Kristi Agata

Slepkavība Heizelmūrā

Agata Kristi

Slepkavība Heizelmūrā

KĀDAS IELEJAS NOSLĒPUMS

Pirmā nodaļa SITFORDAS NAMS

Majors Bernebijs uzvilka gumijas zābakus, sapogāja ciešāk mēteļa apkakli, paņēma no plauktiņa ieblakus durvīm vējlukturi, piesardzīgi pavēra savas mazās mājiņas ārdurvis un pētoši palūkojās ārā.

Visapkārt sniegs, dziļas sanesas, vietām pat pāris collu biezumā. Pēdējās četras dienas putināja visā Anglijā, un šeit, Dārtmūras nomalē, kupenas vietām bija pat vairākas pēdas dziļas. Mazītiņais Sitfordas kalnu ciematiņš, kas aizvien

» V 7

bija vairāk vai mazāk norobežots no ārpasaules, tagad izrādījās gandrīz pilnīgi nošķirts, un bargā ziema šejieniešiem sagādāja daudz raižu.

Tomēr majora Bernebija gars bija norūdīts. Viņš divreiz nosprauslājās, vienreiz noņurdēja un apņēmīgi iebrida pirmajā kupenā. Mērķis neatradās tālu. Pāris soļu pa līkumotu taku, tad gar vārtiem, un tad jau varēja saredzēt braucamo ceļu, kas veda uz namu ar pamatīgām, no granīta bluķiem mūrētām sienām.

Durvis atvēra rūpīgi ģērbusies istabene. Viesim piedāvāja novilkt silto mēteli, gumijas zābakus un veco šalli. Atvēris nākamās durvis, majors nokļuva telpā, kas nedaudz atgādināja teātra skatuvi ar dekorācijām.

Lai gan bija tikai pusčetri, logus sedza aizkari, mirdzēja elektriskā gaisma un pavardā gaiši lāktīja šaudīgas liesmas.

-   Lieliski, ka atnācāt, major Bernebij, teica vecākā no sievietēm.

-   Ko jūs, misis Villeta! Ļoti jauki, ka mani uzaicinājāt! Majors sarokojās ar abām dāmām.

-  Atnāks arī misters Garfilds un misters Djūks, turpināja misis Villeta. Un misters Raikrofts tcica, ka atnākšot, bet viņa vecumā un šādā nelaikā uz to nez vai var cerēt. Laiks tiešām ir pārāk briesmīgs. Katram skaidrs, ka ir kaut kas jādara, lai nenokārtos deguns. Violeta, piemet ugunij vēl kādu pagali!

Majors galanti piecēlās, lai pakalpotu.

-  Atļaujiet man, Violetas jaunkundzi

Viņš lietpratīgi ielika pagali tieši īstajā vietā, atkal atgriezās klubkrēslā, kuru bija ierādījusi namamāte, un ar acīm paslepus apskrēja istabu. Pārsteidzoši, kā pāris sievietes māk pārvērst telpu, turklāt nedarot neko tādu, ko ar aci varētu uztaustīt.

Sitfordas namu pirms desmit gadiem par godu savai aiziešanai pelnītā atpūtā bija uzbūvējis Džozefs Triviljens, Karaliskās jūras flotes kapteinis. Būdams turīgs vīrs, viņš visu mūžu bija ļoti vēlējies kādreiz apmesties tieši Dārtmūrā un galu galā izraudzījies mazo Sitfordas ciematiņu. Tas neatradās ielejā, kā lielākā daļa citu ciematu un fermu, bet bija uztrausies plecā neskartam tīrelim Sitfordas bākas pakājē. Kapteinis iegādājās lielu zemes gabalu un uzbūvēja ērtu māju, kurai bija sava elektrostacija un ar strāvu darbināms sūknis, lai nenāktos tērēt darbaspēku ūdens sūknēšanai. Peļņas nolūkos kapteinis gar taku uzcēla sešas nelielas dzīvojamās mājas, katru uz sava ceturtdaļakra.

Pirmā no tām, ēciņa, kura atradās pie pašiem vārtiem, tika piešķirta senam kapteiņa biedram un sirdsdraugam Džonam Bernebijam. Pārējās kapteinis pārdeva pakāpeniski, jo tajā laikā nebija daudz ļaužu, kas vēlētos dzīvot pilnīgā nošķirtībā. Pašu ciematu veidoja trīs gleznainas, taču pussagruvušās savrupmājas, smēde un maza ēciņa, kurā bija iemitinājies pasta kantoris un saldumu veikaliņš. Tuvākā pilsēta bija sešas jūdzes attālā Ekshemptona, kurā varēja nokļūt, braucot pa Ičzenu nogāzi, ko rotāja Dārtmūras ceļiem tik raksturīgās ceļazīmes "Braukt ar pirmo ātrumu".

Kā jau minēts, kapteinis Triviljens bija turīgs vīrs. Bet, neskatoties uz to vai varbūt tieši tāpēc, vēl viņš bija vīrs, kurš pārmēru mīlēja naudu. Oktobra beigās nekustamo īpašumu aģents no Ekshemptonas uzrakstīja kapteinim vēstuli, kurā jautāja, vai viņš negribētu Sitfordas namu izīrēt. Kāds klients ievācis ziņas, vēlēdamies uz ziemu to iznomāt.

Kapteiņa Triviljena attieksme vispirms bija noraidoša, bet galu galā viņš pieprasīja sīkāku informāciju. Ieinteresētā persona izrādījās misis Villeta, atraitne ar meitu. Viņa nesen bija ieradusies no Dienvidāfrikas un ziemu vēlējās pavadīt Dārtmūrā.

"Pie velna, tai sievietei jābūt trakai!" pikti bija sacījis kapteinis Triviljens. "Ei, Bernebij, vai jums tā nešķiet?"

Bernebijam lā šķita, un viņš to apstiprināja ar tikpat kvēlu pārliecību.

"Skaidrs, ka jūs māju izīrēt nevēlaties! Lai tas muļķa sievišķis brauc kaut kur citur, ja grib atvēsināties. Atbraukusi no Dienvidāfrikas, padomā!"

Bet šajā brīdī sevi lika manīt kapteiņa Triviljena naudas kāre. Ziemas vidū izīrēt šo māju tāda izdevība taču varēja rasties labi ja reizi sazin cik gados. Kapteinis painteresējās, cik nomniece gatava maksāt.

Piedāvātās divpadsmit ginejas nedēļā lika kapteinim izlemt bez šaubīšanās. Viņš devās uz Ekshemptonu, par divām ginejām nedēļā noīrēja mazu nomales namiņu un nodeva Sitfordas namu misis Villetai, turklāt pusi summas lika samaksāt uz priekšu.

"Muļķis un viņa nauda ilgi kopā neturas," kapteinis bija noņurdējis pēc veiksmīgā darījuma.

Bet Bernebijs, tajā vakarā slepus pētot misis Villetu, nodomāja, ka viņa pēc muļķes neizskatās. Namamāte bija gara auguma sieviete ar visai vientiesīgām manierēm, taču viņas seja izskatījās drīzāk spītīga, nekā muļķīga. Misis "Villetai piemita tieksme ģērbties pārāk grezni, ar izteiktu kolonistu akcentu, un izskatījās, ka noslēgtais darījums viņu ļoti apmierina. Neapšaubāmi, viņa bija no turīgiem ļaudīm, un tas, kā Bernebijam atkal un atkal ienāca prātā, visu padarīja vēl dīvaināku. Viņa nešķita sieviete, kurai varētu piedēvēt kaislīgas ilgas pēc vientulības.

Kā kaimiņiene viņa izrādījās gandrīz vai apgrūtinoši draudzīga. Ielūgumi paciemoties Sitfordas namā lija pār visiem kā lietus. Kapteini Triviljenu nemitīgi mudināja "justies mājā tā, it kā mēs to nebūtu izīrējušas". Bet Triviljens nebija no sieviešu cienītājiem. Klīda valodas, ka viņš jaunībā esot pievilts. Kapteinis nepiekāpīgi noraidīja visus ielūgumus. Kopš Villetu iekārtošanās jaunajā vietā bija aizritējuši divi mēneši, un pirmais izbrīns par viņu ierašanos jau aiz muguras.

Bernebijs, pēc dabas kluss vīrietis, turpināja pētīt namamāti, kura likās piemirsusi, ka vajadzētu arī parunāties. Šķita, ka namamātei patīk izlikties naivai, taču tāda viņa nudien nebija. Bernebijs novērtēja situāciju. Viņa skatiens apstājās pie Violetas Villetas. Skaista meitene, taču tāda kā sanīkusi, bet mūslaikos jau viņas visas tādas.

"Vajadzētu parunāties," viņš sevi mudināja.

-   Mēs sākumā baidījāmies, ka jūs nevarēsiet atnākt, teica misis Villeta. Jūs tā teicāt, atceraties? Un, kad tomēr pateicāt, ka varēsiet, mēs ļoti nopriecājāmies.

-   Piektdien, ierunājās Bernebijs, gribēdams izteikties precīzi.

Misis Villeta neizpratnē savilka uzacis.

-   Piektdien?

-   Katru piektdienu apmeklēju Triviljenu. Otrdienās viņš apmeklē mani. Abi tā darām jau ga-" diem.

-  Ā, saprotu. Protams, dzīvojot tik tuvu…

-  Sava veida ieradums.

-   Bet vai jūs vēl to uzturat? Es domāju, tagad, kad viņš dzīvo Ekshemptonā…

-   Žēl lauzt ieradumu, paskaidroja majors Bernebijs. Mums abiem pietrūktu šo vakaru.

-   Jūs sacenšaties? jautāja Violeta. Rēbusi, krustvārdu mīklas un tamlīdzīgas lietas?

Bernebijs pamāja.

-   Es risinu krustvārdu mīklas. Triviljens rēbusus. Tā teikt, katram savs. Pagājušajā mēnesī krustvārdu mīklu risināšanas sacensībās kā balvu saņēmu trīs grāmatas, viņš palepojās.

-   Tiešām!? Cik jauki! Vai interesantas grāmatas?

-   Nezinu. Neesmu lasījis. Likās ne visai daudzsološas.

-   Galvenais taču tās izcīnīt, vai ne? samierinoši piemetināja misis Villeta.

-   Kā jūs nokļūstat Ekshemptonā? pajautāja Violeta. Jums taču nav mašīnas.

-  Kājām.

-   Ko? Nevar būt! Sešas jūdzes!

-        Laba izvingrošanās. Kas ir divpadsmit jūdzēs? Palīdz justies možam. Vīrietim arvien jābūt možam.

-   Fantastiski! Divpadsmit jūdzes! Lai gan jūs abi ar kapteini Triviljenu esat īsti spēkavīri, vai ne?

-   Mēdzām kopā braukt uz Šveici. Ziemas sports ziemā, kalnos kāpšana vasarā. Triviljens ir lielisks slidotājs. Tagad jau abi esam tam par vecu.

-   Jūs savulaik uzvarējāt arī armijas tenisa čempionātā, vai ne?—jautāja Violeta.

Majors pietvīka kā jauna meitene.

-   Kas jums to stāstīja? viņš nomurmināja.

-   Kapteinis Triviljens.

-  Džo būtu vajadzējis turēt mēli aiz zobiem, norūca Bernebijs. Viņš pārāk daudz runā. Nez vai vēl puteņo?

Palīdzēdama kliedēt majora apmulsumu, Violeta sekoja viņam pie loga. Abi atvilka aizkarus un palūkojās krēslā.

-   Putina vēl vairāk, secināja Bernebijs. Es teiktu, pamatīgs sniegputenis.

-   Ai, cik aizraujoši! iesaucās Violeta. — Sniegs man šķiet tik romantisks! Nekad agrāk nebiju to redzējusi.

-   Tas nav tik romantisks, kad aizsalst ūdensvads, muļķa bērns, ierunājās viņas māte.

-        Vai visu mūžu esat nodzīvojusi Dienviddfrikā, mis Violeta? pajautāja majors Bernebijs,,

Meitenes jūsma mazliet noplaka. Atbildot viņas balss it kā aizžņaudzās:

-   Jā. Šī ir pirmā reize, kad esmu no turienes izbraukusi. Tas viss ir drausmīgi aizraujoši.

Aizraujoši tādā nomaļā tīrelī? Dīvaiņa ideja. Majors šīs sievietes nespēja izprast. .

Atvērās durvis un atskanēja istabenes balss:

-   Misters Raikrofts un misters Garfīlds!

Ienāca pavecs, izkaltis maza auguma vīriņš

un jauns, zēnisks vīrietis ar svaigu sejas krāsu. Jaunais ierunājās pirmais:

-   Es vilkšus atvilku misteru Raikroftu līdzi, misis Villeta. Teicu, ka neatstāšu, lai viņu aprok sniegputenis. Ha, ha, jāteic, tas viss izskatās brīnišķīgi. Tādas lielas pagales kamīnā…

-   Kā saka jaunais draugs, viņš mani uz šejieni esot atstūrējis bez pūlēm, pasmaidīja misters Raikrofts, visai ceremoniāli sarokodamies ar apkārtējiem. Sveicināta, mis Violeta! Gadalaikam ļoti piemērots laiciņš. Baidos, ka pat pārāk piemērots.

Tad pavecais vīrs piegāja pie kamīna, tērzēdams ar misis Villetu. Ronalds Garfīlds jau bija paguvis pievērsties Violetai.

-   Paklausieties, vai mēs nevarētu doties kaut kur paslēpot?

-  Domāju, ka jūsu vienīgais sports būs sniega rakšana no celiņiem.

-  Esmu tam nodevies jau visu rītu.

-  Ak, jūs nudien esat īsts vīrietis!

-  Nesmejieties par mani! Visas rokas tulznās.

-  Kā klājas jūsu krustmātei?

-  O, joprojām tāpat. Reizēm viņa saka, ka esot labāk, un reizēm ka sliktāk, bet es gan domāju, ka vienādiņ vienādi. Tāda spocīga dzīve, ziniet. Gadu no gada es brīnos, kā spēju ar to samierināties, bet tā nu tas ir. Ja nu reiz neviens neiegriežas pie vecās kundzes pat Ziemassvētkos, viņa savu naudiņu nudien drīzāk novēlēs saviem kaķiem. Viņai, ziniet, ir veseli pieci gabali. Es šos lopiņus vienmēr noglaudu un izliekos, ka bezgala dievinu.

-  Man suņi patīk daudz labāk nekā kaķi.

-   Man tāpat. Neapšaubāmi. Manuprāt, suns ir… nu, jūs jau saprotat, suns ir suns.

-  Vai jūsu krustmāte vienmēr mīlējusi kaķus?

-  Domāju, pie tā nonāk visas vecmeitas. Uf-f, nevaru ciest šitos lopiņus!

-  Jūsu krustmāte ir ļoti jauka, bet man no viņas mazliet bail.

-   Es teiktu, ka šādām bailēm ir pamats. Reizēm viņa ir gatava man vai galvu noraut. Domā, ka man nav pašam savu smadzeņu.

-  Vai tas var būt?

-   O, paklausieties, tā nerunājiet! Daudzi puiši izskatās pamuļķi, bet paši pie sevis smejas.

-   Misters Djūks! paziņoja istabene.

Misters Djūks ieradās kā pēdējais no ielūgtajiem. Viņš septembri bija nopircis pēdējo no sešām mājiņām. Šis ļoti klusais, mazliet lācīgais virs no sirds nodevās dārzkopībai. Misters Raikrofts, kurš savukārt aizrāvās ar ornitoloģiju, bija gluži vai uzņēmies par kaimiņu atbildību, noraidīdams viedokli, ka misters Djūks, protams, esot ļoti jauks cilvēks, bet vai tikai viņš neesot… jā, vai tikai viņš neesot pensionēts tirgonis?

Taču nevienam negribējās prašņāt sīkāk, turklāt valdīja uzskats, ka labāk ir nezināt. Pretējā gadījumā rastos neveikla situācija, un šādā nelielā sabiedrībā citam par citu patīkamāk zināt tikai to labāko.

-   Šādā laikā uz Ekshemptonu droši vien neiesiet? misters Djūks jautāja majoram Bernebijam.

-   Nē, domāju, ka Triviljens šovakar mani nez vai gaida.

-   Tas ir briesmīgi, vai ne? misis Villeta noskurinājās. Būt šeit apraktiem, gadu no gada tam jābūt šausmīgi!

Misters Djūks uzmeta viņai ašu skatienu. Ari majora Bernebija acīs vidēja izbrīns.

Bet šajā mirklī ienesa tēju.

Otra nodaļa ZIŅA '

Pēc tējas misis Villeta piedāvāja uzspēlēt bridžu. ,

-  Mēs esam seši. Divi varēs pieslēgties.

Ronija Garfīlda acis iemirdzējās.

-  Jūs četri sāciet, viņš ieteica. Mēs ar mis Villetu pieslēgsimies.

Bet misters Djūks paziņoja, ka viņš bridžu nespēlējot. Ronijs sašļuka.

-   Mēs varētu spēlēt apkārtspēli, ieteica misis Villeta.

-   Vai dancināsim galdiņu, lika priekšā Ronijs. Tāds spocīgs vakars. Atcerieties, mēs nesen par to runājām. Mēs ar misteru Raikroftu spriedām par to, nākot uz šejieni.

-   Esmu Psihes izpētes biedrības biedrs, izsmeļoši kā arvien paskaidroja misters Raikrofts, un savam jaunajam draugam šo to labprāt izskaidroju.

-  Absurds, pie sevis novilka Bernebijs.

-   Ak, bet tas taču ir tik jautri, vai jums neliekas? iesaucās Violeta Villeta. Es gribu teikt, ka neviens taču netic tādām lietām. Vienkārši izklaidēšanās. Ko jūs par to sakāt, mister Djūk?

-   Labprāt, mis Villeta…

-   Mums jānodzēš gaisma un jāsameklē piemērots galdiņš. Nē, to ne! Māt, tas noteikti ir pārāk smags.

Beidzot viss tika iekārtots tā, ka ikviens jutās apmierināts. No blakusistabas ienesa mazu, apaļu galdiņu ar pulētu virsmu. To novietoja kamīna priekšā, un visi sasēdās apkārt. Gaismu izslēdza.

Majors Bernebijs atradās starp namamāti un Violetu. Meitenei pie otriem sāniem sēdēja Ronijs Garfīlds. Majora lūpās iezagās cinisks smaids. "Manās jaunības dienās tā spēlējām Melno Pēteri," viņš klusībā nosmējās un mēģināja atsaukt atmiņā, kā sauca to meiteni ar uzbužinātiem, ^ gaišiem matiem, kuras roku viņš itin ilgi bija O^ glāstījis pagaldē. Tas notika tik sen. Melnais Pēteris bija jauka spēle.

Atskanēja parastie smiekliņi, čuksti, piezīmes, kādas tādās reizēs tiek izteiktas. "Gari kavējas." "Tālu jānāk." "Klusu nekas nenotiks, kamēr mēs nekļūsim nopietni!" "Paklusējiet taču!" "Ak, kaut jūs varētu apklust!"

Pēc kāda laika sarunu murdoņa beidzot noplaka. Klusums.

-   Šis galdiņš ir bez jelkādām dzīvības pazīmēm, ar nepatiku noburkšķēja Ronijs Garfīlds.

-Klusu!

Pār pulēto virsmu pārskrēja trīsas. Galdiņš sašūpojās.

-   Uzdodiet jautājumus! Kurš jautās? Jūs, Ronij?

-   Ā… ē… paklausieties ko lai es tam jautāju?

-  "Vai gars ir ieradies?" teica priekšā Violeta.

-  Ē, sveiki vai gars ir ieradies?

Ass grūdiens.

-  Tas nozīmē, ka jā, paskaidroja Violeta.

-Ē… kas jūs esat?

Atbildes nebija.

-  Pajautājiet, lai nosauc vārdu pa burtiem!

-  Kā viņš var to izdarīt?

-  Mēs skaitīsim grūdienus.

-   Jā, skaidrs. Vai jūs, lūdzu, nenosauktu savu vārdu pa burtiem?

Galdiņš sāka nikni šūpoties.

-  A, B, C, D, E, F, G, H, I… Sakiet, tas bija I vai I?

-   Pajautājiet! Vai tas bija I?

Viens grūdiens.

-Jā, nākamo burtu, lūdzu!

Garu sauca Ida.

-  Vai jums ir ziņa kādam no klātesošajiem?

Jā.

-  Kam? Mis Villetai?

Nē. »

-   Misis Villetai?

Nē.

-   Misteram Raikroftam?

Nē.

-Man?

Jā.

-   Tas ir jums, Ronij. Turpiniet! Lieciet, lai raksta!

Galdiņš uzrakstīja: Diāna.

-   Kas ir Diāna? Vai pazīstat kādu, kuru sauc Diāna?

-   Nē, vismaz…

-  Nu, lūk. Viņš pazīst.

-  Pajautājiet, vai viņa ir atraitne?

Jautrība turpinājās. Misters Raikrofts iecietīgi smaidīja. Jauni ļaudis bez jokiem nevar. Pēkšņā pagales uzliesmojumā viņš noķēra namamātes skatienu. Tajā varēja saskatīt uztraukumu un izklaidību. Viņas domas atradās tālumā.

Majors Bernebijs domāja par sniegu. Šovakar snigs atkal. Visdziļākā ziema, kādu viņš spēja atcerēties.

Misters Djūks darbojās ļoti nopietni, bet, ak vai, gars viņam nepievērsa nekādu uzmanību. Izskatījās, ka visas ziņas domātas Violetai un Ronijam.

Violetai pateica, ka viņa braukšot uz Itāliju. Kāds braukšot viņai līdzi. Vīrietis. Vārdā Leonards.

Atkal smiekli. Galdiņš uzrakstīja pilsētas nosaukumu. Kaut kāds krievisks juceklis, katrā zinā nekā itāliska. >

Tika izteikti parastie iebildumi.

-   Paklausieties, Violeta! Jūs grūstāties!

-   Es negrūstos. Paskatieties! Es paceļu rokas no galdiņa, un tas šūpojas tik un tā.

-   Man patīk, ka runā. Palūgšu, lai viņš runā. Skaļi.

-   Viņam jārunā. Ronijs pagriezās pret misteru Raikroftu. Viņam jārunā. Jārunā taču, vai ne, ser?

-   Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka šajos apstākļos tas nav iespējams, misters Raikrofts sausi attrauca.

Iestājās klusums. Galdiņš sastinga. Tas neatbildēja.

-   Vai Ida aizgājusi?

Viens apātisks grūdiens.

-  Sakiet, lūdzu, vai nāks kāds cits gars?

Atbildes nebija. Tad pēkšņi galdiņš sāka mežonīgi drebēt un svaidīties.

-   Urā! Vai jūs esat jaunais gars?

Jā.

-  Jums ir zina kādam?

>

Jā.

-   Man?

Nē.

-  Violetai?

Nē

-   Majoram Bernebijam?

Jā.

-   Tas ir jums, major Bernebij! Vai jūs nenosauktu pa burtiem?

Galdiņš sāka lēnām šūpoties.

-T… R… I… V… Vai esat pārliecināts, ka tas ir V? Nevar būt. TRIV nekas jēdzīgs nesanāk.

-   Triviljens, protams, paskaidroja misis Villeta. Kapteinis Triviljens.

-  Vai jūs domājat kapteini Triviljenu?

Jā.

-Jums ir ziņa kapteinim Triviljenam?

Nē.

-   Kas tad?

Galdiņš sāka lēni, ritmiski šūpoties. Tik lēni, ka viegli varēja sarēķināt burtus.

M… Pauze. I… R… I… S…

-   Miris.

-   Kāds ir miris?

Galdiņš nevis atbildēja ar "jā" vai "nē", bet atkal sāka šūpoties un apstājās pie burta T.

-  T… vai ar to jus domājāt Triviljenu?

Jā.

-  Vai gribat teikt, ka Triviljens ir miris?

Neparasti ass grūdiens.

Jā.

Kādam aizrāvās elpa. Ap galdiņu sacēlās neliels satraukums. Ronija balss, precizējot jautājumu, ieskanējās citādi neomulīgi godbijīgi.

-   Jūs gribat teikt, ka kapteinis Triviljens ir miris?

Jā.

Iestājās klusums. Likās, ka neviens nezina, ko pajautāt vai kā uzņemt šādu negaidītu notikumu pavērsienu. Galdiņš atkal sāka šūpoties.

Ritmiski un lēnām. Ronijs skaļi sauca burtus. S-L-E-P-K-A-V-ī-B-A.

Misis Villeta iekliedzās un norāva rokas no pulētās virsmas.

-   Es šajā spēlītē vairs nepiedalos! Tas ir kaut kas šausmīgs!

Kā zvans nodimdēja mistera Djūka balss, skanīga un skaidra. Viņš uzdeva galdiņam jautājumu:

-   Vai gribat teikt, ka Triviljens ir noslepkavots?

Pēdējais vārds gandrīz vēl nebija atstājis viņa lūpas, kad nāca atbilde. Galdiņš sametās tik mežonīgi un uzstājīgi, ka gandrīz apgāzās. Tikai viens grūdiens. Jā.

-   Paklausieties! iesaucās Ronijs un noņēma rokas no galdiņa. Es to nosauktu par pretīgu joku. Viņa balss trīcēja.

-   Ieslēdziet gaismu, ierosināja misters Raikrofts.

Majors Bernebijs piecēlās un aiztaustījās līdz slēdzim. Pēkšņā, žilbinošā gaisma atklāja bālās, nemiera pārņemtās sejas.

Visi skatījās cits citā. Likās, ka neviens īsti nezina, ko teikt.

-   Tas viss, protams, ir muļķības, novilka Ronijs un nervozi iesmējās.

-  Stulba bezjēdzība, piekrita misis Villeta. Nekad un nevienam neklātos tādā veidā jokot!

-   Vismaz ne jau par cilvēka nāvi, pievienojās Violeta. Tas ir… ak, man tas nemaz nepatīk.

-   Es negrūstīju galdiņu, taisnojās Ronijs, juzdams neizteiktu, viņam veltītu nosodījumu. Zvēru, ka negrūstīju.

-  Es varu apgalvot to pašu, pievienojās misters Djūks. Un jūs, mister Raikroft?

-   Protams, ka negrūstīju, iekaisa misters Raikrofts.

-        Jūs taču nedomājat, ka es varētu dzīt tādus jokus? ņurdēja majors Bernebijs. Pārāk slikta gaume.

-   Violet, dārgā…

-   Es negrūstīju, māt! Patiešām negrūstīju. Es neko tādu nespētu izdarīt. Meitene bija tuvu asarām.

Likās, ka visi ir apmulsuši. Pār jautrajām viesībām pēkšņi bija nolaidusies kāda draudīga ēna.

Majors Bernebijs atstūma savu krēslu, piegāja pie loga un atvilka aizkarus. Uzgriezis muguru pārējiem, viņš stāvēja un vērās ārā. v

-   Divdesmit piecas minūtes pāri pieciem. Misters Raikrofts paskatījās uz sienas pulksteni, tad salīdzināja laiku ar savu rokas pulksteni, un nezin kāpēc visi sajuta, ka šī darbība ir ļoti nozīmīga.

-   Pagaidiet, samocītā jautrībā iesaucās misis Villeta. Domāju, ka labāk būtu iedzert kādu kokteili. Vai jūs nepašķindinātu zvaniņu, mister Garfild?

Ronijs paklausīja.

Ienesa visu kokteiļiem nepieciešamo, un Roniju izraudzīja par kokteiļu gatavotāju. Vispārējā saspriegtība nedaudz mazinājās.

-   Nu, sauca Ronijs, paceldams savu glāzi. Uz jūsu veselību!

Pārējie viņam atsaucās izņemot kluso stāvu pie loga.

-   Major Bernebij, šeit ir jūsu kokteilis. Majors satrūkās, it kā būtu pamodināts, un

lēnām pagriezās.

-   Pateicos, misis Villeta. Man ne. Viņš vēl-

7 >

reiz palūkojās ārā, tumsā, un tad lēnām pienāca pie pārējiem, kuri sēdēja pie kamīna. Liels paldies par jauko vakaru! Ar labu nakti!

-   Jūs taču neiesiet projām?

-   Baidos, ka jāiet.

-  Ne tik agri. Un tādā naktī.

-   Lūdzu piedošanu, misis Villet, bet tas ir jāizdara. Ja vien šeit būtu telefons…

-  Telefons?

-   Jā… patiesību sakot, es… nu, es gribētu pārliecināties, ka ar Džo Triviljenu viss ir kārtībā. Smieklīgi būt māņticīgam, bet tā nu tas ir. Saprotams, ka es neticu šīm muļķībām, taču…

-   Bet jūs nevarat no šejienes piezvanīt. Sitfordā nav neviena telefona.

-   Tur jau tā lieta. Ja es nevaru piezvanīt, tad man tur kaut kā jānokļūst.

-   Jā, bet Elmers šādā naktī savu braucamo nekustinās.

Elmers bija vienīgais vietējais auto īpašnieks šajā pusē, un par krietnu samaksu viņa veco fordu varēja izīrēt tie, kuri gribēja nokļūt Ekshemptonā.

-   Nē, nē par mašīnu nevar būt ne runas. Mani tur nogādās manas divas kājas, misis Villeta.

Atskanēja protestējošu balsu koris.

-   Major Bernebij, tas nav iespējams. Jūs pats teicāt, ka snigs atkal.

-   Nepaies ne stunda, nu, varbūt mazliet vairāk, un es būšu galā. Nav ko baidīties.

-   Ai! Jūs nedrīkstat to darīt! Mēs nepieļausim! Misis Villeta izskatījās patiešām satraukta, pat sarūgtināta.

Bet strīdi un lūgšanās neatstāja uz majoru Bernebiju lielāku iespaidu kā uz klinšu bluķi. Viņš bija nepiekāpīgs vīrs, un, ja reiz kaut ko apņēmās, nekāds spēks uz zemes nespēja stāties ceļā.

Majors bija nolēmis doties uz Ekshemptonu un pats savām acīm pārliecināties, ka ar viņa veco draugu viss kārtībā. Šo vienkāršo apņemšanos viņš atkārtoja pusduci reižu. Beigu beigās visi bija spiesti aprast ar domu, ka majors Bernebijs tiešām nolēmis rīkoties tieši tā. Viņš ietinās mētelī, iededzināja vējlukturi un spēra soli naktī.

-   Ieskriešu tikai mājās pēc blašķītes, viņš moži paziņoja, un tad taisnā ceļā turp. Kad nokļ ušu tur, Triviljens man iedos naktsmājas. Zinu, ka tās ir smieklīgas muļķības. Viss noteikti būs kārtībā. Neuztraucieties, misis Vi liet! Vai nu snigs, vai nesnigs, bet pāris stundu laikā es būšu galā. Ar labvakaru!

Majors izgāja. Pārējie atgriezās pie kamīna.

Raikrofts bija uzmetis aci tumšajiem gaisiem.

-   Snigs noteikti, viņš nomurmināja misteram Djūkam pie auss, un snigt sāks krietnu brīdi pirms tam, kad majors nonāks Ekshemptonā. Es… es ceru, ka viņš laimīgi nokļūs galā.

Djūks sarauca pieri.

-  Zinu. Man ir sajūta, ka vajadzēja iet viņam līdzi. Kādam no mums vajadzēja to darīt.

-   Cik briesmīgi, ierunājās misis Villeta. Cik briesmīgi! Violet, mēs nekad vairs nespēlēsim to muļķīgo spēli. Nabaga majors Bernebijs droši vien apmaldīsies sniegputenī vai arī ies bojā no apsaldēšanās. Viņš nosals. Un vēl tādā vecumā. No viņa puses nav prātīgi tā rīkoties. Skaidrs, ka ar kapteini Triviljenu viss ir pilnīgā kārtībā.

-   Protams, nu, protams! pārējie vienā mutē piebalsoja.

Tomēr atgūt sākotnējo omulību viņi nespēja. Ja iedomājas, ka ar kapteini Triviljenu kaut kas tomēr /r atgadījies… Ja iedomājas…

Trešā nodaļa PIECI UN DIVDESMIT PIECAS MINŪTES

Divarpus stundas vēlāk, tieši pirms astoņiem, majors Bernebijs, vējlukturi rokā, galvu uz priekšu noliecis, lai pasargātu seju no sniegputeņa; klupdams krizdams pa taku tuvojās Heizelmūrai, kapteiņa Triviljena noīrētajam namiņam.

Sniegs bija sācis gāzties pirms kādas stundas lielām, skatienu aizmiglojošām pikām. Majors Bernebijs elsa, izdvesdams skaļus līdz pēdējam izmocīta cilvēka gārdzienus. No aukstuma viņš bija pilnīgi sastindzis. Celdams nejūtīgo pirkstu pie zvana pogas, viņš mīņājās, piita elpu, šņāca un sprauslāja. Zvans griezīgi iešķindējās.

Bernebijs gaidīja. Kad pāris minūtes nekas nenotika, viņš zvanīja vēlreiz.

Atkal nekādu dzīvības pazīmju.

Bernebijs zvanīja trešo reizi. Šoreiz viņš zvana pogu neatlaida. Zvans džinkstēja un džinkstēja, bet mājā nedzirdēja ne troksnīša.

Pie durvīm karājās klauvējamais riņķis. Majors Bernebijs to satvēra un sparīgi darbojās, radīdams pērkona grāvieniem līdzīgu troksni. Un atkal mazā mājiņa palika klusa kā izmirusi.

Majors padevās. Kādu mirkli viņš samulsis pastāvēja, tad lēnām aizsoļoja pa laku un izgāja cauri vārtiņiem, turpinādams virzīties pa ceļu, pa kuru bija nācis uz Ekshemptonu. Pēc simt jardiem majors nonāca pie neliela policijas iecirkņa. Viņš atkal svārstījās, bet tad, beidzot izlēmis, iegāja iekšā.

Konstebls Greivzs, kurš labi pazina majoru, pārsteigumā pielēca kājās.

-   Jūs, ser! Nespēju iedomāties, ka šādā naktī kāds varētu būt ārā.

-   Paklausieties, strupi noteica Bernebijs, es zvanīju un klauvēju pie kapteiņa mājas durvīm, bet neviens neatbild.

-   Ak, jā, protams, ir piektdiena, atbildēja Greivzs, kurš gluži labi zināja par abu vīru paradumu. Bet jūs taču negribat teikt, ka tādā naktī patiešām esat atnācis no Sitfordas? Droši vien kapteinis nevarēja to iedomāties un jūs negaida.

-   Gaida vai negaida, bet es esmu atnācis! Bernebijs kļuva kaprīzs. Es jums visu laiku stāstu, ka netieku iekšā. Esmu zvanījis un klauvējis, bet neviens neatbild.

Likās, ka daļa viņa nemiera iemājo policistā.

-   Tas ir dīvaini, konstebls atbildēja un sarauca pieri.

-  Protams, ka dīvaini, piekrita Bernebijs.

-   Negribas ticēt, ka viņš varētu būt izgājis šādā naktī.

-   Protams, neticami, ka viņš varētu būt izgājis.

-  Tas ir dīvaini, atkārtoja Greivzs.

Vērojot vīra lēno reakciju, Bernebijs neslēpa

savu nepacietību.

-   Vai jūs netaisāties kaut ko darīt? viņš uzbrēca.

-   Kaut ko darīt?

-  Jā, kaut ko darīt!

Policists centās sagremot sacīto.

-   Domājat, ka ar viņu varēja atgadīties kas slikts? Konstebla sejā atausa atskārsme. Mēģināšu piezvanīt:

Telefons atradās blakus Greivza elkonim. Viņš pacēla klausuli un uzgrieza numuru.

Taču Triviljens neatbildēja arī telefona zvanam.

-   Izskatās, ka ar viņu ir nolicis kaut kas nelāgs, teica Greivzs un nolika klausuli. Turklāt viens pats mājā. Vislabākais pa ceļam paaicināsim doktoru Vorenu.

Doktora Vorena māja atradās gandrīz blakus policijas iecirknim. Viņš nupat kopā ar sievu bija apsēdies pie vakariņu galda un nemaz nešķita priecīgs par uzaicinājumu. Tomēr, negribīgi piekritis viņus pavadīt, doktors uzvilka pavecu šineli, gumijas zābakus un aptina ap kaklu adītu šalli.

Joprojām sniga.

-   Nolādēta nakts, nomurmināja doktors. Ceru, ka jūs neizvilkāt mani ārā, lai pārbaudītu neiespējamo. Triviljens ir spēcīgs kā zirgs. Ar viņu nekad nekas nevar atgadīties.

Bernebijs neatbildēja.

Vēlreiz nonākuši pie Heizelmūras, viņi atkal zvanīja un klauvēja, bet atbildi izvilināt neizdevās.

Tad doktors lika priekšā apiet mājai apkārt, lai nokļūtu pie kāda no logiem.

-  To būs vieglāk atspiest vaļā nekā durvis.

Greivzs piekrita, un visi trīs apmeta loku ap

mājas galu. Pa ceļam bija sāndurvis, kuras viņi mēģināja dabūt vaļā, taču arī tās izrādījās aizslēgtas, un beidzot visi iznāca piesnigušā zālājā, no kura varēja nokļūt pie aizmugures logiem. Pēkšņi no Vorena lūpām izlauzās kliedziens.

-   Kabineta logs ir atvērts!

Patiešām, logs stāvēja pusvirus. Viņi paātrināja soli. Šādā naktī neviens, būdams pie pilna saprāta, nevērtu vaļā logu. Telpā spīdēja gaisma, dzeltenā strēle lauzās ārā, tumsā.

Visi trīs vīri pieskrēja pie loga vienlaikus. Iekšā pirmais iekļuva Bernebijs, konstebls mina viņam uz papēžiem. Tad abi pamira, un no bijušā karavīra lūpām izlauzās tāds kā apslāpēts kliedziens. Jau nākamajā mirklī viņiem blakus bija Vorens un ieraudzīja to, uz ko abi pirmie jau skatījās.

Kapteinis Triviljens gulēja kņūpus uz grīdas, ar seju lejup. Viņa rokas bija plati ieplestas. Kabinetā valdīja nekārtība rakstāmgalda atvilktnes izvilktas, uz grīdas izsvaidīti papīri. Lai tiktu pie bultas, viena no loga rūtīm bija sašķaidīta. Blakus kapteinim Triviljenam gulēja aizkaru stienis tumši zaļa caurule apmēram divu collu diametrā.

Vorens pakāpās uz priekšu un noliecās pie kņūpus guļošā auguma. Pietika ar vienu minūti. Nobālušu seju doktors piecēlās kājās.

-  Vai viņš ir miris? jautāja Bernebijs.

Doktors pamāja. Tad viņš vērsās pie Greivza.

-   Tagad jums jāizlemj, kā rīkoties tālāk. Es nevaru izdarīt neko, izņemot ķermeņa apskati, ufi varbūt jums nevajadzētu neko pasākt, kamēr neierodas inspektors. Es jums tagad varu paziņot tikai nāves cēloni. Lūzums galvaskausa pamatnē. Un domāju, ka varu uzminēt, kāds ierocis lietots.

Viņš pamāja uz zaļo cauruli.

-    Triviljenam tāda vienmēr stāvēja pie durvīm, lai tās atstutētu un ielaistu svaigu gaisu, atcerējās Bernebijs.

Viņa balss bija aizsmakusi.

-  Jā, ļoti prasmīgi nostrādāts.

-   Mans Dievs!

-    Bet… iejaucās konstebls, lēnām atguvis apjēgu, jūs domājat, ka tā ir slepkavība?

Policists piegāja pie galda, uz kura atradās telefons.

Majors Bernebijs uzrunāja doktoru.

-    Vai jums ir kāda nojausma, viņš, smagi elpodams, jautāja, — pirms cik ilga laika kapteinis miris?

-   Domājams, pirms stundām divām. Nu, varbūt pirms trim.

Bernebijs aplaizīja sausās lūpas.

-   Vai jūs nepateiktu, viņš vaicāja, vai piecos un divdesmit piecās minūtēs viņš jau varēja būt nogalināts?

Doktors neizpratnē paraudzījās majorā.

-   Ja man būtu jāmin precīzs laiks, tas varētu būt tieši jūsu nosauktais.

33

-    Ak, mans Dievs! nočukstēja Bernebijs, tad aiztaustījās līdz krēslam, iekrita tajā un pie sevis kaut ko nočukstēja. Pār viņa seju pārskrēja šausmu izteiksme.

A. Kristi 11

Pieci un divdesmit piecas… Tad tomēr tā bija patiesība!

Ceturtā nodala INSPEKTORS NAREKOTS

Nākamajā rītā pēc traģēdijas mazajā Heizelmūras kabinetā stāvēja divi vīri.

Inspektors Narekots skatījās uz to otru. Viņa pierē ievilkās neliela grumba.

-Jā-ā, viņš domīgi novilka. Jā-ā.

Inspektors Narekots bija ļoti gudrs detektīvs. Viņam piemita rāma neatlaidība, loģiska domāšana un asa uztvere attiecībā uz sīkumiem, un šīs īpašības nesa panākumus tur, kur daudzi citi cieta sakāvi.

Viņš bija gara auguma, neuzkrītošām manierēm, atstatu stāvošām, pelēkām acīm un lēnīgu, mīkstu Devonšīras izloksni.

Izsaukts no Ekzīteras, lai uzņemtos šīs lietas izmeklēšanu, viņš bija ieradies ar pirmo rīta vilcienu. Ceļi nebija izbraucami, pat ja uz mašīnu riteņiem uzvilktu ķēdes; pretējā gadījumā inspektors būtu šeit jau iepriekšējā vakarā. Tagad viņš stāvēja kapteiņa Triviljena.kabinetā un nupat bija beidzis telpas apskati. Kopā ar viņu kabinetā atradās seržants Polloks no Ekshemptonas policijas.

-  Jā-ā, vēlreiz novilka inspektors Narekots. •

Caur logu iespraucās bāls ziemas saules stars.

Aiz loga pletās piesnigusi ainava. Kādus simt jardus tālāk stiepās žogs, un aiz tā augšup kāpa krauja kalna nogāze.

Inspektors Narekots vēlreiz noliecās pār nonāvētā ķermeni. Pats būdams atlētisks vīrietis, inspektors atzinīgi novērtēja guļošā atlētisko augumu ar platajiem pleciem, šaurajiem gurniem un lieliski attīstīto muskulatūru. Mazā galva stingri turējās uz pleciem, un izcilā jūrnieka bārda likās rūpīgi kopta. Kapteinis Triviljens, kā inspektors noskaidroja, bija sešdesmit gadus vecs, taču viņam nevarēja dot daudz vairāk par piecdesmit.

-   Savāds gadījums, teica inspektors Narekots.

-  Mjā… novilka seržants Polloks.

Inspektors pagriezās pret viņu.

-   Kādas ir jūsu domas?

-   Nu… seržants Polloks pakasīja pakausi. Viņš bi ja piesardzīgs vīrs un nevēlējās pārsteigties.

Nu.-.. viņš novilka vēlreiz, manuprāt, ser, tas cilvēks ir atspiedis bultu, iekļuvis caur logu un tad sācis pārmeklēt istabu. Kapteinis Triviljens, pēc manām domām, atradies augšā. Kramplauzis, bez šaubām, domājis, ka māja ir tukša…

-   Kur atrodas kapteiņa Triviljena guļamistaba?

-  Augšā, ser. Virs šis.

-  Pašreizējā gadalaikā četros ir tumšs. Ja kapteinis Triviljens atradās augšā, savā guļamistabā, vajadzēja būt ieslēgtai elektrībai, un, tuvojoties logam, kramplauzis to noteikti redzēja.

-  Jūs domājat, ka viņš ir nogaidījis?

-   Neviens pie pilna saprāta neielauztos apgaismotā mājā. Ja kāds ir atspiedis logu, viņš to noteikti darījis, būdams pārliecināts, ka māja ir tukša.

Seržants Polloks pakasīja pakausi.

-   Jāatzīst, ka izskatās visai dīvaini, bet tā nu. tas ir.

-  Labi, lai tas paliek uz brīdi. Turpiniet!

-   Nu, pieņemsim, ka kapteinis sadzird lejā troksni. Viņš nāk pārbaudīt. Kramplauzis dzird viņa soļus. Viņš paķer aizslietni, noslēpjas aiz durvīm un, kad kapteinis ienāk kabinetā, no aizmugures notriec viņu zemēi

Inspektors Narekots pamāja.

-   Jā, izklausās visai ticami. Kapteinim iesita no mugurpuses, kad viņš gāja loga virzienā. Bet vienalga, Pollok, man tas nepatīk.

-   Nē, ser?

-    Nē, kā jau teicu. Neticu gadījumiem, kad mājā ielaužas piecos pēcpusdienā.

-   Nū-u, viņam šī varēja likties laba iespēja…

-    Nav runa par iespēju ielavīties mājā tāpēc vien, ka logs izrādās neaizbultēts. Šeit viņš ir rīkojies ar iepriekšēju nodomu. Paraugieties, kāds visapkārt juceklis! Kurp kramplauzis dotos vispirms? Pie bufetes, kur glabājas sudrabs.

-   Tas gan ir tiesa, atzina seržants.

-    Turklāt šis juceklis, šis haoss, turpināja Narekots, šīs izrautās atvilktnes, to izbārstītais

saturs. Fū! Blēņas.

>

-   Blēņas?

-   Paskatieties uz logu, seržant! Tas nebija aizbultēts un atspiests vaļā! Tas bija tikai pievērts un tad no ārpuses izspiests, lai izskatītos pēc atspiešanas.

Polloks tuvāk nopētīja loga aizšaujamo bultu, pie sevis kaut ko nomurminādams.

-   Jums taisnība, ser, viņš teica, un balsī skanēja cieņa. Kas to varēja izdomāt!

-    Kāds, kurš gribējis pūst miglu mums acīs, bet ir pārrēķinājies.

Seržants Polloks juta pateicību par šo "mums". Ar šādām mazām viltībām inspektors Narekots prata labvēlīgi noskaņot pret sevi padotos.

-   Tad tā nav bijusi ielaušanās? Jūs gribat teikt, ka viņš jau bijis iekšā?

Inspektors Narekots pamāja.

-   Jā, viņš teica. Tomēr vienīgā dīvainā lieta ir tā, ka, manuprāt, slepkava tiešām iekļuvis caur logu. Kā jūs ar Greivzu ziņojāt un kā redzu es pats, joprojām ir saskatāmas dubļainas pēdas no slepkavas zābaku kūstošā sniega. Šīs pēdas redzamas tikai šajā istabā. Konstebls Greivzs bija visai pārliecināts, ka, viņam un doktoram Vorenam ejot cauri hallei, šādas pēdas neredzēja. Šeit viņš tās pamanīja tūlīt. Tāpēc kļūst skaidrs, ka slepkavu caur logu ielaidis pats kapteinis Triviljens. Tātad kapteinis Triviljens šo cilvēku pazinis. Jūs esat vietējais, seržant, tāpēc droši vien varat man pastāstīt, vai kapteinis Triviljens bija no tiem, kuriem ir daudz ienaidnieku.

-   Nē, ser. Es teiktu, ka visā pasaulē viņam nebija neviena ienaidnieka. Viņš bija mazliet naudaskārs, viņš nevarēja ciest izlaidību un nepieklājīgu izturēšanos, bet Dievs, sargi manu dvēseli! par to viņu tikai cienīja.

-   Nebija ienaidnieku, domīgi novilka Narekots.

-   Pareizāk sakot, vismaz šeit.

-   Pilnīgi pareizi mēs nezinām, kādus ienaidniekus viņš varēja iemantot savas jūrnieka karjeras laikā. Pēc personīgās pieredzes varu teikt, ka cilvēks, kurš iegūst ienaidniekus vienā vietā, iegūs tos ari citur, bet piekritu tādu iespēju atmest pilnīgi mēs nedrīkstam. Un tā loģiski nonākam pie nākamā motīva visizplatītākā katra nozieguma motīva vēlēšanās kaut ko iegūt. Kā noprotu, kapteinis Triviljens bija bagāts vīrs?

-  Katrā ziņā uz to pusi. Pat tuvu. Nebija viegli no viņa izspiest biedra naudu.

-  Ā! domīgi novilka Narekots.

-   Žēl, ka tik spēcīgi sniga, turpināja seržants. -Tad vismaz atrastos pēdu nospiedumi.

-   Neviens cits mājā nedzīvoja? pajautāja inspektors.

-   Nē. Pēdējos piecus gadus kapteinim Triviljeriam bija tikai viens kalpotājs kāds atvaļināts matrozis. Augšā, Sitfordas namā, pie viņa katru dienu nāca sieviete, bet šis puisis, Ivenss, gatavoja ēdienu un rūpējās par saimnieku. Pirms kāda mēneša Ivenss apprecējās kapteinim par lielu nožēlu. Domāju, ka tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc viņš izīrēja Sitfordas namu tai dāmai no Dienvidāfrikas. Kapteinis nepieļautu, ka mājā dzīvo kāda sieviete. Ivenss ar savu sievu dzīvo tepat aiz stūra, Forstrītā, un katru dienu viņš atnāca un apdarīja visu saimniekam nepieciešamo. Ivenss tepat gaida, lai jūs varētu ar viņu aprunāties. Viņš esot aizgājis no šejienes vakar pēcpusdienā ap pustrijiem, kad nebijis vairs kapteinim vajadzīgs.

-  Jā, es gribētu viņu redzēt. Viņš varēs mums šo to pastāstīt jācer, kaut ko noderīgu.

Seržants Polloks izbrīnīti palūkojās uz savu priekšnieku, kura intonācijā bija sadzirdējis.kaut ko dīvainu.

-  Jūs domājat… Polloks iesāka.

-   Es domāju, inspektors Narekots domīgi atbildēja, ka te slēpjas daudz kas vairāk, nekā pirmajā brīdī var ieraudzīt.

Kādā ziņā, ser?

Taču inspektors neatbildēja.

-Jūs sakāt, ka šis vīrs, šis Ivenss, pašlaik ir šeit?

-  Viņš gaida ēdamistabā.

-  Labi. Tūlīt pat gribu viņu redzēt. Kas viņš ir par cilvēku?

Seržants Polloks labāk mācēja stāstīt par faktiem, nekā precīzi aprakstīt cilvēku.

-   Viņš ir atvaļināts kara jūrnieks. Es teiktu, nepatīkama un kašķīga persona.

-   Vai dzer?'

-  Cik zinu, ar mēru.

-   Un kā ar viņa sievu? Kapteinis nav ar viņu aizrāvies vai tamlīdzīgi?

-  Nē, neko tādu par kapteini Triviljenu nevar teikt. Viņš galīgi nebija tāda tipa cilvēks. Un vispār viņu pazina kā sieviešu nīdēju.

-   Pieņemu, ka Ivenss bija uzticams kalpotājs?

-  Tas jau tas galvenais, ser, un domāju, ka visi zinātu, ja tas tā nebūtu. Ekshemptonā ir maza pilsētiņa.

Inspektors Narekots pamāja.

-   Nu, ko, viņš teica, nekas tāds, ko mēs nebūtu apskatījuši, šeit vairs nav palicis. Iztaujāšu īvensu un apskatīšu māju, un pēc tam mēs iesim uz Trīs kroņiem un aprunāsimies ar šo majoru Bernebiju. Viņa piezīme par slepkavības laiku skanēja dīvaini. Divdesmit piecas pāri pieciem, ko? Viņš noteikti zina kaut ko, par ko nav pastāstījis, ja reiz tik precīzi nosauca slepkavības laiku.

Abi vīri virzījās uz durvīm.

-   Tas viss ir savādi, teica seržants Polloks, uzmezdams skatienu piemētātajai grīdai. Un visa šī ielaušanās ir inscenēta!

-   Ne jau tas mani tik ļoti pārsteidz, atbildēja Narekots. Šādos apstākļos nemaz nevarēja izskatīties citādi. Visvairāk mani pārsteidz logs.

-   Logs, ser?

-   Jā. Prātoju, kāpēc slepkavam vajadzēja izmantot logu. Kālab slepkava nevarēja iet pa durvīni, ja reiz tas bi ja cilvēks, ko Triviljens pazina un pieņēma bez svārstīšanās? Milzīgais likums no ceļa apkārt mājai, lai nonāktu pie šī loga, turklāt tādā naktī kā pagājusī tik dziļā sniegā tas nenācās viegli. Jā, te jāslēpjas kādam iemeslam.

-    Varbūt, ieminējās Polloks, šis cilvēks nevēlējās, ka no ceļa vinu redz iegriežamies mājā?

-   Vakar pēc pusdienas nevareja būt daudz cilvēku, kuri viņu pamanītu. Tādā nelaikā visi sēdēja zem jumta. Nē te slēpjas kāds cits iemesls. Nu, ko, varbūt laika gaitā tas atklāsies.

Piektā nodaļa ĪVENSS

īvenss viņus gaidīja ēdamistabā. Abiem ienākot, viņš bijīgi piecēlās.

Kapteiņa Triviljena kalpotājs bija drukns īsa auguma vīrs. īvensa rokas likās ārkārtīgi garas, un izskatījās, ka viņam ir ieradums stāvot turēt tās pussaliektas. Kalpotājs bija gludi skuvies, un viņa acis atgādināja cūkas ačeles, tomēr šķita, ka viņš ir možs un apsviedīgs, lai arī mazliet līdzinājās buldogam.

Inspektors Narekots prata summēja iespaidus: "Saprātīgs. Viltīgs un praktisks. Izskatās pļāpīgs."

Tad viņš ierunājās:

-  Jūs esat īvenss, vai ne?

-  Jā, ser.

-   Kādi ir jūsu kristītie vārdi?

-   Roberts Henrijs.

-   Ā! Un tagad ko jūs zināt par šo notikumu?

-  Pilnīgi neko, ser. Tas man nāca kā āmura sitiens pa pieri. Padomājiet tikai tā nogalināt kapteini!

-   Kad jus pēdējo reizi redzējāt savu saimnieku?

-  Es teiktu, ser, ka tas bija divos. Novācu pusdienu traukus un, kā jūs redzat, uzklāju.šo galdu vakariņām. Kaptein's, viņš man teica, ka vakarā vairāk neesot jānāk.

-   Kā tas notika parasti?

-   Parasti man uz paris stundām vajadzēja atnākt ap septiņiem, taču ne vienmēr. Dažreiz kaptein's teica, ka es varot nenākt.

-   Tātad jūs nejutāties pārsteigts, kad vakar viņš pateica, ka jūs nebūsiet vajadzīgs?

-   Nē, ser. Man nebija jānāk arī aizvakar vakarā, jo bija tik slikts laiks. Kaptein's bija ļoti smalkjūtīgs džentlmenis, prata novērtēt, ka darbs padarīts kārtīgi. Es gluži labi pazinu viņu un viņa ieradumus.

-   Ko tieši viņš teica?

-   Nu, viņš paskatās ārā pa logu un saka: "Uz Bernebiju šovakar nav ko cerēt." "Nebrīnīšos," viņš saka, "ja Sitforda būs atgriezta vispār. Kopš bērnu dienām neatceros pieredzējis šādu ziemu." Tas bija viņa draugs, majors Bernebijs, par kuru viņš runāja. Vienmēr nāca piektdienās, spēlēja ar kapteini šahu un risināja rēbusus. Un otrdienās kaptein's gāja pie majora Bernebija. Savas paražas kaptein's dikti ievēroja. Un tad viņš man saka: " Jūs varat tagad iet, īvens, un nebūsiet man vajadzīgs līdz rītrītam." .

-   Vai viņš neteica, ka pēcpusdienā gaida ciemos vēl kādu citu?

-  Nē, ser. Ne vārda.

-   Vai viņa izturēšanās nelikās neparasta vai atšķirīga no citām reizēm?

-  Nē, ser, cik varu atminēties.

-  Cik zinu, īvens, jūs nesen apprecējāties.

-   Jā, ser. Ar misis Bellingas meitu no Trīs kroņiem. Pirms diviem mēnešiem, ser.

-   Un kapteinis Triviljens nebija par to pārāk priecīgs.

Uz mirkli īvensa sejā parādījās tikko samanāms smaids.

-  Jā, mans.kaptein's par to aizsvilās gan. Mana Rebeka ir jauka meitene, ser, un ļoti labi gatavo. Cerēju, ka mēs abi kopā varēsim gatavot kapteinim maltītes, bet viņš… viņš negribēja par to ne dzirdēt. Teica, ka šajā mājā viņam nekad neviena sieviete nebūšot par kalponi. Patiesību sakot, ser, tas bija tīrais strupceļš, un tad uzradās šī Dienvidāfrikas dāma un sagribēja uz ziemu paņemt Sitfordas namu. Kaptein's, viņš to namu izīrēja, un nu man vajadzēja gatavot viņam katru dienu. Man nav nekas pretī pastāstīt jums, ser, mēs. ar Rebeku cerējām, ka līdz ziemas beigām kaptein's izdomās, ka mēs varētu pārcelties pie viņa uz Sitfordu. Jo viņš pat nejustu, ka Rebeka ir mājā. Viņa dzīvotu pa virtuvi un uzmanītos, lai viņi nekad nesatiekas uz kāpnēm.

-   Vai jums ir kādi pieņēmumi par to, kas slēpās aiz kapteiņa Triviljena nepatikas pret sievietēm?

-   Nekas īpašs, ser. Vienkārši tāds ier'dums, ser, tas ari viss. Tādus džentlmeņus arī agrāk man bieži ir gadījies redzēt. Ja jūs jautājat man, teikšu, ka tas ir tikai un vienīgi kautrīgums. Kāda jauna dāmīte jaunībā atstāj viņus ar garu degunu, un tā šie tiek pie šitā ier'duma.

-  Kapteinis Triviljens nebija precējies?

-  Protams, ka ne, ser.

-   Kādi viņam bija radinieki? Vai zināt ko tuvāk?

-   Manuprāt, Ekzīterā viņam dzīvoja māsa, un liekas, ka esmu dzirdējis viņu pieminam māsasbērnu vai māsasbērnus.

-   Neviens no viņiem nekad nav kapteini apciemojis?

-   Nē, ser. Domāju, ser, ka viņš nevarēja sadzīvot ar savu Ekzīteras māsu.

-   Vai zināt, kā viņu sauca?

-   Šķiet, Gārdnere, ser, bet es nevaru galvot.

-   Vai viņas adresi nezināt?

-   Baidos, ka ne, ser.

-   Labi. Bez šaubām, to mēs noskaidrosim, pārbaudot kapteiņa Triviljena dokumentus. Un tagad, īvens, ko jūs pats darījāt vakar pēcpusdienā, sākot no četriem?

-   Biju mājās, ser.

-   Kur tas ir?

-  Tepat aiz stūra, Forstrītā 85.

-   Vai vispār ārā neizgājāt?

-   Nebija iespējams, ser. Sniegs gāzās kā no pārpilnības raga.

-   Jā, jā. Vai ir kāds, kurš jūsu teikto var apliecināt?

-  Atvainojiet, ser?

-   Vai ir kāds, kurš zina, ka tajā laikā jūs atrādāties mājās?

-   Mana sieva, ser.

-   Vai jūs mājās bijāt vieni paši?

-  Jā, ser.

-   Labi. Es nešaubos, ka tas tā ari bija. Tas ari pagaidām būs viss, īvens.

Bijušais jūrnieks nesteidzās. Viņš mīņājās no vienas kājas uz otru.

-   Vai varu kaut ko padarīt šeit, ser? Uzkopt istabas?

-  Nē šeit visam jāpaliek tieši tā, kā ir pašlaik.

-  Saprotu.

-   Tomēr jūs varētu pagaidīt, kamēr es apskatu telpas, teica Narekots. Gadījumam, ja vēlēšos kaut ko pajautāt.

-  Labi, ser.

Inspektora Narekota skatiens no īvensa pārceļoja uz telpu.

Iztaujāšana notika ēdamistabā. Galds bija klāts vakariņām. Auksta sautēta mēle, marinēti dārzeņi, siers, cepumi un uz gāzes pavarda blakus kamīnam kastrolis ar zupu. Trauku skapī uz paplātes stāvēja sifons ar sodas ūdeni un divas pudeles alus. Vēl bija gara rinda ar sudraba tējas tasītēm un blakus pilnīgi neiederīgi trīs pilnīgi jauni romānu sējumi.

Inspektors Narekots apskatīja pāris tasītes un izlasīja gravējumu: "Sportiskajam kapteinim Triviljenam".

-   Jā, patiešām, ser, paskaidroja Ivenss. Kapteinis bija sportists visu mūžu.

Inspektors Narekots nopētīja romānu nosaukumus: "Mīla atdara atslēgas", "Laimīgie ļaudis no Linkolnas", "Mīlas cietumnieks".

-   Hm, inspektoram nācās atzīt. Kapteiņa literārā gaume neatbilst iespaidam, kas man par viņu bija radies.

-   Ak tic, ser! iesmējās Ivenss. Tie nav domāti lasīšanai, ser. Tās ir balvas, kuras viņš ieguva dzelzceļa attēlu nosaukumu konkursā. Kaptein's .aizsūtīja desmit atrisinājumus ar dažādiem uzvārdiem, ieskaitot manējo. Viņš teica, ka Forstrīta 85 izklausoties pēc tādas vietas, kurai varot piešķirt balvu. Jo parastāk skan uzvārds un adrese, jo vieglāk izcīnīt balvu, tā domāja kap-. tein's. Un skaidrs, ka es saņēmu balvu bet ne jau 2000 mārciņas, tikai trīs jaunus romānus un, pēc manām domām, tādus romānus, par kuriem naudu neviens nekad nemaksātu.

Narekots pasmaidīja un, atkal atgādinājis īvensam, ka jāpagaida, turpināja apskati, tetabas stūrī bija pamatīga pieliekamā telpa, gandrīz vai neliela istabiņa. Šeit juku jukām mētājās divi

slēpju pāri, divi apkalti airi, desmit vai divpadsmit nīlzirga ilkņi, makšķeres un makšķerauklas, un visdažādākie makšķerēšanas piederumi, ieskaitot grāmatu par mušiņām, tad vēl soma ar golfa nūjām, tenisa rakete, izbāzta un apstrādāta ziloņa kāja un tīģera āda. Skaidrs, ka, izīrējis mēbelēto Sitfordas namu, kapteinis Triviljens visdārgākos priekšmetus bija aizvācis līdzi, neuzticēdams tos sieviešu sabiedrībai.

-   Dīvaina doma vākt visu šo līdzi, teica inspektors. Māju taču izīrēja tikai uz diviem mēnešiem, vai ne?

-  Tiesa, ser.

-   Šīs lietas noteikti varēja ieslēgt Sitfordas namā?

Ivenss pasmaidīja jau otro reizi viņu sarunas laikā.

49

-   Tā, protams, būtu daudz vienkāršāk, viņš piekrita, bet Sitfordas namā nav kārtīga pieliekamā. Arhitekts to projektēja kopā ar kapteini, un ir vajadzīgs sievietes prāts, lai apjēgtu, cik nozīmīga telpa ir pieliekamais. Tomēr, kā jūs nupat teicāt, ser, daudz prātīgāk būtu visu atstāt tur. Novest tās šeit, lejā, bija pamatīgs darbs! Tomēr kaptein's nespēja iedomāties, ka pa viņa mantām kāds varētu rakņāties. "Un, ja kaut kas būs ieslēgts," viņš teica, "tad sieviete vienmēr izdomās, kā tikt klāt. Tā ir

A. Kristi 11

ziņkārība," viņš teica. "Labāk mantas vispār neies• lēgt, ja negribat, ka viņa pa tām rakņājas," viņš tei-ļ ca. "Bet vislabākais drošs paliek drošs, paņemt tāsļ līdzi." Un tā mēs ari izdarij', uri, kā jau teicu, tas bi-ļ ja pamatīgs darbs un arī izmaksāja dārgi. Bet šīs) mantiņas kapteinim bija kā paša bērni.

Ivenss apklusa, lai ievilktu elpu.

Inspektors Narekots domīgi pamāja ar galvu., Viņš vēlējās pavaicāt par vēl vienu lietu, un šķita, ka nupat ir pienācis piemērots brīdis, lai par to parunātu. >

-   Šī misis Villeta… viņš it kā starp citu ic-j minējās, vai viņa ir sena kapteiņa draudzene, vai paziņa?

-Nē, ser. Viņa kapteinim bija pilnīgi sveša.

-   Vai esat par to pārliecināts? asi pajautāja Narekots.

-    Nu… inspektora balss asums bija veco jūrnieku pārsteidzis nesagatavotu. Kaptein's nekad tieši par to netika runājis, bet… Jā, es esmu par to pārliecināts.

-  Jautāju tāpēc, paskaidroja inspektors, ka īrēt māju šajā gadalaikā liekas visai dīvaini. No otras puses, ja šī misis Villeta bija pazīstama ar kapteini Triviljenu un pazina māju, viņa varēja uzrakstīt vēstuli un izteikt domu, ka grib māju noīrēt.

Ivenss papurināja'galvu.

-   Tas bija Viljamsonu birojs, kura aģents paziņoja, ka esot kāda dāma, kas vēloties māju īrēt.

Inspektors Narekots sarauca pieri. Viņaprāt, visa šī padarīšana ar Sitfordas nama izīrēšanu izskatījās galīgi nesaprotama.

-   Jādomā, kapteinis Triviljens un misis Villeta satikās?

-Jā. Viņa ieradās māju apskatīt, un kaptein's viņu pa to izvadāja.

-   Un jums liekas, ka agrāk viņi nav satikušies?

-   Pilnīgi droši, ser.

-   Vai viņi… ē… inspektors apklusa, jo mēģināja ietvert jautājumu iespējami nevērīgākos vārdos. Vai viņi labi sapratās? Bija draudzīgi?

īvensa lūpas parādījās tikko pamanāms smaids.

-   Dāma pret kapteini bija ļoti draudzīga. Apbrīnoja māju, jautāja, vai viņš pats to plānojis un celis. Visu laiku, kā saka, šāva pār strīpu.

; — Un kapteinis?

Smaids iepletās pa visu seju.

-    Tas, kā dāma jūsmoja, ledu izkausēt nespēja. Laipns viņš bija, bet ne vairāk. Un noraidīja visus viņas ielūgumus.

-  Ielūgumus?

-        Jā. Lai katrā laikā uzskatot māju par savu un pieskrienot. Tieši tā viņa arī teica pieskrienot. Vai tad var pieskriet, ja dzīvo sešu jūdžu attālumā!?

-   Vai likās, ka viņa vēlas… nu… reizēm tikties ar kapteini?

Narekots bija kļuvis domīgs. Vai šī iemesla dēļ viņa vēlējās īrēt māju? Vai tā bija tikai prelūdija pirms tuvākas iepazīšanās ar kapteini? Vai tiešām tikai spēle? Droši vien viņai neienāca prātā, ka Triviljens pārcelsies dzīvot tik tālu, uz Ekshemptonu. Varbūt misis Villeta lēsa, ka viņš ievāksies kādā no mazajiem namiņiem vai pie majora Bernebija?

Ivensa atbilde nekādu skaidrību neviesa.

-   Viņa visādā ziņā bija ļoti viesmīlīga dāma. Katru dienu kāds pie viņām pusdienoja vai vakariņoja.

Narekots pamāja. Te viņš neko vairāk uzzināt nevarēja, toties apņēmās parunāt ar misis Villetu. Viņas negaidīto ierašanos šajā apvidū vajadzēja papētīt tuvāk.

-   Ejam, Pollok, kāpsim tagad augšā, inspektors teica. Viņi atstāja īvensu ēdamistabā un devās uz augšstāvu.

-   Kā jums šķiet, vai viss kārtībā? pieklusinātā balsī, atskatīdamies uz aizvērtajām ēdamistabas durvīm, vaicāja seržants.

-   Liekas gan, atbildēja inspektors, bet nekad neko nevar zināt. Lai nu kā, šis puisis nav muļķis.

-  Jā, gluži saprātīgs.

-   Viņa stāsts šķita visai atklāts, turpināja inspektors. Pilnīgi skaidrs un godīgs. Tomēr, kā jau minēju, nekad neko nevar zināt.

Un, to pateicis, viņš rūpīgi un bezgala uzcītīgi sāka pārmeklēt augšstāvu trīs guļamistabas un vannasistabu. Divas guļamistabas bija tukšas, un skaidri varēja redzēt, ka vairākas nedēļas te neviens nav ienācis. Trešā, paša kapteiņa Triviljena guļamistaba, izskatījās izsmalcināta un priekšzīmīgi kārtīga. Inspektors Narekots to apstaigāja, pavilkdams atvilktnes un pavērdams skapju durvis. Katra lieta atradās tieši tai paredzētā vietā. Tā bija istaba, kuras saimnieks ir virs ar gandrīz; vai fanātisku tīrības un kārtības mīlestību. Narekots beidza apskati un ieskatījās vannasistabā. Arī šeit viss bija kārtībā.

Tad viņš pašūpoja galvu.

-  Šeit nekā nav.

-Jā, viss liekas izcilā kārtībā.

-   Kabineta rakstāmgalda atvilktnēs ir dokumenti. Jūs, Pollok, labāk ejiet un pārskatiet tos! Es pateikšu Ivensam, ka viņš drīkst iet. Vēlāk aiziešu pie viņa uz mājām.

-   Ļoti labi, ser.

-   Līķi var vest projām. Starp citu, es gribētu satikt Vorenu. Viņš dzīvo netālu, vai ne?

-  Jā, ser.

-   Trīs kroņu pusē vai pretējā?

-   Pretējā, ser.

-    Tad vispirms iešu uz Trīs kroņiem. Darbojieties, seržant!

Polloks devās uz ēdamistabu, lai pateiktu īvensam, ka viņš var doties projām. Inspektors izgāja pa ārdurvīm un steidzīgā solī aizsoļoja Trīs kroņu virzienā.

Sestā nodaļa "TRĪS KROŅOS"

Inspektors Narekots nebija domājis tikties ar majoru Bernebiju, pirms nebūs pamatīgi iztaujājis misis Bellingu Trīs kroņu licences īpašnieci. Misis Bellinga bija dūšīga un viegli uzbudināma dāma, turklāt tik runīga, ka neatlika nekas cits, kā pacietīgi klausīties līdz brīdim, kad apsīks viņas vārdu straume.

-   Tāda nakts vēl nekad nav bijusi, viņa jau tuvojās nobeigumam. Un neviens no mums nepadomāja, kas notiek ar mums tik dārgo nabaga džentlmeni. Tie drausmīgie klaidoņi…! Un, ja es tā runātu likai tagad nē, esmu to teikusi dučiem reižu. Nevaru ciest tos klaidoņus! Katru var nobeigt. Un kapteinim nebija pat ne suņa, kurš viņu varētu aizstāvēt. Nevaru ciest ne suņus, ne klaidoņus. Un*.. jā, nekad nevar zināt, kas notiek pat akmens sviediena attālumā.

Jā, mister Narekot, viņa atgriezās pie atbildes uz inspektora jautājumu, majors pašlaik ēd brokastis. Jūs atradīsiet viņu kafijas istabā. Un kādu nakti viņš ir pārlaidis! Bez pidžamas, bez nekā, un es, atraitne, nekādi nevaru viņam palīdzēt, neko iedot. Saku viņam, ka man nav. Šis saka, ka nav nekādas vajadzības pats tāds apbēdināts un dīvains, un nav ko brīnīties, kad viņa labākais draugs noslepkavots. Abi tik ļoti jauki džentlmeņi, lai gan kapteinim bija skopuļa slava. Jā, jā, es vienmēr esmu uzskatījusi, ka ir bīstami dzīvot Sitfordā, jūdzēm tālu no cilvēkiem, un te nu kapteini nosit pašā Ekshemptonā. Tā jau tas ir vienmēr. Šajā dzīvē notiek tieši tjis, ko jūs vismazāk gaidāt, vai ne, mister Narekot?

Inspektors atbildēja, ka, bez šaubām, tā ir.

-   Kas pie jums vakar bija apmeties, misis Bellinga? viņš pajautāja. Vai bija kāds svešinieks?

-   Ļaujiet padomāt! Bija misters Morsbijs un

misters Džonss abi krietni džentlmeņi, komersanti, un vēl bija kāds jauns džentlmenis no Londonas. Cita neviena. Pats par sevi saprotams, ka šajā gadalaikā vairāk nevar būt. Ziemā te ir ļoti klusu. Ak, jā, bija vēl viens jauns džentlmenis atbrauca ar pēdējo vilcienu. Jauns un, es teiktu, ziņkārīgs puisis. Vēl nav piecēlies.

-   Ar pēdējo vilcienu? painteresējās inspektors. Tas pienāk ap desmitiem, vai ne? Nu, nedomāju, ka mums viņa dēļ vajadzētu uztraukties. Un kā ar to otru to no Londonas? Vai viņu pazīstat?

-   Nekad mūžā neesmu redzējusi. Nav komersants. Galvas tiesu augstāk. Nevaru pašlaik atcerēties uzvārdu, bet to jūs atradīsiet reģistra grāmatā. Aizbrauca šorīt ar pirmo vilcienu uz Ekziteru, jā. Sešos desmit. Visai dīvains. Ko viņš šeit meklēja, to es arī katrā ziņā gribētu zināt.

-   Viņš minēja, ar ko nodarbojas?

-  Ne vārda.

-   Vai kādā brīdī ārā izgāja?

-    Ieradās ap pusdienlaiku, izgāja ap puspieciem un atgriezās kādas divdesmit pāri sešiem.

-   Uz kurieni viņš aizgāja, kad izgāja pa durvīm?

-   Ne mazākā priekšstata, ser. Varbūt vienkārši pastaigāties. Tas notika pirms sniegputeņa, bet nevarētu teikt, ka laiks pastaigai bija jauks.

u

-   Izgāja pupiecos un atgriezās apmēram divdesmit minūtes pēc sešiem, domīgi novilka inspektors. Tas izklausās visai savādi. Vai par kapteini Triviljenu viņš neieminējās?

Misis Bellinga pārliecināti purināja galvu.

0 Nē, mister Narekot, viņš vispār nevienu nepieminēja. Turējās nomaļus, tā viņš darīja. Izskatīgs jauns puisis bet es teiktu, ka šķita satraukts.

Inspektors pamāja un devās apskatīt reģistra grāmatu.

-   Džeimss Pīrsons, Londona, sacīja inspektors. Nu, ko, tas mums neko daudz neizsaka. Vajadzēs ievākt šādas tādas ziņas par misteru Džeimsu Pīrsonu.

Tad viņš devās uz kafijas istabu, lai uzmeklētu majoru Bernebiju.

Majors pilnīgā vienatnībā dzēra visai duļķainu kafiju un lapoja Times.

-   Majors Bernebijs?

-  Tāds ir mans vārds.

-  Esmu inspektors Narekots no Ekzīteras.

-  Labrīt, inspektori Esat tikuši uz priekšu?

-   Jā, ser. Mazliet esam. Domāju, ka varu droši tā teikt.

-   Priecājos dzirdēt, majors atturīgi noteica. Viņa attieksmē jautās neuzticība.

-    Ir pāris jautājumu, par kuriem gribētu ar jums parunāt, major Bernebij, bilda inspektors. Man liekas, ka jūs varbūt varētu pastāstīt to, kas mani interesē.

-   Darīšu, ko varēšu, atbildēja Bernebijs.

-   Vai kapteinim Triviljenam bija ienaidnieki?

-   Neviena paša ienaidnieka visā pasaulē, Bernebijs apņēmīgi atbildēja.

-   Šis vīrs, Ivenss vai jums viņš liekas uzticams?

-   Domāju gan. Zinu, ka Triviljens viņam uzticējās.

-   Vai sakarā ar viņa precībām attiecības nesaasinājās?

-   Nē, nesaasinājās. Triviljens gan bija aizkaitināts. Negribēja mainīt ieradumus. Kārtīgs vecpuisis, ziniet.

-   Runājot par vecpuišiem otrs jautājums. Kapteinis Triviljens bija neprecējies. Vai jums ir zināms, ka viņš būtu uzrakstījis testamentu? Un gadījumā, ja testamenta nav, vai nezināt, kurš. būtu mantojis viņa īpašumu?

-   Triviljens atstāja testamentu, Bernebijs bez vilcināšanās paziņoja.

-   Ā, jūs to zināt.

^ Jā. Viņš izvēlējās mani par testamenta izpildītāju.

-   Vai jums ir zināms, kam viņš novēlēja savu naudu?

-  To es nedrīkstu teikt.

-  Kā saprotu, viņš bija visai pārticis?

-   Triviljens bija bagāts vīrs, atbildēja Bernebijs. Es teiktu, ka viņš bija krietn"' bagātāks, nekā jelkurš šajā apkārtnē varētu iedomāties.

-  Vai zināt, kādi viņam bija radinieki?

-   Liekas, ka viņam bija māsa, arī māsasbērni.

Viņš nekad ar viņiem netikās, bet strīdu vinu

> i 7 >

starpā nebija.

-   Par šo testamentu vai zināt, kur viņš to glabāja?

-   Pie Voltera un Kirkvuda tas ir advokātu kantoris-šeit, Ekshemptonā. Viņi palīdzēja uzrakstīt testamentu.

-    Labi, major Bernebij. Tā kā jūs. esat testamenta izpildītājs, varbūt tagad varat doties man līdzi uz advokātu biroju. Es, cik vien ātri iespējams, gribētu iepazīties ar testamenta saturu.

Bernebijs izskatījās satraukts.

-   Kāpēc tāda steiga? viņš jautāja. Kas testamentam kopīgs ar notikušo?

Inspektoram Narekotam nebija nodoma pārāk agri atklāt savas kārtis.

-   Lieta nav tik vienkārša, kā no pirmā acu uzmetiena varētu likties, viņš skaidroja. Starp

citu, ir vēl viens jautājums, kuru es gribētu jums uzdot. Kā man zināms, major Bernebij, jūs jautājāt doktoram Vorenam, vai nāve nav iestājusies piecos divdesmit piecās?

-  Jā, un tad? majors skarbi atjautāja.

-   Kas lika jums iedomāties tieši šo laiku, major?

-  Kāpēc es to nevarētu iedomāties? jautaja Bernebijs.

-   Nu, kaut kas taču jūs uz šādām domām uzvedināja.

Pirms majora atbildes iestājās klusums. «In• spektora Narekota interese pieauga. Bija kaut kas tāds, ko majors katrā ziņā gribēja noklusēt. Uz viņu skatoties, gandrīz vai kļuva jautri.

-   Kāpēc es nevarētu pieminēt piecus divdesmit piecas minūtes? viņš nikni jautāja. Vai bez divdesmit piecām sešus vai divdesmit pāri četriem, piemēram?

-   Visnotaļ varējāt, ser, inspektors Narekots samierinoši atbildēja.

Viņš nevēlējās noskaņot majoru pret sevi, tomēr apņēmās aizrakties līdz saknei, pirms diena būs beigusies.

-   Ir tikai viena lieta, ser, kura man šķiet dīvaina, inspektors iesāka.

-Jā?

-  Šī lieta ar Sitfordas nama izīrēšanu. Nezinu, ko par to domājat jūs, bet man šķiet, ka notikušais ir kaut kas dīvains.

-   Ja gribat zināt manas domas, teica Bernebijs, šausmīgi dīvains.

-Tāds ir jūsu viedoklis?

-  Tāds ir visu viedoklis.

-  Sitfordā?

-   Sitfordā un Ekshemptonā arī. Tai sievietei jābūt trakai.

-   Nu, manuprāt, par gaumi nestrīdas, noteica inspektors.

-  Nolādēti dīvaina gaume, jāteic.

-  Jūs pazīstat šo dāmu?

-   Jā, es viņu pazīstu. Kāpēc tad biju viņas mājā, kad…

-  Kad kas? pajautāja Narekots, kad majora balss pēkšņi aprāvās.

-   Nekas, Bernebijs attrauca.

Narekots ieinteresēti uzlūkoja sarunbiedru. Bija kaut kas tāds, ko majors noklusēja. Acīmredzamais apmulsums un neveiklība šķita uzkrītoša. Inspektors jau bija gatavs izprašņāt uzstājīgāk.

"Visam savs laiks," Narekots tomēr pacentās sevi apvaldīt. "Vēl nav pienācis brīdis, kad ar varu jāspiež viņu atsvaidzināt savu atmiņu."

Inspektora balss skanēja gluži nevainīgi:

-   Jūs teicāt, ser, ka esot bijis Sitfordas namā. Cik ilgi tā dāma tur dzīvo?

-  Pāris mēnešus.

Varēja manīt, ka majors labprāt izvairītos no nepārdomātiem vārdiem. Tas darīja viņu nerunīgāku nekā parasti. • Atraitne ar savu meitu?

-  Tā ir.

-   Vai viņa ir kaut ko stāstījusi par iemeslu, kura dēļ šeit apmetusies?

-   Nu… majors šauboties berzēja degunu, viņa runā daudz, tāda jau viņa ir… Dabas jaukumi.. . projām no visas pasaules… tādā garā. Bet…

Viņš, gluži bezpalīdzīgs, apklusa. Inspektors Narekots nāca palīgā.

-Tas jums likās nesaprotami?

-   Nu, tā jau bija. Viņa ir moderna sieviete. Vienmēr lepni uzcirtusies, un viņas meita eleganta, skaista meitene. Būtu pašsaprotami, ja viņas apmestos Ričā vai Kleridžā, vai kādā citā lielā viesnīcā. Jūs jau zināt tādas vietiņas.

Narekots pamāja.

-    Viņas neturējās nomaļus, vai ne? viņš jautāja. Vārdu sakot, jums neliekas, ka viņas… slēptos?

Majors Bernebijs noraidoši papurināja galvu.

-        Ak, nē, nekā tamlīdzīga. Viņas ir ļoti sabiedriskas pat mazliet par daudz sabiedriskas. (iribu teikt, ka tādā mazā vietiņā kā Sitfordā nevar uzņemties pārsteidzīgas saistības, bet, kad jiis apber ar ielūgumiem, jūs nokļūstat mazliet neērtā situācijā. Viņas ir pārmērīgi laipnas, viesmīlīgas, pārāk viesmīlīgas priekš angļu gara.

• Kolonistu gars, teica inspektors.

-  Jā, man arī tā šķiet.

-  Jums nav iemesla domāt, ka viņas jau agrāk bijušas pazīstamas ar kapteini?

-  Esmu pārliecināts, ka ne.

-   Liekas, ka jūs esat ļoti pārliecināts.

-   Džo būtu man pastāstījis.

-   Un jums nešķiet, ka iemesls mājas noīrēšanai varētu būt… vēlēšanās tuvāk iepazīties ar kapteini?

Šāda iespēja majoram acīmredzami nebija ienākusi prātā. Pāris minūtes viņš to apsvēra.

-   Nu, nekad neesmu par to domājis. Katrā ziņā viņas kapteini ārkārtīgi apjūsmoja. Nevarētu teikt, kas tas būtu licis Džo mainīties. Lai gan nē, domāju, ka tā bija viņu parastā uzvedības maniere. Pārāk draudzīgas, ziniet, tādi jau tie kolonisti ir, piebilda karavīrs, kurš bija dienējis tikai britu salās.

-  Skaidrs. Un tagad par pašu māju. Kā saprotu, to uzbūvēja kapteinis Triviljens?

-Jā.

-   Un neviens cits mājā nav dzīvojis? Es gribēju teikt tā nekad agrāk nav izīrēta?

-  Nekad!

-  Tad nebūtu pamata domāt, ka pašā mājā slēpies kaut kas tāds, kas viņas interesējis. Tā ir mīkla. Dodu desmit pret vienu, ka tai nav nekā kopīga ar šo lietu, bet dīvainas sagadīšanās dēļ tas man iešāvās prātā. Šī mājiņa, uz kuru pārvācās kapteinis Triviljens, šī Heizelmūra, kam tā pieder?

-    Mis Lerpentai. Sievietei vidējos gados. Pa ziemu viņa ir pārcēlusies uz pansiju Celtenhemā. Tā viņa dara katru gadu. Parasti māju noslēdz, bet, ja rodas iespēja, -izīrē, lai gan tas bieži negadās.

Šķita, ka te nekā daudzsološa nav. Inspektors domīgi pašūpoja galvu.

-   Liekas, ka ar Sitfordas namu nodarbojās Viljamsoni? viņš jautāja.

-Jā.

-   Viņu birojs atrodas Ekshemptonā?

-Tieši blakus Volteram un Kirkvudam.

-   Ā, tad, ja jūs neiebilstat, major, mēs pa ceļam varētu tur ieskriet.

-   Protams. Bet Kirķvudu jūs pirms desmitiem birojā tik un tā neatradīsiet. Jūs jau zināt, kādi šie juristi ir.

-   Tad varbūfiesim?

Majors, kurš jau pirms laba brīža bija beidzis limkastot, piekrītoši pamāja un piecēlās.

Septītā nodaļa TESTAMENTS

Satraukts jauns vīrietis panācās pretim, lai uzņemtu viņus Viljamsonu birojā.

-  Labrīt, major Bernebij.

-   L'brīt.

-   Šausmīgs notikums, ziniet! Jaunais cilvēks bija runīgs. Ekshemptonā nekas tāds nav noticis gadiem ilgi.

. Viņš runāja ar baudu. Misters Bernebijs saviebās.

-   Šis ir inspektors Narekots.

-   O, jā! Jaunais cilvēks likās patīkami satraukts.

-   Es gribētu iegūt šādas tādas ziņas, ko, pēc manām domām, jūs varētu man sniegt, iesāka inspektors. Cik saprotu, jūs kārtojāt darījumu par Sitfordas nama izīrēšanu.

-  Misis Villetai? Jā, to kārtojām mēs.

65

-    Vai varat man sīki izklāstit, kā tas notika? Vai kundze pie jums griezās personīgi, vai ar vēstules palīdzību?

A. Kristī 11

-   Ar vēstuli. Viņa rakstīja… ļaujiet man paskatīties… Viņš atvēra atvilktni un izņēma dokumentu vākus. Jā, no Kārltonas viesnīcas Londonā.

-  Vai Sitfordas namu viņa minēja vārdā?

-  Nē, tikai rakstīja, ka uz ziemu gribot noīrēt māju; tai jāatrodas tieši Dārtmūrā, un tajā jābūt vismaz astoņām guļamistabām. Tas, vai māja atrodas tuvumā dzelzceļa stacijai vai pilsētai, neesot svarīgi.

-  Vai Sitfordas nams bija jūsu reģistros?

-   Nē. Bet, patiesību sakot, tā bija vienīgā māja šajā apvidū, kura atbilda prasībām. Kundze vēstulē minēja, ka viņa varētu maksāt īres naudu divpadsmit gineju apmērā, un, ar šādiem'nosacījumiem, man ienāca prātā, ka varbūt ir vērts uzrakstīt kapteinim Triviljenam un pajautāt, vai viņš negribētu apsvērt iespēju izīrēt māju. Viņš atbildēja piekrītoši, un mēs noslēdzām vienošanos.

-  Un misis Villeta nebija apskatījusi māju?

-   Viņa piekrita ņemt to bez apskates un parakstīja vienošanos. Tad viņa uz vienu dienu atbrauca uz šejieni, devās uz Sitfordu, satikās ar kapteini Triviljenu, vienojās ar viņu par traukiem un veļu, un tā tālāk, un apskatīja māju.

-  Vai viņa bija pilnīgi apmierināta?

-   Viņa atgriezās pie mums un teica, ka esot sajūsmā.

-  Un ko jūs nodomājāt? jautāja inspektors Narekots, vērīgi skatīdamies uz jauno cilvēku.

Jaunais cilvēks paraustīja plecus.

Darbojoties šajā biznesā, cilvēks iemācās nekad ne par ko nebrīnīties, viņš atbildēja.

Ar šo filozofisko noti viņi šķīrās, an inspektors pateicās jaunajam cilvēkam par palīdzību.

-  Nav par ko. Katrā ziņā bija patīkami.

Jaunais cilvēks laipni pavadīja viņus līdz

durvīm.

Voltera un Kirkvuda birojs, kā jau bija stās-. tijis majors Bernebijs, atradās blakus nekustamā īpašuma aģentūrai. Tur ieradušies, viņi uzzināja, ka misters Kirkvuds tikai nupat atnācis. Abus bez liekas kavēšanās aicināja viņa kabinetā.

Misters Kirkvuds bija pavecs vīrs un likās visai laipns. Būdams dzimis ekshemptonietis, viņš veiksmīgi turpināja vadīt tēva un vectēva uzņēmumu.

Advokāts piecēlās, savilka sērīgu seju un sarokojās ar majoru.

-  Labrīt, major Bernebij! viņš teica. Ļoti satriecošs notikums. Patiešām ļoti satriecošs. Nabaga Triviljens.

Viņš ieinteresēti vērās Narckotā, un majors Bernebijs dažos īsos vārdos paskaidroja inspektora ierašanās iemeslu.

-   Jūs atbildat par izmeklēšanu, inspektor Narekot?

-   Jā, mister Kirkvud. Izpildot savu pienākumu, esmu ieradies, lai iegūtu no jums zināmu informāciju.

-   Būšu priecīgs sniegt jums jelkādu informāciju, kuru esmu tiesīgs atklāt, atbildēja advokāts.

-   Runa ir par nelaiķa kapteiņa Triviljena testamentu, paskaidroja Narekots. Kā saprotu, tas atrodas šeit, jūsu birojā.

-  Tā tas ir.

-Tas tika uzrakstīts sen?

-   Pirms pieciem vai sešiem gadiem. Pašlaik nevaru būt drošs par precīzu datumu.

-   Ak, mister Kirkvud, es ļoti vēlētos pēc iespējas ātrāk iepazīties ar tā saturu. Tam var būt svarīga saistība ar šo lietu.

-   Patiešām? jautāja advokāts. Patiešām? Man gan tā neliekas, bet skaidrs, ka jūs, inspektor, labāk pārzināt savu darbu. Nu… Viņš paskatījās uz otru vīru. Mēs ar majoru Bernebiju abi esam testamenta izpildītāji. Ja viņam nav iebildumu…

-Nav.

-   Tad neredzu iemeslu, kāpēc mēs nevarētu izpildīt jūsu lūgumu, inspektor.

Paņēmis uz rakstāmgalda stāvošā telefona klausuli, advokāts pārmija pāris vārdu ar kādu padoto. Pēc divām trim minūtēm kabinetā ienāca biroja ierēdnis un, nolicis advokātam priekšā aizzīmogotu aploksni, izgāja. Misters Kirkvuds paņēma aploksni, atvēra to ar papīra nazi, izvilka svarīga i/.skata dokumentu, noklepojās un sāka lasīt.

Es, Džozefs Arturs Triviljens, dzīv. Sitfordas namā, Devonas grāfistē, paziņoju, ka šī ir mana pēdējā griba un testaments.

1.  Es nozīmēju Džonu Edvardu Bernebiju, dzīv. 1. kotedžā Sitfordā, un Frederiku Kirkvudu, dzīv. Ekshemptonā, par šī testamenta izpildītājiem un pilnvarotajiem.

2.  Es novēlu Robertam Henrijam īvensam, kurš ilgi un uzticami man kalpojis, 100 (vienu simtu) mārciņu, ja viņš manas nāves brīdī ir manā dienestā bez saistībām to atstāt. Šī summa' izmantojama pilnīgi pēc viņa paša ieskatiem.

3.  Es novēlu minētajam Džonam Edvardam Bernebijam mūsu draudzības un manas mīlestības vārdā visas manas sporta trofejas, ieskaitot manu lielo zvēru galvu un ādu kolekciju, kā arī visus kausus un balvas.

4.  Es novēlu maniem pilnvarotajiem visu savu nekustamo un personīgo īpašumu, ar kuru var rīkoties tikai atbilstoši šim testamentam vai citam papildus pievienotam dokumentam, un uzticu pilnvarotajiem minēto īpašumu pārdot, pieprasīt samaksu un pārvērst to naudā.

5.   Ar iegūto naudu maniem pilnvarotajiem jāapmaksā izdevumi, kas saistīti ar testamenta izpildi, visas testamentā minētās finansu saistības, t. sk. ar mantiniekiem, parādi, kā arī manu bēru izdevumi.

6.  Mani pilnvarotie pārvalda atlikumu, kas paliek pāri pēc minētajām izmaksām, kuras nosaka mans testaments, un sadala šo summu četrās līdzīgās daļās.

7.  Pēc minētās sadales mani pilnvarotie patur vienu ceturto daļu un izmaksā to manai māsai Dženiferai Gārdnerei lietošanai pilnīgi pēc viņas ieskatiem.

Mani pilnvarotie atlikušās trīs līdzīgās daļas izmaksā trijiem manas mirušās māsas Mērijas Pīrsones bērniem pa vienai daļai katram, tikai un vienīgi šo bērnu pabalstam.

Liecinieku klātbūtnē es, Džozefs Arturs Triviljens, apliecinu augšminēto ar savu parakstu iepriekšminētajā gadā un datumā.

Minētā testamenta īpašnieka pēdējā griba ir parakstīta mūsu abu klātbūtnē, un mūsu abu un testamenta īpašnieka klātbūtnē mēs kā liecinieki apliecinām to ar saviem parakstiem.

Misters Kirkvuds pasniedza testamentu inspektoram.

-To apliecinājuši divi mana biroja ierēdņi.

Inspektors domīgi pārskrēja ar acīm dokumentam.

-   Mirusī māsa Mērija Pīrsone… viņš nomurmināja. Mister Kirkvud, vai varat man kaut ko pastāstīt par misis Pīrsoni?

-  Ļoti maz. Viņa nomira pirms kādiem desmit gadiem. Mērijas Pīrsones vīrs, biržas mākleris, nomira vēl pirms viņas. Cik man zināms, viņa ne reizi nav viesojusies šeit, pie kapteiņa Triviljena.

-   Pīrsone… inspektors vēlreiz atkārtoja. Tikai vēl viena nianse. Nav minēta kapteiņa Triviljena īpašuma vērtība. Cik liela summa, pēc jūsu domām, tā varētu būt?

-   Precīzi pateikt ir grūti, atbildēja Kirkvuds, kā jebkurš jurists padarīdams atbildi uz vienkāršu jautājumu ārkārtīgi sarežģītu. Tas ir jautājums par nekustamo vai personīgo īpašumu. Neskaitot Sitfordas namu, kapteinim Triviljenam piederēja arī īpašums netālu no Plimutas un dažādas investīcijas, kuras viņš laiku pa laikam veica, lika kopējai vērtībai mainīties.

-   Es gribētu zināt tikai aptuveni, paskaidroja inspektors Narekots.

-   Es gan nevēlētos graut savu reputāciju…

-Tikai ļoti aptuveni. Piemēram, vai divdesmit tūkstoši mārciņu būtu par daudz vai par maz?

-    Divdesmit tūkstoši mārciņu! Manu dārgo ser! Kapteiņa Triviljena īpašums būs vērts vismaz četrreiz tik daudz. Astoņdesmit vai pat deviņdesmit tūkstoši mārciņu, es pieļauju.

-   Es jums teicu, ka Triviljens bija bagāts vīrs, iejaucās Bernebijs.

Inspektors Narekots piecēlās kājās.

-    Mister Kirkvud, esmu jums ļoti pateicīgs par sniegto informāciju!

-   Jūs domājat, ka šī informācija jums noderēs?

Bija skaidri redzams, ka advokātu urda ziņkāre, bet pagaidām inspektoram Narckotam nebija vēlēšanās to apmierināt.

-   Šādā lietā mums jāņem vērā viss, viņš izvairījās no atbildes. Starp citu, vai jums ir Dženiferas Gārdneres un Pīrsonu ģimenes locekļu adreses?

-   Nezinu neko par Pīrsonu ģimeni, bet misis Gārdnere dzīvo Lorelas namā Voldonroudā, Ekzīterā.

Inspektors pierakstīja adresi piezīmju grāmatiņā.

>

-Tas ļaus mums virzīties uz priekšu.

Viņš ielika piezīmju grāmatiņu kabatā, vēlreiz pateicās advokātam un devās projām. Kad viņi bija iznākuši uz ielas, inspektors pēkšņi pagriezās un ieskatījās sejā savam pavadonim.

-   Un tagad, ser, viņš teica, mēs noskaidrosim patiesību par pulksten pieciem un divdesmit piecām minūtēm.

Majora Bernebijs seja sapīkumā pietvīka.

-  Es jau jums teicu…

-   Ar mani tas neies cauri. Jūs noklusējat faktus, lūk, ko jūs darāt, major Bernebij. Jums noteikti bija kāds iemesls nosaukt doktoram Vorenam tieši šo laiku un man šķiet, ka es loti labi zinu, kas aiz tā slēpjas.

-   Nu, ja jau jūs zināt, tad kādēļ vaicājat? ņurdēja majors.

-   Es pieņemu jūs zinājāt, ka ir kāda persona, kas ap to laiku pieteikusi vizīti pie kapteiņa Triviljena. Vai tā nav?

Majors Bernebijs pārsteigti blenza inspektorā.

-  Nekā tamlīdzīga, viņš nikni nošņācās.

-   Uzmanieties, major Bernebij! Un kā ar misteru Džeimsu Pīrsonu?

-   Džeimss Pīršons? Kas viņš ir? Vai jūs runājat par kādu no Triviljena māsasbērniem?

-   Domāju, ka tas varētu būt viņa māsasdēls.

Vienu no viņiem taču sauca Džeimss, vai ne?

.> 7

-   Nav ne mazākās jausmas. Triviljenam bija

māsasdēli to es zinu. Bet kā viņus sauca, man » * '

nav ne mazākā priekšstata.

-  Jaunais cilvēks, par kuru ir runa, pagājušo nakti pavadīja Trīs kroņos. Droši vien jūs viņu pazināt.

-   Es nepazinu nevienu, rūca majors. Un nevarēju pazīt, jo nekad mūžā nevienu no Triviljena māsasdēliem neesmu redzējis.

-   Bet jūs zinājāt, ka kapteinis Triviljens vakar pēcpusdienā gaidīja māsasdēla apciemojumu?

-  Nē! ierēcās majors.

Vairāki garāmgājēji uz ielas pagriezās un sāka viņus vērot.

-    Pie velna, vai tiešām jūs nesaprotat, ka es runāju taisnību! Neko nezinu par šādiem apciemojumiem. Manis pēc Triviljena māsasdēli varēja atrasties kaut vai Timbaktū!

Inspektors Narekots jutās mazliet pārsteigts. Majora kaislīgais noraidījums tik pārliecinoši liecināja, ka viņš runā patiesību, ka to nebija iespējams apšaubīt.

-   Tad kāpēc visas šīs runas par pieciem divdesmit piecām?

-   Ak! Nu, labi, laikam jau vajadzēja jums uzreiz pastāstīt, majors mulsi noklepojās. Bet ņemiet vērā tas viss ir tīrās muļķības. Galdiņa dancināšana, ser. Kā lai domājošs cilvēks notic tādām muļķībām!

Inspektors Narekots brīnījās arvien vairāk un vairāk. Majors Bernebijs ar katru mirkli kļuva arvien kaunīgāks un jutās arvien neērtāk.

-  Vai saprotat, kas tas ir, inspektor? Tādā spēlītē jāpiedalās, lai sagādātu dāmai prieku. Es, protams, ne mirkli neesmu ticējis, ka tur kaut kas var slēpties.

-  Kur, major Bernebij ?

-  Galdiņa dancināšanā.

-   Galdiņa dancināšanā?

Lai ko ari Narekots būtu gaidījis, taču tikai ne to. Majors steidzās paskaidrot. Stomīdamies un bieži uzsvērdams, ka nu nemaz tam visam netic, viņš izklāstīja iepriekšējās pēcpusdienas notikumus un pastāstīja par ziņu, kuru galdiņš pavēstījis.

-   Jūs gribai teikt, major Bernebij, ka galdiņš nosauca Triviljena vārdu un pateica, ka šis cilvēks ir miris, noslepkavots?

Majors Bernebijs noslaucīja pieri.

-   Jā, tā tas notika. Es tam neticēju, protams, ka es tam neticēju. Viņš šķita nokaunējies. Lai nu kā, bija piektdiena, un beigu beigās es nolēmu, ka jāatnāk un jāpārliecinās, ka viss ir kārtībā.

Inspektors iztēlojās, cik grūti bija nosoļot sešas jūdzes, brienot pa sniega kupenām un apzinoties, ka kuru katru brīdi var sākties sniega vētra, un saprata nevar noliegt, ka majoru dziļi iespaidojusi gara atsūtītā ziņa. Narekots apsvēra stāstīto. Kaut kas tāds, ko nav iespējams izskaidrot. Tomēr aiz visas šis padarīšanas ar garu kaut kam jāslēpjas. Pirmo reizi viņš bija sastapies ar faktu, ka precīzi piepildījies kaut kas tik mistisks.

Tas viss bija ļoti dīvaini. Acīmredzot tieši šis notikums izskaidroja majora Bernebija izturēšanos, tomēr inspektors bija pārliecināts, ka praktiska sakara ar lietu tam nav. Narekotam bija jāstrādā ar fizisko, nevis rēgu pasauli.

Viņa darbs sadzīt pēdas slepkavam. Un, lai to izdarītu, inspektors nevarēja pieņemt palīdzību no garu valstības.

Astotā nodaļa MISTERS ČARLZS ENDERBIJS

Paskatījies pulkstenī, inspektors saprata, ka, ja pasteigsies, vēl paspēs noķert vilcienu uz Ekzīteru. Viņš pēc iespējas ātrāk gribēja iztaujāt nelaiķa kapteiņa Triviljena māsu un iegūt no viņas pārējo ģimenes locekļu adreses. Un tā, steidzīgi atvadījies no majora Bernebija, Narekots drāzās uz staciju. Majors pagriezās atpakaļceļam uz Trīs kroņiem. Tikko misters Bernebijs bija (piļris kāju pār slieksni, viņu uzrunāja možs, Jmilis cilvēks ar apgarotu, apaļu, zēnisku seju.

Majors Bernebijs? jautāja jaunais cilvēks.

Jā.

-  No Sitfordas kotedžu pirmā numura?

Jā, atbildēja majors Bernebijs.

lis pārstāvu Dienas Ziņas, paskaidroja liiiinais cilvēks, un es…

Tālāk viņš netika. Majors uzsprāga patiesā vi i as militārās skolas manierē.

Ne vārda vairāk! viņš ierēcās. Jūsu slaku es labi pazīstu. Ne mazākās pieklājības. Ne mazākās attin ibas. Riņķojat ap slepkavības vietu kā maitasputni itp maitu, bet no manis, jaunais cilvēk, jūs neuzzināsiet neko. Ne vārda. Ja kaut ko gribat izošņāt, ejiet un jautājiet policistiem, taču esiet tik pieklājīgs un atstājiet vienatnē miruša cilvēka draugu!

ļaunais cilvēks ne mazākajā mērā neizskatījās pārsteigts. Viņa smaids likās bezgala iedrošinošs, majors tādu nekad agrāk nebija redzējis.

- Es tikai teikšu, ser, ka jūs esat pieķēries pie nepareizā mieta gala. Ne par kādu slepkavību man nekas nav zināms.

Atklāti sakot, tā nu nebija tīra patiesība. Nev lens Ekshemptonā nevarēja izlikties neievērojis nolikumu, kurš bija tik ļoti satricinājis kluso kalnienes pilsētiņu.

-    Dienas Ziņas mani ir pilnvarojušas, turpināja jaunais cilvēks, izsniegt jums šo čeku par pieciem tūkstošiem mārciņu, un es apsveicu jūs sakarā ar vienīgo pareizo futbola spēles rezultāta atrisinājumu.

Majors Bernebijs neattapa, ko atbildēt.

-    Bez šaubām, turpināja jaunais cilvēks, jūs jau esat saņēmis mūsu vēstuli ar ziņu par priecīgo jaunumu. Tai vajadzēja pienākt vakar no rīta.

-   Vēstuli? jautāja majors Bernebijs. Vai saprotat, jaunais cilvēk, ka Sitfordā ir desmit pēdu dziļā sniegā? Kādas cerības dažu pēdējo dienu laikā mums varēja būt uz regulārām pasta piegādēm?

-   Bet es nešaubos, ka jūs pamanījāt savu vārdu šīrīta Dienas Ziņu konkursa uzvarētāju sarakstā?

-  Nē, atbildēja majors Bernebijs. Šorīt neesmu ieskatījies avīzēs.

-   Ak, jā! Protams, ka ne, teica jaunais cilvēks. Šis skumjais atgadījums. Cik saprotu, noslepkavotais bija jūsu draugs.

-    Mans labākais draugs, paskaidroja majors.

-   Smagi vārdi, jaunais cilvēks smalkjūtīgi novērsa acis. Tad viņš no kabatas izvilka mazu, saiti violetu aploksni un palocīdamies pasniedza lo majoram Bernebijam. Ar cieņu no Dienas Ziņām.

Majors Bernebijs paņēma aploksni un sacīja šajos apstākļos vienīgos iespējamos vārdus.

-   Iedzersim kādu mēriņu, mister… ē…

-   Enderbijs, mans vārds ir Čārlzs Enderbijs. Ierados šeit vakar vakarā, jauneklis paskaidroja. Ievācu ziņas, kā var nokļūt Sitfordā. Mēs uzskatām, ka ir svarīgi čeku pasniegt uzvarētājam personīgi. Vienmēr publicējam arī nelielas intervijas. Tas interesē mūsu lasītājus. Tomēr visi man apgalvoja, ka par braukšanu uz Sitfordu nevarot būt ne runas sniga, un tas vienkārši nebija izdarāms. Un tad kāda milzīga, neparedzēta veiksme! noskaidroju, ka jūs esat šeit, apmeties Trīs kroņos. Jaunais cilvēks pasmaidīja. Nebija grūti jūs pazīt. Liekas, ka šajā pasaules malā visi viens otru pazīst.

-  Ko jūs dzersiet? jautāja majors.

-  Man alu, atbildēja Enderbijs.

Majors pasūtīja divus alus.

-   Šeit visi liekas kā prātu zaudējuši šīs slepkavības dēļ, piezīmēja Enderbijs. Katrā ziņā visai mīklains notikums.

Majors kaut ko noņurdēja. Viņš bija galīgā neizpratnē. Lai arī viņa attieksme pret žurnālistiem joprojām palika nemainīga, bet vīrs, kurš nupat pasniedzis čeku par pieciem tūkstošiem mārciņu, bez šaubām, atradās privileģētā stāvoklī. Šādu cilvēku nevarēja tā vienkārši pasūtīt pie velna.

-   Ienaidnieku viņam nebija? jautāja jaunais cilvēks.

-  Nē, atbildēja majors.

-   Bet es dzirdēju, ka policija neuzskatot to par laupīšanu, turpināja Enderbijs.

-  Kā jūs to zināt? jautāja majors.

Tomēr misters Enderbijs neatklāja ziņu avotu.

-   Dzirdēju, ka tas esot bijis jūs, kurš atrada līķi, ser, sacīja jaunais cilvēks.

-Jā.

-  Tas noteikti bija drausmīgs trieciens.

Saruna* turpinājās. Majors Bernebijs joprojām bija pilns apņēmības nestāstīt pilnīgi neko, tomēr viņš nespēja sacensties atjautībā ar misteru Enderbiju. Pēdējais izdarīja secinājumus, kuriem majors bija spiests vai nu piekrist, vai nepiekrist, tādējādi izpaužot jaunajam cilvēkam visu vajadzīgo. Tomēr jaunekļa manieres bija tik patīkamas, ka šis process nemaz nelikās nepatīkams, un majors atklāja, ka vaļsirdīgais, jaunais cilvēks viņam tīri vai sāk patikt.

Tagad jaunais cilvēks piecēlās un paziņoja, ka viņam esot jāaiziet uz pastu.

-  Ja vēlaties, varat man iedot čeka kvīti, ser.

Majors piegāja pie rakstāmgalda, uzrakstīja

kvīti un pasniedza to viņam.

-  Cik noprotu, teica majors Bernebijs, jūs šodien domājat atgriezties Londonā?

-   Ak. n<?! iesaucās jaunais cilvēks. Es gribu nofotografēt jūsu Sitfordas namiņu un to, ka'jūs barojat savus sivēnus vai kaplējat pienenes, vai nodarbojaties ar kādu citu jums ierastu, tīkamu darbu. Jūs pat nespējat iedomāties, kā mūsu lasītājiem patīk tādas lietas. Tad es vēlētos no jums dažus vārdus par tēmu "Ko esmu nolēmis iesākt ar šīm piectūkstoš mārciņām". Kaut ko negaidītu. Jūs nevarat ne iedomāties, cik mūsu lasītāji būs sarūgtināti, ja neko tādu avīzē neatradīs.

-  Jā, bet paklausieties nav iespējams tikt uz Sitfordu šādā laikā. Sniegs ir pilnīgi aizputinājis ceļus. Tuvāko triju dienu laikā neviens braucamais nespēs tur nokļūt, un paies vēl trīs dienas, kamēr uznāks kārtīgs atkusnis.

-  Zinu, teica jaunais cilvēks. Tas ir neērti. Nu, nu, nāksies samierināties, paslaistīties tepat pa Ekshemptonu. Apkalpošana šeit, Trīs kroņos, ir gluži laba. Nu, tad pagaidām, ser. Uz redzēšanos!

81

Un apsviedīgais avīžnieks izgāja uz Ekshemptonas galvenās ielas, pa kuru devās uz pas-

A. Kristi 11

tu, lai telegrafētu savai avīzei, ka, ja vien paveiksies, varēs pagādāt saistošu un izsmeļošu informāciju par Ekshemptonas slepkavību.

Viņš pārdomāja tālāko rīcibu un nolēma iegūt interviju no nelaiķa kapteiņa Triviljena kalpotāja īvensa, kura vārds majoram Bernebijam nevilšus bija pasprucis sarunas laikā.

Pāris reizes pataujājis ceļu, jaunais cilvēks nonāca Forstritā 85. Noslepkavotā vīra kalpotājs šobrīd bija svarīga persona. Ikviens sastaptais pilsētnieks labprāt un ar degsmi stāstīja, kur viņu meklēt.

Enderbijs eleganti piebungoja pie durvīm. Tās atvēra tik tipisks izbijis jūrnieks, ka Enderbijam neradās šaubas par to, ka atradis meklēto.

-   īvenss, vai ne? jautri pajautāja Enderbijs. Es nāku tieši no majora Bernebija.

-   Jā, nu, protams, protams… Ivenss kādu mirkli vilcinājās. Vai jūs neienāktu, ser?

Enderbijs pieņēma uzaicinājumu. Aizmugurē grozījās miesās tukla, tumšmataina, jauna sieviete ar sārtiem vaigiem. Enderbijs uzminēja, ka tā ir nesen pie vīra izgājusi misis īvensa. Sliktas lietas ar jūsu nelaiķi saimnieku, novilka Enderbijs.

-Satriecoši, ser, patiešām!

-   Kas, pēc jūsu domām, varēja to izdarīt? vaicāja Enderbijs, uzreiz ķerdamies vērsim pie ragiem.

-  Domāju, tas būs kāds no tiem zemāko slāņu kramplaužiem, atbildēja Ivenss.

-   Ak, nē, mans dārgais. Šī versija jau ir noraidīta.

-  Patiešām?

-  Tur viss ir inscenēts. Policija to uzreiz atšifrēja.

-   Kas jums to teica, ser?

Enderbija patiesais ziņu avots bija Trīs kroņu istabene, kuras māsa bija konstebla Greivza likumīgā laulātā draudzene, taču jaunais cilvēks neuzskatīja par vajadzīgu to pieminēt.

-   Dabūju galus policijas nodaļā. Jā, versija par kramplauzi ir tikai tāds ziepju burbulis.

-   Ko tad viņi domā kas to izdarīja? panākusies uz priekšu, taujāja misis īvensa. Viņas acīs parādījās bailes.

-   Paklau, Rebeka, vai tu labāk neķertos pie darba? pavēlēja viņas vīrs.

-   Nežēlīgi stulbeņi ir tajā policijā, novilka misis īvensa. Lai viņi tur runā, ko runādami, kamēr nebūs noķēruši vainīgo, es viņus par pilnu neņemšu. Viņa uzmeta Enderbijam ātru skatienu.

- Vai jūs esat saistīts ar policiju, ser?

-  Es? Nē. Esmu no avīzes, no Dienas Ziņām. Atbraucu, lai satiktos ar majoru Bernebiju. Viņš nupat vinnēja mūsu futbola konkursā piecus tūkstošus mārciņu.

-  Ko? iebļāvās īvenss. Tad visa šī lieta tomēr ir godīga?

-   Un jūs domājāt, ka nav?

-   Nu, visa pasaule ir samaitāta, ser, īvenss bija nedaudz apmulsis, attapdams, ka viņa izsauciens varbūt šķitis nesmalkjūtīgs. Esmu dzirdējis, ka notiek tik daudz krāpšanu. Nelaiķa kaptein's vienmēr teica, ka balva nekad nesasniedzot pareizo adresi. Tāpēc viņš reizi pa reizei izmantoja manējo.

Visai naivi viņš aprakstīja, kā kapteinis laimējis trīs jaunus romānus.

Enderbijs viņu iedrošināja runāšanai, manīdams, ka no īvensa stāsta var iznākt lielisks •raksts. īsts uzticama kalpa un veca jūras vilka tēls ko vēl varēja vēlēties! Enderbijs gan mazliet pabrīnījās par misis īvensas nervozitāti, bet atmeta to kā viņas aprindām raksturīgu īpašību.

-  Jus atrodiet to nelieti, kas to izdarīja, teica īvenss. Runā, ka avīzes varot daudz panākt noziedznieku ķeršanā.

-   Tas bija kramplauzis, misis īvensa pārliecināti daudzināja. Nekas cits kā kramplauzis.

-   Protams, ka tas bija kramplauzis, piekrita

I\« nss. Jo neviens Ekshemptonā kapteinim ļaunu nevēlēja.

Enderbijs piecēlās.

Nu, ko, viņš teica. Jāiet. Ja varēšu, šad un tad ieskriešu pie jums, un mēs papļāpāsim. Ja kapteinis Dienas Ziņu konkursā ieguva trīs romānus, tad Dienas Ziņām noteikti jānāk talkā, lai •.Icpkava tiktu noķerts.

Labāk jūs pateikt nevarējāt, ser. Nē, labāk |iis pateikt nevarējāt!

Novēlējis viņiem visu to labāko, Čārlzs Enik ibijs devās projām.

"Interesanti, kurš gan tas bija?" viņš pie sevis murmināja. "Nedomāju gan, ka mūsu draugs Ivenss. Varbūt tiešām kramplauzis? Nožēlojami, Ia ta. Pagaidām šajā lietā nemana nevienu sievieti. Žēl. Cik vien ātri iespējams, jāatrod kāds sensacionāls turpinājums, citādi lieta pagaisis kā nesvarīga. Viss atkarīgs no manas veiksmes. Pirmo reizi piedalos šādā lietā, un man viss jāpaveic spīdoši. Čārlz, manu zēn, tava lielā iespēja ii klāt. Izspied no tās visu, ko vien vari! Tā vien šķiet, ka šis majors drīz ēdis man no rokas. Protams, man jāatceras, ka pret viņu jāizturas ar pietiekamu respektu un gana bieži jāgodā par seru. Interesanti, vai viņš ir dienējis Indijā. Nē, protams, ka ne. Nav tik vecs. Karš Dienvidāfrikā, tas būs īstais. Pajautā viņam par Dien-; vidāfrikas karu, un tad viņš tev būs rokā."

Un, apsvērdams šīs lieliskās idejas, misters; Enderbijs lēnā solī atgriezās Trīs kroņos.

Devītā nodaļa LORELA

No Ekshemptonas līdz Ekzīterai ar vilcienu ceļā jāpavada apmēram pusstunda. Bez piecām divpadsmitos inspektors Narekots jau spieda Lorelas nama ārdurvju zvana pogu.

Māja bija pussagruvusi, tā prasīt prasījās pēc pārkrāsošanas. Dārziņš ap māju šķita nekopts un nezālēm aizaudzis, un vārtiņi greizi nokarājās eņģēs.

"Neizskatās, ka šais mājās būtu naudas kā spaļu," nosprieda inspektors Narekots. "Skaidri redzams, ka kurpe spiež."

Viņš nebija aizspriedumains, turklāt ievāktās ziņas liecināja, ka nezin vai kapteinim varētu būt kāds nāvīgs ienaidnieks. No otras puses, bija četri cilvēki, kuri, pateicoties vecā vīra nāvei, varēja iegūt glītu naudas summiņu. Un tāpēc jāpārliecinās, ko katrs no šiem četriem iepriekšējā dienā darījis. Ieraksts viesnīcas žurnālā bija intereses vērts, lai gan Pīrsons ir visai izplatīts uzvārds. Inspektors Narekots negribēja pārsteigties ar secinājumiem. Un, lai gan augsni vajadzēja sagatavot, cik ātri vien iespējams, viņš vēlējās saglabāt vēsu prātu.

Zvanam atsaucās nevīžīga izskata istabene.

-   Labdien! teica inspektors Narekots. Es, ludzu, vēlētos satikt misis Gārdneri. Esmu šeit sakarā ar viņas Ekshemptonā dzīvojošā brāļa kapteiņa Triviljena nāvi.

Viņš apzināti nepasniedza istabenei savu vizītkarti, jo no pieredzes zināja, ka tikai tas vien, ka uzrādītājs ir policijas virsnieks, liktu viņai justies neomulīgi un sasaistītu mēli. Vai misis Gārdnere jau zina par brāļa nāvi? Narekots it kā starp citu pajautāja, kad istabene pakāpās •atpakaļ, lai ielaistu viņu priekštelpā.

-   Jā, telegrammu viņa saņēma. No advokāta mistera Kirkvuda.

-  Tātad zina, teica inspektors Narekots.

Istabene aizvadīja viņu līdz viesistabai, kura,

lāpāt kā pati māja, lūgtin lūdzās, lai tai atlicina nedaudz naudas. Tomēr šai telpai piemita kaut kāds īpašs šarms, kuru inspektors skaidri sajuta, lāču nespēja noteikt, kas to rada.

-   Jūsu kundzei tas noteikti bija smags trieciens.

^H '' 1

p : 1 '1

Viņš pamanīja, ka meitene nespēj dot noteiktu atbildi.

-   Viņi redzējās ļoti reti, tas bija viss, ko viņa varēja pateikt.

-  Aizveriet durvis un nāciet tuvāk! aicināja inspektors Narekots. Viņš ar nepacietību gaidīja, kādu efektu dos pārsteiguma taktika. Vai telegrammā bija teikts, ka tā ir slepkavība? viņš jautāja.

-   Slepkavība! Meitenes acis iepletās. Tajās mijās šausmas un nepārprotama ziņkāre. Viņu noslepkavoja?

-   Skaidrs, noteica inspektors Narekots. Izskatās, ka jūs neko neesat dzirdējusi. Misters Kirkvuds droši vien nevēlējās pārāk satriekt jūsu kundzi, bet saprotiet, mana dārgā… starp Gitu, kā jūs sauc?

-  Beatriče, ser.

-   Jā, saprotiet, Beatriče, tas parādīsies jau šīvakara avīzēs.

-   Nespēju noticēt, čukstēja Beatriče. Noslepkavots. Šausmīgi, vai ne? Viņi sašķaidīja viņam galvaskausu, nošāva vai kā citādi?

Meitenes kaislīgā interese par slepkavības detaļām inspektoram šķita noderīga, un viņš tikai it kā starp citu ieminējās:

-   Šķiet, ka bija kaut kāda runa par jūsu kundzes braukšanu uz Ekshemptonu vakar pēcpus-

Jk

illcna. Tiesa, laiks braucienam.gan bija pārāk nejtiuks.

-  Neesmu neko par to dzirdējusi, ser, atbildei. i Beatriče. Domāju, ka jūs esat kļūdījies. Kundze vakar pēcpusdienā devās iepirkties un pcc tam aizgāja uz kino.

, Cikos viņa atgriezās?

- Ap sešiem.

Tātad tas izslēdza misis Gārdneri.

Es neko daudz nezinu par viņas ģimeni, Narekots turpināja iespējami ikdienišķā balsī. Vai misis Gārdncre ir atraitne?

O, nē, ser. Kungs arī ir.

-   Ar ko viņš nodarbojas?

-  Viņš nedara neko. Beatriče cieši pavērās inspektorā. Viņš nevar. Viņš ir invalīds.

-  Ak invalīds? Piedodiet! Nebiju dzirdējis.

-  Viņš nevar staigāt. Visu dienu guļ gultā. Māli priekš viņa visu dienu ir māsa. Tā nav vis kaut kada meiča, tā ir medmāsa no slimnīcas, kas sēž pie viņa visu laiku. Kungs vienmēr grib, lai par viņu rūpējas un vāra tēju veseliem katliem.

-  Tas, protams, ir ļoti nogurdinoši, inspektors juta līdzi. Vai jūs, lūdzu, neaizietu un nepateiktu savai kundzei, ka es šeit esmu mistera Kirkvuda uzdevumā?

Beatriče pazuda. Pēc dažām minūtēm durvis atvērās un istabā ienāca gara, valdonīga izskata sieviete. Viņai bija diezgan neparasti veidota, plata seja un melni, atpakaļ atsukāti mati, kas deniņos sirmoja. Namamāte vaicājoši palūkojās inspektorā.

-  Jūs esat no Ekshemptonas, no mistera Kirkvuda?

-   Ne tieši, misis Gārdnere. Tā es teicu jūsu istabenei. Vakar pēcpusdienā ir noslepkavots jūsu brālis, kapteinis Triviljens, un es esmu kriminālpolicijas inspektors Narekots. Manā pārziņā nodota šīs lietas izmeklēšana.

Lai nu kā, kapteiņa Triviljena māsa katrā ziņā bija sieviete ar dzelzs nerviem. Misis Gārdneres acis samiedzās, un viņa strauji ievilka elpu. Tad, pamājusi inspektoram uz krēslu un apsēdusies arī pati, viņa noteica:

-   Slepkavība? Kāds ārkārtējs notikums! Kurš gan varēja vēlēties noslepkavot Džo?

-   Tieši to jau es visiem spēkiem cenšos noskaidrot, misis Gārdnere.

-   Protams. Ceru, ka jel kaut kā spēšu jums palīdzēt, lai gan par to šaubos. Mēs ar brāli pēdējo desmit gadu laikā esam redzējušies ļoti reti. Es nezinu neko'nedz par viņa draugiem, nedz sakariem, kādi viņam izveidojušies.

-  Atvainojiet par manu jautājumu, misis Gārdnere, bet vai starp jums un brāli bija kādi strīdi?

-   Nē, strīdi ne. Manuprāt, mūsu attiecības pareizāk dēvēt par atsvešinātību. Negribu iedziļināties ģimeniskos sīkumos, bet brālis bija visai dusmīgs par manām precībām. Brāļi, manuprāt, reti kad ir mierā ar māsu izvēli, bet droši vien parasti to slēpj labāk nekā mans brālis. Manam brālim, kā varbūt jūs zināt, viņa krustmāte atstāja lielu bagātību. Es un abas manas māsas izgājām pie nabadzīgiem vīriem. Kad manu vīru pēc kara atvaļināja no dienesta kā invalīdu, neliela finansiāla palīdzība varēja lieti noderēt. Tā man ļautu sagādāt viņam dārgu ārstēšanas kursu, diemžēl tas viņam tika liegts. Lūdzu brālim aizdevumu, bet saņēmu atteikumu. Brālim, protams, uz to bija visas tiesības, bet kopš tās reizes mēs esam tikušies tikai dažas reizes un gandrīz nemaz neesam sarakstījušies.

Tas tika pateikts nepārprotami un kodolīgi.

"Šī misis Gārdnere šķiet ciets rieksts," nodomāja inspektors. Tā īsti viņš šo sievieti izprast nespēja. Viņa likās nedabīgi mierīga, gatava aukstasinīgi uzskaitīt faktus. Narekots ievēroja ari to, ka viņa nelūdza pastāstīt par brāļa bojāejas detaļām. Tas likās dīvaini.

-  Nezinu, vai jūs vēlaties dzirdēt, kas tieši noticis Ekshemptonā, viņš iesāka.

Misis Gārdnere sarauca pieri.

-   Vai man tas būtu jādzird? Mans brālis ir nogalināts, ceru, ka viņš vismaz nemocījās.

-   Es teiktu, ka nemocījās gan.

-Tad, lūdzu, pietaupiet šīs atbaidošās detaļas!

"Nedabīga," nodomāja inspektors, "bez šaubām, ļoti nedabīga."

It kā nolasījusi Narekota domas, misis Gārdnere lietoja to pašu vārdu, kuru viņš bija izrunājis pie sevis.

-  Tas laikam jums liekas nedabīgi, inspektor, bet… esmu dzirdējusi milzum daudz šausmu. Mans vīrs ir stāstījis par to, kā viņam nodarīts pāri… viņa nodrebēja. Domāju, ka jūs to saprastu labāk, ja sīkāk pārzinātu manu situāciju.

-   Ak, tieši tā, tieši tā, misis Gārdnere. Patiesībā es arī esmu atbraucis tādēļ, lai uzzinātu no jums ko tuvāk par jūsu ģimeni.

-  Tiešām?

-   Vai jums ir zināms, kādi radinieki vēl ir jūsu brālim?

-   No tuvākiem radiem tikai Pīrsoni, manas māsas Mērijas bērni.

-   Un tie būtu?

-   Džeimss, Silvija un Braiens.

-   Džeimss?

-   Viņš ir vecākais. Strādā apdrošināšanas kompānijā.

-  Cik vecs viņš ir?

*

-   Divdesmit astoņi gadi.

-  Precējies?

-   Nē, bet saderināts gan manuprāt, ar ļoti jauku meiteni. Neesmu ar viņu satikusies.

-   Un kur viņš dzīvo?

. >

-  Londonā, Kromvelstrītā 21.

Inspektors pierakstīja adresi.

-  Un vēl, misis Gārdnere?

-   Vēl ir Silvija. Precējusies ar Mārtiņu Dlringu varbūt esat lasījis kādu no viņa grāmatām. Viņš ir tāds vidēji veiksmīgs rakstnieks.

-   Pateicos. Un kāda ir viņa adrese?

-   Nūka. Sarejroudā Vimbldonā.

-  Tālāk?

-   Un jaunākais ir Braiens bet viņš ir Austrālijā, un baidos, ka viņa adresi nezinu. Varbūt viņa brālis vai māsa zinās.

-   Pateicos, misis Gārdnere! Vēl tikai neliela formalitāte. Vai neiebildīsiet, ja pajautāšu, kā pavadījāt vakardienas pēcpusdienu?

Izskatījās, ka viņa ir pārsteigta.

-    Ļaujiet padomāt! Biju iepirkties… jā, un tad aizgāju uz kino. Mājās pārrados ap sešiem un līdz vakariņām nolikos gultā, jo pēc filmas sāpēja galva.

-   Pateicos, misis Gārdnere!

-   Vai vēl kaut kas?

-    Nē, nedomāju, ka man būtu jums vēl kas jautājams. Tagad uzmeklēšu jūsu māsasdēlu un māsasmeitu. Nezinu, vai misters Kirkvuds jau paspējis jūs informēt, bet jūs un trīs jaunie Pīrsoni visi esat kapteiņa Triviljena mantinieki.

Misis Gārdneres seja lēnām, bet pamatīgi piesārta.

-   Tas būs brīnišķīgi, viņa klusām ierunājās. Ir bijis tik grūti… tik ļoti grūti… vienmēr taupīt un atlicināt, un cerēt.

Viņa piecēlās, jo no kāpnēm lejup skanēja visai īdzīga balss:

-  Dženifer, man vajag tevi!

-  Atvainojiet, misis Gārdnere noteica.

Kad viņa atvēra durvis, sauciens atkārtojās, šoreiz skaļāk un valdonīgāk.

-   Dženifer, kur tu esi? Man vajag tevi, Dženifer!

Inspektors bija pavadījis viņu līdz durvīm un tagad stāvēja un noskatījās, kā sieviete skriešus steidzas augšā pa kāpnēm.

-  Es jau nāku, dārgais! viņa sauca.

Medmāsa, kura nāca lejā, pakāpās sāņus, lai

palaistu sievieti garām.

-   Lūdzu, aizejiet pie mistera Gārdnera! Viņš ir satraucies. Jūs vienmēr protat viņu nomierināt.

Kad māsa bija nokāpusi pa kāpnēm, inspektors Narekots it kā nevilšus nostājās viņai ceļā.

-   Vai drīkstu ar jums mazliet aprunāties? viņš jautāja. Mūsu sarunu ar misis Gārdneri pārtrauca.

Māsa labprāt ienāca viesistabā.

-   Manu pacientu satriekusi ziņa par slepkavību, viņa paskaidroja, sakārtodama rūpīgi iestīvinātās aproces. Tā muļķa meitene, Beatriče, atskrēja un visu izpļāpāja.

-  Piedodiet, teica inspektors. Baidos, ka tā ir mana vaina.

-  Ak, nē, protams, ka ne. Jūs jau nevarējāt zināt.

-   Vai misters Gārdners ir bīstami slims? pajautāja inspektors.

-   Smags gadījums, māsa nopūtās. Pēc nervu šoka zudusi spēja kustēties.

-   Vai vakar pēcpusdienā viņam nenācās negaidīti uztraukties? inspektors prašņāja tālāk.

-   Man vismaz tas nav zināms. Māsa šķita izbrīnījusies.

-  Jūs bi jāt ar viņu visu pēcpusdienu?

-   Biju tā iecerējusi, bet, redziet, kapteinis Gārdners ļoti vēlējās, lai es viņam bibliotēkā apmainu divas grāmatas. Bija aizmirsis pateikt to sievai, pirms viņa gāja ārā. Tā nu es devos uz bibliotēku, un viņš vēl palūdza, lai šo to iegādājos patiesībā tās bija dāvanas viņa sievai. Viņš bija tik jauks un teica, ka es varot uz viņa rēķina iegriezties Zābakā un iedzert kādu tasi tējas. Viņš teica, ka māsas jau nevarot palaist garām izdevību iedzert tēju. Viņa mazie jociņi, ziniet. Es aizgāju tikai pēc četriem, un, tā kā veikali tagad, pirms Ziemassvētkiem, ir tik pilni, mājās nepārnācu ātrāk par sešiem, bet nabaga vīrietis bija laiku pavadījis visai omulīgi. Kā pats man stāstīja, lielāko tiesu esot nogulējis ciešā miegā.

-   Vai misis Gārdnere tad jau bija atgriezusies?

-  Jā. Liekas, ka viņa gulēja.

-Viņa pilnīgi ziedojas vīram, vai ne?

-   Viņa vīru dievina. Es tiešām esmu pārliecināta, ka šī sieviete izdarītu viņa labā visu, kas vien iespējams. Patiešām aizkustinoši. Un tik atšķirīgi no tā, ko līdzīgos gadījumos esmu redzējusi. Lūk, nupat pagājušajā mēnesī…

Taču inspektors Narekots ar atzīstamu prasmi izvairījās no paredzamajām tenkām par pagājušo mēnesi. Viņš paskatījās rokas pulkstenī un skaļi iesaucās:

-   Ak Kungs, es nokavēšu vilcienu! Stacija taču no šejienes nav tālu, vai ne?

-    Seintdeivida stacija ir tikai trīs minūšu gājiena attālumā, ja jums jābrauc no turienes, bet varbūt jūs domājāt to otru Kvīnstrītā?

-   Jāskrien, attrauca inspektors. Atvainojielies misis Gārdnerei manā vārdā par to, ka neatvadījos. Bija ļoti jauki ar jums parunāt, mīļā māsa.

Māsa īpaši necentās slēpt savas domas. "Visai glīts vīrietis. Patiešām glīts. Tik jaukas, patīkamas manieres," viņa sev teica, aizverot aiz inspektora ārdurvis. Un ar vieglu nopūtu devās augšā pie sava pacienta.

Desmitā nodaļa PĪRSONU ĢIMENE

Inspektors Narekots bija ieradies ar ziņojumu pie sava priekšnieka vecākā inspektora Maksvela. Pēdējais ar interesi pārlapoja inspektora uzrakstīto.

-   Lieta izvērtīsies nopietna, viņš domīgi novilka. Laikraksti būs pilni ar rakstiem par šo notikumu.

-   Es jums piekrītu, ser.

97

-    Mums jābūt uzmanīgiem. Mēs nedrīkstam pieļaut nevienu kļūdu. Taču domāju, ka jūs esat uz pareizā ceļa. Jums jānoskaidro viss par šo Džeimsu Pīrsonu un pēc iespējas ātrāk jāuzzina, kur viņš bija vakar pēcpusdienā. Kā jūs teicāt, uzvārds ir visai izplatīts, bet vēl jau ir kristītais vārds. Protams, tas, ka viņš ir atklāti parakstījis

A. Knsli 11

savu vārdu, liecina, ka iepriekšēja nodoma nav bijis, jo pretējā gadījumā nezin vai viņš būtu tāds muļķis. Man notikušais liek domāt par strīdu un pēkšņu sitienu dusmās. Un, ja šis puisis ir īstais, viņam pagājušo nakti vajadzēja uzzināt par tēvoča nāvi. Ja tā, tad kāpēc viņš, nevienam neko nesakot, nosvīda ar rīta vilcienu sešos? Nē, te ir kas cits, tā nebūs nejaušība. Jums tas jānoskaidro un iespējami ātri.

-   Tieši par to jau es domāju, ser. Došos uz Londonu vienos četrdesmit piecās. Lai nu kā, es tomēr gribu aprunāties ar to sievieti, misis Villetu, kura noīrējusi kapteiņa māju. Tur slēpjas kaut kas mīklains, liet pašlaik Sitfordā nokļūt nevar, ceļi sniega dēļ nav izbraucami. Turklāt viņai nevar būt tieša sakara ar slepkavību. Tajā laikā, kad notika slepkavība, viņa un viņas meita… kā lai to pasaka… dancināja galdiņu. Starp citu, šajā spiritisma seansā noticis kas dīvains… un inspektors atstāstīja majora Bernebija teikto.

-Jā, tas ir savādi, iesaucās Maksvels. Domājat, ka šis vecais zēns runāja patiesību? Izklausās pēc stāstiņiem, kurus sacep tie, kuri tic spokiem un tamlīdzīgām lietām.

-   Domāju, ka misters Bernebi js teica taisnību, Narekots pasmaidīja. To visu no viņa nemaz nebija tik viegli izvilināt. Majors netie spokiem, gluži otrādi, viņš ir vecs kareivis, kas tamlīdzīgas lietas nepavisam neņem nopietni.

Priekšnieks saprotoši palocīja galvu.

-   Nu, dīvaini tas ir, bet ne pie kā tik un tā neved, viņš secināja.

-   Nu, tad braukšu uz Londonu vienos četrdesmit piecās.

Maksvels pamāja.

Ieradies Londonā, Narekots clevās tieši uz Kromvelstrītas 21. namu. Viņam pastāstīja, ka misters Pīrsons esot savā birojā un, visticamāk, atgriezīšoties ap septiņiem.

Narekots izklaidīgi pamāja, it kā uzzinātais nebūtu nekas svarīgs.

-  Ja varēšu, ieskriešu, viņš sacīja. Tas nav nekas nopietns. Un, neteicis vairs ne vārda, steidzīgi aizgāja.

Inspektors izlēma sākumā neiet uz apdrošināšanas kompāniju, bet doties uz Vimbldonu un aprunāties ar misis Diringu, kādreizējo mis Silviju Pīrsoni.

Misis Dīringa bija mājās. Visai uzpūtīga istabene ieveda Narckotu pamatīgi pieblīvētā viesistabā. Viņš palūdza, lai istabene aiznes kundzei vizītkarti.

Misis Dīringa parādījās gandrīz tūlīt pat, turot plaukstā viņa vizītkarti.

-   Jādomā, ka esat ieradies sakarā ar nabaga tēvoci Džozefu, viņa teica un sasveicinājās. Tas ir satriecoši, patiešām satriecoši! Es pati tik šausmīgi baidos no kramplaužiem. Pagājušajā nedēļā sētas durvīm pieliku vēl divas papildu atslēgas un jaunas patentbultas pie logiem.

Silvijai Dīringai, kā inspektors zināja no misis Gārdneres stāstītā, bija tikai divdesmit pieci gadi, taču šķita, ka viņai ir krietni pāri trīsdesmit. Misis Dīringa bija maza un bāla, it kā slimotu ar mazasinību. Viņas sejā jautās satraukums un nervozitāte, savukārt balsij piemita tā slimīgā pieskaņa, kura cilvēka balsī var likties viskaitinošākā. Joprojām neļaujot inspektoram pateikt ne vārda, viņa turpināja:

-  Ja ir kaut kas, ar ko varu jums palīdzēt, tad, protams, būšu tikai priecīga, lai gan ar tēvoci Džozefu gandrīz nemaz neesmu redzējusies. Viņš nebija pārāk mīlīgs, tiesa, esmu pārliecināta, ka tāds viņš nemaz neprata būt. Viņš mūžīgi piesējās un kritizēja. Un viņš nebija no tiem, kuriem ir kaut mazākā sajēga par to, kas ir literatūra. Panākumi, patiesi panākumi ne vienmēr ir mērojami ar naudu, inspektor!

Beidzot viņa pieklusa, un Narekots, kuram šie vārdu plūdi lika apsvērt kādu varbūtību, beidzot lika pie iespējas bilst kādu vārdu.

-   Vai jūs drīz uzzinājāt par notikušo traģēdiju, misis Dīringa?

-   Man piezvanīja krustmāte Džeriifera.

-  Skaidrs.

-   Domāju, ka jaunumi parādīsies vakara avīzēs. Šausmīgi, vai ne?

-Cik noprotu, pēdējos gados jūs ar tēvoci neesat tikusies?

-   Pēc savām kāzām esmu redzējusi viņu tikai divas reizes. Otrajā reizē viņš pret Martinu bija ļoti rupjš. Protams, viņš visādā ziņā bi ja īsts mietpilsonisaizrāvās ar sportu. Literatūru, kā jau teicu, viņš neatzina.

"Mans vīrs lūdza viņam aizdevumu, bet saņēma atteikumu," inspektors klusībā piebilda.

-   Gluži formāla interese, misis Dīringa, vai jūs nepastāstītu, ko darījāt vakar pēcpusdienā?

-   Ko darīju pēcpusdienā? Neko sevišķu, inspektor. Spēlēju bridžu. Tā kā vīra nebija mājās, ieradās kāda mana draudzene, un mēs vakaru pavadījām kopā.

-Tātad jūsu vīra vispār nebija mājās?

-   Pusdienas literātu sabiedrībā, ar svarīguma pieskaņu balsī paskaidroja misis Dīringa. Mārtiņš pusdienoja ar kādu amerikāņu izdevēju un kopā ar viņu arī vakariņoja.

-  Saprotu.

Tas izklausījas visai ticami. Inspektors turpināja: ^

-   Šķiet, ka jūsu jaunākais brālis ir Austrālijā, misis Dīringa?

-Jā.

-   Vai jums ir viņa adrese?

-   Jā, protams. Ja vēlaties, varu to sameklēt. Visai dīvains nosaukums, acumirklī esmu to piemirsusi. Kaut kur Jaunajā Dienvidvelsā.

-   Un tagad, misis Dīringa, kā ar jūsu vecāko brāli?

-  Jūs runājat par Džimu?

-  Jā. Es gribētu tikties arī ar viņu.

Misis Dīringa steidzās pagādāt viņam adresi to pašu, kuru jau bija iedevusi misis Gārdnere.

Tad, juzdams, ka nekā vaicājama vairs nav, inspektors beidza sarunu, paskatījās pulkstenī un nosprieda, ka tad, kad viņš atgriezīsies pilsētā, būs jau septiņi īstais laiks, lai mājās uzmeklētu misteru Džeimsu Pīrsonu.

Tā pati valdonīgā izskata sieviete pusmūžā atvēra 21. numura ārdurvis. Jā, tagad misters Pīrsons bija mājās. Augšstāvā, ja kungs neiebilst uzkāpt. Viņa gāja pa priekšu, aizveda lidz durvīm un, it kā atvainojoties saimniekam, nomurmināja:

-   Kāds kungs vēlas jūs redzēt, ser.

Istabas vidū stāvēja jauns vīrietis vakara apuērbā. Viņš bija izskatīgs, pat skaists, ja neņēma verā gļēvās mutes līnijas un neapņēmības izteiksmi acīs. Džeimsa Pīrsona skatiens bija izmocīts un raižpilns, it kā viņš pēdējā laikā nebūtu izgulējies. Jaunais vīrietis vaicājoši vērās inspektorā.

-   Esmu detektīvinspektors Narekots, viņš iesāka, bet tālāk netika.

Aizsmakušā balsī iekliedzies, jaunais cilvēks atkrita krēsla un smagi nolaida rokas uz galda. Viņa galva noslīga lejup un skatiens pievērsās plaukstām.

-   Ak, mans Dievs! viņš murmināja. Nu tas ir noticis.

Pēc pāris mirkļiem Pīrsons pacēla galvu un sacīja:

-  Nu, kāpēc jūs nesākat?

Inspektors Narekots laikam izskatījās pārlieku lēnīgs un neizpratnes pilns.

-   Es izmeklēju jūsu tēvoča kapteiņa Džozefa Triviljena slepkavības lietu. Vai jums, ser, būtu kas sakāms šajā sakarā?

Jaunais cilvēks lēnām uzslējās kājās un klusā, saspringtā balsī teica:

-   Vai jūs… arestēsiet mani?

-   Nē, ser. Ja man būtu nodoms jūs arestēt, es jūs oficiāli brīdinātu. Es vienīgi lūdzu, lai jūs uzskaitītu visu, ko darījāt vakar pēcpusdienā. Pēc saviem ieskatiem varat uz maniem jautājumiem atbildēt vai neatbildēt.

-  Un, ja es neatbildēšu, tas liecinās pret mani. Jūsu paņēmienus es pazīstu. Tātad esat atklājis, ka es vakar tur biju?

-   Jūs ierakstījāt savu vārdu viesnīcas reģistra grāmatā.

-   Ak, laikam nav jēgas to noliegt. Jā, es tiešām tur biju! Vai tad nedrīkstēja?

-  Nē, kāpēc, inspektors mierinoši atbildēja.

-   Devos uz turieni apciemot savu tēvoci.

-   Vizīte bija pieteikta?

-   Ko jūs ar to domājat pieteikta?

-   Vai tēvocis zināja, ka jūs atbrauksiet?

-   Es… nē, nezināja. Tas… tas notika pēkšņi, impulsīvi.

-   Bez iemesla?

-   Iemesls? Nē… nē, kāds tur iemesls? Es… es tikai gribēju tēvoci redzēt.

-  Labi, ser. Un jūs viņu satikāt?

Iestājās klusums, visai gara pauze. Katrā jaunā cilvēka vaibstā jautās šaubas. Inspektors Narekots, viņu vērojot, juta žēlumu. Vai tad jauneklis nesaprata, ka skaidri redzamā neizlēmība ir taspats, kas atzīšanās?

Beidzot Džims Pīrsons dziļi ievilka elpu.

-   Domāju, ka… ka labāk būt atklātam. Jā, es tiešām viņu redzēju. Stacijā pajautāju, kā var nokļūt līdz Sitfordai. Man atbildēja, ka par to nevarot būt ne runas. Ceļi esot neizbraucami. Es biju neatlaidīgs.

-  Neatlaidīgs? nomurmināja inspektors.

-  Es… es ļoti gribēju satikt tēvoci.

-  Tā izklausās, ser.

-   Bagāžas nesējs purināja galvu un skaidroja, ka tas ir neiespējami. Es nosaucu tēvoča uzvārdu, un tūlīt pat tā vira seja apskaidrojās. Viņš pastāstīja, ka patiesībā mans tēvocis tagad esot Ekshemptonā, un parādīja, kā atrast mājiņu, kuru viņš īrē.

-Cikos tas notika, ser?

-   Šķiet, ap vieniem. Devos uz viesnīcu, uz Trīs kroņiem, pasūtīju istabu un paēdu pusdienas. Pēc tam es… es devos apciemot tēvoci.

-  Tūlīt pēc tam?

-  Nē, ne tūlīt.

-Cikos?

-Nu, precīzi nevaru pateikt.

-   Pusčetros? Četros? Puspiecos?

-   Es… es… viņš stostījās arvien vairāk. Nedomāju, ka tas varēja būt tik vēlu.

-    Misis Bellinga, viesnīcas īpašniece, teica, ka jūs esot izgājis puspiecos.

-   Tiešām? Es… es domāju, ka viņa kļūdās. Tik vēls nevarēja būt.

-   Kas notika tālāk?

-  Es atradu tēvoča māju, parunājos ar viņu un atgriezos viesnīcā.

-   Kā jūs iekļuvāt tēvoča mājā?

-   Piezvanīju pie durvīm, un viņš pats atvēra durvis.

-   Vai, jūs redzot, viņš nejutās pārsteigts?

-Jā, jā… viņš izskatījās visai pārsteigts.

-   Cik ilgi jūs pie viņa uzkavējāties, mister Pīrson?

-   Kādu ceturtdaļstundu, varbūt divdesmit minūtes. Bet paklausieties, kad gāju projām, ar viņu viss bija pilnīgā kārtībā. Absolūtā kārtībā. Varu apzvērēt.

-   Un cikos jūs aizgājāft

Jaunais cilvēks nolaida acis. Viņš atkal vilcinājās, un balsī no jauna ieskanējās neizlēmība.

-   Precīzi nezinu.

-   Manuprāt, jūs zināt, mister Pīrson.

Inspektora pārliecinošā balss iedarbojās.

-   Ceturksni pāri pieciem, viņš klusā balsī atbildēja.

-    Trīs kroņos jūs atgriezāties bez ceturkšņa sešos, bet, lai atnāktu no tēvoča mājas, jums vajadzēja ne vairāk kā septiņas vai astoņas minūtes.

-   Es nenācu taisni uz viesnīcu. Pastaigājos pa pilsētiņu.

-  Tajā ledainajā aukstumā un sniegā?

-  Tobrīd nesniga. Snigt sāka vēlāk.

-  Skaidrs. Un par ko jūs ar tēvoci runājāt?

-   Nu, ne par ko sevišķu. Es… es vienkārši gribēju parunāties ar veco zēnu, paskatīties, ka viņš dzīvo…

"Viņš ir nožēlojams melis," nodomāja inspektors Narekots. "Nu, ko, es spēju būt vēl labāks."

-   Lieliski, ser! Vai drīkstu pajautāt, kāpēc, uzzinājis, ka tēvocis ir nonāvēts, jūs pamētāt Ekshemptonu, neatklājis savas radniecības saites ar noslepkavoto vīru?

-   Biju pārbijies, jaunais cilvēks atklāti atzinās. Uzzināju, ka tēvocis noslepkavots ap to laiku, kad no viņa aizgāju. Pie velna, ar to taču pietiek, lai jclkurš pārbītos, vai ne? Sapratu, ka nav labi, un laidos projām ar pirmo pagadījušos vilcienu. Ak, nudien, kaut ko tādu var izdarīt tikai pēdējais muļķis, bet jūs jau varat iedomāties, kā ir, kad cilvēks trīc aiz bailēm. Tādos apstākļos jebkurš būtu pārbijies.

-  Un tas ir viss, kas jums sakāms, ser?

-  Jā… jā, protams, ser.

-Tad varbūt neiebildīsiet, ser, un nāksiet man līdzi, lai jūsu stāstīto varētu pierakstīt? Pēc tam, izlasījis uzrakstīto, jūs parakstīsieties.

-   Vai… vai ar to viss beigsies?

-  Iespējams, mister Pīrson, ka līdz tālāku ziņu ievākšanai uz kādu laiku mums nāksies jūs aizturēt.

-   Ak, mans Dievs! iesaucās Dzims Pīrsons. Vai neviens nevar man palīdzēt?

Tajā brīdi atvērās durvis, un istabā ienāca jauna sieviete. Kā tūlīt pat pamanīja vērīgais inspektors Narekots, viņa izcēlās ar pārsteidzošu skaistumu un pievilcīgiem, pat brīnišķīgiem sejas pantiem. Tādu seju neaizmirst. Šai sievietei acīmredzami piemita vēss, lietišķs prāts un griba, taču viņā jautās arī smalkjūtība un prasme valdzināt.

-  Ak, Džini, viņa iesaucās, kas noticis?

-   Viss pagalam, Emīlij, novilka jaunais cilvēks. Viņi domā, ka es esmu noslepkavojis tēvoci.

-  Kurš tā domā? Emīlija uzstājīgi vaicāja.

Jaunais cilvēks ar žestu norādīja uz ciemiņu.

-   Šis ir inspektors Narekots, viņš teica un tad drūmā balsī iepazīstināja ar sievieti. Mis Emīlija Trefjūza.

-  O! iesaucās Emīlija Trefjūza.

Ar asu gaišbrūno acu skatienu viņa nopētīja inspektoru Narekotu.

-   Džims, viņa teica, ir drausmīgs idiots, bet cilvēkus viņš nenogalina.

Inspektors neatbildēja.

-   Izskatās, Emīlija griezās pie Dzima, ka tu esi sarunājis visšausmīgākās muļķības. Ja tu, Džini, vērīgāk lasītu avīzes, tad būtu sapratis, ka nedrīksti runāt ne ar vienu policistu, iekams tev blakus nesēž kārtīgs advokāts, kurš paskaidro katru tavu vārdu. Kas notiek? Vai jūs viņu arestējat, inspektor Narekot?

Inspektors Narekots precīzi un skaidri pateica, ko tieši viņš dara.

-   Emīlij, iesaucās jaunais cilvēks, tu taču netici, ka es to varēju izdarīt, vai ne? Tu nekad tam nespēsi noticēt, vai ne?

-   Nē, dārgumiņ, laipni atbildēja Emīlija. Protams, ka nē!

Un viņa maigi, domīgi piemetināja:

-Tev tam trūkst vīrišķības.

-   Man ir sajūta, ka šajā pasaulē man nav neviena drauga, čīkstēja Džims.

-   Tev ir gan, atbildēja Emīlija. Tev esmu es. Galvu augšā, Džini! Paskaties, kā uz manas kreisās rokas lielā pirksta mirgo dimanti. Te ir tava uzticamā līgava. Brauc inspektoram līdzi un pārējo atstāj manā ziņā!

Džims Pīrsons piecēlās. Jaunā cilvēka sejā joprojām jautās apmulsums. Viņš paņēma no krēsla atzveltnes mēteli un to uzvilka. Inspektors

Narekots pasniedza cepuri, kura bija gulējusi uz rakstāmgalda. Viņi devās uz durvīm.

-   Ar labvakaru, mis Trefjūza! Narekots laipni atvadījās.

-   Au rcvoir*, inspektor! saldā balsī novilka Emīlija.

Ja inspektors būtu labāk pazinis mis Emīliju Trefjūzu, viņš zinātu, ka aiz šiem trim vārdiem slēpjas izaicinājums.

Vienpadsmitā nodaļa EMĪLIJA SAK DARBOTIES

Kapteiņa Triviljena līķa apskate notika pirmdienas rītā. Nekādu sensāciju tā neatnesa, un gandrīz tūlīt iestājās kādu nedēļu ilgs pārtraukums, tāpēc daudzi jutās vīlušies. Vienā īsā nedēļas nogalē Ekshemptonā bija kļuvusi slavena. Ziņa, ka sakarā ar slepkavību aizturēts nonāvētā vīra māsasdēls, lika šī notikuma atspoguļojumam avīzēs no sīkas rindkopas pēdējās lappusēs izaugt līdz milzīgiem virsrakstiem pirmajās lapās. Pirmdien Ekshemptonā saradās bariem žurnālistu. Misteram Čārlzam Enderbijam bija iemesls vēlreiz apsveikt sevi par priekšrocībām,

*Uz. redzēšanos (franču vai.).

kādas sniedzis gluži nejaušs gadījums futbola konkursa balvas pasniegšana.

Žurnālista intuīcija lika Enderbijam kā dēlei piesūkties majoram Bernebijam, un, izmantojot ieganstu, ka jānofotografē majora miteklis, radās iespēja iegūt vērtīgas ziņas par Sitfordas iedzīvotājiem un viņu saitēm ar mirušo vīru.

Mistera Enderbija skatienam nepaslīdēja garām ari tas, ka pusdienlaikā pie mazā galdiņa blakus durvīm apsēžas neparasti pievilcīga meitene. "Ko gan viņa var meklēt Ekshemptonā," brīnījās misters Enderbijs. Meitene bija labi, taču mazliet izaicinoši ģērbusies. Neizskatījās, ka viņai varētu būt kādas radniecības saites ar nelaiķi, un vēl mazāk viņu varēja piepulcēt pie ziņkārīgajiem dīkdieņiem.

"Interesanti, cik ilgi viņa jau ir šeit?" prātoja misters Enderbijs. "Žēl gan, ka pēcpusdienā jābrauc uz Sitfordu. Neveicas. Nu, ko, visu jau nevar paspēt."

Taču tūlīt pēc pusdienām misters Enderbijs piedzīvoja pamatīgu pārsteigumu. Viņš stāvēja uz Trīs kroņu kāpnēm, vēroja kūstošo sniegu un priecājās par kūtrajiem ziemas saules stariem, kad izdzirda balsi, neparasti apburošu balsi. Vārdi bija domāti viņam.

Es lūdzu piedošanu, bet varbūt jūs varētu pastāstīt, vai Ekshemptonā ir kaut kas tāds, ko būtu vērts apskatīt?

Čārlzs Enderbijs tūlīt pieņēma piedāvāto iespēju.^

-   Šķiet, ka ir kāda pils, viņš teica. Nekā īpaša jau tur nav, bet tomēr pils. Varbūt atļausiet jūs uz turieni pavadīt?

-  Tas būtu šausmīgi laipni no jūsu puses, atbildēja meitene. Ja vien neesat pārāk aizņemts…

Čārlzs Enderbijs tūlīt pat noraidīja domu, ka varētu būt aizņemts. Viņi devās ceļā.

-   Jūs esat misters Enderbijs, vai ne? jautāja meitene.

-  Jā. Kā jūs to zināt?

-   Misis Bellinga man pārjums stāstīja.

-  Ā, skaidrs.

-   Mani sauc Emīlija Trefjūza. Mister Enderbij, man vajadzīga jūsu palīdzība.

-   Mana palīdzība? brīnījās Enderbijs. Nu, protams, bet…

-   Redziet, es esmu saderināta ar Džimu Pīrsonu.

-   O! iesaucās misters Enderbijs. Viņa žurnālista prāts skubīgi ņēmās apsvērt varbūtējās iespējas.

-   Policija grib viņu arestēt. Es to zinu. Mister Enderbij, es arī zinu, ka Džims to nav izdarījis,

un esmu ieradusies šeit, lai to pierādītu. Bet man vajadzīgs kāds, kurš varētu palīdzēt. Te neko nevar iesākt bez vīrieša palīdzības. Vīrieši tik daudz ko zina, tik dažādos veidos prot iegūt vajadzīgās ziņas, ka sievietēm vienām tas vienkārši ir neiespējami.

-   Nu… es… Jā, es domāju, ka jums taisnība,

-   pašapmierināti atbildēja misters Enderbijs.

-   Es šorīt nopētīju visus tos žurnālistus, turpināja Emīlija, un tik daudziem bija tik stulbi ģīmji! Jūs es izvēlējos kā vienīgo patiesi gudro cilvēku.

-   Paklausieties, es nu gan gluži tā nedomāju,

-   mistera Enderbija balss skanēja vēl pašapmierinātāk.

-   Jā, tātad, turpināja Emīlija Trefjūza, es jums gribu piedāvāt sadarbību. Domāju, ka zināmas priekšrocības iegūs abas puses. Ir daži jautājumi, kurus es gribu papētīt, lai šo to noskaidrotu, un tur jūs ar savu žurnālista ķērienu varat palīdzēt. Es vēlētos…

113

Emīlija apklusa. Tas, ko viņa patiesībā vēlējās iegūt, bija pašai savs uzticams dzinējsuns, kas iet, kur viņa liek, uzdod jautājumus, kuri viņu interesē, un ir pilnīgi viņas rīcībā gluži kā vergs. Taču jaunā sieviete apzinājās, ka šie priekšlikumi jāietērpj pietiekami glaimojošos vārdos, ku-

A. Kristi 11

ricm gribas piekrist. Viņa gribēja komandēt, bet, lai to panāktu, bija jāizraugās pareiza taktika.

-   Es vēlētos, viņa teica, sajust, ka varu uz jums pakulties.

Emīlijai Trcfjūzai bija mīlīga, dzidra un valdzinoša balss. Klausoties pēdējo frāzi, misteram Enderbijam krūtīs modās nojausma, ka šī jaukā, bezpalīdzīgā meitene pakļausies viņam līdz pēdējam elpas vilcienam.

-  Jā, es spēju to saprast, teica misters Enderbijs, saņēma viņās plaukstu un dedzīgi saspieda.

-    Bet ziniet, žurnālista sirdsapziņa lika viņam turpināt, ka mans laiks nepieder tikai man. Bieži vien man jāiet tur, kur mani sūta. Neko darīt.

-   Jā, atbildēja Emīlija. Esmu par to domājusi, un šeit es jums noderēšu. Neapšaubāmi, ka es esmu tas cilvēks, ko jūs sauktu par "sensacionālu", vai ne? Jūs varat mani intervēt katru dienu, jūs varat likt man runāt par visu, kas, pēc jūsu domām, varētu interesēt lasītājus. "Džima Pīrsona saderinātā. Meitene, kura no visas sirds tic, ka viņš ir nevainīgs. Viņa gremdējas atmiņās par viņa bērnību." Ziniet, es gan neko daudz nezinu par viņa bērnību, viņa piemetināja, bet tam jau nav nekādas nozīmes.

-        Manuprāt, atbildēja misters Enderbijs, jūs esat apbrīnojama. Jūs patiešām esat apbrīnojama.

-    Un tad vel, turpināja Emīlija, izmantojot iegūtās priekšrocības, es, bez šaubām, varu piekļūt visiem Dzima radiem. Es jūs varu ievest šajā sabiedrībā kā savu draugu. Pilnīgi iespējams, ka pretējā gadījumā durvis jūsu deguna priekšā aizcirstos.

-   Kam nu vēl to zināt, ja ne man, kaismīgi atbildēja misters Enderbijs, atsaukdams atmiņā neskaitāmos pagātnes piedzīvojumus.

Čārlzam Enderbijam pavērās lieliskas iespējas. Jau no paša sākuma viņu pavadīja veiksme. Vispirms laimīgā iespēja sakarā ar futbola konkursu un tagad šī.

-   Esam vienojušies, viņš dedzīgi piebilda.

-   Labi, teica Emīlija, kļūdama mundra un darbīga. Ko darīsim vispirms?

-   Sopēcpusdien es dodos uz Silfordu.

Viņš pastāstīja par laimīgo sagadīšanos, kurai pateicoties pietuvinājies majoram Bernebijam.

-   Ņemiet vērā, viņš ir no tiem vecajiem kraķiem, kuri baidās no avīžniekiem kā no paša nelabā. Bet nevar jau iespļaut sejā cilvēkam, kurš nupat pasniedzis piectūkstoš mārciņu, vai ne?

-   Tas būtu nepieklājīgi, atbildēja Emīlija. Nu, ko, ja jūs braucat uz Sitfordu, došos jums līdzi.

-   Lieliski! iesaucās misters Enderbijs. Lai gan nezinu, vai tur ir, kur apmesties. Pēc manām ziņām, tur ir tikai Sitfordas nams un vēl dažas kotedžas, kuras pieder tādiem kā Bernebijs.

-   Kaut ko jau sameklēsim, mierināja Emīlija. Es vienmēr kaut ko sameklēju.

Misters Enderbijs droši varēja tam ticēt. Emīlija bija no tiem cilvēkiem, kuri pārvar visus šķēršļus. Nonākuši pie pussagruvušās pils, viņi apsēdās uz kādas pamatīgas seno mūru atlūzas. Emīlija sāka izklāstīt savu viedokli.

-   Es, mister Enderbij, uz to skatos pilnīgi bez sentimenta un lietišķi. Iesākumam jums man jānotic, ka Džims nav izdarījis slepkavību. Es to nesaku vienkārši tāpēc, ka mīlu viņu vai ticu viņa brīnišķīgajai dabai, vai tamlīdzīgi. Vienkārši… nu… es to zinu. Saprotiet, es esmu bijusi visai patstāvīga jau kopš sešpadsmit gadu vecuma. Man nekad nav nācies sevišķi daudz saieties ar sievietēm, un es par viņām zinu ļoti maz, bet es zinu patiešām daudz par vīriešiem. Un, lai gan sievietes prot pareizi novērtēt vīrieti un saprast, ar ko viņām ir darīšana, viņas nekad nevar vīrieti pārspēt. Es varu. Es strādāju par manekeni pie Lusijas, un varu jums pateikt, mister Enderbij, ka, lai tur tiktu, vajadzīga varonība.

Tātad, kā jau teicu, es visai precīzi protu novērtēt vīriešus. Džimam daudzējādā ziņā ir vājš raksturs. Emīlija uz brīdi bija piemirsusi savu vīriešu apbrīnotājas lomu. Apzinos, ka varu viņu virzīt un kaut ko no viņa izveidot. Ir diezgan daudz lietu, pat noziedzīga rakstura, ko Džims droši vien varētu sastrādāt, ja tiktu pamudināts, taču uz slepkavību viņš gan nav spējīgs. Viņš vienkārši nespēj paņemt rungu un ar to no mugurpuses iesist vecam vīram. Ja Džims to darītu, sitiens būtu par vāju un viņš netrāpītu īstajā vietā. Viņš ir… viņš ir 'maigs radījums, mister Enderbij. Viņš pat lapseni nevar nosist. Viņš parasti mēģina to izmest pa logu tā, lai nesavainotu, un viņu vienmēr sadzeļ. Taču nav jēgas par to runāt. Jums jāpiekrīt manis teiktajam un jāsāk ar pieņēmumu, ka Džims ir nevainīgs.

-   Vai domājat, ka ir kāds, kas apzināti mēģina piesiet noziegumu viņam? savā labākajā žurnālista stilā jautāja Čārlzs Enderbijs.

-    Es tā nedomāju. Redziet, neviens nezināja, ka Džims brauc apciemot savu tēvoci. Protams, nevaru būt pilnīgi pārliecināta, bet es to visu nosauktu vienkārši par nejauku sagadīšanos. Mums jāatrod vēl kāds, kuram ir bijis iemesls nogalināt kapteini Triviljenu. Policija ir visai pārliecināta, ka šis gadījums nav tas, ko viņi sauc par "darbu no malas", un ka vainīgais nav kramplauzis. Izsistais logs ir inscenējums.

-   Vai policija jums to visu pastāstīja?

-Tā varētu teikt, atbildēja Emīlija.

-   Ko jūs gribat sacīt ar "tā varētu teikt"?

-   To man pastāstīja viesnīcas kalpotāja, un viņas māsa ir konstebla Greivza sieva, tā ka viņa, protams, zina visu, kas policijai prātā.

-   Ļoti labi, secināja misters Enderbijs. Tātad to izdarījusi kāda ieinteresēta persona.

-   Pilnīgi pareizi, atbildēja Emīlija. Policija, precīzāk, inspektors Narekots, kurš, starp citu, nešķiet nekāds īpaši gudrais, sācis noskaidrot, kuri no kapteiņa Triviljena nāves iegūtu kādu labumu. Tā kā Džims ir pa rokai, turklāt ļoti piemērots, šis inspektors sevi pārāk neapgrūtinās ar meklējumiem citur. Nu, un mums vajadzētu gādāt, lai tā nenotiktu.

-   Tā būtu īsta sensācija, iesaucās misters Enderbijs, ja mēs atklātu īsto slepkavu! Kriminālekspcrts no Dienas Ziņām tā par mani vajadzētu rakstīt. Bet izklausās pārāk vilinoši, lai piepildītos, viņš grūtsirdīgi piebilda. Tādas lietas notiek tikai romānos.

-   Muļķības, teica Emīlija. Tādas lietas ' notiek arī ar mani.

-  Jūs esat vienkārši burvīga! Enderbijs atkal atkārtoja.

Emīlija izvilka mazu piezīmju grāmatiņu.

-    Un tagad sastādīsim precīzu sarakstu. Pats Džims, viņa brālis un māsa, un krustmāte Dženifera pēc kapteiņa Triviljena nāves iegūst līdzīgas mantojuma daļas. Protams, ka Silvija viņa ir Džima māsa nespēj ne mušu nosist, bet par viņas vīru es tā neteiktu. Viņš ir no tiem, kurus es nosauktu par pretīgiem, brutāliem tēviņiem. Jūs zināt uzspēlēti, pretīgi laipns, pinas ar sievietēm un tamlīdzīgi, turklāt samērā droši zināms, ka finansiālās nepatikšanās. Nauda, kuru viņi iegūs, patiesībā piederētu Silvijai, bet viņam jau nu tas neko daudz nenozīmē. Visai drīz viņš pamanītos no viņas to izdabūt.

-   Izklausās, ka viņš ir ļoti nepatīkams tips, secināja misters Enderbijs.

-   O, jā. Piedauzīgi izskatīgs. Sievietes pa kaktiem runā ar viņu par seksu. īsti vīrieši viņu nevar ciest.

-   Nu, tas varētu būt pirmais aizdomās turamais, teica misters Enderbijs un kaut ko pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā. Jānoskaidro viņa piektdienas gaitas. To visvieglāk izdarīt, par ieganstu minot vēlēšanos intervēt populāro kriminālromānu rakstnieku, pareizi?

-   Lieliski, atbildēja Emīlija. Nākamais ir Braiens, Džima jaunākais brālis. Uzskata, ka viņš dzīvo Austrālijā, bet tikpat labi viņš varēja atgriezties. Domāju, ka reizēm to dara bez brīdinājuma.

-   Mēs varētu viņam aizsūtīt telegrammu.

-  Tā arī izdarīsim. Krustmāte Dženifera ir ārpus saraksta. Spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējusi, viņa tiešām ir brīnišķīga sieviete. Ar raksturu. Tomēr, ja padomā, viņa nebija pārāk tālu, tikai Ekzīterā. Viņa varēja atbraukt pie brāļa, viņš varēju pateikt kaut ko riebīgu par viņas vīru, kuru viņa dievina, un viņa varēja kļūt traka aiz dusmām, paķert sitamo un iegāzt.

-    Vai domājat, ka tā tiešām varēja notikt? jautāja misters Enderbijs.

-   Nedomāju, taču nekad neko nevar zināt. Tad vēl ir sulainis. Šis vīrs saskaņā ar testamentu saņem tikai simt mārciņas, un izskatās, ka ar viņu viss ir kārtībā, bet atkal nekad neko nevar zināt. Viņa sieva ir misis Bellingas, Trīs kroņu īpašnieces, meita. Domāju, ka pačīkstēšu viņai uz pleca, kad atgriezīšos. Viņa izskatās gluži mātišķa un romantiska dvēsele. Jādomā, viņai kļūs manis ļoti žēl, jo manam jaunajam iecerētajam droši vien jāiet cietumā, un viņa var izpļāpāt kaut ko noderīgu. Un vēl, protams, ir pats Sitfordas nams. Kā jums liekas, kas mani pārsteidza, kas likās neparasts?

-Nezinu.

-    Šīs Villctas. Tās, kuras iekārtojās tēvoča mājā ziemas vidū. Te ir darīšana ar kaut ko briesmīgi dīvainu,

-   Jā, tas ir savādi, piekrita misters Enderbijs. Tur kaut kam jāslēpjas kaut kam, kas saistīts ar kapteiņa Triviljena agrāko dzīvi.

Arī tas galdiņa dancināšanas seanss bija dīvains, viņš piemetināja. Domāju, ka uzrakstīšu par to avīzei.

-   Kas tas par seansu?

Čārlzs Enderbijs ar patiku atstāstīja notikumu. Viņš nebija palaidis garām neko, kas kaut nedaudz saistīts ar slepkavību.

-   Mazliet savādi, vai ne? viņš nobeidza. Domāju, tas liek padomāt. Šajās izdarībās kaut kas var slēpties. Pirmo reizi es tā īsti saskaros ar pārdabiskām lietām.

Emīlija viegli nodrebēja.

-   Pārdabiskas lietas es nevaru ciest, viņa teica. Taču arī man sāk likties, ka te, kā jūs nupat minējāt, slēpjas kaut kāda saistība. Bet cik… cik tas ir drausmīgi!

-   Šādi seansi nekad neliekas kaut kas reāls, vai ne? Ja vecā zēna gars varēja atnākt pie viņiem un pateikt, ka ir miris, kāpēc tas nevarēja pateikt, kurš viņu noslepkavojis? Tas taču būtu tik vienkārši.

-   Es jūtu, ka atslēga varētu slēpties Sitfordā,

-   domīgi novilka Emīlija.

-   Jā. Manuprāt, to vajadzētu pamatīgi izmeklēt, turpināja Enderbijs. Esmu noīrējis mašīnu un došos ceļā pēc kādas pusstundas. Jūs varat braukt man līdzi.

-Tā arī darīšu, atbildēja Emīlija. Un kā ar majoru Bernebiju?

-   Viņš taisījās iet kājām, paskaidroja Enderbijs. Laikam devās ceļā tūlīt pēc līķa apskates. Ja gribat zināt manas domas, viņš noteikti vēlējās izvairīties no manis, jo neviens jau labprātīgi nebristu tādā šķīdonī.

-   Vai ar auto varēs izbraukt?

-  O, jā! Šī ir pirmā diena, kad mašīnas tiek cauri.

-   Nu, ko, teica Emīlija, pieceldamās kājās.

-   Laiks atgriezties Trīs kroņos, lai varu sakravāt ceļasomu un ātri izraudāties uz misis Bellingas pleca.

-   Neuztraucieties! mistera Enderbija balss skanēja visai idiotiski. Droši paļaujieties uz mani!

-   Tieši tā es arī domāju darīt, atbildēja Emīlija, lai gan viņas vārdiem trūka ticamības. Cik jauki, ka ir kāds, uz ko var paļauties!

Emīlija Trefjūza patiešām bija ļoti prātīga jauna sieviete.

Divpadsmitā nodaļa ARESTS

Kad Emīlija atgriezās Trīs kroņos, viņai uzsmaidīja laime, un viņa ieskrēja tieši krūtīs misis Bellingai, kura stāvēja gaitenī.

-   Ak, misis Bellinga! iesaucās Emīlija. Es pēcpusdienā braucu projām.

-   Jā, jaunkundz. Četros desmit uz Ekzīteru, jaunkundz?

-   Nē, es braucu uz Sitfordu.

-   Uz Sitfordu?

Misis Bellingas sejas izteiksme liecināja par dzīvīgu ziņkāri.

-   Jā, un gribēju pajautāt, vai jūs nezināt, kur es tur varētu apmesties.

-  Jūs gribat tur apmesties? Ziņkāre pieauga.

-   Jā, tas ir… Ak, misis Bellinga, vai šeit ir kāds stūrītis, kur mēs varētu netraucēti kādu brītiņu parunāt?

Ar tādu kā savādu degsmi misis Bellinga veda viņu uz savu kabinetu. Tā bija neliela, mājīga istaba, kurā sprēgāja milzīgs kamīns.

-   Jūs taču nevienam nestāstīsiet, vai ne? iesāka Emīlija, labi apzinādamās, ka no visiem ievadvārdiem pasaulē šie visdrošāk izraisīs misis Bellingas interesi un līdzjūtību.

-   Nē, bez šaubām, jaunkundz. Es nevienam nestāstīšu, atbildēja misis Bellinga, un viņas acis ziņkārībā iezibsnījās.

-Saprotiet, misters Pīrsons…

-  Jaunais kungs, kurš bija šeit apmeties piektdien? Un kuru arestēja policija?

-Arestēja? Vai tiešām domājat, ka viņu arestēja?

-Jā, jaunkundzi Nav vēl pagājusi ne pusstunda.

Emīlija nobāla.

-Jūs… jūs esat pārliecināta?

-   Jā, jaunkundz. Mūsu Eimija to uzzināja no seržanta.

, Cik tas ir šausmīgi! izsaucās Emīlija. Viņa bija to gaidījusi, bet tāpēc jau nekļuva vieglāk. Saprotiet, misis Bellinga, es… es esmu viņa saderinātā. Un viņš nav to izdarījis, tāpēc, ka… ak Kungs, tas ir tik šausmīgi!

Šajā brīdī Emīlija sāka raudāt. Viņa gan bija stāstījusi Čārlzam Enderbijam par saviem nodomiem, bet nu viņu šausmināja tas, ka asaras nāca tik viegli. Jo nav viegli raudāt pēc pasūtījuma. Šoreiz aiz šīm asarām slēpās kaut kas pārāk patiess. Tas viņu biedēja. Viņa nedrīkst būt vāja. Vājums vismazāk palīdzētu Džimam. Būt apņēmīgai, loģiski domāt un skaidri redzēt tās ir īpašības, kuras dos punktus spēlē. Sentimentālas asaras vēl nekad nevienam nav palīdzējušas.

Tomēr tās sniedza atvieglojumu, lai varētu virzīties tālāk. Raudāšana nenoliedzami pavērs ceļu misis Bellingas līdzjūtībai. Tad kāpēc gan kārtīgi neizraudāties, kamēr viņa ir blakus. Sekoja patiess šņukstu izvirdums, kuram vajadzēja aizskalot visas nelaimes, šaubas un agrāk neiepazītas bailes.

-   Nu, nu, dārgā, neņemiet to tik ļoti pie sirds, klusināja misis Bellinga. Viņa aplika Emīlijas pleciem savu lielo, mātišķo roku un mierinoši papliķēja. Tas taču skaidrs, ka viņš nav to izdarījis. Parasts jauks, jauns kungs. Policisti taču ir aitasgalvas, un to jau es pirmīt teicu. Daudz ticamāk, ka tur vainīgs kāds zaglīgs kramplauzis. Un tagad neraizējieties, dārgā! Viss būs labi, gan redzēsiet.

-   Es viņu tik šausmīgi mīlu, vaimanāja Emīlija.

Mīļais Džims, tik mīļš, tik jauks, tik zēnisks, bezpalīdzīgais, nepraktiskais Džims. Tik ļoti atkarīgs no tā, ko nepareizā brīdī nepareizi izdarījis. Kādas viņam izredzes divcīņā ar stingro, apņēmīgo inspektoru Narekotu?

-   Mums viņš jāizglābj! Emīlija caur elsām izdvesa.

-    Protams, ka mēs to darīsim. Protams, ka darīsim, misis Bellinga viņu mierināja.

Emīlija enerģiski pārbrauca acīm, pēdējo reizi nošņaukājās, norija pēdējās asaras un, pacēlusi galvu, apņēmīgi vaicāja:

-   Kur es Sitfordā varu apmesties?

-   Sitfordā? Jūs esat cieši nolēmusi doties uz turieni?

-  Jā, Emīlija sparīgi māja ar galvu.

-   Nu, labi, misis Bellinga pie sevis apsvēra. Priekš jums ir tikai viena vieta, kur apmesties. Nekā daudz jau Sitfordā nav. Ir lielā māja, Sitfordas nams, kuru kapteinis Triviljens uzbūvēja un kas tagad izīrēts dāmai no Dienvidāfrikas. Un ir sešas dzīvojamēkas, kuras arī viņš uzbūvēja. Piektais numurs pieder Kērtisam, kurš strādāja Sitfordas namā par dārznieku, un misis Kērtisai. Viņa vasarā izīrē istabas, kapteinis to atļāva. Un citas vietas, kur apmesties, nav, tas ir fakts. Vēl ir kalējs un pasts, bet Mērijai Hibbertai ir seši bērni un viņa dzīvo kopā ar svaini. Kalēja sieva gaida astoto, tā ka tur arī neatradīsies ne stūrīša. Bet kā jūs domājat tikt uz Sitfordu, jaunkundz? Esat noīrējusi mašīnu?

-  Domāju braukt kopā ar misteru Enderbiju.

-Ā, un interesanti, kur paliks viņš?

-   Domāju, ka arī viņš apmetīsies pie misis Kērtisas. Vai viņai atradīsies istaba mums abiem?

-  Nu, nezinu, vai tādai jaunai dāmai kā jūs tas būtu piedienīgi, iebilda misis Bellinga.

-  Viņš ir mans brālēns, paskaidroja Emīlija. Viņa nešaubījās, ka pieklājības normu pārkāpšana misis Bellingai varētu nepatikt.

Viesnīcnieces sarauktā piere izlīdzinājās.

-   Nu, tad jau viss būs kārtībā, viņa negribīgi piekāpās, un visai ticami, ka viņi jūs iekārtos lielajā mājā, ja nejutīsieties ērti pie misis Kērtisas.

-   Atvainojiet, ka biju tāda muļķe, noteica Emīlija, vēlreiz izslaucīdama acis.

-  Tas taču ir dabīgi, dārgumiņ. Un tagad jums ir vieglāk.

-  Tiešām, Emīlija no sirds piekrita, man ir daudz vieglāk.

-   Labi izraudāties un iedzert tasi labas tējas kas gan var būt vēl jaukāk! Un tasi labas tējas, dārgumiņ, jūs dabūsiet tūdaļ, pirms dodaties salt tajā braucienā.

-   Ak, pateicos, bet es tiešām nezinu, vai vēlos…

-   Nav svarīgi, vai jūs vēlaties. Jūs to dzersiet! noskaldīja misis Bellinga, apņēmīgi piecēlās un devās uz durvīm. Un pasakiet Amēlijai Kērtisai, ka es lūdzu, lai viņa rūpējas pārjums, lai gādā, ka jūs kārtīgi paēdat un pārlieku neraizējaties.

-  Jūs esat tik laipna, pateicās Emīlija.

-   Un vēl es turēšu vaļā acis un ausis, teica misis Bellinga, ar baudu pieteikdamās uz savu piedzīvojuma daļu. Ir tik daudz sīkumu, kurus es dzirdu un kuri nekad nenonāk līdz policijai. Un visu, ko uzzināšu, es noteikti pastāstīšu jums, jaunkundz.

-   Vai tiešām?

-Jā, to es izdarīšu. Nesatraucieties, mīļā, jūsu dārgumiņu no nepatikšanām mēs izpestīsim ātri vien!

-  Jāiet sakravāt mantas, Emīlija piecēlās.

-   Tēju es jums likšu ienest, piebilda misis Bellinga.

Emīlija devās augšā, sakravāja savas nedaudzās mantas ceļasomā, izskaloja acis ar aukstu ūdeni un uzlika sejai bagātīgu pūdera kārtu.

-   Esi padarījusi sevi par putnubiedēkli, viņa uzrunāja savu spoguļattēlu, tad uzlika vēl pūderi un iesārtināja vaigus.

"Dīvaini," Emīlija pie sevis turpināja, "es jūtos nesalīdzināmi labāk. Reizēm ir vērts izskatīties nošļ ukušai."

Viņa pašķindināja zvaniņu. Apkalpotāja, simpātiskā konstebla Greivza svaine, ieradās nekavējoties. Emīlija iespieda viņai mārciņas banknoti un skaidri un gaiši palūdza pietaupīt jelkuru informāciju, kuru izdotos pa aplinku ceļiem iegūt no policijas aprindām. Meitene bija gatava palīdzēt.

-    Misis Kērtisa Sitfordā? Es tiešām to izdarīšu, jaufikundz. Darīšu visu, ko varēšu. Mēs visi jūtam jums līdzi, jaunkundz, daudz vairāk, nekā es spēju izteikt. Es sev visu laiku saku: "Esi pateicīga, ka tas nav tavs Freds." Jā, to es visu laiku sev daudzinu. Es sajuktu prātā nudien. Pēdējo sīkumu, kas nāks man ausis, es pateikšu jums, jaunkundz.

-  Jūs esat eņģelis, Emīlija bija pateicīga.

-   Gluži kā sešu pensu grāmatelē, ko nesen nopirku. Saucas Sīringas slepkavība. Un vai zināt, kas viņus uzveda uz īstā slepkavas pēdām, jaunkundz? Vienkāršs gabaliņš zīmogvaska. Jūsu kungs ir izskatīgs, mis, vai ne? Nemaz nav līdzīgs tām viņa bildēm avīzēs. Esmu pārliecinātā, ka jūsu un viņa labā izdarīšu visu, ko varēšu.

Un tā, piedzīvojumu romānu gaisotnes apņemta, Emīlija atstāja Trīs kroņus, apzinīgi izmalkojusi pēc misis Bellingas rīkojuma atsūtīto tējas tasi.

-   Starp citu, viņa teica Enderbijam, kad vecais fOrdiņš sāka kustēties, neaizmirstiet, ka jūs esat mans brālēns.

-  Kādēļ tā?

-   Viņiem te, laukos, ir tik šaura domāšana, paskaidroja Emīlija. Domāju, ka tā būs labāk.

129

-   Lieliski! Tādā gadījumā, atbildēja misters

A. Kusli • 11

Enderbijs, redzot, ka paveras jaunas iespējas, es jūs saukšu par Emīliju.

-Labi, brālēn. Un kāds ir jūsu vārds?

-  Čārlzs.

-   Lai notiek, Čārlz!

Mašīna ripoja augšup pa Sitfordas ceļu.

Trīspadsmitā nodaļa SITFORDĀ

Pirmais skats uz Sitfordu Emīliju gluži vai apbūra. Nogriezušies no galvenā ceļa kādas jūdzes aiz Ekshemptonas, viņi brauca augšup pa nelīdzenu tīreļa ceļu, līdz sasniedza ciematiņu, kurš gulēja tieši tīreļa malā. Ciematiņā bija smēde un maza ēciņa, kurā zem viena jumta sadzīvoja pasta kantoris un saldumu veikaliņš. No šejienes viņi turpināja virzīties pa šauru celiņu un nonāca pie nesen uzbūvētu mazu granīta namiņu rindas. Pie otrā no tiem auto apstājās, un šoferis labprāt pastāstīja, ka šis esot tas, kurā dzīvo misis Kērtisa.

Misis Kērtisa bija maza, tieva sieviete sirmiem matiem. Viņa šķita enerģiska un ķildīga rakstura. Misis Kērtisa dega nepacietībā uzzināt ko vairāk par slepkavību, jo šī ziņa tikai šorīt bija atkļuvusi līdz Sitfordai.

-   Jā, protams, es jūs varu izmitināt, jaunkundz, un jūsu brālēnu ari, ja viņš var pagaidīt, kamēr uzklāšu jaunas segas. Ceru, ka jums nebūs iebildumu ēst kopā ar mums. Jā, kas tam varētu noticēt! Kapteinis Triviljens noslepkavots, tāda vēsts! Atšķirti no pasaules mēs esam kopš piektdienas rīta, un šorīt, kad pienāca šī ziņa, es biju galīgi apstulbusi. "Kapteinis ir beigts," teicu Kērtisam, "un tas pierāda, cik pasaule mūsdienās ir samaitāta." Bet es jūs te runādama aizkavēju, jaunkundz. Nāciet iekšā, un kungs arī! Man jau tējkanna vārās, un tūlīt pat varēsiet iedzert pa tasei tējas, jo noteikti esat ceļā nonīkuši, lai gan, protams, šodien ir siltāks nekā pirms dažām dienām. Sniegs bija astoņas desmit pēdas dziļš.

Slīkdami vārdu plūdos, Emīlija un Čārlzs Enderbijs tika ievesti viņu jaunajā miteklī. Emīlijai ierādīja mazu, ļoti spodru istabiņu. Pa tās logiem varēja redzēt Sitfordas bāku. Čārlza istabiņa ari bija maza, ar logiem uz mājas priekšu un celiņu. Istabiņā bija mazītiņa kuinodīte ar atvilktnēm un mazgājamais galds.

-   Lieliski, teica Čārlzs, kad šoferis blakus gultai bija novietojis viņa ceļasomu, saņēmis pienācīgu samaksu par braucienu un atvadījies. Lieliski, ka mēs esam šeit. Ja mēs vēl nezinām vi

su, kas jāzina par ikvienu, kurš dzīvo šeit, Sitfordā, tas ir jāuzzina, un, ja mēs to neuzzināsim turpmākajā ceturtdaļstundā, es apēdīšu savu cepuri!

Desmit minūtes vēlāk viņi stāvēja mājīgajā virtuvītē, un viņus iepazīstināja ar Kērtisu, visai skarba izskata vecu vīru sirmiem matiem. Bija uzklāts karalisks galds ar stipru tēju, maizi un Sviestu, Devonšīras krējumu un cieti novārītām olām. Kamēr viņi ēda un dzēra, varēja klausīties. Pusstundas laikā viņi zināja visu, ko vajadzēja uzzināt par mazās kopienas iedzīvotājiem.

Pirmā bija mis Pērshauza, kura dzīvoja ceturtajā namiņā, vecmeita kopš neatminamiem laikiem un būtne ar mainīgu garastāvokli. Pēc misis Kērtisas stāstītā, viņa pirms sešiem gadiem bi ja ieradusies šeit, lai nomirtu.

I

Bet, ticiet vai nē, jaunkundz, Sitfordas gaiss ir tik veselīgs, ka kopš dienas, kad viņa šeit ieradās, viņa ir lieliski atspirgusi. Brīnišķīgs, tīrs gaiss, kas ir kā radīts plaušu vainām. Mis Pērshauzai ir krustdēls, kurš reizi pa reizei atbrauc viņu apciemot, tieši pašlaik viņš atrodas šeit. Pieskata, lai nauda neaiziet no ģimenes, tā gan. Ļoti garlaicīgi tādam jaunam džentlmenim šajā gadalaikā. Bet redziet, ir dažādi veidi, kā izklaidēties, un viņa atbraukšana ir kā likteņa dāvana jaunajai dāmai Sitfordas namā. Nabaga jaunā meitene kurš varēja izdomāt vest

132

viņu ziemas laikā uz tām milzīgajām Sitfordas kazarmām. Savtīgas, lūk, kādas ir dažas mātes. Jā, ļoti skaista, jauna lēdi ja. Misters Ronalds Garfīlds tur ciemojas tik bieži, cik vien var atļauties, lai nepamestu novārtā mis Pērshauzu.

Čārlzs Enderbijs un Emīlija apmainījās skatieniem. Čārlzs atcerējās, ka Ronalds Garfīlds lika pieminēts kā viens no galdiņa dancināšanaS dalībniekiem.

Sestais namiņš šeit, manā pusē, turpināja misis Kērtisa, aizņemts tikai nupat. Džentlmenis, vārdā Djūks. Tas ir, ja viņu var saukt par džentlmeni. Protams, viņš tāds var būt un var nebūt. Grūti pateikt ļaudis mūdienās nav tik izvēlīgi, kādi mēdza būt kādreiz. Viņam augstsirdīgi atļauts nemaksāt par šo vietu. Misters Djūks ir kautrīgs džentlmenis pēc skata varētu būt bijušais karavīrs, lai gan kaut kā neprot uzvesties. Ne tāds kā majors Bernebijs, kurā no pirmā acu uzmetiena var pazīt karavīru, īstu džentlmeni.

Trešajā numurā dzīvo misters Raikrofts, maza auguma pavecs džentlmenis. Runā, ka viņš kaut kur ārzemēs ķēris putnus Britu muzejam. Kā viņus tur sauca… ja, naturālists. Vienmēr pa āru un klīst pa tīreli, kad laiks nav pārāk slikts. Un viņam ir ļoti jauka bibliotēka. Viņa mājiņā ir gandrīz vai tikai grāmatplaukti.

Otrais numurs pieder kādam invalidam. Šis džentlmenis, kapteinis Vaiets, dzīvo viens, tikai ar savu kalpu — indieti. Nabaga puisis, viņam tiešām salst, ai, kā salst. Kalpam, es domāju, nevis kapteinim. Nav jau ko brīnīties, atbraucis no siltām zemēm. Karstums, kādu viņi uztur mājiņā, jūs varētu nobiedēt. Kā cepeškrāsnī.

Pirmais numurs ir majora Bernebija kotedža. Dzīvo pilnīgi viens Jā, un agri no rīta es eju pie viņa uzkopt. Viņš ir ļoti akurāts džentlmenis, ļoti izvēlīgs. Viņi ar kapteini Triviljenu bija nešķirami sirdsdraugi. Draugi uz mūžu. Un viņiem abiem pie sienām ir kaut kādi svešu zemju zvēru galvu izbāzeņi.

Kas attiecas uz abām Villetām, te ir kaut kas, ko neviens nespēj saprast. Milzums naudas. Viņas apgādā Emoss Pārķers no Ekshemptonas, un viņš man stāsta, ka viņu nedēļas izdevumi esot krietni pāri astoņām vai deviņām mārciņām. Jūs neticēsiet, cik raibi iet viņu mājā! Paņēma līdzi kalpones no Ekzīteras, tiešām, bet tām tur nepatīk, tās grib mukt projām, un esmu pārliecināta, ka viņām nav ko pārmest. Misis Villeta divreiz nedēļā ar savu mašīnu sūta viņas uz Ekzīteru, un, ja reiz tāda pretimnākšana, viņas bija ar mieru palikt, bet, pēc manas saprašanas, ir visai dīvaini aprakt sevi šādā vielā, ja esi tāda eleganta dāma. Nu, ko, laikam būtu jānovāc tējas trauki.

Viņa dziļi ievilka elpu, un tāpat darīja ari Čārlzs un Emīlija. Ziņu straume noplaka. Daudz netrūka, ka viņi tajā būtu noslīkuši. Čārlzs iedrošinājās uzdot jautājumu.

-  Vai majors Bernebijs ir jau atgriezies?

Misis Kērtisa sastinga ar paplāti rokās.

-   Jā, atnāca, kājas pa zemi vilkdams, kādu pusstundu pirms jūsu atbraukšanas. "Klausieties, ser," es kliedzu viņam, "jūs visu ceļu no Ekshemptonas esat nācis kājām?" Un viņš kā vienmēr stingrā balsī atbild: "Kāpēc gan ne? Ja vīrietim ir divas kājas, viņam nav vajadzīgas nekādas mašīnas. Kā jūs zināt, es to daru vismaz reizi nedēļā, misis Kērtisa." "O, jā, ser," es saku, "bet tas ir citādi. Kā pēc visām tām šausmām sakarā ar slepkavību un izmeklēšanu jūs varējāt atrast tādu spēku gājienam?" Bet viņš tikai kaut ko noņurdēja un aizgāja tālāk. Izskatās gan viņš slikti. Tas ir brīnums, kā vispār piektdienas vakarā viņš spēja uz turieni aiziet. Drosmīgs, es teiktu, viņa gados. Tā nosoļot un trīs jūdzes sniega vētrā! Varat teikt, ko gribat, bet mūsdienās jaunie džentlmeņi nav nekas salīdzinājumā ar vecajiem. Tas misters Ronalds Garfīlds, viņš nekad neko tādu nevarētu dabūt gatavu! Es un misis Hibberta no pasta, un misters Ponds, kalējs, mēs visi uzskatām, ka misters Garfīlds nekādā gadījumā nedrīkstēja ļaut viņam iet vienam pašam, bet viņš atļāva. Viņam vajadzēja iet līdzi. Ja majors Bernebijs pazustu sniega kupenās, visi pārmestu misteram Garfīldam. Tas nu ir fakts.

Ar triumfējošu sejas izteiksmi viņa pazuda trauku mazgātuvē starp tējas traukiem. Misters Kērtiss domīgi pārvietoja veco pīpi no labā mutes kaktiņa uz kreiso.

-  Sievietes, viņš teica, daudz runā. Un pusi no runāšanai patērētā laika viņas nezina, vai tas, par ko viņas runā, ir patiesība.

Emīlija un Čārlzs uzņēma šo paziņojumu klusēdami. Jūtot, ka nekas vairs nesekos, Čārlzs apsti prinoš i nomurmināja:

-Tur jums liela taisnība.

-   Ak! nopūtās misis Kērtisa un apklusa. Klusums likās tik jauks un pārdomu pilns.

Čārlzs piecēlās.

-   Domāju, ka aizkāpšu apciemot veco Bernebiju un pateikšu viņam, ka fotografēšana noliks rīt no rīta.

-   Es iešu jums līdzi, teica Emīlija. Gribu zināt, ko viņš īsti domā par Dzimu un ko vispār domā par noziegumu.

-   Vai jums ir gumijas zābaki, vai kas tamlīdzīgs? Arā ir drausmīgs šķīdonis.

-   Es Ekshemptonā nopirku garos zābakus, atbildēja Emīlija.

-  Jūs gan esat praktiska meitene. Par visu padomājat.

-   Par nelaimi, teica Emīlija, tas nekādi nepalīdzēs jums noskaidrot, kurš ir slepkava. Tas vienīgi var palīdzēt izdarīt slepkavību, viņa domīgi piebilda.

-    Nu, ko, tikai nenoslepkavojiet mani, pajokoja misters Enderbijs.

Viņi aizgāja. Misis Kērtisa nekavējoties atgriezās virtuvē.

-   Viņi aizgāja pie majora, paskaidroja misters Kērtiss.

-   Ak tā! iesaucās misis Kērtisa. Nu, ko tu domā? Vai viņi ir mīļākais un mīļākā, vai nav? Saka, ka, brālēnam apprecot māsīcu, notiekot sliktas lietas. Kurli un mēmi, un plānprātīgi dzimstot, un visādas citādas ļaunas būšanas. Viņš ir tik mīļš pret viņu, to var uzreiz pamanīt. Kas attiecas uz jaunkundzi, viņa ir no klusajiem ūdeņiem, uz mata kā mana vecā krustmāte Sāra Belinda. Nu, pie velna viņu un tos vīriešus! Interesanti, kas viņai tagad padomā? Vai saproti, ko es domāju, Kērtis?

Misters Kērtiss ņurdēja vien.

-   Pēc manas pārliecības, viņa grib palīdzēt tam jaunajam džentlmenim, kuru polici ja tur aizdomās par slepkavību. Un viņa ir ieradusies šeit, lai izošņātu un apskatītos, ko var noskaidrot. Piemini manus vārdus, teica misis Kērtisa, slaukot porcelāna tasītes, ja te būs ko atrast, tad viņa atradīs.

Četrpadsmitā nodaļa VILLETAS

Brīdī, kad Čārlzs un Emīlija devās ciemos pie majora Bernebija, inspektors Narekots bija apsēdināts Sitfordas nama viesistabā un centās tikt skaidrībā, kāds iespaids viņam radies par misis Villetu.

Iztaujāšanu viņš varēja sākt tikai tagad, jo līdz pat šim rītam ceļi bija neizbraucami. Narekots patiesībā nebija zinājis, ko īsti cer te atklāt, bet nudien nebija paredzējis to, kas viņu šeit sagaidīja. Sarunas vadību savās rokās ātri vien pārņēma misis Villeta.

Viņa bija steidzīgi iedrāzusies istabā un šķita gauži darbīga un rosīga. Inspektors ieraudzīja garu sievieti ar šauru seju un asu skatienu, mugurā misis Villetai bija elegants sarežģīta adījuma kostīms, kas likās mazliet par pārgalvīgu lauku videi. Viņa nēsāja vairākus vērtīgus gredzenus un visai daudz rotu ar ļoti labām un dārgām mākslīgajām pērlēm.

-   Inspektors Narekots? jautāja misis Villeta.

-   Saprotams, ka jūs gribat apskatīt māju. Kāda satriecoša traģēdija! Gandrīz vai nespēju tam noticēt. Ziniet, mēs par to uzzinājām tikai šorīt. Tas bija šausmīgs trieciens. Vai neapsēdīsieties, inspektor? Šī ir mana meita Violeta.

Narekots gandrīz vai nebija pamanījis jauno būtni, kura kopā ar misis Villetu ienāca istabā, tomēr viņa bija ļoti skaista meitene, gara, gaišiem matiem un lielām, zilām acīm.

Ari misis Villeta apsēdās.

-   Vai es jums kaut kā varētu palīdzēt, inspektor? Visai maz zinu par nabaga kapteini Triviljenu, bet, ja atrastos kas tāds, kas, pēc jūsu domām, varētu…

-   Pateicos, kundze, inspektors lēni noteica.

-   Protams, mēs nekad nezinām, kas var izrādīties noderīgs.

-   Es gluži labi to saprotu. Iespējams, ka mājā atrodas kaut kas, kas var viest skaidrību šajā skumjajā notikumā, bet es gan šaubos. Kapteinis Triviljens aizvāca visas savas personīgās mantas. Viņš pat baidījās, ka es varētu aiztikt viņa makšķerpiederumus, nabaga mīļais cilvēks. Viņa klusu iesmējās.

-  Jūs nebijāt pazīstama ar viņu?

-   Pirms paņēmu māju, jūs domājat? Ak, nē.

Kopš tā laika vairākas reizes esmu lūgusi kapteini paviesoties šeit, bet viņš tā ari neatbrauca. Briesmīgi kautrīgs, nabadziņš. Tāds nu viņš bija. Esmu pazinusi dučiem tādu vīriešu. Viņus sauc par sieviešu nīdējiem un vēl visādos muļķīgos vārdos, bet patiesībā pie visa vainīga kautrība. Ja es būtu varējusi tikt kapteinim klāt, apņēmīgi runāja misis Villeta, ātri vien atbrīvotu viņu no visām šīm muļķībām. Tāda tipa vīrieši vēlas tikai to, lai pret viņiem izturētos nepiespiesti.

Inspektors Narekots sāka izprast kapteiņa Triviljena izveidotās spēcīgās aizsardzības pozīcijas pret īrniecēm.

-   Mēs abas viņu lūdzām, turpināja misis Villeta. Vai ne, Violet?

-  Jā, māt.

-  Sirdī patiešām īsts, vienkāršs jūrnieks, teica misis Villeta. Visām sievietēm patīk jūrnieki, inspektor Narekot.

Šajā mirklī inspektoram Narekotam ienāca prātā, ka pagaidām sarunas groži atradušies tikai misis Villetas rokās. Viņš bija pārliecinājies, ka šī kundze ir ārkārtīgi gudra sieviete. Jā, viņa varēja būt bez vainas, vismaz tā izskatījās. No otras puses, tā varēja arī nebūt.

-   Informācija, kuru es ļoti vēlos iegūt, ir šāda, Narekots pateica un apklusa.

-  Jā, inspektor?

-   Majors Bernebijs, kā jūs, bez šaubām, zināt, atrada līķi. Un to izdarīt viņam lika nejaušība, kuras sākums meklējams šajā mājā.

-   Jūs domājat…?

-  Es domāju galdiņa dancināšanu. Lūdzu jūsu piedošanu, beL.. Narekots strauji pagriezās. Meitene izdvesa tikko dzirdamu skaņu.

-   Nabaga Violeta, teica māte. Viņa bija briesmīgi satriekta… mēs visi bijām! Pilnīgi neizskaidrojami. Neesmu māņticīga, bet patiešām tas bija kaut kas pilnīgi neizskaidrojams.

-  Tātad tas piepildījās?

Misis Villetas acis iepletās.

-   Piepildījās? Protams, ka piepildījās. Tobrīd es nodomāju, ka tas ir joks ļoti cietsirdīgs joks, kam pamatā pilnīgs gaumes trūkums. Man bija aizdomas, ka jaunais Ronalds Garfīlds…

-   Ak, nē, māt! Esmu pārliecināta, ka viņš nejokoja. Viņš no sirds zvērēja, ka nav jokojis.

-   Es stāstu, ko iedomājos tajā brīdī, Violet. Vai tad varēja iedomāties ko citu?

-  Jā, tam vajadzēja būt dīvaini, lēnām noteica inspektors. Jūs jutāties ļoti sarūgtināta, misis Villeta?

-   Mēs visi tā jutāmies. Līdz tam brīdim tā bija, nu, vieglprātīga muļķošanās. Jūs jau zināt, kā tadas lietas notiek. Jautra izklaide ziemas vakarā. Un tad pēkšņi šis! Es biju tik nikna.

-   Nikna?*

-   Nu, dabīgi. Domāju, ka to kāds dara apzināti kā jau teicu, joka pēc.

-  Un tagad?

-  Tagad?

-Jā. Ko jūs domājat tagad?

Misis Villeta izteiksmīgi noplātīja rokas.

-  Nezinu, ko domāt. Tas… tas ir pārdabiski.

-  Un jūs, mis Villeta?

-   Es? meitene ierunājās. Es… es nezinu. Es to nekad neaizmirsīšu. Man tas rādās sapņos. Nekad vairs neriskēšu dancināt galdiņu.

-    Misters Raikrofts, manuprāt, teiktu, ka notikušais nav apšaubāms, piebilda māte. Viņš visādām tādām lietām tic. Un, patiešām, arī es jūtu, ka jāsāk ticēt. Kādu gan citu izskaidrojumu te lai atrod, izņemot to, ka tā bijusi īsta, nepārprotama ziņa no gara.

Inspektors pašūpoja galvu. Notikums ar galdiņa dancināšanu draudēja novest viņu uz maldu takas. Nākamais jautājums skanēja daudz ikdienišķāk.

-   Vai jums ziemā šeit neliekas ļoti nemīlīgi, misis Villet?

-        O, mums šeit patīk. Tāda pārmaiņa. Mēs, ziniet, esam no Dienvidāfrikas. Viņas balss skanēja ierasti moži.

-   Patiešām? Kādā Dienvidāfrikas daļā jūs dzīvojāt?

-   O! Keipā. Violeta nekad agrāk netika apmeklējusi Angliju. Tā viņu ir apbūrusi. Sniegs meitai šķiet kaut kas tik romantisks. Un šī māja patiešām ir ļoti mājīga.

-   Kas jūs pamudināja atbraukt uz šo pasaules malu? Inspektora balsī jautās neuzkrītoša ziņkāre.

-    Bijām lasījušas tik daudz grāmatu par Devonšlru, it īpaši par Dārtmūru. Vienu lasījām uz kuģa par Vidkombas gadatirgu. Mani vienmēr urdīja vēlme redzēt Dārtmūru.

-   Kas jums lika izvēlēties Ekshemptonu? Tā ir maza, galīgi nepazīstama pilsētiņa.

-   Nu… kā jau jums stāstīju, mēs lasījām tās grāmatas, un uz kuģa atradās zēns, kurš pastāstīja par Ekshemptonu viņš darīja to tik aizrautīgi.

-   Kā viņu sauca? pajautāja inspektors. Vai viņš bija no šīs puses?

-   Jā, kāds tad bija viņa vārds? Kallens, liekas. Nē, Smits. Cik muļķīgi no manas puses! Tiešām nevaru atcerēties. Jūs jau zināt, kā tas ir uz kuģa klāja, inspektor. Jūs tik viegli iepazīstaties ar cilvēkiem un plānojat ar viņiem atkal satikties un pēc nedēļas, kad esat izkāpuši krastā, nevarat pat droši atcerēties, kā viņus sauca! Viņa iesmējās. Bet viņš bija tik jauks puisis varbūt ne pārāk izskatīgs, tāds sarkanmatains, taču viņam bija tik burvīgs smaids.

■ Un tā ietekmē jūs nolēmāt sameklēt šajā pusē māju? smaidot jautāja inspektors.

-  Jā. Vai tas no mūsu puses nebija traki?

"Gudra," nodomāja Narekots. "Ļoti gudra."

Viņš sāka izprast misis Villetas taktiku. Karadarbību viņa vienmēr pārcēla uz ienaidnieka teritoriju.

-   Un jūs uzrakstījāt nekustamā īpašuma aģentam un painteresējāties par māju?

-   Jā, un viņi atsūtīja mums sīkas ziņas par Sitfordu. Izklausījās, ka tas ir tieši tas, ko mēs gribam.

-   Manai gaumei šajā gadalaikā gan tas neatbilstu,inspektors iesmējās.

-   Jāsaka, ka neatbilstu arī mūsējai, ja mēs būtu dzīvojušas Anglijā, atjautīgi atbildēja misis Villeta.

Inspektors piecēlās.

-   Kā jūs uzzinājāt nekustamā īpašuma aģenta vārdu Ekshemptonā? — viņš pajautāja. Tas taču nebija viegli.

Iestājās klusums. Pirmā pauze viņu sarunas laikā. Narekotam likās, ka misis Villetas acīs

pavīd īgnuma, pal dusmu dzirkstis. Viņš bija pavaicājis kaut ko tādu, kam atbildi misis Villeta nebija izdomājusi. Viņa vērsās pie meitas.

-   Kā mēs to atradām, Violet? Es nevaru atcerēties.

Meitenes acis tagad bija citādas. Viņa likās izbiedēta.

-   Nu,.protams, iesaucās misis Villeta. Pie Delfridža, informācijās birojā. Tas ir tik jauks. Es tur vienmēr interesējos par visu ko. Palūdzu viņiem šejienes labākā aģenta uzvārdu, un viņi man pateica.

"Ātri," novērtēja inspektors. "Ļoti ātri. Bet ne pietiekami ātri. Te nu jūs esat, kundze."

Viņš pavirši pārlūkoja māju. Nekā īpaša te nebija. Ne dokurrientu, ne aizslēgtu atvilktņu vai skapīšu. Misis Villeta Narekotu pavadīja, visu laiku mundri runādama. Laipni pateicies, viņš devās projām.

Atstājot māju, inspektors pār plecu notvēra meitenes skatienu. Par sejas izteiksmi šaubas neradās. Tās bija bailes, nepārprotamas bailes, kas parādījās brīdī, kad Violeta domāja, ka neviens viņu neredz.

Misis Villeta joprojām runāja.

145

• Ak, vai! Mums šeit ir viena nopietna nelaime. Ar kalpotājiem, inspektor. Viņi necieš dzīvi šādā nomalē. Visi līdzšinējie pēc kāda laika draud

A. Krisli 11

pamest mūs, un izskatās, ka jaunumi par slepkavību būs viņus atbaidījuši galīgi. Nezinu, ko iesākšu. Varbūt uz sludinājumu atsauksies vīriešu kārtas kalpotāji. To mums ieteica Ekzīteras darba birojā.

Inspektors atbildēja mehāniski. Viņš neklausījās runas plūdos, bet domāja par izteiksmi meitenes sejā, kura viņu bija tā pārsteigusi. Misis Villeta bija gudra bet ne tik gudra. Kāpēc Violeta izskatījās tik pārbiedēta, ja Vi lietām nav nekāda sakara ar kapteiņa Triviljena nāvi? Narekots atklāja pēdējo trumpi. Jau pārlicis kāju pār ārdurvju slieksni, viņš pagriezās atpakaļ.

-   Starp citu, jūs taču pazīstat jauno Pīrsonu, vai ne?

Šoreiz pauze bija nepārprotami daiļrunīga. Nāves klusums ilga kādu sekundi. Tad misis Villeta saņēmās.

-   Pīrsons? viņa teica. Es nedomāju…

Topašbrīd no istabas atskanēja dīvaina, nopūtai līdzīga skaņa, kurai sekoja kritiena troksnis. Vienā mirklī inspektors bija pāri slieksnim un atpakaļ telpā. Violeta Villeta gulēja bez samaņas.

-  Nabaga bērns! iekliedzās misis Villeta. Visa šī spriedze un trieciens. Šausmīgā galdiņa dancināšana un slepkavība piedevām. Viņa ir vāja. Liels paldies, inspektor! Jā, uz dīvāna, lūdzu. Nē, nedomāju, ka jūs vēl kaut kā varat palīdzēt. Liels paldies!

Narekots aizsoļoja pa iebrauktuvi, savilcis lūpas skarbā, nepielūdzamā vaibstā. Viņš zināja, ka Džims Pīrsons ir saderināts ar neparasti pievilcīgu meiteni, kuru jau bija nācies redzēt Londonā. Tad kāpēc Violetai Villetai vajadzēja noģībt, izdzirdot viņa vārdu? Kas saista Dzimu Pīrsonu un Villetas?

Ejot caur vārtiņiem, Narekots neizlēmīgi apstājās un tad izņēma no kabatas mazu piezīmju grāmatiņu. Viena tās lappuse bija piepildīta ar sešu kapteiņa Triviljena uzcelto namiņu iedzīvotāju uzvārdiem. Pretī katram vārdam varēja izlasīt nelielu piezīmju kopsavilkumu. Inspektora varenais rādītājpirksts apstājās pie ieraksta, kas attiecās uz sesto numuru. "Jā," viņš sev teica. "Būs labāk, ja viņu apciemošu."

Narekots moži aizsoļoja pa celiņu un uzstājīgi pieklauvēja pie sestā numura durvīm, aiz kurām mita misters Djūks.

Piecpadsmitā nodaļa VIZĪTE PIE MAJORA BERNEBIJA

Aizgājis pa taku līdz majora namiņa ārdurvīm, misters Enderbijs jautri pieklauvēja. Gandrīz tūlīt pat durvis atdarījās, un uz sliekšņa parādījās majora piesārtusī seja.

-   Tas esat jūs? namatēvs bez īpašas sajūsmas balsī secināja un bi ja gatavs tādā pašā garā turpināt, kad pamanīja Emīliju. Viņa balss mainījās.^

-   Šī ir mis Trefjūza, izklausījās, ka Čārlzs ar lepnumu izspēlē trumpja dūzi. Viņa ļoti vēlas jūs satikt.

-   Vai drīkstu ienākt? ar vissaldāko smaidu sejā palūdza Emīlija.

-   O, jā! Bez šaubām. Protams, protams… Nesakarīgi stomīdamies, majors atkāpās kotedžas dzīvojamajā istabā un sāka vilkt uz priekšu krēslus un stumdīt galdus.

Emīlija kā arvien ķērās taisni pie lietas.

-   Saprotiet, major, es esmu saderināta ar Džimu Dzimu Pīrsonu, ziniet. Un, bez šaubām, esmu par viņu šausmīgi noraizējusies.

Cītīgi stumdīdams galdu, majors pēkšņi sastinga ar pavērtu muti.

-   Ak, dārgā, viņš ierunājās, tas ir ļoti bēdīgi. Manu dārgo jaunkundz, es nespēju izteikt, cik ļoti man jūsu žēl.

-   Major Bernebij, pasakiet atklāti vai jūs pats ticat, ka viņš ir noziedznieks? Ak, un nebaidieties no šā vārda, ja tiešām tā domājat. Tas būs simtreiz labāk nekā meli.

-       Nē, es nedomāju, ka viņš ir noziedznieks, skaļā, pārliecības pilnā balsī atbildēja majors. Viņš pāris reizes spēcīgi papliķēja pa spilvenu un apsēdās iepretim Emīlijai. Šis puisis ir jauks un jauns cilvēks. Ņemiet vērā, viņš var būt pavājš. Nejūtietics apvainota, ja teikšu, ka viņš ir no tiem jaunajiem cilvēkiem, kuri viegli var noiet no ceļa, ja patrāpās kāds kārdinājums. Bet slepkavot nē. Un vēl ņemiet vērā, ka es zinu, ko runāju, jo savā laikā caur manām rokām izgājis daudz jaunkareivju. Mūsdienās ir modē izsmiet atvaļinātos virsniekus, bet tomēr, mis Trefjūza, šo to mēs zinām.

-   Esmu par to pārliecināta, atbildēja Emīlija, un esmu jums ārkārtīgi pateicīga par jūsu vārdiem.

-   Vai drīkstu piedāvāt viskiju ar sodu? jautāja majors. Baidos, ka nekas cits man neatradīsies, viņš taisnojās.

-   Nē, pateicos, major Bernebij.

-  Tad varbūt tikai sodas ūdeni?

-   Nē, paldies, Emīlija atteicās.

-   Vajadzētu vismaz tēju, majors kļuva domīgs.

-   Mēs jau padzērām, teica Čārlzs. Pie misis Kērtisas.

-   Major Bernebij, jautāja Emīlija. Kā jums šķiet kas to varēja izdarīt? Vai esat par to domājis?

-   Nē. Es negribu par to domāt, majors nopūtās. Sākumā likās skaidrs, ka tur kāds ielauzies, bet tagad policija apgalvo, ka tā neesot vis. Nu, ko, tā ir viņu darīšana, un pieņemu, ka viņi zina labāk. Cik man zināms, Triviljenam šajā pasaulē nebija neviena ienaidnieka.

-   Un jQs jau nu zinātu, ja tādi būtu, piebilda Emīlija.

-   Jā. Šķiet, ka es par Triviljenu zināju krietni vairāk nekā daudzi no viņa radiniekiem.

-  Un jūs nespējat iedomāties neko neko, kas kaut kā varētu uzvest uz pēdām? jautāja Emīlija.

Majors paraustīja īsās ūsas.

-    Es saprotu, ko jūs domājat. Kā romānos jābūt kādam nebūtiskam notikumam, kurš man jāatceras un kurš izrādīsies atrisinājuma atslēga. Nu, diemžēl nekā tāda nav. Triviljens vienkārši dzīvoja parastu, normālu dzīvi. Saņēma maz vēstuļu un vēl mazāk rakstīja pats. Viņa dzīvi nebojāja sievietes, par to es esmu pārliecināts. Nē, šis notikums mani satriec.

Visi trīs apklusa.

-  Un kā ar viņa sulaini? jautāja Čārlzs.

-Gadiem kopā. Absolūti.uzticams.

-   Viņš nesen apprecējās, ieminējās Čārlzs.

-   Apprecējās ar lielisku, kārtīgu, cienījamu meiteni.

-   Major Bernebij, teica Emīlija. Piedodiet, ka es tā jautāju, bet vai un tas būtu dabīgi -jūs galdiņa dancināšanas reizē nenobijāties par viņu līdz ārprātam?

Majors paberzēja degunu. Viņš jutās apmulsis kā vienmēr, kad runa bija par galdiņa dancināšanu. Jā, nav ko noliegt, nobijos. Zināju, ka visa tā padarīšana ir pilnīgas muļķības, tomēr…

-  Jums radās sajūta, ka varbūt tomēr tā nav? Emīlija mēģināja viņam palīdzēt.

Majors pamāja.

-   Par to arī es brīnos… iesāka Emīlija.

Abi vīrieši paskatījās uz viņu.

-   Nemāku izteikt to, ko vēlētos, Emīlija turpināja. Bet tas varētu būt šādi: jūs sakāt, ka neticat visai tai galdiņa dancināšanas padarīšanai, un tomēr, par spīti drausmīgajam laikam un visam, kas jums varēja likties tīrais absurds, jūs jutāties tik neomulīgi, ka, neskatoties uz sniegputeni, devāties pārbaudīt, vai ar kapteini Triviljenu viss kārtībā. Vai jūs nepieļaujat, ka tā varēja notikt tāpēc… tāpēc, ka uz to pavedināja pati gaisotne?

Es gribu teikt, viņa ņēmās skaidrot, jo redzēja, ka majora sejā joprojām valda neizpratne, ka, tāpat, kā bija nomākts jūsu gars, tas bija nomākts vēl kādam. Un šādā vai tādā kārtā jūs to jutāt.

-        Nu, nezinu, atbildēja majors un atkal paberzēja degunu. Protams, viņš cerīgi piebilda,

-   sievietes tiešām šīs lietas uztver nopietni.

-   Sievietes! izsaucās Emīlija, tad strau ji pagriezās pret majoru Bernebiju. Kādas viņas ir, šīs Villetas?

-   Ak, nu… majors revidēja savas smadzenes. Skaidrs, ka viņš nebija prasmīgs cilvēku raksturotājs. Nu… viņas, ziniet, ir ļoti laipnas, ļoti izpalīdzīgas un tamlīdzīgi.

-  Kāpēc viņām šajā gadalaikā sagribējies tādu māju kā Sitfordas nams?

•<Man nav ne jausmas, atbildēja majors. Nevienam nav ne jausmas, viņš piemetināja.

-   Vai jums nešķiet, ka tas viss izskatās diezgan dīvaini? neatlaidās Emīlija.

' Protams, ka tas ir dīvaini. Tomēr par gaumi nestrīdas. To pateica arī inspektors.

-   Muļķības, pavīpsnāja Emīlija. Neviens neko nedara bez iemesla.

Nu, es nezinu, majors kļuva piesardzīgs. Daži dara. Jūs nedarītu, mis Trefjūza, bet claži…

-  Viņš nopūtās un pašūpoja galvu.

-   Vai esat pārliecināts, ka viņas nekad agrāk nav tikušās ar kapteini Triviljenu?

Majors ar nicinājumu noraidīja šo domu. Triviljens būtu viņam kaut ko teicis, taču brīnījās tāpat kā visi citi.

-  Tātad viņam tas likās savādi?

-  Protams. Es jau jums teicu, k« mums visiem tā likās.

-   Kāda bija misis Villetas attieksme pret kapteini Triviljenu? jautāja Emīlija. Vai viņa darīja kapteinim pāri, no viņa izvairīdamās?

Majors klusu ieķiķinājās.

-   Nē, to gan ne. Misis Villeta viņu pamatīgi nospīdzināja nepārtraukti lūdza, lai apciemo.

-  Ā! Emīlija domīgi novilka.

Bridi paklusējusi, viņa vaicāja:

-   Tātad misis Villeta varēja… pilnīgi iespējajris, ka misis Villeta varēja iznomāt Sitfordas namu ar nodomu iepazīties ar kapteini Triviljenu?

-   Nu… Likās, ka majors cītīgi apsver šo iespēju. Jā, domāju, ka tas tā varēja būt. Visai dārgs prieks.

-   Nu, nezinu, iebilda Emīlija. Kapteinis Triviljens nebija no tiem, ar kuriem var tā vienkārši iepazīties.

-   Nē, nebija gan, piekrita nelaiķa kapteiņa Triviljena draugs.

-   Interesanti, teica Emīlija.

-  Arī inspektors par to iedomājās, teica Bernebijs.

Emīlijai pēkšņi likās, ka inspektors Narekots viņu kaitina. Šķita, ka viņš jau paredzējis katru versiju, kuru viņa izdomāja. Tas saniknoja jauno sievieti, kura ticēja, ka ir apveltīta ar asāku prātu nekā citi.

Emīli ja piecēlās un pastiepa roku.

-  Liels paldies, viņa vienkārši pateicās.

-    Ak, kaut es būtu varējis palīdzēt jums vairāk, atbildēja majors. Esmu vienkāršs cilvēks… vienmēr tāds esmu bijis. Ja es būtu atjautīgāks, varbūt trāpītu kaut kam, kas derētu kā noslēpuma atslēga. Katrā ziņā varat paļauties uz mani ikreiz, kad radīsies kāda vajadzība.

-  Pateicos, atbildēja Emīlija. Es tā darīšu.

-   Uz redzēšanos, ser, teica Enderbijs. Jys jau zināt, ka es vēlāk atnākšu ar fotoaparātu.

Bernebijs kaut ko noņurdēja.

Emīlija un Čārlzs devās atpakaļ pie misis Kērtisas.

-   Ienāciet manā istabā! Gribu ar jums parunāt, teica Emīlija.

Viņa izvēlējās vienīgo krēslu, bet Čārlzs apsēdās gultā. Emīlija norāva cepuri un ielidināja to istabas stūrī.

-Tagad klausieties, viņa iesāka. Man liekas, ka esmu atradusi tādu kā sākuma punktu. Varbūt kļūdos, varbūt man ir taisnība, bet katrā ziņā tā ir ideja. Manuprāt, daudz kas atkarīgs no galdiņa dancināšanas. Jūs taču esat tādā piedalījies, vai ne?

-   Jā. Šad tad. Tas nav nopietni, ziniet.

-    Protams, ka nav. Ar tādām lietām nodarbojas lietainā pievakarē, un vienmēr viens apvaino otru, ka tas ir galdiņu grūstījis. Nu, ja jūs to esat darījis, tad zināt, kā tas notiek. Galdiņš sāk nosaukt, teiksim, vārdu. Nu, tas ir vārds, kuru kāds zina. Ļoti bieži visi uzreiz šo vārdu pazīst, tomēr cer, kā tas būs cits. Būtībā jau viņi galdiņu stumda neapzināti. Es gribu teikt, ka tad, kad vārda sākums liekas pazīstams, tas liek neviļus pagrūst galdiņu, kad nāk nākamais burts, un galdiņš apstājas. Un reizēm, jo mazāk jūs to vēlaties, jo vairāk tas notiek.

-   Jā, tas tiesa, piekrita misters Enderbijs.

-   Ne uz mirkli es neticu gariem vai kādām citām pārdabīgām lietām, bet pieņemsim, ka viens no tās spēles dalībniekiem zināja, ka tajā mirklī kapteinis Triviljens jau ir noslepkavots…

-   Nu, es teiktu, iebilda Čārlzs, ka tas izklausās pārāk neticami.

-  Jā, varbūt neizklausās sevišķi pārliecinoši, bet es domāju, ka tam tā jābūt. Mēs to pagaidām pieņemam tikai kā hipotēzi, tas arī viss. Mēs pieņemam, ka par kapteiņa Triviljena nāvi kāds zināja un to nebija spējīgs noslēpt. Galdiņš viņu nodeva.

-   Skan asprātīgi, teica Čārlzs, bet es nevienu mirkli neticu, ka tā varētu būt patiesība.

-  Mēs pieņemsim, ka tā ir patiesība, nolokāmi uzstāja Emīlija. Esmu pārliecināta, ka, izmeklējot noziegumu, nedrīkst baidīties no pieņēmumiem.

-   Ak, es gandrīz vai piekrītu, atbildēja misters Enderbijs. Labi, pieņemsim, ka tā ir patiesība, pieņemsim visu, ko vēlaties.

-  Tātad, kas mums jādara? turpināja Emīlija. Mums ļoti rūpīgi jāapsver viss, ko zinām par cilvēkiem, kuri piedalījās galdiņa dancināšanā. Iesākumam mums ir majors Bernebijs un misters Raikrofts. Tiesa, izklausās drausmīgi neticami, ka viens no viņiem varētu būt slepkavības līdzdalībnieks vai līdzzinātājs. Tad vēl ir misters Djūks. Nu, pagaidām mēs par viņu nezinām neko. Viņš šeit ir ieradies tikai nesen un ir pilnīgi svešs var būt saistīts ar kādu bandu vai tamlīdzīgi. Uzvilksim iepretim viņa vārdam krustiņu. Un tālāk mēs nonākam pie abām Villetām. Klausieties, Cārlz, ar viņām saistīts kaut kas šausmīgi noslēpumains.

-   Kāds gan viņām būtu labums no kapteiņa Triviljena nāves?

-   Nu, no pirmā acu uzmetiena nekāds. Bet, ja mana teorija ir pareiza, tad kaut kur jāslēpjas kādai sasaistei.

-   Tomēr, iebilda misters Enderbijs, ja nu tā ir tikai ilūzija?

-   Nu, ko, tad sāksim visu atkal no gala, atbildēja Emīlija.

-   Paklausieties! Čārlzs pēkšņi iesaucās. Viņš satvēra viņas roku, tad pieskrēja pie loga un to atvēra. Nu arī Emīlija dzirdēja skaņu, kura bija piesaistījusi Čārlza uzmanību. Kaut kur tālumā dimdēja milzīgs zvans.

Viņiem tā stāvot un klausoties, no apakšas atskanēja misis Kērtisas balss. Vai dzirdat zvanu, jaunkundz? Vai dzirdat?

Emīlija atvēra durvis.

-   Vai dzirdat to? Cik skaidra un līdzena skaņa!

-   Kas tas ir? pajautāja Emīlija.

-   Tas ir Prinstaunas zvans, jaunkundz, kādas divpadsmit jūdzes no šejienes. Tas ziņo, ka izmucis kāds noziedznieks. Džordž, Džordž, kur tas vecis ir palicis? Vai dzirdi zvanu? Izmucis kāds katordznieks.

Un misis Kērtisas balss attālinājās.

Čārlzs aizvēra logu un atkal apsēdās gultā.

-  Žēl, ka viss notiek tik ačgārni. Viņš izskatījās vilies. Ja vien tas noziedznieks būtu izmucis piektdien, mums būtu tik vienkārši visu atrisināt. Nekur tālāk nevajadzētu meklēt. Izsalcis vīrs bezcerīgā izmisumā ielaužas pirmajā mājā, kas pa ceļam. Kapteinis Triviljens cenšas nosargāt savu pili, un izmisušais noziedznieks viņu nosit. Viss tik vienkārši.

-  Tā varētu notikt, nopūtās Emīlija.

-   Bet nekā, turpināja Čārlzs. Viņš izmūk trīs dienas par vēlu. Tas ir tik… tik bezcerīgi neatbilstoši.

Viņa skumji pamāja.

Sešpadsmitā nodaļa MISTERS RAIKROFTS

Nākamajā rītā Emīlija pamodās agri. Būdama jauna un saprātīga sieviete, viņa pamatoti šaubījās, ka mistera Enderbija ticība viņas idejai pa nakti būs pieaugusi. Un tā, juzdamās uzbudināta un nespēdama ilgāk mierīgi nogulēt gultā, Emīlija devās atspirdzinošā pastaigā, izvēlēdamās taku, kas veda pretējā virzienā ceļam, pa kuru viņi bija ieradušies iepriekšējā vakarā.

Viņa pagāja garām Sitfordas nama vārtiem. Pēc brīža taka strauji pagriezās pa labi, uzveda stāvus kalnā un iznāca atklātā tīrelī, kur drīz vien starp zāles ceriem kļuva gandrīz vai nemanāma, līdz izzuda pavisam. Rīts bija jauks, auksts un spirdzinošs, un apkārtne izskatījās brīnišķīga. Emīlija uzkāpa pašā Sitforda's pelēko, fantastiski veidoto klinšu virsotnē. No šiem augstumiem viņa tagad vēroja tīreļa plašumus. Tie stiepās tālu, cik vien acs spēja saredzēt, bez nevienas dzīvības zīmes, bez neviena ceļa. Aizmugurē, grēdas otrā pusē, slējās laukakmeņu un klinšu krāvumi. Kādu brīdi vērojusi ainavu, Emīlija pagriezās pret ziemeļiem, no kurienes viņi bija atbraukuši. Tieši zem viņas gulēja Sitfordā, māju pudurītis pelēkais, stūrainais Sitfordas nama blāķis un aiz tā kotedžu punktiņi kalna pakājē. Tālāk, ielejā, varēja samanīt Ekshemptonu.

"Atrodoties šādā augstumā," Emīlija iegrima mulsās pārdomās, "visas lielas vajadzētu saredzēt skaidrāk. Gluži kā tad, ja no augšas ieskatās leļļu namiņā."

Viņa no visas sirds nožēloja, ka ne reizi mūžā nav satikusi mirušo vīru. Ir tik grūti izveidot priekšstatu par cilvēku, kurš nekad nav redzēts. Atliek tikai paļauties uz citu spriedumiem, iztiekot bez savējā. Taču citu iespaidi bieži vien ir nederīgi. Tie var būt tikpat patiesi kā jūsējie, bet tos nevar likt lietā, tāpat kā nevar izmantot uzbrukumam citu cīņas paņēmienus, kurus nepieprotat.

īgni prātodama par šīm nebūšanām, Emīlija nepacietīgi nopūtās un pārgāja citā vietā. Viņa tā bija iegrimusi savās domās, ka pat nepamanīja kādu vīru, kas atradās turpat netālu. Pārsteigta viņa ieraudzīja pavecu džentlmeni, kurš, pieklājīgi turēdams rokā cepuri, stāvēja dažu pēdu attālumā.

-   Atvainojiet, viņš ierunājās. Jūs laikam esat mis Trefjūza?

-  Jā, atbildēja Emīlija.

-   Mani sauc Raikrofts. Jums jāpiedod, ka jūs uzrunāju, bet tādā mazā kopienā kā mūsēja ir zināms katrs sīkums, un pašsaprotami, ka runas par jūsu vakardienas ierašanos jau paguvušas izplatīties. Varu galvot, ka ikviens dziļi jūt jums līdzi, mis Trefjūza. Mēs visi, visi kā viens, esam gatavi jums palīdzēt, kā vien spējam!

-Tas ir ļoti laipni nojums, atzina Emīlija.

-   Nekas īpašs, nekas īpašs, atbildēja misters Raikrofts. Ir nodarīts pāri skaistumam, piedodiet manu vecmodīgo runas manieri! Bet, nopietni runājot, manu dārgo jaunkundz, jūs tiešām varat paļauties uz mani, ja vien kaut kādi varu jums palīdzēt. Skaists skats no šejienes, vai ne?

-   Brīnišķīgs, piekrita Emīlija. Un tīrelis arī ir brīnišķīga vieta.

-  Jūs zināt, ka vakar no Prinstaunas laikam ir izmucis cietumnieks.

-Jā. Vai viņš ir jau noķerts?

-   Liekas, ka vēl ne. Nu, ko, gan jau to nabaga puisi drīz vien dabūs rokā. Manuprāt, nekļūdīšos, ja teikšu, ka pēdējo divdesmit gadu laikā

vēl nevienam nav izdevies veiksmīgi izmukt no. Prinstaunas.

-   Kurā pusē atrodas Prinstauna?

Misters Raikrofts izstiepa roku un pāri tīrelim rādīja uz dienvidiem.

-   Tā ir tur, putna lidojumā kādas divpadsmit jūdzes no .šejienes, neskartā tīrelī. Pa ceļu sešpadsmit jūdzes.

Emīlija tikko manāmi nodrebēja. Doma par izmisīgi medīto vīru uz viņu iedarbojās spēcīgi. Misters Raikrofts, kurš meiteni vēroja, viegli pamāja.

-  Jā, viņš teica. Arī es jūtos tāpat. Dīvaini, kā mūsu instinkti pretojas domai, ka tiek medīts kāds cilvēks, lai gan visi tie, no Prinstaunas, ir bīstami un cietsirdīgi noziedznieki. Viņi ir no tiem, kurus gan jūs, gan es par katru cenu censtos tur iesprostot pie. pirmās izdevības.

Vecais vīrs klusām, kā atvainojoties, iesmējās.

-   Jums mani jāatvaino, mis Trefjūza, bet es esmu ļoti ieinteresēts izzināt šo noziegumu. Tas ir intriģējoši. Ornitoloģija un kriminoloģija ir divas manas aizraušanās.

Viņš uz brīdi apklusa, tad turpināja:

161

-  Un šī iemesla dēļ, ja jūs man atļautu, es vēlētos pats iesaistīties šajā lietā. Nozieguma iz-

A. Knsli II

meklēšana tūlīt pēc tā izdarīšanas ilgus gadus man bijusi nepiepildāms sapnis. Vai jūs dāvāsiet man savu uzticību, mis Trefjūza, un atļausiet nodot jūsu rīcībā manu pieredzi? Esmu par šīm lietām daudz lasījis un rūpīgi iedziļinājies.

Emīlija kādu brīdi klusēja, juzdamās iepriecināta, ka notikumu gaita ir viņai labvēlīga. Šeit viņai tika piedāvāta šī pirmreizējā uzziņas viela par dzīvi, kas pavadīta Sitfordā. "Uzbrukums, izmantojot cita redzes viedokli," Emīlija pie sevis pasmaidīja, atcerēdamās pirmītējās pārdomas. Viņai bija majora Bernebija viedoklis sauss, vienkāršs un tiešs. Tagad piedāvāja citu viedokli, kurš, kā šķita, pavērs gluži citādu skata lauku. Šis mazais, izkaltušais džentlmenis bija daudz lasījis un ļoti labi pārzināja cilvēka iedabu. Viņš acīmredzot bija pamatīgi interesējies par dīvainībām, ko dzīve izspēlē ar cilvēku, kurš dzīvo domu pasaulē, pretēji cilvēkam, kurš rīkojas.

-   Lūdzu, palīdziet man! Emīlijas atbilde bija vienkārša. Es esmu tik noraizējusies un nelaimīga.

-   Tādai jums jābūt, mana dārgā. Un tagad kā es saprotu situāciju, Triviljena vecākais māsasdēls ir arestēts vai aizturēts jo pret viņu ir kaut kādi šķietami acīmredzami pierādījumi. Ar jūsu atļauju es to vienkārši pieņemu zināšanai.

-   Protams, iesaucās Emīlija. Kāpēc jums būlu jātic viņa nevainīgumam, ja jūs par viņu neko nezināt?

-   Ļoti saprātīgi, turpināja misters Raikrofts.

-   Patiešām, mis Trefjūza, jūs pati esat visinteresantākais izpētes objekts. Starp citu, jūsu uzvārds vai tas cēlies no Kornvolas tāpat kā mūsu nelaimīgajam draugam Triviljenam?

-   Jā, atbildēja Emīlija. Mans tēvs ir no Kornvolas, bet māte skotiete.

-   Ā! iesaucās misters Raikrofts. Ārkārtīgi interesanti. Un tagad atgriežamies pie mūsu problēmiņām. No vienas puses, mēs pieņemam, ka šim jaunajam Džimam viņa vārds taču ir Džims, vai ne? radās tik spiedīgas naudas problēmas, ka viņš, atbraucis apciemot savu tēvoci, lūdza naudu, bet tēvocis viņam atteica. Mirkļa uzbudinājumā Džims paķēra stieni, kas atradās pie durvīm, un iesita tēvocim pa galvu. Noziegums tika izdarīts bez iepriekšēja nodoma

-   patiesībā tas bija nožēlojamas muļķības vadīts. Nu, tas viss tā varēja notikt. No otras puses, Džims varēja, dusmu pārņemts, aiziet no tēvoča mājas, taču tūlīt pēc tam ienāca kāds cits un izdarīja noziegumu. Šādai notikumu gaitai ticat jūs, un es ceru, ka patiesībā tā arī noticis, ja neņem vērā kādas nebūtiskas nianses. Man negribas, ka jūsu saderinātais būtu izdarījis noziegumu, jo no mana redzes viedokļa tas būtu pārāk neinteresanti. Tāpēc es ķēros pie otras varbūtības. Noziegumu izdarījis kāds cits. Pieņemot, ka tas ir tā, mēs tūlīt pat ķersimies pie vissvarīgākā punkta. Vai tas otrs zināja, ka nupat noticis strīds? Vai strīds no tiesas veicināja slepkavību? Jus uztverat manu domu? Kāds bija izplānojis iznīcināt kapteini Triviljenu un izmantoja šo iespēju, saprotot, ka aizdomas neapšaubāmi kritīs uz jauno Dzimu.

Emīlija apsvēra šādu iespēju.

-  Tādā gadījumā…

Misters Raikrofts izrāva vārdus meitenei no mutes.

-   Tādā gadījumā, viņš ātri turpināja, slepkavam jābūt cilvēkam no kapteinim Triviljenam tuvām aprindām. Viņa pastāvīgajai dzīves vietai jābūt Ekshemptonā. Viņam vai nu strīda laikā, vai pēc tā vajadzēja atrasties kapteiņa mājā. Un, tā kā mēs neesam tiesas namā un drīkstam brīvi mētāties ar vārdiem, pirmais, kas nāk prātā, ir kapteiņa sulainis Ivenss. Viņš ir tas cilvēks, kurš bez kādiem šķēršļiem brīvi varēja uzturēties mājā, dzirdēt strīdu un izmantot iespēju. Nākamais punkts, kas mums jānoskaidro, vai saimnieka nāve nes īvensam kādu labumu.

-   Šķiet, ka viņš iegūst nelielu mantojumu, teica Emīlija.

-   Tas var būt un var nebūt pietiekams iemesls. Mums nāksies noskaidrot, vai īvenss nebija nokļuvis spiedīgās naudas grūtībās. Nedrīkstam aizmirst arī misis īvensu cik saprotu, kopš nesena laika ir tāda misis īvensa. Ja esat lasījusi kaut ko no kriminoloģijas, mis Tretjūza, tad sapratīsiet, kādas dīvainas sekas mēdz būt laulībām starp tiem, kurus saista tuvas radniecības saites, it īpaši lauku rajonos. Broudmūrā ir vismaz četras jaunas sievietes ar jaukām manierēm, bet tādām rakstura dīvainībām, kuru dēļ normāla, cilvēcīga dzīve reizēm viņām ir gluži neiespējama. Nē, mēs nedrīkstam neņemt vērā misis īvensu.

-   Ko jūs domājat par šo galdiņa dancināšanas lietu, mister Raikroft?

-  Nu, tas ir vairāk nekā dīvaini. Ārkārtīgi dīvaini. Atzīšos, mis Trefjūza, tā uz mani ir atstājusi spēcīgu iespaidu. Kā varbūt esat dzirdējusi, es ticu fiziskiem procesiem, bet līdz zināmai pakāpei ticu ari spiritismam. Esmu jau uzrakstījis veselu pētījumu un aizsūtījis to Psihes izpētes biedrībai. Šis ir neapšaubāmi acīmredzams un pārsteidzošs gadījums, klātesot pieciem cilvēkiem, no kuriem nevienam nevarēja ienākt prātā vai rasties kaut vismazākās aizdomas, ka kapteinis Triviljens ir noslepkavots.

-  Jūs nedomājat, ka…

Emīlija apklusa. Nebija tik viegli piedāvāt misteram Raikroftam viņas ideju, ka viens no pieciem galdiņa dancinātājiem var būt līdzzinātājs, ja viņš pats bija viens no tiem. Meitenei ne uz mirkli neienāca prātā, ka misteru Raikroftu kaut kas varētu saistīt ar traģēdiju, bet viņa tomēr juta, ka šī ideja var izklausīties ne pārāk smalkjūtīga. Emīlija mēģināja to pasniegt aplinkus.

-   Tas viss mani ļoti ieinteresēja, mister Raikroft. Notikums, kā jūs teicāt, ir tiešām pārsteidzošs. Vai jums nešķiet, ka medijs varēja būt kāds no klātesošajiem, izņemot, protams, jūs?

-   Manu dārgo jaunkundz! Es pats neesmu medijs. Man nav šādu spēju. Jūtu vienīgi dziļu interesi par šīm problēmām.

-   Kā ar misteru Garfildu?

-  Jauks puisis, atbildēja misters Raikrofts, bet ne ar ko neizceļas.

-   Šķiet, ka turīgs, teica Emīlija.

-   Nedomāju gan, atbildēja misters Raikrofts. Viņš brauc uz šejieni pie savas krustmātes un aptekā viņu pēc viņas stabules. No viņas viņš saņem to, ko es saucu par "cerībām". Mis Pērshauza ir ļoti asa dāma, un domāju, ka viņa zina, ko vērti visi šie apciemojumi, bet vecajai kundzei piemīt savdabīga humora izjūta, un viņa turpina pūst savā stabulē, ļaujot viņam pēc tās dancot.

-   Es labprāt vēlētos mis Pērshauzu satikt, teica Emīlija.

-   Jā, jums, protams, viņa jāsatiek, un viņa, bez šaubām, uzstās, ka grib satikt jūs. Ziņkāre, ak vai, mana dārgā mis Trefjūza, ziņkāre.

-  Pastāstiet man par Villetām, palūdza Emīlija.

-   Burvīgas, teica misters Raikrofts. Vienkārši burvīgas. No kolonistiem, protams. Visai nelīdzsvarotas, ja mani pareizi saprotat. Mazliet par daudz šķiežas ar savu viesmīlību. Mazliet pārspīlē ar tieksmi uz greznību. Mis Violeta ir pievilcīga meitene.

-   Jocīgi braukt uz šādu vietu ziemā, brīnījās Emīlija.

-   Jā, ļoti dīvaini, vai ne? Bet galu galā tas ir tikai loģiski. Mēs paši, dzīvojot šeit, ilgojamies pēc saules gaismas, tropiska klimata un šalcošām palmām. Ļaudis, kuri dzīvo Austrālijā vai Dienvidāfrikā, ir apmāti ar domu par vecmodīgiem Ziemassvētkiem ar sniegu un ledu.

"Interesanti," Emīlija pie sevis prātoja, "kura no abām Villetām vecajam vīram to iestāstījusi?" Viņa iedomājās, ka tālab, lai izbaudītu vecmodīgus Ziemassvētkus ar sniegu un ledu, nav jāaprok sevi tīreļa ciematā. Skaidrs, ka misters Raikrofts nesaskatīja neko aizdomīgu Villetu ziemas kūrorta izvēlē. Viņai ienāca prātā, ka šāda izvēle var likties visnotaļ pieņemama cilvēkam, kurš ir ornitologs un kriminologs. Sitfordā, protams, bija ideāla apmešanās vieta misteram Raikroftam, un viņš par šo vietu nespēja domāt kā par dzīvošanai nepiemērotu kādam citam.

Lēnām viņi bija sasnieguši kalna nogāzi un tagad devās pa taku lejup.

-   Kas dzīvo tajā mājiņā? negaidīti pajautāja Emīlija.

-   Kapteinis Vaiets. Viņš ir invalīds. Baidos, ka visai nesabiedrisks.

-   Vai viņš bija kapteiņa Triviljena draugs?

-   Katrā ziņā ne tuvs draugs. Triviljens tikai šad un tad viņu formāli apmeklēja. Patiesību sakot, Vaiets nerada vēlēšanos iet pie viņa ciemos, īgns vīrs.

Emīlija klusēja. Viņa prātoja par iespēju, kā kļūt par Vaieta viešņu. Neviens nedrīkstēja palikt neapzināts un neizpētīts. Pēkšņi meitene atcerējās vēl vienu līdz šim nepieminētu seansa dalībnieku. *

-    Un kā ar misteru Djūku? viņa dzīvi iejautājās.

-   Kas ir ar viņu?

-   Nu, kas viņš par cilvēku?

-   Jā, lēnām atteica misters Raikrofts. Tas ir tas, ko neviens nezina.

-  Cik neparasti, iesaucās Emīlija.

-    Patiesību sakot, skaidroja misters Raikrofts, nekā neparasta nav. Saprotiet, Djūks ir cilvēks, kuram nepiemīt nekāda noslēpumainība. Manuprāt, vienīgā neskaidrā joma varētu būt viņa sociālā izcelšanās. Lai gan… nē, nedomāju. Viņš ir ļoti stingrs, kārtīgs vīrs.

Emīlija neatbildēja.

-   Šis ir mans miteklis, teica misters Raikrofts un apstājās. Varbūt jūs parādīsiet man godu un ienāksiet?

-  Ar lielāko prieku! atbildēja Emīlija.

Viņi paspēra dažus soļus pa šauru taciņu un iegāja namiņā. Iekārtojums likās pievilcīgs. Gar sienām rindojās grāmatplaukti. Emīlija apstaigāja visus pēc kārtas, ziņkārīgi lasīdama grāmatu nosaukumus. Viena sekcija bija veltīta okultajām zinībām, citā rindojās detektīvromāni, bet vislielākā grāmatplauktu daļa bija atvēlēta kriminoloģijai un pasaulslaveniem tiesu procesiem. Ornitoloģijai veltītās grāmatas aizņēma samērā nelielu daļu.

-   Manuprāt, tas viss ir brīnišķīgi. Man jāatnāk uz šejieni vēl kādu reizi. Diemžēl tagad misters Enderbijs noteikti ir pamodies un gaida mani.

Patiesību sakot, neesmu vēl ēdusi brokastis. Mēs palūdzām misis Kērtisai tās pusdesmitos, bet pulkstenis jau ir desmit. Būšu šausmīgi nokavējusies, jo ar jums bija tik interesanti un jūs man tik ļoti palīdzējāt.

-   Arvien jūsu rīcībā, nomurmināja misters Raikrofts, kad Emīlija pievērsa viņam savas apburošās acis. Varat uz mani paļauties.

Emīlija sirsnīgi sniedza viņam roku.

-   Bija tik brīnišķīgi sajust, ka ir kāds, uz ko var paļauties, viņa izmantoja frāzi, kuras iedarbīgumu savā neilgajā mūžā ne reizi vien bija pārbaudījusi.

Septiņpadsmitā nodaļa MIS PĒRSHAUZA

Atgriezusies Emīlija atrada šķiņķi ar olām un gaidošo Čārlzu. Misis Kērtisu vēl joprojām jundīja satraukums par izbēgušo noziedznieku.

-   Divi gadi pagājuši, kopš izmuka iepriekšējais, viņa stāstīja, — un pagāja trīs dienas, līdz viņi to noķēra. Tas bija pie Mortonhempstedas.

-    Vai domājat, ka viņš nāks šajā virzienā? jautāja Čārlzs.

-        Viņi nekad nenāk uz šo pusi, jo visapkārt ir kails tīrelis un tikai dažas mazas pilsētiņas. Visticamākais, ka viņš dosies uz Plimutu, lai gan viņi to noķers jau krietni pirms tam.

-   Bākas otrā pusē starp klintīm var atrast labas slēptuves, iebilda Emīlija.

-   Jums taisnība, jaunkundz, slēptuves tur ir. Vienu sauc par Piksas alu. Tik šaurs caurums klintīs, ka gandrīz vai atrast nevar, bet iekšpusē paplašinās. Stāsta, ka reiz te kāds no karaļa Čārlza vīriem slēpies divas nedēļas un kalpone no tuvējās fermas nesusi viņam ēdienu.

-  Jāapskata Piksas ala, ieminējās Čārlzs.

-   Jūs būsiet pārsteigts, cik grūti to atrast, ser. Daudzi, kuri svētdienās dodas piknikā, nomeklējas to visu pēcpusdienu, bet tā arī neatrod, taču, ja jums tiešām izdosies to uziet, tad uz veiksmi atstājiet tur monētu!

-  Interesanti, ierunājās Čārlzs, kad brokastis bija galā un viņi ar Emīliju izgāja mazajā dārza strēmelītē, kā būtu, ja man vajadzētu iet līdz Prinstaunai?

Apbrīnojami, kā viss mainās, ja reiz uzsmaida veiksme. Te nu es esmu iesāku ar vienkāršu futbola konkursa balvas pasniegšanu un, pirms esmu paspējis apjēgt, kas ar mani notiek, jau esmu gandrīz vai uz pēdām izbēgušam noziedzniekam un izmeklēju slepkavību. Apbrīnojami!

-   Un kā ar majora Bernebija kotedžas fotografēšanu?

Čārlzs paskatījās debesīs.

-   Hm, viņš novilka. Es teiktu, ka laiks ir slikts. Man jāpaliek Sitfordā, cik ilgi vien iespējams, un vēl jau nekas skaidri nav zināms. Ē… ceru, ka jūs neiebildīsiet, es nupat nosūtīju redakcijai interviju ar jums.

-  Ak, viss kārtībā, mehāniski atbildēja Emīlija. Ko jūs man tur likāt sacīt?

-   Nu, visas tās parastās runas, kuras ļaudīm tā patīk dzirdēt, atbildēja misters Enderbijs. "Mūsu speciālkorespondents intervē mis Trefjūzu, mistera Pīrsona, policijas arestētā un par kapteiņa Triviljena slepkavību aizdomās turētā, saderināto." Un tālāk seko mani iespaidi par jums kā par dedzīgu, brīnišķīgu meiteni.

-   Pateicos, nočukstēja Emīlija.

-   Intervija izdevās spīdoša. Jūs pat nespējat iedomāties, cik daudz sieviešu sirdis aizkustinošu vārdu pateicāt, iestājoties par savu saderināto un neņemot vērā, ka visa pasaule ir pret viņu.

-   Vai es tiešām tā teicu? mazliet saviebusies, jautāja Emīlija.

-  Vai jums tas nepatīk? satraucās Enderbijs.

-   Ak, nē! atbildēja Emīlija. Priecājies vien par sevi, dārgumiņ!

Misters Enderbijs izskatījās mazliet pārsteigts.

-   Viss kārtībā, Emīlija viņu mierināja, tas ir tāds teiciens. Tas bija izšūts uz mana priekšautiņa, kad biju maziņa, uz mana svētdienas priekšautiņa. Pārējās nedēļas dienās bija: "Neesi rīma!"

-   Ā, saprotu. Un vēl es uzcepu mazu rakstiņu par kapteiņa Triviljena jūrnieka gaitām, pie viena ieminēdamies par salaupītajām svešzemju elku figūriņām un iespējamību, ka viņa nāvē var būt vainojama tālu zemju priesteru atriebība, tas bija tikai tāds mājiens, ziniet.

-   Nu, ko, izskatās, ka savu pienākumu jūs esat veicis, paslavēja Emīlija.

-   Un ar ko nodarbojāties jūs? Dievs vien zina, cik agri jūs piecēlāties.

Emīlija aprakstīja savu satikšanos ar misteru Raikroftu.

Tad pēkšņi meitenes balss aprāvās, un Enderbijs, pār plecu sekodams viņas skatienam, ieraudzīja veselīga izskata jaunu vīrieti ar sārtu seju, kurš, pārliecies pār vārtiņiem, izdvesa visdažādākās skaņas, tādējādi cenšoties piesaistīt viņu uzmanību.

-   Paklausieties, iesaucās jaunais cilvēks, drausmīgi atvainojos par traucējumu. Ir jau tā briesmīgi neveikli, bet mani šurp atsūtīja mana krustmāte.

-   Patiešām? jautājoši iesaucās gan Emīlija, gan Čārlzs.

-   Jā, turpināja jaunais cilvēks. Patiesību sakot, viņa ir kā tāds kaprīzs bērns. Kad viņa saka: "Ej!" man atliek pakļauties. Protams, es domāju, ka ir briesmīgi neglīti tā steigties, bet… vārdu sakot…

-   Vai jūsu krustmāte ir mis Pērshauza? Emīlija viņu pārtrauca.

-   Pareizi, ar manāmu atvieglojumu atbildēja jaunais cilvēks. Tātad jūs par viņu zināt visu? Laikam vecā Kērtismamma būs stāstījusi. Prot luncināt mēli, vai ne? Viņa gan, ziniet, nav ļauna. Nu, ko, lieta ir tāda mana krustmāte teica, ka gribot jūs redzēt, un man vajadzēja nākt šurp un to pateikt. Apbērt jūs ar komplimentiem un tā tālāk, un vai tas jums būtu pārāk liels apgrūtinājums…? Es gribēju teikt, ka viņa ir invalīde un nevar iznākt, un jūs būtu šausmīgi laipni, ja… nu, jūs jau saprotat. Tā jau tikai tāda ziņkāre, protams. Ja jūs teiksiet, ka jums sāp galva vai jāraksta vēstules, viss būs kārtībā, un jums nevajadzēs sevi apgrūtināt.

-   Bet man tas nebūs nekāds apgrūtinājums! iesaucās Emīlija. Tūlīt pat sekošu jums. Misteram Enderbijam gan jāaiziet pie majora Bernebija.

-  Tiešām? klusām pavaicāja Enderbijs.

-  Tiešām, nelokāmi paziņoja Emīlija.

Ar vieglu mājienu viņa to aizsūtīja projām, bet pati pievienojās savam jaunajam draugam.

-    Šķiet, ka jūs esat misters Garfilds? viņa jautāja.

-   Pareizi. Man vajadzēja jums to pateikt.

-   Ak, nekas, mierināja Emīlija. Nebija grūti uzminēt.

-   Lieliski, ka jūs tā piekritāt, priecājās misters Garfilds. Lielākā daļa meiteņu šausmīgi piepūstos, bet jūs jau saprotat, kādas ir sis vecās dāmas.

-  Jūs taču šeit nedzīvojat, mister Garfīld, vai ne?

-   Pasarg Dievs, nē! dedzīgi iesaucās Ronijs Garfīlds. Vai esat kādreiz redzējusi šādu Dieva pamestu nostūri? Te nav pat kino. Brīnums, ka te vēl neviens nav noslepka…

Viņš apklusa, šausminādamies par to, ko tikko pateicis.

-   Jā, es atvainojos, laikam esmu visnelaimīgākais no visiem šīs pasaules velniem. Vienmēr izspļauju kaut ko ačgārnu. Bet, protams, es to nedomāju nopietni, it īpaši šajā situācijā.

-   Protams, ka ne, mierināja Emīlija.

-   Te nu mēs esam, rādīja misters Garfilds. Viņš pastūma vaļā vārtiņus, un Emīlija devās pa taku uz namiņu, kas ļoti līdzinājās pārējiem. Viesistabā ar skatu uz dārzu atradās zems dīvāns. Tajā zvilnēja paveca dāma ar šauni, krunkainu seju.' Tik asu un izliektu degunu, kāds bija šai kundzei, Emīlija nekad agrāk neatcerējās redzējusi. Ar nelielu piepūli sieviete paslējās uz elkoņa.

-Tātad tu viņu atvedi? vecā dāma ievaicājās.

-    Ļoti laipni no jūsu puses, mana dārgā, ka ienācāt apciemot vecu sievieti. Bet jūs jau saprotat, kāda dzīve ir invalīdam. Gribas visu zināt, un, ja pati nevaru aiziet pie kalna, tad kalnam jānāk pie manis. Un nedomājiet, ka tā ir tikai ziņkārība,

-   mani interesē vēl kas vairāk. Ronij, ej un nokrāso dārza mēbeles! Nojumē dārza galā. Divi pītie krēsli un sols. Tur tu atradīsi arī krāsu.

-   Labi, krustmāt Kerolaina. Paklausīgais krustdēls pazuda.

-  Sēdieties, teica mis Pērshauza.

Emīlija apsēdās norādītajā krēslā. Dīvaini, bet tūlīt pat viņa pret šo paveco invalīdi ar aso mēli izjuta zināmu patiku un simpātijas, it kā abas saistītu radniecības saites.

"Te nu ir sieviete," domāja Emīlija, "kura ķeras tieši pie lietas, iet pati savu ceļu un izrīko katru, kuru var izrīkot. Gluži kā es, tikai sagadījies, ka es to panāku ar savu izskatu, bet viņai tas jāpanāk ar rakstura spēku."

-   Cik noprotu, jūs esat meitene, kura saderinājusies ar Triviljena māsasdēlu, teica mis Pērshauza. Esmu par jums daudz dzirdējusi un tagad, kad esmu jūs ari redzējusi, saprotu, ko jūs gribat panākt. Un vēlu jums veiksmi.

-   Pateicos, atbildēja Emīlija.

-  Nevaru ciest nosiekalojušās sievietes, turpināja mis Pērshauza. Man patīk tās, kuras rīkojas un iet uz priekšu.

Viņa skadri uzlūkoja Emīliju.

-   Liekas, ka jūs mani žēlojat šeit gulošu, nespējīgu piecelties un staigāt?

-   Nē, domīgi atbildēja Emīlija. Nezinu, vai jūs žēloju. Manuprāt, ja ir apņemšanās, vienmēr var no dzīves kaut ko gūt. Ja nevar pa vienu ceļu, jāmeklē cits.

-   Pilnīgi pareizi, piekrita mis Pērshauza. Uz dzīvi jāskatās no dažādiem flangiem, tas arī viss.

-   Uzbrukuma flangiem, nomurmināja Emīlija.

-   Ko jūs tur teicāt?

Cik skaidri vien spēdama, Emīlija izklāstīja savu šorīt izvērsto teoriju un tās izmantošanu atbilstoši iespējām.

177

-  Nav slikti, mis Pērshauza māja ar galvu. Un tagad, mana dārgā, ķersimies pie lietas. Ne-

A. Kristi • 11

<

būdama muļķe no dzimšanas, jūs esat atbraukusi uz mūsu ciematu, lai noskaidrotu visu par šejienes ļaudīm un paskatītos, vai neatradīsies kaut • kas, kam ir kāds sakars ar slepkavību. Nu, ko, ja ir kas tāds, ko gribat zināt par šejienes ļaudīm, varu jums to pastāstīt.

Emīlija netērēja laiku. Lietišķi un darbīgi viņa ķērās pie lietas.

-   Majors Bernebijs?

-   Tipisks atvaļināts armijas virsnieks, aprobežots, ar šauru redzesloku, pēc dabas skaudīgs. Lētticīgs naudas darījumos. Viens no tiem, kurš varētu ieguldīt naudu Dienvidjūras putās tāpēc, ka neredz tālāk par jardu no sava deguna. Precīzi nomaksā parādus un nemīl tos, kuri nenoslauka kājas uz kājslauķa pie durvīm.

-   Misters Raikrofts? Emīlija nosauca nākamo.

-   Dīvains, mazs vīrelis, šausmīgs egoists. Kaprīzs. Mīl uzskatīt, ka ir lielisks puisis. Šķiet, ka viņš piedāvājās palīdzēt jums atrisināt šo lietu, izmantojot savas brīnišķīgās zināšanas kriminoloģijā?

Emīlija atzina, ka tā bijis.

-   Misters Djūks? viņa turpināja.

-   Par šo vīru neko nezinu, tomēr mēģināšu… Visikdienišķākais tips. Kaut ko vajadzētu zināt,

un tomēr es nezinu. Savādi. Ir tāda sajūta, it kā uz mēles gala būtu vārds, bet, sitiet kaut nost, atcerēties nevaru, i Villetas? turpināja Emīlija.

-   Ak, Villetas! mis Pērshauza ar piepūli paslējās uz elkoņa. Tiešām, kā tad ar Villetām? Nu, kaut ko par viņām es jums pastāstīšu, mana dārgā, vai nu tas jums derēs, vai nederēs. Pieejiet pie mana rakstāmgalda, atveriet mazo augšējo atvilktnīti un atnesiet man to neaprakstīto aploksni!

Emīlija izpildīja rīkojumu.

-   Es nesaku, ka te ir kas svarīgs, varbūt arī nav, teica mis Pērshauza. Visi šādā vai tādā veidā melo, un misis Villetai ir lemts būt tādai pašai kā citi.

Viņa paņēma aploksni un ieslidināja tajā pirkstus.

-    Es jums par to pastāstīšu. Kad Villetas ieradās šeit ar savām elegantajām drēbēm, savām istabenēm un savām ceļasomām, viņa un Violeta atbrauca ar vieglo auto, bet istabenes un ceļasomas atsūtīja ar autobusiņu. Kā jau jūs saprotat, tas bija notikums, un es novēroju, kā viņas paiet garām, un pamanīju, ka no vienas somas izkrīt krāsaina etiķete un aizripo līdz manas teritorijas robežai. Un, tā kā es vairāk par visu neciešu papīrus un netīrumus manā dārziņā, aizsūtīju Roniju to pacelt un gribēju jau izmest, kad pamanīju, ka tā ir koša, jauka lietiņa, kuru es varētu paturēt albuma izrotāšanai. Es tos taisu bērnu slimnīcai. Nu, es vairs par to neiedomātos, ja misis Villeta divas trīs reizes uzsvērti nebūtu stāstījusi, ka Violeta nekad neesot izbraukusi ārpus Dienvidāfrikas un viņa pati bijusi tikai Dienvidāfrikā, Anglijā un Rivjērā.

-  Tiešām? jautāja Emīlija.

-  Tiešām. Un tagad apskatiet šo!

Mis Pērshauza pasniedza Emīlijai bagāžas etiķeti. Uz tās bija rakstīts: "Mendlas viesnīca, Melburna".

-   Austrālija, teica mis Pērshauza, nav Dienvidāfrikā, vismaz manos jaunības laikos nebija. Laikam jau nekas svarīgs, bet te nu tas ir. Un es jums pastāstīšu vēl ko. Esmu dzirdējusi, kā misis Villeta sauc meitu, un viņa sauca: "Kū/■/"* un tas atkal ir raksturīgāk Austrālijai, nevis Dienvidāfrikai. Jā, ko es gribu teikt tas ir savādi. Kāpēc gan nedrīkstētu sacīt, ka esat atbraukuši no Austrālijas?

-  Tas tiešām ir dīvaini, atzina Emīlija. — Un dīvaini ir tas, ka viņas apmetušās šeit uz dzīvi ziemā.

-   Tas krīt acīs, piebilda mis Pērshauza. Vai esat viņas jau satikusi?

*Coo-eeaustrāliešu aborigēnu sasaukšanās.

-   Nē, biju domājusi doties tur šorīt, vienīgi īsti nezināju, ko viņām teikt.

-   Es sagādāšu jums iemeslu, iepriecināti piedāvāja mis Pērshauza. Atnesiet manu pildspalvu, rakstāmpapīru un kādu aploksni! Labi. Tagad ļaujiet padomāt! Kādu brīdi klusējot domājusi, viņa pēkšņi ļāva vaļu savai spalgajai balsij.

-    Ronij, Ronij, Ronij! Vai tas puika ir kurls? Kāpēc viņš nenāk, kad es saucu? Ronij, Ronij!

Ronijs atdrāzās rikšiem, ar otu rokā.

-   Kaut kas noticis, krustmāt Kerolaina?

-  Kam tad vajadzēja notikt? Es tevi saucu, tas arī viss. Vai vakar, kad biji pie Villetām, tu ēdi kādu īpašu kūku?

-   Kūku?

-   Kūku, sendviču vienalga, ko. Cik tev lēna domāšana, puis! Ko jūs ēdāt pie tējas?

-  Bija kafijas kūka, Ronijs milzīgā neizpratnē atbildēja, un sendviči ar zosu pastēti…

-   Kafijas kūka, iesaucās mis Pērshauza. Tas derēs! Viņa steidzīgi sāka rakstīt. Vari atgriezties pie savas krāsošanas, Ronij. Neslaisties te apkārt ar atvērtu muti! Tev mandeles izgrieza astoņu gadu vecumā.

Vecā dāma rakstīja:

"Dārgā misis Villeta!

Dzirdēju, ka vakar pēcpusdienā pie tējas Jūs esot piedāvājusi apbrīnojami gardu kūku. Vai Jūs nebūtu tik laipna un neuzrakstītu man tās recepti? Zinu, ka neatteiksiet manu lūgumu invalīdei sakarā ar diētu ir tik maza iespēja dažādot maltīti. Mis Trefjūza laipni apsolīja nogādāt Jums šo zīmīti, jo Ronijs šorīt ir aizņemts. Vai jaunumi par izbēgušo noziedznieku nav drausmīgi?

Ar cienu,

Jūsu Kerolaina Pērshauza"

Viņa ielika zīmīti aploksnē, aizlīmēja to un uzrakstīja adresi.

-  Lūdzu, jaunkundz! Iespējams, ka pie durvīm būs pilns ar korespondentiem. Vesels bars pabrauca garām pa ceļu mazā autobusiņā. Bet jūs palūdziet misis Villetu un pasakiet, ka esat atnesusi vēstulīti no manis, un iekšā būsiet. Man nav jūs jāmāca turēt acis vaļā un izspiest visu iespējamo no jūsu vizītes. Bet jūs jau tiksiet galā.

-   Jūs esat tik laipna, teica Emīlija. Patiešām.

-   Palīdzu tiem, kuri spēj palīdzēt sev paši, atbildēja mis Pērshauza. Starp citu, jūs neesat man vēl pajautājusi, ko es domāju par Roniju.

Esmu pārliecināta, ka viņš ir jūsu ciema ļaužu sarakstā. Savā ziņā viņš ir lāga puisis, bet nožēlojami vājš. Un diemžēl man jāsaka, ka naudas dēļ viņš var izdarīt visu ko. Paskatieties, kā viņš aptekā mani! Un viņam nav tik daudz smadzeņu, lai saprastu, ka es mīlētu viņu desmit reizes vairāk, ja viņš šad un tad apciemotu mani un reizēm pasūtītu pie velna.

Vienīgais atšķirīgais cilvēks ciematā ir kapteinis Vaiets. Šķiet, ka viņš smēķē opiju un droši vien ir ar vissliktāko raksturu Anglijā. Vai vēl kaut ko vēlaties uzzināt?

Domāju, ka ne, atbildēja Emīlija. Tas, ko jūs man pastāstījāt, ir pietiekami izsmeļoši.

Astoņpadsmitā nodaļa EMĪLIJA APCIEMO SITFORDAS NAMU

Moži soļojot pa celiņu, Emīlija ievēroja, ka laiks šorīt mainās. Uz augšu cēlās stērbeļaina migla.

"Cik briesmīgas vietas dzīvošanai Anglijā vēl atrodamas," viņa domāja. "Ja nesnieg vai nelīst, vai nepūš vējš, viss tinas miglā. Un, ja spīd saule, tad ir tik auksts, ka nejūt ne roku, ne kāju."

Šādās pārdomās gremdējoties, viņai pie pašas auss atskanēja visai rupja balss.

-   Atvainojiet, tā teica, bet vai gadījumā neesat te tuvumā manījusi bulterjeru?

Emīlija apstājās un pagriezās. Pār vārtiņiem pārliecies, stāvēja garš, tievs vīrs ar tumši brūnu sejas ādu, asinīm pieplūdušām acīm un sirmiem matiem. Viņš balstījās uz spieķa un skatījās uz Emīliju ar milzīgu interesi. Emīlija bez grūtībām noteica, ka tas ir kapteinis Vaiets, invalīds un trešā namiņa īpašnieks.

-   Neesmu gan, viņa atbildēja.

-  Tātad viņa ir aizmukusi, novilka kapteinis Vaiets. Sirsnīgs radījums, bet absolūta muļķe. Un visas tās mašīnas…

-   Man gan neliekas, ka pa šo ceļu brauktu daudz mašīnu, aizrādīja Emīlija.

-   Vasarā brauc autobusiņi, kapteinis Vaiets palika pie sava. Lētais rīta busiņš no Ekshemptonas. No Ekshemptonas uz Sitfordas bāku ar apstāšanos pusceļā nelielai atpūtai.

-  Jā, bet tas jau vasarā, teica Emīlija.

-  Tomēr nupat autobusiņš pienāca. Manuprāt, žurnālisti atbraukuši apskatīt Sitfordas namu.

-    Vai jūs labi pazināt kapteini Triviljenu? jautāja Emīlija. Viņai radās iespaids, ka notikums ar bulterjeru no kapteiņa Vaieta puses ir tikai iegansts, lai apmierinātu pilnīgi saprotamu ziņkāri. Emīlija bija pārliecināta, ka viņa pašlaik Sitfordā ir uzmanības centrā, un pilnīgi dabīgi, ka kapteinis Vaiets, tāpat kā visi pārējie, vēlējās viņu apskatīt tuvāk.

-   Neko daudz es nezinu, atbildēja kapteinis Vaiets. Viņš pārdeva man šo māju.

-  Jā? Emīlija viņu drošināja.

-    Skopulis, lūk, kas viņš bija, teica kapteinis Vaiets. Bijām vienojušies, ka viņam namiņš jāiekārto atbilstoši pircēja gaumei, un tikai tāpēc, ka mani logu rāmji bija nokrāsoti šokolādes, nevis citronkrāsā, viņš gribēja, lai es maksāju uz pusi vairāk. Teica, ka visām mājām tiem jābūt vienā krāsā.

-  Jums viņš nepatika, secināja Emīlija.

-   Man vienmēr ar viņu sanāca strīdi, teica kapteinis Vaiets, bet es jau vienmēr strīdos un ar visiem, viņš paškritiski piebilda. Tādā vietā kā šī ļaudis jāmāca, lai neuzbāžas cilvēkam. Vienmēr dauzās pie durvīm, lien iekšā un pļāpā. Labprāt parunājos, kad ir piemērots garastāvoklis, bet tam jābūt manam garastāvoklim, nevis viņu. Nav smuki, ka Triviljens uzmetas par muižas saimnieku un nāk pie manis vienmēr, kad iegribas. Tagad pie manis nenāk neviena dvēsele, viņš pašapmierināti nobeidza.

-  Tiešām? iesaucās Emīlija.

-   Tāpēc vislabākais neizvēlēties.kalpotājus no vietējo vidus, teica kapteinis Vaiets. — Viņi otru saprot. Abdula! viņš iesaucās.

No kotedžas iznāca garš indietis ar turbānu galvā un uzmanīgi gaidīja.

-   Iesim iekšā un kaut ko iedzersim, piedāvāja kapteinis Vaiets. Pie viena apskatīsiet manu mazo kotedžu.

-  Diemžēl man jāsteidzas, atvainojās Emīlija.

-   Kur nu jums jāsteidzas, neatlaidās kapteinis Vaiets.

-   Redziet, paskaidroja Emīlija, man ir pieteikta vizīte.

-   Mūsdienās neviens neizprot dzīves mākslu, novilka kapteinis Vaiets. Ķert vilcienus, pieteikt vizītes, atzīmēt visādus tikšanās laikus tas viss ir muļķības. Man patīk piecelties reizē ar sauli, ieturēt maltītes, kad gribas, un nesaistīt sevi ne ar kādiem laikiem vai dienām. Es varētu mācīt ļaudis, kā dzīvot, ja tie vēlētos mani uzklausīt.

"Augļi, kādus nesusi šī cēlā ideja par dzīvesveidu, īpaši cerīgi neizskatās," Emīlijai ienāca prātā. Apdauzītāku cilvēka vraku par kapteini Vaietu viņai nebija gadījies redzēt. Un tā, juzdama, ka ziņkāre pagaidām ir pietiekami apmierināta, viņa neatkāpās no domas par iecerēto vizīti un devās tālāk.

Sitfordas mājai bija masīvas ozolkoka ārdurvis, akurāta zvana aukla, milzīgs stiepļu kājslauķis un lieliski nospodrināta misiņa pastkastīte. Emīlija juta, ka tas viss liecina par mājas komfortu un pieprasa attiecīgi izturēties. Uz zvanu atbildēja sakopta, neuzkrītoša izskata istabene.

Emīlija secināja, ka pirms viņas te ir notikusi cīņa ar mežonīgajiem žurnālistiem, jo istabene nekavējoties atturīgā tonī paziņoja:

-   Misis Villeta šorīt nevēlas nevienu redzēt.

-   Atnesu vēstuli no mis Pērshauzas, ierunājās Emīlija un pasniedza istabenei aploksni.

Tas acīmredzami mainīja attieksmi. Istabenes sejā varēja manīt neizlēmību, bet tad viņa izšķīrās un uzņēmās atbildību.

-   Vai jūs, lūdzu, neienāktu?

Emīliju ieveda telpā, kuru īpašuma aģenti apraksta kā "labi iekārtotu halli", un tālāk lielā viesistabā. Sparīgi kurējās kamīns, un istabā varēja nojaust sievietes rokas pieskārienu.

Apskatījusi visu, ko varēja apskatīt, Emīlija sildīja rokas pie uguns, kad atvērās durvis un ienāca apmēram viņas vecuma meitene. Viņa bija ļoti skaista, kā ievēroja Emīlija, eleganti un dārgi ģērbusies. Un vēl Emīlijai ienāca prātā, ka nekad agrāk viņa nav redzējusi tik ļoti bažu pārņemtu jaunu būtni. Tas gan nebija pamanāms pēc izskata. Mis Villeta galanti tēloja, ka izturas nepiespiesti.

-    Labrīt, viņa teica, pienākot un sarokojoties ar Emīliju. Piedodiet, ka māte nav lejā, bet rīta cēlienu viņa pavada gultā.

-   Ak, atvainojiet! Baidos, ka neesmu atnākusi īstajā reizē.

-   Nē, nekas. Pavārs jau raksta kūkas recepti. Mēs tikai priecāsimies to nodot mis Pērshauzai. Vai esat apmetusies pie viņas?

Emīlija ar iekšēju smaidu secināja, ka šī, iespējams, ir vienīgā māja Sitfordā, kuras iemītnieki īsti nezina, kas viņa ir un kāpēc te ieradusies. Sitfordas namā savas ziņas bija darba devējiem un savas darba ņēmējiem. Darba ņēmēji varēja par viņu šo to zināt, savukārt darba devēji acīmredzot nezināja neko.

-   Nē, tieši pie viņas es neesmu apmetusies, atbildēja Emīlija. Patiesību sakot, pie misis Kērtisas.

-  Protams, jo kotedža ir maza un pie viņas šobrīd ir krustdēls Ronijs, vai ne? Jums droši vien istaba neatrastos. Mis Pērshauza ir brīnišķīga sieviete, vai ne? Man vienmēr licies, ka viņai piemīt tik stingrs raksturs, un, patiesību sakot, es no viņas mazliet baidos.

-  No viņas var bilics, vai ne? labprāt piekrita Emīlija. Bet ir jau milzīgs kārdinājums pabiedēt, it īpaši, ja tam nepretojas. ,

Mis Villeta nopūtās.

-   Ak, kaut es spētu pretoties! Šis mums bija šausmīgs rīts. Kā šie reportieri uzmācās ar saviem jautājumiem!

-   To var saprast, atbildēja Emīlija. Šī patiesībā ir kapteiņa Triviljena māja, vai ne? Tā vīra, kuru noslepkavoja Ekshemptonā.

Viņa mēģināja uztaustīt Violetas nemiera patieso cēloni. Bija skaidri redzams, ka meitene ir saspringta līdz pēdējai iespējai. Kaut kas viņu biedēja un biedēja pamatīgi. Emīlija kapteiņa Triviljena vārdu bija pieminējusi ar nolūku, tomēr Violeta uz to nereaģēja. Bet varbūt viņa gaidīja, kas sekos tālāk.

-  Jā, vai tas nebija šausmīgi?

-   Pastāstiet man par to protams, ja jums nav nepatīkami par to runāt.

-   Nē, nē! Protams, ka ne! Kāpēc lai es nepastāstītu?

"Ar šo meiteni notiek kaut kas ļoti slikts," nodomāja Emīlija. "Viņa taču gandrīz neapjēdz, ko runā. Kas viņai tieši šorīt licis tik šausmīgi pārbīties?"

-   Par to galdiņa dancināšanu… turpināja

Emīlija. Nejauši dzirdēju runas, un tas man likās drausmīgi interesanti es domāju, ka tas bija kaut kas baismīgs. "Skuķis pārbi jies," viņa pie sevis nosprieda, "tādas ir manas domas."

-    Ak, tas bija baismīgi, stāstīja Violeta. Tas vakars… nekad to neaizmirsīšu! Mēs, protams, domājām, ka tas ir muļķīgs joks, tikai likās, ka pārāk ļauns.

-Jā?

-   Nekad neaizmirsīšu, kā ieslēdzām gaismu visi izskatījās tik savādi. Varbūt misters Djūks un majors Bernebijs nē viņi ir no gausīgajiem, viņi nekad neatzīs, ka viņus kaut kas tāds spēj ietekmēt. Tomēr varēja redzēt, ka majors Bernebijs ir pamatīgi izsists no sliedēm. Domāju, ka patiesībā viņš tam ticēja vairāk nekā jelkurš cits. Un izskatījās, ka nabaga mazo misteru Raikroftu ķers sirdstrieka vai vēl kaut kas, lai gan šim vīram pie šādām lietām jābūt pieradušam, jo viņš daudz nodarbojas ar psihisku parādību pētīšanu, bet, kas attiecas uz Roniju, Roniju Garfīldu, ziniet, viņš izskatījās tāds, it kā būtu ieraudzījis spoku ieraudzījis pats savām acīm. Pat māte bija šausmīgi satraukta tik satraukta, kādu es viņu nekad agrāk netiku redzējusi.

-   Jā, gaisotnei vajadzēja būt rēgainai, sacīja Emīlija. Ak, kaut es pati būtu to visu redzējusi!

-    Bija visai šausminoši, patiešām. Mēs gan visi izlikāmies, ka tas ir… nu, tikai joks, bet tā gan nešķita. Tad majors Bernebijs pēkšņi nolēma doties uz Ekshemptonu, bet mēs visi mēģinājām viņu atrunāt un teicām, ka viņu apraks sniega kupenas, bet majors tomēr aizgāja. Kad viņš bija projām, mēs sēdējām pie kamīna, visi juzdamies drausmīgi uztraukušies. Un tad, vakar vakarā, nē, vakar no rīta, mēs uzzinājām par notikušo.

-   Jūsuprāt, tas bija kapteiņa Triviljena gars? godbijīgā balsī jautāja Emīlija. Vai domājat, ka te ir darīšana ar gaišredzību vai telepātiju?

-   Ak, nezinu, bet es nekad, nekad vairs ar tādām lietām nejokošu.

Ienāca istabene ar salocītu papīra lapu uz paplātītes un pasniedza to Violetai. Istabene aizgāja, Violeta atlocīja papīru, uzmeta tam aci un sniedza Emīlijai.

-    Lūdzu, viņa teica. Taisnību sakot, jūs esat tieši īstajā reizē. Kalpotājus šī slepkavība ir satraukusi. Viņi domā, ka dzīvošana šajā nomaļajā vietā var būt bīstama. Māte vakar vakarā zaudēja pašsavaldīšanos un lika, lai viņi kravā mantas. Pēc pusdienām visi brauc projām. Viņu vietā domājam sarunāt divus vīrus sulaini un kalpotāju-šoferi. Manuprāt, šiem apstākļiem viņi būs daudz piemērotāki.

-   Kalpi ir dumji, vai ne? jautāja Emīlija.

-   Nu, kapteinis Triviljens taču nav nogalināts šajā mājā.

-    Kā jums ienāca prātā braukt dzīvot uz šejieni? jautāja Emīlija, cenšoties, lai balss skanētu nesamāksloti un dabīgi, kā jau divu meiteņu sarunā.

-   O, mums likās, ka tā būs kārtīga izklaide, paskaidroja Violeta.

-   Vai jums šeit neliekas garlaicīgi?

-   Ak, nē, man laukos ļoti patīk! Taču meitenes acis izvairījās no Emīlijas skatiena. īsu mirkli viņa atkal izskatījās aizdomīgi nobijusies.

Violeta pagrozījās savā krēslā, un Emīlija negribīgi piecēlās kājās.

-   Man tagad jāiet. Liels paldies, mis Villeta! Es tiešām ceru, ka ar jūsu māti viss būs labi.

-   Nu, viņa jau ir gluži atspirgusi, vienīgi tie kalpotāji..', un visi pārējie satraukumi.

-   Protams.

Veikli un sarunu biedrenei nemanāmi Emīlija pamanījās uz mazā galdiņa aizmirst savus cimdus. Violeta Villeta pavadīja viņu līdz ārdurvīm, un, apmainījušās dažām patīkamām frāzēm, abas šķīrās.

Istabene bija atstājusi ārdurvis neaizslēgtas, un, kad Violeta Villeta tās aiz viešņas aizvēra,

Emīlija nesadzirdēja, ka pagrieztos atslēga. Nonākusi pie vārtiņiem, viņa apgriezās un lēnām atgriezās pie durvīm.

Šis apciemojums vairāk nekā pietiekami apstiprināja viņas teorijas par Sitfordas namu. Tajā norisinājās kaut kas dīvains. Emīlijai nelikās, ka Violeta tur ir iejaukta tieši protams, ja vien viņa nav patiešām ļoti gudra aktrise. Bet kaut kas te nebija kārtībā, un šim kaut kam vajadzēja būt saistītam ar traģēdiju. Starp Villetām un kapteini Triviljenu jābūt kādai saitei, un šajā saitē jāslēpjas noslēpuma atslēgai.

193

Atgriezusies pie durvīm, Emīlija ļoti uzmanīgi pagrieza rokturi un pārkāpa slieksnim. Halle bija tukša. Emīlija apstājās, nebūdama droša, ko iesākt tālāk. Viņai bija attaisnojums ar nolūku viesistabā atstātie cimdi. Meitene joprojām nekustīgi stāvēja un klausījās. Nedzirdēja ne skaņas, izņemot ļoti klusu balsu murdoņu augšstāvā. Cik klusu vien spēdama, Emīlija piezagās pie kāpnēm un, skatīdamās uz augšu, apstājās. Tad viņa ļoti piesardzīgi, pa vienam pakāpienam virzījās uz augšu. Risks bija liels. Nezin vai izdotos izlikties, ka cimdi paši ir uzkāpuši pa kāpnēm, bet Emīliju dedzināja ziņkāre sadzirdēt kaut vārdu no augšstāvā runātā. Pēc Emīlijas domām, mūslaiku celtnieki neprata iebūvēt durvis tā, lai tās cieši aizvērtos. Balsu murminā-

A. Kristi II

šanu varēja sadzirdēt pat lejā. Tātad, ja izdotos nokļūt pie durvīm, varētu sadzirdēt istabā notiekošo sarunu. Viens pakāpiens, vēl viens… Divu sieviešu balsis Violetas un, neapšaubāmi, viņas mātes.

Pēkšņi saruna pārtrūka, un atskanēja soļu troksnis. Emīlija pa galvu, pa kaklu atgriezās lejā.

Kad Violeta Villeta atvēra mātes istabas durvis un nonāca pa kāpnēm, viņa pārsteigta atrada savu neseno viešņu grozāmies hallē un kaut ko meklējam.

-   Mani cimdi, paskaidroja Emīlija. Esmu tos aizmirsusi un atnācu pakaļ.

-  Cerams, ka būs tur, teica Violeta.

Viņas iegāja viesistabā, un, protams, uz mazā galdiņa, kuram blakus Emīlija bija sēdējusi, gulēja pazudušie cimdi.

-  Ak, pateicos, teica Emīlija. Tik muļķīgi no manas puses! Es vienmēr kaut ko aizmirstu.

-   Un tādā laikā jums cimdus vajag, pamācīja Violeta. Ir tik auksts.

Pie halles durvīm viņas vēlreiz atvadījās, un šoreiz Emīlija dzirdēja, kā atslēgas caurumā pagriežas slēdzene.

Ejot pa iebrauktuvi, meitenei bija daudz kas pārdomājams, jo mirklī, kad pavērās augšstāva durvis, viņa bija sadzirdējusi vienu pavecās sievietes īgnajā un apsūdzošajā balsī pateiktu teikumu.

"Mans Dievs," balss bija vaimanājusi. "Es to vairs nespēju izturēt. Vai tiešām ši nakts nekad nepienāks?"

Deviņpadsmitā nodaļa TEORIJAS

Emīlija atgriezās savā miteklī, lai atklātu, ka viņas drauga tur nav. Misis Kērtisa paskaidroja, ka viņš aizgājis kopā ar vairākiem jauniem džentlmeņiem, toties jaunajai dāmai pienākušas divas telegrammas. Emīlija paņēma sūtījumus, atvēra un iebāza svītera kabatā. Misis Kērtisa visu laiku badīgām acīm bija tos vērojusi.

-   Ceru, ka nav nekādi slikti jaunumi? viņa jautāja:*

-   Ak, nē, Emīlija viņu nomierināja.

-   Vienmēr mani biedē tās telegrammas, teica misis Kērtisa.

-   Zinu, kā tas ir, atbildēja Emīlija. Vienmēr uzbudinoši.

Pašlaik viņa nevēlējās neko, izņemot vientulību. Vajadzēja sašķirot un sakārtot domas. Emīlija iegāja savā istabā, paņēma pildspalvu un papīru un apsēdās izstrādāt sistēmu. Pēc divdesmit minūšu pūliņiem viņu iztraucēja misters Enderbijs.

-   Hallo, hallo, hallo, te nu jūs esat! Flītstrita [1] visu ritu dzen jums pēdas, bet jums vienmēr izdodas nozust. Tomēr viņi ir uzzinājuši no manis, ka jūs nedrīkst uztraukt. Kamēr vien viņi interesējas pārjums, es esmu vīrā.

Čārlzs ieķiķinājās.

-   Es dāļāju viņiem solījumus. Es visu zinu un visam sekoju. Vienīgi baidos, ka viss ir pārāk labi, lai būtu īstenība. Visu laiku kniebju sev ausī un baidos, ka pēc mirkļa pamodīšos. Paklausieties, vai ievērojāt, kāda ārā migla?

-   Tā taču neatturēs mani no pēcpusdienas brauciena uz Ekzīteru, vai ne? iesaucās Emīlija.

-Jūs gribat braukt uz Ekzīteru?

-   Jā. Man tur jāsatiekas ar misteru Deikru. Viņš, ziniet, ir mans advokāts tas, kurš uzņēmies Džima aizstāvību. Viņš grib martt satikt. Un es domāju, ka, būdama tur, apciemošu Džima krustmāti Dženiferu. Galu galā Ekzītera ir tikai pusstundas brauciena attālumā.

-   Domājat, ka viņa varēja atšaut ar vilcienu un iegāzt brālim pa galvu un neviens pat nepamanīja viņas prombūtni?

-   Ak, zinu, ka tas izklausās visai neticami, bet jārēķinās ar visu. Es jau negribu, lai vainīgā būtu krustmāte Dženifera, tiešām negribu. Daudz labāk man patiktu, ja tas būtu Mārtiņš Dīrings. Neieredzu tādu cilvēku, kurš ļaunprātīgi izmanto to, ka ir svainis, bet cilvēkos savu radniecību noklusē.

-   Vai viņš tāds ir?

-    Pilnīgi! Viņš ir ideāls slepkavnieka kandidāts vienmēr saņem telegrammas no zirgu sacīkšu bukmeikeriem un vienmēr pazaudē likmju naudu. Žēl, ka viņam ir tik spēcīgs alibi. Man par to pastāstīja misters Deikrs. Būt rakstniekam un piedalīties literārās pēcpusdienās izskatās tik cienījami.

-    Literārās pēcpusdienas… novilka Enderbijs. Piektdienas vakarā. Mārtiņš Dīrings… ļaujiet man padomāt… Mārtiņš Dīrings… nūjā, esmu gandrīz vai pārliecināts. Pie velna, esmu pilnīgi pārliecināts, bet pavisam droši varu to noskaidrot, nosūtot telegrammu Karīteram.

-   Par ko jūs runājat? jautāja Emīlija.

-Tad klausieties! Uz Ekshemptonu es atbraucu piektdienas vakarā. Gribēju iegūt šādu tādu informāciju no kāda sava paziņas, vēl viena avīžnieka, kuru sauc Karīters. Viņam vajadzēja atbraukt un satikties ar mani ap pusseptiņiem, ja vien paspētu, jo šis vīrs devās tālāk uz literāru pēcpusdienu viņš ir visai liels putns. Ja Karīters nevarētu ierasties,viņš atsūtītu kādu rindiņu uz Ekshemptonu. Viņš nepaspēja un informāciju man atsūtīja.

-    Kas tam visam ir kopīgs ar mūsu lietu? jautāja Emīlija.

-   Neesiet tik nepacietīga! Es jau tuvojos lietas būtībai. Rakstot šīs rindiņas, vecais zēns bija visai uzskrūvēts pēcpusdienā viņam bija labi gājis. Izklāstījis vajadzīgās ziņas, viņš turpināja bārstīt sulīgus vārdus, skaidrodams, ka pēcpusdienā esot pie galda nosēdināts riebīgā vietā. Vienā pusē bijis tukšs krēsls, kurā vajadzējis sēdēt Rubijai Makkelmotai, bestselleru sacerētājai, un arī otrā pusē bijusi tukša vieta, kas paredzēta Mārtiņam Dīringam. Tā nu mans draugs pārvietojies tuvāk dzejniekam Bleketam. Tagad jūs saprotat?

-   Čārlz! Dārgais! Emīlija kļuva dzejiski satraukta. Cik brīnišķīgi! Tad jau tas nelietis nemaz nav bijis pusdienās!

-  Tieši tā.

-   Vai esat pārliecināts, ka pareizi atceraties viņa vārdu?

-   Domāju, ka jā. Kā par nelaimi, saplēsu vēstuli, bet jelkurā laikā varu telegrafēt Karīteram un pārliecināties. Taču esmu pilnīgi pārliecināts, ka nekļūdos.

-   Ir jau, protams, vēl tas izdevējs, teica Emīlija. Tas, ar kuru Oīrings it kā bijis kopā, bet man gan šķiet, ka šis izdevējs tika minēts tāpēc, ka viņam tūlīt vajadzēja doties atpakaļ uz Ameriku. Es gribu teikt, ka Dīrings izvēlējies tādu, kuru tik viegli nevar pārbaudīt.

-   Vai tiešām domājat, ka esam trāpījuši?

-   Nu, ko, uz to pusi ir. Manuprāt, vispareizākais, ko tagad vajadzētu darīt, doties pie mūsu jaukā inspektora Narekota un izklāstīt viņam šos jaunos faktus. Domāju, mēs paši šobrīd nevaram sazināties ar izdevēju, kurš pašlaik ir kaut kur okeānā. Te darbs policijai.

-   Vai tu re, un ja nu saskanēs? Kas par sensāciju! iesaucās misters Enderbijs. Un, ja saskanēs, tad Dienas Ziņas nedrīkstēs man piedāvāt mazāk par…

Emīlija nežēlīgi pārtrauca viņa sapņojumus par kāpšanu pa karjeras kāpnēm.

-   Mēs nedrīkstam zaudēt galvu! viņa teica. Man jābrauc uz Ekzīteru. Nedomāju, ka spēšu atgriezties šeit ātrāk par rītdienu, bet jums man ir darbs.

-  Kas tas par darbu?

Emīlija aprakstīja, kā ciemojusies pie Villetām un kādu dīvainu teikumu noklausījusies.

-   Mums noteikti nepieciešams uzzināt, kas tur šovakar briest. Kaut kam jānotiek.

-   Cik neparasti!

-   Vai ne? Bet tā, protams, var būt sakritība. Un var arī nebūt, bet ņemiet vērā, ka no ceļa tiek aizvākti kalpotāji. Tur šovakar jānotiek kaut kam savādam, un jums jābūt uz vietas, lai noskaidrotu, kas tas ir.

-  Jūs gribai teikt, ka man visu nakti jātrīc dārzā zem krūma?

-   Nu, bet jūs taču neiebilstat, vai ne? Žurnālisti neprotestē, ja ir labs iemesls.

-   Kas jums to teica?

-  Nav svarīgi, kas teica. Es to zinu. Un jūs visu izdarīsiet, vai ne?

-   Ak, laikam gan, atbildēja Čārlzs. Netaisos neko palaist garām. Ja šonakt Sitfordas namā notiks kaut kas neparasts, es tur būšu klāt.

Pēc tam Emīlija pastāstīja par bagāžas etiķeti.

-   Tas ir dīvaini, atzina misters Enderbijs. Austrālija ir vieta, kur atrodas trešais, jaunākais Pīrsons, vai ne? Var jau būt, ka tas neko nenozīmē, bet tomēr kaut kādai saiknei jābūt.

-   Hm, novilka Emīlija. Domāju, ka tas arī viss. Vai jums pašam ir, ko pastāstīt?

-   Nu, ierunājās Čārlzs, man ir kāda laba ideja.

-  Tiešām?

-   Vienīgā problēma es nezinu, kā jums tā patiks.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-  Jūs taču nebruksiet man virsū, vai ne?

-   Domāju, ka ne. Ceru, ka esmu spējīga ar izpratni uzklausīt jebkuru ideju.

-   Nu, lieta ir šāda, iesāka Čārlzs Enderbijs, domīgi skatīdamies uz meiteni. Nedomājiet, ka gribu jūs apvainot vai ko tamlīdzīgu, bet vai esat pārliecināta, ka jūsu puisis ir sargājams no nepielūdzamas patiesības?

-   Vai gribat teikt, jautāja Emīlija, ka viņš tomēr nogalinājis kapteini Triviljenu? Jums, protams, ir tiesības uz savu viedokli. Es jau sākumā sacīju, ka tas ir normāli, bet vēl es teicu, ka mums jādarbojas ar pieņēmumu, ka viņš nav izdarījis slepkavību.

-   Es tā nemaz nedomāju, taisnojās Enderbijs, piekrītu jūsu pārliecībai, ka viņš nenobeidza veco zēnu. Gribu teikt, lūk, ko cik patiesības ir viņa paša stāstītajā par notikušo? Viņš stāsta, ka devies uz turieni, aprunājies ar veco zēnu un aizgājis, atstājot viņu sveiku un veselu.

-Jā.

-   Nu, bet man ienāca prātā… vai jums neliekas iespējams, ka viņš aizgāja uz turieni un patiesībā atrada veco vīru mirušu? Gribu teikt, ka viņš nobijās kā diegs, aizmuka un tagad neatzīstas.

Čārlzs savu teoriju bija izklāstījis visai miglaini, taču ar atvieglojumu redzēja, ka Emīlija netaisās par to pārmest. Gluži otrādi, meitene, domās iegrimusi, sarauca pieri un savilka uzacis.

-   Neizlikšos, viņa teica. Tas ir iespējams. Nebiju par to agrāk domājusi. Zinu, ka Džims nespēj kādu nogalināt, bet viņš visai viegli var samuldēties, sarunāt muļķīgus melus, un tad, protams, viņam pie tiem jāturas.

-Vismuļķīgākais ir tas, ka jūs pašlaik nevarat tikt pie viņa un pajautāt. Jo viņi jau neļaus jums satikties divatā, vai ne?

-   Es varu aizsūtīt pie viņa misteru Deikru, prātoja Emīlija. Šķiet, ka ar advokātu drīkst tikties bez lieciniekiem. Vissliktākā Džima īpašība ir tā, ka viņš ir bailīgs un stūrgalvīgs; ja reiz kaut ko ir pateicis, no tā neatkāpsies.

-Tādas ir manas domas, un esmu nolēmis pie tām turēties, misters Enderbijs rezumēja.

-   Jā. Priecājos, ka jūs ieminējāties par šādu varbūtību, Čārlz. Man tas nebūtu ienācis prātā. Mēs meklējam kādu, kurš ienāca pēc tam, kad Džims bija aizgājis, bet ja nu tas notika pirms…

Pazaudējusi domu, Emīlija apklusa. Divas tik dažādas teorijas. Vienu pieņēmumu bija izteicis misters Raikrofts, par noteicošo uzskatīdams Džima strīdu ar tēvoci. Otra teorija Džimu izslēdza vispār. Emīlija saprata, ka vispirms jāuzmeklē ārsts, kurš pirmais apskatījis līķi. Ja iespējams, ka kapteinis Triviljens noslepkavots, teiksim, četros, tad radīsies ievērojamas izmaiņas jautājumā par alibi. Otra lieta, kas jāizdara, jāliek misteram Deikram stingrāk papurināt savu klientu un paskaidrot, ka nepieciešams runāt taisnību.

Emīlija piecēlās no gultas.

-   Labi, viņa teica, jums vajadzētu noskaidrot, kā es varu tikt uz Ekshemptonu. Liekas, kalējam ir kaut kas līdzīgs mašīnai. Vai jūs neaizietu pie viņa un nesarunātu? Došos ceļā tūlīt pēc pusdienām. Trijos desmit ir vilciens uz Ekzīteru. Tad man pietiks laika vispirms uzmeklēt ārstu. Cik ir pulkstenis?

-  Pusviens. Misters Enderbijs paskatījās savā pulkstenī.

-  Tad iesim abi un sarunāsim braucamo, turpināja Emīlija. Un ir vēl tikai viena lieta, kuru gribu nokārtot, pirms aizbraucu no Sitfordas.

-   Kāda?

-   Gribu apciemot misteru Djūku. Viņš ir vienīgais Sitfordā, ar kuru vēl neesmu tikusies. Un viņš ir viens no tiem, kuri piedalījās galdiņa dancināšanā.

-  Nu, ceļā uz smēdi mēs iesim gar viņa namiņu.

Mistera Djūka māja bija pati pēdējā. Emīlija un Čārlzs atkrampēja vārtiņus un izgāja uz taciņas. Un tad notika kaut kas pārsteidzošs. Nama durvis atvērās, un iznāca kāds vīrietis. Šis vīrietis bija inspektors Narekots. Ari viņš, kā šķita Emīlijai, bija pārsteigts un samulsis.

Emīlija ķērās pie sava nodoma īstenošanas.

-   Esmu tik priecīga jūs satikt, inspektor! viņa teica. Gribētu ar jums pārrunāt pāris jautājumus.

-   Patīkami, mis Trefjūza. Viņš izvilka pulksteni. Baidos, ka jums tas būs jādara ātri. Mani gaida mašīna, jo gandrīz tūlīt pat atgriežos Ekshemptonā.

-    Kāda neparasta veiksme! iesaucās Emīlija. Jūs taču paņemsiet mani līdzi, inspektor?

Inspektors visai kokaini atbildēja, ka būšot priecīgs palīdzēt.

-   Jums, Čārlz, jāiet un jāatnes mana ceļasoma, pavēlēja Emīlija. Tā ir jau sakravāta.

Čārlzs tūlīt pat pazuda.

-   Kāds milzīgs pārsteigums sastapt jūs šeit, mis Trefjūza, teica inspektors Narekots.

-   Es taču teicu au revoir, —Emīlija atgādināja.

-  Tajā reizē neievēroju.

-   Jūs ilgu laiku neesat mani saticis, sirsnīgi teica Emīlija. Vai zināt, inspektor Narekot, ka esat pieļāvis kļūdu? Džims nav tas cilvēks, kurš jums jātincina.

-  Tiešām?

-   Vēl vairāk, Emīlija turpināja, es no visas sirds ticu, ka jūs man piekritīsiet.

-   Kas jums liek tā domāt, mis Trefjūza?

-   Ko jūs darījāt mistera Djūka kotedžā?

Narekots izskatījās samulsis, un Emīlija steidzīgi turpināja:

-   Jūs neesat pārliecināts, inspektor, tāds jūs esat… nepārliecināts. Jūs domājāt, ka esat noķēris īsto, bet tagad šaubāties un tāpēc ievācat papildu informāciju. Nu, ko, man ir kaut kas, ko jums pastāstīt, un tas jums noderēs. Parunāsim ceļā uz Ekshemptonu.

Uz ceļa atskanēja soļu troksnis, un parādījās Ronijs Garfilds. Izskatījās, ka viņš baidās kaut ko nokavēt. Puisis bija bez elpas un izskatījās tāds kā vainīgs.

-   Paklausieties, mis Trefjūza, viņš iesaucās. Kā bulu, ja mēs šovakar ietu pastaigāties? Kamēr krustmāte nosnaužas?

-   Neiespējami, atbildēja Emīlija. Es aizbraucu. Uz Ekzīteru.

-   Ko? Patiešām? Vai gribat teikt, ka pavisam?

-   O, nē, Emīlija viņu nomierināja. Rīt atkal būšu atpakaļ.

-  Nu, tas ir lieliski.

Emīlija kaut ko izvilka no svītera kabatas un sniedza viņam.

-  Atdodiet to savai krustmātei, labi? Tā ir kafijas kūkas recepte. Pasakiet, ka viņa paspēja tieši laikā pavārs, tāpat arī pārējie kalpi šodien aizbrauc. Noteikti pastāstiet to krustmātei! Viņai būs interesanti.

Vējš atnesa attālu saucienu.

-   Ronij, Ronij, Ronij!

-   Tā ir krustmāte, teica Ronijs, kļūdams nervozs. Es labāk iešu.

-  Ejiet gan, pamācīja Emīlija. Jums uz kreisā vaiga ir zaļa krāsa, viņa nosauca nopakaļus. Ronijs Garfilds pazuda aiz krustmātes namiņa vārtiņiem.

-  Lūk, kur arī mans draugs ar ceļasomu, teica Emīlija. Ejam, inspektor. Es jums mašīnā kaut ko pastāstīšu.

Divdesmita nodaļa VIZĪTE pie krustmĀtes dŽeniferas

Pustrijos doktoru Vorenu apciemoja Emīlija. Viņam uzreiz iepatikās šī darbīgā, pievilcīgā meitene, kuras jautājumi skanēja atklāti un tieši.

-  Jā, mis Trefjūza. Man ir skaidrs, ko jūs gribat teikt. Jūs sapratīsiet, ka pretēji populāros detektīvromānos izteiktajam viedoklim ir ārkārtīgi grūti fiksēt precīzu nāves iestāšanās laiku. Līķi es apskatīju pulksten astoņos. Varu noteikt precīzi, ka Triviljens bija miris jau vismaz divas stundas. Precīzāk grūti pateikt. Ja jūs teiktu man, ka viņu nogalināja četros, es atbildētu, ka tas ir iespējams, lai gan mans personīgais viedoklis ir, ka tas noticis vēlāk. No otras puses, viņš, protams, varēja būt miris jau ilgāku laiku. Ilgākaisčetrarpus stundas.

-   Paldies, pateicās Emīlija. Tas arī viss, ko gribēju uzzināt.

Stacijā Emīlija noķēra vilcienu trijos desmit un devās tieši uz viesnīcu, kurā bija apmeties misters Deikrs. Viņu saruna notika lietišķi un bez emocijām. Misters Deikrs pazina Emīliju kopš viņas bērnības un nodarbojās ar meitenes lietām līdz pat šim laikam.

-   Jums jāsagatavojas iespējamajam triecienam, Emīlij, viņš brīdināja. Džima Pīrsona stāvoklis ir daudz sliktāks, nekā mēs bijām cerējuši.

-   Sliktāks?

-   Jā. Nav jēgas runāt aplinkus. Ir uzpeldējuši zināmi fakti, kuri nostāda viņu visnepievilcīgākajā gaismā. Un šie fakti lika policijai viņu nekavējoties aizturēt par nozieguma izdarīšanu. Tātad mana darbība nebūtu jūsu interesēs, ja es to nojums slēptu.

Lūdzu, izstāstiet man visu, sacīja Emīlija.

Viņas balss skanēja pilnīgi mierīgi. Lai cik satriekta viņa jutās iekšēji, tomēr netaisījās savas jūtas izrādīt. Ne jau ar jūtām var palīdzēt Džimam Pīrsonam, bet ar smadzenēm. Jāsakopo visi spēki.

-Nav šaubu, ka viņam ļoti steidzīgi vajadzēja naudu. Pašlaik neiedziļināšos šī jautājuma ētiskajā pusē. Izskatās, ka pirms tam Pīrsons bija, teiksim tā, aizņēmies naudu no savas firmas bez īpašnieka ziņas. Viņam patika spekulēt ar akcijām. Reiz, zinot, ka kontā nedēļas laikā jāienāk zināmai dividenžu iemaksai, Pīrsons iedomājās izmantot firmas naudu, lai nopirktu kādas akcijas, kuru vērtībai, kā viņš domāja, vajadzēja celties. Darījums izdevās, nauda tika atlikta atpakaļ, un Pīrsonam patiešām neienāca prātā, ka tāda rīcība varētu būt negodīga. Acīmredzot pirms kādas nedēļas viņš kaut ko līdzīgu atkārtoja. Tomēr šoreiz atgadījās kas neparedzēts. Firmas grāmatvedība laiku pa laikam tiek revidēta, bet šāda vai tāda iemesla dēļ šoreiz tas notika ātrāk nekā parasti, un Pīrsons nonāca

nepatīkamas izvēles priekšā. Viņš gluži labi apzinājās, kā tiks vērtēta šāda rīcība, tomēr nespēja vajadzīgo summu atlikt atpakaļ. Viņš pats stāstīja, ka izmēģinājis vairākus variantus, lai naudu aizņemtos, bet visur viņam atteikts, līdz beidzot, izmēģinādams pēdējo iespēju, viņš drāzies uz Pevonšīru, lai izstāstītu visu tēvocim un lūgtu viņu palīdzēt. To darīt kapteinis Triviljens kategoriski atteicās.

Un tagad, manu mīļo Emīlij, mums nezin vai izdosies izvairīties no šo faktu celšanas gaismā. Policija to jau ir uzrakuši. Un jūs taču saprotat, ka šeit nu ir ļoti smags nozieguma motīvs. Brīdī, kad kapteinis Triviljens bija miris, Pīrsons bez grūtībām varēja no mistera Kirkvuda avansā iegūt nepieciešamo summu un glābt sevi no katastrofas, iespējams, arī no varbūtējās saukšanas pie kriminālatbildības.

-Ak, kāds idiots! izdvesa Emīlija.

-   Pilnīgi pareizi, lietišķi piebilda misters Deikrs. Man šķiet, ka mūsu vienīgā iespēja ir pierādīt, ka Džims Pīrsons pilnīgi neko nezināja par tēvoča testamenta noteikumiem.

Kamēr Emīlija apdomāja situāciju, iestājās klusums. Tad viņa pusčukstus teica:

209

-  Baidos, ka tas būs neiespējami. Viņi visi trīs zināja Silvija, Džims un Braiens. Viņi bieži

A. Kristi II

pārrunāja, smējās un jokoja par savu bagāto Devonšīras tēvoci.

-   Ak vai, ak vai, novaidējās misters Deikrs. Tas ir slikti.

-   Vai jūs viņu neuzskatāt par vainīgu, mister Deikr?

-   Visai savādi, bet nē, atbildēja advokāts. Savā ziņā Džims Pīrsons ir tīrs, jauns cilvēks. Viņam gan nepiemīt, ja ļausiet man tā izteikties, Emīlij, godīguma izjūta komercijā, bet nevienu mirkli es nedomāju, ka viņa roka varēja nogalināt tēvoci.

Nu, vismaz tas ir labi, nopūtās Emīlija. Kaut policija domātu tāpat!

-Tiesa. Mūsu viedokļiem un domām nav nekādas nozīmes. Netaisos no jums slēpt, mans dārgais bērns, ka lieta ir bēdīga. Par aizstāvi es jums ieteiktu misteru Lorimeru, viņu dēvē par zaudēto cerību glābēju, advokāts uzmundrinoši piebilda.

-   Ir vēl viena lieta, par kuru es gribētu jums pastāstīt, teica Emīlija. Jūs, protams, esat redzējis Džimu?

-   Protams.

-   Es vēlos, lai pasakāt man atklāti vai jums liekas, ka viņš ir runājis patiesību arī attiecībā uz pārējo? Un viņa izklāstīja advokātam Enderbija piedāvāto variantu.

Pirms atbildēt, misters Deikrs rūpīgi pārdomāja dzirdēto.

-   Manuprāt, viņš teica, aprakstot savu sarunu ar tēvoci, Džims teica patiesību. Bet rodas nelielas aizdomas, ka viņš ir nojautis kaut ko nelabu. Ja Džims apgāja apkārt mājai, piegāja pie loga un ieraudzīja mirušā tēvoča līķi, viņš, iespējams, varēja būt pārāk pārbijies, lai par to ziņotu, un safantazēja pats savu stāstu.

-   Tas ir tieši tas, ko es domāju, iesaucās Emīlija. Mister Deikr, vai jūs nepamēģinātu pierunāt Džimu teikt taisnību nākamreiz, kad ar viņu satiksieties? Tas būtu ļoti svarīgi.

-   To es izdarīšu. Tomēr, pēc klusuma brīža advokāts piebilda, man liekas, ka šī jūsu ideja ir kļūdaina. Ziņa par kapteiņa Triviljena nāvi Ekshemptonā izplatījās ap astoņiem trīsdesmit. Tajā laikā pēdējais vilciens uz Ekzīteru jau bija aizgājis, bet Džims Pīrsons aizbrauca ar pirmo rīta vilcienu starp citu, galīgi nesaprātīga rīcība, jo piesaistīja cilvēku uzmanību, no kuras viņš būtu varējis izvairīties, ja izvēlētos kādu piemērotāku stundu. Ja, kā jūs sakāt, viņš būtu atradis mirušā tēvoča līķi kaut kad pēc puspieciem, tad domāju, ka viņš tūlīt pat pamestu Ekshemptonu. Ir vilciens drīz pēc sešiem un vēl viens bez ceturkšņa astoņos.

-  Jā, tā ir pretruna, atzina Emīlija.

-   Esmu viņu pamatīgi izprašņājis par to, kā viņš iekļuva tēvoča mājā, turpināja misters Deikrs. Viņš stāsta, ka Triviljens licis viņam novilkt zābakus un atstāt tos pie durvīm. Tāpēc arī viesistabā nav atrasti slapju apavu nospiedumi.

-   Viņš nesaka, ka ir dzirdējis kādu skaņu vai, vienalga, ko, pēc kā varētu spriest, ka mājā atradies vēl kāds?

-To viņš neteica, bet es pajautāšu.

-   Paldies, teica Emīlija. Ja es uzrakstīšu zīmīti, vai jūs varēsiet viņam to nodot?

-   Protams, tikai vispirms tā tiks izlasīta.

-   Ak, es rakstīšu ļoti piesardzīgi.

Viņa aizgāja pie rakstāmgalda un uzmeta dažus vārdus.

"Manu visudārgo Džim!

Viss būs kārtībā, tā ka nenokar degunu! Es traki darbojos, lai atklātu patiesību. Kāds muļķis gan tu esi bijis, dārgumiņ!

Mīlu tevi!

Emīlija "

-  Te būs, viņa sacīja.

Misters Deikrs to izlasīja, bet neko neteica.

-  Papūlējos rakstīt skaidri, paskaidroja Emīlija, lai cietuma uzraugi varētu bez grūtībām to i/.lasīt. Un tagad man jāiet.

-  Vai ļausiet piedāvāt tasi tējas?

-  Nē, pateicos, mister Dcikr. Nedrīkstu zaudēt ne minūti. Vēl jāsatiek krustmāte Dženifera.

Lorelā Emīlijai pateica, ka misis Gārdnere ir izgājusi, bet drīz atgriezīsies.

Emīlija uzsmaidīja istabenei.

-Tad es ienākšu un viņu pagaidīšu.

-   Vai vēlaties satikt māsu Deivisu?

Emīlija vienmēr bija gatava satikt jebko.

-  Jā, viņa nekavējoties atsaucās.

Pēc dažām minūtēm stīva un ziņkārīga ieradās māsa Deivisa.

-   Sveicināti, sacīja Emīlija. Es esmu Emīlija Trefjūza, tāda kā misis Gārdneres krustmeita. Pareizāk sakot, es būšu, bet mans saderinātais, ceru, ka jūs to zināt, ir arestēts.

-   Ak, tas bija tik šausmīgi, teica māsa Deivisa. Mēs visu izlasījām šīrīta avīzēs. Kāds briesmīgs notikums! Jūs izturaties vīrišķīgi, mis Trefjūza, patiešām vīrišķīgi!

Tomēr māsas balsī ieskanējās slēpts pārmetums. Medmāsas, viņa it kā teica, spēj būt vīrišķīgas, jo viņām piemīt spēcīgs raksturs, bet parastajiem mirstīgajiem ir jānoiet malā.

-   Nu, nedrīkst jau zaudēt dūšu, teica Emīlija. -Ceru, ka jūs man piekrītat. Es gribu teikt, ka ir nepatīkami būt saistītai ar ģimeni, kura iejaukta slepkavības lietā.

-   Protams, ka tas ir nepatīkami, atbildēja māsa Deivisa. Tomēr pienākums pret pacientu stāv augstāk par visu.

-  Cik lieliski! iesaucās Emīlija. Krustmāte Dženifera droši vien jūtas brīnišķīgi, redzot, ka ir kāds, uz kuru viņa patiesi var paļauties.

-    Ak, tiešām, māsa muļķīgi pasmaidīja, jūs esat tik laipna. Bet no agrākiem laikiem man, protams, ir visāda pieredze. Piemēram, pēdējā vietā es aprūpēju…

Emīlija pacietīgi noklausījās garo un skandalozo stāstu par sarežģītu šķiršanās gadījumu un paternitātes problēmām. Pēc tam, izteikusi māsai Dcivisai komplimentus par viņas smalkjūtību, apdomību un savoir faire*, Emīlija nemanāmi pārslēdzās uz Gārdneru tēmu.

-   Es vispār nepazīstu krustmātes Dženiferas vīru, meitene skaidroja. Nekad neesmu viņu satikusi. Viņš taču nekad neatstāj māju, vai ne?

-   Nē, nabaga cilvēks.

-   Kas viņam īsti kaiš?

Māsa Deivisa tīksmē apbēra Emīliju ar profesionālu terminu piesātinātu skaidrojumu.

-  Tātad tiesa, ka kuru katru dienu viņš var atkal izveseļoties? domīgi nomurmināja Emīlija.

-   Viņš gan būs ārkārtīgi vājš, paskaidroja māsa.

-   Nu, protams. Bet tas viņa stāvokli dara cerīgāku, vai ne?

Ar vieglu, profesionālu grūtsirdību māsa pašūpoja galvu.

-  Nedomāju, ka viņa gadījums ir ārstējams.

Emīlija bija ierakstījusi savā mazajā piezīmju

grāmatiņā laikus, kurus viņa dēvēja par krustmātes Dženiferas alibi. Pašlaik viņa rēķinot murmināja.

-   Cik savādi, ka tieši tajā laikā, kad nogalināja viņas brāli, krustmāte Dženifera sēdēja kinoteātrī.

-   Cik skumji, vai ne? novilka māsa Deivisa. Protams, ka viņa nevarēja to zināt. Un pēc tam seko tāds trieciens.

Emīlija apsvēra, kā izdabūt to, kas viņu interesē, neuzdodot tiešu jautājumu.

-   Vai misis Gārdnerei neparādījās kācla dīvaina vīzija vai priekšnojauta? viņa painteresējās. -Vai tā nebijāt jūs, kas satika krustmāti hallē un izsaucās, ka viņa izskatās ļoti dīvaini.

-   Ak, nē, atbildēja māsa. Tā nebiju es. Ieraudzīju misis Gārdneri tikai tad, kad kopā sēdējām pie pusdienu galda, un tad viņa izskatījās gandrīz kā vienmēr. Cik ārkārtīgi interesanti!

-   Tad droši vien es kaut ko jaucu, noteica Emīlija.

-   Varbūt kāds cits no tuviniekiem, ieteicās māsa Deivisa. Es pati atnācu visai vēlu. Jutos vainīga, ka uz tik ilgu laiku esmu atstājusi savu pacientu vienu, bet viņš jau pats uz to uzstāja. Pēkšņi viņa paskatījās pulkstenī.

-  Ak Kungs! Viņš man lūdza vēl vienu termoforu ar karstu ūdeni. Tūlīt jāpagādā. Jūs man piedosiet, mis Trefjūza?

Emīlija viņai piedeva, un māsa Deivisa, iedama garām kamīnam, uzspieda pirkstu uz zvana pogas. Ienākusi nevīžīga izskata istabene likās galīgi pārbijusies.

-   Kā jūs sauc? jautāja Emīlija.

-   Beatriče, jaunkundz.

-   Ā, Beatriče. Varbūt nepaspēšu sagaidīt krustmāti. Gribēju jums pajautāt, kā viņa piektdien iepirkās. Vai nezināt, vai viņa nepārnesa mājās lielu paku?

-   Nē, jaunkundz. Es neredzēju, kā viņa ienāca.

-   Manuprāt, jūs teicāt, ka viņa pārnāca sešos.

-   Ja, jaunkundz. Tā bija. Es gan neredzēju, ka kundze pārnāca, bet, kad septiņos iegāju viņas istabā, lai ienestu karstu ūdeni, viņa mani nobiedēja, jo tumsā gulēja gultā. "Ak, kundze," es teicu, "jūs mani pamatīgi nobiedējāt." "Atnācu jau sen, sešos," viņa atbildēja. Nekādu lielu paku es nekur neredzēju. Stāstot Beatriče no visas sirds centās būt izpalīdzīga.

-  Ir jau labi, Beatriče. Tas nav nekas svarīgs.

Beatriče izgāja. Emīlija izņēma no somiņas

mazu vietējo vilcienu sarakstu un sāka to pētīt.

-   Atiet no Ekzīteras Saintdeivida stacijas trijos desmit, viņa murmināja. Pienāk Ekshemptonā trijos četrdesmit divās. Vai ir laiks, lai aizietu līdz brāļa mājai un viņu noslepkavotu? Cik velnišķīgi aukstasinīgi tas skan un muļķīgi arī… Jā, ir, teiksim, pusstunda vai trīs ceturtdaļstundas. Cikos ir vilciens atpakaļ? Viens ir četros divdesmit piecās, un vēl viens, kuru pieminēja misters Deikrs, atiet sešos desmit un pienāk bez divdesmit trijām septiņos. Jā, tas ir pilnīgi iespējams. Žēl, ka nav nekāda iemesla turēt aizdomās māsu. Viņas visu pēcpusdienu nebija mājās, un neviens nezina, kur viņa staigāja. Bet nevar jau slepkavot bez nekāda iemesla. Protams, es tā īsti neticu, ka vispār kāds no šīs mājas ir noslepkavojis kapteini Triviljenu, bet savā ziņā mierinoša ir apziņa, ka viņi varēja to izdarīt. Dzi, pie durvīm zvana.

Hallē atskanēja balsu murdoņa, atvērās durvis un istabā ienāca krustmāte Dženifera.

-   Esmu Emīlija Trefjūza, stādījās priekšā Emīlija. Jūs zināt tā, kura ir saderinājusies ar Džimu Pīrsonu.

-  Tātad jūs esat Emīlija, atteica misis Gārdnere, pastiepjot roku. Nu, ko, tas ir pārsteigums.

Pēkšņi Emīlija jutās ļoti maza un vāja. Gandrīz kā maza meitenīte, kura dara kaut ko ļoti nerātnu. Izcila personība, šī krustmāte Dženifera. Raksturs kāds jau nu ir. Rakstura krustmātei Dženiferai pietiktu vēl vismaz diviem līdzcilvēkiem.

-  Vai tēju jau padzērāt, mana dārgā? Nē? Tad mēs to tūlīt izdarīsim. Vienu mirkli, man vispirms jāiet un jāaprauga Roberts.

Pieminot vīra vārdu, pār viņas seju pārslīdēja savāda ēna. Spēcīgā, skaistā balss atmaiga, it kā pār tumšiem, viļņainiem ūdeņiem pārskrietu gaisma.

"Viņa tiešām to dievina," atstāta viesistabā viena, nodomāja Emīlija. "Tomēr tik un tā krustmātē Dženiferā ir kaut kas biedējošs. Interesanti, vai tēvocim Robertam patīk, ka viņu tik ļoti dievina."

Kad Dženifera Gārdnere atgriezās, viņa bija noņēmusi savu cepuri.

-   Vai gribat parunāt par to notikumu, Emīlij? Vai varbūt negribat? Ja negribat, es jūs pilnīgi sapratīšu.

-  Nav jau nekādas jēgas par to runāt, vai ne?

-    Mums atliek vienīgi cerēt, teica misis Gārdnere, ka īstais slepkava ātri tiks noķerts. Vai jūs nenospiestu zvana pogu, Emīlij? Aizsūtīšu māsai viņas tēju. Negribu, ka viņa sēž šeit un pļāpā. Kā es neieredzu medmāsas!

-   Vai viņa savu darbu prot labi?

-   Domāju, ka jā. Vismaz Roberts to apgalvo. Man gan viņa nepatīk un nekad nav patikusi, bet Roberts saka, ka viņa ir vislabākā māsa no visām, kādas mums jelkad bijušas.

-  Viņa ir visai izskatīga, ieminējās Emīlija.

-   Muļķības. Ar tādām neglītām, muskuļainām rokām?

Emīlija vēroja, kā krustmātes slaidie, baltie pirksti pieskaras piena krūzei un cukura standziņām.

-   Robertu viss notikušais ir ļoti satriecis, teica misis Gārdnere. Viņš ir nonācis tik savādā noskaņojumā. Manuprāt, tas tiešām ir saistīts ar viņa slimību.

-   Viņš nebija tuvu pazīstams ar kapteini Triviljenu, vai ne?

Dženifera Gārdnere pakratīja galvu.

-   Arī es viņu tikpat kā nepazinu. Ja jāsaka atklāti, nevaru teikt, ka es daudz sērotu par viņa nāvi. Viņš bija cietsirdīgs, mantkārīgs vīrs, Emīlij. Viņš zināja, cik mums iet grūti. Šī nabadzība! Viņš zināja, ka aizdevums īstā laikā varētu nodrošināt Robertam īpašu ārstniecības kursu, kas visu būtiski izmainītu. Nu, ko, viņu ir ķērusi atriebība, viņa runāja dziļā, nomāktā balsī.

"Kāda savāda sieviete," nodomāja Emīlija. "Skaista un šausminoša, kā no grieķu traģēdijas."

-   Vēl jau varbūt nav par vēlu, turpināja misis Gārdnere. Uzrakstīju šodien advokātiem Ekshemptonā un lūdzu, vai nevarētu pirms termiņa saņemt zināmu summu. Ārstniecības kurss, par kuru es runāju, ir saistīts ar pūšļošanu, bet daudzos gadījumos tā ir palīdzējusi. Emīlij, cik tas būtu brīnišķīgi, ja Roberts atkal varētu staigāt! Viņas seja tagad staroja kā savādas gaismas apmirdzēta.

Emīlija jutās nogurusi. Viņa bija pavadījusi garu dienu, neko prātīgu netika ēdusi un jutās apslāpētu emociju nomocīta. Likās, ka istaba aizpeld un tad atkal atgūst aprises.

-   Vai jūtaties labi, dārgumiņ?

-   Viss kārtībā, izdvesa Emīlija un, sev par izbrīnu, īgnumu un pazemojumu, izplūda asarās.

Misis Gārdnere necentās piecelties un meiteni nomierināt, un Emīlija par to bija tikai pateicīga. Vecā dāma mierīgi sēdēja, kamēr Emīlijas asaru straume apsīka, un tad domīgā balsī nomurmināja:

Nabaga bērns. Cik bēdīgi, ka vajadzēja arestēt Džimu Pīrsonu, ļoti bēdīgi. Vēlu jums, lai kaut kas noskaidrotos.

Divdesmit pirmā nodaļa SARUNAS

Atstāts viens pats likteņa ziņā, Čārlzs Enderbijs nesamazināja apgriezienus. Lai iepazītos tuvāk ar dzīvesveidu, kādu piekopa Sitfordas ļaudis, viņam tikai atlika vērsties pie misis Kērtisas, un tas būtu tas pats, kas atdarīt artēziskās akas krānu. Klausoties, kā straumēm gāžas anekdotes, atmiņas, baumas, pieņēmumi un nebūtiski sīkumi, Čārlzs drosmīgi centās atsijāt graudus no pelavām. Tad viņš nosauca nākamo vārdu, un ūdens strūklas spēks nekavējoties tika novirzīts jaunajā virzienā. Misters Enderbijs noklausījās visu par kapteini Vaietu, viņa karstasinīgo dabu, rupjību un ķildām ar kaimiņiem, arī par viņam reizēm uznākošo žēlīgumu, parasti pret jaunām meitenēm. Misis Kērtisa runāja un runāja. Par viņa kalpu, indieti, par savādajiem ēdienreižu laikiem un precīzo diētu, kas kompensēja neregulāro ēšanu. Čārlzs uzzināja par mistera Raikrofta bibliotēku, par viņa matu tonizējošajiem līdzekļiem, par viņa uzstājlbu, pieprasot striktu kārtību un precizitāti, par viņa neparasto ieinteresētību citu ļaužu lietās, par to, kā viņš nesen pārdevis dažas vecas balvas, par neizprotamo patiku uz putniem un pārliecību, ka misis Villeta mēģina viņu savaldzināt. Vēl Čārlzs noklausījās stāstu par mis Pērshauzu un viņas mēli, un par to, kā viņa terorizē savu krustdēlu, un baumas par viņa dzīvesveidu Londonā. Viņš atkal noklausījās visu stāstu par majora Bernebija draudzību ar kapteini Triviljenu, par viņu pagātnes atmiņām, par viņu aizraušanos ar šahu. Viņš noklausījās visu, kas bija zināms par Villetām, ieskaitot minējumu, ka mis Violeta Villeta aizrāvusies ar misteru Roniju Garfīldu, lai gan nekāro viņu iegūt pavisam. Pazibēja mājiens, ka Violetai bijušas noslēpumainas pastaigas pa tīreli un ka viņa tur redzēta klaiņojam kopā ar kādu jaunu vīrieti. Un, kā nojauta misis Kērtisa, nebija šaubu, ka tieši Violetas tikumu dēļ abas Villetas atbraukušas uz šo pamesto nostūri. Māte tūlīt aizvedusi meiteni projām, "lai viņa tā vairs nedarītu". Taču "meitenes var būt tik viltīgas, ka tas kundzēm pat sapņos nerādās". Par misteru Djūku izrādījās dīvaini maz stāstāmā. Viņš šeit dzīvo tikai īsu laiciņu un nodarbojas vienīgi ar dārzkopību.

Bija pusčetri, un, tā kā galva no misis Kērtisas stāstītā jau griezās, misters Enderbi js izgāja pastaigāties. Viņa nodoms bija iepazīties tuvāk ar mis Pērshauzas krustdēlu. Piesardzīgs izlūkgājiens mis Pērshauzas nama tuvumā izrādījās veltīgs, bet tad uzsmaidīja veiksme, un viņš uzskrēja virsū jaunajam cilvēkam, kad tas, bēdu nomākts, iznāca pa Sitfordas nama vārtiem. Tā vien šķita, ka viņš ir dabūjis pliķi pa ausi un izdzīts ārā.

-   Sveiki! iesaucās Čārlzs. Interesanti, vai šī ir kapteiņa Triviljena māja?

-  Pareizi, atbildēja Ronijs.

-   Biju nodomājis to šorīt nobildēt. Savai avī' zei, ziniet,viņš piemetināja. Bet šādā laikā fotografēt ir bezcerīgi.

Ronijs paļāvīgi piekrita teiktajam, gan noklusēdams, ka avīzēs visai reti parādītos pa kādai bildei, ja fotografēšana būtu iespējama tikai dienās, kad spoži spīd saule.

-   Tam jābūt ļoti interesantam darbam, viņš sacīja.

-  Suņa dzīve, atbildēja Čārlzs, uzticīgs principam nekad neizrādīt pārāk lielu sajūsmu par savu darbu. Pār plecu viņš atskatījās uz Sitfordas namu. Jāsaka, ka visai drūma vieta.

-   Nav gala izmaiņām, kopš šeit iebrauca Villetas, atbildēja Ronijs. Biju šeit pagājušajā gadā apmēram ap šo pašu laiku, un nezin vai tad jūs pateiktu, ka šī ir tā pati vieta, lai gan nevaru saprast, ko īsti viņas te ir izmainījušas. Mazliet pārstumdījušas mēbeles, tad vēl, šķiet, uzlikušas spilvenus un visādas tamlīdzīgas lietiņas. Tas, ka viņas ir šeit, man ir kā Dieva sūtība. To es jums varu pateikt.

-   Izskatās, ka nekāda jautrā vietiņa te nav, teica Čārlzs.

-   Jautra? Ja es te nodzīvotu kaut divas nedēļas, laikam sajuktu vispār. Kā krustmāte var tik ļoti pieķerties šādam dzīvesveidam, man tas nav saprotams. Jūs vēl neesat redzējis viņas kaķus, vai ne? Šorīt man vienu vajadzēja izsukāt, un paskatieties, kā tas nelietis mani saskrāpēja. Viņš izstiepa roku un parādīja delnu.

-   Smags gadījums, Čārlzs novērtēja skrambas.

-   Ir jau arī. Vai jūs veicat arī izmeklēšanu? Ja tā, es varu palīdzēt. Jūs būsiet Šerloks, un es jūsu Votsons un tā tālāk.

-   Vai jums ir kāda doma par Sitfordas māju? painteresējās Čārlzs. Es domāju vai kapteinis Triviljens ir atstājis šeit kaut ko no savām mantām?

-    Nedomāju gan. Mana krustmāte saka, ka viņš aizvācis visu līdz pēdējam sīkumam. Paņēmis gan savu ziloņa kāju, gan nīlzirga galvas izbāzeni, gan sporta piederumus, gan visu pārējo-

-   Gandrīz vai ka uz neatgriešanos, ieminejās Čārlzs.

-   Nu… Jūs taču nedomājat, ka viņš varēja izdarīt pašnāvību, ko?

-   Cilvēks, kurš var iegāzt ar cauruli sev tieši pa sprandu, pašnāvnieku sabiedrībā būtu īsts mākslinieks, teica Čārlzs.

-   Jā, es arī domāju, ka tāda varbūtība jāizslēdz. Izskatās gandrīz vai, ka viņam bijusi priekšnojauta. Ronija seja kļuva gaišāka. Paklausieties, un ja nu tā? Viņam ceļā parādās ienaidnieki, viņš zina, ka tie nāks, aši nosvīst un nogrūž visu, kā tas arī bija, uz Villetanl.

-   Villetas jau pašas ir īsts brīnums, iebilda Čārlzs.

225

-   Jā, es arī nevaru viņas izprast. Iedomājieties, ka jums vajadzētu piezemēties šādā nostūrī. Neizskatās gan, ka Violeta protestētu, pat saka,

A. Kristī 11

ka viņai te patīkot. Nevaru saprast, kas viņai šodien lēcies. Droši vien mājās kādas nepatikšanas. Nespēju iedomāties, kāpēc sievietes tā uztraucas par kalpotājiem. Ja viņi nekam neder, jāsviež ārā.

-   Tieši to jau viņas arī ir izdarījušas, vai ne? jautāja Čārlzs.

-   Jā, es zinu. Bet izskatās, ka viņas būtu pamatīgā ķezā. Māte guļ, histēriski klaigā un tamlīdzīgi, un meita mētājas kā uz muguras apgāzts bruņurupucis. Nupat vienkārši izgrūda mani ārā.

-  Policija taču šeit nav bijusi, ko?

Ronijs blenza uz viņu ar neizpratnes pilnu skatienu.

-  Policija? Nē, kāpēc viņiem te vajadzētu būt?

-   Nu, man tas vienkārši ienāca prātā, jo šorīt Sitfordā ieraudzīju inspektoru Narekotu.

-  Inspektoru Narekotu? •

-Jā.

-   Vai viņš… vai viņš ir tas, kurš atbild par Triviljena lietu?

-  Pareizi.

-   Ko viņš darīja Sitfordā? Kur jūs viņu redzējāt?

-   Nu, manuprāt, viņš vienkārši okšķere, teica Čārlzs. Interesējas par kapteiņa Triviljena pagātni, tā sakot.

-  Un viss, jūs domājat?

-   Domāju, ka jā.

-   Viņš taču neuzskata, ka ar notikušo varētu būt kas kopigs kādam no Sitfordas?

-  Tas izklausītos neticami, vai ne?

-Tas būtu drausmīgi. Bet jūs jau zināt, kādi ir tie policisti vienmēr uzmaldās uz nepareizā ceļa. Vismaz detektīvromānos tā raksta.

-   Es gan domāju, ka viņi pārstāv daļu no cilvēces gudrākajiem prātiem, Čārlzs viņu mierināja. Protams, prese gan viņiem daudz palīdz, viņš piebilda. Bet patiešām, ja tā uzmanīgi pārlasa lietu, tad liekas apbrīnojami, kā viņi, praktiski bez pierādījumiem, nokļūst slepkavam uz pēdām.

-   Nūjā ir jau labi to apzināties, vai ne? Šo puisi, Pīrsonu, viņi itin ātri dabūja rokā. Un šī lieta izskatās visai skaidra.

-   Kristālskaidra, atbildēja Čārlzs. Jauki tā patērzēt, vai ne? Nu, ko, jāiet un jānosūta dažas telegrammas. Izskatās, šeit viņi nav pārāk pieraduši, ka tik daudz sūta. Ja vienā reizē nosūta vairāk nekā par puskronu, izskatās, ka viņi jūs tur par izmukušu vājprātīgo.

Čārlzs nosūtīja savas telegrammas, atgriezās savā miteklī, iemetās gultā un ieslīga veselīgā miegā, svētlaimīgi neapzinādamies, ka par viņu un viņa sakariem, un it ipaši par mis Emīliju Trefjūzu spriež dažādās vietās visā apkārtnē.

Gandrīz droši var teikt, ka pašlaik Sitfordā sarunas risinājās tikai par trim tēmām. Viena bija slepkavība, otra izbēgušais noziedznieks, un trešā bija mis Emīlija Trefjūza un viņas brālēns. Un tā, šajā brīdī četrās dažādās vietās tika runāts uz nebēdu, un galvenā vieta bija ierādīta Emīlijai.

Pirmā saruna risinājās Sitfordas namā, kur Violeta Villeta un viņas māte nupat bija nomazgājušas tējas traukus.

-  To man pastāstīja misis Kērtisa, teica Violeta. Viņa joprojām izskatījās bāla un novārgusi.

-   Kad tā sieviete runā, viņa izskatās gandrīz vai slima, atbildēja māte.

-   Es zinu. Liekas, ka meitene patiesībā šeit ir kopā ar brālēnu vai tamlīdzīgi. Šorīt viņa tiešām pieminēja, ka esot apmetusies pie misis Kērtisas, bet, manuprāt, tas bija tikai tāpēc, ka mis Pērshauzai neatradās istaba. Bet tagad ir iespaids, ka līdz šim rītam viņa mis Pērshauzu ne reizi nav satikusi.

-   Man šī sieviete ļoti nepatīk, teica misis Villeta.

-   Misis Kērtisa?

-= Nē, nē, tā Fērs'nauza. Tādas sievietes ir bīstamas. Viņas pārtiek no tā, ko izdodas uzzināt par citiem. Atsūtīt meiteni uz šejieni pēc kafijas kūkas receptes! Es labprāt būtu aizsūtījusi viņai saindētu kūku. Tad viņa uz visiem laikiem beigtu līst citu dzīvē!

-   Man gan vajadzēja nojaust… iesāka Violeta, bet māte viņu pārtrauca.

-   Kā gan tu varēji, dārgā! Un nekas ļauns jau nav noticis.

-   Kāpēc, pēc tavām domām, viņa atnāca uz šejieni?

-   Nedomāju, ka viņai bija prātā kaut kas noteikts. Viņa vienkārši izokšķerē šo apvidu. Vai misis Kērtisa ir droša, ka viņa ir saderināta ar Džimu Pīrsonu?

-   Šķiet, ka meitene pati to teikusi misteram Raikroftam. Misis Kērtisai tādas aizdomas radušās jau pašā sākumā.

-   Nu, ko, tad viss ir gluži saprotams. Viņa vienkārši bezmērķīgi meklē kādu, kurš varētu palīdzēt.

-   Tu viņu neredzēji, māt, iebilda Violeta. Viņa neizskatās pēc tādas, kura darītu kaut ko bezmērķīgi.

-   Ak, kaut es būtu viņu redzējusi! teica misis Villeta. Bet tobrīd mani nervi bija saraustīti gabalu gabalos. Manuprāt, par to varu pateikties vakardienas sarunai ar inspektoru.

-Tu biji brīnišķīga, māt. Ja vien es nebūtu tāda pilnīga muļķe ņemt un noģībt. Ak, man ir kauns par sevi, jo esmu izgāzusi visu izrādi. Un tu biji tik mierīga un koncentrēta nenotrlsēja ne vaibsts.

-  Esmu visai labi trenēta, sausā, stingrā balsī atbildēja misis Villeta. Ja tu būtu izgājusi cauri tam, kam es… bet ko nu, mans bērns, es ceru, ka tev nekad nevajadzēs to darīt. Esmu droša un ticu, ka tevi nākotnē gaida laimīga un mierīga dzīve.

Violeta pašūpoja galvu.

-   Baidos… baidos, ka…

-   Tas, ka viņš pieminēja Džimu Pīrsonu, lika tev noģībt? Jā, viņš domā, ka tas nav nekas sevišķs. Viņš nav muļķis, šis inspektors Narekots. Bet… Ja viņam radīsies aizdomas, ka te ir kāda sasaiste, viņš sāks to meklēt un neatradīs.

-  Tu domā, ka neatradīs?

-   Protams, ka nē. Kā gan lai viņš atrastu? Uzticies man, Violeta, dārgā! Man ir dzelžaina pārliecība, un varbūt šī tava noģībšana savā ziņā nesa veiksmi. Katrā ziņā mums tā jādomā.

Otrā saruna notika majora Bernebija namiņā. Tā risinājās visai vienpusīgi, un galveno triecienu uzņēmās misis Kērtisa, kuras dzīvi bija saindējis fakts, ka tik daudzi pēdējās pusstundas laikā no šejienes aizbraukuši. Viņa bija ieskrējusi savākt majora Bernebija veļu.

-   Es šorīt Kērtisam atgādināju par manu veco krustmāti Sāru Belindu, misis Kērtisa triumfēja. Klusie ūdeņi, turklāt no tām, kuras prot visus tīt ap savu mazo pirkstiņu.

Majors Bernebijs kaut ko noņurdēja.

-   Saderinājusies ar vienu jaunu cilvēku un vazājas apkārt ar citu, turpināja misis Kērtisa. Caur un cauri kā mana vecā krustmāte Sāra Belinda. Un ne jau pa jokam, ņemiet to vērā! Tā nav bēgšana viņa ir viltīgāka. Un tagad jaunais misters Garfilds

-   viņa vienā mirkli sapls puisi savos tīklos. Nekad mūžā neesmu redzējusi, ka jauns cilvēks var izskatīties pēc aitas tik ļoti kā viņš šorīt, un tā ir droša zīme. Viņa apklusa, lai ievilktu elpu.

-   Nu, nu, novilka majors Bernebijs. Vai es jūs neaizkavēju, misis Kērtisa?

-   Kērtiss gribēs savu tēju, tas jau nu skaidrs,

-   neizdarot nevienu kustību, atteica misis Kērtisa. Nekad neesmu varējusi ciest klačošanos. Darbs jādara tādas ir manas domas. Un, runājot par darbu, ko jūs teiktu, ser, ja es jums te tā kārtīgi uzkoptu?

-  Nē! majora balss noskanēja pārāk spēcīgi.

-   Ir jau mēnesis kopš pēdējās uzkopšanas reizes.

-   Nē. Es gribu zināt, kur kas atrodas. Pēc šīm uzkopšanām nekad nekas nav nolikts vietā.

Misis Kērtisa nopūtās. Viņa kaislīgi mīlēja tīrīšanas un uzkopšanas darbus.

-  Tikai kapteinis Vaiets var iztikt ar vienu uzkopšanu pavasarī, viņa aizrādīja. Tas viņa šausmīgais indietis ko viņš sajēdz no uzkopšanas, es gribētu zināt? Riebīgs melnādainais.

-   Nav nekā labāka par melnādainu kalpotāju, paziņoja majors Bernebijs. Viņi prot savu darbu, un viņi nerunā.

Pēdējā teikumā izteiktajam mājienam vajadzēja iedarboties, bet tas pazuda runas plūdos, jo misis Kērtisa bija atgriezusies pie pirmītējās tēmas.

-   Viņa saņēma divas telegrammas divas pusstundas laikā. Tas mani pat nobiedēja, nudien. Bet viņa telegrammas izlasīja tik vēsā mierā, it kā nekas nebūtu noticis. Un tad paziņoja, ka braucot uz Ekzīteru un būšot atpakaļ tikai rīt.

-  Vai to jauno cilvēku viņa paņēma līdzi? ar cerību staru balsī painteresējās majors.

-   Nē, viņš vēl ir šeit. Ar jauno džentlmeni ir patīkami parunāties. Viņi abi ir smuks pāris.

No majora Bernebija mutes atkal paspruka rūciens.

-   Nu, ko, ierunājās misis Kērtisa. Laikam būs jāiet.

Majors gandrīz neuzdrošinājās elpot, baidītfamies, ka varētu novērst viņas domas no šī lēmuma. Bet šoreiz misis Kērtisa no saviem vārdiem neatkāpās. Durvis aiz viņas aizvērās.

Ar atvieglojuma nopūtu majors izvilka pīpi un rūpīgi sāka lasīt reklāmizdevumu par kādām derīgo izrakteņu raktuvēm. Reklāma bija tik daudzsološa, ka izraisītu aizdomas ikvienam, bet tikai ne atraitnim un atvaļinātam karavīram.

-    Divpadsmit procenti, nomurmināja majors Bernebijs. Izklausās visai pievilcīgi.

Blakusmājiņā kapteinis Vaiets skaidroja misteram Raikroftam pašsaprotamas lietas. Tādi cilvēki kā jūs, viņš sacīja, nezina neko no pasaules kārtības. Jūs nekad neesat tā īsti dzīvojis.

Misters Raikrofts klusēja. Izteikties kapteinim Vaietam pa prātam bija tik grūti, ka parasti likās drošāk neatbildēt vispār.

Kapteinis pārliecās pār krēsla malu.

-   Uz kurieni tā kuce velk? Tā smukā meitene, viņš piemetināja.

Ļauties ideju plūdumam viņam šķita gluži pašsaprotami. Nebūt ne tik viegli tas padevās misteram Raikroftam, kurš, gluži šokēts, skatījās uz kapteini.

-   Ko viņa te dara? To es gribētu zināt! skaidroja kapteinis Vaiets. Abdula!

"Jā, kungs?

-  Kur ir Ballija? Atkal ārā?

-  Viņa ir virtuvē, kungs.

-    Labi, nebaro viņu! Kapteinis atkal atlaidās krēslā un mainīja kursu. — Ko tas meitietis šeit grib atrast? Ar ko viņa taisās runāt šādā nostūrī? Ar šiem vecajiem savādniekiem viņa no garlaicības nomirs. Pārmiju ar viņu kādu vārdu no rīta. Domāju, viņa bija pārsteigta, satiekot šeit tādu vīru kā es.

Viņš pavirpināja ūsas.

-    Viņa ir Džima Pīrsona saderinātā, ierunājās misters Raikrofts. Jūs jau zināt tas ir tas cilvēks, kuru arestēja sakarā ar Triviljena slepkavību.

Vaiets ar troksni trieca pret grīdu glāzīti ar viskiju, kuru nupat bija cēlis pie lūpām. Nekavējoties sekoja rēciens pēc Abdulas, kurš saņēma spīvu brāzienu par to, ka nav novietojis galdiņu pareizā leņķī pret saimnieka krēslu. Tad kapteinis apkopoja sarunu.

-   Teikšu, kā ir. Viņa ir pārāk laba tādam puskoka lēcējam. Meitene, kurai vajadzīgs īsts vīrietis.

-   Jaunais Pīrsons ir ļoti izskatīgs, iebilda misters Raikrofts.

-        Izskatīgs! Meitene negrib spraužamadatu. Ko tāds jauns cilvēks, kurš cauru dienu sēž kantorī, saprot no dzīves? Kāda viņam ir dzīves pieredze?

-   Varbūt aizturēšana par slepkavību kādam laikam būs pietiekama dzīves pieredze, klusu noteica misters Raikrofts.

-   Tātad policija ir pārliecināta, ka viņš to izdarījis?

-   Viņiem vajadzētu būt pārliecinātiem, jo kā gan citādi būtu arestējuši.

-   Lauku lempji, nicīgi atcirta kapteinis Vaiets.

-   Nu, ne gluži, iebilda misters Raikrofts. Inspektors Narekots mani šorīt pārliecināja, ka ir spējīgs un gudrs virs.

-   Kur jūs viņu šorīt redzējāt?

-   Viņš ienāca pie manis.

-   Pie manis viņš neienāca, kapteinis Vaiets jutās aizvainots.

-  Nu, jūs nebijāt tuvu pazīstams ar Triviljenu, varbūt tāpēc.

-   Nezinu, ko jūs ar to domājat. Triviljens bija skopulis, un es viņam to pateicu acīs. Viņam netika ļauts nākt un komandēt mani. Es neklanljos viņa priekšā kā visi citi, kas šeit dzīvo. Vienmēr tik ieskrien, ieskrien pārāk biežas tās iēskriešanas. Ja es izvēlos ne ar vienu nesatikties nedēļu, mēnesi, gadu, tā ir mana darīšana.

-   Jūs neesat ne ar vienu ticies kādu nedēļu, vai ne? jautāja misters Raikrofts.

-    Nē. On kāpēc man to vajadzētu darīt? sakaitinātais invalids bungoja galda virsmu. Misters Raikrofts kā vienmēr saprata, ka atkal kaut ko pateicis greizi. Kāpēc, sasodīts, man to vajadzētu darīt? Pasakiet man!

Misters Raikrofts piesardzīgi klusēja. Kapteiņa niknums noplaka.

-   Tomēr, viņš rūca, ja policija grib kaut ko uzzināt par Triviljenu, tad es esmu tas virs, pie kura viņiem vajadzēja nākt. Esmu mētājies pa pasauli un protu vērtēt. Es varu pateikt, ko cilvēks ir vērts. Kāda jēga apmeklēt vecus kraķus un vecas meitas? Tas, ko viņi grib, ir vīra spriedums. Viņš atkal iegāza pa galdu.

-   Nu, ierunājās misters Raikrofts, manuprāt, viņi paši zina, ko meklē.

-   Viņi interesējās par mani? pajautāja kapteinis Vaiets. Dabīgi, ka interesējās.

-   Nu… ē… es labi neatceros, piesardzīgi novilka misters Raikrofts.

-   Kāpēc gan jūs nevarat atcerēties? Vēl jau neesat no vecuma atmiņu zaudējis.

-   Es domāju, ka… ē… biju nobijies, kā sāpēs saviebies, taisnojās misters Raikrofts.

-        Nobijies, patiešām? Nobijies no policijas? Es no policijas nebaidos. Lai tik šie panāk priekšā, to es jums saku. Es viņiem parādīšu. Vai zināt, ka iepriekšējā naktī es no simt jardiem nošāvu kaķi?

-  Tiešām? brīnījās misters Raikrofts.

Kapteiņa ieradums plāt ar revolveri uz īstiem

vai iedomātiem kaķiem kaimiņiem bija sāpīgs pārbaudījums.

-   Ziniet, esmu noguris, pēkšņi paziņoja kapteinis Vaiets. Iedzeriet vēl vienu mēriņu, pirms ejat projām!

Uztvēris mājienu, misters Raikrofts piecēlās kājās. Kapteinis turpināja uzbāzties ar viskiju.

-   Jūs kļūstat divreiz vīrišķīgāks, kad mazliet iedzerat. Vīrietis, kurš neprot izbaudīt viskiju, vispār nav nekāds vīrietis.

Tomēr misters Raikrofts turpināja izvairīties no piedāvājuma. Viņš jau bija izmocījis vienu neparasti stipru viskiju ar sodu.

-   Kādu tēju jūs dzerat? jautāja kapteinis Vaiets. Es no tējām neko nesaprotu. Teicu Abdulam, lai pagādā, jo domāju, ka tā meitene sagribēs ienākt iedzert kādu tasi. Nolāpīti smuks skuķis. Kaut kas jādara viņas labā. Šādā caurumā, kur nav neviena, ar ko parunāties, viņa noteikti ir nogarlaikojusies līdz nāvei.

-  Ar viņu kopā ir kāds jauns cilvēks, iebilda misters Raikrofts.

-   Mūsdienu jaunie cilvēki padara mani slimu, noburkšķēja kapteinis Vaiets. Kāda no viņiem jēga?

Uz šo jautājumu bija grūti dot apmierinošu atbildi, un misters Raikrofts pat nemēģināja to darīt. Viņš atvadījās. Bulterjera kuce, kura pavadīja ciemiņu līdz vārtiņiem, sagādāja viņam patiesi nepatīkamus brīžus.

Ceturtajā numurā mis Pērshauza sarunājās ar savu krustdēlu Ronaldu.

-   Ja vēlies skriet pakaļ skuķim, kurš negrib tevi, viņa teica, tā ir tava darīšana, Ronald. Bet labāk turies pie Villetu meitenes! Tur tev ir perspektīva, lai gan arī tas liekas visai neticami.

-   Vai nu tā īsti ir… iebilda Ronalds.

-  Otra lieta, ko gribu tev pateikt, ja Sitfordā bija ieradies policijas virsnieks, tev vajadzēja man par to ziņot. Kas zina, varbūt es varētu sniegt viņam vērtīgu informāciju.

-  Es par viņu uzzināju tikai tad, kad viņš bija aizbraucis.

-   Tas pēc tevis izskatās, Ronij. Pilnīgi tavā garā.

-   Piedodiet, krustmāt Kerolaina!

-   Un, kad tu krāso dārza mēbeles, nav nekādas vajadzības krāsot arī ģīmi. Smukāks tas nepaliek. Izšķied tikai krāsu.

-   Piedodiet, krustmāt Kerolaina!

-   Un tagad, mis Pērshauza aizvēra acis, nestrīdies ar mani vairāk! Esmu nogurusi.

Ronijs pašļūkāja kājas, it kā justos neērti.

-  Kas ir? asi iejautājās mis Pērshauza.

-   Ak, nekas… tikai…

-Nu?

-   Iedomājos, vai jūs nedusmotos, ja es rit aizšautu uz Ekzīteru?

-  Kāpēc?

-        Nu, man tur jāsatiek kāds puisis. • Kas tas par puisi?

-   Vienkārši pazīstams puisis.

-   Ja kāds jauns cilvēks grib melot, viņam būtu jāmācās to darīt prasmīgāk, noskaldīja mis Pērshauza.

-  Paklausieties, bet…

-  Netaisnojies!

-  Tad jūs man piedodat? Es varu iet?

-   Nezinu, ko tu domā, sakot "Es varu iet?" it kā būtu bērns. Tev taču tūlīt būs divdesmit viens gads.

-Jā, bet es domāju, lūk, ko-es negribu…

Mis Pērshauza atkal aizvēra acis.

-   Es jau pirms tam lūdzu tevi nestrīdēties. Esmu nogurusi un gribu atpūsties. Ja tas "puisis", kurš tev jāsatiek Ekzīterā, ir brunčos un saucas

Emīlija Trefjūza, tad lielāku muļķi par tevi neesmu redzējusi tas ir viss, ko varu tev pateikt.

-   Bet paklausieties…

-  Esmu nogurusi, Ronald. Viss.

Divdesmit otrā nodaļa NAKSNĪGI PIEDZĪVOJUMI

Čārlzs nebūt neilgojās pēc nakts, kura jāpavada nomodā. Pie sevis viņš nolēma, ka tā būs dzīšanās pēc sapņu pilīm. "Emīlija," viņš sprieda, "ir apveltīta ar pārāk spilgtu iztēli." Viņš bija pārliecināts, ka dažu dzirdēto vārdu nozīmi meitene ir pārpratuši un ideja par gaidāmo notikumu dzimusi tikai viņas galvā. Droši vien misis Villetas pārāk lielais nogurums licis viņai ilgoties pēc naktsmiera.

Čārlzs paskatījās pa logu un noskurinājās. Nakts likās dzeļoši auksta, nemīlīga un miglaina tāda, kādu neviens negribētu pavadīt ārpus mājas, mētājoties šurp turp un gaidot, ka notiks kaut kas ļoti neskaidrs.

Tomēr viņš nedomāja padoties spēcīgajai vēlmei palikt mājīgajā pajumtē. Atmiņā uzpeldēja Emīlijas balss melodiskā burbuļošana: "Cik brīnišķīgi, ja ir kāds, uz ko var paļauties."

Viņa paļāvās uz viņu, Čārlzu, un to viņa nedarīja veltīgi. Ko? Iegāzt šo brīnišķīgo, bezpalīdzīgo meiteni? Nekad! Vilkdams mugurā visas iespējamās apakšdrēbes un tad iestūķēdams rumpi divos džemperos un mētelī, viņš nosprieda, ka būs šausmīgi nepatīkami, ja Emīlija atgriezusies atklās, ka viņš nav turējis solījumu.

Droši vien viņa veltīs Čārlzam visnepatīkamākos vārdus. Nē, viņš negrib riskēt. Bet par to, kam jānotiek šonakt… Un vispār: kā un kad tas notiks? Viņš nevar atrasties vienlaicīgi visur. Visticamāk, ka tam jānotiek Sitfordas namā, un par to viņš nekad neko neuzzinās. •

Nu, kā jau skuķis, Čārlzs kurnēja. Aizvirpuļo uz Ekzīteru un visu netīro darbu noveļ uz maniem pleciem.

Un tad viņš vēlreiz atcerējās Emīlijas balss burbuļošanu šī balss pauda tādu paļāvību, un viņam palika kauns par savu dusmu izvirdumu.

Čārlzs pabeidza ģērbšanos, tagad izskatīdamies pēc attāla sevis dubultnieka, un kā kara izlūks slepus izslīdēja no namiņa. Nakts izrādījās vēl aukstāka un nepatīkamāka, nekā viņš bija gaidījis. Vai Emīlija vispār spēs novērtēt, kādas ciešanas Čārlzs viņas dēļ ir pārdzīvojis? Cerams, ka jā.

241

Viņa roka bija cieši piespiesta pie kabatas un glāstīja tajā noslēpto blašķi.

A. Kristi 11

īsta vira labākais draugs, viņš murmināja. Tā nu gan būtu naksniņa, bez šitās.

Viņš piesardzīgi izpētīja Sitfordas nama apkaimi. Villetas netur suni, tātad vismaz no tās puses briesmas nedraud. Apgaismojums dārza namiņā liecināja, ka tas ir apdzīvots. Pats Sitfordas nams slēpās tumsā, izņemot vienu augšstāva logu, kurā mirgoja uguntiņa. "Šīs divas sievietes mājā ir vienas pašas," nodomāja Čārlzs. "Es pats jau varētu par to neuztraukties, bet tomēr mazliet šaušalīgi!"

Viņš domāja, ka Emīlija noteikti ir pārklausījusies. Vai tiešām šī nakts nekad nebeigsies? Ko tas īstenībā varēja nozīmēt? "Interesanti," viņš pie sevis sprieda, "vai tik viņas nedomā laisties projām. Nu, ko, lai kas arī notiktu, mūsu mīļais Čārlijs būs blakus un visu redzēs."

Drošā attālumā viņš apriņķoja mājai. Pateicoties nakts biezajai miglai, nebija jābaidās, ka viņu kāds var pamanīt. Cik vien tālu sniedzās skats, apkārtne likās bez izmaiņām. Piesardzīga saimniecības ēku pārbaude liecināja, ka tās ir aizslēgtas.

"Cerams, ka tomēr kaut kas notiks," stundām ritot, sevi mierināja Čārlzs. Viņš iesūca nelielu malciņu no savas blašķes. "Nekad neesmu piedzīvojis šādu aukstumu."

Paskatījies pulkstenī, Čārlzs pārsteigti atklāja, ka vēl ir tikai bez divdesmit divpadsmit. Viņam bija licies, ka vairs nav ilgi līdz rītausmai.

Pēkšņs troksnis lika satraukti saausīties. Tā bija skaņa, ar kādu no ligzdas izvelk aizšaujamo bultu, un tā nāca no mājas puses. Čārlzs bez trokšņa pārskrēja no krūma uz krūmu. Jā, viņš nebija kļūdījies. Mazās sānu durvis lēnām vērās vaļā. Uz lieveņa vīdēja tumšs stāvs. Kā nobažījies, tas cieši vērās naktī. "Vecā vai jaunā Villeta?" Čārlzs pie sevis nočukstēja. "Liekas, ka mūsu jaukā Violeta."

Mirkli pagaidījis, stāvs nokāpa no lieveņa un, bez trokšņa aizvēris aiz sevis durvis, devās uz galveno piebraucamo ceļu. Tālāk bija taciņa, kas veda apkārt Sitfordas namam, garām mazam koku pudurītim un ārā atklātā tīrelī.

Tā aizvijās gluži blakus krūmiem, aiz kuriem slēpās Čārlzs, tik tuvu, ka viņš spēja noteikt, kas ir garām ejošā sieviete. Viņam izrādījās pilnīga taisnība tā bija Violeta Villeta, garu, melnu mēteli mugurā un bereti galvā.

Kad viņa bija garām, Čārlzs, cik klusu vien iespējams, sekoja. Nevajadzēja baidīties, ka viņu ieraudzīs, bet draudēja briesmas tikt sadzirdētam. Visvairāk viņš baidījās meiteni nobiedēt. Šo baiļu dēļ attālums starp viņiem palielinājās. Vienu bridi Čārlzs baidījās, ka izsekojamo pazaudēs, bet, izsteidzies cauri koku pudurim, pamanīja, ka mazais stāvs tepat vien apstājies. Šeit zemajā sienā, kas apņēma īpašumu, bija iebūvēti vārtiņi. Violeta Villeta stāvēja pie tiem, pārliekusies pāri un vērdamās naktī.

Čārlzs piezagās, cik vien iespējams, tuvu un gaidīja. Laiks ritēja. Meitenei bija mazs kabatas lukturītis, un viņa uz mirkli to ieslēdza, virzot, kā Čārlzs redzēja, uz delnu, lai paskatītos rokas pulkstenī. Tad viņa atkal pārliecās pār vārtiņiem un saspringti vērās tumsā. Pēkšņi Čārlzs izdzirda divreiz atkārtotu svilpienu.

Viņš redzēja, ka meitene saausās. Viņa vēl vairāk pārliecās vārtiņiem, un no viņas lūpām atskanēja tas pats signāls divreiz atkārtots kluss svilpiens.

Tad pārsteidzoši pēkšņi no tumsas iznira vīrieša augums. No meitenes lūpām atskanēja kluss sauciens. Viņa pāris solus atkāpās, vārtiņi atsprāga uz iekšpusi, un vīrietis viņai pievienojās. Violeta kaut ko klusām, steidzīgi runāja. Nespēdams sadzirdēt sacīto, Čārlzs neuzmanīgi pavirzījās tuvāk. Zem viņa kājām pārlūza kāds sprungulis. Vienā mirklī vīrietis apmetās riņķī.

-  Kas tas? sekoja tramīgs izsauciens.

Viņš pamanīja Čārlza attālinošos stāvu.

-  Ei, tu, apstājies! Ko tu te dari?

Svešinieks metās Čārlzam pakaļ. Čārlzs palēca sāņus un veikli izvairījās, bet jau nākamajā mirkli viņi, saķērušies ciešā tvērienā, vēlās pa zemi.

Cīniņš bija īss. Čārlza pretinieks bija daudz smagāks un spēcīgāks. Viņš uztrausās kājās, uzraudams otru līdzi.

-   Iededzini gaismu, Violet! viņš uzsauca. Paskatīsimies, kas viņš tāds ir.

Meitene, kura, šausmu pārņemta, bija stāvējusi dažu soļu atstatumā, panācās vēl tuvāk un paklausīgi iededza lukturīti.

-   Tas laikam ir vīrietis, kurš pašlaik apmeties ciematā, viņa teica. Žurnālists.

-  Ak žurnālists, iesaucās svešais. Šī slaka man nepatīk. Ko tu te dari, nelieti? Ko tu nakts laikā bāz savu degunu privātīpašumā?

Lukturītis Violetas rokā sašūpojās, un pirmo reizi Čārlzs pilnībā varēja apskatīt savu pretinieku. Kādu bfidi viņu bija pārņēmusi mežonīga doma, ka atnācējs Varētu būt izbēgušais noziedznieks. Ar vienu skatienu pietika, lai šis pieņēmums pagaistu. Šis bija jauns vīrietis, ne vecāks par divdesmit četriem divdesmit pieciem gadiem. Garš, izskatīgs un apņēmīgs — viņā nebija nekā, kas atgādinātu medīto noziedznieku.

-  Un tagad, viņš asi pieprasīja, kā tevi sauc?

-    Mani sauc Čārlzs Enderbijs, atbildēja

Čārlzs. — Jūs neesat man vēl pateicis savu vārdu, viņš atgādināja.

-   Pie velna, kas par nekaunību!

Čārlzu pārņēma pēkšņa iedvesma. Tāda viņu bija glābusi ne reizi vien. Šāviens tika raidīts no liela attāluma, bet viņš bija pārliecināts, ka trāpīs. Tomēr man liekas, viņš klusām sacīja, ka varu to uzminēt.

-   Ko? Svešinieks bija pārsteigts.

Manuprāt, turpināja Čārlzs, man ir tas

gods uzrunāt misteru Braienu Pīrsonu no Austrālijas. Vai tā?

Iestājās klusums visai ilgs klusums. Čārlzam radās iespaids, ka lomas ir mainījušās.

-   Kā jūs, pie velna, to zināt? beidzot ierunājās svešinieks. Bet jums taisnība. Mani tiešām sauc Braiens Pīrsons.

-   Tādā gadījumā, ieteica Čārlzs, varbūt mes varētu iet uz maju un pārrunāt so jautajumu!

Divdesmit treša nodaļa HEIZELMŪRĀ

Majors Bernebijs veica grāmatvedības aprēķinus vai, ja grib izteikties ar Dikensa frāzi, ielūkojās savos darījumos. Majors bija vīrs, kurš visu dara ārkārtīgi metodiski. Burtnīcā ar teļādas vākiem viņam glabājās iepirkto akciju ieraksti. Parasti zaudējumi, jo līdzīgi lielākajai daļai atvaļinātu armijas cilvēku viņu vairāk vilināja augstas procentu likmes, nekā pieticīgas, toties drošas.

-   Tie naftas urbumi solījās būt labi, viņš murmināja. Tā vien likās, ka tur jāslēpjas veiksmei. Bet tikpat nederīga lieta kā tās dimantu raktuves! Kanādas zemei, tai tagad vajadzētu būt drošai.

Viņa prātojumus pārtrauca mistera Ronija Garfīlda galva, kura uzradās pie atvērtā loga.

-   Sveicināti, moži iesaucās Ronijs. Ceru, ka jūs netraucēju.

-   Ja nāksiet iekšā, ejiet apkārt caur galvenajām durvīm, atbildēja majors Bernebijs. Ņemiet vērā, ka esat iekāpis akmensdārzā un pašlaik bradājat pa stādiem!

Ronijs atvainojās, attālinājās un tūlīt pat parādījās pie parādes durvīm.

-   Ja nav grūti, noslaukiet kājas uz kājslauķa, uzsauca majors. Viņam nācās atzīt, ka jaunais cilvēks izrāda neparastu centību. Tomēr vienīgais no jaunajiem cilvēkiem, pret kuru majors juta kaut nelielu labsirdību, bija žurnālists Čārlzs Enderbijs. Pret Roniju Garfīldu majors šādu laipnību nejuta. Praktiski viss, ko neveiksmīgais Ronijs sacīja vai darija, izrādījās majoram nepieņemams. Tomēr viesmīlība ir viesmīlība.

-   Vai kaut ko iedzersiet? Majors centās ievērot tradīcijas.

-   Nē, pateicos. Patiesību sakot, es tikai ieskrēju, lai uzzinātu, vai mēs nevaram braukt kopā. Gribu šodien doties uz Ekshemptonu un dzirdēju, ka Elmeram esot pieteikts jūsu brauciens.

Bernebijs pamāja.

-   Jānokārto Triviljena lietas, viņš paskaidroja. Policija jau ir beigusi viņa dzīvesvietas apskati.

-   Nu, redziet, Ronijs neveikli stostījās. Es arī šodien gribēju braukt uz Ekshemptonu. Iedomājos, ka mēs varētu braukt kopā. Iznāktu lētāk. Nu? Kā būtu?

-   Protams, atbildēja majors. Labprāt piekrītu. Bet vai jums daudz labāk nepatiktu kārtīga pastaiga? Neviens no mūslaiku jaunajiem cilvēkiem nemīl fiziskus vingrinājumus. Brašā solī sešas jūdzes turp, sešas atpakaļ ko gan labāku pasaulē var vēlēties? Ja vien man nevajadzētu mašīnu, lai atvestu uz šejieni šo to no Triviljena mantām, es pats noteikti ietu kājām. Cilvēki kļūst par mīkstmiešiem tāds ir mūslaiku posts.

-   O, jā, piekrita Ronijs. Man pašam patīk izvingroties, tomēr priecājos, ka esam vienojušies. Elmers teica, ka jūs izbraukšot vienpadsmitos. Vai tā ir?

-  Tā ir.

-Labi. Būšu klāt.

Ronijs gan tik stingri neturēja vārdu. Labā apņemšanās ierasties laikus aizkavējās par desmit minūtēm, viņš atrada majoru Bernebiju trakojam un plosāmies, un nebija cerību, ka atvainošanās spēs viņu nomierināt. Kādu brīdi Ronija prātu aizņēma doma kā būtu, ja majors Bernebijs un viņa krustmāte apprecētos? Kurš no viņiem ņemtu virsroku? Laikam tomēr krustmāte. Kļuva jautri, iedomājoties, kā krustmāte

sasit plaukstas un pavēloši pieprasa, lai majors

• v *

teciņus drāž pie viņas.

Izgaiņājis no galvas šīs iedomu <ynas, viņš pārgāja uz jautru tērgāšanu.

-   Sitfordā ir kļuvusi par raibu vietu, vai ne? Mis Trefjūza un šis Enderbijs, un tas puisis no Austrālijas starp citu, kad viņš atkūlās? Tajā rītā bija tāda dzīvība, ka neviens neapjauta, no kurienes viņš uzradies. Krustmāte ir traki uztraukusies.

-   Viņš taču ir apmeties pie Villetām, dzēlīgi atbildēja majors Bernebijs.

-   Jā, bet kāds vējš viņu atpūta? Pat Villetām nav privātā lidlauka. Ziniet, man liekas, ka tajā Pīrsonā slēpjas kaut kas sasodīti noslēpumains. Viņa acīs ir, kā es to nosauktu, nejauks spīdums tās mirgo briesmīgi nejauki. Man ir radusies nojauta, ka tieši viņš nobeidza nabaga veco Triviljenu.

Majors viņu nepagodināja ar atbildi.

-   Mans viedoklis ir šāds, turpināja Ronijs. Tie, kuri brauc uz kolonijām, parasti ir nelieši. Radinieki viņus necieš un tāpēc izstumj no mājām. Nu, lūk, un te nu mēs esam. Nelietis atgriežas, parasti bez naudas, īsi pirms Ziemassvētkiem apciemo savu bagāto tēvoci, bagātais radinieks negrib ne redzēt savu nabaga krustdēlu, un nabaga krustdēls viņu nožmiedz. Tāda ir mana teorija.

-   Vajadzēja to izstāstīt policijā, pamācīja majors Bernebijs.

-   Man ienāca prātā, ka to varētu izdarīt jūs, teica misters Garfīlds. Jūs esat Narekotam tāds kā draugs, vai ne? Starp citu, te, Sitfordā, viņš vairs nav ošņājies?

-  Nē, cik man zināms.

-  Jūs viņš šodien pie mājas nesatika, vai ne?

-Nē.

Majora aprautās atbildes beidzot atņēma Ronijam jelkuru patiku runāt.

-   Nu, ko, tā nu tas ir, viņš neskaidri novilka un ieslīga dziļdomīgā klusēšanā.

Ekshemptonā mašīna nobremzēja pie Trīs kroņiem. Ronijs izrāpās ārā un, norunājis ar majoru satikties puspiecos, lai dotos atceļā, aizsoļoja Ekshemptonas bagātīgo veikalu virzienā.

Majora pirmā vizīte bija pie mistera Kirkvuda. Pēc īsas sarunas viņš paņēma atslēgas un devās uz Heizelmūru. Bernebijs bija sarunājis ar īvensu satikties tur divpadsmitos un atrada uzticamo kalpotāju gaidām pie sliekšņa. Ar nepielūdzamu sejas izteiksmi majors ielika atslēgu ārdurvju slēdzenē un iegāja tukšajā mājā. īvenss mina viņam uz papēžiem. Šeit majors nebija iegriezies kopš traģiskās nakts, un, par spīti viņa apņēmībai neizrādīt vājumu, ejot cauri viesistabai, pār muguru pārskrēja neomulīgas skudriņas.

īvenss un majors cītīgi darbojās pilnīgā saskaņā un klusumā. Kad viens no viņiem pateica kādu īsu piezīmi, otrs to tūlīt saprata un pieņēma.

-   Nepatīkams pienākums, bet jāizdara ir, noteica majors Bernebijs, un īvenss, šķirodams kārtīgās kaudzītēs zeķes un skaitīdams pidžamas, piekrītoši pamāja.

-   Jušana ir savāda, bet, kā jūs teicāt, ser, kas jāizdara, tas jāizdara.

īvenss veikli un prasmīgi darīja savu darbu.Viss tika rūpīgi sašķirots un sakārtots. Vienos abi iesoļoja Trīs kroņos, lai ieturētu īsu pusdienu maltīti. Viņi atgriezās mājā, un, līdzko durvis bija aizvērušās, majors satvēra īvensu aiz rokas.

-   Klusu, viņš čukstēja. Vai dzirdat soļus augšstāvā? Tas… tas ir Džo guļamistabā.

-  Ak Dievs, ser! Tiešām.

Māņticīgās šausmās abi uz brīdi sastinga, bet tad, izrāvies no baiļu valgiem un nikni paraustījis plecus, majors devās pie kāpnēm un skaļi iesaucās:

-   Kas tur ir? Nāc ārā, es saku!

Viņam par vislielāko pārsteigumu, aizkaitinājumu un, jāatzīst, arī par atvieglojumu kāpņu augšā parādījās Ronijs Garfīlds. Viņš izskatījās samulsis un nokaunējies.

-   Sveiki! viņš iesaucās. Meklēju jūs.

-  Ko jūs gribat ar to teikt meklēju jūs?

-   Redziet, gribēju jūs brīdināt, ka puspiecos vēl nebūšu brīvs. Man jābrauc uz Ekzīteru, tā ka mani negaidiet! Man pašam nāksies Ekshemptonā sameklēt kādu braucamo.

-  Kā jūs tikāt iekšā mājā? jautāja majors.

-   Durvis taču bija vaļā, iesaucās Ronijs, un, saprotams, nolēmu, ka jūs esat iekšā.

Majors strauji pagriezās pret īvensu.

-   Vai aizslēdzāt durvis, kad gājāt ārā?

-   Nē, ser. Man nebija atslēgas.

-   Stulbi no manas puses, nomurmināja majors.

-   Jūs taču nedusmojaties? jautāja Ronijs. Lejā nevienu neatradu un uzgāju apskatīties augšā.

-   Protams, nekas jau nav noticis, atcirta majors. Jūs mani izbiedējāt, tas ari viss.

-    Nu, ko, bezrūpīgi novilka Ronijs. Būs jāiet. Pagaidām!

Majors kaut ko noņurdēja. Ronijs nonāca lejā.

-   Paklausieties, viņš ierunājās zēniskā balsī, vai jūs man nepateiktu, ē… ē… kur tas notika?

Majors pamāja ar īkšķi uz viesistabas pusi.

-   Vai drīkstu paskatīties?

-  Ja jau tā vēlaties, noburkšķēja majors.

Ronijs atvēra viesistabas durvis. Tur viņš pazuda uz pāris minūtēm un tad atgriezās. Majors bija uzkāpis augšā, bet Ivenss joprojām atradās hallē. Viņš atgādināja buldogu, kurš atstāts sardzē: mazās, dziļi pierē iegrimušās acis vēroja Roniju ar tādu kā ļaunu ziņkāri.

-  Ziniet, teica Ronijs, man liekas, ka asins traipus nekad nevarēs izmazgāt. Šķiet, ka, jo vairāk tos berž, jo vairāk tie izceļas. Ak, protams, veco zēnu nosita, vai ne? Stulbi no manas

puses. Ar vienu no šiem, vai ne? Viņš paņēma rokā garu, šauru durvju paliktni un domīgi to pasvārstīja. Jauka rotaļlietiņa, ko? Kā izmēģinot uzbrukumu, viņš pavicināja to gaisā.

īvenss klusēja.

Nu, ko, teica Ronijs, saprazdams, ka klusēšana nenozīmē piekrišanu. Labāk iešu. Laikam esmu bijis mazliet nesmalkjūtīgs. Viņš pamāja ar galvu uz kāpņu pusi. Aizmirsu, ka viņi bija lieli draugi. Viena rūdījuma vīri, vai ne? Nu, ko, tagad iešu. Piedodiet, ka sarunāju tik

daudz muļķību!

> >

Viņš izsoļoja cauri hallei un izgāja pa durvīm. Ivenss palika stāvam hallē un tikai tad, kad dzirdēja aiz mistera Garfīlda noklaudzam vārtiņus, ļ uzkāpa pa kāpnēm un pievienojās majoram Bernebijam. Nesakot ne vārda, kalpotājs turpināja iesākto darbu un, šķērsojis istabu, nometās uz ceļiem pie apavu skapja.

Pusčetros viss bija paveikts. Viena soma ar drēbēm tika piešķirta īvensam un otra aizsaitēta, lai nosūtītu uz SImenas bāriņu patversmi. Dokumentus un rēķinus ielika portfelī, un īvenss saņēma rīkojumu aiziet uz sporta balvu un izbāzeņu uzpirkšanas punktu, jo majora Bernebija kotedžā šīm lietām vietu atrast bija grūti. Tā kā Heizelmūra tika izīrēta ar visām mēbelēm, citu rūpju nebija.

Kad visa šī darbošanās bija galā, īvenss pāris reizes nokrekšķējās un ierunājās:

-   Lūdzu piedošanu, ser, bet… es gribētu darbu… kalpot pie kāda džentlmeņa tāpat, kā to darīju pie kapteiņa.

-   Jā, jā varat teikt ikvienam, lai griežas pie manis pēc rekomendācijas. Viss būs kārtībā.

-   Vēlreiz lūdzu jūsu piedošanu, ser, bet ne to es domāju. Mēs ar Rebeku, ser, esam pārrunājuši krustām šķērsām un iedomājāmies, ser, ka varbūt jūs gribētu mūs izmēģināt.

-   Ā! Bet… nu… es pats tieku ar sevi galā, kā jūs zināt. Tā vecā sieva reizi dienā atnāk uzkopt un pagatavo kaut ko ēdamu. Tas ir… ē… viss, ko varu atļauties.

-   Ne jau nauda ir tik svarīga, ser, ātri iebilda īvenss. Saprotiet, ser, es ļoti mīlēju kapteini pn… nu, ja es varētu pārjums rūpēties tāpat, kā rūpējos par viņu, tad… nu, tas būtu gandrīz vai tas pats, ja saprotat, ko gribu teikt.

Majors noklepojās un novērsa acis.

-   Ļoti laipni no jums, goda vārds. Es… es apdomāšu jūsu„piedāvājumu. Un, vēlēdamies ātrāk tikt projām, viņš teciņiem devās prom. īvenss stāvēja un ar saprotošu smaidu noskatījās viņam pakaļ.

-   Kā divas ūdens piles, šis un kaptein's, viņš nomurmināja.

Tad viņa sejā parādījās neizpratne.

-   Savādi, tas viss ir savādi, viņš čukstēja. Jāparunā ar Rebeku. Redzēs, ko viņa domā.

Divdesmit ceturtā nodaļa NAREKOTS RUNA PAR LIETU

-   Es nemaz neesmu par to priecīgs, ser, teica inspektors Narekots.

Vecākais konstebls jautājoši pacēla acis.

-  Nē, turpināja inspektors Narekots. Es ne tuvu neesmu tik priecīgs, cik biju sākumā.

-  Jūs šaubāties, vai esam paņēmuši īsto?

-   Neesmu pārliecināts. Saprotiet, sākumā viss liecināja, ka jāiet šajā virzienā, bet tagad situācija ir gluži citāda.

-    Pierādījumi pret Pīrsonu taču nav mainījušies.

-   Jā, bet gaismā ir nācis daudz citu pierādījumu, ser. Ir parādījies otrs Pīrsons Braiens. Domādams, ka nav ko tālāk meklēt, es paliku pie pieņēmuma, ka viņš ir Austrālijā. Tagad izrādās, ka visu laiku viņš bijis Anglijā. Liekas, ka šeit viņš ieradās pirms diviem mēnešiem patiesībā braucis vienā kuģī ar Villetām. Izskatās, ka ar meiteni brauciena laikā viņam izveidojušās gluži

jaukas attiecības. Turklāt kaut kāda iemesla dēļ viņš nesatikās ne ar vienu no savas ģimenes. Ne māsai, ne brālim nebija ne jausmas, ka viņš ir Anglijā. Pagājušajā ceturtdienā viņš izvācās no Ormsbija viesnīcas Raselskvērā un devās uz Padingtonu. Un par laiku no tās dienas līdz otrdienas naktij, kad Enderbijs uzskrēja viņam virsū, viņš atsakās stāstīt.

-   Vai jūs viņam paskaidrojāt, kādas sekas var būt šādai rīcībai?

-   Viņš saka, ka, pie velna, neko neesot izdarījis. Viņam neesot nekā kopīga ar slepkavību, un, ja esot, tad to jāpierādot mums. Kā viņš izmantojis šo laiku, tā esot viņa personīga darīšana, un mēs tur savu degunu lai nebāžot. Viņš kategoriski atteicās stāstīt, kur bijis un ko darījis.

-   Trakāk nevar būt, norūca vecākais konstebls.

257

-   Jā, ser. Visa šī lieta ir traka. Redziet, nav jēgas bēgt no faktiem. Šis vīrs daudz vairāk nekā jelkurš cits atbilst meklējamā tipam. Runājot par Džimu Pīrsonu, izklausās kaut kā neticami, ka viņš varētu iegāzt vecajam vīram pa galvu, bet, ja tā var izteikties, tas gluži labi piestāvētu Braienam Pīrsonam. Viņš ir karstasinīgs, valdonīgs jauns cilvēks un no vecā vīra nāves iegūst tikpat krietnu labumu. Jā viņš uzradās šorīt

A. Kriši i 11

kopā ar misteru Enderbiju, tik saprātīgs un jautrs, un atklāts, bet tas neko nepierāda, ser. Pilnīgi neko.

-   Hm, jūs domājat, ka…

-   Tas nav dibināts uz faktiem. Kāpēc šis Pīrsons neparādījās agrāk? Visas sestdienas avīzes bija pilnas ar ziņām par vjņa tēvoča nāvi. Viņa brāli arestēja pirmdien. Un tomēr viņš neparādās pie apvāršņa. Un neparādītos vispār, ja tas žurnālists Sitfordas nama dārzā neuzskrietu viņam virsū.

-   Ko viņš tur darīja? Es domāju Enderbiju.

-   Jūs taču zināt, kādi ir žurnālisti, paskaidroja Narekots. Vienmēr visur bāž degunu. Kaut kas briesmīgs.

-   Ļoti bieži viņi ir nolāpīti uzbāzīgi, piekrita vecākais konstebls. Lai gan kaut kāds labums no viņiem tomēr ir.

-   Domāju, ka uz to viņu pamudināja jaunā dāma, turpināja Narekots.

-  Jaunā dāma?

-   Mis Emīlija Trefjūza.

-   Kā viņa vispār kaut ko zina?

-   Viņa okšķerēja pa Sitfordu. Un viņa ir no tām, kuras sauc par asām dāmām. Neko nepalaiž garām.

-   Ko pats Braiens Pīrsons saka par saviem gājieniem?

-    Teica, ka ieradies Sitfordas namā satikt jaunkundzi, mis Villetu. Viņa izgājusi ārā, kad visi jau gulējuši. Negribējusi, ka par to uzzina māte. Tāds ir viņu stāsts. Inspektora Narekota balsī skanēja izteikta neticība. Es uzskatu, ser, ka tad, ja jaunais Enderbijs neuzskrietu Braienam virsū, viņš nekad neparādītos atklātībā. Aizbrauktu uz savu Austrāliju un no turienes pieprasītu mantojuma daļu.

Vecākā konstebla lūpām pārslīdēja viegls smaids.

-   Kā viņam vajadzētu lādēt šos nelietīgi okšķerīgos žurnālistus! viņš nomurmināja.

-   Un vēl kaut kas ir nācis gaismā, turpināja inspektors. Pavisam ir trīs Pīrsoni, atceraties? Un Silvija Pīrsone apprecējās ar Mārtiņu Dīringu, romānistu. Viņš man stāstīja, ka esot pusdienojis un pavadījis dienu kopā ar kādu amerikāņu izdevēju un vakarpusē devies uz literāru pēcpusdienu, bet tagad izskatās, ka viņš tur vispār nav bijis.

-   Kas to saka?

-   Atkal Enderbijs.

-   Laikam vajadzētu satikties ar šo Enderbiju, teica vecākais konstebls. Izskatās, ka viņš ir viens varen rosīgs zēns. Bez šaubām, Dienas Ziņās strādā jauni un spējīgi puiši.

-   Nūjā, tam gan, protams, var būt maza nozīme, varbūt nekāda, turpināja inspektors. Un tomēr kapteini Triviljenu nogalināja pirms sešiem, tā ka tiešām nav nekādas nozīmes, kur Dīrings pavadīja vakaru, vienīgi kāpēc viņam vajadzēja apzināti melot? Man tas nepatīk, ser.

-   Man arī ne, piekrita vecākais konstebls. Šķiet, ka viņam tas nebija nepieciešams.

-   Un tas liek domāt, ka visa šī lieta ir trakoti samudžināta. Mans pieņēmums, protams, var būt tālu no patiesības, bet Dīrings varēja izbraukt no Padingtonas ar vilcienu divpadsmitos desmit un ierasties Ekshemptonā kaut kad pēc pieciem, nogalināt veco vīru, noķert vilcienu sešos desmit un līdz pusnaktij atgriezties mājās. Katrā ziņā, ser, tas jāpārbauda. Jāpārbauda viņa finansiālais stāvoklis un jāpaskatās, vai viņam nebija naudas grūtību. Ja viņa sieva mantotu kādu naudu, viņš varētu ar to rīkoties jums šī sieviete tikai jāredz, lai pārliecinātos, ka tas tā ir. Mums jābūt pilnīgi drošiem, ka viņa pēcpusdienas alibi ir pamatots.

-   Visa šī lieta liekas neparasta, — atzina vecākais konstebls. Lai gan man joprojām šķiet, ka pierādījumi pret Pīrsonu ir visai pārliecinoši. Redzu, ka jūs man nepiekrītat jums ir sajūta, ka esat aizturējis neīsto cilvēku.

-   Ar pierādījumiem viss ir kārtībā, atzina inspektors Narekots, apstākļu sakritība un tā tālāk, un tam jāpārliecina jebkura zvērināto tiesa. Tomēr jums taisnība es nespēju iedomāties viņu slepkavas lomā.

-   Un, katrā ziņā, viņa jaunā saderinātā ir ļoti pievilcīga, piezīmēja vecākais konstebls.

-    Mis Trefjūza? Jā, bez šaubām. Patiešām jauka, jauna lēdija. Un pilna apņēmības viņu izpestīt. Mācējusi dabūt savā pusē to žurnālistu, Enderbiju, un izspiež no viņa visu, ko viņš ir vērts. Viņa ir daudz par labu misteram Džimam Pīrsonam. Bet, neskatoties uz to, ka viņš ir izskatīgs, šis jaunais cilvēks ir galīgi bez rakstura.

-    Tomēr, ja viņa ir sieviete, kura mīl komandēt, tad tieši tāds viņai vajadzīgs, piezīmēja vecākais konstebls.

-  Nūja, atbildēja inspektors Narekots. Par gaumi nestrīdas. Vai piekrītat, ser, ka man bez kavēšanās vajadzētu tuvāk papētīt Dīringa alibi?

-  Jā, ķerieties pie tā tūlīt pat! Un kā ar ceturto mantojumā ieinteresēto? Ir taču četri, vai ne?

-    Jā, nelaiķa māsa. Ar viņu viss ir pilnīgā kārtībā. Esmu ievācis ziņas. Pulksten sešos viņa jau bija mājās, ser. Tūlīt pat ķeršos pie Dīringa.

Bija pagājušas kādas piecas stundas, un inspektors Narekots vēlreiz atradās Nūkas mazajā viesistabā. Šoreiz misters Dīrings bija mājās. Sākumā istabene paziņoja, ka viņu nedrīkstot traucēt, jo viņš rakstot, bet inspektors uzrādīja oficiālo darba apliecību un lika nekavējoties aiznest to saimniekam. Gaidot viņš staigāja šurpu turpu pa istabu. Prāts aktīvi strādāja. Ik pa brīdim Narekots pacēla no galda kādu nelielu priekšmetu, gandrīz neredzošām acīm aplūkoja to un atkal nolika vietā. Austrālijas koka cigāru kaste iespējams, ka dāvana no Braiena Pīrsona. Viņš paņēma visai saburzītu, vecu grāmatu Lepnums un aizspriedumi. Pavēris vāku, inspektors titullapā atrada ar tinti rakstītu, pabalējušu vārdu: Marta Raikrofta. Uzvārds Raikrofts likās tāds kā pazīstams, bet pašlaik viņš nevarēja atcerēties, kāpēc. Inspektors tika iztraucēts, jo atvērās durvis un ienāca Mārtiņš Dīrings.

Romānists bija vidēja auguma vīrs ar bieziem kastaņkrāsas matiem. Izskatīgs vīrietis, bet tāds kā drūms. Lūpas viņam bija pilnīgas un sārtas.

Uz inspektoru viņa parādīšanās nekādu labo iespaidu neatstāja.

-   Labrīt, mister Dīring! Piedodiet, ka man atkal jūs šeit jātraucē!

-   Ak, tas nekas, inspektor, bet es patiešām nevaru jums pastāstīt neko vairāk, kā esmu jau pateicis.

-   Mums lika saprast, ka jūsu sievasbrālis misters Braiens Pīpsons dzīvo Austrālijā. Tagad esam atklājuši, ka pēdējos divus mēnešus viņš uzturas Anglijā. Jūsu sieva apgalvoja, ka viņš dzīvojot Jaunajā Dienvidvelsā.

-   Braiens Anglijā! Dīrings izskatījās patiesi pārsteigts. Galvoju jums, inspektor, ka par tādu lietu man nebija ne jausmas! Un, esmu pārliecināts, tāpat arī manai sievai.

-   Ar jums viņš nekādā veidā nav sazinājies?

-   Nē. Es gan zinu, ka Silvija pēdējā laikā ir uzrakstījusi viņam divas vēstules uz Austrāliju.

-   Nu, ko, tādā gadījumā es atvainojos, ser. Bet saprotiet, man ienāca prātā, ka viņš varēja tikties ar radiniekiem, un es jutos aizvainots, domājot, ka esat to no manis slēpis.

-   Tomēr, kā jau teicu, mums par to nekas nav zināms. Vēlaties cigareti, inspektor? Starp citu, dzirdēju, ka esat noķēruši izbēgušo noziedznieku.

-   Jā, dabūjām viņu rokā vēlu otrdienas vakarā. Viņam nepaveicās, jo sacēlās migla. Viņš bija apļojis vienā vietā. Nosoļojis kādas divdesmit jūdzes, lai atklātu, ka beigās atrodas kādas jūdzes attālumā no Prinstaunas.

-   Dīvaini, bet miglā visi riņķo vienā vietā. Labi, ka viņš neizbēga piektdien. Tad, manuprāt, šī slepkavība noteikti tiktu norakstīta uz viņa rēķina.

-   Viņš ir bīstams cilvēks. Neredzamais Fredijs, tāda bija viņa iesauka. Laupīšana ar varmācību, uzbrukumi viņš dzīvoja visneparastāko dubultdzīvi. Šis cilvēks it kā bija izglītots, respektabls, bagāts vīrs. Bet laiku pa laikam viņš kļuva par noziedzīgu maniaku. Viņš mēdza nozust un saieties ar padibenēm.

-Liekas, ka nav daudz tādu, kuriem laimējies izbēgt no Prinstaunas?

-   Tas ir gandrīz vai neiespējami. Bet tieši šī bēgšana bija izcili lieliski izplānota un īstenota. Mēs vēl pat neesam tikuši ar visu skaidrībā.

-   Nu, ko, Dīrings piecēlās un paskatījās rokas pulkstenī. Ja tas ir viss, inspektor… Diemžēl es esmu pārāk aizņemts cilvēks…

-   Tomēr kaut kas vēl ir, mister Dīring. Gribu zināt, kāpēc jūs stāstījāt, ka piektdienas vakarā esot bijis literārā pēcpusdienā?

-  Es… es jūs nesaprotu, inspektor.

-   Domāju, ka saprotat gan, ser. Jūs nebijāt tajā pēcpusdienā, mister Dīring!

Mārtiņš Dīrings vilcinājās. Viņa acis šaubīgi skraidīja no inspektora sejas uz griestiem, tad pievērsās durvīm un beidzot paša purngaliem.

Inspektors mierīgi, pat vienaldzīgi gaidīja.

-    Nu, labi, beidzot ierunājās Mārtiņš Dīrings. Pieņemsim, ka es nebiju. Un kāda, ellē, jums tur darīšana? Kas kopīgs tam, ko es darīju piecas stundas pēc tēvoča noslepkavošanas, ar jūsu izmeklēšanu vai vēl ko citu?

-   Jūs mums devāt zināmu liecību, mister Dīring, un es šo liecību gribu pārbaudīt. Puse no tās jau ir izrādījusies nepatiesa, tāpēc jāpārbauda otra puse. Jūs apgalvojat, ka pusdienojāt un pēcpusdienu pavadījāt kopā ar kādu draugu.

-Jā, manu Amerikas izdevēju.

-  Kā viņu sauc?

-   Rozenkrauns. Edgars Rozenkrauns.

-   Ā, un kāda ir viņa adrese?

-   Viņš aizbrauca no Anglijas. Izbrauca pagājušo sestdien.

-  Uz Ņujorku?

-Jā. '

.Tātad pašlaik viņš ir okeānā. Kā sauc kuģi?

-  Es… es tiešām neatceros.

-   Vai reisu zināt?

-   Es… es tiešām neatceros.

-   Nu, ko, teica inspektors, nāksies telegrafēt viņa firmai Ņujorkā. Viņi zinās.

-   Kuģis saucas Gargantija, saīdzis novilka Dīrings.

-        Pateicos, mister Dīring! Manuprāt, ja jūs būtu pacenties, jūs atcerētos tūlīt. Tātad jūs pašlaik apgalvojat, ka pusdienojāt ar misteru Rozenkraunu un arī pēcpusdienu pavadījāt kopā ar viņu. Cikos jūs šķīrāties?

-   Liekas, ap pieciem.

-   Un tālāk?

-   Es atsakos runāt. Tā nav jūsu darīšana!

Inspektors Narekots domīgi māja ar galvu. Ja

Rozenkrauns apstiprinās Dīringa liecību, tad visas apsūdzības pret Dīringu sašķīdīs drumstalās. Lai cik arī noslēpumaina bija viņa rīcība tajā vakarā, tai nav sakara ar lietu.

-   Ko jūs esat nodomājis darīt? satraukti taujāja Dīrings.

-   Sūtīt telegrammu misteram Rozenkraunam uz Gargantiju.

-  Pie velna, iesaucās Dīrings. Jūs publiski sacelsiet man neslavu. Paklausieties…

Viņš piesteidzās pie sava rakstāmgalda, uzšņāpa uz papīra lapiņas pāris vārdus un pasniedza to inspektoram.

-   Es saprotu, ka jums jādara savs darbs, viņš nelaipni runāja, bet varbūt jūs vismaz varētu to kārtot šādi. Kāds jums labums kādam sagādāt nepatikšanas?

Uz mazās lapiņas bija rakstīts:

"Rozenkraunam. "Gargantija". Lūdzu, apstipriniet manu liecību, ka piektdien, 14. datumā, līdz pulksten pieciem kopā ar jums pusdienoju. Mārtiņš Dīrings."

-   Lai atbildi sūta tieši jums pret to es neiebilstu, bet lai nesūta Skotlendjardam vai uz policijas iecirkni. Es taču nezinu, kādi ir šie amerikāņi. Viens mājiens, ka esmu iejaukts kādā no jūsu lietām, un viss mūsu kontrakts būs vējā. Izdariet to privātā ceļā, inspektor!

-   Man nav iebildumu, mister Dīring. Vienīgais, ko es gribu, ir patiesība. Es apmaksāšu šo telegrammu un atbildi likšu sūtīt uz manu mājas adresi Ekzīterā.

-   Pateicos. Nav pārāk viegli pelnīt iztiku ar rakstīšanu, inspektor. Redzēsiet, ka atbilde būs apstiprinoša. Par pēcpusdienu es jums meloju, bet, patiesību sakot, tāpēc, ka tā biju iestāstījis savai sievai un nolēmu, ka prātīgāk būtu turēties pie tās pašas versijas, jo pretējā gadījumā es varētu iekulties lielās nepatikšanās.

-    Ja misters Rozenkrauns apstiprinās jūsu liecību, mister Dīring, jums vairs ne no kā nebūs jābaidās.

"Nepatīkams raksturs," izgājis no mājas, sprieda inspektors. "Tomēr viņš šķiet visai pārliecināts, ka šis amerikāņu izdevējs apstiprinās liecības patiesīgumu."

Kad inspektors bija ielecis vilcienā, lai nokļūtu atpakaļ Devonā, viņš pēkšņi kaut ko atcerējās. Raikrofts… Tā taču sauca veco džentlmeni, kurš dzīvoja vienā no Sitfordas kotedžām. Dīvaina sagadīšanās.

Divdesmit piektā nodaļa DELLERA KAFEJNĪCĀ

Emīlija Trefjūza un Čārlzs Enderbijs tika nosēdināti pie maza galdiņa Dellera kafejnīcā Ekzīterā. Bija pustrls, un šajā stundā kafejnīcā bija samērā klusi un mierīgi. Daži apmeklētāji klusēdami malkoja tēju, bet visumā restorāniņš bija tukšs.

-   Nu, jautāja Čārlzs. Ko jūs par viņu domājat?

Emīlija sarauca pieri.

-  Grūti pateikt.

Pēc iztaujāšanas policijā Braiens Pīrsons kopā ar viņiem bija pusdienojis. Viņš ārkārtīgi laipni izturējās pret Emīliju, pēc viņas domām, varbūt pat pārāk laipni. Emīlija bija viltīga meitene un juta, ka te ir kas nedabīgs. Jauns cilvēks un viņa slepenā mīlas dēka, un uzbāzīgs svešinieks viņus iztraucē.

Taču Braiens Pīrsons to bija uzņēmis mierīgi kā jērs un piekritis Čārlza priekšlikumam sameklēt mašīnu un braukt uz policiju. Kāpēc tāda lēnprātīga piekrišana? Spriežot pēc viņa rakstura, tas likās pārāk netipiski patiesajam Braienam Pīrsonam. "Ejiet taču ellē!" tādai, pēc Emīlijas domām, drīzāk vajadzēja būt viņa reakcijai. Šī jēram līdzīgā izturēšanās likās aizdomīga. Kaut ko no savām nojautām Emīlija mēģināja izskaidrot Enderbijam.

-   Es jūs sapratu, teica Enderbijs. Mūsu Braiens kaut ko noklusē un tāpēc nedrīkst izrādīt savu valdonīgo dabu.

-  Tieši tā arī ir.

-   Vai domājat, ka viņš tiešām varēja nogalināt veco Triviljenu?

-   Braiens, Emīlija domīgi sacīja, ir… nu, cilvēks, ar kuru mums jārēķinās. Viņš ir visai nekaunīgs, un, ja kaut ko bija ieplānojis, tad nedomāju, ka ļautu stāties ceļā kaut kādiem vispārpieņemtiem aizspriedumiem. Viņš vis nav paklausīgais, rāmjos iesprostotais anglis.

-   Saliekot visus pieņēmumus vienā kaudzītē,

viņš ir daudz ticamāks kandidāts nekā Džims, -

» 7

teica Enderbijs.

Emīlija pamāja.

-   Daudz ticamāks. Viņš tādu lietu spētu nostrādāt, jo dūšas noteikti pietiktu.

-   EmTlij, vai jūs patiešām domājat, ka viņš to izdarīja?

-   Es… es nezinu. Viņš atbilst prasībām vienīgais, kurš pilnībā atbilst.

-   Ko jūs domājat ar atbilstību prasībām?

-   Labi. Pirmais: motīvs. Viņa sāka uzskaitīt uz pirkstiem. Tas pats motīvs. Divdesmit tūkstoši mārciņu. Otrais: iespēja. Neviens nezina, kur viņš bija piektdienas pēcpusdienā, un viņš var teikt visu, ko tikai vēlas. Tātad mēs pieņemam, ka patiesībā piektdien viņš bija Heizelmūras tuvumā.

-   Ekshemptonā nav atradies neviens, kas būtu viņu redzējis, norādīja Čārlzs, un viņš ir no tiem, kurus nevar neievērot.

Emīlija nicīgi papurināja galvu.

-   Viņš nebija Ekshemptonā. Vai tad jūs nesaprotat, Čārlz, ka, ja viņš izdarīja slepkavību, tā bija izplānota iepriekš. Tikai nabaga nevainīgais Džims varēja kā muļķis atkulties un palikt vēl pa nakti. Vēl taču ir Lidforda un Čegforda vai varbūt Ekzītera. Viņš varēja kājām atnākt no Lidfordas tas ir galvenais ceļš, un sniegs nebija neizbrienams. Gluži jauks gājiens.

-   Domāju, ka mums vajadzētu ievākt ziņas.

-   To dara policija, atbildēja Emīlija, un viņi to izdarīs daudz labāk nekā mēs. Šādu darbu arvien daudz labāk izdara policija. Privātās, personīgās sarunas, piemēram, uzklausīt misis Pērshauzu un uztvert misis Kērtisas mājienus vai novērot Villetas tas ir virziens, kurā jādarbojas mums.

-   Vai arī nav jādarbojas, atkarībā no apstākļiem, piebilda Čārlzs.

-   Ja atgriežamies pie tā, kā Braiens Pīrsons atbilst prasībām… turpināja Emīlija. Mēs apskatījām motīvu un iespēju, bet ir vēl kāds moments, kas, pēc manām domām, ir vissvarīgākais.

-  Un tas būtu?

-   Jau no paša sākuma man radās sajūta, ka mēs nedrīkstam ignorēt galdiņa dancināšanu. Esmu mēģinājusi skatīties, cik vien iespējams, loģiski un ar vēsu prātu. Un izriet trīs varianti. Pirmais: noticis kaut kas pārdabisks. Tā, protams, varētu notikt, bet personīgi es to tūlīt izsvītroju. Otrais: tas notika apzināti kāds ar nolūku grūstīja galdiņu, bet, tā kā nav iespējams atrast tam pieņemamu iemeslu, arī šo mēs izsvītrojam. Trešais: nejaušība. Kāds izpļāpājās, pats to neapzinādamies, patiesībā pret savu gribu. Nevilša izpļāpāšanās. Un, ja tā, tad kāds no šiem sešiem cilvēkiem vai nu precīzi zināja, ka Triviljenu tajā pēcpusdienā noteiktā laikā nogalinās, vai ari kāds bija runājis ar to, no kura gaidāma ļaundarība. Neviens no šiem sešiem pats nevar būt slepkava, bet vienam no viņiem ar slepkavu ir bijusi kāda slepena vienošanās. Nešķiet, ka tāda sasaiste varētu būt majoram Bernebijam vai misteram Raikroftam, vai Ronijam Garfīldam, vai vēl kādam, bet, kad mēs nonākam pie Villetām, viss izskatās citādi. Ir sasaiste starp Violetu Villetu un Braienu Pīrsonu. Starp šiem diviem pastāv ļoti tuvas attiecības, un meitene pēc slepkavības bija kā uz adatām.

-   Jūs domājat, ka viņa zināja? jautāja Čārlzs.

-   Vina vai viņas māte viena no viņām.

» > >

-  Ir vēl viens, kuru jūs nepieminējāt, atgādināja Čārlzs. Misters Djūks.

-   Zinu, atbildēja Emīlija. Tas ir savādi. Viņš ir viens no tiem, par kuriem mēs nezinām pilnīgi neko. Divas reizes mēģināju ar viņu satikties un vienmēr bez panākumiem. Izskatās, ka viņu ar kapteini Triviljenu nekas nesaistīja. Nav arī absolūti nekādas sasaistes starp viņu un lietu, un tomēr…

-   Nu? jautāja Čārlzs, kad Emīlija apklusa.

-   Un tomēr mēs satikām inspektoru Narekotu

nākam ārā no vina namina. Kas ir tas, ko nezi-

> >

nām mēs, bet uzzinājis inspektors? To es labprāt gribētu noskaidrot.

-  Jūs domājat…

-   Jāpieņem, ka ar Djūku saistās kaut kas aizdomīgs un policija to zina. Varbūt kapteinis Triviljens atklājis kaut ko par Djūku. Atcerieties, ka viņš savus īrniekus rūpīgi izvēlējās, un varam pieņemt, ka gatavojās izstāstīt uzzināto policijai. Un Djūks sarunā kādu līdzdalībnieku, kurš kapteini nogalina. Ak, es saprotu, ka, šādi pasniegts, tas viss izklausās drausmīgi melodramatiski, un tomēr galu galā kaut kas tāds ir iespējams.

-   Tā ir vērā ņemama doma, lēni novilka Čārlzs.

Abi viņi, dziļās pārdomās iegrimuši, klusēja. Pēkšņi Emīlija ierunājās:

-    Vai jums ir pazīstama tā dīvainā sajūta, ka jūs kāds vēro? Pašlaik jūtos tā, it kā manu pakausi dedzinātu kāda skatiens. Tās ir iedomas, vai arī patiešām uz mani kāds pašlaik skatās?

Čārlzs pagrieza krēslu par pāris collām un aplaida kafejnīcai izklaidīgu skatienu.

-   Pie galdiņa blakus logam sēž kāda sieviete, viņš ziņoja. Gara, tumša un skaista. Viņa jūs vēro.

-   Jauna?

-   Ne pārāk. Hei!

-  Kas tur?

273

-   Ronijs Garfilds. Nupat ienāca un sasveici-

A. Kristi 11

nās ar to sievieti, un tagad sēžas pie viņas galdiņa. Šķiet, ka viņa kaut ko jautā par mums.

Emīlija atvēra rokassomiņu un visai teatrāli sāka pūderēt degunu, pagriezusi mazo kabatas spogulīti piemērotā leņķī.

-   Tā ir krustmāte Dženifera, viņa klusām teica. Tagad viņi ceļas augšā.

-    Viņi jau aiziet, piebilda Čārlzs. Vai vēlaties ar viņu parunāt?

-   Nē, atbildēja Emīlija. Domāju, man labāk izlikties, ka neesmu viņu redzējusi.

-   Galu galā, teica Čārlzs, kāpēc krustmāte Dženifera nevarētu pazīt Roniju un uzlūgt viņu uz tēju?

-   Bet kāpēc viņai tas būtu jādara? pārjautāja Emīlija.

-  Kāpēc vajadzētu?

-   Ak, Dieva dēļ, Čārlz, beidziet tādā garā! Vajadzētu nevajadzētu, vajadzētu nevajadzētu! Protams, tās visas ir muļķības un tām nav nekādas nozīmes! Bet mēs nupat runājām, ka nevienam no seansa dalībniekiem nav nekāda sakara ar šo ģimeni, un nepaiet ne piecas minūtes, kad ieraugām Roniju Garfīldu dzeram tēju ar kapteiņa Triviljena māsu.

-   Tas liecina, teica Čārlzs, ka nekad neko nevar zināt.

-   Tas liecina, pārlaboja Emīlija, ka ik reizi jāsāk no gala.

-Jāpieļauj vairāki varianti.

Emīlija paskatījās uz viņu.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Pagaidām neko, atbildēja Čārlzs.

Viņš uzlika plaukstu uz viņas rokas. Viņa to neatrāva.

-  Mums tas jāizdara, teica Čārlzs. Pēc tam…

-   Pēc tam? klusu pajautāja Emīlija.

-    Es izdarītu visu jūsu labā, Emīlij, viņš sacīja. Vienkārši visu…

-   Patiešām? viņa jautāja. Tas ir tik jauki, dārgais Čārlz!

Divdesmit sestā nodaļa ROBERTS GĀRDNERS

Bija pagājušas tieši divdesmit minūtes, kad Emīlija zvanīja pie Lorelas ārdurvīm. Viņa šeit atnāca, pēkšņa impulsa dzīta. Kad durvis atvērās un parādījās Beatriče, Emīlija viņai starojoši uzsmaidīja.

-    Tā atkal esmu es, viņa teica. Misis Gārdnere ir izgājusi, es to zinu, bet vai varētu satikt misteru Gārdneru?

Skaidrs, ka šāds lūgums Beatričei likās neparasts. Izskatījās, ka viņa svārstās.

-   Nu, es nezinu. Uziešu un paskatīšos, labi?

-  Jā, esiet tik laipna, atbildēja Emīlija.

Beatriče uzgāja augšā un pēc dažām minūtēm

atgriezās, laipni lūgdama Emīliju sekot.

Roberts Gārdners gulēja uz dīvāna pie loga milzīgā istabā. Viņš bija liela auguma vīrs zilām acīm un gaišiem matiem. Emīlijai ienāca prātā, ka tā vajadzētu izskatīties Tristanam Tristnna un Izoldes trešajā cēlienā un ka viņš pašlaik atgādina īsti vāgnerisku tenoru.

-  Sveicināti, viņš iesaucās. Jūs esat tā noziedznieka draudzene, vai ne?

-  Pareizi, tēvoci Robert, atbildēja Emīlija. Ceru, ka drīkstu jūs saukt par tēvoci Robertu, vai ne? viņa pajautāja.

-   Ja Dženifera atļaus. Kā ir, kad nākamais vīrs smok cietumā?

"Cietsirdīgs cilvēks," nodomāja Emīlija. "Vīrietis, kurš izbaudītu ļaunu prieku, bakstot ar asu priekšmetu sāpīgas brūces." Bet viņa bija cienīga pretiniece.

-  Ļoti aizraujoši, meitene smaidot atbildēja.

-   Ne tik jauki Džima kungam, ko?

-   Ko nu, atbildēja Emīlija. Kļūs par vīru, vai ne?

-   Lai mācītos dzīvot, nepietiek ar alu un blēņām, ļauni novilka Roberts Gārdners.

> 7 >

Viņš ziņkārīgi skatījās uz Emīliju.

-   Kāpēc jūs vēlējāties mani redzēt, ko? balsī ieskanējās tādas kā aizdomas.

-   Ja grib ieprecēties kādā ģimenē, tad nav slikti iepazīties arī ar attālākiem nākamajiem radiem.

-   Jāiepazīst vissliktākais, pirms nav par vēlu. Tad jūs patiešām domājat, ka apprecēsieties ar jauno Džimu, ko?

-   Kāpēc gan ne?

-   Par spīti apcietinājumam slepkavības dēļ?

-   Par spīti apcietinājumam slepkavības dēļ.

-  Nu, ko, atzina Roberts Gārdners. Nekad neesmu redzējis kādu tik norūpētu cilvēku. Visi domā, ka jūs jautri pavadāt laiku.

-   Es tā arī daru. Slepkavas pēdu dzīšana ir traki aizraujoša nodarbošanās.

-Ko?

-   Es teicu, ka slepkavas pēdu dzīšana ir traki aizraujoša nodarbošanās.

Roberts Gārdners kādu brīdi blenza viešņā un tad atlaidās spilvenos.

-   Esmu noguris, viņš īgni norūca. Nevaru vairs ar jums runāties. Māsa, kur ir māsa? Māsa, esmu noguris!

Pēc viņa sauciena no blakustelpas steidzīgi ienāca māsa Deivisa.

-   Misters Gārdners ļoti ātri nogurst. Manuprāt, ja nciebilstat, labāk būtu, ja jūs tagad ietu, mis Trefjūza.

Emīlija piecēlās. Viņa moži pamāja ar roku.

-   Uz redzēšanos, tēvoci Robert! Varbūt kādu dienu atkal jūs apciemošu.

-  Ko jūs ar to domājat?

-   Au revoir, sacīja Emīlija.

Viņa jau gāja ārā pa ārdurvīm, kad pēkšņi apstājās.

-   Ak! viņa iesaucās. Aizmirsu cimdus!

-  Es jums tos atnesīšu, jaunkundz.

-   Paldies, nē, pasteidzās Emīlija. Es pati.

Viegliem soļiem viņa uzskrēja pa kāpnēm un

bez klauvēšanas iegāja istabā.

-Atvainojiet! Es lūdzu jūsu piedošanu. Mani cimdi. Viņa dižmanīgi paķēra cimdus, saldi uzsmaidīja tiem diviem, kuri atradās istabā un sēdēja roku rokā, un, noskrējusi pa kāpnēm, izmetās no mājas.

"Izrādās, ka šī cimdu aizmiršana lieliski noder," Emīlija pie sevis noteica. "Tā iedarbojas jau otro reizi. Nabaga Dženifera, vai viņa zina? Droši vien ne. Jāpasteidzas, lai Čārlzam nebūtu jāgaida."

Enderbijs, kā sarunāts, gaidīja Elmera mašīnā.

-   Vai paveicās? viņš jautāja.

-   Savā ziņā, bet neesmu pārliecināta.

Enderbijs vaicājoši skatījās meitenē.

-    Nē, Emīlija atbildēja viņa skatienam. Par to es jums nestāstīšu. Saprotiet, tam var nebūt nekāda sakara ar mūsu lietu, un, ja tā, tas nebūs godīgi.

Enderbijs nopūtās.

-   Es teiktu, ka tas ir cietsirdīgi, viņš secināja-

-   Piedodiet, Emīlija maigi atbildēja, bet ta nu tas ir.

-   Dariet, kā vēlaties! Čārlza vārdi skanēja ledaini.

Viņi brauca klusējot Čārlzs bezgala apvainojies, Emīlija iegrimusi pati savās domās.

Jau tuvojās Ekshemptonā, kad meitene pārtrauca klusumu ar pilnīgi negaidītu jautājumu.

-   Čārlz, viņa iesaucās, vai jūs spēlējat bridžu?

-  Jā, un tad?

-   Vienkārši domāju. Vai zināt, kā jārīkojas, ja protat izmantot savu kāršu spēku? Ja aizsargājaties skaitiet vinnestus, ja uzbrūkat skaitiet zaudējumus! Pašlaik šajā mūsu kopīgajā spēlē mēs uzbrūkam, bet varbūt uzbrūkam nepareizi.

-   Kā jūs to domājat?

-   Nu, esam skaitījuši vinnestus, vai ne? Es gribu teikt, ka esam pārbaudījuši tos, kuri varēja nogalināt kapteini Triviljenu, lai cik neticamas viņu kandidatūras liktos. Un varbūt tieši tāpēc esam tā saputrojušies.

-  Es neesmu saputrojies, atrūca Čārlzs.

-   Nu, tad es esmu. Esmu tā saputrojusies, ka vispār vairs nespēju domāt. Paskatīsimies uz visu no otras puses. Paskaitīsim zaudējumus tos cilvēkus, kuri, mūsuprāt, nevarēja nogalināt kapteini Triviljenu.

-   Nu, labi, paskaitīsim… Enderbijs atbalsoja. Iesākumam mums ir Villetas, Bernebijs un Raikrofts, un Ronijs… Ā, vēl ir Djūks.

-   Jā, piekrita Emīlija. Mēs zinām, ka neviens no viņiem nenogalināja kapteini, jo tajā laikā, kad tas notika, viņi visi atradās Sitfordas namā. Viņi cits citu redzēja, un nevar būt, ka visi melo. Jā, viņi visi ir ārpus aizdomām.

-   Patiesību sakot, jebkurš no Sitfordas ir ārpus aizdomām, secināja Enderbijs. Pat Elmers. Viņš pieklusināja balsi tā, lai šoferis nedzirdētu. Jo piektdienas vakarā ceļš bija neizbraucams.

-  Viņš varēja iet kājām, tādā pašā klusā balsī atbildēja Emīlija. Ja Bernebijs varēja aiziet uz turieni vakarā, tad Elmers varēja iziet jau pusdienlaikā piecos nonākt Ekshemptonā, nogalināt viņu un atkal atnākt atpakaļ.

Enderbijs papurināja galvu.

-   Nedomāju, ka viņš būtu nācis atpakaļ. Atcerieties, ka pusseptiņos sāka snigt. Katrā ziņā domāju, ka jūs neapsūdzat Elmeru, vai ne?

-   Nē, atbildēja Emīlija, lai gan, protams, viņš varētu būt asinskārs maniaks.

-   Klusu, viņu apsauca Enderbijs. Viņš var ņemt ļaunā, ja sadzirdēs.

-   Katrā ziņā, neatlaidās Emīlija, nevar pilnīgi droši pateikt, ka viņš nav nogalinājis kapteini Triviljenu.

-   Gandrīz vai, piekāpās Čārlzs. Tomēr viņš nevarēja aiziet līdz Ekshemptonai un atkal atnākt atpakaļ tā, ka par to nezinātu visa Sitfordā un neteiktu, ka tas izskatās savādi.

-   Sitfordā katrā ziņā ir vieta, kur visi viens otru pazīst, piekrita Emīlija.

-   Tieši tā, sacīja Čārlzs, un tieši tāpēc es saku, ka jebkurš no Sitfordas ir ārpus aizdomām. Vienīgie, kuri nebija pie Villetām, mis Pērshauza un kapteinis Vaiets ir invalīdi. Viņi nevarēja rakties cauri sniega kupenām. Un dārgais vecais Kērtiss un misis Kērtisa. Ja kāds no viņiem to izdarīja, viņš varēja mierīgi aizbraukt uz

Ekshemptonu uz visu nedēļas nogali un atgriezties, kad viss jau bija beidzies.

Emīlija iesmējās.

-  Nevar izbraukt no Sitfordas uz visu nedēļas nogali tā, lai to neviens nepamanītu.

-   Kērtiss būtu pamanījis klusumu, ja trūktu misis Kērtisas, Enderbijs piebilda. Es zinu, viņš negaidīti iesaucās.

-  Ko? Emīlija dega nepacietībā.

-  Kalēja sieva. Tā, kura gaida astoto. Bezbailīgā sieviete, par spīti savam stāvoklim, nogāja visu ceļa gabalu no Sitfordas un nosita viņu ar cauruli.

-  Un kāpēc, lūdzu?

-   Protams, tāpēc, ka, lai gan kalējs ir iepriekšējo septiņu tēvs, kapteinis Triviljens bija vainīgs pie astotā bērna.

-   Čārlz, iesaucās Emīlija, nepalieciet rupjš! Un tomēr tas varēja būt kalējs un nevis viņa. Lūk, gluži labs variants. Padomājiet, kā muskuļainā roka varēja vicināt cauruli! Un viņa sieva, kurai jāpieskata septiņi bērni, mierīgi varēja nepamanīt viņa prombūtni. Viņai nav laika pievērst uzmanību kaut kādam vīram.

-   Mēs riskējam nonākt līdz galīgam idiotismam, secināja Čārlzs.

-   Tā izskatās, piekrita Emīlija. Zaudējumu skaitīšana nav izrādījusies pārāk sekmīga.

-   Un kā ar jums? jautāja Čarlzs.

-   Mani?

-    Kur atradāties jūs, kad tika izdarīts noziegums?

-   Cik oriģināli! Tas man ne reizi nav ienācis prātā. Biju Londonā, protams. Bet es gan nezinu, vai varu to pierādīt. Biju viena pati savā dzīvoklītī.

-   Nu, lūdzu, teica Čārlzs. Motīvs un viss pārējais. Jūsu nākamais vīrs iegūst divdesmit tūkstošus mārciņu. Ko vēl jums vēlēties?

-   Jūs esat gudrs, Čārlz, teica Emīlija. Jā, esmu visai aizdomīga. Ne reizi agrāk netiku par to iedomājusies.

Divdesmit septītā nodaļa NAREKOTS RĪKOJAS

Divas dienas vēlāk Emīlija sēdēja inspektora Narekota birojā. Šajā rītā viņa bija ieradusies no Sitfordas. Inspektors Narekots meiteni vērtējoši noskatīja. Nācās atzīt viņas drosmi, viņas bezbailīgo apņēmību nepadoties, viņas optimistisko mundrumu. Emīlija bija cīnītāja, un inspektors cīnītājus apbrīnoja. Viņaprāt, meitene Džimam Pīrsonam bija par labu, pat ja viņš nav vainojams slepkavībā.

-   Vadoties pēc grāmatām, inspektors teica, policijai par katra cenu vajadzīgs upuris, un tā nepavisam neuztraucas, ja šis upuris ir nevainīgs, vismaz tik ilgi, kamēr nav pietiekami daudz pierādījumu, lai atzītu viņu par vainīgu. Tas nav tiesa, mis Trefjūza. Mums vajadzīgs tikai patiesais vainīgais.

-   Inspektor Narekot, ja runājam atklāti, vai jūs ticat, ka Džims ir vainīgs?

-   Es nevaru sniegt jums oficiālu atbildi, mis Trefjūza. Toties varu pateikt, ka mēs loti uzmanīgi pārbaudām pierādījumus ne tik^ pret viņu.

-  Jūs domājat arī viņa brāli Braienu?

-  Ārkārtīgi nepatīkams džentlmenis šis misters Braiens Pīrsons. Atteicās atbildēt uz jautājumiem vai sniegt kādu informāciju par sevi, bet es domāju, inspektora Narekota lēnīgais Devonšlras smaids kļuva platāks, ka gluži labi varu izdarīt minējumus, novērtējot dažas nianses viņa rīcībā. Ja nekļūdos, tad nākamajā pusstundā es zināšu šo to vairāk. Un tad vēl ir misters Dīrings.

-   Jūs viņu esat saticis? painteresējās Emīlija-

Inspektors Narekots ieskatījās viņas dzīvigaja sejā un sajuta kārdinājumu neievērot profesionālo piesardzību. Atgāzies krēslā, viņš atstāstīja savu sarunu ar misteru Dīringu un tad no dokumentu kaudzītes zem elkoņa izņēma misteram

> >

Rozenkraunam nosūtītās telegrammas kopiju.

-   Šī ir tā, kuru es nosūtīju, viņš teica, un te ir atbilde.

Emīlija lasīja: "Narekotam, Draisdeilroudā 2, Ekzītcrā. Pilnīgi apstiprinu mistera Dīringa liecību. Viņš bija kopā ar mani visu piektdienas pēcpusdienu. Rozenkrauns."

-   Ak vai! viņa izsaucās.

-   Jā-ā, atbalsoja inspektors Narekots. Skumji, vai ne? Un atkal uzplauka viņa lēnīgais Devonšīras smaids. Bet man joprojām ir lielas aizdomas, mis Trefjūza. Mistera Dīringa izskaidrojums skanēja ļoti ticami, tomēr es nosūtīju vēl vienu telegrammu.

Un viņš pasniedza meitenei divas citas papīra lapas.

Pirmajā bija rakstīts: "Informācija nepieciešama kapteiņa Triviljena slepkavības izmeklēšanas lietā. Vai jūs apstiprināt Martina Dīringa alibi par piektdienas pēcpusdienu? Nodaļas inspektors Narekots, Ekzītera."

Atpakaļ sūtījums liecināja par satraukumu un neapdomīgu nerēķināšanos ar sūtījuma izmaksu: "Man nebija ne jausmas, ka runa ir par kriminālizmeklēšanu. Piektdien Mārtiņu Dīringu netiku redzējis. Piekritu apstiprināt viņa teikto, izpalīdzot kā draugs draugam. Nolicēju, ka sieva viņu izseko, lai savāktu pierādījumus laulības šķiršanai. "

-   Ak, iesaucās Emīlija. Ak! Jūs tiešām esat ļoti gudrs, inspektor.

Acīmredzot arī inspektors domāja, ka tiešām ir bijis visai gudrs. Lēnīgais smaids liecināja, ka viņš ar sevi ir apmierināts.

-   Kā cilvēki turas kopā, turpināja Emīlija, skatīdamās uz telegrammām. Nabaga Silvija! Reizēm man tiešām liekas, ka vīrieši ir lopi, un tāpēc, viņa piemetināja, ir tik patīkami atklāt, ka ir arī tādi, uz kuriem tiešām var paļauties. Viņa atzinīgi uzsmaidīja inspektoram.

-   Tomēr visa šī informācija ir ļoti konfidenciāla, mis Trefjūza, inspektors viņu brīdināja. Jūs ar to iepazīstinādams, esmu pārkāpis savas pilnvaras.

-   Par to jūs var tikai dievināt, iesaucās Emīlija. Es nekad, nekad to neaizmirsīšu.

-   Tikai ņemiet vērā, inspektors vēlreiz brīdināja, ne vārda nevienam!

-   Jūs domājat, ka es nedrīkstu stāstīt par to Čārlzam misteram Enderbijam?

-        Žurnālisti vienmēr paliek žurnālisti, sacīja inspektors Narekots. Lai cik labi arī jūs esat viņu piejaucējusi, mis Tretjūza, jaunumi paliek jaunumi, vai ne?

-  Tādā gadījumā es viņam par to nestāstīšu, nolēma Emīlija. Domāju, ka gluži labi turu viņu rokās, bet, kā jūs sakāt, avīžnieki ir avīžnieki.'

-   Nekad bez īpašas vajadzības nevienam neizpaudiet šo informāciju! Tādi ir mani noteikumi, sacīja inspektors Narekots.

Emīlijas acis mazliet iemirdzējās, kad viņa klusībā nodomāja, ka pats inspektors Narekots pēdējās pusstundas laikā šos savus noteikumus ir krietni paplucinājis. Pēkšņi meitene atsauca atmiņā šo to tādu, kam gan pašlaik nebija īpašas nozīmes.

-   Inspektor Narekot, viņa pēkšņi pajautāja, kas ir misters Djūks?

-   Misters Djūks?

Viņai likās, ka jautājums inspektoru pamatīgi pārsteidzis.

-    Atcerieties, turpināja Emīlija, kā mēs jūs satikām Sitfordā, nākot ārā no viņa namiņa.

-   Ak, jā, jā, atceros. Atklāti sakot, mis Trefjūza, es vēlējos iegūt informāciju par galdiņa dancināšanu no neitrālas personas. Majors Bernebijs nav nekāds labais stāstītājs.

-   Un tomēr, Emīlija kļuva domīga, ja es būtu jūsu vietā, pēc šādas informācijas ietu pie kāda, kas līdzīgs, teiksim, misteram Raikroftam. Kāpēc tieši pie mistera Djūka?

Iestājās klusums. Tad inspektors sacīja:

-   Vienkārši tāds bija mans viedoklis.

-   Interesanti. Interesanti, vai policija vispār kaut ko zina par misteru Djūku.

Inspektors Narekots neatbildēja. Viņa skatiens kā pienaglots kavējās pie dzēšlapas.

-   Vīrietis, kura dzīvesveids ir tik nevainojams! sacīja Emīlija. Tāds, šķiet, varētu būt precīzs mistera Djūka raksturojums. Bet varbūt viņa dzīve vienmēr nav bijusi tik nevainojama? Un varbūt policija par to kaut ko zina?

Viņa redzēja, ka inspektora Narekota sejas muskuļi viegli notrīc, jo viņš centās apspiest smaidu.

-   Jums patīk minējumi, vai ne, mis Trefjūza? Ņarekots draudzīgi pajautāja.

-   Kad nestāsta, tad jāmin! atmaksāja Emīlija.

-   Ja cilvēka dzīvesveids, kā jus teicat, ir nevainojams, sacīja inspektors Narekots, un ja rakņāšanās agrākajā dzīvē sagādātu viņam nepatīkamus brīžus un sāpes, policija drīkst neizpaust savus nodomus. Mums nav nolūka kādu nodot.

-   Saprotu, atbildēja Emīlija, bet tomēr jūs taču misteru Djūku apciemojāt, vai ne? Tāpēc, šķiet, vismaz iesākumā jums bija doma, ka viņš ar notikušo kaut kādā veidā ir saistīts. Ak, kā es vēlētos uzzināt, kas misters Djūks patiesībā ir bijis un tieši ar kāda veida noziedzību pagātnē saistīts!

Meitene lūdzoši vērās inspektorā, bet Narekots saglabāja kokainu sejas izteiksmi, un, sapratusi, ka nav cerību sarunbiedru iežēlināt, viņa nopūtās un atvadījās.

Kad meitene bija aizgājusi, inspektors palika sēžam un blenžam uz dzēšlapu, un uz viņa lūpām joprojām kavējās smaida ēna. Tad viņš nospieda zvana pogu, un ienāca viens no viņa padotajiem.

-   Nu? uzbilda inspektors Narekots.

-    Pilnīgi pareizi, ser, bet tas nebija Prinstaunas pusē, tā bija viesnīca Divi tilti.

-   Ā! Narekots pagrāba papīrus, kurus padotais viņam sniedza. Nu, ko, inspektors sacīja. Tas visu atrisina. Vai esat noskaidrojuši par otra jaunā cilvēka piektdienas gaitām?

-   Katrā ziņā Ekshemptonā viņš ieradās ar pēdējo vilcienu, bet neesmu vēl noskaidrojis, cikos

viņš izbrauca no Londonas. Zinas tiek vāktas.

> »

Narekots pamāja.

-   Šeit ir Somersetas nama reģistrs, ser.

289

Narekots atvēra pasniegto. Lūk, ieraksts par

A. Kristi II

laulībām starp Viljamu Mārtiņu Dīringu un Martu Elizabeti Raikroftu.

-  Ā! iesaucās inspektors. Vai vēl kaut kas?

-   Jā, ser. Misters Braiens Pīrsons kuģoja no Austrālijas ar Zilo dūmeni, kas pieder kompānijai Phidias. Kuģis piestāja Keiptaunā, bet neviens pasažieris ar uzvārdu Villets uz klāja-neuzkāpa. Nav ziņu par māti un meitu no Dienvidāfrikas. Ir misis un mis Ivensas un misis un mis Džonsones no Melburnas. Pēdējās atbilst Villetu pazīmēm.

-   Hm, novilka inspektors. — Džonsones. Droši vien ne Džonsones, ne Villetas nav īstais uzvārds. Šķiet, ka esmu ticis ar viņām skaidrībā. Vēl kaut kas?

Izskatījās, ka nekā vairāk nav.

-   Nu, ko, sacīja Narekots. Liekas, mums pietiek informācijas, lai varētu virzīties tālāk.

Divdesmit astota nodaļa ZĀBAKI

Bet, manu dārgo jaunkundz, teica misters Kirkvuds. Ko tādu jūs cerat atrast Heizelmūrā? Visas kapteiņa Triviljena mantas ir aizvāktas. Policija rūpīgi pārmeklēja māju. Es pilnīgi saprotu jūsu stāvokli un vēlēšanos, lai misteru Pīrsonu… ē… attaisnotu, ja tas ir iespējams, bet ko varat izdarīt jūs?

-   Es neceru atrast, atbildēja Emīlija, vai atklāt kaut ko tādu, ko nebūtu pamanījusi policija. Nemāku izskaidrot jums, mister Kirkvud. Es gribu… gribu izjust šīs vietas gaisotni. Lūdzu, iedodiet man atslēgu! No tā nekāds ļaunums neradīsies.

-  Protams, ka nekāda ļaunuma nebūs, cienīgi atbildēja misters Kirkvuds.

-Tad, lūdzu, esiet tik mīļš! lūdzās Emīlija.

Misters Kirkvuds bija tik mīļš un ar iecietīgu smaidu pasniedza atslēgu.

Tajā rītā Emīlija bija saņēmusi vēstuli no misis Bellingas:

".Dārgā mis Trefjūza!

Jūs izteicāties, ka vēlaties uzzināt, vai vispār ir noticis kaut kas tāds, kas kaut kādā veidā varētu likties neparasts, lai arī mazsvarīgs, un, tā kā sekojošais ir kaut kas dīvains, kaut arī nekādā ziņā neliekas svarīgs, tad nospriedu, ka mans pienākums ir tūlīt pat darīt to Jums zināmu cerībā, ka vēstuli saņemsiet vai nu ar pēdējo šīvakara, vai pirmo rītrīta sūtījumu. Mana krustmeita ieradās un pateica, ka tas neesot nekas svarīgs, bet īpatnējs gan, un es viņai piekritu. Policija teica, un tāds bijis vispārējais uzskats, ka no kapteiņa Triviljena mājas nekas nav paņemts, tā sakot, nekas vērtīgs, tomēr kaut kas ir pazudis, lai gan līdz šim kā nesvarīgs netika pamanīts. Bet liekas, jaunkundz, ka ir pazudis kapteiņa zābaku pāris, un to pamanīja īvenss, kad kopā ar majoru Bernebiju pārbaudīja mantas. Lai gan nedomāju, ka tas ir kaut kas svarīgs, jaunkundz, es nospriedu, ka tas Jūs var interesēt. Tie bija zābaki, jaunkundz, kurus mēdz ieziest ar biezu eļļas kārtu un kurus kapteinis vilktu, ja būtu jābrien pa sniegu, taču, tā kā viņam nebija jābrien pa sniegu, tad liekas, ka tam visam nav jēgas. Bet pazuduši tie ir, un neviens nezina, kas tos paņēmis, un, lai gan es labi zinu, ka tas nav nekas svarīgs, uzskatīju, ka mans pienākums ir Jums uzrakstīt, un ceru, ka ziņa, kuru tagad nosūtu, jūs sasniegs, un ceru, ka Jūs neesat pārāk nobēdājusies par jauno džentlmeni.

Ar cieņu,

patiesi Jūsu Dž. Bellinga."

Emīlija lasīja un pārlasīja vēstuli. Viņa pārrunāja notikušo ar Čārlzu.

-   Zābaki? domīgi novilka Čārlzs. Neliekas, ka tur varētu slēpties kāda jēga.

-   Tas tomēr kaut ko nozīmē, iebilda Emīlija. Kāpēc jāpazūd zābaku pārim?

-  Vai jums neliekas, ka to ir sagudrojis īvenss?

-  Kādēļ lai viņš lo darītu? Galu galā, ja cilvēki kaut ko sagudro, tad parasti sagudro kaut ko prātīgu, nevis tādu muļķīgu un bezjēdzīgu lietu kā šī.

-   Zābakiem var būt kaut kāds sakars ar zābaku nospiedumiem, Čārlzs domīgi turpināja.

-  Jā, bet, cik mums zināms, zābaku nospiedumi šajā lietā vispār neparādās. Protams, ja ar tiem nav iziets sniegā…

-   Vai viņš būtu tos iedevis kādam klaidonim, lika priekšā Čārlzs, un tad klaidonis viņu nobeidzis?

-   Domāju, ka tas ir iespējams, sacīja Emīlija, lai gan ne visai izklausās pēc kapteiņa Triviljena. Viņš gan varēja atrast cilvēku, kurš padara kādu darbu, un par to iedot kādu šiliņu, bet viņš taču nebūtu iegrūdis viņam savus labākos ziemas zābakus.

-   Nu, ko, tad es to atmetu, atbildēja Čārlzs.

-  Es netaisos neko atmest, iebilda Emīlija. Lai būtu kā būdams, es gribu aizrakties līdz saknei.

Emīlija ieradās Ekshemptonā un vispirms devās uz Trīs kroņiem, kur ar lielu entuziasmu viņu uzņēma misis Bellinga.

-        Jūsu jaunais džentlmenis joprojām atrodas cietumā, jaunkundz!? Nu, ko, tas ir cietsirdīgi un apkaunojoši, un neviens no mums netic, ka tas ir bijis viņš. Tātad saņēmāt manu vēstuli? Vai jūs vēlētos satikt misteru īvensu? Viņš dzīvo tepat aiz stūra, Forstrītā 85. Ak, kaut es varētu iet ar jums, bet nedrīkstu atstāt leti. Nu, nekas, jūs nenomaldīsietics.

Emīlija nenomaldījās. Pats īvenss bija izgājis, bet viņu sagaidīja misis īvensa un aicināja iekšā. Emīlija apsēdās, pamudināja sēsties arī misis īvensu un bez kavēšanās ķērās pie lietas.

-   Esmu atnākusi parunāt par to, ko jūsu vīrs izstāstīja misis Bellingai par tiem pazudušajiem kapteiņa Triviljena zābakiem.

-   Katrā ziņā dīvaina padarīšana, teica misis īvensa.

-   Vai jūsu vīrs ir par to pārliecināts?

-   Jā. Mūsu kapteinis gandrīz visu ziemu nēsāja tos zābakus. Lieli gan tie bija, bet viņš vilka divus pārus zeķu.

Emīlija pamāja.

-   Vai nevar gadīties, ka tie aiznesti pie kurpnieka vai tamlīdzīgi? ieminējās Emīlija.

-   Bez īvensa ziņas tas nevarēja notikt, lielīgi paziņoja īvensa sieva.

-Jā, laikam gan.

-       Ir jau jocīgi, sacīja misis īvensa, bet nedomāju, ka tam var būt kāds sakars ar slepkavību, vai ne, jaunkundz?

-  Jā, tā liekas gan, piekrita Emīlija.

-    Vai viņi ir atraduši kaut ko jaunu, jaunkundz? meitene dega ziņkārē.

-  Jā, šo to, bet neko svarīgu.

-   Redzēju, ka tas inspektors no Ekzīteras šodien atkal bija te, un nodomāju, ka varbūt kaut ko atklājuši.

-   Inspektors Narekots?

-  Jā, tas pats, jaunkundz.

-   Vai viņš atbrauca ar vilcienu?

-   Nē, ar mašīnu. Vispirms aizgāja uz Trīs kroņiem un interesējās par jaunā džentlmeņa bagāžu.

-   Kāda jaunā džentlmeņa?

-  Jūsējā džentlmeņa, jaunkundz.

Emīlija viņā cieši paskatījās.

-   Viņš iztaujāja Tomu, turpināja misis īvensa. Es tūlīt pēc tam gāju garām, un viņš man izstāstīja. Viņš visu ievēro, šis Toms. Viņš atcerējās, ka uz jaunā džentlmeņa somām bija divas etiķetes, viena no Ekzīteras, otra no Ekshemptonas.

Emīlijas seju apgaismoja pēkšņs smaids, jo viņa iztēlojās, kā Čārlzs izdara noziegumu, lai pagādātu sev kādu sensacionālu ziņu. Viņai ienāca prātā, ka par šo tēmu varētu uzrakstīt drausmīgu stāstiņu. Bet viņa apbrīnoja rūpību, ar kādu inspektors pārbauda ikvienu detaļu, kas saistīta ar katru, kam var būt kaut visattālākais sakars ar noziegumu. Narekots noteikti aizbraucis no Ekzīteras tūlīt pēc sarunas ar Emīliju. Ātrs auto viegli var apsteigt vilcienu, turklāt viņa Ekzīterā vēl bija papusdienojusi.

-   Kur inspektors devās pēc tam?

-   Uz Sitfordu, jaunkundz. Toms dzirdēja, kā viņš izrīko šoferi.

-   Uz Sitfordas namu?

Viņa zināja, ka Braiens Pīrsons joprojām uzturas pie Villetām Sitfordas namā.

-   Nē, jaunkundz. Pie mistera Djūka.

Atkal Djūks. Emīlija jutās aizkaitināta un apmulsusi. Vienmēr šis Djūks nezināmais faktors.

"Man viņš jāsatiek," Emīlija sev teica. "Bet vispirms uz Heizelmūru."

Viņa pateicās misis Ivensai un drīz vien jau stāvēja Heizelmūras hallē, brīnīdamās, ko un kāpēc cerējusi šeit sajust.

Meitene lēnām uzkāpa pa kāpnēm un, augšā tikusi, iegāja pirmajā istabā. Skaidri varēja nojaust, ka šī bijusi kapteiņa Triviljena guļamistaba. Kā jau misters Kirkvuds pastāstīja, tā bija atbrīvota no kapteiņa personīgajām mantām. Segas salocītas un saliktas kārtīgā kaudzē, atvilktnes iztukšotas, un skapī palikuši tikai pakaramie. Apavu skapītī tukšu plauktu rinda.

Emīlija nopūtās, tad pagriezās un kāpa lejā. Šeit bija viesistaba, kurā gulējis mirušais vīrs un caur atvērto logu vējš nesis sniegu.

Viņa mēģināja šo ainu iztēloties. Kam pieder roka, kura nogalināja kapteini? Kāpēc? Vai viņš nogalināts piecos divdesmit piecās, kā visi domāja? Bet varbūt Džims nobijies un samelojies? Varbūt viņš, nesagaidījis, kad kāds atvērs ārdurvis, apgājis apkārt mājai, piegājis pie loga, ieraudzījis mirušā tēvoča līķi un, nāves baiļu pārņemts, aizmucis? Ja vien viņa to zinātu. Pēc mistera Deikra teiktā, Džims turas pie šīs versijas. Jā, bet Džims varbūt ir nobijies. Viņa nevarēja būt droša.

Varbūt, kā minēja misters Raikrofts, mājā ir bijis vēl kāds kāds, kurš dzirdēja strīdu un nolēma izmantot iespēju?

Ja tā, vai tas vieš kādu skaidrību jautājumā par zābakiem? Vai kāds ir bijis augšā varbūt kapteiņa Triviljena guļamistabā? Emīlija vēlreiz izgāja cauri hallei. Viņa ātri uzmeta aci ēdamistabai: te gulēja pāris kārtīgi nosaitētas, ar etiķetēm aplīmētas somas. Sienas plaukts bija tukšs.

Sudraba kausi jau atradās majora Bernebija namiņā.

Viņa pamanīja tikai trīs jaunos romānus, balvu, par kuru Čārlzs bija dzirdējis no īvensa un par kuru vēlāk varen izpušķoti stāstīja viņai. Šķita, ka romāni aizmirsti un pamesti uz krēsla. Meitene pārlūkoja istabu un pašūpoja galvu. Nekā cita te nebija.

Emīlija uzkāpa augšā un vēlreiz iegāja guļamistabā. Viņai jānoskaidro, kāpēc pazuduši šie zābaki! Kamēr meitene nejaudāja sagudrot kādu saprātīgu, apmierinošu teoriju, kura izskaidrotu zābaku pazušanu, viņa nespēja, par tiem nedomāt. Šis jautājums izauga līdz milzīgiem apmēriem, un viss pārējais kļuva nebūtisks. Vai tiešām nekas nevar viņai palīdzēt?

Emīlija izvilka un pārbaudīja katru atvilktni. Meitene iztaustīja vaļīgos dēļus, apslidināja pirkstus visām paklāja malām un pārmeklēja atsperu matraci. Viņa īsti nezināja, ko cer atrast, bet turpināja meklēt ar dzinējsuņa neatlaidību. Brīdī, kad Emīlija atliecās un iztaisnoja muguru, viņas skatienu piesaistīja viena vienīga neiederīga iezīme šajā priekšzīmīgi iekārtotajā telpā, tā bija maza pelnu kaudzīte uz kamīna režģa.

Skatīdamās pelnos, viņa virzījās tuvāk. Tā nebija ne loģiska dedukcija, ne domas par cēloņu un seku sakarībām; skats uz pelniem pats par sevi piedāvāja zināmu iespējamību. Emīlija uzlocīja piedurknes un iebāza abas rokas dūmvadā.

Pēc mirkļa meitene jau turēja rokās avīzē pavirši ievīstītu saini. Viņa ar asu kustību nokratīja papīru un domīgi lūkojās uz pazudušo zābaku pāri.

-  Bet kāpēc? iesaucās Emīlija. Te nu tie ir. Bet kāpēc? Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?

Viņa blenza uz zābakiem, apskatīja tos no ārpuses un iekšpuses, bet smadzenēs vienmuļi pulsēja viens un tas pats jautājums. Kāpēc?

Skaidrs, ka Triviljena zābakus kāds pievācis un noslēpis dūmvadā. Bet kāpēc ar tiem tā jārīkojas?

-   Ak! izmisīgi iesaucās Emīlija. Es sajukšu prātā!

Meitene rūpīgi nolika zābakus istabas vidū uz grīdas un, pievilkusi krēslu, apsēdās. Tad viņa piespieda sevi pārdomāt visu no paša sākuma, atceroties katru sīkumu, kuru bija zinājusi pati vai uzzinājusi no citiem.

Un pēkšņi meitenes apziņā sāka kristalizēties kāda dīvaina, miglaina ideja ideja, kuru pateica priekšā nevainīgie, mēmi uz grīdas stāvošie zābaki.

-   Bet, ja tā… stostījās Emīlija. Ja tā…

Meitene paķēra zābakus un nosteidzās lejā.

Atvērusi ēdamistabas durvis, viņa devās uz pieliekamo, kur gulēja kapteiņa Triviljena daždažādās sporta balvas un piederumi, visas tās mantas, kuras viņš nebija uzticējis savām īrniecēm. Slēpes, airi, ziloņa kājas izbāzenis, ilkņi, makšķerkāti tas viss vēl gaidīja uzpircējus Jangu un Pibodiju, kuri šīs lietas sapakos un novērtēs pārdošanai.

Turot zābakus rokā, Emīlija noliecās. Pēc mirkļa viņa iztaisnojās un neticīgi pietvīka.

-  Tad, lūk, kas, viņa novilka. Tad, lūk, kas.

Meitene ieslīga krēslā. Vēl bija daudz neizprotamā.

Pēc dažām minūtēm viņa piecēlās un skaļi ierunājās:

-   Es zinu, kas nogalināja kapteini Triviljenu, tomēr nezinu, kāpēc. Joprojām nespēju izdomāt, kāpēc. Bet nedrīkst zaudēt laiku.

Emīlija izsteidzās no Heizelmūras. Atrast mašīnu braucienam uz Sitfordu izdevās dažās minūtēs. Viņa pavēlēja braukt uz mistera Djūka māju. Samaksājusi šoferim, meitene pagaidīja, kamēr mašīna aizbrauc, un aizsoļoja pa taciņu.

Viņa satvēra klauvējamo riņķi un skaļi piebungoja. Pēc brīža durvis atvēra liels, drukns vīrietis ar visai bezkaislīgu seju. Pirmo reizi Emīlija satikās ar misteru Djūku aci pret aci.

-   Misters Djūks? viņa jautāja.

-Jā.

-   Esmu Emīlija Trefjūza. Vai drīkstu ienākt, lūdzu?

Kādu mirkli svārstījies, viņš pakāpās sāņus un palaida viešņu garām. Emīlija iegāja viesistabā. Misters Djūks aizvēra ārdurvis un sekoja.

-   Es gribu satikt inspektoru Narekotu, rsacīja Emīlija. Vai viņš ir šeit?

Iestājās klusums. Misters Djūks īsti nezināja, ko atbildēt, beidzot tomēr likās, ka ir izšķīries. Viņš pasmaidīja tas bija visai dīvains smaids.

-   Inspektors Narekots ir šeit. Kādēļ jūs vēlaties viņu satikt?

Emīlija paņēma saini, kuru bija nesusi līdzi, un to attina, tad izņēma zābaku pāri un nolika to uz galda.

-  Es gribu satikt inspektoru šo zābaku dēļ.

Divdesmit devītā nodaļa OTRAIS SEANSS *

.Pagaidiet, lūdzu, pagaidiet! sauca Ronijs Garfīlds.

Misters Raikrofts, lēnām pārvarēdams stāvo nogāzi, pa kuru veda taka no pasta, pagaidīja, līdz Ronijs viņu panāk.

-  Bijāt pastā pie Hibbcrtas? Ronijs jautāja.

-   Nē, atbildēja misters Raikrofts. Biju īsā pastaigā līdz smēdei. Šodien ļoti jauks laiciņš.

Ronijs paskatījās zilajās debesīs.

-   Jā, mazliet atšķiras no pagājušās nedēļas. Starp citu, liekas, ka jūs ejat pie Villetām?

-  Jā. Jūs arī?

-   Jā. Šīs Villetas ir mūsu gaismas stariņš Sitfordā. "Neļaujieties drūmām izjūtām!" tāds ir viņu moto. Mana krustmāte saka, ka no viņu puses esot bezsirdīgi uzlūgt mūs uz tēju tik drīz pēc bērēm un tamlīdzīgi, bet tās ir blēņas. Viņa tā runā vienkārši tāpēc, ka uztraucas par Imperatoru.

-   Par Imperatoru? misters Raikrofts bija pārsteigts.

-    Viens no viņas spožacainajiem kaķiem. Izrādījās, ka tā tomēr ir Imperatore, un dabīgi, ka krustmāti Kerolainu tas sakaitināja. Viņa nemīl šādus negaidītus sarežģījumus un, kā jau teicu, noveļ šo īgnumu no pleciem, kaķim veltītās dusmas adresēdama Villetām. Kāpēc gan viņas nevarētu ielūgt cilvēkus uz tēju? Triviljens viņām nebija rads, viņš viņām nebija nekas.

-   Jums ir taisnība, atbildēja misters Raikrofts, pagriezis galvu un pētīdams kādu putnu, kurš, kā viņam likās, bija visai retas sugas.

-   Cik žēl, misters Raikrofts nomurmināja. Briļļu nav līdzi.

-   Jā. Paklausieties, ja runājam par Triviljenu, vai jums neliekas, ka misis Villeta pazina veco zēnu daudz labāk, nekā apgalvo?

-   Kāpēc jūs tā jautājat?

tTāpēc, ka viņa ir mainījusies. Vai esat kādreiz kaut ko tādu redzējis? Pagājušajā nedēļā viņa ir novecojusi par divdesmit gadiem. Jums vajadzēja to pamanīt.

-   Tiesa, atbildēja misters Raikrofts. Es to pamanīju.

-    Nu, lūk. Triviljena nāve viņai varēja būt šausmīgs trieciens. Būtu dīvaini, ja viņa izrādītos vecā vīra sen pazudusī sieva, kuru viņš pametis agrā jaunībā un tagad izlikās nepazīstam.

-    Nezinu gan, vai tas ir iespējams, mister Garfīld.

-    Mazliet par daudz izklausās pēc kino, ko? Tomēr uz pasaules notiek viss kas. Esmu lasījis Dienas Ziņās pārsteidzošas lietas tādas lietas, kurām nekad nenoticētu, ja tas nebūtu nodrukāts avīzē.

-   Vai tāpēc tām būtu vairāk jātic? indīgi painteresējās misters Raikrofts.

-    Jūs nomāc jaunais Enderbijs, vai ne? jautāja Ronijs.

-   Man nepatīk slikti audzināti cilvēki, kuri bāž degunu lietās, par kurām viņiem nav nekādas daļas, paskaidroja misters Raikrofts.

-Jā, bet tad viņš nevienam nebūs vajadzīgs, neatkāpās Ronijs. Es'gribēju teikt, ka bāzt degunu ir šī nabaga jaunekļa darbs. Izskatās, ka ar veco Bernebiju viņš ir panācis gluži labu saprašanos. Smieklīgi, bet mani vecais zēns necieš ne acu galā. Es viņam esmu kā bullim sarkana lupata.

Misters Raikrofts neatbildēja.

-   Nudien, Ronijs atkal paskatījās uz debesīm. Vai apjēdzat, ka ir piektdiena? Tieši pirms nedēļas ap šo laiku mēs vilkāmies pie Villetām, nu gluži kā tagad. Laiks gan ir mazliet izmainījies.

-   Pirms nedēļas… novilka misters Raikrofts. Liekas, ka pagājusi vesela mūžība.

-   Gandrīz vai tāda jušana, ka būtu nodzīvots viens traks gads, vai ne? Sveiks, Abdula!

Viņi gāja gar kapteiņa Vaieta vārtiņiem, pār kuriem pārliecies garlaikotu seju kvernēja indietis.

-   Labdien, Abdula! pasveicināja misters Raikrofts. Kā klājas saimniekam?

Indietis pašūpoja galvu.

-        Saimniekam šodien slikti, kungs. Negribēt

redzēt nevienu. Negribēt redzēt nevienu uz ilgi laiki.

-   Ziniet, sacīja Ronijs, kad viņi bija pagājuši garām vārtiņiem, tas zellis gluži vienkārši varētu nobeigt Vaietu, un neviens neko nezinātu. Viņš nedēļām tā staigātu un šūpotu galvu, un stāstītu, ka saimnieks negrib nevienu redzēt, un nevienam tas nepavisam neliktos dīvaini.

Misteram Raikroftam šāda doma likās iespējama.

-   Tomēr vēl paliktu problēma, kur likt līķi, viņš piezīmēja.

-   Jā, tas vienmēr ir traucēklis, vai ne? Šāds līķis ir viena neērta lieta.

Viņi gāja gar majora Bernebija kotedžu. Pats majors atradās dārzā un nenolaida acu no vietas, kur auga kāda nezāle, kurai te nemaz nevajadzēja atrasties.

-   Labdien, major! pasveicināja misters Raikrofts. -Vai jūs arī nāksiet uz Sitfordas namu?

Bernebijs paberzēja degunu.

-  Nedomāju gan. Viņas atsūtīja ielūgumu, bet… nu… kaut kā negribas. Ceru, ka jūs mani sapratīsiet.

Misters Raikrofts palocīja galvu par zīmi, ka sapratis.

305

-   Tomēr, viņš teica, būtu labi, ja jūs atnāktu. Ir iemesls.

A. Krisli 11

-  Iemesls? Kas tas par iemeslu?

Misters Raikrofts vilcinājās. Skaidrs, ka viņu sasaistīja Ronija Garfīlda klātbūtne, bet jaunais cilvēks, nesaprazdams mājienu, stāvēja kā stāvējis un ieinteresēti vērās runātājos.

-   Es gribētu veikt kādu eksperimentu, beidzot lēnām nočukstēja misters Raikrofts.

-   Kas tas par eksperimentu? uzstāja Bernebijs.

Misters Raikrofts atkal vilcinājās.

-   Man negribētos runāt par to pirms laika. Bet, ja jūs nāktu līdzi…

Bernebija ziņkārība bija iekveldināta.

-   Labi, viņš teica. Nākšu. Varat ar mani rēķināties. Kur ir mana cepure?

Pēc minūtes viņš tiem pievienojās, un visi trīs iegriezās Sitfordas nama vārtos.

-   Dzirdēju, ka jūs gaidot viesus, Raikroft? lai turpinātu sarunu, pajautāja Bernebijs.

Pār vecā vīra seju pārslīdēja īgnuma ēna.

-  Kas jums to teica?

-   Tā pļāpīgā žagata, misis Kērtisa. Tīrīga un godīga sieviete, bet mēle gan nekad nestāv mierā, un viņai pilnīgi vienalga, vai kāds klausās, vai ne.

-   Tas gan ir tiesa, atzina misters Raikrofts. Rīt gaidu savu krustmeitu misis Dīringu un viņas vīru.

Nu jau viņi bija pie ārdurvīm, un pēc zvana pogas nospiešanas tās atvēra Braiens Pīrsons. Kamēr visi hallē vilka nost mēteļus, misters Raikrofts ar ieinteresētu aci vēroja platplecaino jauno vīrieti. "Jauks eksemplārs," viņš domāja. "Ļoti jauks eksemplārs. Spēcīgs raksturs. Interesants žokļa izliekums. Zināmos apstākļos var izrādīties nejauks savādnieks. No tiem, kurus sauc par bīstamiem jaunekļiem."

Majoram Bernebijam uzmācās dīvaina nerealitātes sajūta, kad viņš iegāja viesistabā un misis Villeta piecēlās, lai sasveicinātos.

Lieliski, ka atnācāt, major Bernebij!

Tie paši vārdi, kas pirms nedēļas. Tās pašas kvēlojošās liesmas kamīnā. Majors gan nebija pārliecināts, bet likās, ka abām sievietēm mugurā ir tās pašas kleitas.

Sajūta tiešām bija dīvaina. It kā atkal būtu tā pati pagājusī nedēļa, Džo Triviljens nebūtu miris un nekas nebūtu noticis, nekas nebūtu mainījies. Stop, te viņš kļūdījās. MisisVilleta bija mainījusies. Vraks tikai tā viņu tagad varēja nosaukt. Šī vairs nebija tā veiksmīgā, apņēmīgā dāma, šis bija salūzis, nervozs radījums, kurš aizkustinoši pūlējās, lai izskatītos kā parasti. "Lai mani pakar, ja es neredzu, ko viņai nozīmē Džo nāve," nodomāja majors.

Jau kuro reizi viņš nespēja aizraidīt sajūtu, ka ar Villetām notiek kaut kas sasodīti dīvains.

Kā parasti, majoru pamodināja apziņa, ka viņš pats klusē, bet kāds runā ar viņu.

-   Baidos, ka šī ir mūsu pēdējā mazā sanākšana, runāja misis Villeta.

-   Kā tā? Ronijs pēkšņi pacēla acis.

-  Jā, misis Villeta pašūpoja galvu ar tādu kā smaida atblāzmu sejā. Mēs vairs nevaram nodzīvot Sitfordā līdz ziemas beigām. Man personīgi, protams, te patīk sniegs un klintis, un mežonīgā daba. B'ct tā problēma ar kalpotājiem! Tā ir tik sarežģīta… tā beidz mani nost!

-   Man likās, ka jūs esat sarunājusi sulaini un šoferi-kalpotāju? ieminējās majors Bernebi js.

Misis Villetas augumam pārskrēja pēkšņas trīsas.

-   Nē, viņa iesaucās. Man… man jāatmet šī ideja.

-   Ak, dārgā, dārgā, ierunājās misters Raikrofts. Tas mums visiem ir liels trieciens. Patiešām ļoti skumji. Kad jūs aizbrauksiet, mēs atkal ieslīgsim savā vienmuļajā ikdienā. Starp citu, kad jūs aizbraucat?

-   Ceru, ka pirmdien, atbildēja misis Villeta. Lai gan es varu aizbraukt jau rīt. Ir tik neērti bez kalpotājiem. Protams, man jāsarunā ar misteru Kirkvudu. Esmu noīrējusi māju uz četriem mēnešiem.

-   Vai braucat uz Londonu? painteresējās misters Raikrofts.

-   Jā, varbūt iesākumam. Bet es ceru, ka mēs pārcelsimies uz ārzemēm, uz Rivjēru.

-  Liels zaudējums, misters Raikrofts galanti palocījās..

Misis Villeta klusām un nevietā ieķiķinājās.

-  Tas ir tik laipni nojums! Vai dzersim tēju?

Tējas galds jau bija uzklāts. Misis Villeta sāka

piepildīt tases, Ronijs un Braiens piedāvāja uzkodas. Telpā jautās savāda apmulsuma gaisotne.

-  Un kā ar jums? Bemebijs jautāja Braienam PIrsonam. Jūs ari aizbraucat?

-   Jā, uz Londonu. Protams, ka es nevaru doties uz ārzemēm, pirms nav noskaidrojusies šī lieta.

-ŠI lieta?

-  Es dojnāju, kamēr manu brāli neatbrīvos no šī smieklīgā apcietinājuma. Viņš to pateica tik izaicinošā toni, ka neviens īsti nezināja, ko atbildēt.

Majors Bemebijs izkliedēja saspīlējumu.

-   Nekad neesmu ticējis, ka to izdarījis jūsu brālis. Nevienu pašu mirkli, viņš teica.

-   Neviens no mums tā nedomā, iedegās Violeta, uzmetusi majoram pateicīgu skatienu.

Iestājušos klusumu pārtrauca zvana šķindoņa.

-   Tas būs misters Djūks, teica misis Villeta. Ielaidiet viņu, Braien!

Jaunais Pīrsons bija piegājis pie loga.

-  Tas nav Djūks, viņš sacīja. Tas ir tas nolādētais žurnālists.

-   Ak Kungs! iesaucās misis Villeta. Nu, ko, liekas, ka būs vien jālaiž iekšā.

Braiens pamāja un pēc dažām minūtēm atgriezās kopā ar Čārlzu Enderbiju.

Enderbijs iesoļoja telpā ar parasto, nemāksloto, apmierinājuma pilno smaidu. Šķita, ka jaunajam cilvēkam pat nenāk prātā, ka par viņa ierašanos kāds varētu nepriecāties.

-   Sveicināti, misis Villeta! Kā klājas? Iedomājos ieskriet un painteresēties, vai ir kas jauns. Brīnījos, kur visi sitfordieši pazuduši. Tagad redzu, ka pulcējaties šeit.

-  Vai nevēlaties tēju, mister Enderbij?

-   Jūs esat ļoti laipna. Labprāt. Redzu, ka Emīlijas šeit nav. Viņa droši vien ir pie jūsu krustmātes, mister Garfīld.

-   Cik man zināms, nē. Ronijs cieši skatījās Enderbijā. Manuprāt, mis Trefjūza ir aizbraukusi uz Ekshemptonu.

-   Ā! Bet viņa jau ir atpakaļ. Kā es zinu? Man to pačivināja mazais putniņš, precīzāk sakot,

Kērtisu putniņš. Redzējis, ka mašīna pabrauc garām pastam un atgriežas tukšā. Bet Emīlijas nav ne piektajā numurā, ne Sitfordas namā. Tīrā mīkla kur gan viņa varētu būt? Droši vien malko tēju ar lielo sieviešu nīdēju, kapteini Vaietu.

-   Varbūt aizgājusi uz Sitfordas bāku pavērot saulrietu, ieteicās misters Raikrofts.

-   Nedomāju gan, iebilda Bemebijs. Būtu redzējis viņu paejam garām. Pēdējo stundu pavadīju dārzā.

-   Nu, labi, Čārlzs centās izlikties jautrs. Nedomāju, ka ar viņu var atgadīties kas nopietns, kāda nolaupīšana, slepkavība vai kas tamlīdzīgs.

-   Jūsu avīzei tas būtu liels zaudējums, vai ne? pasmīkņāja Braiens.

-  Pat ja ar šādu notikumu varētu piepildīt visu numuru, es Emīliju neziedotu, sacīja Čārlzs. Viņa ir unikāla, viņš domīgi piemetināja.

-   Ārkārtīgi burvīga meitene, piekrita misters Raikrofts. Mēs esam… ē… viena darba darītāji, viņa un es.

-  Nu, vai visi ir izdzēruši tēju? jautāja misis Villeta. Kā būtu ar kādu bridža partiju?

-   Ē… vienu mirkli, iesaucās misters Raikrofts un svarīgi nokrekšķējās.

Visi ieinteresēti pavērās uz viņa pusi.

-   Misis Villeta, kā jums zināms, es nopietni interesējos par psihiska rakstura fenomeniem. Tieši pirms nedēļas šajā pašā dienā, šajā pašā vietā mēs izbaudījām pārsteidzošu, varētu pat teikt šausminošu, pārdzīvojumu.

No Violetas Villetas mutes izlauzās slāpēta nopūta. Misters Raikrofts pagriezās pret viņu.

-   Jā, es zinu, manu dārgo mis Villet. Šis pārdzīvojums jūs satrauca, tas bija satriecošs, es to nenoliedzu. Un policija joprojām meklē kapteiņa Triviljena slepkavu. Ir viens aizturētais. Bet vismaz daži no mums, kas šeit esam, netic, ka vainīgais ir Džims Pīrsons. Un es iesaku sekojošo: mums jāatkārto pagājušās piektdienas eksperiments, taču šoreiz jāvēršas pie pavisam citiem gariem.

-   Nē! iekliedzās Violeta.

-   Paklausieties, viņai pievienojās Ronijs, tas nu gan ir par daudz! Es netaisos piedalīties nekādos eksperimentos.

Misters Raikrofts nepievērsa viņam uzmanību.

-   Misis Villeta, ko sakāt jūs?

Viņa vilcinājās.

-   Ja atklāti, mister Raikroft, man šī ideja nemaz nepatīk. Tas nožēlojamais pagājušās nedēļas nolikums ir atstājis uz mani visnepatīkamāko iespaidu. Vajadzēs ilgu laiku, lai tas aizmirstos.

-   Ko tieši jūs gribat panākt? ieinteresēti jautāja Enderbijs. Vai jūs iesakāt pajautāt gariem kapteiņa Triviljena slepkavas vārdu? Uzdevums liekas visai grūts.

-   Arī pagājušajā nedēlā tas likās grūts uzdevums, kā jūs to saucat, bet tad pienāca ziņa, ka Triviljens ir miris.

-   Tas tiesa, piekrita Enderbijs. Tomēr… nu… ziniet, jūsu idejai var būt neparedzētas sekas. •

-   Un tās būtu?

-   Pieņemsim, ka tiek minēts vārds. Vai varat būt pārliecināts, ka no klātesošajiem kāds ar nolūku nav…

Viņš apklusa, un Ronijs Garfīlds piedāvāja teikuma beigas.

-    …pagrūdis galdiņu. To viņš domā. Iedomājieties kāds ir ņēmis un pagrūstījis galdiņu.

-  Šis būs nopietns eksperiments, ser, iekaisa misters Raikrofts. Neviens neko tādu nedarīs.

-   Nu, nezinu, šaubījās Ronijs. Es tomēr neuzticētos. Es nedomāju sevi. Varu apzvērēt, ka to nedarīšu, bet visi jau uzklups man un teiks, ka tas esmu es. Dīvaini jautrs joks, ziniet!

-   Misis Villeta, pavisam nopietni! Mazais, pavecais džentlmenis ignorēja Ronija vārdus. Es lūdzu jūs ļaut izdarīt šo eksperimentu.

Misis Villeta šaubījās.

-   Man tas nepatīk. Tiešām nepatīk. Man… viņa neomulīgi palūkojās apkārt, it kā meklēdama spraugu, pa kuru izmukt. Major Bernebij, jūs bijāt kapteiņa Triviljena draugs. Ko sakāt jūs?

Majora skatiens sastapās ar mistera Raikrofta acīm. Viņš saprata, par kādu iemeslu Raikrofts pirmīt runājis.

-   Kāpēc gan ne? Bernebijs piesmakušā balsī bilda.

Šī atbilde visu izšķīra.

Ronijs iegāja blakusistabā un atnesa mazo galdiņu, kas tika izmantots arī iepriekšējā reizē. Viņš novietoja galdiņu istabas vidū, un ap to tika salikti krēsli. Neviens nerunāja. Bija skaidri redzams, ka eksperimentam nav piekrišanas.

-   Domāju, ka tā būs labi, sacīja misters Raikrofts. Mēs esam gatavi atkārtot pagājušās piektdienas eksperimentu precīzi tādos pašos apstākļos.

-  Apstākļi nav precīzi tie paši, iebilda misis Villeta. Trūkst mistera Djūka.

-        Tiesa, piekrita misters Raikrofts. Žēl, ka viņa nav šeit. Ļoti žēl. Mums… ē… jāpieņem, ka viņu aizvieto misters Pīrsons.

-   Nepiedalies tajā, Braien! Es lūdzu tevi. Lūdzu, nepiedalies! vaidēja Violeta.

-   Kāda tam nozīme? Muļķības paliek muļķības.

-  Tā nu gluži nav, bargi noteica misters Raikrofts.

Braiens Pīrsons, ne vārda neteicis, ieņēma vietu blakus Violetai.

-   Mister Enderbij… iesāka misters Raikrofts, bet Čārlzs viņu pārtrauca.

-  Es tajā lietā nebiju iejaukts. Esmu žurnālists, un jūs man neuzticaties. Ja esat ar mieru, konspektēšu visu notiekošo. Laba doma, vai ne?

Tā ari izdarīja. Pārējie seši ieņēma savas vietas pie galdiņa. Čārlzs nodzēsa gaismu un apsēdās ieblakus kamīnam.

-   Vienu mirkli! Cik pulkstenis? viņš iebildās, tad kamīna atblāzmā palūkojās savā rokas pulkstenī. Savādi.

-   Kas ir savādi?

-   Ir tieši divdesmit piecas minūtes pāri pieciem.

No Violetas mutes izlauzās kluss iekliedziens.

-   Klusumu! bargi pavēlēja misters Raikrofts.

Minūtes ritēja. Šoreiz gaisotne ļoti atšķīrās no tās, kāda valdīja pirms nedēļas. Nebija apslāpēto smiekliņu, čukstu, komentāru tikai klusums, kuru beidzot pārtrauca galdiņa iekrakšķēšanās.

Misters Raikrofts pacēla balsi.

-   Vai tur kāds ir?

Vēl viens viegls krakšķis, visai baismīga skaņa tumšajā telpā.

-   Vai tur kāds ir?

Šoreiz nesekoja krakšķis, bet šerminošs klauvējiens. Violetai paspruka spiedziens, un arī misis Villeta iekliedzās.

Atskanēja mierinošā Braiena Pīrsona balss.

-   Viss ir kārtībā. Klauvēja pie ārdurvīm. Iešu atvērt. Un viņš izsteidzās no istabas.

Visi joprojām klusēja.

Pēkšņi atsprāga durvis, un tika ieslēgta gaisma. Durvīs stāvēja inspektors Narekots, bet aiz viņa Emīli ja Trefjūza un misters Djūks.

Inspektors paspēra soli uz priekšu un teica:

-    Džon Bernebij, es apsūdzu jūs Džozefa Triviljena noslepkavošanā piektdien, četrpadsmitajā datumā, un brīdinu, ka viss, ko jūs sacīsiet, tiks pierakstīts un izmantots liecībai tiesā.

Trīsdesmitā nodaļa EMiLIJA PASKAIDRO

Visi sapulcējās ap Emīliju Trefjūzu. No pārsteigtajām lūpām vēlās vārdu straumes. Inspektors Narekots bija izvedis aizturēto no istabas.

Čārlzam Enderbijam pirmajam izdevās pateikt kaut ko sakarīgu.

-   Paldies Dievam, beidzot noķerts, Emīlij! viņš sacīja. Gribu aizskriet uz telegrāfu. Šobrīd svarīga katra minūte.

-   Kapteini Triviljenu nogalināja majors Bernebijs. _

-  Jā, es redzēju, kā Narekots viņu arestēja. Un ceru, ka Narekots ir pie pilna saprāta un nav pēkšņi sajucis. Bet kā Bernebijs varēju nogalināt Triviljenu? Es domāju kā tas bija iespējams fiziski? Ja Triviljenu nogalināja piecos divdesmit piecās…

-   Viņu nenogalināja piecos divdesmit piecās. Tas notika apmēram bez ceturkšņa sešos.

-   Nu, bet pat tādā gadījumā…

-   Es zinu. Tas nekad nevarētu ienākt prātā, ja ne nejaušība. Slēpes tāds ir izskaidrojums. Slēpes.

-   Slēpes? atskanēja no visām lūpām reizē.

Emīlija pamāja.

Jā. Viņš ar nolūku noorganizēja to galdiņa dancināšanu. Tā nebija nejaušība vai neapzināta rīcība, kā mēs visi domājām, Čārlz. Tā bija tā otrā iespēja, kuru mēs noraidījām, visnotaļ apzināta rīcība. Jau ilgi pirms tam Bemebijs redzēja, ka snigs. Tātad pilnīgi droši, ka visas pēdas tiks aizputinātas. Majors pacentās visos radīt bažas par kapteiņa Triviljena dzīvību, izlikās, ka ļoti pārdzīvo, un uzstāja, ka esot jāiet uz Ekshemptonu.

Viņš aizgāja mājās, piestiprināja slēpes, kas kopā ar visiem pārējiem piederumiem glabājās dārza šķūnītī, un devās ceļā. Uz Ekshemptonu visu laiku jābrauc tikai no kalna lejā lielisks skrējiens. Ceļš prasīja tikai kādas desmit minūtes.

Bemebijs piegāja pie loga un pieklauvēja. Kapteinis Triviljens ielaida viņu iekšā bez mazākajām aizdomām. Kad kapteinis Triviljens bija pagriezis muguru, majors izmantoja izdevību, paķēra cauruli un… un viņu nogalināja. Metas nelabi, par to iedomājoties! Emīlija noskurinājās. Viss izdevās, kā iecerēts. Laika bija pietiekami. Majoram vajadzēja notīrīt un noslaucīt slēpes un iebāzt, tās ēdamistabas pieliekamajā, aiz pārējiem sporta piederumiem. Pēc tam viņš droši vien atspieda logu un visu savandīja, lai izskatītos, ka mājā kāds ir ielauzies.

Un tad Bcrnebijam atlika vienīgi izmest līkumu kalnos, lai tieši pirms astoņiem, pūšot un elšot, iesoļotu Ekshemptonā, it kā viņš būtu nācis kājām visu ceļu no Sitfordas. Tik ilgi, kamēr nevienam neradās aizdomas par slēpēm, viņš bija pilnīgā drošībā. Ārsts nekļūdījās, sakot, ka kapteinis Triviljens ir miris jau vismaz divas stundas. Un, kā jau teicu, kamēr neviens neiedomājās par slēpēm, majoram Bernebijam bija lielisks alibi.

-  Bet viņi taču bija draugi, ierunājās misters Raikrofts. Seni draugi… viņi vienmēr ir bijuši draugi. Tas viss izklausās neticami.

-   Es zinu, atbildēja Emīlija. Arī es par to iedomājos. Es nespēju iedomāties, kāpēc. Es minēju un minēju, un beigu beigās man bija jānāk pie inspektora Narekota un mistera Djūka.

Meitene apklusa un paskatījās uz bezkaislīgo misteru Djūku.

-   Vai drīkstu viņiem stāstīt? viņa jautāja.

Misters Djūks pasmaidīja.

-   Kā vēlaties, mis Trefjūza.

-   Tātad es aizgāju pie viņiem, un mēs šo lietu noskaidrojām. Vai atceries, Čārlz, kā tu man stāstīji par īvensu, kurš minējis, ka Triviljens mēdzis lūgt, lai konkursu atrisinājumi tiktu sūtīti uz īvensa vārda? Kapteinis domāja, ka Sitfordas nama vārds skan pārāk vareni, lai sūtījumi sasniegtu adresātu. Nu, lūk, tieši tā viņš izdarīja arī ar to futbola konkursu, par kuru jūs izsniedzāt majoram Bernebijam piecus tūkstošus mārciņu. Patiesībā atminējums piederēja kapteinim Triviljenam, bet viņš to nosūtīja, izmantojot Bernebija vārdu. Pēc viņa domām, Sitforda, kotedža nr. 1, skanēja daudz labāk. Nu, lūk. Piektdienas rītā majors Bemebijs saņēma vēstuli, kurā bija teikts, ka viņš vinnējis piecus tūkstošus mārciņu, un tas, starp citu, varēja radīt aizdomas. Viņš jums stāstīja, ka nekādu vēstuli neesot saņēmis, jo slikto laika apstākļu dēļ pasts piektdien vispār neesot pienācis. Tie bija meli. Piektdienas rīts bija pēdējais, kad vispār kaut kas pienāca. Kur es paliku? Jā, majors Bemebijs vēstuli saņēma. Viņam sagribējās šos piecus tūkstošus, ļoti sagribējās. Viņš bija ieguldījis savus līdzekļus kaut kādās nekam nederīgās akcijās un pazaudējis šausmīgi daudz naudas.

Man šķiet, doma par noziegumu viņam prātā noteikti ienāca pilnīgi nejauši. Varbūt mirklī, kad viņš apjauta, ka tajā vakarā snigs. Ja Triviljens būtu miris, viņš varētu paturēt naudu un neviens nekad neko neuzzinātu.

Pārsteidzoši, nomurmināja misters Raikrofts. Man tas pat sapnī nevarētu ienākt prātā,

bet, manu dārgo jaunkundz, kā jūs lo visu uzzinājāt? Kas jūs ievirzīja uz pareizajām pēdām?

Atbildes vietā Emīlija pastāstīja par misis Bellingas vēstuli un par to, kā atradusi dūmvadā zābakus.

-   Tas man iešāvās prātā, skatoties uz zābakiem. Tie bija slēpju zābaki, redziet, un tā man ienāca prātā slēpes. Tad pēkšņi, pati brīnos, kāpēc, es pieskrēju pie pieliekamā, un, protams, tur stāvēja divi pāri slēpju. Vienas slēpes bija garākas. Un zābaki derēja garākajām, bet lie neebreja īsākajām slēpēm. To stiprinājumi bija domāti daudz mazākiem zābakiem. īsāko slēpju pāris piederēja citam cilvēkam.

-   Viņam vajadzēja noslēpt slēpes kaut kur citur, ar tēlotu nosodījumu paziņoja misters Raikrofts.

-   Nē, nē, iebilda Emīlija. Kur vēl viņš lai tās slēptu? Vieta patiešām bija lieliska. Pāris nākamo dienu laikā visa kolekcija tiktu pārdota, bet tajā brīdī izskatījās, ka policija daudz nelauzīs galvu, vai kapteinim Triviljenam bijis viens slēpju pāris vai divi.

-   Bet kāpēc viņš noslēpa zābakus?

321

-   Es domāju, atbildēja Emīlija, Bernebijs baidījās, ka policijai var ienākt prātā tieši tas pats, kas ienāca man, skatoties uz slēpju zāba-

A. Krisli 11

kiem, viņi iedomātos pārbaudīt, kurām slēpēm tie der. Un tā viņš iestūķēja zābakus dūmvadā. Taču tā bija kļūda, jo Ivenss ievēroja, ka zābaki ir pazuduši, un es par to uzzināju.

-   Vai viņš apzināti mēģināja novirzīt aizdomas par noziegumu uz Džimu? Braiens Pīrsons nikni pieprasīja atbildi.

-   Ak, nē. Tā bija Džima parastā idiotiskā neveiksme. Viņš uzvedās kā idiots, nabaga puisēns.

-   Tagad viss ir kārtībā, mierināja Čārlzs. Nevajag par viņu vairs uztraukties. Vai esat pastāstījusi man visu, Emīlij, jo, ja tā, es gribu steigties uz telegrāfu. Jūs visi man, cerams, piedosiet.

Viņš izdrāzās no istabas.

-   Kā viena atspere, sacīja Emīlija.

Tad atskanēja mistera Djūka dziļā balss.

-  Jūs pati esat bijusi kā atsperīte, mis Trefjūza.

• Patiešām, patiešām, ar apbrīnu noteica

Ronijs.

-   Ak Kungs! Emīlija pēkšņi iesaucās un ļenganiem locekļiem noslīga uz krēsla.

-   Jums vajag kaut ko uzmundrinošu, piedāvāja Ronijs. Varbūt kokteili, ko?

Emīlija papurināja galvu.

-   Mazliet brendija, gādīgi ieteica misters Raikrofts.

lasi lejas, bilda Violeta. I'.s velētos mazliet sejas pūdera, domīgi sac ī ja Emīlija. Savu pūderslotiņu aizmirsu mašīna Un es zinu, ka no satraukuma mana seja klust spīdīga.

Violeta uzveda viņu augšā pa kāpnēm, lai sameklētu šo nervus nomierinošo līdzekli.

-    Nu ir labāk, teica Emīlija, cītīgi darbojoties ap savu deguntiņu. Kāds jauks pūderis! Es tagad tiešām jūtos daudz labāk. Vai jums ir lūpu krāsa? Nu jau jūtos gandrīz kā cilvēks.

-  Jūs esat bijusi tik brīnišķīga, sacīja Violeta. Tik drosmīga.

-   Nezin vai, atbildēja Emīlija. Zem šīs bravūrīgās maskas es jūtos kā trīcoša želeja un ne vienmēr jūtos tik varena.

-   Zinu, teica Violeta. Es pati jutos ļoti līdzīgi. Šīs dažas pēdējās dienas es dzīvoju tādās šausmās Braiena dēļ, ziniet. Viņi, protams, nevarēja viņam piesiet kapteiņa Triviljena slepkavību, bet, ja jau reiz Braiens būtu atzinies, kur atradās šo pēdējo laiku, viņi drīz vien izokšķerētu, ka tas bija viņš, kurš izplānoja tēva bēgšanu.

-   Kas tad tas? Emīlija pārtrauca sejas izskaistināšanas procedūru.

-   Tēvs bija tas noziedznieks, kurš izmuka. Tāpēc mēs atbraucām uz šejieni. Māte un es.

Nabaga tēvs, viņš vienmēr laiku pa laikam ir bijis dīvains un tādās reizēs sastrādā tos šausmīgos darbus. Ceļā no Austrālijas mēs satikām Braienu, un viņš un es… viņš un es…

-   Saprotu, — Emīlija izpalīdzīgi pamāja ar galvu. Jūs to izdarījāt.

-   Es viņam visu izstāstīju, un, starp mums runājot, Braiens sagudroja šo plānu. Braiens ir brīnišķīgs. Mums laimīgā kārtā bija daudz naudas, un Braiens kala visādus plānus. Ziniet, ir šausmīgi grūti izbēgt no Prinstaunas, bet Braiens to noorganizēja. Patiesībā tas bija sava veida brīnums. Izdomāts bija tā, ka tad, kad tēvs tiks brīvībā, viņam jāmūk pāri laukiem tieši uz šejieni, un tad, vēlāk, viņš un Braiens būtu mūsu divi sulaiņi. Saprotiet, tā kā mēs šeit ieradāmies tik ilgu laiku pirms šī notikuma, tad iedomājāmies, ka nekādas aizdomas uz mums nekritīs. Tas bija Braiens, kurš pastāstīja mums par šo vietu un ieteica piedāvāt kapteinim Triviljenam lielu nomas naudu.

-   Man ir šausmīgi žēl, ka jums nekas no tā neiznāca, sacīja Emīlija.

-   Tas ir pilnīgi salauzis māti, teica Violeta. Manuprāt, Braiens ir lielisks. Ne jau katrs gribētu apprecēt noziedznieka meitu, lai gan es nedomāju, ka patiesībā tēvs ir tik vainīgs. Pirms kādiem piecpadsmit gadiem, krītot no zirga, viņš šausmīgi sasita galvu un kopš tā laika ir tāds dīvains. Braiens saka ja dabūtu labu advokātu, tēvs varētu tikt ārā. Ak, bet labāk par to vairs nerunāsim.

-   Vai tad neko nevar izdarīt?

Violeta papurināja galvu.

-  Viņš ir ļoti slims. Pārsalšana, ziniet. Tas šausmīgais aukstums. Plaušu karsonis. Es nespēju atkauties no domas, ka, ja viņš nomirs, tas… tas… patiesībā viņam varētu būt pats labākais. Tādi vārdi skan briesmīgi, bet jūs jau saprotat, ko es domāju.

-   Nabaga Violeta, teica Emīlija. Kauns ir šausmīga lieta.

Meitene papurināja galvu.

-  Man ir Braiens, viņa iesaucās. Un jums ir…

Viņa samulsusi apklusa.

-  Jā, domīgi novilka Emīlija, tā nu tas ir.

Trīsdesmit pirmā nodaļa VEIKSMINIEKS

Pēc desmit minūtēm Emīlija steidzās lejup pa taciņu. Kapteinis Vaiets, pārliecies pār sava namiņa vārtiņiem, centās viņu pārtvert.

-   Sveika, mis Trefjūza! Ko tas viss nozīmē?

-   Tas viss ir tiesa, uzsauca Emīlija, steigdamās tālāk.

-   Jā, bet pagaidiet! Ienāciet pie manis iedzersim kādu glāzīti vīna vai tasi tējas. Laika ir gana. Steiga ir kaitīga-. Tā ir pati sliktākā jūsu, civilizēto ļaužu, īpašība.

-   Mēs esam šausmīgi, es zinu, atbildēja Emīlija un pielika soli.

Ātrumu, ar kādu viņa iedrāzās pie mis Pērshauzas, varēja salīdzināt ar bumbas sprādzienu.

-   Esmu atnākusi, lai jums visu izstāstītu!

Kamēr meitene aizrautīgi klāstīja, kas tad īsti

noticis, no mis Pērshauzas mutes ik pa brīdim atskanēja: "Dievs, pasargi! Tas nevar būt! Ak, vai patiešām?!" un tamlīdzīgi izsaucieni.

Kad Emīlija bija beigusi runāt, mis Pērshauza paslējās uz elkoņa un, kā ļaunu vēstot, pavicināja pirkstu.

-   Nu, ko es teicu? viņa iesaucās. Es taču jums teicu, ka Bemebijs ir greizsirdīgs vīrietis. Draugi, nudien! Divdesmit gadus Triviljenam katra lieta izdevās mazliet labāk nekā Bernebijam. Triviljens labāk slēpoja, labāk rāpās klintīs, viņš labāk šāva un labāk risināja krustvārdu mīklas. Bernebijam pietrūka cēluma, lai tam stāvētu pāri. Triviljens bija bagāts, bet Bemebijs nabags.

Tas tā turpinājās ilgu laiku. Es varu jums pateikt, ka nav viegli no sirds mīlēt cilvēku, kurš visu dara mazliet labāk par jums. Bernebijs bija aprobežots, ar šauru domāšanu. Viņam tas viss krita uz nerviem.

-   Domāju, ka jums taisnība, teica Emīlija. Nu, ko, man vajadzēja atnākt un jums visu pastāstīt. Likās negodīgi, ka jūs paliksiet nomaļus. Starp citu, vai jūs zinājāt, ka jūsu krustdēls pazīst manu krustmāti Dženiferu? Trešdien viņi pie Dellera kopā dzēra tēju.

-   Viņa ari ir Ronija krustmāte, paskaidroja mis Pērshauza. Tātad tas ir tas "puisis", kuru viņš gribēja satikt Ekzlterā. Lai aizņemtos naudu, saprotams. Es ar viņu vēl parunāšu!

-   Es aizliedzu jums darīt kādam pāri šādā priekpilnā dienā! pieprasīja Emīlija. Uz redzēšanos! Man tagad jāskrien. Vēl tik daudz darāmā.

-    Kas jums, tādai jaunai sievietei, var būt darāms? Man gribētos teikt, ka savu mazumiņu jūs jau esat izdarījusi.

-  Ne gluži. Jābrauc uz Londonu, jāsatiek Džima apdrošināšanas kompānijas ļaudis un jāpārliecina neiesniegt prasību par tādu sīkumu kā

nauda, kuru viņš aizņēmās.

7 & >

-   Hm, novilka mis Pērshauza.

-   Būs jau labi, Emīlija taisnojās. Džims turpmāk būs prātīgāks. Ir dabūjis labu mācību.

-   Varbūt. Un jums liekas* ka spēsiet viņus pārliecināt?

-Jā, Emīlija stingri noteica.

-   Nu, ko, mis Pērshauza pasmaidīja, jūs varbūt arī to izdarīsiet. Un pēc tam?

-   Un pēc tam, atbildēja Emīlija, es būšu visu izdarījusi. Visu, ko varēju Džima labā.

-   Un tad, manuprāt, jājautā, kurš būs tas īstais? -jautāja mis Pērshauza.

-   Ko jūs ar to domājat?

-  Nu, ja jūs vēlaties, lai pasaku skaidri, kurš no viņiem?

-  Ā! iesaucās Emīlija.

-   Jā, tieši to es gribu zināt. Kurš no viņiem abiem būs tas neveiksminieks?

Meitene iesmējās, pieliecās un noskūpstīja veco dāmu.

-   Neizliecieties, ka esat tāda muļķe! Jūs ļoti labi zināt, kurš tas būs.

Mis Pērshauza ieķiķinājās.

Viegliem soļiem Emīlija izsteidzās no mājiņas un vārtiņos sadūrās ar Čārlzu, kurš steidzīgi nāca pretī pa taciņu. Viņš satvēra abas meitenes rokas.

-   Emīlij, dārgumiņ!

-   Čārlz! Vai viss nav brīnišķīgi?

-   Es tevi noskūpstīšu, tcica misters Enderbijs un tā arī izdarīja. Es esmu cilvēks ar drošu stāvokli sabiedrībā, Emīlij, viņš sacīja. Tagad paklausies! Kā būs ar to?

-   Kas un ar ko?

-   Nu, es gribēju teikt… Protams, tādu spēlīti nedrīkstēja spēlēt, kamēr nabaga vecais zēns Pīrsons sēdēja cietumā un kamēr viņam draudēja nepatikšanas. Bet tagad viņš ir tīrs un… nu, viņam, tāpat kā ikvienam citam, jāsaņem sava mācība.

-  Par ko tu runā? Emīlija bija nesaprašanā.

-   Tu ļoti labi apzinies, ka tevis dēļ es jūku prātā, teica misters Enderbijs, un ari es tev patīku. Pīrsons tev bija tikai tāda kļūda. yn tagad es gribu teikt… nu… ka tu un es, mēs esam radīti viens otram. Visu šo laiku mēs taču to apzinājāmies, vai ne? Tev labāk patiktu dzimtsarakstu birojs, baznīca vai vēl kas cits?

-   Ja tu runā par precēšanos, sacīja Emīlija, tad tur nekas neiznāks.

-   Ko? Bet paklausies…

-  Nē, atbildēja Emīlija.

-   Bet… Emīlij…

-   Ja gribi zināt, teica Emīlija, es mīlu Džimu. No sirds!

Čārlzs sastinga. No pārsteiguma viņš bija zaudējis valodu.

-Tas nevar būt!

-    Var! Es mīlu viņu! Un vienmēr esmu mīlējusi! Un vienmēr mīlēšu!

-Tu… tu liki man domāt…

-   Es tev teicu, Emīlijas balss skanēja nepārprotami, ka ir brīnišķīgi, ja ir cilvēks, uz kuru var paļauties.

-  Jā, bet es domāju…

-   Nezinu, ko tu domāji.

-Tu tiešām esi nekaunīgs velnēns, Emīlij.

-   Es zinu, Čārlz, dārgais, es zinu. Sauc mani, kā vien vēlies, es tāda esmu. Bet nepārdzīvo! Padomā, cik slavens tu kādreiz būsi! Tev ir tavas sensācijas! Nenovērtējami jaunumi Dienas Ziņām. Tu esi cilvēks ar drošu stāvokli sabiedrībā. Kas vispār ir sieviete? Tikai puteklis. Patiesi spēcīgam vīrietim sieviete nav vajadzīga. Viņa tikai traucē, pieķeroties kā dadzis. īsteni liels vīrs ir tas, kurš saglabā neatkarību no sievietēm. Vīrietim taču nav nekā labāka un nekas nesniedz lielāku apmierinājumu kā veiksmīga karjera. Tu esi stiprs vīrietis, Čārlz, no tiem, kuri var izdzīvot vieni paši…

-   Vai beigsi gvelzt, Emīlij! Izklausās, ka tu pa telefonu sarunātos ar kādu puišeli! Tu salauzi manu sirdi. Tu nezini, cik jauka izskatījies, kad kopā ar Narekotu ienāci tajā istabā. Gluži kā triumfējošs atriebējs eņģelis.

Uz taciņas nodipēja soļi, un parādījās misters Djūks.

-  Ā, lūk, kur jūs esat, mister Djūk! iesaucās Emīlija. Čārlz, es gribēju tevi iepazīstināt. Šis ir atvaļinātais vecākais inspektors Djūks no Skotlendjarda.

-   Ko! izdvesa Čārlzs, atcerēdamies, ka šis vārds ir slavens. Inspektors Djūks?

-   Jā, teica Emīlija. Aizgājis, pensijā, viņš pārcēlās dzīvot uz šejieni un, būdams jauks un pieticīgs, nevēlējās, ka viņa vārda slava sekotu viņam līdzi. Tagad es saprotu, kāpēc inspektors Narekots tā mirkšķināja acis, kad es gribēju viņam iestāstīt, kādu noziegumu šis vīrs pastrādājis.

Misters Djūks smējās.

Čārlzs nemierīgi dīdījās. Kādu brīdi viņā cīnījās mīlētājs un žurnālists. Žurnālists uzvarēja.

-   Man ir patiess prieks ar jums iepazīties, inspektor, viņš paziņoja. Un tagad es prātoju, vai mēs nevarētu pierunāt jūs sagatavot nelielu rakstiņu, teiksim, kādus astoņsimt vārdus <par Triviljena lietu?

Emīlija ātri aizsoļoja pa taciņu un nozuda misis Kērtisas namiņā. Uzskrējusi savā guļamistabā, viņa izvilka ceļasomu. Misis Kērtisa bija sekojusi.

-Jūs taču vēl neaizbraucat,jaunkundz?

-  Braucu. Man vēl daudz darāmā Londonā un. ar manu nākamo viru.

Misis Kērtisa virzījās tuvāk.

-Tikai pastāstiet man, jaunkundz, kurš no šitiem abiem tas būs?

Emīlija uz labu laimi lidināja somā drēbes.

-  Tas, kurš cietumā, protams. Cita nekad nav bijis.

-   Ak tā! Un vai jums neliekas, jaunkundz, ka varbūt izdarāt kļūdu? Vai esat pārliecināta, ka tas otrs jaunais džentlmenis ir tikpat vērts kā šis?

-   O, nē, atbildēja Emīlija. Nav gan. Šis te tiks tālu. Viņa pavērās pagalmā, kur Čārlzs joprojām kaislīgi sarunājās ar atvaļināto vecāko inspektoru Djūku. Viņš ir no tiem jaunajiem cilvēkiem, kuri piedzimuši tieši tādēļ, lai kāptu uz augšu, bet nezinu, kas notiktu ar to otru, ja es nestāvētu klāt un viņu nepieskatītu. Padomājiet, kur viņš tagad atrastos, ja nebūtu manis!

-   Jūs nevarējāt pateikt labāk, jaunkundz! Un misis Kērtisa nokāpa lejā, kur sēdēja un skatījās tukšumā viņas mīļotais laulātais draugs.

-   Nu gluži kā izspļauta Sāra Belinda! teica

misis Kčrtisa. Ziedoja sevi, rūpēdamās par to nožēlojamo Džordžu Plankitu no Trīs kroņiem. Viss bija ieķīlāts un tā tālāk. Bet divu gadu laikā ķilu zīmes bija nomaksātas, un uzņēmums plaukst.

-   Mjā, piekrita misters Kērtiss un lēnām pārvietoja pīpi uz otru mutes kaktiņu.

-   Viņš bija skaists puisis, šis Džordžs Plankits, misis Kērtisa gremdējās atmiņās.

-   Mjā, piekrita misters Kērtiss.

-   Bet pēc tam, kad apprecējās ar Belindu, viņš vairs nekad nemeta acis uz citām sievietēm.

-   Mjā, piekrita misters Kērtiss.

-   Viņa ne reizi nedeva viņam tādu iespēju, sacīja misis Kērtisa.

Mjā, piekrita misters Kērtiss.

♦

Agata Kristi SLEPKAVĪBA HE1ZELMŪRĀ Romāns

Apgāds "Artava", LV-1011. Rīgā, K. Barona ielā 12. Tel./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

Herkulam Puaro un komisāram i

Megrē piebiedrojies lieliskais inspektors rri a §

LuksTenets!

Kriminālromānu cienītājiem apgāds «Artava» piedāvā daudzas saistošas stundas ievērojamās angļu rakstnieces

Dorotejas Simpsones

pasaulē.

Jaunajā sērijā:

SEŠAS PĒDAS ZEM ZEMES JA PAMODINĀTU MIRUŠOS

VILTUS NELAIĶIS MIRIS PIRMS RĪTAUSMAS IERASTIES UN MIRT NĀVEI NOLEMTA PĒDĒJOREIZ REDZĒTA DZĪVA MĪKLAINA NĀVE ŠAUBU ELEMENTS NĀVE PIEVAKARĒ AIZVERIET VIŅAS ACIS NAV PAR KO SMIETIES

[1] iela londonā, kurā atrodas daudzas laikrakstu redakcijas, simbolizē britu presi.

[1]Laba audzināšana (franču vai.).

Content

Kristi Agata Slepkavība Heizelmūrā

Pirmā nodaļa SITFORDAS NAMS

Otra nodaļa ZIŅA '

Trešā nodaļa PIECI UN DIVDESMIT PIECAS MINŪTES

Ceturtā nodala INSPEKTORS NAREKOTS

Piektā nodaļa ĪVENSS

Sestā nodaļa "TRĪS KROŅOS"

Septītā nodaļa TESTAMENTS

Astotā nodaļa MISTERS ČARLZS ENDERBIJS

Devītā nodaļa LORELA

Desmitā nodaļa PĪRSONU ĢIMENE

Vienpadsmitā nodaļa EMĪLIJA SAK DARBOTIES

Divpadsmitā nodaļa ARESTS

Trīspadsmitā nodaļa SITFORDĀ

Četrpadsmitā nodaļa VILLETAS

Piecpadsmitā nodaļa VIZĪTE PIE MAJORA BERNEBIJA

Sešpadsmitā nodaļa MISTERS RAIKROFTS

Septiņpadsmitā nodaļa MIS PĒRSHAUZA

Astoņpadsmitā nodaļa EMĪLIJA APCIEMO SITFORDAS NAMU

Deviņpadsmitā nodaļa TEORIJAS

Divdesmita nodaļa VIZĪTE pie krustmĀtes dŽeniferas

Divdesmit pirmā nodaļa SARUNAS

Divdesmit otrā nodaļa NAKSNĪGI PIEDZĪVOJUMI

Divdesmit treša nodaļa HEIZELMŪRĀ

Divdesmit ceturtā nodaļa NAREKOTS RUNA PAR LIETU

Divdesmit piektā nodaļa DELLERA KAFEJNĪCĀ

Divdesmit sestā nodaļa ROBERTS GĀRDNERS

Divdesmit septītā nodaļa NAREKOTS RĪKOJAS

Divdesmit astota nodaļa ZĀBAKI

Divdesmit devītā nodaļa OTRAIS SEANSS *

Trīsdesmitā nodaļa EMiLIJA PASKAIDRO

Trīsdesmit pirmā nodaļa VEIKSMINIEKS