete ir no tām, kuras spēj nodurt jūs ar dunci, aci nepamirkšķinot.

Dīvaini, tomēr man daudz vieglāk bija noticēt, ka misis Lestreindža spēj nogalināt nekā šantažēt. ,

-   Bet, protams, viņa nevarēja vienlaicīgi zvanīt vecajai kaimiņu dāmai un nošaut pulkvedi Protero, - turpināja inspektors.

Viņš tikko bija paspējis pasacīt šos vārdus, kad nikni piesita kāju pie zemes.

-   Sapratu! - viņš iesaucās. - Tāda jau ir telefona zvana jēga. Sava veida alibi. Vainīgais zināja, ka mēs šos faktus mēģināsim sasaistīt. Šis man jāpārbauda. Varbūt viņa uzpirkusi kādu puišeli ciematā, lai tas piezvana. Tam jau nekad neienāks prātā sasaistīt zvanīšanu ar slepkavību.

Inspektors aizsteidzās.

-    Mis Mārpla vēlas tevi redzēt, - paziņoja Grizelda, iebāzusi galvu pa durvīm. - Atsūtījusi pilnīgi nesakarīgu zīmīti, sarakstījusi smalkiem burtiem, daudzi vārdi pasvītroti. Nespēju pat visu salasīt. Acīmredzot viņa pašlaik nevar iziet no mājas. Pasteidzies, aizej pie viņas un noskaidro, kas noticis. Es aizietu pati, bet pie manis pēc neilga laiciņa nāk vecās dāmas. Atkal būs jāklausās cik ļoti viņām sāp kājas, un tad viņas uzstās, lai es apskatu, kurās vietās tās sāp. Cik labi, ka izmeklēšanas komisija notiek šo pēcpusdienu. Nebūs jāiet skatīties, kā kluba zēni spēlē kriketu.

Es aizsteidzos, lauzīdams galvu par šī pēkšņā izsaukuma iemeslu.

Mis Mārplu es atradu ļoti satrauktu» Viņa bija tumši piesārtusi un izturējās neparasti.

-    Mans māsasdēls, - viņa runāja. - Mans māsasdēls, Reimonds Vests, tas rakstnieks. Viņš atbrauc šodien. Tāda jezga. Man pašai viss jāpārbauda. Nevar taču uzticēties kalponei. Neizvēdinās vēl guļamistabu kārtīgi. Bez tam šovakar jārīko maltīte. Džentlmeņi apēd tik daudz gaļas, vai ne? Un dzer arī. Mājās noteikti jābūt dzērieniem. Un šifonam arī.

-   Ja es varu kaut ko palīdzēt… - es iesāku.

-    Ak, cik jūs esat laipns, bet es nedomāju to. Patiesību sakot, laika vēl ir pietiekami. Viņš paņems līdzi arī savu pīpi un tabaku. Par to man prieks. Prieks tāpēc, ka nebūs jāuztraucas, kādas cigaretes pirkt. Bet ir jau arī nelaime. Tabakas smaku no aizkariem tik ātri izvēdināt nevar. Protams, es katru rītu atveru logus un izpurinu aizkarus kārtīgi. Reimonds ceļas ļoti vēlu. Tā laikam visi rakstnieki dara. Un viņš raksta ļoti gudras grāmatas. Man gan liekas, ka cilvēki nav tik' ļauni, kā viņš tos apraksta. Jauni, gudri cilvēki tomēr tik maz zina no dzīves, vai jums tā nešķiet?

-   Vai jūs nevēlētos atvest viņu pavakariņot uz mācītājmuižu? - es piedāvāju, joprojām nespēdams saprast, kāpēc esmu ataicināts šurp.

-   Ak nē, paldies, - atteica mis Mārpla. - Ļoti laipni, ka uzaicinājāt.

-    Sakiet, ē… kāpēc jūs vēlējāties mani redzēt? - es gandrīz vai izmisīgi iejautājos.

-Ak… nu, protams! Visā šajā jezgā galīgi izskrēja no galvas. - Viņa aprāvās un sāka izrīkot kalponi. - Emīlij, Emīlij. Ne to palagu. Ņem rišēto, ar monogrammu. Un neliec pārāk tuvu kamīnam.

Tad viņa aizvēra durvis un Uz pirkstgaliem atgriezās pie manis.

-    Redziet, tas, kas notika pagājušajā naktī, ir pārāk savādi, - viņa paskaidroja. - Iedomājos, ka jūs varbūt vēlēsieties par to dzirdēt, lai gan pašreiz šķiet, ka tur īpašas jēgas nav. Tātad pagājušajā naktī es jutos ļoti vārga un visu laiku prātoju par šo skumjo notikumu. Un tad es piecēlos un palūkojos ārā pa logu. Un, kā jums šķiet, ko es ieraudzīju?

Es jautā joši raudzījos viņā.

-    Gledisu Krēmu, - mis Mārpla paziņoja, uzsverot katru vārdu. - Kā es šeit stāvu. Viņa iegāja mežā ar milzīgu ceļasomu rokā.

-   Ar ceļasomu?

-    Vai tas nav neparasti? Kas viņai būtu darāms ar ceļasomu divpadsmitos naktī mežā? Redziet, - turpināja mis Mārpla. - Var jau būt, ka tam nav nekā kopīga ar slepkavību. Bet dīvaini tas ir. Un tieši tagad mēs visi apzināmies, ka nedrīkstam neievērot dīvainas lietas.

-   Tas tiešām ir pārsteidzoši, —es piekritu. Varbūt viņa gatavojās… ē… pārnakšņot izrakumu vietā?

-   Katrā ziņā viņa to nedarīja, - turpināja mis Mārpla. - Jo visai drīz viņa nāca atpakaļ, tikai nu jau bez ceļasomas.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Izmeklēšanas komisijas sēde notika tajā pēcpusdiena (svētdienā) pulksten divos "Zilajā me- žakuilī". Nav jāteic, ka vietējo iedzīvotāju satraukums bija milzīgs.. Svētās Marijas Pļavās slepkavība nebija pieredzēta vismaz pēdējos piecpadsmit gadus. Un pulkvedim Protero līdzīga vīra noslepkavošana, pie tam tieši mācītājmuižas kabinetā, ir milzīga sensācija, kādu mūsu ciemata Ļaudīm reti nākas piedzīvot.

Manas ausis sasniedza visdažādākās sarunas, kuras man laikam nebija paredzēts dzirdēt.

"Lūk, kur vikārs. Izskatās bāls, vai nē? Nezin, vai šis arī tur pielicis savu roku? Galu galā, tas taču nostrādāts mācītājmuižā."

"Kā jūs varat, Mērija Edemsa? Viņš taču tajā laikā atradies pie Henrija Ebota."

"Ak, bet runā, ka viņš ar pulkvedi saķildojies. Lūk, kur Mērija Hilla. Tad nu saposusics, vai ne ko? Laikam par godu tam, ka var piedalīties. Klusu, re, kur kriminālmeklētājs.

Kriminālmeklētājs, kas vadīja izmeklēšanas komisiju, bija doktors Robertss no Mačbcnhe- mas, blakus pilsētiņas. Viņš noklepojās, sakārtoja brilles un izskatījās loti svarīgs.

Rezumēt visas liecības bija nogurdinošs darbs. Lorenss Redings liecināja, kā atradis līķi un kā pazinis savu pistoli. Cik viņam esot zināms, pēdējo reizi viņš šaujamo redzējis otrdien, tātad divas dienas pirms slepkavības. Tā glabājusies viņa kotedžā uz plaukta, bet kotedžas durvis parasti stāvējušas neaizslēgtas.

Misis Protero liecināja, ka pēdējo reizi vīru redzējusi apmēram bez ceturkšņa sešos, ka viņi uz ciemata ielas izšķīrušies. Viņa piekritusi vēlāk iegriezties pēc vīra mācītājmuižā, kur ieradusies apmēram ceturksni pāri sešiem pa sētas celiņu caur dārza vārtiņiem. Viņa nedzirdējusi balsis un nodomājusi, ka telpa ir tukša, bet acīmredzot viņas vīrs tajā laikā sēdējis pie rakstāmgalda. Tādā gadījumā misis Protero viņu nav redzējusi. Cik viņai zināms, mistera Protero veselības stāvoklis un noskaņojums neatšķī- ries no parastā. Viņai arī neesot zināms neviens vīra ienaidnieks, kurš turētu uz viņu ļaunu prātu.

Es biju nākamais liecinieks. Pastāstīju par sarunāto tikšanos ar Protero un uzaicinājumu pie Ebota. Tālāk aprakstīju, kā atradu līķi un steidzos izsaukt doktoru Heidoku.

Mister Klement, cik cilvēkiem bija zināms, ka tajā vakarā pulkvedis Protero nāk ciemos pie jums?

Domājams, ka visai daudziem. Mana'sieva zināja, mans māsasdēls, un pulkvedis Protero tāla rītā, kad ciematā satikāmies, paziņoja, ka velni ies apciemot mani. Tā kā viņš bija mazliet pakurls un runāja skaļi, tad domāju, ka to dzirdēja diezgan daudzi.

Tātad par to varēja zināt ikviens?

Es piekritu.

Nākamais bija Heidoks. Viņu var uzskatīt par svarīgu liecinieku. Viņš rūpīgi un detalizēti aprakstīja, kādā stāvoklī atradies līķis un kādi bijusi ievainojumi. Pēc viņa viedokļa, nogalinātais nošauts apmēram starp 6.20 un 6. 30, katrā ziņā ne vēlāk par 6.35. Šo faktu viņš īpaši uzsvēra. Tāpat nevarot būt ne runas par pašnāvību. Tā sašaut sevi nevarot.

Inspektora Slinka liecība bija piesardzīga un īsa. Viņš aprakstīja, kā ticis izsaukts un kādos apstākļos atradis līķi. Tika uzrādīta nepabeigtā vēstule un piereģistrēts laiks - 6.22. Tāpat arī pulksteņa stāvoklis. Piesardzīgi tika secināts, ka nāves iestāšanās laiks ir 6.22. Policija neko nebija palaidusi garām. Anna Protero man vēlāk pastāstīja, ka viņai jautāts, vai viņa nav ieradusies mazliet agrāk par 6.20.

Nākamā lieciniece bija mūsu kalpone Mēri ja, kas izturējās visai agresīvi. Viņa neko nc- ' esot dzirdējusi un neko arī neesot gribējusi dzirdēt. Parasti jau nenotiekot tā, ka džentlmeni, kurš ierodoties apciemot vikāru, obligāti nošaujot. Tā nenotiekot. Viņai arī pietiekot sava darba, ar ko jātiek galā. Pulkvedis Protero ieradies precīzi ceturksni pāri sešiem. Nē, viņa neesot skatījusies pulksteni, bet viņa pēc tam, kad ievedusi pulkvedi kabinetā, dzirdējusi nozvanām baznīcas pulksteni. Viņa neesot dzirdējusi nevienu šāvienu. Ja tāds būtu bijis, viņa taču dzirdētu. Jā, protams, viņa zināja, ka šāvienam vajadzēja būt, jo džentlmenis taču tika nošauts - bet tā nu tas bija. Viņa to neesot dzirdējusi.

Kriminalmeklētājs neuzstāja. Es nojautu, ka viņš un pulkvedis Melčets strādā pēc kopīgas vienošanās.

Misis Lestreindža bija izsaukta liecības došanai ār pavēsti, bet viņa atsūtīja doktora Heidoka parakstītu izziņu, ka viņas veselības stāvoklis neļauj ierasties.

Bija palicis tikai viens liecinieks, kāda veca, drebelīga sieviete. Tā, kura, kā izteicās Slinks, "strādāja priekš" Lorensa Redinga.

Misis Ārčerei parādīja pistoli. Viņa tūlīt atcerējās, ka redzējusi to mistera Redinga viesistabā. " Tur tā gulēja grāmatplauktā". Pēdējo reizi viņa to redzējusi dienu pirms slepkavības. Jā, atbildot uz tālākiem jautājumiem, viņa gluži pārliecināti atbildēja, ka vēl ceturtdien ap pusdienlaiku, bez

ceturkšņa vienos, kad viņa gājusi projām, tā tur gulējusi.

es atcerējos, ko man stāstīja inspektors, tāpēc jutos nedaudz pārsteigts. Cik nedroša viņa izskatījās tad, tik tagad, gluži pretēji, bija pārliecinātā.

Kriminālmeklētājs apkopoja rezultātu. Viņš lo darīja ne visai labā noskaņojumā, tomēr stingri un noteikti. Slēdziens tika izteikts nekavējoties.

Slepkavību izdarījusi nezināma persona vai nezināmas personas.

Iznācis no telpas, es ieraudzīju veselu armiju jaunu cilvēku ar apņēmīgām, satrauktām sejām. Viņi visi izskatījās nedaudz līdzīgi. Daļu no viņiem es jau pazinu vaigā, jo dažas pēdējās dienas viņi 'mācītājmuižas apkaimē bija medījuši mani. Meklēdams glābiņu, es iemetos atpakaļ "Zilajā mežakuilī" un veiksmīgā kārtā saskrējos ar arheologu, doktoru Stounu. Bez liekas ccre- monēšanās es palūdzu viņam patvērumu.

-   Žurnālisti, - es īsi un izteiksmīgi iesaucos.

Vai jūs varētu izpestīt mani no viņu ķetnām?

-    Nu, .protams, mister Klement. Nāciet man līdzi augšā.

Viņš uzveda mani pa šaurām kāpnēm un ieaicināja savā viesistabā, kur sēdēja mis Krēma un- ievingrinātām kustībām klaudzināja rakstāmmašīnas taustiņus. Viņa uzņēma mani ar platu smaidu, jo tā bija lieliska iespēja "pārtraukt darbu.

-    Šausmīgi, vai ne? - viņa sacīja. - Laikam jau neviens nezina, kurš to izdarījis. Es gan esmu vīlusies šajā izmeklēšanas komisijā. Garlaicība no sākuma līdz beigām, lūk, kā cs to nosauktu. Nekāda pikantuma.

-   Jūs tur bijāt, mis Krēma?

-   Jā, es tur biju. Žēl, ka jūs mani neredzējāt. Jūs taču neredzējāt mani? Mani tas nedaudz sāpina. Jā, patiešām. Džentlmenim, pat ja viņš ir garīdznieks, vienmēr vajadzīgas acis pierē.

-   Vai jūs arī tur bijāt? - Es pajautāju doktoram Stounam, lai kaut kā izvairītos no šīs ķircināšanas. Jaunas sievietes, tādas kā mis Krēma, vienmēr liek man justies mazliet neveikli.

-   Nē. Redziet, mani šādas lietas gandrīz vai nemaz neinteresē. Es esmu cilvēks, kas līdz kaklam nodevies pats savam aicinājumam.

-   Tas noteikti ir ļoti interesants aicinājums. - es sacīju.

-   Varbūt jums par arheoloģiju ir kaut kāda apjauta?

Es biju spiests atzīties, ka gandrīz vai nekāda.

Doktors Stouns nebija no cilvēkiem, kurus var nobiedēt atzīšanās neziņā. Iznākums būtu tāds pats, ja cs paziņotu, ka izrakumi ir mans vienīgais atslodzes veids. Viņš iedegās un sāka aizrautīgi stāstīt. Gari kapukalni, apaļi kapu- kalni, akmens laikmets, bronzas laikmets, pa- leolītiskie un neolītiskie apbedījumi, šie termini gāzās kā straume. Man nekās daudz neatlika, kā māt ar galvu un rādīt gudru seju, un arī las jau bija pārāk daudz. Doktors Stouns burtiski apdullināja mani. Viņš bija maza auguma vīrs. Viņam bija apaļa un plikpauraina galva, viņam bija apaļa un sārta seja, viņš skatījās manī caur savām ļoti spēcīgajām brillēm. Man nekad nebija gadījies redzēt vīru, kurš būtu tāda entuziasma pārpilns un tik nepārliecinošs. Viņš nemitīgi cīnījās par un pret savu iemīļoto teoriju, kuru, starp citu, es tā arī nespēju izprast.

Visai ilgi viņš man klāstīja, ar ko viņa viedoklis atšķīries no pulkveža Protero viedokļā.

- Pašpārliecināts, rupjš cilvēks, - viņš iekarsis gandrīz kliedza. - Jā, jā, es zinu, ka viņš ir miris un par mirušiem nevajadzētu runāt sliktu, tomēr nāve nespēj mainīt faktus. Pašpārliecināts un rupjš, tas ir precīzs viņa raksturojums. Izlasījis dažas grāmatas un jau tēloja autoritāti - un nostājās pret vīru, kurš šo priekšmetu studējis visu mūžu. Visa mana dzīve, mister Klement, ir veltīta šim darbam. Visa mana dzīve…

Viņam uzbudinājumā siekalas šķīda uz visām pusēm. Ar kodolīgu paziņojumu Gledisa Krēma nostatīja viņu atpakaļ uz zemes.

Nokavēsiet savu vilcienu, ja nepasteigsieties, - viņa aizrādīja.

Ak! - mazais vīrelis apklusa pusteikumā un i/.vilka no kabatas pulksteni. - Debestiņ, bez ceturkšņa? Neiespējami.

-   Jūs, ja- sākat runāt, pilnīgi pazaudējat laika sajūtu. Ko jūs iesāktu bez manis, es patiešām nezinu.

-   Pilnīgi pareizi, mana dārgā, pilnīgi pareizi, - viņš sirsnīgi papliķēja mis Kremai pa plecu. - Viņa ir brīnišķīga meitene, mister Klement. Nekad neko neaizmirst. Man ir ļoti paveicies, atrodot tādu dārgumiņu.

-   Ak, beidziet,.doktor Stoun, - iesaucās mis Krēma. - Jūs taču samaitāsiet mani.

Es nespēju pārvarēt sajūtu, ka nekļūdīšos, ja izteikšu pareģojumu - doktora Stouna un mis Kremas nākotne skatāma kā likumīga lairiība. Jāatzīst, ka savā ziņā mis Krēma ir visai gudra, jauna sieviete.

-   Būs labāk, ja tagad iesiet, - mis Krēma skubināja doktoru Stounu.

-   Jā, jā, jāiet.

Viņš pazuda blakus istabā un atgriezās ar ceļasomu.

-   Vai jūs aizbraucat? - es pārsteigts pajautāju.

-   Tikai aizskriešu līdz pilsētāi uz pāris dienām, - viņš paskaidroja. - Rīt jāapciemo mana vecā māmuļa un pirmdien jānokārto dažas lietas ar maniem advokātiem. Otrdien es atgriezīšos. Starp citu, ceru. ka pulkveža Protero nāve neizjauks mūsu plānus. Eš domāju, tos, kas attiecas uz kapukalnu. Misis Protero, cerams, nebūs iebildumu, ka mēs turpinām izrakumus?

-   Domāju, ka nē.

Kamēr viņš runāja, cs prātoju, kurš nu ir tagadējais Oldhollas saimnieks. Pilnīgi iespējams, ka Protero uzticējis šo pienākumu Lctisai. Tāpēc būtu jo interesantāk uzzināt Protero testamenta saturu.

Šāda nāve sagādā ģimenei daudz rūpju, - drūmā balsī novilka mis Krēma. — Jūs pat nespējat iedomāties, cik riebīga atmosfēra reizēm šeit valda.

-    Nu man patiešām jāiet. - Doktors Stouns neveiksmīgi centās tikt galā ar ceļasomu, lielu pledu un neparocīgu lietussargu. Es metos viņu glābt. Doktors protestēja.

-   Neraizējieties, neraizējieties. Es lieliski pats tikšu galā. Nav šaubu, ka gan jau lejā kāds palīgs atradīsies.

Bet lejā no kalpotājiem nebija ne miņas. Man ir aizdomas, ka viņi izklaidējās, baudot preses klātbūtni. Laiks gāja uz priekšu, tapēč uz staciju mēs devāmies kopā. Doktors Stouns nesa ceļasomu, bet es stiepu pledu un lietussargu.

Mums atrā solī soļojot, doktors Stouns starp smagajiem elpas vilcieniem pamanījās izgrūst pa piezīmei.

-Tas patiešām ir jauki no jūsu puses… Nebiju domājis jūs apgrūtināt… Ceru, ka nenokavēsim… vilcienu… Gledisa ir viena jauka meitene… patiešām brīnišķīga meitene… ar bērna sirdi… bērna sirdi. Galvoju jums, ka, par spīti… mūsu vecuma starpībai… mums atrodas daudz kā kopīga…

Kad bijām pagriezušies uz staciju, mēs ieraudzījām Lorensa Redinga kotedžu. Tā stāv atstatu no visām pārējām mājām. Tad es pamanīju pie durvju sliekšņa grozāmies divus blēdīga izskata vīrus, un vēl pāris snaikstījās gar logiem un mēģināja ieskatīties iekšā. Jā, presei šodien patiešām darba pilnas rokas.

-   Jauks zēns tas jaunais Redings, - cs piezīmēju, lai redzētu, ko uz to atbildēs mans ceļa biedrs.

Viņam pašlaik tik ļoti trūka elpas, ka bija grūti pasacīt kaut vārdu, tomēr viņš pamanījās nogārgt kaut ko tādu, kā nozīmi es pirmajā mirklī nesapratu.

-   Bīstams, - viņš gārdza, kad es palūdzu sacīto atkārtot.

-   Bīstams?

-    Ļoti bīstams. Nevainīgas meitenes… neko nesaprot… vienmēr uzraujas uz tāda… un šis vienmēr grozās ap sievietēm… nav labi.

No viņa vārdiem es apjautu, ka vienīgais jaunais vīrietis ciematā nav pasprucis garām godīgās Gledisas acīm nepamanīts.

-    Apžēliņ, - noelsās doktors Stouns. - Vilciens!

Tobrīd mēs jau bijām tuvu stacijai, tomēr metamies ātrā sprintā. Vilciens no Londonas jau stāvēja stacijā, -bet uz Londonu ejošais pašlaik pienāca.

Pie biļešu kases mēs saskrējāmies ar visai smalku jaunu cilvēku, un es pazinu, ka tas ir nupat atbraukušais mis Mārplas krustdēls. Izskatījās, ka viņš ir no tiem, kuriem nepatīk, ja uzskrien virsū. Tādi parasti lepojas ar savu iznesību un izklaidīgo.izskatu, un nav šaubu, ka vulgāra saskriešanās var izsist viņus no līdzsvara. Viņš pastreipuļoja sāņus. Es steidzīgi atvainojos, un mēs izspraucāmies uz perona. Doktors Stouns ierāpās vagonā. Es vēl paspēju pasniegt viņam mantas, kad vilciens negribīgi sakustējās un sāka braukt.

Es pamāju doktoram ar roku un pagriezos atpakaļ. Reimonds Vests bija attālinājies, bet es piebiedrojos mūsu vietējam aptiekāram, kurš nupat bija sācis soļot ciemata virzienā.

-   Riskants stāvoklis, - aptiekārs noteica. - Starp citu, kā pagāja izmeklēšanas komisijas sēde, mister Klement?

Es pastāstīju, kāds bija slēdziens.

-   Ak tā! Tad tā arī noticis. Es jau gaidīju, ka slēdziens būs tieši tāds. Un kur aizbrauca doktors Stouns?

Es atkārtoju to, ko doktors bija sacījis man.

-    Par laimi nenokavēja vilcienu. Šajā līnija jau ar vilcieniem neko nevar zināt. Es jums saku, mister Klement, tā ir kauna lieta. Kaunpilna, es sacītu. Vilciens, ar kuru es atbraucu, nokavējās par desmit minūtēm. Un par sestdienu vispār nav ko teikt. Un trešdien… nē, ceturtdien, jā, tas bija ceturtdien… es atceros, ka tas bija slepkavības dienā, jo bi ju nodomājis uzrakstīt kompānijai iznīcinošu sūdzību, bet slepkavības dēļ aizmirsu to izdarīt, jā, tas bija pagājušo ceturtdien. Biju aizbraucis uz farmaceitu biedrības sapulci. Un, kā jūs domājat, cik minūtes nokavēja tas, kam jāpienāk 6.50? Pusstundu. Precīzi pusstundu! Nu, ko jūs par to sacīsiet? Par desmit minu- tēm es vēl neko nesacītu, bet, ja vilciens nepienāk līdz divdesmit pāri septiņiem, nu ko, mājās ātrāk par pusi nekādi nenokļut. Kāpēc, es jautāju, kāpēc tad viņi to sauc par vilcienu, kas pienāk 6.50 ?

-    Pilnīgi pareizi, - es piekritu, vēlēdamies paglābties no aptiekāra monologa, tāpēc atvainojos un paskaidroju, ka man kaut kas jāpasaka Lorensam Redingam, kurš nupat bija parādījies ceļa otrā pusē.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

-   Loti priecājos, ka esmu saticis jus, - sacīja Lorenss. - Ienāciet pie manis:

Mēs iegriezāmies pa maziem, vienkāršiem vārtiņiem un aizgājām pa taciņu. Lorenss izņēma no kabatas atslēgu un ielika to atslēgas caurumā.

-  Tagad turat durvis aizslēgtas? - es pavaicāju-

-  Ja, - viņš rūgti iesmejas. - Ka tur bija ar tam staļļa durvīm, kad zirgs nozagts, ko? Vai tā tur bija, vikār? - Viņš pieturēja durvis, kamēr es iegāju iekšā. - Zināt, vikār, visā šajā lietā ir kaut kas, kas man nepatīk. Ir pārāk daudz.., kā lai to pasaka… uzvedinošu faktu. Kāds zināja, ka man ir pistole. Tas nozīmē, ka slepkava, kas arī viņš nebūtu, ienācis šajā mājā, varbūt pat iedzēris ar mani kādu mēriņu.

Ne obligāti, - es iebildu, - Varbūt vai viss Svētās Marijas Pļavu ciemats zināja, kur tieši jūs glabājat savu zobubirsti un kādu zobu pulveri lietojat.

-   Bet kāpēc tas viņus interesē?

-  Nezinu, - es atbildēju. - Bet interesē gan. Ja jūs pēkšņi nomainītu savu skūšanās krēmu, tā būtu varena sarunu tēma.

-   Viņiem laikam trūkst, par ko runāt.

-  Taisnība. Nekas tāds aizraujošs šeit nenotiek.

-   Nu ko, tagad ir noticis. Ar uzviju.

Es piekritu.

-  Un tomēr, kas viņiem visas šīs lietas pastāsta? Par skūšanās krēmu un tamlīdzīgi?

Varbūt vecā misis Ārčere?

Tā vecene? Cik es saprotu, viņa taču patiesība ir plānprātīga.

-   Tā vienīgi tāda nabadzīgo ļaužu maskēšanās, - es paskaidroju. - Viņi tikai slēpjas aiz muļķības maskas. Jūs varbūt būsiet ievērojis, ka vecā dāma ir ļoti apķērīga. Starp citu, pašlaik jau viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka ceturtdien ap pusdienlaiku redzējusi pistoli tās parastajā vietā. Kāpēc pēkšņi viņa ir tik pārliecināta?

-   Man nav ne mazākās nojausmas.

-   Kā jums šķiet, vai viņai ir taisnība?

-    Par to man atkal nav ne mazākās nojausmas. Es katru dienu netaisu inventerizāciju lietās, kas man pieder.

Es aplūkoju mazo viesistabu. Plaukti un galds bija nokrauti ar visdažādākajiem priekšmetiem. Lorenss dzīvoja šīs mākslinieciskās nekārtības pašā vidū. Mani tāds juceklis novestu līdz ārprātam.

-    Reizēm jau nākas papūlēties, lai atrastu vajadzīgo mantu, - viņš piezīmēja, pamanījis manu skatienu. - No otras puses, viss ir pa rokai, nav nekur iestūķēts.

- Patiešām, nekas nekur nav iestūķēts, - es piekritu. - Tomēr varbūt izrādītos labāk, ja pistoli jūs būtu kaut kur iebāzis.

-    Vai zināt, ka šādu jautājumu es jau gaidīju no kriminālmeklētāja. Kriminālmeklētāji ir tādi ēzeļi. Šādu nopēlumu es jau gaidīja.

-   Starp citu, - es pajautāju, - vai pistole bija pielādēta?

Lorenss papurināja galvu.

-  Tik bezrūpīgs es tomēr neesmu. Pistole bija izlādēta, lai gan tai blakus gulēja kastīte ar patronam.

-   Bet taiā reizē pistolē bija ielādētas visas sešas lodes, no kurām viena tika izšauta.

Lorenss pamāja ar galvu.

-   Un kam pieder roka, kas raidīja šāvienu? Viss jau ir ļoti labi, ser, tomēr, kamēr netiks atmaskots īstais noziedznieks, mani līdz mūža beigām turēs aizdomās par slepkavību.

-Tā nerunājiet, manu zēn.

-   Bet tā ir.

Viņš apklusa, sarauca pieri, tad beidzot saņēmās un sacīja:

Bet ļaujiet man pastāstīt, kā man gāja vakar vakarā. Ziniet, arī vecā mis Mārpla šo to saprot no šīm lietām.

-   Šķiet, ka šī iemesla dēļ viņu ne visai ieredz.

Lorenss vēlreiz atkārtoja savu stāstu.

Viņš, paklausot mis Mārplas padomam, devies uz Oldhollu. Tur viņam, Annai piepalīdzot, i/dcvies aprunāties ar istabeni. Anna meičai vienkārši pateikusi:

Roza, misters Redings grib uzdot tev dažus jautājumus. - Tad viņa izgājusi no istabas.

Lorenss juties visai nervozs. Roza, skaista, divdesmit piecus gadus veca meitene, apveltījusi viņu nevainīgiem, bet mulsinošiem skatieniem.

-   Runa ir… runu ir par pulkveža Protero nāvi.

-   Jā, ser.

-   Man ir nojauta, ka varēja būt… ka kāds varēja… ka… ka vajadzēja būt kādam incidentam…

Šajā mirklī Lorenss sajutis, ka zaudē drosmi, tāpēc no sirds nolamājis mis Mārplu un viņas padomu.

'- Nezinu, vai jūs varēsiet man palīdzēt?

-   Jā, ser?

Roza joprojām uzvedusies kā priekšzīmīga kalpone. Viņa bijusi pieklājīga, alkstoša palīdzēt un pilnīgi vienaldzīga pret apkārt notiekošo.

-   Pie velna to visu, - iesaucies Lorenss. - Vai tad jūs, kalpotāji, neesat to pārrunājuši savā galā? '

Šāda uzbrukuma taktika Rozu nedaudz sapurinājusi. Viņas priekšzīmības poza sašķobījusies.

-   Savā kalpotāju galā, ser?

-   Vai saimniecības vadītājas istabā, vai patrepē pie apaviem vai vienalga kurā vietā, kur jūs mēdzat aprunāties. Kaut kādai vietai taču jābūt.

Roza notēlojusi samulsumu un ieķiķinājusies. Lorenss jutis, ka viņam atgriežas drosme.

-   Paklausieties, Roza, jūs esat šausmīgi skaista meitene. Jūs noteikti sapratīsiet, kā es jūtos. Es nevēlos, lai mani pakar, jo nenoslcpkavoju jūsu saimnieku, tomēr daudzi domā, ka tieši es to esmu izdarījis. Vai jūs man kaut kādā veidā varat palīdzēt?

Varu iztēloties, cik lūdzošu seju šajā brīdī rādīja Lorenss. Viņa skaistā galva atmesta atpakaļ, viņa zilās acis žēlabām pieplūdušas. Roza atmai- gusi un kapitulējusi.

-     Ak, ser! Es esmu pārliecināta… Ja vien kāds no mums kaut kādā veidā var jums palīdzēt. Mēs neviens nedomājam, ka to izdarījāt jūs. Patiešām mēs tā nedomājam.

-   Es zinu, manu mīļo mcitenīt, bet tas neko nelīdz, kad nonāk līdz darīšanai ar policiju.

-    Ar policiju! - Roza atmetusi galvu. - Es jums varu pasacīt, ser, ka neko labu par to inspektoru mēs nedomājam. Slinks, kā viņš sevi sauc. Tad nu gan policists.

-   Neskatoties uz visu, policija ir ļoti varena. Un nu, Roza, jūs sacījāt, ka darīsiet visu, kas jūsu spēkos, lai man palīdzētu. Man ir tāda sajūta, ka mēs vēl ļoti daudz ko nezinām. Par sievieti, piemēram, kura apciemoja pulkvedi Protero iepriekšējā naktī pirms viņa noslepkavošanas.

-   Misis Lestreindža?

-   Jā, misis Lestreindža. Mani nepamet sajūta, ka aiz šī viņas apciemojuma slēpjas kaut kas ļoti savāds.

Jā, ser, patiešām. Mēs jau arī visi par to runājām.

Jūs par to runājāt?

-    Par to, kā viņa ieradās. Un kā prasīja pēc pulkveža. Un, protams, pēc tam izcēlās daudz iiinu. Neviens jau par šo dāmu gandrīz vai neko nezināja. Un misis Simonse, viņa ir pārvaldnie- i r, zināt, viņa izteica savu viedokli, ka nekas labs no tās dāmas neesot. Bet pēc tā, ko mēs dzirdējām no Glpdijas, nu ko, nezinu pat ko domāt.

-   Un ko jūs dzirdējāt no Gledijas?

-   Ak, neko, ser! Tā bija tikai… mēs, ziniet, tikai pļāpājām.

Lorenss skatījies viņā. Viņu neesot atstājusi sajūta, ka istabene kaut ko noklusē.

-   Būtu ļoti interesanti uzzināt, par ko viņa runāja ar pulkvedi Protero.

-   Jā, ser.

-   Man šķiet, ka jūs to zināt, Roza?

-   Es? Ak nē, ser! Es patiešām neko nezinu. No kurienes gan lai es kaut ko zinātu?

-   Ieklausieties manī, Roza. Jūs sacījāt, ka vēloties man palīdzēt. Ja jums ir gadījies kaut ko noklausīties, vienalga ko - tas pat var likties mazsvarīgi, bet laikam arī tas ir… es būšu jums šausmīgi pateicīgs. Galu galā ikvienam var… gluži nejauši var… gluži nejauši var gadīties kaut ko noklausīties.

-   Bet es neko nenoklausījos, ser, patiešām. Es neko nenoklausījos.

-   Tad varbūt kāds cits noklausījās? - Lorēnss neatlaidās.

-   Nu, ziniet, ser…

-   Lūdzu, pastāstiet man, Roza.

-   Es patiešām nezinu, ko par to sacīs Gledija.

-    Vai viņa negrib, ka jūs man stāstāt? Starp citu, kas šī Gledija ir?

-   Viņa ir virēja, ser. Un, redziet, viņa bija tikai izgājusi ārā parunāties ar kādu draugu, un tad viņa gāja garām logam - kabineta logam un tajā brīdī tur atradās saimnieks ar to dāmu. Un, protams, viņš runāja ļoti skaļi, tas mūsu saimnieks, kā jau šis vienmēr to dara. Un, dabīgi, būdama mazliet ziņkārīga… es gribēju sacīt…

-   Šausmīgi dabīgi, - piebalsoja Lorenss. - Es gribu sacīt, ka tur nemaz nebija iespējams nenoklausīties.

Bet, protams, viņa nevienam par to nestāstī- ja… izņemot mani. Un mēs abas nospriedām, ka las ir ļoti dīvaini. Bet saprotiet, Gledija nedrīkstēja neko stāstīt, jo tad nāktu gaismā, ka viņa bijusi ārā satikties ar… ar… ar draugu… un, nu ko, ja tas nāktu ausīs misis Pretai, tas ir, mūsu pavārei, ser, tas nozīmētu daudz nepatikšanu. Bet esmu pārliecināta, ka jūs taču nevienam ne- stastlsiet, ser. Vai tiesa?

-   Paklausieties, vai es varu aiziet uz virtuvi un aprunāties ar šo Gledisu?

Rozai šāds priekšlikums iedvesa šausmas.

Nē, ser. To nu nekādā gadījumā nedrīkst da- nl! Gledisa ir ļoti nervoza meiča.

Beigu beigās pēc ilgām un smagām pārrunām jautājums ticis izšķirts un tuvējā krūmājā sarunāta slepena tikšanās.

Un tur, noteiktā laikā Lorensu iepazīstināja ar nervozo Glediju, kas, pēc jaunā cilvēka apraksta, vairāk atgādināja drebošu trusīti kā cilvēkveidīgu būtni. Desmit minūtes pagāja, kamēr kaut cik izdevās meiču nomierināt. Pie visām miesām trīcošā Gledisa skaidroja, ka viņa nekādi nevarot… ka viņa neuzdrīkstoties… ka viņa nekad nenoticēšot, ka Roza viņu nodevusi, ka viņa neesot gribējusi neko ļaunu, patiešām neesot gribējusi, ka viņai klāšoties ļoti slikti, ja misis Preta kaut kad kaut ko uzzināšot par notikušo.

Lorenss pārliecinājis, pieglaimojies, pierunājis - līdz beidzot Gledisa piekrita runāt.

-   Ja jūs varat apsolīt, ser, ka tas neizplatīsies tālāk.

-   Nu, protams, ka neizplatīsies.

-   Un tiesā tas netiks vērsts pret mani.

-   Nekad.

-   Un jūs nepastāstīsiet kundzei?

-   Nekādā ziņā.

-   Ja tas nāks misis Pretas ausīs…

-   Nenāks. Un tagad pastāstiet, Gledis.

-   Ja jūs patiešām esat pārliecināts, ka tā būs pareizi.

-   Nu, protams. Kādu dienu jūs varēsiet priecāties, ka esat paglābusi mani no karātavām.

Gledisa paklusām iespiegusies.

-   Ak! Es to patiešām negribētu, ser. Tātad tā, es dzirdēju ļoti maz… un to pašu pilnīgi nejauši…

-   Es visu saprotu.

- Bet saimnieks, viņš nepārprotami bija ļoli dusmīgs. "Pēc visiem šiem gadiem", tā viņš tur sacīja, "tu uzdrošinies atnākt uz šejieni… " "Tas ii rupjš apvainojums…" tā atcirta tā dāma, bet es gan īsti nevarēju viņu sadzirdēt, un tad saimnieks pēc brīža rūca: "Es pilnīgi atsakos… pilnīgi…" Es nevaru visu atcerēties, bet izklausījās, ka viņi nopietni saķērušies - viņa gribēja, lai viņš kaut ko dara, bet viņš atteicās. "Tas ir pazemojoši, kā tu uzdrošinies nākt uz šejieni," tas ir viens, ko viņš sacīja. Un: "Tu viņu neredzēsi… es to aizliedzu…" Tas man lika saspicēt ausis. I/klausījās, ka tā dāma gribēja kaut ko pastāstīt misis Protero, bet viņš no tā baidījās. Un tad es pie sevis nodomāju: "Padomā tik, kāds tas mūsu saimnieks. Tad nu gan iedomājas no sevis. Nepavisam nav smuki tas viss, ko viņš tur runā un dala. Padomā tik!" es teicu. Un "Vīrieši visi ir vienādi," es vēlāk teicu savam draugam. Tomēr neliekas, ka viņš man būtu piekritis. Strīdējās, to gan. Bet viņš patiešām atzina, ka pulkvedis Protu o viņu reizēm pārsteidzot - kad šis esot re- d/ams baznīcā - kā baznīcas vecākais,, un kad apstaigājot ar šķīvi, un svētdienās pasniedzot stundas. "Bet paklau," es sacīju, "tas jau ir tas • liktākais" Jo es bieži biju dzirdējusi manu māti la sakām. Daudzas reizes.

Gledija apklusa, lai ievilktu elpu, bet Lorenss pa to laiku centās taktiski atgriezties pie sākotnējs sarunas tēmas.

-   Vai vēl kaut ko dzirdējāt?

-   Nu, precīzi atcerēties grūti, ser. Pārsvarā jau tas pats vien bija. Pāris reizes viņš noteica: "Es tam neticu". Jā, kaut ko tādu. "Lai ko arī saka Heidoks, es tam neticu."

-    Viņš tā arī sacīja? "Lai ko arī saka Heidoks"? '

-   Jā. Un vēl viņš sacīja, ka tā visa esot intrigu vērpšana.

-   Vai to, ko sacīja dāma, vispār nedzirdējāt?

-   Tikai pašās beigās. Viņa laikam bija piecēlusies, lai dotos projām, un pienāca tuvāk logam. Un es dzirdēju, ko viņa sacīja. Asinis dzīslās sastinga, patiešām. To es nekad neaizmirsīšu. "Ap šo laiku ritvakar jūs jau varat būt miris", viņa sacīja. Un cik naidīgi viņa to pateica. Un, tiklīdz es uzzināju jaunumus, tā sacīju Roza'i: "Nu, lūk, nu, lūk!"

Lorenss iegrimis domās. Visvairāk viņš prātojis par to, cik daudz var paļauties uz Glcdijas stāstu. Pamatos jau tas bijais patiess, lai gan kopš slepkavības izpušķots un pārspīlēts. Vislielākās šaubas izraisījis tas, cik precīzi ir atstāstīta pēdējā frāze. Tomēr ļoti iespējams, ka sacītais ir saistīts ar slepkavību.

Viņš pateicies Gledijai, pienācīgi atlīdzinājis viņai, apsolījis, ka meičas slepenais solis nenonāks misis Pretas ausīs un devies projām no Old- hollas. Tā nu bija radusies pamatīga viela pārdomām.

Viens gan skaidrs - misis Lestreindžas saruna .11 pulkvedi Protero nav bijusi nekāda miermīlīga, pie tam, pulkvedis bažīgi nevēlējies, lai šis lakts nonāktu viņa sievas ausīs.

Hs iedomājos gadījumu ar baznīcas vecāko, par kuru stāstīja mis Mārpla. Vai tc neredzēja zināmu līdzību?

Un vēl vairāk es brīnījos par doktoru Heido- ku. Viņš taču bija paglābis misis Lcstreindžu no liecības sniegšanas izmeklēšanas komisijai. Viņš bija darījis visu, kas viņa spēkos, lai paglābtu misis Lestreindžu no policijas.

Cik tālu ies šī aizsargāšana?

Un, ja viņam rastos aizdomas, misis Lestreindža izdarījusi nozieguma, vai arī tad viņš vel mēģinātu viņu piesegt?

Misis Lestreindža ir interesanta sieviete, sieviete, kurai piemīt ļoti spēcīgs, pievilcīgs '.auns. Iedomājoties vien, ka es varētu turēt vi- ņu aizdomās par slepkavību, es neieredzēju pats sevi.

Kaut kāda iekšēja balss man apgalvoja: "Tā nevar būt viņa!" Kāpēc?

un kaut kāds velniņš manās krūtīs atbildēja:

"Tāpēc, ka viņa ir ļoti skaista un pievilcīga sn-viete. Lūk, kāpēc."

Jo, kā mēdz sacīt mis Mārpla, katrā no mums mii loti daudz cilvēka dabas.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Kad atgriezos mācītājmuižā, redzēju, ka te noticis kas traģisks.

Grizelda ar asarām acis sagaidīja mani hallē un ievilka viesistabā.

-   Viņa aiziet.

-   Kas aiziet?

-   Mērija. Viņa iesniedza atlūgumu.

Man nu gan šis paziņojums nelikās traģisks.

-   Nu ko, - es sacīju. - Nāksies sameklēt citu kalponi.

Šāda doma man likās gluži saprātīga. Kad aiziet viena kalpone, viņas vietā jāsameklē cita, tāpēc, ieraudzījis Grizeldas pārmetošo skatienu, biju pilnīgā neizpratnē.

-    Len, tev pilnīgi nav sirds. Tevi tas neuztrauc.

Mani tas neuztrauca. Patiesībā man pat likās, ka akmens no sirds novēlies, jo nebūs vairs jāēd piededzināti pudiņi un puszaļi dārzeņi.

-    Un man tā meitene būs jāmeklē un vēl jāapmāca, - ievaidējās Grizelda. Viņas balsī ieskanējās bezgalīgs žēlums pret sevi.

-   Vai tad Mērija ir apmācīta? - es pajautāju.

-   Protams, ka ir.

-    Var jau būt, - es ieminējos, - ka kāds ir dzirdējis viņu uzrunājam mūs kā "seru" un "kundzi", un steidzīgi aizvilina projām kā īstu dārgumu. Man atliek vien piemetināt, ka tam aizvilinātājam nāksies vilties.

- Tas tā nav, - Grizelda nepadevās. - Neviens i its viņu negrib. Nesaprotu, kāpēc lai kāds viņu (•ribētu. Viņa ir apvainojusies, jo Letisa Protero paziņoja, ka viņa nenoslaukot kārtīgi putekļus.

Grizelda bieži izsaka pārsteidzošus paziņojumus, bet šis pārspēja visus iepriekšējos, tāpēc es palūdzu paskaidrot precīzāk. Neparko pasaulē es nenoticēšu, ka Letisa Protero varētu iejaukties mušu mājas iekšējās problēmās un pārmest mūsu kalponei nevīžību. Tas nu nekādi neizskatītos pec Lctisas, un tā es arī paziņoju Grizeldai.

Nesaprotu, - es sacīju, - kas mūsu putek- IH in kopīgs ar Letisu Protero.

Nekas, - atbildēja mana sieva. - Tāpēc jau las viss ir tik bezjēdzīgi. Es gribu, lai tu pats ej un aprunājies ar Mēriju. Viņa ir virtuvē.

Man nebija ne mazākās vēlēšanās runāt ar Meriju par šo tēmu. Grizelda, kas ir enerģiska un •.iiauja sieviete, iestūma mani virtuvē, pirms es vel biju paspējis izrādīt pretestību.

Mērija pie izlietnes mizoja kartupeļus, Labdien, - es nervozi apsveicinājos.

Merija palūkojās uz mani, novaibstījās, "bet neatbildēja ne vārda.

Misis Klementa stāsta man, ka tu gribot mūs atstāt? - es pajautāju.

Šoreiz Mērija visžēlīgi pagodināja mani ar atbildi:

-   Ir lietas, - viņa drūmi sacīja, - ar kurām neviena meitene nesamierināsies, lai kā arī viņu lūgtu.

-   Vai tu varētu pastāstīt, kas tieši tevi sarūgtinājis?

-   Pateikt divos vārdos, to es varu. (Te nu man jāpiezīmē, ka viņa nenovērtēja savas spējas). Nāk te visādi un okšķerē man aiz muguras. Bāž visur degunu. Un kāda viņai darīšana, cik bieži es kabinetā slauķu putekļus vai mazgāju grīdu? Ja jūs un kundze nesūdzaties, kāda citiem tur darīšana? Ja jūs esat apmierināti, tad es teikšu, ka viss ir kārtībā.

Es nekad neesmu bijis apmierināts ar Mēriju. Jāatzīstas,"ka es pat ilgojos pēc kabineta, kurš katru ritu liktu rūpīgi uzkopts un putekļi noslaucīti. Mērijas maniere notraust lielumu no vieglāk pieejamajām virsmām un zemākajiem galdiņiem nu galīgi neapmierināja mani, tomēr es saprata, ka šobrīd nav jēgas runāt par šīm lietām.

-    Bija taču jāiet uz to izmeklēšanās komisiju, vai ne? Jāstāv divpadsmit vīru priekšā, tādai kā- rīgai meitenei kā es! Un kas zina, kādus tik jautājumus viņi var sadomāt uzdot. To nu es jums saku. Nekad agrāk man nav gadījies strādāt mājā, kurā notiek slepkavība, un nekad vairs es arī negribu nonākt tādā vietā.

-   Es ceru, ka tev nenāksies nokļūt tādā vietā, - es mierināju. - Caurmērā ņemot, tādas lietas atgadās ļoti reti.

-    Man neinteresē jūsu caurmērs. Viņš bija miertiesnesis. Daudzus nabaga puišus aizsūtījis 11/ cietumu par zaķu šaušanu un viņa fazānu trenkāšanu un ko tik vēl ne. Un tad, kad viņš vēl nav pat kaut cik pienācīgi apglabāts, atnāk tā viņa meitiņa un saka man, ka es kārtīgi nepildot savus pienākumus.

-   Jūs gribat sacīt, ka mis Protero bija šeit?

-   Atradu šo, kad pārnācu no "Zilā mežakui- ļa". Kabinetā šī bija. Un "ak!" šī iesaucas. "Es meklēju savu mazo, dzelteno beretīti, savu mazo, dzelteno cepurīti. Atstāju to šeit viņdien."

"Nu ko," es saku. "Neesmu redzējusi nekādu cepuri. Tās te nebija, kad es ceturtdienas rītā kopu istabu," es saku. Un"Ak", šī Saka, "es gan zinu, k>(ipēc jūs to neredzējāt. Jūs taču nešķiežat pārāk daudz laika, lai uzkoptu istabas, vai ne?" I In tad šī pārvelk ar pirkstu pār kamīna dzegu un skatās uz to. It kā tādā rītā kā šis man būtu laiks nocelt visas tās vāzes un tad salikt atpakaļ, kad policija pirmo reizi atslēgusi kabineta durvis. "Ja vikārs un viņa kundze ir apmierināti, tad domāju, ka ar to arī pietiek, mis," es šai saku. Bet šī tik smejas un aiziet pa verandas durvīm un saka: "Ak, bet vai jūs esat pārliecināta, ka viņi ir apmierināti?"

-  Skaidrs, - cs nopūtos.

-   Nu tad nu tā! Katrai meitenei ir sava pašcieņa. Esmu pārliecināta, ka strādāju jūsu un kundzes labā tā, ka āda no pirkstiem nodilst. Un ja kundze grib pamēģināt kādu jaunmodīgu ēdienu, es vienmēr esmu gatava ķerties tam klāt.

-   Es tev pilnīgi ticu, - es mierināju meiču.

-    Bet viņa noteikti kaut ko ir saklausījusies, citādi jau tā nerunātu. Un, ja es jūs neapmierinu, tad labāk eju projām. Es jau neņemu pārāk galvā to, ko saka mis Protero. Viņu jau arī Hollā nemīl, to es jums varu pateikt. Nekad ne lūdzu, ne paldies, un pati visu izmētā pa labi un pa kreisi. Es jau daudz neuztrauktos ari par pašu mis Letisu Protero, ja misters Deniss tā necerētu uz viņu. Bet viņa jau ir no tām, kuras vienmēr prot aptīt jaunu džentlmeni ap mazo pirkstiņu.

Tā runājot, Mērija grieza ārā kartupeļiem melnumus, pie tam, darīja to tik sparīgi, ka izgriezumi lidoja pa visu virtuvi kā krusas graudi. Pēkšņi viens no tiem trāpīja man pa aci un mūsu saruna aprāvās.

-   Vai tev neliekas, - es jautāju, piespiedis acij kabatlakatu, - ka tu pārāk nopietni ņem to pie sirds? Nekas ļauns par tevi nav sacīts. Tu taču zini, Mērij, ka kundzei ir ļoti žēl šķirties no tevis. .

-     Man nav nekas pret kundzi. Un ari pret jums ne, ser.

-   Nu ko, vai tādā gadījumā tev nešķiet, ka esi uzvedusies visai muļķīgi?

Mērija pavīpsnāja.

-   Biju mazliet satraukta, pēc visas šīs izmeklēšanas komisi jas un tamlīdzīgi. Tomēr es negribētu sagādāt kundzei neērtības.

-   Tad jan viss kārtībā, - es nopūtos.

Atstājis virtuvi, es ieraudzīju, ka Grizelda un

Deniss gaida mani.

-   Nu kā? - iesaucās Grizelda.

-  Viņa paliek, - es atbildēju un vēlreiz nopūtos.

-   Len, - sacīja mana sieva. - Tu esi loti gudrs.

Man gan negribējās piekrist viņai, jo neuzskatīju sevi par tik ļoti gudru. Man ir tāda neskaidra nojauta, ka sliktāku kalponi par Mēriju laikam neatrast. Lai kas arī nāktu viņas vietā, sliktāk jau nebūtu.

Bet man patika sagādāt Grizeldai prieku. Es atstāstīju, par ko Mērija bija sūdzējusies.

Tas ļo'i izskatās pēc Letisas, - iesaucās Deniss. - Viņa nevarēja atstāt savu dzelteno bereti seit trešdien. Tā viņai bija galvā ceturtdien, kad spēlējām tenisu.

Tas man liekas pilnīgi iespējams, - es noteicu.

Viņa nekad nezina, kur atstāj savas mantas,.- I teniss turpināja ar kaut kādu nedabīgu lepnumu un apbrīnu, kas man likās pilnīgi nevietā: - Katru dienu viņa pazaudē kādu duci mantu.

Visai pievilcīga rakstura īpašība, - es piezī- meju.

Deniss manu sarkasmu nesaklausīja.

Viņa ir pievilcīga, - viņš nočukstējās un d/iļi nopūtās. - Viņu tik bieži bildina, tā viņa man stāstīja.

-   Tic laikam tādi precētu vīru bildinājumi, ja tiek viņai izteikti šeit, - cs piezīmēju. - Pie mums taču nav vecpuišu.

-    Bet doktors Stouns? - ieminējās Grizelda. Viņas acis šaudījās apkārt.

-   Jā , viņš uzaicinājis Letisu apskatīt kapukal- na izrakumus, - es piekritu.

-   Nu, protams, - iesaucās Grizelda. - Viņa ir pievilcīga meitene, Len. Un to jūt pat plikpauraini arheologi.

-   Un viņai ir milzīgs seksapīls, - gudri noteica Deniss.

Katrā gadījumā Lorenss Redings ir pilnīgi vienaldzīgs pret Letisas pievilcību. Bc,t lūk, ko paziņoja Grizelda, pie tam, darot to kā cilvēks, kas pārliecināts par savu taisnību.

-   Lorensam pašam ir milzīgs seksapīls. Tādiem cilvēkiem vienmēr patīk… kā lai es to pasaku… kvēkeru [1] tipa sievietes, savaldīgas un pašpaļāvīgas, tādas, kuras parasti tiek uzskatītas par aukstām. Es domāju, ka Anna ir vienīgā sieviete, kura jebkad varētu pakļaut Lorensu. Un esmu pārliecināta, ka viņi viens otram nekad neapniks. Tomēr vienā ziņā viņš ir bijis visai dumjš. Viņš pārāk ir uzticējies-Leti- sai. Un laikam jau viņam ne sapņos nerādījās, ka viņa viņā ieķersies. Viņš tam ir par kautrīgu, lai gan man ir nojauta, ka las tā tomēr noticis.

- Viņa nevar ciest viņu, - iesaucās Deniss. - Viņa pati man pastāstīja.

Man vēl nekad nebija gadījies redzēt lādu līdzjūtības pilnu skatienu, ar kādu pēc šiem vārdiem Grizelda, kapa klusumam valdot, apveltīja Denisu.

Es iegāju savā kabinetā. Manuprāt, tur vēl valdīja kaut kāda pārdabiska, baismīga gaisotne. I'.s zināju, ka tam jātiek pāri. Ja es šāclām izjūtam tagad padošos, tad vairs nekad nespēšu izmantot kabinetu. Es domīgi piegāju pie rakstāmgalda. Šeit Protero bija sēdējis, sārtu seju, spēka pārpilns, pašpārliecināts, un šeit vienā mirklī viņa dzīvība bija pārtrūkusi. Un šeit, vieta, kur pašlaik stāvu es, bija stāvējis Protero ienaidnieks., .

Un tagad Protero vairs nav…

Lūk, kur pildspalva, kuru turējuši viņa pirksti.

Un uz grīdas redzēja blāvu, patumšu plankumu. Paklājs gan tika aizsūtīts uz tīrītavu, tomēr asinis izsūkušās tam cauri.

Es nodrebinājos.

Es nespēšu vairs strādāt šai kabinetā, - sacī- ju skaļā balsī. - Vienkārši nespēšu.

Un tad manu skatienu ka,ut kas piesaistīja. Tas bija niecīgs, tomēr koši zils plankumiņš. Es pieliecos. Zem rakstāmgalda uz grīdas mētājās kāds mazs priekšmets. Es to pacēlu.

Un tā es stāvēju, ar šo priekšmetu plaukstā, kad ienāca Grizelda.

-   Aizmirsu tev pastāstīt, Len. Mis Mārpla vēlas, lai mēs šovakar aizejam pie viņas pavakariņot. Un izklaidēt viņas krustdēlu. Mis Mārpla baidās, ka viņš var sākt garlaikoties. Es apsolīju, ka mēs aiziesim.

-   Lieliski, mana dārgā.

-   Ko tu tur pēti?

-   Neko.

Es aizvēru plaukstu un, paskatījies uz sievu, piebildu:

-   Ja tu nepratīsi pakavēs laiku dižajam meistaram Reimondam Vestam, mana dārgā, viņš nobeigsies no garlaicības.

-    Nepaliec smieklīgs, Len, - mana sieva atcirta un tumši nosarka.

Kad viņa bija izgājusi, es atkal atvēru plaukstu.

Tajā gulēja zils lazurīta auskars, rotāts mazītiņām pērlītēm.

Visai neparasts dargakmenis, un es ļoti labi zināju, kur pēdējo reizi esmu to redzējis.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Nevaru sacīt, ka kādreiz būtu īpaši augstu vērtējis misteru Reimondu Vestu. Zinu gan, ka viņš liek uzskatīts par lielisku romānistu. Viņš ir darījis slavenu savu vārdu ari kā dzejnieks. Dzejoļos viņš nelieto lielos sākuma burtus, kas, kā man šķiet, arī izsaka modernisma būtību. Viņa grāmatas stāsta par nepatīkamiem ļaudīm, kuri dzivo pārsteidzoši vienmuļu dzīvi.

Viņš iecietīgi mīl savu "krustmāti Džemu", kuras māju, viņai klātesot, dēvē par savu "patvēruma vietu".

Viņa klausās katrā viņa vārdā ar pieglaimīgu interesi, un, ja arī kādreiz viņas acīs icgailas sīka uzjautrinājuma liesmiņa, esmu pārliecināts, ka viņš nekad to nepamana.

Viņš tūdaļ pielipa Grizeldai un sāka apbērt viņu glaimiem: Viņi sprieda par modernām lugām. Tālāk saruna pārgāja uz moderno dekorāciju skicēm. Grizelda tēloti smējās par Reimonda Vesta asprātībām, bet domāju, ka saruna neatstāja viņu vienaldzīgu.

Manas un mis Mārplas vienmuļās sarunas laika es ik pēc brīža dzirdēju atkārtojamies frāzi "kā gan jūs te esat aprakti".

Beigu beigās tas sāka mani kaitināt un cs pekai i pavaicāju:

- Jūs laikam mūs šeit uzskatāt par tādiem, kas bezcerīgi atpalikuši no dzīves?

Rcimonds Vests pavicināja cigareti un kā cilvēks, kas necieš iebildumus, paziņoja:

Es užskatu Svētās Marijas Pļavas par sastāvējušos varžu dīķi.

To pasacījis, viņš noraudzījās uz. mums, un l'.aidīja mūsu aizvainojumu. Viņam par lielu sarūgtinājumu, neviens neko tamlīdzīgu neizrādīja.

-   Tas nu nav tas labākais salīdzinājums, dārgais Reimond, - mundri iebilda mis Mārpla. - Manuprāt, nekur neieraudzīt tik daudz dzīvības, kā mikroskopā aplūkojot pilienu ūdens no aizauguša varžu dīķa.

-   Jā, arī tā ir sava veida dzīve, - atzina romānists.

-   Tā pati jau vien ir, vai ne? - noteica mis Mārpla.

-   Un jūs salīdzināt sevi ar stāvoša, aizauguša dīķa iemītnieku, krustmāt Džeina?

-   Mans dārgais, kaut ko līdzīgu tu taču uzrakstīji savā pēdējā grāmatā. Tā vismaz es atceros.

Nevienam jaunam rakstniekam nepatiks, ja citāti no viņa darbiem tiks izmantoti pret viņu pašu. Reimonds Vests nebija izņēmums.

-   Tas ir kas gluži cits, - viņš atcirta.

-    Galu galā, dzīve visur ir līdzīga, - savā mierpilnajā balsī sacīja mis Mārpla. - Piedzimšana, bērnība, jaunība, saskarsme ar citiem cilvēkiem, sadursmes, un tad apprecēšanās, un atkal bērni…

-   Un beigās nāve, - nobeidza Grizelda. - Vai zināt, ka mums šeit nesen notika slepkavība?

Reimonds Vests atgaiņājās no šīs šausmu vēsts, vicinot cigareti.

-    Slepkavība ir kaut kas tik primitīvs, tik rupjš, - viņš atbildēja. - Mani neinteresē slepkavības.

Šāds paziņojums pirmajā mirklī nenonāca līdz manai saprašanai. Visi apgalvo, ka pasaule mīl iemīlējušos. Piemērojiet šo izteicienu slepkavībai, un iegūsiet vēl nemaldīgāku patiesību. Neviens nespēj noturēties, nepainteresējies par nupat notikušu slepkavību. Vienkārši ļaudis, tādi kā (ii izelda un es, nekaunas no šāda fakta un atzīst to, bet tādi kā Reimonds Vests, tādiem jāizliekas, ka šis baismīgais notikums viņus garlaiko. Vismaz pirmās piecas minūtes viņiem tas izdodas.

Un tad mis Mārpla iegāza savu krustdēlu, sacīdama:

Mēs ar Reimondu pusdienlaikā par to vien i unājām.

Mani ļoti interesē vietējie jaunumi, - Reimonds steidza paziņot, žēlīgi un iecietīgi uzsmaidīdams mis Mārplai.

Vai jums ir kāda sava teorija, mister Vest? - pajautāja Grizelda.

Loģiski ņemot, - atbildēja Reimonds Vests, .ilkal pavicinādams cigareti, - tikai viens cilvēks varēja nogalināt Protero.

-   Un kas? - iesaucās Grizelda.

Mēs visi ar glaimojošu uzmanību gaidījām, ko viņš sacīs.

-  Vikārs, - noteica Reimonds un apsūdzoši pabakstīja pret mani ar pirkstu.

Es iegārdzos.

Protams, - viņš mani mierināja. - Es zinu, ka jus to neizdarījāt. Dzīvē nekad nav tā, kā vajadzētu būl. Tomēr es iedomājos, kas tā būtu par drāmu - draudzes vecāko vikāra kabinetā nogalina pats vikārs. Brīnišķīgi!

-   Un iemesls? - cs painteresējos.

-   Ak, tās ir interesanti. - Viņš apsēdās, ļaudams cigaretei apdzist. - Domāju, ka mazvērtības komplekss. Varbūt pārlieku smaga nomāktība. Es par šādu notikumu gribētu uzrakstīt stāstu. Apbrīnojami komplicēts gadījums. Nedēļu pēc nedēļas, gadu pēc gada viņš redz šo vīru. Satiekoties sakristejā, zēnu kora izbraukumos, apstaigājot baznīcu ar ziedojumu vāceli, ejot pie altāra. Un vienmēr viņš šo cilvēku neieredz un vienmēr savu nepatiku apspiež. Tas runā pretī kristietībai, un viņš neļauj tai izlauzties uz āru. Un tā ši mānija struto viņam zem ādas, līdz kādu dienu…

Viņš izdarīja zīmīgu žestu.

Grizelda pagriezās pret mani.

-   Vai tevi ir kādreiz mocījušas šādas izjūtas, Len?

-   Nekad, - es godīgi atbildēju.

-   Un tomēr es dzirdēju, ka jūs vēl nesen esot vēlējies, lai viņš nestaigātu pa šo pasauli, - piezīmēja mis Mārpla.

(Ak, šis nožēlojamais-Deniss! Protams, tas izteiciens ir mana kļūda).

-   Diemžēl tas ta bija, —es atzinu. - Tas iznāca tāds muļķīgs izteikums, bet patiešām, torīt pilkvedis uzvedās tik neciešami.

Tas man liek vilties, - sacīja Reimonds Vēsts, - jo protams, ja jūs zemapziņā patiešām plānotu kaut ko nodarīt viņam, jūs nekad neatļautos pasacīt šādus vārdus.

Viņš nopūtās.

Mana teorija sašķīst drumslās. Šī, iespējams, būs kāda ļoti parasta slepkavība - kāds atriebīgs malumednieks vai kaut kas tādā gara.

Pie manis šo pēcpusdienu bi ja atnākusi mis Krēma, - sacīja mis Mārpla. - Satiku viņu ciemata un piedāvāju, vai viņa nevēlas apskatīt maini dārzu. »

Vai tad viņai patīk dārzi? - pajautāja Grizelda.

Domāju, ka nē, - acīm iezibsnoties, atteica mis Mārpla, - Bet vai jums nešķiet, ka tas ir ļoti parocīgs iemesls, lai aprunātos?

Un ko jūs par viņu domājat? - pajautāja < Irizelda. - Es neticu, ka viņa patiesi ir tik slikta.

Viņa Ijcz īpašas mudināšanas man daudz ko . pa stāstīja, patiešām daudz ko, - pavēstīja mis Marpla. - Par sevi, ziniet, par tuviniekiem. Gandri/ visi ir jau miruši, tikai daži vēl dzīvo Indijā. I uti skumjš stāsts. Starp citu, nedēļas nogalē viņa bija aizgājusi uz Oldhollu.

Ko? "

Jā. Kā šķiet, misis Protero viņu uzlūgusi vai ,111 viņa pati pieteikusies, ka vēlas apciemot misis Protero, nezinu, kā tur īsti bi jis. Laikam piedāvājusies pastrādāt šādus tādus sekretāres darbiņus - daudzas vēstules esot jāizskata. Beigu beigās viss iegriezies gluži veiksmīgi. Doktors Stouns ir aizbraucis, un viņai nav ko darīt. Kāds gan prieks var būt no tiem izrakumiem.

-   Stouns? - pajautāja Reimonds. - Vai viņš ir tas arheologs?

-   Jā, veic izrakumus kapukalnā Protero īpašumos.

-     Viņš ir lāga vīrs, - paziņoja Reimonds. - Vareni aizrāvies ar savu darbu. Nesen satiku viņu kādās vakariņās. Mēs loti interesanti parunājam. Vajadzēs viņu apciemot.

-    Diemžēl, - es paskaidroju, - viņš nedēļas nogalē ir aizbraucis uz Londonu. Bet paklausieties, jūs taču šo pēcpusdienu stacijā uzskrējāt viņam virsū.

-   Es uzskrēju virsū jums. Jūs bijāt kopā ar kādu maza auguma briļļainu resnīti.

-   Ja, ar doktoru Stounu.

-    Bet paklausieties, mans dārgais, tas nebija Stouns.

-   Nebija Stouns?

-    Katrā ziņā ne tas arheologs, Es viņu pazīstu gluži labi. Tas vīrs nebija Stouns. Pat ne mazākās līdzības.

Mēs blenzām viens'uz otru. Patiesībā es blenzu uz mis Mārplu.

-   Neiespējami, - es noelsos.

-   Ceļasoma, - noteica mis Mārpla.

-   Kas par ceļasomu? - pajautāja Grizelda.

-   Tas man atgādina gadījumu, kad kāds virs staigāja apkārt un izlikās par gāzes inspektoru, - nomurmināja mis Mārpla. - Ķēriens gan viņam bija visai niecīgs.

-   Krāpnieks, - sacīja Reimonds Vests. - Nu jau tas patiešām paliek interesanti.

-   Galvenais jautājums - vai tam ir kas kopīgs ar slepkavību? - pajautāja Grizelda.

-   Nav teikts, - es atbildēju. - Bet… - un palūkojos uz mis Marplu.

-   Šī ir dīvaina lieta, - viņa nomurmināja. - Vēl viena dīvaina lieta.

-   Jā, - es piecēlos. - Man šķiet, ka par to tūdaļ vajadzētu pastāstīt inspektoram.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Kad man izdevās sazvanīt inspektoru Slinku, viņa pavēles bija īsas un konkrētas. Nekas nedrīkst "izplatīties uz āru". Galvenais, nedrīkst satraukt mis Krēmu. Pa to laiku jānoorganizē ceļasomas meklēšana kapukalna apkaimē.'

Mēs ar Grizeldu mājās atgriezāmies šī jaunā notikumu gaitas pavērsiena satraukti. Denisa klātbūtnē neko daudz runāt nevarēja, jo bijām cieši nosolījušies inspektoram Slinkam, ka ne- slāstīsim nevienam ne vārda.

Jebkurā gadījumā, Denisam pietika savu rūp- |ii. Viņš ienāca manā kabinetā, nemitīgi bungāja ar pirkstiem, mīdījās uz vietas un izskatījās bezgala apmulsis.

-   Kas noticis, Denis, - es beidzot pavaicāju.

-   Tēvoci Len, es negribu braukt jūrā.

Es biju pārsteigts. Zēns līdz šim likās ļoti pārliecināts par saviem nākotnes nodomiem un karjeru.

-   Bet tu taču tik ļoti to vēlējies.

-   Jā, tomēr esmu pārdomājis.

-   Un ko tu gribi darīt?

-   Gribu nodarboties ar finansēm.

Tas mani pārsteidza vel vairāk.

-    Ko tu ar to domā - nodarboties ar finansēm?

-   Tieši to. Es gribu darboties Siti jā.

-   Bet, manu dārgo zēn, es esmu pārliecināts, ka tāda dzīve tev nepatiks. Pat ja es tev palīdzētu iegūt vietu kādā bankā…

Deniss paskaidroja, ka ne to viņš domājis. Viņš negribot strādāt bankā. Kad es pavaicāju, ko tieši viņš vēlas, tad, kā jau bi ju domājis, izrādījās, ka zēns īsti nezina.

Sākot "nodarboties ar finansēm", viņš bija domājis iespēju ātri kļūt bagātam. Savā jaunības optimismā viņš iedomājās, ka pietiek, iekļūt Siti jā un bagātība "nodrošināta. Es, cik saudzīgi vien spēdams, centos aizgaiņāt šo viņa ilūziju.

-   Kas tev to iestāstīja? - es pajautāju. - Tu tik priecīgi sapņoji par došanos jūrā.

-   Es zinu, tēvoci Len, bet esmu daudz ko pārdomājis. Kādu dienu es gribēšu apprecēties… un, kā man liekas, lai varētu apprecēties, jābūt bagātam.

-   Fakti runā pretī tavai teorijai, -es iebildu.

-   Es zinu, bet, ja ir meitene, redziet, tāda meitene, kas pieradusi pie bagātības…

Tas bija ļoti nenoteikti, tomēr es sapratu, ko viņš domā.

-    Zini, - cs ierunājos, - visas meitenes jau nav tādas kā Letisa Protero.

Viņš tūdaļ aizsvilās.

-    Jūs patiešām esat ļoti netaisns pret viņu. Jums viņa nepatīk. Un Grizeldai arī viņa nepatīk. Grizelda teic, ka Letisa esot apnicīga.

No sievietes viedokļa Grizeldai bija pilnīga taisnība. Letisa ir apnicīga. Tomēr cs arī spēju saprast, kāpēc zēnam šis apzīmējums nav pieņemams.

-Ak, ja ļaudis būtu kaut nedaudz piekāpīgāki. Kāpēc pat Nepjeri īgņojas par viņu, un vēl tādā brīdī kā šis! Tikai tāpēc, ka viņa aizgāja no tenisa spēles mazliet agrāk. Kāpēc vajadzētu palikt, ja viņai bija garlaicīgi? Domāju, ka pietiekami daudz pieklājības viņa izrādīja, vispār ierodoties.

-    Tīrā dāvana, - es pasmīnēju, bet Deniss dzēlību nepamanīja. Viņš bija pārāk aizņemts, aizstāvot Letisu.

-   Viņa ir tik nesavtīga. Varu jums to pieradīt. Vina taču pierunāja mani palikt. Protams, es arī gribēju iet projām, bet viņa iebilda, ka tas nebūšot labi pret Nepjeriem. Un, tikai lai darītu viņai prieku, es tur aizkavējos vēl stundas ceturksni.

Jaunajam cilvēkam ir visai dīvains priekšstats par to, kas ir nesavtība.

-   Un tagad, kad es dzirdu, kā Sūzana Nepjera stāsta visiem par Lctisas sliktajām manierēm…

-   Es tavā vietā par to neuztrauktos.

-   Tas viss jau ir ļoti skaisti, bet…

Viņš pēkšņi aprāvās, tad turpināja:

-   Es… es Letisas dēļ esmu gatavs uz visu.

-   Tikai retais no mums cita cilvēka dēļ ir gatavs uz visu, - es iebildu. - Lai kā mēs to vēlētos, mēs esam bezspēcīgi.

-   Ak, kaut es labāk biītu miris, - nočukstēja Deniss.

Nabaga zēns. Jaunības aizraušanās ir bīstama slimība. Lai nesāpinātu Denisu, es atturējos teikt patiesību, kas tā vien lauzās pār lūpām. Tā vietā es atvadījos un devos gulēt.

Nākamajā rītā astoņos es noturēju dievkalpojumu un, atgriezies mājās, atradu Grizeldu sēžam pie brokastu galda ar atvērtu vēstuli rokā. Tā nāca no Annas Protero.

Dārgā Grizeldu,

ja Jūs un vikārs varētu neuzkrītoši atnākt pie manis uz vēlajām brokastīm, es būtu Jums ļoti pateicīga. Ir noticis kaut kas loti dīvains, tāpēc es vēlētos uzklausīt mistera Klementa padomu.

Lūdzu, nestāstiet par šo nevienam, kad atnāksiet, jo arī es nevienam neko neesmu sacījusi.

Ar cieņu Jūsu

Anna Protero

-   Mums, protams, jāiet, - sacīja Grizelda.

Es piekritu.

-   Interesanti, kas tur varētu būt noticis?

Arī mani tas interesēja.

-   Zini, - es sacīju Grizeldai, - man neliekas, ka mēs vēl būtu nonākuši šajā lietā līdz atrisinājumam.

-Tu domā, līdz tam, kad kāds patiešām tiek arestēts?

-   Nē, - es atteicu. - Domāju, ka te ir dažādi sazarojumi un zemstraumes, par kurām mums nekas nav zināms. Vēl milzums lietu jānoskaidro, līdz mēs nonāksim pie patiesības.

-Tu domā tādas lietas, kas šķiet mazsvarīgas, bet kurām tomēr mēs netiekam pāri?

-Jā, manuprāt, tu ļoti labi pateici manu domu.

-   Es gan domāju, ka mēs visi te ceļam lielu jezgu, - iejaucās Deniss, mielodamies ar marmelādi. - Tas tak ir traki priecīgs notikums, ka ve- cais Protero miris. Viņš nevienam nepatika. Ak, es jau saprotu, ka policijai raižu līdz kaklam. Tāds jau viņu darbs. Bet man gan gribētos cerēt, ka viņi nekad nevienu neatradīs. Būšu nikns, kad vajadzēs noskatīties, kā Slinkam paveiksies un viņš staigās uzpūties un pārliecināts par savu svarīgumu un gudrību.

Arī es esmu tikai cilvēks un piekrītu Denisam attiecībā uz Slinku. Cilvēks, kurš sistemātiski visiem glauda pret spalvu, nevar cerēt, ka būs ļoti iemīļots.

-   Doktors Heidoks domā gandrīz tāpat kā es, - Deniss turpināja. - Viņš nekad nenodotu slepkavu tiesās rokās. Tā viņš sacīja.

Manuprāt, šāds Heidoka viedoklis ir bistams. Tas pats par sevi var būt apspriešanas vērts, ne man par to spriest, bet tas var atstāt uz jaunā cilvēka bezrūpīgo domāšanu tādu iespaidu, kādu, esmu pārliecināts, pats Heidoks nemaz nebūs vēlējies.

Grizelda palūkojās ārā pa logu un paziņoja, ka dārzā klimstot reportieri.

-   Manuprāt, viņi atkal fotografē kabineta logus, - viņa sacīja un nopūtās.

Mēs jau no viņiem bijām pamatīgi cietuši. Sākās viss ar ciemata dīkdieņu ziņkārību. Viņi nāca, blenza un pētīja. Tad sekoja fotoaparātiem bruņojušies reportieri, un atkal ciemata dīkdieņi, kuri nu blenza uz reportieriem. Beigu beigās mums nācās palūgt, lai ārpusē pie logiem dežurētu no Mačbenhemas izsauktais konstebls.

-   Nu ko, - es sacīju. - Bēres notiks rit no rīta. Cerams, ka pēc tām ziņkārība noplaks.

Kad ieradāmies Oldhollā, ari tur es pamanīju slaistāmies dažus reportierus. Viņi uzbāzās man

ar visdažādākajiem jautājumiem. Uz visiem es atbildēju vienu un to pašu (mēs izlēmām, ka tā būs vislabāk) - "Man nav jums ko sacīt." -

Sulainis ieveda mūs viesistabā, kuras vienīgā pašreizējā apdzīvotāja izrādījās mis Krēma. Viņa neapšaubāmi izskatījās bezgala priecīga.

- Tas nu ir pārsteigums, vai ne? - viņa sacīja, kad bijām sarokojušies. - Man nekad nekas tāds nevarētu ienākt prātā, bet misis Protero ir jauka, vai ne? Un, protams, nav patīkami jaunai meitenei, kas apmetusies tādā vietā ka "Zilais meža-. kuilis", kur apkārt snaikstās reportieri. Un, protams, nav jau tā, ka cs nekam nebūtu noderīga - šādā brīdī sekretāre patiešām ir vajadzīga, un mis Protero jau nu nekāds palīgs nav, vai ne?

Man kļuva jautri, redzot, ka agrākais naidīgums pret Letisu joprojām pastāv, kamēr pret Annu mis Krcmai pamodušās siltas jūtas. Tajā pašā laikā es prātoju, vai viņas stāsts par ierašanos šeit ir pilnīgi precīzs. Pēc mis Kremas vārdiem, iniciatīva nākusi no Annas, bet es mazliet šaubījos, vai tas atbilst patiesībai. Pirmītējā iemi- nešanās par to, ka nav patikas vienai pašā i uzturēties "Zilajā mežakuilī", varbūt arī dzimusi meitenes pašas galviņā, tomēr, padomājot ar vēsu pratu, man nelikās, ka mis Krēma runā patiesību.

Tajā mirklī istabā ienāca Anna Protero.

Viņa bija ģērbusies neuzkrītošā, melnā tērpā un rokā nesa svētdienas avīzi, kuru, pavadot ar nožēlas pilnu skatienu, pasniedza man.

-    Man nav nekādas pieredzes šādās lietās. Tas ir šausmīgi, vai ne? Tūdaļ pēc izmeklēšanas komisijas mani iztaujāja kāds reportieris. Pasacīju viņam tikai to, ka jūtos šausmīgi satriekta un cits nekas sakāms man nav, un tad viņš man pajautāja, vai es ļoti vēlos, lai tiktu -atrasts mana vīra slepkava, un es atbildēju "Jā." Un tad, varbūt tāpēc, ka man bija radušās kādas aizdomas, es pateicu "Nē." Un tad viņi man jautāja, vai es nedomājot, ka slepkava var būt kāds no vietējiem, uz ko es atbildēju, ka tas ir iespējams. Un tas bija viss. Un nu paskatieties uz šo!

Avīzes lapas centrā atradās fotogrāfija, acīm redzami uzņemta pirms kādiem desmit gadiem -

Dievs vien to zina, kur vini šādu foto izrakuši.

»

Tālāk sekoja milzīgi virsraksti:

Misis hotero, noslepkavotu vīrieša atraitne, ir pārliecināta, ka slepkava jāmeklē vietējo iedzīvotāju vidū. Viņai ir aizdomas, bet nav pārliecības. Viņa paziņo, ka jūtas satriekta un skumju mākta, bet vairākkārt atkārto par savu apņēmību noķert slepkavu.

-   Tas nepavisam nav tas, ko es teicu, vai ne? - sacīja Anna.

-   Tomēr jāatzīst, ka varēja but ari vēl ļaunāk, - es atbildēju un sniedzu viņai atpakaļ avīzi.

-   Bezkauņas, vai ne? - iesaucās mis Krēma. - Man gribētos redzēt kādu no šiem zēniem, un lai tad viņš pamēģina uzzināt kaut ko no manis.

Pēc tā, kā iezibsnījās Grizeldas acis, bija iedams, ka viņai šiem vārdi noticēja vairāk, nekā bija iecerējusi pati mis Krēma.

Tika paziņots, ka brokastis gatavas, un mēs devāmies uz ēdamistabu. Maltīte bija jau pusē, kad istabā iepeldēja Letisa un, uzsmaidījusi Grizeldai un pamājusi man ar galvu, ieņēma tukšo vietu. Man bija zināms personīgs iemesls pavērot viņas izturēšanos, bet Letisa šķita tā pati nenoteiktā būtne, kas parasti - apskaužami skaista, to nu man vajadzēja atzīt, ja gribēju būt godīgs. Viņa joprojām nenēsāja sēras, bet bija ģērbusies bāli zaļganā tērpā, kas vēl vairāk izcēla viņas uaišos matus un maigo ādas krāsu.

Kad bijām padzēruši kafiju, Anna klusām sacīja:

-   Es gribu nedaudz aprunaties .ar vikāru. Mēs aiziesim uz manu viesistabu.

Beidzot es uzzināšu, kāpēc viņa mūs uzaicinājusi ciemos. Es piecēlos un sekoju Annai augšup pa kāpnēm. Pie istabas durvīnvviņa apstājās! Es jau gatavojos kaut ko sacīt, kad viņa pastiepa roku un apklusināja mani. Tālāk viņa ieklausījās un palūkojās lejup uz halli.

-   Labi. Viņas iet ārā dārzā. Mēs varam doties tieši augšā.

Man par lielu pārsteigumu, Anna veda mani pa gaileni uz pašu šī mājas spārna galu, kur vīdēja šauras, gandrīz vai tādas kā pieslienamās kāpnītes. Anna kāpa augšā. Es sekoju. Mēs nonācām putekļainā, piegružotā gaitenītī. Tad Anna atvēra kādas durvis un ieveda mani plašā, krēslainā bēniņu telpā, kas acīmredzot tika izmantota kā nevajadzīgo priekšmetu noliktava. Šeit atradās veci čemodāni, vecas, salauztas mēbeles, dažas viena virs otras nokrautas gleznas un vēl neskaitāmas grabažas, kādas jau parasti šādās telpās mēdz sakrāties.

Man pārsteigums bija tik nepārprotams, ka Anna pasmaidīja.

- Vispirms man jums šis tas jāpaskaidro. Pēdējā laikā es guļu ļoti trauslā miegā. Pagājušajā naktī, pareizāk sakot, ap trijiem uz rīta pusi, man pēkšņi likās, ka dzirdu mājā kaut kādu troksni. Kādu brīdi ieklausījusies, es beidzot piecēlos un iznācu no guļamistabas. Kāpņu laukumiņā apjautu, ka skaņas nenāk no lejas, bet kaut kur no augšas. Un tā es nonācu līdz šīm kāpnēm un atkal izdzirdēju savādu skaņu. Es iesaucos: "Vai tur kāds ir?" Atbildes nebija, un es arī neko vairs nedzirdēju, tāpēc, nolēmusi, ka mani nervi izspēlējuši dīvainu joku, atgriezos gultā.

Tomēr no rīta es atnācu uz šejieni - tikai aiz ziņkārības. Un atradu šo le!

Viņa noliecās un apgrieza vienu no gleznam, kas bi ja pieslieta pie sienas ar apgleznoto audekla pusi pret mums.

Man pārsteigumā aizrāvās elpa. Tā bija eļļas glezna, portrets, bet uzgleznotās būtnes seja bija barbariski saskrāpēta un sagriezta, lai nevarētu pazīt seju, turklāt griezumi nepārprotami bija svaigi.

-   Cik savādi, - es nočukstēju.

-   Vai ne? Un nu pasakiet man, vai varat atrast tam kādu izskaidrojumu?

Es papurināju galvu.

-   Tā ir nežēlīga izrīcība, - es atbildēju, - un man tā nemaz nepatīk. Izskatās gluži vai pčc maniakālas atriebības.

-Jā, arī man likās tieši tāpat.

-   Un kas attēlots šajā portretā?

-   Man nav ne mazākās nojausmas. Nekad agrāk neesmu to redzējusi. Visas šis mantas atradās bēniņos jau tad, kad cs apprecējos ar Lūsjusu un pārcēlos dzīvot uz šejieni. Bet nekad es neesmu tam pievērsusi uzmanību vai aizskārusi tās.

-   Neparasta liefa, - es vēlreiz pašūpoju galvu.

Tad es pieliecos, lai aplūkotu pārējas gleznas.

Kaut ko tādu jau varēja gaidīt - te bija visai viduvējas ainavas, dažas oleogrāfijas un vēl šādas tādas reprodukcijas lētā ierāmējumā.

Bet nekā noderīga. Milzīga, vecmodīga lāde, kādas mēdz saukt ari par šķirstiem, ar iniciāļiem I ..P. uz vāka. Es pacēlu vāku. Lāde bija tukša. Citu neko, kas palīdzētu rast kādu izskaidrojumu, mēs bēniņos neatradām.

-Tas patiešām ir bezgala savadi,-es noteicu.

Un tas šķiet… tik bezjēdzīgi.

-    Jā, — atbildēja Anna. - Un tieši tas mani mazliet biedē.

Te nebija ko piebilst. Es pavadīju Annu lejā uz viesistabu. Viņa aizvēra durvis.

-    Kā jums šķiet, vai man vajadzētu kaut ko darīt? Varbūt pastāstīt policijai?

Es nezināju, ko atbildēt.

-   Pēc redzētā ir grūti noteikt, vai…

-   Vai tam ir kaut kas kopīgs ar slepkavību, - nobeidza Anna. - Es zinu. Tas jau ir tas sarežģītākais. Virspusēji rodas'iespaids, ka nekāda sakara nav.

-   Taisnība, - es piekritu. - Un tā ir vēl viena dīvaina lieta.

Mēs abi klusējām un, domās iegrimuši, raucām uzacis.

-   Kādi ir jūsu plāni, ja drīkstu jautāt? - es pavaicāju.

Viņa pacēla galvu.

-   Gatavojos dzīvot šeit vēl vismaz sešus mēnešus! - viņa izaicinoši paziņoja.' - Man gan tas ne-visai patīk. Nelabi paliek no domas vien, ka šeit jādzīvo, bet domāju, ka neko citu pagaidām nevaru iesākt, lai ļaudis nerunātu, ka esmu aizbēgusi… aizbēgusi tāpēc, ka man netīra sirdsapziņa.

-Tā nu viņi nedomās.

-   Ak, domās gan! It īpaši, kad… - viņa mirkli klusēja, tad turpināja, - kad paies seši mēneši un es apprecēšos ar Lorensu. - Viņa palūkojās man acis. - Neviens no mums abiem vairs ilgāk nespēj gaidīt!

-   Es jau domāju, ka tas tā notiks, - es noteicu.

Pēkšņi viņa saguma un paslēpa seju plaukstās.

-    Jūs nezināt, cik ļoti pateicīga es jums esmu… jūs to nezināt. Mēs jau pasacījām viens otram ardievas… viņš gatavojās doties projām. Es jūtos tik… tik šausmīgi tagad, kad Lūsjuss miris. Ja mēs būtu plānojuši kopā aizbēgt un viņš tad ie-. tu bojā, es justos vēl daudz briesmīgāk. Bet jūs mums ar Lorensu paskaidrojāt, cik tāda rīcība būtu nepareiza. Par to arī es esmu jums pateicīga.

-    Es arī esmu priecīgs, ka jūs man paklausījāt, - es nopietni sacīju.

-  Tomēr ziniet, - Anna apsēdās, - ja neatradīs īsto slepkavu, visi mūžīgi domās, ka tas bijis Lo- renss… ak! Jā, tā viņi domās. Un it īpaši tad, kad viņš mani apprecēs.

-   Mana dārgā, pēc doktora Heidoka liecības ir pilnīgi skaidrs, ka…

-   Kāda ļaudīm daļa par liecību? Viņi par to pat nezina. Un medicīniskā liecība ļa.udīm no malas vispār neko nenozīmē. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc es palieku šeit, mister Klement. Esmu nolēmusi izdibināt patiesību.

Viņas acīs runājot iedegās liesmas. Un viņa piebilda:

-   Tāpēc ēs palūdzu, lai tā meitene atnāk uz šejieni.

-   Mis Krēma?

-   Jā.

-Tātad jūs viņu ataicinājāt? Tā bija jūsu ideja?

-   No viena gala līdz otram. Ak, ja jāsaka patiesība, tad viņa arī pati vēlējās atnākt. Tas notika izmeklēšanas komisijā - viņa jau tur bija, kad ierados es. Nē, cs viņu uzaicināju apzināti, ar iepriekšēju nodomu.

-    Bet paklausieties, - es gandrīz vai iekliedzos, — jūs taču nedomājat, ka tai muļķa meitenei var būt kaut kas kopīgs ar slepkavību?

-   Mister Klement, ir šausmīgi viegli kādu noturēt par muļķi. Tas ir pats vieglākais pasaulē.

-   Tātad jūs visā nopietnībā domājat, ka…?

-   Nē, nedomāju. Pavisam godīgi, es tā nedomāju. Bet es patiešām domāju, ka šī meitene kaut ko zina, tāpēc gribēju pavērot viņu, kamēr viņa atradīsies šeit, gluži līdzās.

-   Un tieši tajā vakarā, kad viņa ierodas, tiek sagraizīta glezna, - es dziļdomīgi noteicu.

-   Jūs domājat, ka to izdarījusi vina? Bet kāpēc? Tas viss izskatās tik absolūti absurdi, tik neiespējami.

-   Priekš manis absolūti neiespējami un absurdi izskatās tas, ka jūsu vīrs ticis nogalināts manā kabinetā, - es noteicu ar rūgtumu balsī. - Un tomēr tas tā notika.

-   Es zinu. - Viņa uzlika plaukstu man uz rokas. Priekš jums tas ir īpaši šausmīgi. Es to patiešām apzinos, kaut arī daudz par to neesmu runājusi.

Tad es izņēmu no kabatas zilo lazurīta auskaru un pasniedzu to viņai.

-   Domāju, ka šis ir jūsu?

-   Jā gan! - viņa pateicīgi pasmaidīja un pastiepa roku, lai paņemtu auskaru.

Tomēr es.neieliku dārgakmeni pastieptajā plaukstā.

-   Vai jūs neiebilstu, - es sacīju, - ja es to vel kādu laiku paturētu?

-    Nu ko jūs, protams. - Viņa izskatījās apmulsusi un mazliet ieintriģēta, bet es viņas ziņkāri neremdināju.

Tā vietā es pajautāju, kāds ir viņas finansiālais stāvoklis.

-   Tas varbūt ir nekaunīgs jautājums, - es atvainojos, - bet es to tiešām tā nedomāju.

-    Man jūsu jautājums nemaz neliekas nekaunīgs. Jūs ar Grizeldu man šeit esat paši labākie draugi. Un vēl man patīk tā jocīgā, vecā dāma, mis Mārpla. Ziniet, Lūsjuss bija ļoti labi pārticis. Viss, ko viņš atstāja, ir novēlēts un līdzīgi sadalīts starp mani un Letisu. Oldholla paliek man, bet Letisai tiek tik mēbeļu, lai viņa varētu iekārtot nelielu mājiņu, bez tam, viņai ir atstāta pietiekama summa, lai tādu mājiņu varētu nopirkt.

-   Vai jums ir zināmi viņas plāni?

Anna savilka seju komiskā grimasē.

-    Viņa jau man neko nestāsta. Varu nojaust, ka Letisa aizbrauks no'šejienes, cik ātri vien būs iespējams. Es.viņai nepatiku, nekad ari neesmu patikusi. Jādomā jau, ka tā ir mana vaina, lai gan es vienmēr esmu centusies izturēties pieklājīgi. Tomēr iespējams, ka meitene vienkārši nicina tik jaunu pamāti.

-   Vai jums viņa patīk? - es atklāti pajautāju.

Viņa tūdaļ neatbildēja, kas pārliecināja mani,

ka Anna Protero ir ļoti godīga sieviete.

-   Sākumā patika, - viņa beidzot ierunājās. - Viņa bija tik jauka, maza meitenīte. Bet šķiet, ka" tagad Letisa man vairs nepatīk. Varbūt tas tāpēc, ka arī es nepatīku viņai. Ziniet, man ir laba sajūta, ja es kādam patīku.

-   Tā jau tas ir ar mums visiem, - es atteicu, un Anna Protero pasmaidīja.

Man bija palicis vēl viens pienākums - vienatnē jāaprunājas ar Letisu Protero. Tas izdevās gluži vienkārši, jo uzgāju viņu tukšajā viesistabā. Grizelda un Gledisa Krēma bija izgājušas dārzā.

Es iegāju viesistabā un aizvēru durvis.

-   Letisa, - cs sacīju. - Gribu par kaut ko aprunāties ar tevi.

Vina uzmeta man vienaldzīgu skatienu.

-   Jā?

Es jau iepriekš biju izdomājis, ko sacīšu, tāpēc tagad pastiepu roku ar lazurīta auskaru un klusām pajautāju:

-   Kāpēc tu to nometi manā kabinetā?

Es redzēju, kā viņa uz mirkli saspringst - tas notika gandrīz zibenīgi. Atguvās viņa ātri. Es jau nodomāju ka esmu kļūdījies. Tad Letisa nevērīgi atteica:

-   Es nekad neko jūsu kabinetā neesmu nometusi. Tas nepieder man. Tas ir Annas.

-   Zinu, - es atbildēju.

-   Nu ko, kāpēc tad jautājat? To noteikti ir nometusi pati Anna.

-   Misis Protero kopš slepkavības manā kabinetā ir bijusi tikai vienu reizi, un tad viņa bija ģērbusies melnā, tāpēc nezin vai varēja nēsāt zilu auskaru.

-   Tādā gadījumā, - iebilda Letisa, - viņa noteikti to būs nometusi jau agrāk. Loģiski, - viņa piebilda.

-   Ļoti loģiski, - es piekritu. - Tu jau laikam neatceries, kad tava pamāte pēdējo reizi nēsāja sos auskarus?

Ak! - Letisa palūkojās mani neizpratnes pilnu skatienu. - Vai tas ir ļoti svarīgi?

-   Var gadīties, - es atbildēju.

-   Mēģināšu atcerēties, - viņa sarauca* uzacis. Man nekad nebija gadījies redzēt Lelisu Protero pievilcīgāku kā šajā brīdī. - Ak jā! - viņa pēkšņi iesaucās. - Viņa tos nēsāja ceturtdien. Es tagad atceros.

-   Ceturtdiena, - es lēnām sacīju, - bija slepkavības diena. Misis Protero tajā dienā bija atnākusi līdz kabinetam no dārza puses, bet, ja tu atceries, ko viņa saka savā liecībā, viņa aizgājusi tikai līdz kabineta verandas durvīm, bet neiegāja iekšā.

-   Un kur jūs atradāt auskaru?

-   Tas bija paripojis zem mana rakstāmgalda.

-   Tad jau izskatās, - Letisa sacīja ledainā balsī, - ka viņa nav sacījusi patiesību?

-   Jūs domājat, ka viņa būs iegājusi iekšā un apstājusies pie rakstāmgalda?.

-   Nu ko, tā izskatās, vai ne?

Letisa palūkojās manī mierpilnu, dzidru skatienu.

-   Ja gribat zināt, - viņa savaldīgi sacīja, - man nekad nav licies, ka Anna runā patiesību.

-   Bet cs zinu, ka tu nerunā patiesību, Letisa'.

-   Ko jūs ar to. gribat sacīt?

Viņa bija nobijusies.

-   Es gribu sacīt, ka šo auskaru pēdējo reizi redzēju piektdienas rītā, kad kopā ar pulkvedi Mcl- četu biju šeit ieradies. Tas, kopā ar otru auskaru, gulēja uz tavas pamātes tualetes galdiņa. Es vēl tos abus pacilāju:

-    Ak…! - viņa neziņā iesaucās, tacl pēkšņi noslīga pār krēsla rokturi un izplūda asarās. Viņas paīsie, gaišie mati nokarājās gandrīz vai līdz grīdai. Tas bija savāds- skats - kaut kāds nevaidams skaistums.

Es ļāvu viņai kādu brīdi klusām elsot un tad ļoti maigi sacīju:

-   Letisa, kāpēc tu tā darīji?

-   Ko darīju?

Viņa pielēca kājās un mežonīgi atmeta matus. Arī viņa pati izskatījās mežonīga, gandrīz vai šausminoša.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Kas tev lika tā rīkoties? Greizsirdība? Nepatikt pret Annu?

-   Ak!,.. Ak'jā! - Viņa atglauda matus no sejas un pēkšņi izskatījās pilnībā atguvusi savaldību. - Jā, jlis varat saukt to par greizsirdību. Man

, nekad nav patikusi Anna - jau kopš viņa kā karaliene ieradās šeit. Jā, es nometu to sasodīto auskaru zem rakstāmgalda. Es cerēju, ka tas sagadās viņai nepatikšanas. Un tā arī notiktu, ja jūs nebāztu visur savu degunu un necilātu uz kumodēm guļošus auskarus. Bez tam, garīdzniekiem nepiestāv nodarboties ar izmeklēšanu un palīdzēt policijai.

Tas bija spītības pilns, bērnišķīgs izlēciens. Es ; tam nepievērsu lielu uzmanību. Bet šajā mirklī Letisa patiešam izskatījās pēc bērna, kas patētiski aizstāv savu taisnību.

Tāpēc viņas bērnišķīgo atriebības kaismi nevarēja uztvert nopietni. Es tā arī pateicu un piebildu, ka atdošu auskaru Annai un nevienam neteikšu, kur un kādos apstākļos esmu to atradis. Letisa izskatījās gluži aizkustināta.

-   Tas ir jauki no jūsu puses, - viņa sacīja.

Brīdi klusējusi, Letisa, mani neskatīdamās un

rūpīgi izvēlēdamās katru vārdu, sacīja:

*

-Zināt, mister Klement, es, jūsu vietā mēģinātu… mēģinātu panākt, lai Deniss aizbrauc no šejienes. Es domāju, ka tā būtu labāk.

-   Deniss? - Pārsteigts un pat mazliet uzjautrināts, es saraucu uzacis.

-    Es domāju, ka tā būtu labāk, - viņa atkārtoja joprojām tajā pašā savādajā balsi. - Man ir žēl De- nisa, tāpēc domāju, ka viņam ne… man ir žēl viņa.

Ar to mūsu saruna beidzās.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Atceļā cs piedāvāju Grizeldai izmest līkumu līdz kapukalniņam. Mani mocīja ziņkāre, vai policija tur darbojas, un ja tā, tad ko viņiem izdevies atrast. Tomēr Grizelda sacīja, ka viņai esot daudz darāmā mājās, tāpēc es tiku pamests un šajā ekspedīcijā devos viens.

Konsteblu Hērstu es atradu vadām operāciju.

-   Pagaidām ne zīmes, ser, - viņš noziņoja. - Tomēr pats par sevi saprotams, ka šī ir vienīgā vieta, kur varētu būt ierīkota slēptuve.

Sākumā es nesapratu, ko viņš saka, jo vārda "slēptuve" vietā viņš sacīja kaut ko līdzīgu "slā- tuve", bet tad beidzot pār mani nāca apgaismība.

-    Es grib sacīt, ser, ka kur gan citur tas jaunais sievišķis varēja vispirms iet, kad pa šo taciņu nogriezās mežā? Tā ved uz Oldhollu un tā ved uz šejieni, tātad viss skaidrs.

-    Manuprāt, - es sacīju, - inspektors Slinks jau nu nicina tādu vienkāršu paņēmienu, kā noprasīt jaunajai dāmai skaidri un gaiši.

-   Tikai tāpēc, ka negrib šo nobiedēt, - iebilda llērsts. - Viss, ko viņa raksta Stounam vai Stouns raksta viņai, var nest gaismu šajā lietā, bet, tiklīdz viņa nojautīs, ka mēs esam viņai uz pēdām, viņa klusēs taisni tu.

Taisni kā viņa klusēs, palika man pārdomām, bet es gan personīgi šaubījos, vai mis Gledisa Krēma kādreiz ir apklusināma. Nav iespējams pat iedomāties viņu citādu kā runas plūdu pārņemtu.

-   Kad cilvēks ir blēdis, tad gribas uzzināt, kupča viņš ir blēdis - konstebls Hērsts pasacīja didaktisku gudrību.

-   Dabīgi, - es piekritu.

-   Un atbilde mums jāatrod šeit, kapukalnā, jo kāpēc gan viņš citādi te rakņātos?'

-   A ruison d.'ētre, lai te pameklētu, - es sacīju, bet arī šis mazumiņš franču valodas konsteb- lam bija par daudz. Par to, ka nav sapratis, viņš atriebās, ledainā balsī paziņodams:

-Tā tikai amatieris var spriest.

-   Tomēr ceļasomu jūs vēl neesat atraduši, - rs iebildu.

-   Bet atradīsim, ser. Par to varat nešaubīties.

Neesmu gan pārliecināts, - es atteicu. - Jo

visu šo laiku esmu par to domājis. Mis Mārpla sacīja, ka krietns laiciņš esot pagājis līdz brīdim,

kad meiča atkal parādījās, bet tad jau tukšām rokām. Tādā gadījumā, viņai nevarēja būt pietiekami laika, lai atnāktu līdz šejienei un atgrieztos.

- Nevar jau ņemt vērā visu, ko saka visādas vecas dāmas. Pamanījušas kaut ko savādu, viņas kāri gaida, kas notiks tālāk, un nemaz nejūt, kā skrien laiks. Bez tam, neesmu redzējis sievieti, kurai būtu laika izjūta.

Es vienmēr esmu brīnījies, kāpēc visa pasaule tik ļoti mīl vispārināt. Vispārinājums reti kad ir patiess un parasti mēdz būt kļūdains. Man pašam ir slikta laika izjūta (tāpēc jau tas ātrākais pulkstenis), bet par mis Mārplu jāteic, ka viņa ir ļoti precīza sieviete. Viņas pulkstenis iet precīzi minūti minūtē, un viņa pati vienmēr ir nelokāmi precīza.

Tomēr man nebija nodoma strīdēties ar kon- stelblu Hērstu par šo jautājumu. Novēlēju viņam jauku pēcpusdienu un labu veiksmi un gāju savu - ceļu.

Biju jau gandrīz nonācis pie savas mājas, kad prātā pēkšņi iešāvās kāda doma. Nekas mani uz to neuzvedināja. Tā vienkārši ieplaiksnījās manās smadzenēs kā iespējamais risinājuma variants.

Jūs noteikti atceraties, ka, pirmo reizi pārmeklējot taciņu, nākamajā dienā pēc slepkavības, es kādā vietā atradu aizlauztus krūmu zarus. Izrādījās, vismaz tā es vēlāk domāju, ka tos aizlauzis Lorenss, kurš pētījis taciņu tādā pašā nolūkā ka es.

Bet tad es atcerējos, ka vēlāk mēs abi kopā bijām uzgājuši vēl kādas vāji redzamas pēdas, kuras, kā vēlāk izrādījās, piederēja inspektoram. Tagad visu to pārdomādams, es skaidri atcerējos, ka, salīdzinājumā ar otrajām pēdām, pirmās (Lo- rensa pēdas) bija daudz redzamākas, it kā tur bulli spraucies ne viens vien. Un es iedomājos, ka varbūt tieši tāpēc šīs pēdas arī bija piesaistījušas Loreņsa uzmanību. Tātad varbūt pirmgājējs te bi jis doktors Stouns vai mis Krēma?

Un tad es atcerējos vai varbūt iztēlojos, ka zemē nobirušās lapas un arī lapas uz aplauztajiem zariņiem bija apvītušas. Ja tā, tad pēdas varbūt iemītas jau agrāk, ne tikai vakarā, kad mēs tās pētijām.

Šī vieta vairs nebija tālu. Es pazinu to bez īpašām pūlēm un vēlreiz sāku lauzt ceļu caur krūmu zariem. Šoreiz es ievēroju svaigi aizlauztus zariņus. Kāds ir te spraucies, kopš mēs ar Lorensu mērojām šo ceļu.

Drīz es nonācu vietā, kur biju saskrējies ar Lorensu. Tomēr vāji redzamā sliede stiepās tālāk, un es turpināju iet pa to. Pēkšņi tā kļuva pla- Inka un iznāca nelielā klajumiņā, kurā varēja redzei, ka kāds te nesen bijis. Es saku "klajumiņš" lāpēc, ka zāle šajā vietā bija izplūkāta, bet koku '/ari virs galvas sakļāvās. Pats laukumiņš bija tikai dažas pēdas plats.

Klajumiņa malā zāle atkal auga bieza jo bieza, un bija pilnīgi skaidrs, ka pēdējā laikā te neviens nav mēģinājis izspraukties. Tikai vienā vietā bija manāms, ka tur kāds rīkojies.

Es šķērsoju laukumiņi un nometos ceļos, abām rokām pašķirdams krūmu zarus. Kā apbalvojums par manām pūlēm priekšā iespīdējās kaut kas brūns. Satraukuma pārņemts, es pastiepu roku un, krietni papūlējies, izvilku mazu, brūnu ceļasomu.

No manām lūpām izlauzās triumfa sauciens. Man ir paveicies. Lai cik ledaini un snobiski mani nonicināja konstebls Hērsts, mani apsvērumi izrādījušies pareizi. Neapšaubāmi šī bija ceļasoma, kuru atnesusi mis Krēma. Es mēģināju somu atvērt, bet tā izrādījās aizslēgta. Piecēlies kājās, es pamanīju zemē guļam mazu brūnganu kristā- liņu. Gandrīz automātiski es pacēlu to un ieslidināju kabatā.

Tad es cieši satvēru somas rokturi un steidzos taciņas virzienā.

Kad rāpos pāri taciņas apmalei, tieši pie manas auss noskanēja satraukta balss:

-    Ak, mister Klement, jūs esat to atradis! Cik jūs esat gudrs!

Prātā apzinādamies, ka nav neviena, kurš varētu līdzināties mis Mārplai mākslā visu redzēt, vienlaikus pašai paliekot neredzamai, es balansēju savu atradumu uz žoga kārts, kas šķīra mūs.

-    Tā pati jau ir, - iesaucās mis Mārpla. - Es jau nu to pazītu jebkuros apstākļos.

Man šķita, ka te vjņa nedaudz pārspīlē. Ir tūkstošiem lētu, spīdīgu ceļasomu, kuras visas izskatās pilnīgi vienādas. Neviens nespēj pateikt, ka šī soma ir tā vienīgā, īstā, pie tam, ja tā redzēta lielā attālumā un mēnessgaismā. Bet cs arī sapratu, ka visa šī lieta ar ceļasomu ir tieši mis Mārplas triumfs, un biju gatavs piedot viņai. Ir taču viņai tiesības uz nelielu pārspīlējumu.

-   Šķiet, ka tā ir aizslēgta, mister Klement?

-   Jā. Es nesīšu to taisnā ceļā uz policijas iecirkni.

-   Vai jums nešķiet, ka labāk būtu piezvanīt?

Protams, kāds var būt jautājums. Ir labāk piezvanīt. Soļošana cauri ciematam ar ceļasomu rokā var izsaukt nevēlamas runas.

Un tā es atvēru mis Mārplas dārza vārtiņus, iegāju mājā caur verandas durvīm un, pievēris durvis, no mājas svētnīcas, viesistabas, piezvanīju un pastāstīju par jaunumiem.

Rezultātā inspektors Slinks paziņoja, ka pēc mirkļa būs klāt pats.

Ieradās viņš, būdams bezgala kašķīgā garastāvoklī.

-   Tātad te mums tā ir, vai ne? - viņš burkšķēja. - Ziniet, ser, nevajag glabāt pie sevis to, kas jums zināms. Ja jums ir kaut mazākā nojauta, kur meklējamais priekšmets noslēpts, jums noteikti par to nekavējoties jāziņo varas iestādēm.

-   Tas iznāca gluži nejauši, - es taisnojos. - Man pēkšņi iešāvās prātā kāda doma un…

-   Un jūs cerat, ka kāds jums tic. Mežs trīs ce- turtdaljūdžu platībā, bet jūs dodaties tieši uz vajadzīgo vietu un ņemat to mantu ciet.

Es jau varēju inspektoram pastāstīt, kā, liekot lietā loģisku domāšanu, nonācu lidz slēptuvei, bet viņa nīgrā izturēšanās bija panākusi parasto rezultātu. Es nesacīju neko.

-   Nu ko, - norūca inspektors, tēlotā vienaldzībā un pat ar nepatiku nopētīdams ceļasomu. - Laikam jau pie vienas reizes vajadzēs paskatīties, kas tur ir iekšā.

Viņš bija atnesis līdzi veselu virteni atslēgu un ari stiepli. Somas slēdzene nebija no komplicētajām, un pēc dažām sekundēm tā atvērās.

Nezinu, ko mēs bijām cerējuši atrast, bet varu iztēloties, ka kaut ko pilnīgi sensacionālu. Bet pirmā lieta, ko skatīja manas acis, bija rūtota šalle. Inspektors izcēla to no somas. Tālāk sekoja izbalējis, tumši zils mētelītis, krietni par nonēsātu, lai to vēl kāds varētu vilkt mugurā. Sekoja rūtota naģene.

-   Lupatas, - norūca inspektors.

Tālāk viņš izvilka nodriskātus zābakus nodilušiem papēžiem. Pašā somas dibenā vēl atradās kāds avīzēs ietīts vīstoklis.

-   Izskatās pēc maskerādes, - inspektors rūgti novilka, kad bija atplēsis paciņu.

Jau nākamajā mirklī viņam pārsteigumā aizrāvās elpa.

Paciņā atradās daži nelieli sudraba priekšmeti un tāda pali sudraba paplāte.

Mis Mārpla, pazinusi priekšmetus, spalgi iekliedzās.

-   Sudraba sālstrauks!- viņa iesaucās. - Pulkveža Protero sudraba sālstrauks un Čārlza 11 laika vāze. Vai esat kādreiz dzirdējis par tādām lietām!

Inspektors pietvīka tumši sarkans.

-   Tātad tā bijusi spēle, - viņš nomurmināja. - Laupīšana. Bet es nevaru saprast. Neviens nav ziņojis, ka šīs lietas pazudušas.

-   Varbūt viņi vēl nav atklājuši mantu pazušanu? - es ieminējos. - Jādomā, ka šīs vērtīgās lietas nav bijušas paredzētas ikdienas lietošanai. Varbūt pulkvedis Protero turējis tās ieslēgtas seifā?

-   Tas man jānoskaidro, - sacīja inspektors. - Tagad došos taisni uz Oldhollu. Tad tāpēc mūsu doktors Stouns pazudis. Pēc slepkavības un visas ar to saistītās jezgas viņš baidījās, ka tiks pieķerts. Ja nu gadījumā viņa mantību atrod? Viņš pierunāja meiteni, lai nomaskē mantas vecās lupatās un paslēpj mežā, jo bija nodomājis ierasties šeit pa aplinkus ceļiem un tad kādu nakti aizbēgt ar mantām, kamēr meitene šeit mēģinās novērst aizdomas. Tomēr visā šajā lietā ir viens labums. Tas liecina, ka uz viņu aizdomas par slepkavību nekrīt. Ar to "iņš nav saistīts. Te tiek spēlēta gluži cita spēlīte.

Viņš atkal sabāza mantās somā un aizgāja, atteikdamies no mis Mārplas piedāvātās heresa glāzes.

-   Nu ko, tātad mūsu noslēpums noskaidrojies,

-    es sacīju un nopūtos. - Slinks saka taisnību. Nav iemesla turēt doktoru Stounu aizdomās par slepkavību. Viss noskaidrojies gluži apmierinoši.

-   Tā patiešām izskatās, - piekrita mis Mārpla,

-    lai gan nekad ne par ko nevar būt pilnīgi pārliecināts, vai ne?

-   Šinī gadījumā pilnīgi trūkst motīva, - es noradīju. - Viņš dabūja to, pēc kā bija nācis, un tad gatavojās nozust.

-   J—jā.

Bija skaidri redzams, ka mis Mārpla gan tik apmierināta ar izskaidrojumu nav, tāpēc es ziņkārīgi paskatījos uz viņu. Viņa, kā taisnojoties, steidza atbildēt manam vaicājošajam skatienam.

-    Man, bez šaubām, nav taisnība. Es vispār šajos jautājumos esmu muļķe. Es tikai brīnos… redziet, šis sudrabs taču ir ļoti vērtīgs, vai ne?

-   Nesen tāda vāze pārdota par, šķiet, vairāk kā tūkstoš mārciņām.

-   Es gan domāju, ka tā nav tikai sudraba vērtība.

-   Nē, patieso vērtību nosaka lietpratēji.

-   Tieši tā arī es domāju. Lai noorganizētu šādas mantiņas pārdošanu, ir vajadzīgs zināms laiks. Un, pat ja to izdodas noorganizēt, pārdošana jāveic dziļā slepenībā. Es gribu sacīt, ja tiek izziņots par zādzību un sākas meklēšana un visa ar to saistītā jezga, tad tādu mantiņu vispār nav iespējams pārdot.

-   Es tomēr īsti nesaprotu, ko jūs domājat, - cs noteicu.

-   Es zinu, ka izsakos nesaprotami, - viņa satraucās vēl vairāk un jutās vēl vainīgāka. - Bet man liekas, ka… ka šādas mantas nevar tā vienkārši nozagt. Ja nu vienīgi aizvietojot tas ar kopijām. Tikai tad zādzība varbūt kādu laiku neatklātos.

-   Ļoti asprātīga ideja, - es sacīju.

-    Tāda būtu vienīgā iespēja, vai ne? Un ja reiz mantas ir apmainītas ar kopijām, tad nav ne mazākā iemesla noslepkavot pulkvedi Protero. Gluži otrādi.

-   Pilnīgi pareizi, - es iesaucos. - Tieši to es arī sacīju.

-   Jā, bet es tikai domāju… es gan, protams, nezinu…pulkvedis Protrero jau vienmēr daudz runāja, pirms ķērās pie darīšanas, un reizēm tālāk par runāšanu netika, bet viņš patiešām sacīja, ka…

-   Jā? '

-    Viņš sacīja, kā vēloties, lai šīs lietas novērtē. Lai to izdara speciāls cilvēks, eksperts no Londonas. Testamenta apstiprinājumam… nē, to dara tad, kad kāds nomirst, Tas bija apdrošināšanai. Kāds viņam iestāstīja, ka tieši šādas mantas obligāti esot jāapdrošina. Viņš par to daudz runāja un uzskatīja, ka tas noteikti jāizdara. Protams, es jau nezinu, vai viņš galu galā to izdarīja, bet, ja izdarīja, tad…

-   Saprotu, - es lēnām novilku.

-   Protams, mirklī, kad eksperts apskatītu sudrabu, viņam viss kļūtu skaidrs, un tad pulkvedis Protero atcerētos, ka parādījis mantas doktoram Stounam… interesanti, vai viņš sudrablietas samainīja tajā reizē? Roku veiklība, tā laikam to sauc. Tik gudri izdomāts… nu ko, un tad eļļa būtu ugunī, ja varam lietot šo seno parunu.

-   Es sapratu jūsu domu, - es iesaucos.- - Bet domāju, ka mums jānoskaidro precīzi.

Es vēlreiz piegāju pie telefona un jau pēc dažiem mirkļiem biju sazvanījis Oldhollu un runāju ar Annu Protero.

-   Nē, nekas īpaši svarīgs. Vai inspektors jau ir ieradies? Nu ko, tad viņš ir ceļā. Misis Protero, vai jūs varētu man pastāstīt, vai Oldhollas mantība ir kādreiz oficiāli novērtēta? Ko jūs sacījāt? Kad tas notika?

Viņas atbilde bija skaidra un nepārprotama. Es pateicos Annai, noliku klausuli un pagriezos pret mis Mārplu.

-   Viss saskan ļoti precīzi. Pulkvedis Protero uzaicinājis cilvēku no Londonas. Viņam vajadzēja ierasties rit, pirmdien, lai veiktu pilnīgu mantības novērtējumu. Sakarā ar pulkveža nāvi viss šis pasākums tika atcelts.

-   Tātad bija motīvs, - klusā balsi noteica mis Mārpla.

-    Motīvs, jā. Bel tas ari viss. Jūs aizmirsāt vienu lietu. Kad atskanēja šāviens, doktors

Stouns jau bija pievienojies pārējiem vai ari kāpa pāri taciņas apmalei, lai to izdarītu.

-   Jā, - mis Mārpla domīgi piekrita. - Tātad viņš jāizslēdz.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Atgriezies mācītājmuižā, es kabinetā atradu Hosu. Viņš, gaidot mani, nervozi staigāja šurpu turpu, bet mirklī, kad" es ienācu, sarāvās kā šāviena ķerts.

-   Jums jāatvaino mani, - viņš sacīja un sāka slaucīt no pieres sviedrus. - Nervi pēdējā laikā uzvilkti kā stigas.

-   Manu dārgo zēn, - cs atbildēju. - Jums noteikti vajadzīga pārmaiņa. Tā jūs te pavisam sa- bruksiet, un no tā nevienam nebūs labuma.

-    Es nevaru pamest savu posteni. Nē, to es nekad nedarīšu.

-   Nav runa par pamešanu. Jūs esat slims. Esmu pārliecināts, ka doktors Heidoks man piekritis.

-   Heidoks, Heidoks, kas viņš par ārstu. Neizglītots lauku praktiķis. 1

-   Manuprāt, jūs neesat godīgs pret viņu. Viņš savā profesijā vienmēr ticis uzskatīts par ļoti spējīgu.

-   Ak, varbūt. Jā, varbūt arī. Bet man viņš nepatīk. Tomēr ne jau runāt par doktoru Heidoku cs esmu atnācis. Atnācu pajautāt, vai jūs nebūtu tik laipns un šovakar nenolasītu sprediķi manā vietā. Es… es patiešām nejūtos spējīgs to izdarīt.

-   Bet, protams. Es novadīšu dievkalpojumu.

-   Nē, nē. Es pats vēlo's vadīt dievkalpojumu. Esmu pilnīgi vesels. Es tikai nespēju uzkāpt kancelē, kad visi skatieni man pievērsti…

Viņš aizvēra acis un konvulsīvi ri ja siekalas.

Man bija pilnīgi skaidrs, ka ar Hosu kaut kas nav kārtībā. Viņš, šķiet, nolasīja manas domas, atvēra acis un steidzīgi sacīja:

-   Ar mani patiešām viss ir kārtībā. Tikai šīs galvassāpes, šīs drausmīgās, mokošās galvassāpes. Vai jūs nepacienātu mani ar glāzi ūdens?

-   Protams, - es atteicu.

Es devos pie krāna un pats pielēju glāzi. Mēģināt ar zvaniņu izsaukt kalponi - tā mūsu mājā ir bezjēdzīga laika nosišana.

Es atnesu Hosam ūdeni: Viņš pateicās, tad izņēma no kabatas mazu kartona kārbiņu, atvēra to, izvilka papīra turziņu un norija pulverīti no tās, uzdzerdams virsū malku ūdens.

-   Pulverītis pret galvassāpēm, - viņš paskaidroja.

Pēkšņi man ienāca prātā, vai tik Hoss nav pieradinājies pie zāļu narkotiskās iedarbības. Tas būtu izskaidrojums viņa dīvainībām.

-   Ceru, ka jūs nelietojat tos pārāk bieži? - es pajautāju.

-   Nč, ak nē. Doktors Heidoks mani no tā brīdināja. Bet pulverīši patiešām ir lieliski. Tie acumirklī sniedz atvieglojumu.

Patiešām, Hoss jau izskatījās nomierinājies un savaldīgs.

Viņš piecēlās.

-    Tad jūs šovakar norunāsiet sprediķi? Jūs esat ļoti laipns, ser.

-    Nu ko jūs. Un cs uzstāju, ka novadīšu arī dievkalpojumu. Ejiet vien mājās un atpūtieties. Nē, es negribu dzirdēt nekādus iebildumus. Ne vārda vairāk.

Viņš vēlreiz pateicās. Tad viņa skatiens paslīdēja man garām un apstājās pie loga. Viņš jautāja:

-   Jūs… jūs šodien bijāt aizgājis ūz Oldhollu, vai ne, ser?

-Jā.

-   Atvainojiet, bet vai pēc jums atsūtīja?

Es pārsteigts skatījos viņā. Viņš pietvīka.

-   Piedodiet, ser. Es… es tikai iedomājos, ka varbūt nācis gaismā kāds jauns pavērsiens un tāpēc misis Protero atsūtījusi pēc jums.

Man nebija ne mazākās vēlēšanās apmierināt Hosa ziņkāri.

-   Misis Protero tikai gribēja aprunāties ar mani par bēru ceremonijas organizēšanu, - es paskaidroju.

-   Ak tā! Un tas viss? Skaidrs.

Es neko nesacīju. Viņš brīdi mīņājās no kājās uz kāju, līdz beidzot sacīja:

-   Pie manis vakar vakarā bija atnācis misters Redings. Es… es nespēju iedomāties, kāpēc.

-   Vai tad viņš jums to nepateica?

-   Viņš… viņš tikai paskaidroja, ka pēkšņi iedomājies apciemot mani. Sacīja, ka vakaros jūtoties visai vientuļš. Bet nekad agrāk viņš pie manis ciemos nav nācis.

-   Nu ko, ar viņu laikam ir patīkama laika pavadīšana, - es pasmaidīju.

-    Bet ko viņš grib? Kāpēc nāk pie manis? Man tas nepatīk. - Hosa balss kļuva spiedzīga. - Viņš solīja, ka iegriezīšoties atkal. Ko tas viss var nozīmēt? Kā jūs domājat, kas viņam ienācis prātā?

-   Kāpēc jūs domājat, ka viņš to dara kāda apslēpta motīva mudināts? - es pajautāju.

-   Man tas nepatīk. - Hoss stūrgalvīgi atkārtoja. - Es nekad, nekādā veidā neesmu nostājies pret viņu. Es nekad neesmu apgalvojis, ka vainīgais ir viņš - pat tad, kad viņš pats uzņēmās vainu, es sacīju, ka tas izskatās vislielākajā mērā neizprotami. Ja man vajadzētu kādu turēt aizdomās, tad tas būtu Ārčers, bet nekad misters Redings. Ārčers, tas ir pavisam kas cits… bezdievīgs, neticīgs kauslis. Nodzēries neģēlis.

-   Vai jums nešķiet, ka esat pārlieku skarbs? - cs noprasīju. - Galu galā, mēs par viņu zinām ļoti maz.

-   Malumednieks, kurš pa cietumiem vien dzīvo. Tāds spējīgs uz visu.

-    Vai jūs patiešām domājat, ka viņš nosāv.is pulkvedi Protero?-es ziņkāri pajautāju.

Hosam par visu vairāk nepatīk jautājumu, uz kuriem jāatbild ar "jā" vai "nē". To es biju pamanījis jau agrāk.

-   Bet vai jums pašam nešķiet, ser, ka tas būtu vienīgais iespējamais atrisinājums?

-   Cik pagaidām zināms, - es atbildēju, - pret viņu nav neviena pierādījuma.

-   Viņa draudi, - Hoss dedzīgi iesaucās. - Jūs esat aizmirsis par viņa draudiem.

Man jau sen līdz kaklam šie atgādinājumi par Ārčera draudiem. Cik pagaidām varu apjaust, nav neviena tieša pierādījuma, ka viņš patiešām kādreiz būtu šādus draudus izteicis.

-   Viņš bija apņēmības pilns atriebties pulkvedim Protero, tāpēc krietni iedzēra, lai būtu drosme, un tad nošāva «viņu.

-Tas ir tikai tāds pieņēmums.

-   Bet jums jāatzīst, ka pilnīgi iespējams.

-   Nedomāju gan.

-Tomēr izslēgt tādu varbūtību nevar.

-   Tiesa.

Hoss Uzmeta man sāņus skatienu.

-   Bet kāpēc jūs domājat, ka tas nav iespējams?

-   Tāpēc, - es paskaidroju, - ka tāds vīrs kā Ārčers nekad neiedomāsies nogalināšanai izmantot pistoli. Tas nav viņa ierocis.

Šķita, ka Hosu mans arguments pārsteidzis. Acīmredzot tādu iebildumu viņš nebija gaidījis.

-   Vai jums tiešām šķiet, ka jūsu iebildums ir ticams? - viņš šaubpilnā balsī noprasīja.

-   Manuprāt, tas pilnīgi izslēdz iespēju, ka Ārčers būtu izdarījis šo noziegumu, - es atbildēju.

Te Hosam vairs nebija ko sacīt. Viņš vēlreiz pateicās man un aizgāja.

Es viņu pavadīju tikai līdz ārdurvīm un tad uz halles galdiņa ieraudzīju četras vēstules. Tām visām bi ja kaut kas kopīgs - rokraksti katrā ziņā piederēja sievietēm un uz visām bija uzrakstīts: "Nodot personiski. Steidzīgi." Vienīgā pamanāmā atšķirība bija tāda, ka viena no vēstulēm izskatījās netīrāka par pārējām.

Ši vēstule izraisīja manī dīvainu, nepārvaramu vēlēšanos ieskatīties tajā.

No virtuves parādījās Mēri ja un pamanīja mani cieši skatāmies uz vēstulēm.

-   Tās visas tika atnestas un nodotas man ap pusdienlaiku, - viņa paskaidroja. - Visas, izņemot vienu. To es atradu pastkastītē.

Es pamāju, paņēmu vēstules un devos uz savu kabinetu.

Pirmā vēstīja sekojošo:

DĀRGAIS MISTER KLEMENT.

Man ir kļuvis zināms kaut kas tāds, kas, kā cs jūtu, bulu jāzina ari Jums. Tas attiecas uz pulkveža Protero nāvi. Es būtu ļoti pateicīga dzirdēt Jūsu padomu - iet uz policiju vai nē. Kopš mana dārgā vīra nāves cs tik ļoti baidos no jebkādus publicitātes. Varbūt Jūs šo pēcpusdienu varētu iegriezties pie mani un veltīt man dažas rpinūtes.

Ar sirsnīgu sveicienu Jūsu

MARTA PRAISA RIDLIJA

Es atvēru otro vēstuli.

DĀRGAIS MISTER KLEMENT

Es esmu tik nemierīga - tik satraukta, jo nezinu, kas man būtu jādara. Manās ausīs ir nonācis kaut kas, kas, kā es jūtu, var izrādīties ļoti svarīgi. Un mani māc tādas šausmas, ja iedomājņs, ka man var iznākt kaut kāda darīšana ar policiju. Esmu ļoti satraukta un nomocījusies. Vai tas būtu ļoti daudz lūgts, manu dārgo vikār, ja Jūs varētu iegriezties pie manis un veltīt dažas minūtes. lai izkliedētu manas šaubas un neziņu? Jūs taču vienmēr tik brīnišķīgi protat cilvēku nomierināt.

Atvainojiet, ka traucēju Jūs.

Ar loti sirsnīgu sveicienu

KEROLAINA VEDERBIJA

Es jutu, ka trešās saturs gandrīz jau būs paredzams iepriekš.

DĀRGAIS MISTER KLEMENT

Manās ausīs ir nonācis kaut kas ārkārtīgi svarīgs. Uzskatu, ka Jums jābūt pirmajam, kas to

uzzinu. Vui Jūs kādā bridi pēcpusdienā neiegrieztos pie mani? Es Jūs gaidīšu.

Šis uzstājīgais vēstījums nobeidzās ar parakstu: AMANDA HĀRTNELA.

Es atvēru ceturto vēstuli. Man ir paveicies, jo ļoti reti gadījies saņemt anonīmas vēstules. Manuprāt, anonīma vēstule ir viszemiskākais un ļaunprātīgākais ierocis. An šī nebija izņēmums. Varētu domāt, ka to uzrakstījis neizglītots cilvēks, tomēr man bi ja nojauta, ka tas tā nav.

DĀRGAIS VIKĀR.

Domāju, ka Jums jāzina, kas NOTIEK. Jūsu kundze ir redzēta slepus iznākam no mistera Reitinga kotedžas. Jūs saprotat, ko mans domā. Viņi abi joprojām to turpina. Mans domā. ka Jums jāzina, par ko ir runa.

JŪSU DRAUGS

No manām lūpām izlauzās riebuma pilns izsauciens. Es saburzīju vēstules lapu un iemetu kamīnā. Tajā brīdī telpā ienāca Grizelda.

-   Ko tu tur tik nicīgi mētā? - viņa noprasīja.

-   Draņķības, - es atbildēju.

Izņēmis no kabatas sērkociņus, es vienu uzrāvu un noliecos. Tomēr Grizelda bija ātrāka par mani. Viņa arī pieliecās, paķēra saburzīto vēstuli  un izgludināja to, pirms cs paspēju sievu apstādināt.

Izlasījusi uzrakstīto, viņa nepatikā izsaucās, pameta to man un novērsās. Es aizdedzināju papīru un vēroju, kā liesmu mēle aprij to.

Grizelda pa to laiku bija aizgājusi pie loga un skatījās ārā dārzā.

-   Len, - viņa sacīja, nepagr iežus ies pret mani.

-   Jā, mana dārgā?

-   Es gribētu tev kaut ko pastāstīt. Tikai neap- stādini mani. Es to gribu. Lūdzu. Kad… kad Lorenss Redings ieradās šeit, es tavā priekšā izlikos, ka pazīstu viņu tikai īsu laiciņu. Tas nebija tiesa. Es… es pazinu viņu gluži labi. Patiesībā, pirms satiku tevi, es biju viņā iemīlējusies. Domāju, ka Lorensu daudzas sievietes ir mīlējušas. Es… es kādu laiku biju gluži vai apstulbusi viņa dēļ. Es negribu sacīt, ka rakstīju viņam banālas mīlestības vēstules vai ko tamlīdzīgi idiotisku, kā tiek aprakstīts romāņos, tomēr kādu laiku biju kaislīgi aizrāvusies ar viņu.

-   Kāpēc tu man par to nepastāstīji? - es pavaicāju.

-Ak! Kāpēc! Es pat īsti nezinu, ja nu vienīgi… nu, reizēm cilvēki rīkojas zināmā mērā muļķīgi, Varbūt tikai tāpēc, ka tu esi krietni vecāks par mani un tu domā,.ka es… nu, tu varbūt domā, ka man patīk citi vīrieši. Es baidījos, ka tu man pārmetīsi par to, ka mēs ar Lorensu esam bijuši draugi.

-   Tu ļoti gudri māki noklusēt, - es sacīju, atcerēdamies, ko viņa man bija sacījusi pirms nepilnas nedēļas un cik neviltoti viņa to darīja.

-   Ja, es vienmēr esmu pratusi noslēpt to, kas slēpjams. Savā ziņā man pat patīk to darīt.

Viņas balsī ieskanējās bērnišķīga apmierinātība ar sevi.

-   Bet tas, ko es sacīju, bija patiesība. Es taču . nezināju par Annu, un es pat brīnījos, kāpēc Lo- renss tik ļoti izmainījies, jo… redzi, viņš pat it kā neliekas manām mani. Es pie tā neesmu pieradusi.

Iestājās klusums.

-   Tu taču saproti, Len? - Grizelda dedzīgi noprasīja.

-   Jā, es saprotu.

Bet vai es patiešām sapratu?-

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Bija grūti nokratīt anonīmās vēstules atstāto riebumu. Kā darvas karote tas bojāja noskaņojumu.

Es tomēr paņēmu pārējās trīs vēstules, palūkojos savā pulkstenī un devos ceļā.

Ļoti interesanti, kas tas ir, kas "kļuvis zināms" trijām dāmām vienlaicīgi? Man šķita, ka šis jaunums visām viņām būs viens un tas pats. Tomēr man nācās pieredzēt, ka esmu bijis slikts pareģis un kļūdījies.

Neizlikšos, ka uzaicinājumi pie dāmām spēja aiznest mani garām policijas iecirknim. Kājas

neparasta gravitācijas spēka ietekmē ienesa mani tur pašas. Tik ļoti gribējās uzzināt, vai inspektors Slinks ir atgriezies no Oldhollas.

Iegājis policijas iecirknī, redzēju, ka viņš ir atgriezies, un kopā ar viņu ir ieradusies arī mis Krēma. Godājamā Gledisa, nosēdināta policijas iecirknī,' ar vieglu roku noliedza visu. Viņa kategoriski noliedza, ka būtu nesusi uz mežu ceļasomu.

-   Tikai tāpēc, ka vienai no šīm vecajām pļā- pukulēm nav nekā labāka, ko darīt, kā visu nakti blenzt ārā pa logu, jūs ņemat un piesienaties man. Vai atceraties? Viņa jau vienreiz kļūdījās, kad apgalvoja, ka redzējusi mani celiņa galā tajā pēcpusdienā, kad notika slepkavība, un, ja viņa kļūdījās tad, dienasgaismā, tad kā viņa varēja pazīt mani mēnessgaismā? Nav godīgi, ka šīs vecās dāmas <c uzvedas. Var jau sarunāt nezin ko. Bet es pa to laiku guļu savā gultiņā kā nevainīgs bērns. Jums jau nu par tādu lietu vajadzētu pamatīgi nokaunēties.

-   Arī tad, ja "Zilā mežakuiļa" saimniece identificēs ceļasomu kā jūsējo, mis Krēma?

-   Ja viņa kaut ko tādu pateiks, viņa kļūdīsies. Vārds uz somas nav rakstīts. Tāda ceļasoma var būt kuram katram. Un nabaga doktoru Stounu var apsūdzēt, ka viņš ir ikdienišķs zaglis!

-    Tātad jūs atsakāties sniegt jebkādus paskaidrojumus, mis Krēma?

-   Es neko neatsakos. Jūs vienkārši esat kļūdījušies, tas arī viss. Jūs un jūsu apnicīgās mārplas.

Es nesacīšu vairs ne vārda… ne vārda bez mana advokāta klātbūtnes. Un es tūlīt pat eju projām… ja vien jūs netaisāties mani arestēt.

Atbildes vietā inspektors piecēlās un atvēra viņai durvis. Lepni atmetusi galvu, mis Krēma izgāja ārā.

-    Tādu nostāju viņa ir ieņēmusi, - nopūtās Slinks, atgriezies savā krēslā. - Absolūtu noliegšanu. Un, protams, tā vecā dāma varēja kļūdīties. Neviena zvērināto tiesa nenoticēs, ka var pazīt cilvēku tādā attālumā un vēl naktī, kaut arī mēnessgaismai spīdot. Protams, vecā dāma varēja kļūdīties.

-    Varēja, - es piekritu, - tomēr neticu, ka viņa kļūdās. Mis Mārplai parasti ir taisnība. Tāpēc jau viņu tā nemīl.

Inspektors pasmīnēja.

-    To jau saka arī Hērsts. Apžēliņ, šie mazie ciemati!

-   Un kā ar sudrabu, inspektor?

-    Šķiet, ka pilnīgā kārtībā. Protams, vienam vai otram jābūt viltojumam. Ir kāds ļoti gudrs vīrs Mačbenhemā, autoritāte par sudraba izstrādājumiem. Esmu jau sazvanījis viņu un aizsūtījis pakaļ. Drīz mēs zināsim, kas ir kas. Vai nu zādzība ir noticis fakts, vai ari tā tikai tikusi plānota. Šā vai tā, tur nav liela starpība - es domāju, ciktāl tas mūs interesē. Laupīšana ir tikai tāds sīkums, ja salīdzinām ar slepkavību. Un šie divi nav saistīti ar slepkavibu. Varbūt caur šo meiču mēs piekļūsim dokoram Stounam - tāpēc jau es ļāvu viņai aiziet, nesaceļot pārāk lielu troksni.

-   Interesanti, - es novilku.

-    Žēl tikai mistera Redinga. Bieži negadās sastapt cilvēku, kurš pakāpjas sāņus, lai izpatiktu kādam.

-   Laikam gan nē, - cs pasmaidīju.

-    Sievietes sagādā daudz nepatikšanu, - inspektors moralizēja.

Viņš nopūtās, tad, man par lielu pārsteigumu,

sacīja:

-   Protams, ir jau vēl šis Ārčcrs.

-   Ak, - es iesaucos, - vai jūs arī par viņu domājat'?.

-   Kāpēc jūs jautājat ? Protams, ser. Jau no paša sākuma. Man nebija vajadzīgas anonīmas vēstules, kas novirzītu mani uz šīm pēdām.

-   Anonīmas vēstules! - cs asi iesaucos. - Tātad jūs kādu tomēr esat saņēmis?

-    Tas nav nekas jauns, ser. Mēs tādas saņemam vismaz duci dienā. Protams, ka mūsu uzmanību ir pievērsta arī Ārčeram. It kā policija pati neko neredzētu! Uz Ārčeru aizdomas krīt jau no paša sākuma. Nelaime tāda, ka viņam ir alibi. Nevar jau teikt, ka pārāk dzelžains, tomēr grūti kaut kur piesieties.

-   Kojus domājat, sacīdams, ka alibi nav pārak dzelžains? - es pajautāju.

-    Redziet, izrādās, ka viņš visu pēcpusdienu bijis kopā ar pāris drauģeļiem. Nē, es nesaku, ka tas kaut ko nozīmē. Tādi kā Ārčers un viņa drauģeļi būs gatavi apzvērēt jebko. Nevar ticēt nevienam viņu sacītajam vārdam. Mēs jau nu to zinām. Diemžēl to nezina sabiedrība, bet zvērinātie nāk no sabiedrības vidus. Tur jau tā galvenā nelaime. Viņi nejēdz neko, un deviņi no desmit notic katram vārdam, kas tiek sacīts pie liecinieku barjeras, neņemot vērā, kas ir sacītājs. Un, protams, arī pats Ārčers zvērēs, zils palikdams, ka viņš to nav izdarījis.

-   Nav jau tik izpalīdzīgs kā misters Redings, - es pasmaidīju.

-   Viņš jau nu ne, - inspektors piekrita.

-   Bet domāju, ka tas ir dabīgi. Tas ir izdzīvošanas instinkts, - es prātoju.

-   Jūs būtu pārsteigts, ja zinātu slepkavas, kuri izkuļas no soda tikai, pateicoties zvērināto mīkstsirdībai, - drūmi piebilda inspektors.

-    Bet vai jūs tiešām domājat, ka to izdarījis Ārčers?

Man bieži ir licies dīvaini, ka inspektoram Slinkam nav pašam sava, personīga viedokļa par slepkavu. Vienīgais, kas viņu patiesi interesē, ir tas, cik viegli vai grūti izdosies savākt pierādījumus.

-   Es gribētu vairāk pārliecības, - viņš atzinās. - Pirkstu nospiedumi, pēdas nospiedums. Varbūt manīts tuvurrfā nozieguma izdarīšanas laikā. Nevaru riskēt un arestēt viņu bez vērā ņemamiem pierādījumiem. Pāris reizies viņš ir manīts slaistāmies mistera Redinga mājas apkaimē, bel viņš jau pateiks, ka gājis parunāties ar māti. Viņa ir kārtīga sieviete. Nē, kopumā es sliecos uz to dāmu. Ak, ja vien man izdotos iegūt konkrētu pierādījumu, ka notikusi šantāža… bet šajā lietā jau ne par ko nevar iegūt konkrētu pierādījumu! Visu laiku tikai minējumi, minējumi, minējumi. Un visvairāk žēl, ka jūsu ceļa tuvumā nedzīvo neviena vecmeita, mister Klement. Varu derēt - ja vien būtu bijis ko redzēt, viņa to redzētu.

Viņa vārdi lika atcercties manas vizītes, tāpēc es atvadījos. Rets gadījums, bet man bija laimējies Slinku sastapt visai labvēlīgā noskaņojumā.

Pirmo es apciemoju mis Hārtnelu. Viņa noteikti bija gaidījusi mani pie loga, jo nebiju vēl paspējis nospiest zvana pogu, kad durvis atvērās un, cieši satvērusi manu roku savā plaukstā, viņa veda mani pāri slieksnim.

-Cik labi, ka jūs atnācāt. Iesim le. Būsim nomal āk.

Mēs iegājām mikroskopiska istabiņā, varbūt vistu nojumes lielumā. Mis Hārtnela aizvēra durvis, milzīgas slepenības atmosfērā pamāja uz krēslu (to šeit bija trīs) un piedāvāja apsēsties. Man likās, ka viņa ir apmierināta pati ar sevi.

-   Es neesmu no tām, kas runā aplinkus, - viņa sacīja priecīgā balsī, kas drīz vien kļuva klusāka un atbilstošāka situācijai..- Jūs taču zināt, kā šādā ciematiņā izplatās tenkas.

-   Diemžēl, - es pamāju.

-    Es jums piekritu. Neviens neieredz baumas vairāk par mani. Bet tā nu tas ir. Nolēmu, ka mans pienākums ir pastāstīt policijas inspekto-j ram, ka tiku iegriezusies pie misis Lestreindžas slepkavības pēcpusdienā, bet neatradu viņu mājās. Neceru, ka man kāds pateiks paldies par to, ka esmu izpildījusi savu pienākumu, bet man tas vienkārši jādara. Nepateicība ir tas, ar ko cilvēks sastopas - gan pirmo reizi ienākot šajā dzīvē,. gan aizejot no tās. Nu ko, tikai vakar šī bezkaunīgā misis Beikere…

-   Jā, jā, - es pamāju, cerot izvairīties no parastās vārdu tirādes. - Ļoti skumji, ļoti skumji. Bet jūs sākāt stāstīt….

-   Zemāko šķiru ļaudis nezina, kas ir viņu patiesie draugi, - turpināja mis Hārtnela. - Es vienmēr dodu viņiem pa kādam vērtīgam padomam, kad aizeju ciemos. Un ne reizi man neviens nav pasacījis paldies.

-   Tātad jūs stāstījāt inspektoram par to, ka bijāt iegriezusies pie misis Lestreindžas, - cs skubināju viņu runāt par lietu.

-    Pilnīgi pareizi… un, starp citu, viņš tā arī nepasacīja man paldies. Sacīja, ka sīkāku informāciju pajautāšot tad, kad viņam tā būšot vajadzīga… varbūt ne precīzi šādiem vārdiem viņš to pateica, bet doma un tonis bija tādi. Mūsdienās jau policijā dien pavisam citas klases vīrieši.

-   Ļoti iespējams, - es piekritu. - Bet jūs taču gribējāt kaut ko pastāstīt, vai ne?

-   Šoreiz es par lo izšķiros. Un es nerādīšos ne tuvumā kaut kādam nožēlojamam inspektoram. Galu galā, garīdznieki vismaz ir džentlmeņi. Vismaz daļa no viņiem ir, - viņa steidza piebilst.

Es ļoti cerēju, ka šajā labāko garīdznieku daļa viņa būs ieskaitījusi ari mani.

-    Ja es jums kaut kādā Veidā varētu palīdzēt… -es iesāku.

-    Tas nu gan būtu jūsu pienākums, - atcirta mis Hārtnela un saknieba lūpas. - Es nemaz negribu stāstīt par šīm lietām. Nav neviena visā pasaulē, kas vēlētos to mazāk par mani. Tomēr pienākums ir pienākums.

Es gaidīju.

-    Kā man līdz šim stāsta, - turpināja mis Hārtnela, nosarkdama gluži kā biete, - misis Lestreindža apgalvo visapkārt, ka viņa visu laiku bijusi mājās… ka viņa neesot atvērusi durvis tikai tāpēc… nu ko, viņa teic, ka neesot atvērusi tikai tāpēc, ka nevēlējusies to darīt. Kāds manierīgums, kāda klīriba. Es iegriezos tikai tāpēc, ka tāds ir mans pienākums. Un tā izturēties pret mani…

-   Viņa esot bijusi apslimusi, - es centos nomierināt mis Hārtnelu.

-    Apslimusi? Blēņas! Jūs esat pārāk pārpasaulīgs, mister Klement. Nekas ar to sievieti nebija noticis. Pārāk slima, lai ierastos uz izmeklēšanas komisiju? Medicīnisku izziņu no doktora Hcidoka dabūjusi! Viņa jau 11u prot viņu aptīt ap mazo pirkstiņu, to zina ikviens. Nu labi, kur es paliku?

Es īsti nezināju. Saskarsmē ar mis Hārtnelu ir grūti uztaustīt, kurā vietā beidzas stāstījums un kurā sākas nozākājums.

-    Ak jā, es stāstīju, kā tajā pēcpusdienā iegriezos pie viņas. Nu ko, tās ir pēdējās muļķības, ko viņa stāsta, ka bijusi mājā. Viņas tur nebija. To es zinu.

-   Kā jūs varat būt tik pārliecināta?

Mis Hārtnēlas seja kļuva vēl sarkanāka.

-   Nu kā, es taču klauvēju un zvanīju, - viņa paskaidroja. - Divas reizes. Ja ne pat trīs. Un tad man pēkšņi ienāca prātā, ka varbūt zvans nedarbojas.

Es ar patiesu prieku ievēroju, ka, sakot šos vārdus, viņa nespēj paskatīties man acīs. Visas mūsu mājas ir būvējis viens un tas pats būvuzņēmējs, un viņa uzstādītie zvani ir skaidri sadzirdami, ja zvanītājs stāv uz kājslauķa pie ārdurvīm. Gan mis Hārtnela, gan es, lieliski to zinājām, bet no situācijas vajadzēja iziet ar godu.

-   Jā, - es nomurmināju.

-    Es negribēju skatīties iekšā caur vēstuļu spraugu. Tas būtu pārāk nepieklājīgi, bet, lai nu kāda es esmu, nepieklājību man pārmest nevar.

Šo pārsteidzošo paziņojumu viņa norunāja ne aci nepamirkšķinājusi.

-   Un tā es nodomāju, ka apiešu mājai apkārt un pieklauvēšu pie loga rūts, - viņa turpināja, vairs nekautrēdamās. - Es apgāju apkārt visai mājai un ieskatījos pa logiem, bet visā mājā nevienu tā arī neredzēju.

Es viņu sapratu ļoti labi. Izmantodama brīdi, kad māja ir pilnīgi tukša, mis Hārtnela bija ļāvusi vaļu savai neapvaldāmajai ziņkārei, devusies apkārt mājai, izlūkojusi dārzu un ieskatījusies pa visiem logiem, lai pēc iespējas sīkāk izpētītu mājas iekārtojumu. Savam stāstam viņa bija izvēlējusies mani, jo uzskatīja, ka es viņu labāk sapratīšu un būšu iecietīgāks klausītājs salīdzinājumā ar policiju. Tiek uzskatīts, ka garīdzniekam jātic saviem draudzes locekļiem uz vārda.

Es arī nekomentēju šo situāciju, tikai uzdevu jautājumu:

-  Cikos tas notika, mis Hārtnela?

-Cik varu atcerēties, - viņa atbildēja, - tas biju gandrīz sešos. Pēc tam es devos tieši mājup un nonācu tur desmit pāri sešiem. Misis Protero ienāca kaut kur pusē, atstājusi doktoru Stounu un misteru Redingu ārpusē. Tad mēs aprunājāmies par tulpju sīpoliem. Un visu šo laiku, nabagā pulkvedis jau gulēja noslepkavots. Ak, cik šī pasaule ir skumja.

-   Jā, reizēm tā ir nemīlīga, - es piekritu.

Tad piecēlos kājās.

-   Vai tas ir viss, ko vēlējāties man pastāstīt?

-   Es tikai iedomājos, ka varbūt tas ir svarīgi.

-   Pilnīgi iespējams, - es piekritu.

Un,-neļaudamies tālākai sarunai, es, mis Hārt- nelai par lielu sarūgtinājumu, devos projām.

Mis. Vederbija, kuru es apciemoju nākamo, sagaidīja mani visai satraukta.

-    Dārgais vikār, patiesi, cik tas ir laipni. Vai teju esat dzēris? Vai patiešām nevēlaties? Un spilventiņu, kur atspiest muguru? Cik tas ir jauki, ka atnācāt bez kavēšanās. Jūs vienmēr esat gatavs ziedot sevi citu dēļ.

Tādā garā mēs ilgi pļāpājām, līdz nonācām pie galvenā, un ari tad milzīgi līkumojot.

-   Jums jāsaprot, ka cs to dzirdēju no drošiem avotiem.

Svētās Marijas Pļavās šie drošie avoti parasti ir kaimiņu sulainis vai kalpone.

-   Tātad jūs nevarat pastāstīt man, kas jums to pastāstīja?

-   Es apsolīju, dārgais mister Klement. Un es vienmēr esmu uzskatījuši, ka solījums ir svēta lieta.

Viņa izskatījās svinīga un apgarota.

-   Sacīsim tā, man to pastāstīja kāds mazs putniņš. Tā būs drošāk, vai ne?

Man ļoti gribējās pasacīt: "Tas ir stulbi". Varbūt arī vajadzēja. Būtu interesanti paskatīties, kā mis Vederbija reaģētu.

-   Nu ko, tātad šis mazais putniņš man pastāstīja, ka viņa redzējusi kādu dāmu, kuras vārds paliks nezināms.

-   Vēl kāds cits putniņš? - es painteresējos.

Man par lieku pārsteigumu mis Vederbiju sagrāba smieklu lēkme. Viņa rotaļīgi paptiķēja man pa plaukstu un sacīja:

-   Ak, vikār, jūs nedrīkstat būt tāds nerātnis!

Atguvusies, viņa turpināja:

-   Tātad kāda dāma. Un kā jūs domājat, kur šī nezināmā dāma gāja? Viņa iegriezās pa mācītājmuižas ceļu, bet, pirms izdarīt to, viņa visai aizdomīgi izpētīja šo ceļu - kā man šķiet, lai pārliecinātos, vai kāds viņu nav pamanījis.

-   Un šis mazais putniņš… - es painteresējos.

-     Uzkāpa pie zivju tirgotāja, tieši virs veikala.

Es zinu, kur brīvdienās iegriežas kalpones. Un cs zinu, ka ir vieta, kur, ja iespējams, viņas nekad neiet. Tas ir - svaigā gaisā.

-    Un tas notika, - turpināja mis Vederbija, noslēpumaini saliekusies uz priekšu, - tas notika tieši pirms sešiem.

-   Kurā dienā?

Mis Vederbija klusām ievaidējās.

-   Slepkavības dienā, protams. Vai tad-es jums nepateicu?

-   Es arī pats nojautu, - es atbildēju. - Tātad kā sauca dāmu?

-    Vārds sākas ar L, - sacīja mis Vederbija, vairākas reizes pamādama ar galvu. Redzot, ka cs esmu visu nojautis, mis Vederbijai nācās padoties. Es piecēlos kājās.

-   Jūs taču nepieļausiet, ka policija mani pratina, vai ne? - mis Vederbija žēlabaini iesaucās un abām rokām satvēra manu plaukstu. - Es patiešām baidos, ka par to visi runās. Un es baidos no celšanās kājās tiesā.

-    Atsevišķos gadījumos, - es atteicu, - lieciniekiem ļauj palikt sēžam.

Un es aizgāju.

Vel bija palikusi misis Praisa Ridlija. Šī dāma tūdaļ ierādīja man manu vietu.

- Es nepavisam negribu pīties ar policiju vai tiesu, - viņa nelokāmi paziņoja pēc tam, kad bija vēsi paspiedusi manu roku. - To jūs saprotat. No otras puses, saskārusies ar apstākļiem, kuriem vajadzīgs izskaidrojums, es esmu pārliecināta, ka uz tiem jāvērš varas iestāžu uzmanība.

-    Vai tas attiecas uz misis Lestreindžu? - es pajautāju.

-   Kas jums liek tā domāt? - misis Praisa Ridlija ledainā balsī noprasīja.

Tā viņa nostādīja mani neizdevīgākā stāvoklī.

-    Notikums ir ļoti vienkāršs, - viņa turpināja. - mana kalpone, Klāra, stāvēja pie galvenajiem vārtiņiem, kur bija uz brītiņu izgājusi, kā viņa saka, ieelpot svaigu gaisu, kas gan, es teiktu, ir maz ticams. Daudz ticamāk, ka viņa bija izgājusi, lai satiktos ar zivju tirgotāja zēnu - ja viņu var nosaukt par zēnu - drīzāk jau viņš ir bezkaunīgs, jauns mērkaķis. Iedomājies, ja viņam ir septiņpadsmit gadu, tad var dzīt jokus ar visām

meičām pēc kārtas. Nu, vienalga, kā jau sacīju, viņa stāvēja pie vārtiņiem, kad izdzirdēja šķaudienu.

-   Jā? - es gaidī ju, kas sekos.

-   Tas arī ir viss. Es jums stāstu, ka viņa izdzirdēja šķaudienu. Un nesakiet man, ka es vairs neesmu tik jauna kā kādreiz un varbūt tāpēc esmu kļūdījusies, jo tā bija Klāra, kas dzirdēja šķaudienu, un viņa ir tikai deviņpadsmit gadu veca.

-    Bet kas tur sevišķs, ja viņa dzirdēja šķaudienu?

Misis Praisa Ridlija uzmesta man skatienu, kas pauda dziļu nožēlu par mana intelekta naba- „ dzību.

-   Viņa dzirdēja šķaudienu slepkavības dienā, laikā, kad jūsu mājā neviena nebi ja. Neapšaubāmi slepkava bija paslēpies krūmos un gaidīja izdevīgu brīdi. Ja jums kāds jāmeklē, tas tas ir cilvēks ar iesnām.

-   Vai arī kurš slimo ar siena drudzi, - es ieminējos. - Bet īstenībā, misis Praisa Ridlija, man šķiet, ka šim noslēpumam ir ļoti vienkāršs atrisinājums. Mūsu kalpone Mērija ir saķērusi pamatīgas iesnas. Patiesību sakot, viņas šņāukāšanās mums pēdējā laikā jau ir līdz kaklam. Viņas šķaudienu tad arī jūsu kalpone būs dzirdējusi.

-    Tas bija vīrieša šķaudiens, - misis Praisa Ridlija nelokāmi atbildēja. - Un nevar sadzirdēt no mūsu vārtiņiem, kā šņaukājās jūsu kalpone jūsu virtuvē.

-    Un no jūsu vārtiņiem nevar dzirdēt kādu šķaudām mūsu kabinetā, - es iebildu. - Vai vismaz cs ļoti šaubos.

-   Es sacīju, ka tas vīrietis varēja būt paslēpies krūmājā, - noteica misis Praisa Ridlija. - Nav nekādu šaubu, ka tad, kad Klāra iegāja iekšā, viņš ātri ielavījās pa galvenajām durvīm.

-    Nu ko, protams, ka tas ir iespējams, - es piekritu, cenšoties, lai mana balss skanētu piekrītoši, bet laikam jau tas neizdevās, jo misis Praisa Ridlija pēkšņi uzmeta man niknu skatienu.

-   Esmu pieradusi, ka manī neklausās, bet tad man ari jāpiemin, ka bezrūpīgi nometot nepļautā mauriņā tenisa raketi, to var sabojāt. Un tenisa raketes mūsdienās ir ļoti.dārgas.

Šķiet, ka šajā flanga triecienā bija kāda jēga, un tas mani samulsināja galīgi.

-    Vai varbūt jūs nepiekrītat? - misis Praisa Ridlija pajautāja un nopūtās.

-   Ak, es piekrītu, protams, ka piekrītu.

-   Priecājos to dzirdēt. Nu ko, tas arī ir viss, kas man bija sakāms.

Viņa atmeta galvu un aizvēra acis kā cilvēks, kuru nogurdinājušas šīs zemes gaitas. Es pateicos viņai un atvadījos.

Pie durvju sliekšņa es riskēju apjautāties pašai Klārai par viņas kundzes stāstīto.

-    Tā ir pilnīga patiesība,- ser. Es dzirdēju šķaudienu. Un tas nebija parasts šķaudiens. Nekādā ziņā nebija.

Saistībā ar noziegumu nekas nav parasts. Arī šāviens nebija kaut kāds parasts šāviens. Un šķaudiens nebija nekāds parastais šķaudiens. Jāpieņem, ka tas bija īpašs, slepkavniecisks šķaudiens. Es pajautāju meičai, cikos viņa to dzirdējusi, bet viņa bija ļoti nenoteikta un atbildēja, ka tas noskanējis kaut kad starp ceturksni pāri sešiem un pusseptiņiem. Katrā ziņā "tas bijis pirms kundzei piezvanīja tas sliktais zvanītājs".

Es pajautāju, vai viņa ir dzirdējusi kādu šāvienu. Un viņa atbildēja, ka šāvieni bijuši vienkārši šausmīgi. Galu galā es ne pārāk noticēju visam, ko viņa sastāstīja.

Biju jau iegriezies savos vārtiņos, kad nolēmu apciemot savu draugu.

Paskatījies pulkstenī, es redzēju, ka tieši tik daudz laika līdz vakara dievkalpojumam man ir atlicis. Un tā cs devos pa celiņu uz Heidoka māju. Viņš iznāca uz sliekšņa sagaidīt mani.

Un atkal es ievēroju, cik uztraukts un izmocīts viņš izskatās. Šis notikums, šķiet, licis viņam novecot

-  Priecājos jūs redzēt, - viņš apsveicinājās. - Vai ir kādi jaunumi?

Es pastāstīju viņam jaunāko notikumu attīstības gaitu - notikumu ar Stounu.

-   Augstas klases zaglis, - Heidoks izteica savu spriedumu. - Nu ko, tas daudz ko izskaidro. Viņš ir pamatīgi izpētījis savu uzbrukuma objektu, bet reizi pa reizei pielaidis kļūdas. Protero noteikti viņu kādā reizē ir pieķēris. Jūs taču atceraties, kā viņi nesen lamāja viens otru. Un ko jūs domājat par meiteni?Vai tiešām ari viņa?

-    Par to vēl nav noteikta viedokļa, - es atbildēju. - Kas atliecas uz mani, es domāju, ka ar meiteni viss ir kārtībā. Tikai viņa ir absolūta muļķe, - es piemetināju.

-    Ak, es gan tā neteiktu. Viņai ir ass prāts, šai mūsu mis Gledisai Kremai. Viņa ir ārkārtīgi veselīga. Ne no tām, kas manas profesijas ļaudīm sagādātu daudz rūpju.

Es pastāstīju doktoram, cik ļoti biju uztraucies par Hosu un kā tiku uzstājis, lai viņš pārmaiņas pēc dotos kaut kur prom un pamatīgi atpūstos.

Kad biju pasacījis šos vārdus, Heidoks kļuva savādi izvairīgs. Viņa atbilde neizklausījās īpaši patiesa.

• - Jā, - viņš lēnām novilka. - Manuprāt, tas būtu pats labākais. Nabaga puisis. Nabaga puisis.

-   Man gan likās, ka viņš jums nepatīk.

-     Neteikšu, ka viņš man īpaši patiktu, bet man bieži ir žēl to cilvēku, kuri man nepatīk. - Mirkli klusējis, viņš piebilda: - Man pat ir žēl Protero. Nabaga vīrs, nevienam jau viņš nepatika. Pārāk paštaisns un pārāk pašpārliecināts. Šāda kombinācija nevienam nepatīk. Bet viņš jau vienmēr tāds bijis, pat jaunekļa gados.

-   Nezināju, ka jūs viņu pazināt jau tik sen.

-   Ak jā! Kad mēs dzīvojām Vestmorlendā, cs netālu no viņa biju iekārtojis praksi. Bet tas bija ļoti sen. Gandrīz vai pirms divdesmit gadiem.

Es nopūtos. Pirms divdesmit gadiem Grizeldai bija tikai pieci gadiņi. Laiks ir tāda savāda lieta…

-   Vai tikai tāpēc jūs atnācāt pie manis, Klement?

Es pārsteigts paskatījos uz viņu. Heidoks vērīgi pētīja mani.

-   Ir taču vēl kaut ķas, vai ne? - viņš pajautāja.

Es pamāju.

Kad ienācu pie Heidoka, nebiju pārliecināts, runāt vai nē, bet tagad nolēmu, ka tomēr runāšu. Man Heidoks patīk gluži labi. Viņš visādā ziņā ir kārtīgs vīrs, un es jutu, ka tas, kas man jāpastāsta, var būt viņam noderīgs.

Un tā, eš izstāstīju par sarunām ar mis Hārtnelu un misis Vederbiju.

Kad biju beidzis runāt, viņš ilgi klusēja.

-   Tā ir taisnība, ka misis Lestreindža nebija mājās, Klement, - viņš beidzot ierunājās. - Es esmu mēģinājis pasargāt šo sievieti, cik vien bija manos spēkos. Patiesību sakot, viņa man ir sena draudzene. Bet tas nav vienīgais iemesls. Mana medicīniskā izziņa nebija mānīšanās, kā jūs visi domājat.

Brīdi klusējis, viņš drūmi turpināja:

-Tas lai paliek starp mums, mister Klement. Misis Lestreindža ir nolemts cilvēks.

-   Ko jūs sacījāt?

-   Viņa mirst. Pēc mana aprēķina, viņai palicis ne vairāk par mēnesi. Kā jūs domājat, kāpēc cs mēģināju viņu pasargāt no tirdīšanas un pratināšanas?

Viņš turpināja:

-   Kad viņa tajā vakarā iegriezās šajā ceļā, viņa nāca pie manis, uz šo māju.

-   Jūs-agrāk nelikāt to sacījis.

-    Negribēju izraisīt liekas runas. No sešiem līdz septiņiem nav mans pieņemšanas laiks, un visi to zina. Bet jūs varat ticēt maniem vārdiem, ka viņa bija šeit.

-Tomēr viņas nebija šeit, kad es ierados jums pakaļ. Es domāju, kad mēs bijām atraduši līķi.

-   Nē, - viņš kļuva nemierīgs. - Viņa aizgāja. Viņai bija sarunāta tikšanās.

-    Un kādā virzienā viņai bija jādodas uz šo tikšanos? Uz pašas māju?

-   Es nezinu, Klement. Goda vārds, es nezinu.

Es ticēju Heidokam, tomēr…

-   Un ja nu tiek pakārts nevainīgs cilvēks? - es pajautāju.

-    Nē, - Heidoks atbildēja. - Par pulkveža Protero noslepkavošanu neviens netiks pakārts. Tur jūs varat man noticēt.

Tur nu es nespēju viņam noticēt. Un tomēr viņa balsī skanēja milzīga pārliecība.

-   Neviens netiks pakārts, - viņš atkārtoja.

-   Bet tas vīrs, Ārčers…

Viņš nepacietīgi pavicināja roku.

-Tam nav tik daudz smadzeņu, lai iedomātos noslaucīt pirkstu nospiedumus no pistoles.

-   Varbūt ar, - es neticīgi novilku.

Tad es kaut ko atcerējos un, izvilcis no kabatas brūngano, mežā atrasto kristāliņu, pasniedzu to viņam un pajautāju, vai viņš zina, kas tas ir.

-   Hm, - doktors vilcinājās ar atbildi. - Izskatās pēc pikrīnskābes. Kur jūs to atradāt?

-   Tas ir Serloka Holmsa noslēpums, - es atteicu.

Viņš pasmaidīja.

-   Un kas ir pikrīnskābe?

-   Sprāgstviela.

-   Jā, to es zinu, bet tai ir arī cits pielietojums, vai ne? »

Viņš pamāja.

-   Tas tiek lietots medicīniski - šķīdums pret apdegumiem. Brīnišķīgs līdzeklis.

Es pastiepu roku. Doktors visai negribīgi atdeva man kristāliņu.

-   Var jau būt, ka tas nav nekas svarīgs, - es sacīju. - Tikai es atradu to visai neparastā* vietā.

-   Un jūs man nestāstīsiet, kur?

Varbūt tas ir bērnišķīgi, bet biju nolēmis nestāstīt.

Viņam bija savi noslēpumi. Nu ko, man tagad arī tādi bija.

Es jutos mazliet aizvainots par to, ka viņš

man nebija pilnībā uzticējies.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Kad vakarā uzkāpu kancelē, jutos visai savādā noskaņojumā.

Baznīca bija neparasti pilna. Es nespēju noticēt, ka tas ir ieplānotais Hosa sprediķis, kas pievilcis tik daudz ļaužu. Hosa sprediķi'parasti ir dogmatiski un garlaicīgi. Tomēr nezin vai ļaudis varēja pievilināt ziņa, ka Hosa vietā sprediķi šovakar runāšu es. Jo ari mani sprediķi ir garlaicīgi un'akadēmiski. Bet es arī neticēju, ka tik daudz ļaužu sanākuši tāpēc, ka pēkšņi kļuvuši dievbijīgi-

Es nonācu pie secinājuma, ka ļaudis šeit sanākuši, lai satiktos viens ar otru un varbūt pēc sprediķa uz baznīcas lieveņa nedaudz patenkotu.

Arī Heidoks bija baznīcā, kas ir visai neparasti. Un arī Lorenss Redings. Un, man par lielu pārsteigumu, Lorensam aiz muguras es ieraudzīju Hosa nedabīgi bālo seju. Anna Protero arī bija šeit. Vfņa gan vienmēr svētdienās apmeklē vakara dievkalpojumu. Bet es nebiju gaidījis, ka viņa atnāks šodien. Un krietni pārsteigtāks es bi ju, ieraugot Letisu. Baznīcā iešana viņai ir gandrīz vai obligāta svētdienu rītos - pulkvedis Protero šajā jautājumā bija nelokāms, bet vēl nekad es Letisu nebiju redzējis vakara dievkalpojumā.

Gledisa Krēma ari bija šeit. Uz sakritušos vecmeitu fona viņa izskatījās uzkrītoši jauna un veselīga. Un es apjautu, ka baznīcas dziļumā puskrēslā vīdošā, mazliet ar nokavēšanos ieslīdējusī figūra pieder misis Lestreindžai.

Man pat nav jāteic, ka visā krāšņumā šeit sēdēja misis Praisa Ridlija, mis Hārtnela, mis Vederbija un mis Mārpla. Gandrīz vai bez izņēmuma šeit atradās visi ciema ļaudis. Neatceros pat, kad mums būtu bijis tik kupli apmeklēts vakara dievkalpojums.

Pūlis vispār ir savāda liela. Tajā vakara valdīja hipnotiska gaisotne, un tās ietekmi pats pirmais sajutu tieši es.

Kā likums, savus sprediķus es gatavoju iepriekš. Es pie tiem strādāju rūpīgi un apzinīgi, bet neviens neapzinās to trūkumus labāk par mani pašu.

Tovakar es biju spiests sprediķi lasīt improvizējot, un, palūkojies lejup uz man pievērstajām daudzajām sejām, manā prātā pēkšņi ielauzās traka doma. Es vairs nejutos kā Dieva sūtnis. Es biju kļuvis par aktieri. Manā priekšā atradās publika, un es vēlējos šo publiku iekustināt. Vēl vairāk, es sajutu spēku, lai to izdarītu.

Es nebūt nelepojos ar to, ko izdarīju tajā vakarā. Es absolūti neticu "atdzimšanas" garam, tomēr tajā vakarā es rīkojos kā murgains, skaļas frāzes bārstošs evaņģēlists. Es lēnām runāju saVu tekstu.

Neesmu nācis nicināt paštaisnos, bet grēcīgos uz nožēlošanu.

Šos vārdus es atkārtoju divas reizes, ieklausīdamies pats savā balsī, skanīgā, zvanam līdzīgā

balsī, kāda nepavisam nav līdzīga ierastajai Leonarda Kiementa balsij.

Es redzēju, kā no pirmās baznīcas solu rindas manī noraugās pārsteigtā Grizelda. Deniss bija ne mazāk pārsteigts.

Uz mirkli aizturējis elpu, es ļāvu vaļu vārdu plūdiem.

Es jutu, ka manas draudzes emoci jas ilgi turētas apspiestas. Draudze bija kā ienācies auglis, kas gaida, lai to noplūc.

Un es to noplūcu. Es piesaucu grēciniekus uz nožēlu. Es uzkurināju sevi, līdz nonācu gluži vai neprātīgā transā. Un atkal un atkal es apsūdzoši vicināju roku un atkārtoju frāzi:

-   Es runāju ar jums…

Un ikreizi no dažādām baznīcas vietām ieskanējās elsām līdzīgas nopūtas.

Pūļa emocijas ir savāda un pat bīstama lieta.

Es nobeidzu ar šādiem skaistiem, bet rūgtiem vārdiem - varbūt visrūgtākajiem vārdiem visā Bībelē:

-   Šonakt tavu dvēseli paņems…

Tā bija tāda dīvaina, īslaicīga apsēstība. Kad atgriezos mācītājmuižā, biju atkal parastais, neizteiksmīgais es pats. Grizeldu es atradu gluži bālu. Vi ira apskāva mani.

-   Len, tu šovakar likies tāds baismīgs. Man…. man tas nepatika. Nekad agrāk neesmu dzirdējusi tevi tādā veidā sprediķojam.

-        Domāju, ka nekad arī vairs nedzirdēsi, - es atbildēju un pārgurumā noslīgu uz dīvāna. Tas bija spēku izsīkums.

-   Kas tevi spieda tā darīt?

-   Uznāca pēkšņs ārprāts.

-   Ak, tā… tas nebija ar īpašu nolūku?

-   Ko tu ar to domā - ar īpašu nolūku?

-   Es tikai prātoju, tas arī viss. Tu esi ļoti neaprēķināms, Len. Man bieži liekas, ka tā īsti nepazīstu tevi.

Vakariņās mēs paēdām aukstas uzkodas, jo Mērija bija izgājusi.

-   Hallē priekš tevis ir zīmīte, — paziņoja Grizelda. - Denis, vai tu to neatnestu?

Deniss, kurš visu laiku bija klusējis, paklausīja-

Es paņēmu zīmīti un novaidējos. Pāri kreisajam stūrim stiepās uzraksts: Nogādāt steidzīgi.

-   Tā noteikti būs no mis Mārplas. Vairāk jau neviens nav palicis.

Mans pieņēmums izrādījās pilnīgi pareizs.

DĀRGAIS MISTER KLEMENT,

Es būtu tik ļoti priecīgu mazliet parunai ar Jums par pāris lietām, kas man nupat ienākušas prātā. Es jūtu, ka mums visiem vajadzētu palīdzēt ši skumjā noslēpuma izgaismošanā. Ja drīkstu, ieradīšos pie Jums pusdesmitos un pieklauvēšu pie Jūsu kabineta loga. Varbūt mūsu dārgā Grizelda varētu būt tik mīļa, atskriet uz šejieni un uzmundrināt manu krustdēlu. Un misters De- niss arī, protams, varētu atnākt, ja vēlas. Ja nesaņemšu no Jums atteikumu, tad gaidīšu viņus, bet pati ieradīšos norunātajā laikā.

Patiesi Jūsu

Džeina Mārpla

Es pasniedzu zīmīti Grizeldai.

-    Ak, mēs iesim! - viņa mundri iesaucās. - Pāris glāzītes mājās gatavota liķiera ir tieši tas, kas cilvēkam svētdienas vakarā vajadzīgs. Manuprāt, šis Mērijas saldais ēdiens uzdzen šausmīgu nospiestību. Tas mazliet atgādina bēres.

Deniss par iespēju doties ciemos nelikās tik sajūsmināts.

-   Tev jau ir ļoti labi, - viņš kurnēja. - Tu vari pļāpāt par tām pārlieku smalkajām muļķībām, par mākslu un literatūru, bet es, sēžot un klausoties jūs, vienmēr jūtos kā pēdējais idiots.

-   Tas tikai nāk tev par labu, - Grizelda vienā mierā atbildēja. - Tas parāda tev tavu vietu. Bez tam, nedomā, ka misters Reimonds Vests ir tik šausmīgi gudrs kā izliekas.

-   Reti kurš no mums ir tāds, - es piebildu.

Interesanti, kas tas ir, par ko mis Mārpla vēlas runāt ar mani. No visām manas draudzes dāmām mis Mārplu es uzskatu par visvērīgāko. Viņa ne tikai redz un dzird praktiski visu, kas notiek, bet viņa no iegūtajiem faktiem māk izdarīt arī pārsteidzoši trāpīgus un precīzus secinājumus.

Ja man kādreiz nāktos .saskarties ar viltību, tad visvairāk es baidītos, ja tā nāktu no mis Mār- plas.

Tas, ko Grizelda nosauca par krustdēla jautrajām viesībām, sākās mazliet pēc deviņiem, bet es, gaidīdams mis Mārplas ierašanos, sēdēju un uzmetu tādu kā ar noziegumu saistīto faktu sarakstu. Cik vien bija iespējams, es izkārtoju tos hronoloģiskā kārtībā. Es.gan neesmu pārāk precīzs cilvēks, toties* mīlu kārtību un man patīk, ja varu faktus izklāstīt metodiski.

Precīzi pusdesmitos pie loga atskanēja kluss klauvējiens. Es piecēlos un ielaidu mis Mārplu.

Viņai galvā un pār pleciem bija ļoti skaista Setlendes vilnas šalle. Tā gan izskatījās paveca un izdilusi.

-   Cik jauki, ka jūs atļāvāt man atnākt. Un cik brīnišķīga ir dārgā Grizelda. Reimonds viņu burtiski apbrīno. Nu īsta princese, kā viņš vienmēr viņu dēvē… Nē, man nevajag kājsoliņu.

Es uzklāju Setlendes šalli uz krēsla un atgriezies apsēdos iepretī savai viešņai. Mēs vērāmies viens otrā, un mis Mārpla, kā vainīga juzdamās, pasmaidīja.

-    Es jūtu, ka jūs brīnāties, kāpēc… kāpēc es tik ļoti par šo visu interesējos. Varbūt jūs domājat, ka tas sievietei nepiestāv. Nē… lūdzu, es gribētu paskaidrot, ja drīkstu.

Mis Mārpla mirkli klusēja. Sārtums iekrāsoja viņas vaigus.

-    Redziet, - viņa beidzot iesāka, - dzīvojot vientuļi, kā to daru es, tādā nomaļā pasaules nostūri, cilvēkam vajadzīgs kāds hobijs. Ir jau, protams, izšūšana un dažādas rokasgrāmatas un pensija, var arī zīmēt, bet mans hobijs ir — un vienmēr ir bijis - cilvēka daba. Tā ir tik daudzveidīga un tik ļoti intriģējoša. Protams, mazā ciematiņā, kur nav īpašu izklaides veidu, var rast plašas iespējas cilvēku pētīšanā un kļūt šajā jomā gluži vai par lietpratēju. Var mēģināt cilvēkus iedalīt klasēs, gluži kā tas tiek darīts ar putniem vai puķēm, tāda un tāda grupa, šāda ģints un tāda suga. Reizēm, protams, gadās kļūdīties, tomēr laika gaitā arvien mazāk. Un tad jāsāk testēt arī pašam sevi. Reizēm rodas nelielas problēmas, piemēram, ka ar tām garnelēm, kas tik ļoti uzjautrināja mūsu dārgo Grizeldu - it kā gluži nenozīmīga mīkla, bet absolūti neizprotama, ja vien neizdodas atrast pareizo atminējumu. Un tad vēl bija tas notikums ar samainītajām klepus zālēm vai miesnieka sievas lietussargu - pēdējais gadījums bija īpaši nenozīmīgs, ja neņem vērā, ka dārzeņu tirgotājs nepavisam neuzvedās piedienīgi, satiekoties ar aptiekāra sievu, kas, galu galā, arī izrādījās visa sakne. Tas, ziniet, ir tik interesanti - izteikt savu spriedumu un tad pārliecināties, ka spriedums bijis pareizs.

-   Šķiet, ka jūsu spriedumi vienmēr ir pareizi, - es pasmaidīju.

-    Tieši tāpēc baidos būt pārāk augstās domās par sevi, - atzinās mis Mārpla. - Bet es vienmēr esmu jautājusi sev - ja kādu dienu patiešām atnāks lielā mikla, vai es spēšu tikt ar to galā? Vai spēšu atminēt to pareizi? Loģiski ņemot; tas ir viens un tas pats, tā tam būtu jābūt. Galu galā, mazītiņš torpēdas modelis, kas darbojas, ir tieši tāds pats kā īstā torpēda.

-   Jūs domājat, ka tas viss ir relatīvi? - es pajautāju. - Atzīstu, ka loģiski tam tā jābūt, tomēr nezinu, vai realitāte atbilst teorijai.

. - Protams, ka tam tā jābūt, - iesaucās mis Mārpla. - Piemēram, mūsu skolas laika principi taču nav mainījušies. Joprojām pastāv nauda, joprojām pastāv savstarpējs… ē… pretēju dzimumu pārstāvju pievilkšanas spēks, un tad vēl dīvainības… tik daudzi cilvēki taču ir mazliet dīvaini, vai ne? Ir taču, ja tos iepazīst tuvāk? Un normāli cilvēki reizēm izstrādā tik pārsteidzošas lietas, bet nenormālie reizēm ir tik ļoti saprātīgi, pat ikdienišķi. Patiesībā vienīgais iespējamais ceļš ir salīdzināšana ar citiem - zināmiem vai nejauši sastaptiem ļaudīm. Jūs būtu pārsteigts, ja zinātu, cik ļoti maz patiesībā vispār ir šo atšķirīgo cilvēku tipu.

-   Jūs mani biedējat, - es sacīju. - Jūtos tā, it kā būtu palikts zem mikroskopa.

-   Protams, man pat prātā nenāktu stāstīt visu šo pulkvedim Melčetam, šim despotiskajam ci i - vēkam, vai nabaga inspektoram Slinkam, kurš tik ļoti atgādina jauniņu pārdevējrņeiteni no apavu veikala, kura grib pārdot jums lakādas kurpes tikai tāpēc, ka tās ir tieši jūsu izmēra, un kura neņem vērā faktu, ka jūs vēlaties brūnus teļādas apavus.

Tas patiešām bija trāpīgs Slinka raksturojums.

-    Bet ziniet, mister Klement, es esmu pārliecināta, ka jūs par noziegumu zināt ne mazāk kā inspektors Slinks. Man ienāca prātā, ka, ja mēs varētu strādāt kopā…

-    Interesanti, - es sacīju, - bet domāju,-ka mēs abi slepus lolojam sapni līdzināties Serlo- kam Holmsam.

Tālāk cs pastāstīju viņai par trim uzaicinājumiem, kurus biju saņēmis šajā pēcpusdienā. Es izstāstīju arī par Annas atradumu - gleznu ar sagraizīto seju. Es pastāstīju viņai par mis Kremas izturēšanos policijas iecirknī un aprakstīju, kā Heidoks pazina manis atrasto kristāliņu.

-   Tā kā es pats to atradu, - cs nobeidzu, - tad tas man likās svarīgi, bet iespējams, ka tam nav nekā kopīga ar noziegumu.

-    Pēdējā laikā es esmu ņēmusi no bibliotēkas un izlasījusi daudzus amerikāņu detektīvstāstus, jo ceru atrast tajos kaut ko noderīgu, - pavēstīja mis Mārpla.

-    Un .vai nepatrāpījās kaut kas par pikrīnskā-

bi?

' - Diemžēl nē. Es gan atceros, ka reiz lasīju stāstu, kurā kādu viru noindēja ar pikrīnskābi un tad iezieda ar lanolīnu.

-         Bet, tā kā šeit neviens nav noindēts, tad par šo lietu nevar būt ne runas, — es nopūtos.

Tad es palūkojos uz savu sarakstu un pasniedzu to viņai.

-         Esmu šeit mēģinājis cik vien iespējams precīzi uzskaitīt visus zināmos faktus.

MANS SARAKSTS

12.30 pēcpusdienā - pulkvedis Protero pārceļ sa vu apciemojumu no sešiem uz sešiem piecpadsmit. Pilnīgi iespējams, ka to dzird puse ciemata.

12.45 - pistole vēl redzēta parastajā vietā (bet to var apšaubīt).

5.30 (aptuveni) - pulkvedis un misis Protero mašīnā izbrauc no Oldhollas un dodas uz ciematu.

5.30- viltus zvans aizsauc mani uz Nortlodžu Oldhollā.

6.15 ■«- (varbūt pāris minūtes agrāk) - pulkvedis Protero ierodas mācītājmuižā. Mērija viņu ieved kabinetā.

6.20 - pa sētas celiņu ierodas ruisis Protero. Viņa ienāk dārzā un noiet gar kabineta logu. Pulkvedis Protero nav redzams.

6.29     - no Lorensa Redinga kotedžas tiek zvanīts misis Praisai Ridlijai (pēc telefona centrāles liecības).

6.30     - 6.35 - dzirdams šēviens ( pieņemot, ka apgalvojums par telefona zvana laiku ir pareizs). Lorensa Redinga. Annas Protero un doktora Stouna liecības šķietami norāda, ka šāviens noskanējis agrāk, bet misis P.R. droši vien nekļūdās.

6.45 - Lorenss Redings ierodas mācītājmuižā un atrod līķi.

6.4S - es satieku Lorensu Redingu.

6.49 - es atrodu līķi.

6.55 - Heidoks izmeklē līķi.

*

Piezīme: Divi vienīgie cilvēki, kuriem laikā starp 6.30 un 6.35 nav neapstrīdams alibi, ir mis Krēma un misis Lestreindža. Mis Krēma apgalvo, ka atradusies kapukalniņā, bet to neviens nevar apliecināt. Tomēr šķiet saprātīgi izslēgt viņu no lietas, jo neizskatās, ka viņu kaut kas ar to saistītu. Misis Lestreindža atstājusi doktora Hei- doka māju kādu brīdi pēc sešiem, lai paspēļu uz. norunāto tikšanos. Bet kur bija šī tikšanās un ar ko? Neticami, ka tā varēja būt ar pulkvedi Protero, jo viņš bija ieplānojis tikšanos ar mani. Ir liesa, ka nozieguma izdarīšanas brīdī misis Lestreindža alradusies tuvu nolikuma vietai, bet liekas apšaubāmi, ka viņai, varēja būt kāds iemesls nogalināt pulkvedi. Ar pulkveža nāvi viņa neko neieguva, bet inspektora teorija par šantāžu man nav pieņemama. Misis Lestreindža nav no lādam sievietēm. Liekas arī neticami, ka viņa kaut kādā veidā būtu varējusi piekļūt Lorcnsa Redinga pistolei.

-   Ļoti skaidri, - mis Mārpla atzinīgi māja ar galvu. - Patiešām, viss ļoti skaidri. Džentlmeņi vienmēr prot sagatavot tādus precīzus memorandus.

-Tātad jūs piekrītat tam, ko esmu uzrakstījis? - es pajautāju.

.- O, jā, jūs visu to esat aprakstījis ļoti skaisti.

Tad es viņai uzdevu jautājumu, kuru bi ju gribējis uzdot jau sen:

-   Mis Mārpla, ko jūs turat aizdomās? Reiz jūs izteicāties, ka esot septiņi aizdomās turamie.

-    Pilnīgi pareizi, - mis Mārpla izklaidīgi atbildēja. - Bet domāju, ka ikviens no mums tur aizdomās kādu citu. Tas pat ir skaidri redzams.

Viņa nejautāja, ko turu aizdomās es.

-    Gribu teikt, - viņa turpināja, - ka jebkurā gadījumā vajadzīgs izskaidrojums. Jāspēj pārliecinoši izskaidrot katru mazāko sīkumu. Ja jums ir teorija, kurā saskan visi fakti - nu ko, tad tai jābūt pareizai. Bet to panākt ir ārkārtīgi grūti. Ja nebūtu tās vēstules…

-   Vēstules? - es pārsteigts iesaucos.

-   Jā. Ja atceraties, es jums jau teicu. Šī vēstule man visu laiku sagādā raizes. Tur kaut kas nav kārtībā.

-   Bet tagad taču tas ir noskaidrots, - es sacīju.

-   Vēstule uzrakstīta sešos trīsdesmit piecās, pie tam ar citu. roku - ar slepkavas roku - un maldināšanas nolūkā lapas augšējā stūrī uzrakstīts 6.20. Domāju, ka tas ir precīzi noskaidrots.

-   Bet pat tādā gadījumā kaut kas nav kārtībā,

-   iebilda mis Mārpla.

-   Kāpēc?

-    Paklausieties, - mis Mārpla aizrautīgi pieliecās man tuvāk. — Misis Protero, kā jau stāstīju jums, pagāja garām manam dārzam, tad aizgāja līdz jūsu kabineta logam, ieskatījās iekšā, bet pulkvedi Protero neredzēja.

-   Tāpēc, ka viņš sēdēja pie rakstāmgalda un rakstīja, - es paskaidroju.

-   Un tur jau slēpjas tā nesaskaņa. Tas notika divdesmit pāri sešiem. Bet mēs taču secinājām, ka viņš apsēdās pie rakstāmgalda, lai pateiktu, ka nevar gaidīt ilgāk, tikai pusseptiņos - tad kāpēc viņš sēdēja pie rakstāmgalda jau tad?

-   Nekad agrāk par lo netiku iedomājies, - es lēnām noteicu.

-   Ziniet ko, dārgais mister Klement, iziesim tam vēlreiz cauri. Misis Protero pienāk pie loga un nadomā, ka istaba ir tukša - viņa noteikti tā nodomāja, jo pretējā gadījumā taču nebūtu gājusi uz studiju, lai satiktos ar misteru Redingu. Tas nebūtu droši. Istabā vajadzēja valdīt absolūtam klusumam, ja viņa nolēma, ka tā ir tukša. Un tas dod mums trīs alternatīvas, vai ne?

-Jūs gribai sacīt, ka…

-    Pirmā alternatīva būtu tāda, ka pulkvedis Protero jau bija miris - bet man gan tas neliekas ticami. Vispirms jau viņš tur būtu atradies tikai kādas piecas minūtes, un misis Protero vai es būtu dzirdējušas šāvienu. Un atkal tā pati neatbilstība ar viņa atrašanos pie rakstāmgalda. Otra alternatīva, protams, ir tāda, ka viņš sēdēja pie rakstāmgalda un rakstīja vēstuli, bet tādā gadījumā tās saturs butu pavisam cits. Tur nebūtu rakstīts, ka viņš nevar gaidīt. Un trešā alternatīva…

-   Jā? - es pavaicāju.

-    Un trešā alternatīva var būt tāda, ka misis Protero patiešām izrādījusies taisnība un istaba patiešām bijusi tukša.

-   Jūs gribat sacīt, ka, pēc tam, kad viņu atveda uz kabinetu, viņš izgājis un atgriezies atkal vēlāk?

-   Jā.

-   Bet kāpēc lai viņš-tā darītu?

Mis Mārpla apjukumā noplātīja rokas.

-   Tas nozīmētu, ka uz šo lietu jālūkojas no pavisam citāda rakursa, - es sacīju.

-   Tas tā jādara jebkurā gadījumā. Vai jums tā nešķiet?

Es neatbildēju, jo rūpīgi apdomāju visas trī. mis Mārplas piedāvātās alternatīvas.

Klusi nopūtusies, pavecā dāma piecēlās kājās

-   Jāiet atpakaļ. Esmu ļoti priecīga, ka varēju mazliet papļāpāt ar jums. lai gan nekur pārāk ta l.u mēs tikuši neesam, vai ne?

-   Patiesību sakot, — es paņēmu viņas šalli, - visa šī lieta man liekas viens mulsinošs juceklis.

-   Ak, es gan tā neteiktu. Domāju, ka visumā viena teorija saskan gandrīz visos punktos. Ta. ir, ja pieļauj vienu sagadīšanos. Es domāju, ka vienu sagadīšanos var atļauties. Ja ir vairāk pa vienu, tad, protams, teorija sabrūk.

-   Vai tiešām jūs tā domājat? Es domāju, pa to teori ju? - es pajautāju, vērdamies mis Mārplā.

-    Es atzīstu, ka manā teorijā ir viena pretruna - viens šķērslis, kuram es netieku pāri. Ak, ja vien tajā vēstulē būtu rakstīts kaut kas cits…

Viņa nopūtās un pašūpoja galvu, tad piegāja pie loga, izklaidīgi pastiepa roku un aptaustīja krietni pavītušu augu puķupodā.

-   Zināt, mister Klement, šo te Vajadzētu biežāk laistīt. Nabaga zaļums, cik ļoti tam slāpst. Jūsu kalponei vajadzētu laistīt to katru dienu. Jādomā, ka viņa rūpējas par puķēm?

-    Ne vairāk, kā viņa rūpējas ari par visu pārējo, - es paskaidroju.

-    Nav pārāk čakla tā jūsu kalpone, - ieminējās mis Mārpla.

-   Jā, - cs atbildēju. - Un Grizelda stūrgalvīgi nevēlas viņu atlaist, jo ir pārliecināta, ka tikai nekam nederīga kalpone neaizies no mums pati. Tiesa gan, ari Mērija viņdien gribēja iesniegt atlūgumu.

-   Tiešām? Man vienmēr ir licies, ka jūs abi viņai ļoti patīkat.

-    Nebiju gan to pamanījis, - es nopūtos, - bet, patiesību sakot, tā bijs Letisa Protero, kas aizkaitināja Mēriju. Mērija ieradās no izmeklēšanas komisijas gluži uzvilkta. Priekšā pagadījās Letisa un… viņas apmainījās stiprākiem vārdiem.

-   Ak tā? — iesaucās mis Mārpla Viņa jau gribēja spert soli ārā pa verandas durvīm, kad pēkšņi apstājās. Viņas sejai pārskrēja mulsums.

-    Apžēliņ! - viņa nomurmināja pie sevis. - Es taču esmu muļķe. Tad tā tas notika. Pilnīgi ie-< spējams, jau no paša sākuma.

-   Es ļoti atvainojos…

Viņa pagrieza pret mani satrauktu vaigu.

-   Nekas. Tikai kāda ideja iešāvās prātā. Jado- das mājās un viss pamatīgi jāpārdomā. Vai zināt, ka es visu laiku esmu bijusi šausmīgi dumja. Neticami dumja.

-   Man gan ir grūti tam noticēt, - es pieklājīgi iebildu.

Es pavadīju mis Mārplu caur verandas durvīm un pāri mauriņam.

-   Vai varat man pastāstīt, kas jums tik negaidīti ienāca prātā? - es pajautāju.

-    Es gan negribētu… vismaz pagaidām ne. Redziet, ir iespējams, ka es kļūdos, lai gan domāju, ka ne. Te nu mēs esam. Mana dārza vārtiņi. Liels jums paldies. Lūdzu, nepavadiet mani tālāk,

-    Vai vēstule ir šis jūs mokošais piedauzības akmens? - es pajautāju, kad mis Mārpla izgāja cauri vārtiņiem un aizvēra tos aiz sevis.

Viņa paskatījās manī tukšu skatienu.

-   Vēstule? Ak, protams, ka tā nebija īsta. Nekad neesmu uzskatījusi to par īstu. Ar labu nakti, mister Klement.

Viņa steidzīgā solī aizgāja pa taciņu uz māju un atstāja mani noskatāmies viņai nopakaļus.

Es tā arī nesapratu, ko lāi domā.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Grizelda un Deniss vēl nebija atgriezušies. Tikai tagad man ienāca prātā, ka visprātīgāk būtu bijis, ja es kopā ar mis Mārplu ieietu viņas mājā un atvestu sievu un krustdēlu uz mācītājmuižu. Mēs abi ar mis Mārplu bijām tik dziļi iegrimuši mīklaino notikumu iztirzāšanā, ka aizmirsām par pārējo ļaužu eksistenci šajā pasaulē.

Es vēl stāvēju hallē un prātoju, vai nedoties un nepiebiedroties viņiem, kad iedzinkstējīis durvju zvans.

Dodoties uz durvīm, cs pamanīju, ka vēstul- kastītē iemesta vēstule, tāpēc nospriedu, ka tāds arī bijis durvju zvana iemesls. Es izņēmu vēstuli no kastītes.

Tajā mirklī zvans ieskanējās vēlreiz. Es steidzīgi iegrūdu vēstuli kabatā uņ atvēru ārdurvis.

Tas izrādījās pulkvedis Melčets.

-   Sveiki, Klement. Braucu ar mašīnu no pilsētas uz mājām un iedomājos, ka varētu iegriezties pie jums. Varbūt uzcienāsiet ar kādu mēriņu.

-   Labprāt, - es atbildēju. - Iesim uz kabinetu.

Viņš novilka ādas mēteli un sekoja man kabinetā. Es atnesu viskiju ar sodu un divas glāzes. Melčets, kājas plati iepletis, stāvēja kamīna priekšā un glaudīja savas īsi apgrieztās ūsas.

-     Man ir kāds mazumiņš jaunumu priekš jums, Klement. Vareni jaunumi. Tādus jūs nekad nebūsiet dzirdējis, bet lai vēl kādu laiciņu paliek. Kā jums šeit klājas? Vai vēl kāda vecenīte uzgājusi pēdas?

-   Viņas to nedara nemaz tik slikti, - es iebildu. - Katrā ziņā, viena no viņām domā, ka kaut ko ir atklājusi. .

-   Mūsu draudzene mis Mārpla, vai ne?

-Jā, mūsu draudzene mis Mārpla.

-   Tāda tipa sievietes vienmēr ir pārliecinātas, ka visu zina, - nopurpināja pulkvedis Melčets.

Viņš pateicīgi iesūca malciņu viskija ar sodu.

-    Varbūt no manas puses nav labi maisīties pa kājām un jautāt, - es ierunājos, - bet vai kāds ir nopratinājis zivju tirgotāja zēnu? Es gribu sacīt - ja slepkava izgājis pa galvenajām durvīm, tad var gadīties, ka zēns viņu redzējis.

-    Slinks viņu nupat kā iztaujāja, - Melčets mani nomierināja. - Bet zēns apgalvo, ka nevienu neesot saticis. Tā arī izskatās. Slepkava taču pacenstos nepiesaistīt uzmanību. Daudz drošāk ir iet caur jūsu dārza vārtiņiem. Viņš arī noteikti apskatījās, vai ceļš brīvs. Zēnam vajadzēja iegriezties mācītājmuižā, pie Hcidoka un pie misis Plaisas Ridlijas. Nebija nemaz grūti izvairīties no viņa.

-   Jā, - es piekritu. - Tā tas varētu būt.

-    No otras puses, - Melčets turpināja, - ja tomēr gadījumā to izdarījis šis nelietis Ārčers un jaunais Freds Džeksons viņu kaut kur tuvumā manījis, es ļoti šaubos, vai viņš izpļāpātos. Ārčers taču ir viņa brālēns.

-   Vai jūs patiešām turat aizdomās Ārčeru?

-   Nu, jūs taču zināt, ka vecajam zēnam Protero uz viņu bija pamatīgs zobs. Tie abi bija nesamierināmi naidnieki. Un iecietība nebija Protero raksturīga.

-    Nē, - es piekritu. - Protero bija nežēlīgs vīrs.

-   Es teikšu, lūk, ko, - sacīja Melčets. - Dzīvo pats un ļauj dzīvot citiem. Protams, likums paliek

likums, bet reizēm jau ari var kādu attaisnot pierādījumu trūkuma dēļ. Bet Protero to nekad nedarīja.

-   Un viņš ar to ļoti lepojās, - es piebildu.

Uz bridi iestājās klusums, tad es pajautāju:

-   Un kāds ir tas mazumiņš pārsteidzošo jaunumu, kurus jūs apsolījāt man pavēstīt?

-   Jā, tie patiešām ir pārsteidzoši. Jūs taču zināt par to nepabeigto vēstuli, kuru Protero rakstīja brīdī, kad tika nogalināts?

-Jā.

-   Mēs to nodevām ekspertīzei, lai noskaidro-' tu, vai ''6.20" bija pierakstīts ar citu roku. Dabīgi, ka mēs aizsūtījām viņiem arī Protero rokraksta paraugus. Un vai jūs zināt, kāds izrādījās ekspertīzes slēdziens? Neviens burts visā vēstulē nav ar Protero roku rakstīts.

-   Jūs gribat sacīt, ka tā ir viltojums?

-   Jā, viltojums. Un viņi uzskata, ka "6.20" ir atkal citas rokas pierakstīts, lai gan par to viņi nav pilnīgi pārliecināti. Virsraksts ir rakstīts ar citu tinti, bet pati vēstule ir viltojums. Tā nav Protero rakstīta.

-Vai viņi ir pārliecināti?

-   Tik pārliecināti, cik vien pārliecināti var but eksperti. Jūs taču zināt, kādi viņi ir! Tomēr jāteic, ka Viņi ir Visai pārliecināti.

-   Pārsteidzoši, - es nočukstēju. Tad cs kaut ko atcerējos.

-   Redziet, — es iesāku, - atceros vārdus, ko reiz sacīja misis Protero - ka arī viņai esot šaubas, vai vēstuli rakstījis viņas vīrs, bet toreiz es tam nepiegriezu vērību.

-   Patiešām?

-   Iedomājos, ka tā ir kāda no parastajām frāzēm, ko mēdz izmest sievietes. Ja kas šajā pasaulē likās drošs, tad tā bija pārliecība, ka vēstuli rakstījis Protero.

Mēs skatījāmies viens otrā.

-   Tas ir savādi, - es, beidzot ierunājos: - Arī mis Mārpla šovakar sacīja, ka vēstule neesot īsta.

-   Pie velna to veco dāmu. Viņa taču neko nevar zināt, ja vien pati nav noslepkavojusi Protero.

Tajā mirklī iezvanījās telefons. Šādiem telefona zvaniem ir savāda psiholoģiska iedarbība. Tagad tas zvanīja uzstājīgi. Skaņā jautās kaut kas draudīgs.

Es piesteidzos pie aparāta un paķēru klausu-

li.

-   Šeit mācītājmuiža, - es sacīju. - Kas runā?

Klausulē atskanēja dīvaina, histēriski spiedzīga balss.

-    Es gribu izsūdzēt grēkus, - kāds kliedza. .- Mans Dievs, es gribu izsūdzēt grēkus.

-   Hallo, - es saucu. - Hallo. Paklausieties, jūs mani atvienojāt. Kas tas bija par numuru?

Apātiska balss atbildēja, ka nezinot. Un piebilda atvainošanos, ka es esot iztraucēts.

Es noliku klausuli un pagriezos pret Melče-

tu.

-    Jūs reiz sacījāt, - es ieminējos, - ka sa- jukšot prātā, ja vēl kāds atzīšoties šajā slepkavībā.

-   Un kas tad irV

-   Tur zvanījā kāds,.kurš gribēja izsūdzēt grēkus… Tikai centrāle mūs atvienoja.

Melčets metās pie telefona un paķēra klausuli.

-   Es parunāšu ar šo centrāli.

-   Dariet to, - es piekritu. - Varbūt jums izdosies. Bet es tagad atstāšu jūs un iešu. Man ir nojauta, ka pazinu šo balsi.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Es steidzos pa ciemata ielu. Bija jau vienpadsmit vakarā, un vienpadsmitos svētdienas vakarā Svētās Marijas Pļavu ciematam vajadzētu būt kā pamirušām. Tomēr manis meklētās mājas otrā stāva logā es ieraudzīju gaismu, kas liecināja, ka Hoss vēl ir nomodā. Es apstājos un nospiedu durvju zvana pogu.

Šķita, ka pagājusi vesela mūžība, līdz Hosa saimniece misis Scdlera ar pūlēm atdarīja divas durvju bultas, ķēdi, tad pagrieza atslēgu un aizdomīgi palūkojās manī.

-   Ak, tas esat jūs, vikār! - viņa iesaucās.

-   Labvakar, - es apsveicinājos. - Es vēlētos satikt misteru Hosu. Redzu, ka viņa logā deg gaisma, tātad viņš vēl būs nomodā.

-   Tas tā varētu būt, lai gan neesmu redzējusi viņu kopš vakariņām. Viņš šo vakaru pavada vienatnē. Neviens nav pie viņa viesojies, un ari viņš pats nekur nav gājis.

Es pamāju, paspraucos viņai garām un steidzos augšā pa kāpnēm. Hosa viesistaba un guļamistaba atrodas otrajā stāvā.

Es iegāju viesistabā. Hoss bija atlaidies klubkrēslā. Viņš gulēja. Viņam priekšā stāvēja tukša zāļu kastīte un pusizdzerta ūdens glāze.

Uz grīda pie Hosa kreisās rokas gulēja aprakstīta, saburzīta papīra lapa. Es pacēlu to un nogludināju.

Rakstītais sākas ar vārdiem:

"Mans dārgais Klement…"

Es izlasīju rakstīto, pārsteigumā iekliedzos, iegrūdu papīra lapu kabatā, tad noliecos pār Hosu un uzmanīgi apskatīju viņu.

Tālāk jau es sniedzos pēc telefona, kas stāvēja pie Hosa elkoņa un nosaucu mācītājmuižas telefonu. Jādomā, ka Melčets joprojām centās sadzīt zvanītāja pēdas, jo man pavēstīja, ka numurs esot aizņemts. Es palūdzu, lai piezvana man, kad numurs atbrīvosies, un noliku klausuli.

Tad es iebāzu roku kabata, lai vēlreiz izlasītu Hosa rakstīto, un līdz ar to izvilku vēl neatplēsto, vēstu (kastītēatrasto vēstuli.

Tā man likās baismīgi pazīstama. Tas pats rokraksts, kāds bija viņvakar pienākušajai anonīmajai.

Es atplēsu vēstuli.

Un izlasīju, vienu reizi… vēl vienu… un joprojām nespēju aptvert rakstītā jēgu.

Sāku lasīt trešo reizi, ka iezvanījās telefons. Kā murgā cs pacēlu klausuli un sacīju:

-   Hallo?

-   Hallo.

-   Vai tas esat jūs, Melčet?

-Jā. Kur jus atrodaties? Es izsekoju zvanītāja pēdas. Numurs ir…

-   Es zinu numuru.

-   Ak, labi! Vai no turienes jūs runājat?

-   Jā.

-   Un kā ar grēksūdzi?-

-Tā jau ir notikusi.

-r- Jūs gribat sacīt, ka esat notvēris slepkavu?

Tas priekš manis bija visspēcīgākais kārdinājums mūžā. Es palūkojos uz tukšo zāļu kastīti ar eņģeļa attēlu uz tās. Un atcerējos kādu nejaušu sarunu.

Es sakopoju visu savu gribasspēku un sacīju:

-   Es… es nezinu. Jūs labāk atnāciet uz šejieni.

Un es pateicu viņam adresi.

Tad es apsēdos krēslā iepretī Hosam un iegrimu domās.

Tam man bi ja pāris brīvas minūtes.

Drīz ieradīsies Melčets.

Tas es paņēmu anonīmo vēstuli un pārlasīju to trešo reizi.

Un, aizvēris acis, iegrimu domās…

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Nezinu, cik ilgi tā biju sēdējis. Domāju, ka patiesībā tikai dažas minūtes, tomēr šķita, ka aizritējusi vesela mūžība, līdz sadzirdēju durvis atveramies un, pagriezis galvu, ieraudzīju, ka istabā ienāk Melčets.

Viņš uzmeta skatienu krēslā aizmigušajam Hosam un tad pagriezās pret mani.

- Kas tas, Klement? Ko tas viss nozīmē?

No divām vēstulēm, kuras turēju rokā, es izvēlējos vienu un pasniedzu to Melčetam. Viņš pusbalsī izlasīja to.

MANS DĀRGAIS KLEMENT,

Man jāsaka jums kaut kas īpaši nepatīkams, tāpēc,/rūpīgi apdomājis, nolēmu, ka labāk būs, ja uzrakstīšu. Mazliet vēlāk mēs varēsim arī to apspriest. Tas attiecas uz neseno piesavināšanos. Diemžēl jāteic, ka esmu pārliecinājies un vairs nešaubos par vainīgā identitāti. Lai cik ari sāpīgi nebūtu apvainot ordinētu garīdznieku, mans pienākums ir skaidrs. Vainīgajam jāsaņem sods un…

Melčets jautājoši palūkojās mani. Šajā vietā rakstītais aprāvās, atstājot garu švīku, jo rakstītāja roku bija apstādinājusi nāves dvaša.

Melčets dziļi ievilka elpu un palūkojās uz Hosu.

-    Tātad tāds ir atrisinājums. Cilvēks, kuru mēs pat aizdomās neturējām. Un tikai sirdsapziņa piespiedusi viņu atzīties!

-   Pēdējā laikā viņš bija ļoti kluss, - es ieminējos.

Pēkšņi, skaļi izsaucies, Melčets platiem soļiem piesteidzās pie aizmigušā vīra, satvēra viņu aiz pleca un sapurināja - sākumā viegli, bei tad arvien spēcīgāk.

-   Viņš nav aizmidzis! Viņš ir sadzēries zāles! Un ko tas nozīmē?

Mēlčeta skatiens apstājās pie tukšās zāļu kastītes. Viņš pacēla to.

-   Vai viņš ir…?

-    Domāju, ka jā, - es atbildēju. - Pirms dažām dienām viņš jau rādīja man šīs zāles un stās- tīja, ka esot brīdināts nepārdozēt. Un tā 'ari viņš izdarījis, nabaga zēns. Varbūt arī tā ir labākā izeja. Nejau mums viņu tiesāt..

Bet Melčets visupirms bija grāfistes vecākais konstebls. Argumenti, kas kaut ko nozīmēja man, viņam bija tukša vieta. Viņš bija notvēris slepkavu, un viņš gribēja, lai slepkava saņem pelnīto sodu.

Vienā mirkli Melčets atradās pie telefona, pagrāba klausuli un nepacietīgi mēģināja izsaukt centrāli. Beidzot atskanēja atbilde. Viņš nosauca Heidoka numuru. Uz brīdi atkal iestājās klusums. Melčets stāvēja, klausuli ausij piespiedis, skatienu ļengani krēslā gulošajam augumam pievērsis.

-    Hallo, hallo, hallo… vai doktors Heidoks? Vai doktors varētu nekavējoties ierasties Haistrī- tā? Pie mistera Hosa. Tas ir steidzami… Kas tas?… Bet kāds tad ir numurs? … Ak, atvainojiet.

Viņš saniknoti nometa klausuli.

-     Nepareizs numurs, nepareizs numurs… vienmēr nepareizi numuri! Bet cilvēka dzīvība karājas mata galā. HALLO… jūs savienojāt mani ar nepareizu numuru… Jā… netērējiet laiku… Iedodiet man trīs deviņi… deviņi, nevis pieci.

Sekoja vēl viens mokošas nepacietības brīdis, šoreiz īsāks par pirmo.

-    Hallo… vai tas esat jūs, Hcidok? Te runā Melčets. Tūdaļ pat atnāciet uz Haistrītas deviņpadsmito numuru, labi? Hoss ir pārdozējis kaut kādas zāles. Tūlīt, veco zēn, tas ir loti svarīgi.

Viņš nometa klausuli Un nepacietīgi sāka staigāt šurpu turpu pa istabu.

-    Kāda velna pec jūs- neizsaucāt ārstu tūlīt, Klement, to es nesaprotu. Jūs laikam dzīvojat pa mākoņiem.

Laimīgā kārtā Melčetam nekad nav ienācis prātā, ka citi varbūt domā savādāk nekā viņš pats. Es nesacīju ne vārda, un viņš turpināja:

-   Kur jūs atradāt šo vēstuli?

-   Saburzītu uz grīdas, kur tā bija izkritusi viņam no rokas.

-   Tas nu gan ir savādi. Tai vecajai dāmai izrādījusies taisnība par to, ka mēs jūsu kabinetā at- radām ne Protero rokas rakstītu vēstuli. Interesanti, ka viņa līdz tam aizprātojusies. Bet šo vēstuli es labprāt paturētu. Graujošāku pierādījumu pat iedomāties nevar!

-   Cilvēka daba ir pretrunu pilna.

-   Ja tā nebūtu, šaubos, vai mēs kādreiz noķertu slepkavu! Bet agrāk vai vēlāk viņš izdara kādu muļķību. Jūs izskatāties loti satriekts, Klc-

ir *

ment. Sis laikam priekš jums ir ārkārtīgi smags trieciens.

-    Ir gan. Kā jau sacīju, Hoss reizēm mēdza dīvaini uzvesties, bet man pat sapnī nevarēja rādīties, ka…

-   Kuram gan varēja? Paklausieties, šķiet, ka mašīna. - Melčets piegāja pie loga, atgrūda to un izliecās ārā. - Jā, Heidoks ir klāt.

Pēc brīža doktors jau ienāca istabā.

Dažiem kodolīgiem vārdiem Melčets paskaidroja, kāda ir situācija.

Heidoks nav no tiem vīriem, kuri bieži mēdz izrādīt savas emocijas. Viņš tikai savilka uzacis, pamāja, platiem soļiem piesteidzās pie pacienta, pataustīja pulsu, pavilka uz augšu vienu acu plakstiņu un vērīgi ieskatījās acī.

Tad viņš pagriezās pret Melčetu.

-    Gribat pataupīt viņu priekš karātavām? - doktors pajautāja. - Zināt, viņš jau ir visai tālu aizgājis. Šaubos, vai varēšu atgriezt pie dzīvības.

-   Dariet visu, kas vien iespējams.

-   Labi.

Heidoks sāka rakņāties līdzpaņemtajā somā, sagatavoja šļirci, injicēja Hosam roka zāles un tad piecēlās.

-   Vislabākais būtu aizvest viņu uz Mačbenhe- mu. Tur ir slimnīca.

Mēs abi palīdzējām dabūt ļengano vīru lejā mašīnā. Heidoks, apsēdies pie stūres, izmeta pār plecu atvadu frāzi.

-   Vai zināt, Melčet, jums neizdosies viņu nosūtīt uz karātavām.

-   Jūs domājat, ka viņš neizdzīvos?

-   Varbūt izdzīvos, varbūt ne. Es ne to domāju. Es domāju, ka, pat ja viņš izdzīvos… redziet, šis nabaga zēns nav spējīgs atbildēt par savu rīcību. Un es par to liecināšu.

-    Ko viņš ar to domāja? - jautāja Melčets, kad mēs atkal bijām uzkāpuši Hosa istabā.

Es paskaidroju, ka Hoss slimo ar encefalīta letarģiju.

-   Miega slimība, vai ne? Mūslaikos tas kļuvis par labu attaisnojumu ikvienai nekrietnai rīcībai. Vai nepiekrītat?

-   Zinātne mums daudz ko izskaidro.

-   Pie velna to zinātni. Es lūdzu jūsu piedošanu, Klement, bet visa šī sentimentalitāte mani kaitina. Es esmu vienkāršs cilvēks. Nu ko, varbūt labāk apskatīsim šo vietiņu.

Bet tajā mirklī mēs tikām apstādināti, pie tam, visai pārsteidzošā veidā. Atvērās durvis, un istabā ienāca mis Mārpla.

Viņa bija piesārtusi un uzbudināta un, šķiet, saprata, kāpēc mēs izskatāmies tik apjukuši.

-    Ļoti atvainojos… es tik ļoti atvainojos… kaiejaucos… labvakar, pulkvedi Melčet. Kā jau sacīju, es ļoti atvainojos, bet, kad padzirdēju, ka misters Hoss aizvests uz slimnīcu, saprata, ka man jānāk uz šejieni un jāpalūko, vai nevaru kaut ko darīt lietas labā.

Viņa apklusa. Bija jūtams, ka pulkvedis Melčets viņas ierašanos uztver ar nepatiku.

-    Ļoti laipni no jūsu puses, mis Mārpla, - viņš atturīgi pamāja. - Bet nebija vajadzības apgrūtināt sevi. Starp citu, kā jūs uzzinājāt par misteru Hosu?

Tas bija jautājums, atbildi uz kuru arī es alku izdzirdēt!

-   Telefons, - paskaidroja mis Mārpla. - Bezcerīgi cīnīties ar šiem nepareizajiem savienojumiem, vai ne? Sākumā jūs runājāt ar mani, bet domājāt, ka ar doktoru Heidoku. Mans numurs ir trīs pieci.

-   Tad luk, kā tas bija! - es iesaucos.

Mis Mārplas viszinībai vienmēr atrodas kāds lielisks un prātīgs izskaidrojums.

-   Un tā, - viņa turpināja, - es vienkārši atnācu pārbaudīt, vai nevaru kaut kādā veidā būt noderīga.

-   Ļoti laipni nojums, - vēlreiz atkārtoja Melčets, šoreiz vēl atturīgākā un vēsākā balsī. - Bet neko vairs nevar darīt. Heidoks aizveda viņu uz slimnīcu.

-    Taisni uz slimnīcu? Ak, tas ir milzīgs atvieglojums! Es ļoti priecājos to dzirdēt. Tur nu viņš būs pilnīgā drošībā. Ar vārdiem "neko nevar darīt" jūs domājāt, ka viņš var neizveseļo- ties?

-   Tas ir zem jautājuma zīmes, - es paskaidroju-

Mis Mārplas skatiens bija apstājies pie zaļu kastītes.

-    Laikam viņš būs iedzēris pārāk lielu zāļu devu? - viņa pajautāja.

Melčets uzskatīja par pareizāku vispār izvairīties no sarunas. Šajā brīdī varbūt arī es labāk klusētu, bet pārāk svaiga manā atmiņā bijā pēdējā tikšanās ar mis Mārplu, tāpēc es nesekoju pulkveža piemēram. Turklāt jāatzīst, ka viņas pēkšņā parādīšanās un neatlaidīgā ziņkāre mani mazliet atbaidīja.

-   Labāk apskatiet šo te, - es sacīju un pasniedzu viņai Protero nepabeigto vēstuli.

Vecā dāma paņēma to un izlasīja, bet viņas sejā neparādījās ne niecīgākā pārsteiguma izpausme.

-    Jūs jau kaut ko tādu bijāt izprātojusi, vai ne? - es pajautāju.

-Jā… jā, patiešām. Vai drīkstu pajautāt jums, mister Klement, kas jūs pamudināja šovakar atnākt uz šejieni? Tas man liekas visneizprotamākais. Šeit esat jvis un pulkvedis Melčets - nepavisam ne tie, kurus es būtu gaidījusi.

Es pastāstīju par telefona zvanu un par balsi, kura, kā man likās, pieder Hosam. Mis Mārpla domīgi māja ar galvu.

-   Ļoti interesanti. Un ļoti liktenīgi, ja es drīkstu lietot šo vārdu. Jā, jūs ieradaties šeit pašā pēdējā brīdī.

-    Kādā ziņā pēdējā brīdī?- es skarbi pajautāju-

Mis Mārpla izskatījās pārsteigta.

-   Lai izglābtu Hosa dzīvību, protams.

-   Vai jums nešķiet, ka būtu labāk, ja viņš nenāktu pie dzīvības? - cs pajautāju. - Labāk viņam pašam, labāk visiem. Tagad, kad patiesība mums ir zināma un…

Es aprāvos, jo mis Mārpla kratīja galvu tik enerģiski, ka es pat pazaudēju sava sakāmā pavedienu.

-   Protams, - viņa sacīja. - Nu, protams! Tieši to jau viņš grib, lai jūs domātu - ka jūs zināt patiesību un ka priekš visiem tā ir labāk. Jā, te viss saskan… vēstule un pārdozēšana, un nabaga mistera Hosa psihiskais stāvoklis, un viņa atzīšanās. Viss saskan… bet tas viss ir greizi…

Mēs pārsteigti skatījāmies viņā.

-   Tieši tāpēc jau es tik ļoti priecājos, ka misters Hoss ir drošībā, slimnīcā, kur neviens nevar viņam piekļūt. Ja viņš izveseļosies, gan jau viņš jums pastāstīs patiesību.

-   Patiesību?

-   Jā, ka viņš pat matiņu uz pulkveža Protero galvas nav aizskāris.

-   Bet telefona zvans? - es iesaucos. - Un vēstule? Un pārdozēšana? Viss taču ir tik skaidrs.

-   Tieši to jau viņš grib, lai jūs domājat. Ak, viņš ir ļoti gudrs! Paglabāt vēstuli un izmantot to šādā veidā, tas patiešām ir ļoti gudrs gājiens.

-   Ko jūs domājat ar vārdu "viņš"? - es pajautāju.

-    Es domāju īsto slepkavu, - atbildēja mis Mārpla.

Un ļoti klusā balsī piebilda:

-   Es domāju misteru Lorensu Redingu…

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Mēs blenzām viņa. Šķiet, ka kādu mirkli mēs bijām pārliecināti, ka mis Mārpla patiešām sajukusi prātā. Apsūdzība likās tik bezjēdzīga, tik absurda.

Pulkvedis Melčets atguvās un ierunājās pirmais. Viņš runāja pieklājīgā tonī un ar tādu kā nožēlas pilnu iecietību.

-   Tas ir absurds, mis Mārpla, - viņš sacīja. - Jaunais Rcdings taču ir pilnīgi attaisnots.

-   Protams, - atteica mis Mārpla. - Viņš taču par to parūpējās.

-   Gluži otrādi, - sausi iebilda pulkvedis Melčets. - Viņš taču visiem spēkiem centās, lai tiklu apsūdzēts slepkavībā.

-    Jā, - atbildēja mis Mārpla. - Tādā veidā viņš mūs visus apveda ap stūri, un mani lāpāt kā jūs. Jūs taču atceraties, mister Klement, cik ļoti es biju pārsteigta, kad padzirdēju, ka misters Rcdings atzinies slepkavībā. Tas apgāza visus manus pieņēmumus un lika uzskatīt, ka viņš ir nevainīgs, lai gan līdz tam brīdim biju pārliecināta, ka tieši Redings vainojams noziegumā.

-   Tātad tas bi ja Lorenss Redings, kuru jūs turējāt aizdomās?

-    Es zinu, ka romānos vainīgais vienmēr izrādās tas, uz kuru krīt vismazāk aizdomu, bet man nekad nav gadījies piedzīvot, ka šis likums saskanētu ar reālo dzīvi. Tik bieži gadās, ka patiesais ir acīmredzams. Lai ka arī man vienmēr ir patikusi misis Protero, es jutu, ka viņa pilnīgi atrodas zem mistera Redinga papēža un tāpēc darīs visu, ko viņš liks. Savukārt viņš jau nu nav no tiem jaunekļiem, kuri ir ar mieru bēgt kopā ar sievieti, kurai ne penija nav pie dvēseles. No šāda viedokļa raugoties pulkvedi Protero katrā ziņā vajadzēja novākt. Un tā viņš arī tika novākts. Redings ir viens no tiem apburošajiem jaunekļiem, kurus nemoku morālas dabas aizspriedumi.

Pulkvedis Melčets kādu laiku bija nepacietīgi smīkņājis. Nu viņš beidzot eksplodēja:

-   Absolūtas muļķības viss tas, ko jūs te sakāt! Ikviens Redinga solis līdz pat pusseptiņiem ir uzskaitīts, un Heidoks kategoriski apgalvo, ka vēlāk viņu nošaut nevarēja. Jūs laikam uzskatāt, ka zināt labāk par ārstu. Vai varbūt apgalvojat, ka Heidoks apzināti melo, Dievs vien zina, kāda iemesla dēļ?

-    Es domāju, ka doktora Heidoka liecība ir absolūti pareiza. Viņš ir ārkārtīgi precīzs vīrs. Un, protams, tā bija misis Protero, nevis misters Redings, kas patiesībā nošāva pulkvedi Protero.

Un atkal mēs blenzām viņā. Mis Mārpla sakārtoja savu mežģīņu apkaklīti, pavilka atpakaļ vilnas šalli, kas klāja plecus un maigā balsī sāka lasīt vecmeitīgu lekciju, kura ietvēra vispārsteidzošākos paziņojumus, pie tam darīja to tik dabīgi, kā nespētu neviens cits šajā pasaulē.

-   Līdz šim man nebija tiesību runāt par to. Ja ari cilvēks tic kaut kam, ja pat zina kaut ko, tas tomēr vēl nav tas pats, kas pierādījums. Un, ja savu versiju nevar izskaidrot tā, lai visi lakti saskanētu līdz pēdējam sīkumam (kā es jau šovakar sacīju mūsu mīļajam misteram Klemen- tam), tad pārliecība nevar būt pilnīga. Un tā, mana versija nebija pilnīga - tai trūka tieši viena posma - bet tieši tajā mirklī, kad gāju ārā no mistera Kiementa kabineta, es podā pie loga pamanīju palmu un… nūja, tā tas viss arī bija. Skaidrs kā diena!

-   Traka… nu galīgi traka, - Melčets nomurmināja man pie auss.

Bet mis Mārpla tikai miermīlīgi uzsmaidīja mums un turpināja savā maigajā, sievišķīgajā balsī:

-    Man ļoti žēl, ka tas tā noticis. Ļoti žēl, jo man viņi abi patika. Bet jūs jau zināt, kāda ir cilvēka daba. Un tāpēc sākumā, kad vispirms viņš, bet pēc tam viņa tik muļķīgi atzinās, cs sajutu milzīgu atvieglojumu. Un tomēr es kļūdījos. Es sāku meklēt citus, kuriem varētu būt kāds iemesls novākt pulkvedi Protero no ceļa.

-   Septiņi aizdomās turamie! - cs nomurmināju-

Viņa man uzsmaidīja.

-   Jā, patiešām. Piemēram, tas vīrs Ārčers - ne pārāk ticami, tomēr, ja piedzēries un tāpēc viegli aizkaitināms, tad neko nevar zināt. Un tad vēl, protams, jūsu Mērija. Viņa taču ilgu laiku satikās ar Ārčeru, un viņa ir viegli aizkaitināma meiča. Iemesls un piemēroti apstākļi… Redziet, viņa taču bija viena pati visā mājā! Un vecā misis Ārčcre viegli varēja paņemt pistoli no mistera Redinga mājas un> nodot to vienam no šiem abiem. Un tad vēl nāk Letisa, meiča, kura vēlas brīvību un naudu, lai varētu rīkoties pēc sava prāta. Man ir zināmi daudzi gadījumi, kuros pašas skaistākās un gaisīgākās meičas bez sirdsapziņas pārmetumiem izdara lietas, kam nav nekā kopīga ar morāli, lai gan, protams, džentlmeņi negrib tādām lietām ticēt.

es saviebos.

-    Un tad vēl tenisa rakete, - turpināja mis Mārpla.

-   Tenisa rakete?

-   Jā, tā, kuru misis Plaisas Ridli jas Klāra ieraudzīja guļam zālē pie mācītājmuižās vārtiem. Tādējādi izskatījās, ka misters Deniss no tenisa spēles atgriezies agrāk, kā pats apgalvoja. Sešpadsmit gadus veci zēni bieži vien izraisa aizdomas, jo viņu psihe ir tik nestabila. Lai kāds ari būtu iemesls - Letisas vai jūsu dēļ - tas bija iespējams. Un tad vēl palika nabaga misters Hoss un jūs - protams, ne jau abi kopā, bet katrs par sevi, ka saka juristi.

-   Es? - no manām lūpām izlauzās pārsteiguma kliedziens.

-   Nūja, lai gan es patiešām atvainojos. Nevienu brīdi es tā īsti tam neticēju, bet runa tomēr bija par to pazudušo naudu. Gan jūs, gan misters Hoss varējāt būt vainīgi, un misis Praisa Ridlija staigāja apkārt un lika saprast, ka vainīgais esat tieši jūs - galvenokārt tāpēc, ka jūs tik sparīgi ie- bildāt pret jebkuru inventarizāciju šajā lietā. Protams, es paii visu laiku biju pārliecināta, ka tas ir misters Hoss - viņš man tik ļoti atgādināja to neveiksmīgo ērģelnieku, par kuru jums stāstīju. Katrā ziņā, pilnīgi pārliecinātā cs nevarēju būt ne par vienu…

-   Tāda jau ir cilvēka daba, - es drūmi nobeidzu.

-   Tieši tā. Un tad, protams, palika vēl mūsu mīļā Grizelda.

-   Nu, misis Klementai jau nu ar visu to nebija nekāda sakara, - iejaucās Melčets. - Viņa atgriezās ar vilcienu, kurš pienāk 6.50.

-   Tā sacīja viņu puti. - mis Mārpla atspēkoja. - Nekad nevar pilnībā noticēt tam, ko kāds saka. Vilciens, kam jāpienāk 6.50, tajā vakarā nokavējās, bet ceturksni pāri septiņiem es pati savām acīm redzēju viņu dodamies uz Oldhollu. Tātad varēja secināt, ka viņa atbraukusi ar agrāku vilcienu. Katrā ziņā, es viņu redzēju, bet iespējams, ka jūs jau to zināt.

Viņa jautājoši palūkojās manī.

Kaut kāds magnētisks spēks viņas skatienā lika man pasniegt pēdējo anonīmo vēstuli, to, kuru biju atvēris tikai pirms īsa brīža. Tajā visos sīkumos bija aprakstīts, ka tajā liktenīgajā dienā divdesmit pāri sešiem Grizelda redzēta izejam no Lorensa Redinga kotedžas pa verandas durvīm.

Ne tad, ne ari vēlāk es neko netiku sacījis,'bet kādu brīdi mani bija pārņēmušas šausminošas aizdomas. Es to redzēju kā murgā - pagātnes mīlas dēka starp Lorensu un Grizeldu, un tad tas nonāk Protero ausīs, viņš nolemj ar faktiem iepazīstināt mani - un izmisuma nomocītā Grizelda nozog pistoli un apklusina Protero. Kā jau teicu, tas bija tīrais murgs, lai gan dažus mokoši ilgus brīžus šausminoši tuvs realitātei.

Nezinu, vai kaut ko tādu bija nojautusi arī mis Mārpla. Ļoti iespējams, ka bija. No viņas neko nevar noslēpt.

-   Mūsu ciematā jau neko nevar noslēpt, - viņa atkārtoja manas domas. - Un tas patiešām izskatījās visai aizdomīgi, vai ne? It īpaši, kad misis Ārčere pratināšanas komisijā apzvērēja, ka, pusdienlaikā aizejot no kotedžas, vēl redzējusi pistoli guļam uz plaukta.

Mirkli klusējusi, mis Mārpla turpināja:

-    Bet es esmu galīgi nomaldījusies no tēmas un gribu sacīt, lūk, ko - un ticiet, tas ir mans pienākums - es gribu sniegt jums savu noslēpuma izskaidrojumu. Ja jūs tam neticēsiet, nu ko, būšu darījusi visu, kas manos spēkos. Un pat tagad var izrādīties, ka mans princips - būt pilnīgi pārliecinātai, pirms kādam par to stāstu - var nabaga misteram Hosam maksāt dzīvību.

Mis Mārpla atkal apklusa, bet, kad atsāka runāt, darīja to jau cita intonācijā. Viņa vairs ne- taisnojās, bet runāja apņēmīgi un noteikti.

— Šis ir mans faktu izskaidrojums. Līdz ceturtdienas vakaram noziegums bija izplānots pilnībā un līdz pēdējam sīkumam. Lorenss Redings vispirms iegriezās pie vikāra, lai pārliecinātos, ka viņš ir izgājis no mājas. Redingam līdzi bija pistole, kuru viņš paslēpa puķupodā uz podcsta pie loga. Kad vikārs ienāca, Lorenss paskaidroja, ka ieradies, lai paziņotu, ka nolēmis aizbraukt. Piecos trīsdesmit Lorenss Redings piezvanīja vikāram no Nortlodžas un imitēja sievietes balsi. Jus taču atceraties, cik viņš ir labs aktieris.

Tieši tajā laikā misis Protero un viņas virs izbrauca uz ciematu. Un, kas ir ļoti interesanti (lai gan neviens par to neiedomājās no šāda viedokļa) - misis Protero nepaņēma līdzi rokassomiņu. Patiešām, ārkārtīgi neraksturīgi sievietei. Tieši mirkli pirms tam, kad pulkstenis rāda seši un divdesmit minūtes, viņa iet garām manam dārzam un apstājas pārmīt dažus vārdus, tādā veidā liekot man pārliecināties, ka viņai līdzi nav ieroča un arī to, ka viņa ir absolūti normālā stāvokli bez mazākā satraukuma. Redziet, viņi jau bija apjautuši, ka es vienmēr visu ievēroju. Tad viņa pazūd aiz mājas stūra un tuvojas kabineta verandas durvīm. Nabaga pulkvedis tajā brīdī sēž pie rakstāmgalda un raksta jums vēstuli. Kā mēs visi zinām, viņš bija pakurls. Tad misis Protero paņem no puķupodā tur iepriekš novietoto pistoli, pienāk savam vīram no muguras, iešauj galvā, nomet pistoli zemē, zibenīgi pamet kabinetu un dodas caur dārzu uz studiju. Kurš gan nebūtu ga- tavs apzvērēt, ka priekš slepkavības viņai nebija laika!

-   Bel šāviens? - iebilda pulkvedis. - Jus taču nedzirdējāt šāvienu?

-    Ir tāds izgudrojums, ko, kā man šķiet, sauc par Maksima klusinātāju. Tā vismaz cs esmu lasījusi detektīvromānos. Es pat domāju, ka Klāras saklausītais šķaudiens arī patiesībā bija šis šāviens. Bet tas nav svarīgi. Un tā, misters Redings sagaida misis Protero pie studijas. Viņi abi ieiet iekšā un… cilvēka daba jau ir tāda, kāda tā ir. Tātad viņi saprot, ka es neatstāšu dārzu tik ilgi, kamēr viņi atkal neiznāks ārā!

Nekad vēl mis Mārpla man nebija patikusi vairāk kā šajā mirklī. Cik brīnišķīgi, ja cilvēks tā prot ar humoru pasmieties pats par savām vājībām.

-    Un kad vini iznāk ārā, vinu izturēšanās ir nepiespiesta, dabīga un pat jautra. Un šajā vietā viņi patiesībā pieļauj kļūdu. Jo patiesībā, ja viņi patiešām būtu atvadījušies viens no otra, kā viņi izlikās, tad noteikti izskatītos citādi. Bet redziet, tas bija viņu vājākais punkts. Viņi vienkārši neuzdrošinājās izrādīt kaut kādu satraukumu. Domāju, ka nākamās desmit minūtes viņi rūpīgi centās nodrošināt sevi ar alibi. Beidzot misters Redings dodas uz mācītājmuižu, lai izietu no tās, cik iespējams vēlu. Varbūt pat viņš redz jūs tālumā uz. taciņas un var rūpīgi aprēķināt laiku. Viņš paceļ pistoli ar klusinātāju un atstāj viltoto vēstuli acīm redzami atšķirīgā rokrakstā un datumu augšējā stūrī, kas rakstīts ar citu tinti. Kad viltojums tiks atklāts, tas izskatīsies pēc neveikla mēģinājuma novelt vainu uz Annu Protero.

Bet, atstājot vēstuli, viņš atrod to, kuru patiešām rakstījis pulkvedis Protero - kas priekš viņa ir pilnīgi negaidīti. Būdams labi izglitots cilvēks un saprotot, ka šī vēstule var izrādīties ārkārtīgi noderīga, viņš paņem to līdzi. Viņš pagriež pulksteņa rādītājus tā, lai laiks sakristu ar vēstulē noradīto, lai gan zina, ka pulkstenis vienmēr liek turēts stundas ceturksni ātrāks. Ideja atkal tā pati - mēģinājums mest aizdomu ēnu uz misis Protero. Tālāk viņš iet ārā, satiek pie vārtiņiem jūs un uzvedas kā cilvēks, kuru nupat redzētais šausmīgi satriecis. Kā jau sacīju, viņš patiešām ir ļoti gudrs. Ko censtos izdarīt slepkava, kurš nupat pastrādājis noziegumu? Protams, censtos izturēties tā, il kā nekas nav noticis. Tad lūk, tieši to arī misters Redings nedara. Viņš atbrīvojas no klusinātāja un dodas uz policijas iecirkni, kur uzraksta absolūti muļķīgu atzīšanos slepkavībā, tādā veidā apvedot visus ap stūri.

Visā šajā mis Mārplas nozieguma rezumējumā jautās pat kas valdzinošs. Viņa runāja ar tādu pārliecību, ka mēs ar pulkvedi abi jutām - noziegums tika izdarīts tieši šādā veidā un nekādi citādi.

-    Un kā ar šāvienu, kas tika dzirdēts mežā? - es pajautāju. - Vai tā bija tā sakritība, par kuru jūs runājāt šovakar?

-    Apžēliņ, nē! - mis Mārpla enerģiski sapurināja galvu. - Tā nebija sakritība, ļoti tālu no sakritības. Viņam bija absolūti nepieciešami, lai šāvienu dzirdētu - citādi aizdomas uz misis Protero kristu arī turpmāk. Kā misters Redings to noorganizēja, es īsti nezinu, bet, kā saprotu, pikrīnskābe eksplodē tad. ja uz tās nomet kaut ko smagu. Un jūs atceraties, dārgais vikār, ka salikāt misteru Redingu un viņš nesa lielu akmeni tieši tajā meža rajonā, kur jūs vēlāk atra- dāt kristāla gabaliņu. Džentlmeņi mēdz būt tik gudri, ja kaut kas jānoorganizē - akmens karājās virs kristāliņiem un tad laika deglis vai varbūt degaukla… Paiet kādas divdesmit minūtes, līdz izdeg cauri - un eksplozija atskan apmēram 6.30, kad viņš un misis Protero ir iznākuši no studijas un atrodas visu acu priekšā. Ļoti droša iekārta, jo ko pēc tam var atrast? Tikai milzīgu akmeni! Bet pat to viņš centās aizvākt Atcerieties - kad uzskrējāt viņam virsū?

-   Domāju, ka jums taisnība, - es iesaucos, jo atcerējos, cik pārsteigts todien, mums satiekoties ,izskatījās Redings. Tajā brīdī tas izskatījās gluži dabīgi, bet tagad…

Mis Mārpla, šķiet, lasīja manas domas, jo strauji pamāja ar galvu.

-    Jā, - viņa sacīja. - Saskriešanās ar jums viņam noteikti bija ļoti nepatīkams pārsteigums, tomēr viņš izgrozījās gluži veiksmīgi - izlikdamies, ka nes akmeni manam akmeņu dārzam. Tikai, - mis Mārpla pēkšņi uzsvēra katru vārdu, — manam akmeņu dārzam tāds akmens neder! Un tieši tas ievirzīja mani pareizajās sliedēs!

Pulkvedis. Melčets visu šo laiku bija sēdējis kā transā. Tagad izskatījās, ka viņš sāk atgūties. Viņš pāris reizes pavīpsnāja, mulsi izšņauca degunu un sacīja:

-   Goda vārds! Jā, goda vārds!

Turpmāk viņš vairs sevi nekompromitēja. Domāju, ka viņu, tāpat kā mani, bija iespaidojusi mis Mārplas slēdzienu dzelžainā loģika, lai gan tajā brīdi viņš ļoti nevēlējās to atzīt.

Viņš izstiepa roku, pacēla saburzīto vēstuli un noauroja:

-   Viss jau ir ļoti labi, līkai, kā jūs atskaitīsieties par šo puisi, par Hosu? Viņš taču piezvanīja un atzinās.

-   Jā, tas, bez šaubām, bija liktenīgs, šis vikāra sprediķis. Vai zināt, dārgais mister Kle-i ment, ka jūs patiešām norunājāt izcilu sprediķi. Tas noteikti dziļi iespaidoja misteru Hosu Viņš vairs ilgāk nespēja ciest un juta, ka jāatzīstas - jāatzīstas par baznīcas naudas piesavināšanos.

-   Ko?

-    Jā, un tas, pateicoties liktenim, glāba viņa dzīvību. Es patiešām ceru, ka mistera Hosa dzīvība ir glābta. Doktors Heidoks taču ir ļoti gudrs ārsts. Kā es saprotu notikumu gaitu, misters Redings glabāja šo vēstuli (visai riskanta lieta, bet domāju, ka viņš noslēpa to drošā vietā) un gaidīja, līdz izdosies atrast kādu, kuru varētu izmantot par upuri. Drīz vien viņš pārliecinājās, ka piemērots kandidāts ir Hoss. Kā saprotu, vakar vakarā viņš atnāca šeit, pie mistera Hosa un nosēdēja ilgu laiku. Man ir aizdomas, ka viņš apmainīja mistera Hosa zāļu kastīti pret citu, bet šo vēstuli ielika viņa rītasvārkos. Nabaga upurim, neko nenojaušot, vajadzēja norīt liktenīgās zāles. Tad, pēc Hosa nāves tiktu apskatītas viņa mantas, atrastos šī vēstule un tiktu izdarīts secinājums, ka tieši Hoss nošāvis pulkvedi Protero, bet tad, sirdsapziņas mocīts, padarījis galu arī pats sev. Manuprāt, misters Hoss šo vēstuli atrada šovakar, tūlīt pēc tam, kad bija izdzēris liktenīgās zāles. Tādā stāvoklī, kādā atradās viņš, vēstule viņam varēja likties kaut kas pārdabisks un, vainagojot vikāra sprediķa atstāto iespaidu, noteikti mudināja viņu atzīties.

-    Goda vārds! - atkal iesaucās pulkvedis Melčets. - Goda vārds! Ārkārtīgi neparasta liela! Es… cs neticu nevienam vārdam.

Vēl nekad viņš nebija sacījis neko, kas skanētu mazāk pārliecinoši. Laikam jau ari viņam pašam tā šķita, tomēr viņš turpināja:

-   Un vai jūs varat izskaidrot to otru telefona zvanu, to, no mistera Redinga kotedžas misis Praisai Ridlijai?

-   Ak tas! - iesaucās mis Mārplas. - Nu, tas gan ir tas, ko mēs saucam par sagadīšanos. Tur zvanīja mūsu mīļā Grizelda, bet noorganizēja to viņa un misters Dcniss, kā man šķiet. Viņi bija padzirdējuši baumas, ko misis Praisa Ridlija melsa par vikāru, un nolēma, ka, šādi rīkojoties, (varbūt visai bērnišķīgi) apklusinās misis Praisu Ridliju. Sagadīšanās slēpās faktā, ka zvanīts lika vienā laikā ar viltus šāvienu mežā. Tas uzvedināja uz domu. ka šie abi notikumi ir savā starpā saistīti.

Es pēkšņi atcerējos, kā visi, kuri runāja par šāvienu, aprakstīja to kā "atšķirīgu", ne lādu kā parasts šāviens. Tomēr cik grūti bija precizēt, kur tieši slēpusies šī "atšķirība".

Pulkvedis Melčets nokrckšķējās.

-   Jūsu slēdziens ir ļoti ticams, mis Mārpla, - viņš sacīja, - bet atļaujiet man norādīt, ka visa tajā nav ne miņas no pierādījumiem.

-    Es zinu, - atbildēja mis Mārpla. -'Tomēr jūs ticat, ka tā ir patiesība, vai ne?

Iestājās klusums. Tad pulkvedis visai negribīgi pamāja.

-   Jā, es ticu. Sasodīts, šis ir vienīgais iespējamais variants, kā tas viss varēja notikt. Tomēr nav pierādījumu. Ne mazākās kripatiņas pierādījumu.

Mis Mārpla noklepojās. >

-   Tāpēc es iedomājos, ka varbūt šādos apstākļos…

-   Jā?

-   Ir pieļaujamas nelielas lamatas.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Mēs abi ar pulkvedi Melčetu cieši skatījāmies viņā.

-   Lamatas? Kādas lamatas?

Mis Mārpla runāja mazliet nedroši, bet bija skaidrs, ka viņas plāns ir pilnībā izstrādāts.

-     Pieņemsim, ka misteram Redingam tiek piezvanīts, lai viņu brīdinātu.

Pulkvedis Melčets pasmaidīja.

-    Viss atklājies. Bēdz! Tas ir vecs joks, mis Mārpla, un neteikšu, ka tādi bieži beigtos ar panākumiem! Domāju, ka šajā gadījumā jaunais Redings ir pārāk slīpēts putniņš, lai ļautos tik viegli iekrist lamatās.

-Tam jābūt kaut kam ļoti specifiskam. Es jau apmēram apjaušu, kam, - turpināja mis Mārpla. - Es ieteiktu… tas ir tikai ieteikums… ka brīdinājumam jānāk no personas, kura pazīstama ar savu īpatnēju viedokli šādos jautājumos. Runājot ar doktoru Heidoku, rodas iespaids, ka viņš uz tādu lietu kā slepkavība spēj skatīties neparastā rakursā. Ja viņš varētu dot mājienu, ka kāds.:.

piemēram, misis Scdlera… vai kāds no viņas bērniem nejauši pamanījis, ka zāles apmainītas, nu ko, ja misters Redings ir nevainīgs, šāda ziņa viņam neko nenozīmēs, bet ja nav…

-Jā, tad viņš spers kādu muļķīgu soli.

-   Un nodos sevi mūsu rokās. Tas ir iespējams. Ļoti atjautīgi, mis Mārpla. Bet vai Heidoks būs ar mieru tā rīkoties? Kā jau jūs sacījāt, viņa uzskati.. .

-   Nu, bet tas taču tikai teorētiski! Praksē var izrādīties g'uži citādi, vai ne? Un tur jau arī doktors nāk, tā ka varam pajautāt viņam pašam.

Heidoks šķita bezgala pārsteigts, ieraugot mūs kopā ar mis Mārplu. Viņš izskatījās pārguris un izmocīts.

-   Bija jau tuvu tam, - viņš sacīja. - Ļoti tuvu. Bet viņš izķepurosies. Ārsta pienākums ir glābt pacientu, un es izglābu viņu, lai gan jāatzīst, ka justos daudz priecīgāks, ja nebūtu to izdarījis.

-   Varbūt jūs domāsiet citādi, kad izdzirdēsiet to, ko gribam jums pastāstīt, - paziņoja Melčets.

Un viņš īsi un kodolīgi izklāstīja mis Mārplas teoriju par to, kā izdarīts noziegums, uņ stāstījumu nobeidza ar viņas pēdējo priekšlikumu.

Nu mums bija tā privilēģija redzēt, ko tieši mis Mārpla domājusi, runājot par atšķirību starp teoriju un praksi.

Izrādījās, ka Heidoka uzskati ir pilnīgi izmainījušies.'Manuprāt, viņš labprāt skatītu Lorensa Re- dinga galvu, pasniegtu uz paplātes. Un šķiet, ka ne jau pulkveža Protero noslepkavošana bija pamudinājusi viņu kļūt tik asinskāram. Tas bija tāpēc, ka tik ļoti nodarīts pāri neveiksminiekam Hosam.

-Tas sasodītais nelietis! Un nabaga Hoss! Viņam taču ir arī māte un māsa. Lāsts, kļūstot par slepkavas māti un māsu, karātos pār viņam līdz mūža galam, un padomājiet, kādas sirdssāpes viņam naktos pārciest. Un tas viss Redinga gļēvulīgo, nelietīgo gājienu dēļ!

Luk, kā patiesas dusmas pieveic radikālu humānistu, kad viņš ir no sirds saniknots.

-   Ja tas viss ir tiesa, - viņš sacīja, - jūs varat rēķināties ar mani. Šis Hoss nav piemērots dzīves īstenībai. Viņš ir pārāk neaizsargāts.

Jebkurš klibs, kropls sētas krancis var rēķināties ar Heidoka līdzjūtību.

Viņš ar Melčetu jau dedzīgi pārrunāja detaļas, kad mis Mārpla piecēlās. Es uzstāju, ka pavadīšu viņu līdz mājām.

-   Tas ir augstākā mēra laipni no jums, mister Klement, - viņa sacīja, kad mēs abi soļojām pa tukšo ielu. - Apžēliņ, jau pāri divpadsmitiem. Ceru, ka Reimonds būs devies gulēt un negaidīs mani.

-   Viņš gan būtu varējis pavadīt jūs, - es noteicu.

-   Es neteicu viņam,.ka kaut kur iešu, - atbildēja mis Mārpla.

Es pēkšņi pasmaidīju, jo biju atcerējies, cik izsmalcināti Reimonds Vests bija analizējis nozieguma psiholoģiju.

-   Ja izrādīsies, ka jūsu teorija ir paliesa, par ko es arī ne mirkli nešaubos, - es sacīju, - jūs pārliecinoši būsiet uzvarējusi savu krustdēlu.

Pasmaidīja arī mis Mārpla. Tas bija iecietīgs smaids.

-   Atceros, ko reiz sacīja mana krustmāte.Fani ja. Tad man bija sešpadsmit gadi, un viņas vārdi man likās bezgala muļķīgi.

-   Un ko viņa sacīja? - es painteresējos.

-   Viņa mēdza sacīt: "Jaunieši domā, ka vecie cilvēki ir muļķi, bet vecie cilvēki zinu, ka jaunieši ir muļķi!"

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

Tomēr jāpastāsta vēl kaut kas vairāk. Mis Mārplas plāns izdevās. Lorenss Redings nebija nevainīgs, un mājiens, ka kāds manījis zāļu samainīšanu, patiešām pamudināja viņu izdarīt "kaut ko muļķīgu". Tāds spēks piemīt netīrai sirdsapziņai.

Viņš, protams, nonāca neapskaužamā stāvoklī. Varu iedomāties, ka pirmā doma viņam bija laisties lapās, tomēr vajadzēja rēķināties arī ar nozieguma līdzdalībnieku. Viņš nevarēja aizbraukt, neaprunājies ar viņu, bet viņš arī neuzdrošinājās gaidīt līdz rītam. Un tā Redings naktī devās uz Oldhollu. Viņam sekoja divi pulkveža Melčeta vispieredzējušākie aģenti. Redings iemeta oli Annas Protero logā, pamodināja viņu un drudžainiem čukstiem nosauca lejā aprunāties. Nav šaubu, ka ārā viņi jutās drošāk nekā mājā, jo nebija jābaidās, ka pamodīsies Letisa. Tomēr šādā veidā abiem aģentiem izdevās pilnībā noklausīties sarunu. Un tad vairs šaubu nebija. Mis Mārplai izrādījās taisnība visos punktos.

Lorensa Redinga un Annas Protero tiesas process lai paliek soģu ziņā. Es neiesaku tajā iedziļināties. Pieminēšu tikai to, ka augstu tika novērtēts inspektora Slinka darbs, kura uzcītības un gudrības rezultātā noziedznieki tikuši nodoti tiesas rokās. Dabīgi, ka par mis Mārplas līdzdalību šajā lietā minēts netika nekas. Bet veco dāmu jau arī pārņemtu neaprakstāmas šausmas, iedomājoties vien par tādu varbūtību.

Letisa ieradās apciemot mani tieši pirms tiesas sākuma. Viņa, kā jau parasti, līdzīgi parādībai caur verandas durvīm ieslīdēja manā kabinetā un pavēstīja, ka jau no paša sākuma esot bijusi pārliecināta par pamātes līdzdalību noziegumā. Dzeltenās beretes pazušana esot bijis tikai tāds iemesls, lai varētu pārmeklēt kabinetu. Viņa cerējusi uz brīnumu - varbūt izdošoties atrast kaut ko tādu, ko policija nav pamanījusi.

- Redziet, - viņa runāja sapņainā balsī, - viņu naids taču nebija tik dziļš kā manējais. Un ienaids palīdz.

Sarūgtināta, ka meklējumi beigušies bez rezultāta, viņa apzināti nometusi zem rakstāmgalda Annas auskaru.

-   Tā kā es zināju, ka viņa to izdarījusi, tad kāda nozīme? Labi bija visi paņēmieni. Viņa taču nogalināju tēvu.

Es nemanāmi nopūtos. īr šis tas, ko Letisa nekad nesapratīs. Savā ziņā viņu var saukt par daltoniķi.

-    Ko tu gatavojies darit, Letisa? - es pajautāju.

-    Kad… kad tas viss beigsies, došos uz ārzemēm. - Mirkli vilcinājusies, viņa turpināja. - Braukšu kopā ar savu māti.

Es pārsteigts palūkojos viņā.

Letisa pamāja.

-   Vai tad jūs nenojautāt? Misis Lestreindža ir mana māte. Viņa… viņa drīz mirs, jūs jau to zināt. Viņa gribēja redzēt mani un tāpēc ieradās šeit ar pieņemtu vārdu. Doktors Heidoks viņai palīdzēja. Viņš ir sens mātes draugs, savlaik bija iemīlējies viņā. Tas taču ir redzams. Un savā ziņā māte viņam patīk arī tagad. Šķiet, ka vīrieši vienmēr mātes dēļ jūk prāta. Viņa pat vēl tagad ir bezgala pievilcīga. Un tā, doktors Heidoks darīja visu, ko spēja, lai viņai palīdzētu. Mate neieradās šeit ar savu vārdu tāpēc, ka viņai riebj ļaužu runas un tenkošana. Tajā vakarā viņa aizgāja satikties, ar tēvu un pastāstīja, ka drīz mirs un ļoti vēlas redzēt mani. Tēvs izturējās lopiski. Viņš sacīja, ka māte zaudējusi visas tiesības uz mani, ka es uzskatot viņu par mirušu - it kā es kādreiz būtu šim stāstam noticējusi! Tādi vīrieši kā tēvs nekad neredz tālāk par savu degungalu!

Tomēr māte jau nav no tām sievietēm, kuras padodas. Viņa tikai bija domājusi, ka būs godīgi, ja vispirms aprunāsies ar tēvu, bet, kad tēvs viņu tik brutālā veidā aizdzina, viņa atsūtīja man zīmīti. Man izdevās aiziet no tenisa spēles ātrāk un ceturksni pāri sešiem satikties ar viņu taciņas galā. Mums iznāca tāda steidzīga tikšanās, bet .mēs abas norunājam, ka satiksimies vēlreiz. Izšķīrāmies mēs mazliet pirms pusseptiņiem. Vēlāk mani pārņēma šausmas, ka māti turēs aizdomās par tēva nogalināšanu. Galu galā, viņai taču biju ļauns prāts uz tēvu. Tāpēc arī es bēniņos uzmeklēju to viņas veco portretu un sagraizīju, jo baidījos, ka policija sāks okšķerēt, atradīs ģīmetni un pazīs tajā māli. Arī doktors Heidoks bija pārbijies. Man pat liekas, ka brīžiem viņš patiešām turēja mati aizdomās par slepkavību! Māte ir visai neprātīga sieviete. Viņa var ari nerēķināties ar sekām.

Letisa brīdi klusēja

-   Tas ir tik savādi, ka mēs abas piederam viena otrai. Mums ar tēvu tā nebija. Bet māte… katrā ziņā, es kopā ar viņu došos uz ārzemēm. Un būšu kopā ar viņu līdz… līdz galam…

Letisa piecēlās. Es saņēmu viņas roku.

-   Lai Dievs jūs abas svētī, - es sacīju. - Ceru, Letisa, ka kādu dienu tu kļūsi ļoti laimīga.

-    Tā jābūt, - viņā piekrita un mēģināja ie- smicties. - Līdz šim jau man īpaši daudz laimes nav bijis, vai ne? Lai gan domāju, ka tam nav nekādas nozīmes. Ardievu, mister Klement. Jus vienmēr esat bijis pret mani tik šausmīgi jauks. Jūs un Grizelda.

Grizelda!

Man nācās atzīties Grizeldai, cik ļoti mani bija sarūgtinājusi anonīmā vēstule. Viņa vispirms iesmējās, bet tad svinīgi nolasīja man pamācošu lekciju.

-   Katrā ziņa, - viņa piebilda, - nākotnē esmu apņēmusies būt ļoti atturīga un dievbijīga, nu īsta puritāne.

Es gan nespēju iedomāties Grizeldu puritān- nes lomā.

Tad viņa turpināja:

-   Redzi, Len, mana dzīve ievirzās mierīgākā gultnē. Tas pats notiks arī ar tavējo, tikai atšķirība tāda, ka tev tas izpaudīsies kā jaunības atgūšana. Vismaz es ceru, ka tas tā būs! Tu nesauksi vairs tik bieži mani par mīļo bērnu, jo mums pašiem būs savējais, Un redzi, Len, -es esmu nolēmusi kļūt par "kārtīgu sievu un māti", kā tiek rakstīts romānos. Es būšu arī laba saimniece mūsu mājā. Esmu nopirkusi divas grāmatas, vienu par mājsaimniecības vadīšanu, bet otru - jaunajām māmiņām, un, ja tas man nepalīdzēs mainīties, tad kas gan? Tās abas ir burvīgi jautras grāmatiņas, tikai ne jau tiešā nozīmē, protams. It īpaši tā par bērnu audzināšanu.

-   Vai lu gadījumā neesi nopirkusi ari grāmatu "Kā izturēties pret vīru"? - pēkšņi nobažījies, es pajautāju un apskāvu viņu.

-   Tas man nav vajadzīgs. E.s esmu ļoti laba sieva un bezgala mīlu tevi. Ko vēl tu gribi?

• - Neko, - es atbildēju.

-   Vai tu kaut vienu reizi nevarētu pateikt, ka arī mīli mani?

-   Grizelda, - es atbildēju. - Es dievinu tevi! Es pielūdzu tevi! Es esmu mežonīgi, bezcerīgi, garīdzniekam neraksturīgi traks pēc tevis!

Mana sieva dziļi un apmierināti uzelpoja.

Tad viņa pēkšņi atrāvās no manis.

-   Sasodīts! Lūk, kur nāk mis Mārpla. Nepieļauj, ka viņai rodas aizdomas. Es nevēlos, lai kāds man piedāvā spilventiņu un iesaka tur uzlikt kājas. Pasaki viņai, ka esmu aizgājusi spēlēt golfu. Tas aizvilinās viņu uz nepareizām pēdām. Un nebūs jau arī pārāk melots, jo es tur aizmirsu savu dzelteno svīteri, un tagad e.s to gribu sameklēt.

Mis Mārpla pienāca pie loga, apstājās, un, kā piedošanu lūdzot, pajautāja, kur ir Grizelda.

-   Grizelda ir aizgājusi uz golfa laukumu, - es paskaidroju.

Mis Mārplas acīs iezibējās šaubu izteiksme.

—     Paklausieties, bet tas taču nav prātīgi. Tieši tagad, - viņa sacīja.

Un tad mīļi, vecmodīgi, kā dāmai un vecmeitai pienākas, viņa pietvīka.

Un, lai izliktos nemanām mirkļa apmulsumu, mēs steidzīgi pievērsāmies Protero lietai, parunājām par doktoru Stounu, kurš izrādījies "labi pazīstams kramplauzis ar vairākiem pieņemtiem vārdiem.". Starp citu, no mis Kremas aizdomas par līdzdalību zādzībā bija noņemtas. Beigu beigās viņa atzina, ka patiešām nesusi somu uz mežu, bet darījusi to bez ļauna nodoma. Doktors Stouns iestāstījis viņai, ka baidoties no citu arheologu konkurences. Tie esot gatavi uz zādzību, gribot piekļūt viņa atklājumiem un diskreditēt viņu pašu. Acīmredzot meiča noticējusi viņa ne pārāk ticamajam stāstam. Spriežot pāc tā-, ko runā ciematā, viņa pašlaik meklējot drošāku objektu - kādu vecpuisi, kuram vajadzīga sekretāre.

Kamēr mēs sarunājāmies, es lauzīju galvu, kā mis Mārpla atklājusi manu un Grizeldas pēdējo noslēpumu. Bet tad viņa pati piesardzīgi pasniedza man atminējuma atslēgu.

-   Ceru, ka mūsu mīļā Grizelda nepārpūlas, - viņa nomurmināja, kad mirkli bija taktiski klusējusi. - Es vakar iegriezos grāmatveikalā Mač- benhēmāun…

Nabaga Grizelda. Tātad grāmata topošajām māmiņām pamudinājusi mis Mārplu brīdināt manu sievu no pārpūlēšanās!

-   Interesanti, mis Mārpla, - es pēkšņi pavaicāju. - Ja jūs kādreiz izdarītu slepkavību, vai to kāds spētu atklāt?

-   Cik šausmīga doma! - mis Mārpla jutās šokēta. - Ceru, ka es nekad nespētu izdarīt kaut ko tik šausmīgu.

-   Bet cilvēka daba jau ir tāda, kāda tā ir, - es nomurmināju. Mis Mārpla manu mājienu novēr-' tēja atzinīgi - ar skaistiem, pavecai dāmai piedienīgiem smiekliem.

-    Kāds jūs esat nerātnis, mister Klement. - Viņa piecēlās kājās. - Bet saprotams, kāpēc jūs esat labā garastāvoklī.

Pie loga viņa vēl apstājās.

-    Nododiet mīļus sveicienus manai dārgajai Grizeldai un pasakiet, ka šis mazais noslēpums glabājas pie manis pilnīgā drošībā.

Patiesi, cik šī mis Mārpla ir jauka…

Agata Kristi SLEPKAVĪBA MĀCĪTĀJMUIŽĀ Romāns

Apgāds "Artava". LV-IM7, Rīgā. Bezdelīgu ielā 12. Tāli . - 7222472. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "l'rese.s nams" tipogrāfija Rjgā, Balasta damhi .1.

[1] kvēkeri - pacifisliska kristīga sekta, kas uzsver iekšējās gaismas nozīmi un noraida sakramentu un ordinētu garīdzniecību.

Content

Kristi Agata Slepkavība mācītājmuižā

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODALA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA