Kristi Agata

Slepkavība ar noilgumu

Agata Kristi

Slepkavība ar noilgumu

.

1. nodala māja

Viegli drebēdama, Gvenda Rīda stāvēja krastmalā. Doki, muitas nožogojumi un visa pārējā Anglija, kas pavērās viņas skatienam, viegli viļņojās augšup lejup.

Tieši tajā mirklī viņa pieņēma lēmumu — lēmumu, kas vēlāk izraisīja tik nozīmīgus notikumus.

Viņa nebrauks uz Londonu ar prāmja vilcienu, kā plānots.

Galu galā kāpēc? Neviens Gvendai nebūs atbraucis pretī, neviens viņu negaidīs. Tikko nokāpusi no sagrabējušā, gāzelīgā kuģa (turklāt triju dienu ceļojums pāri līcim līdz Plimutai bija īpaši vētrains), viņa nepavisam nevēlējās sēsties gāzelīgā vilcienā. Viņa dosies uz viesnīcu, jauku, drošu un stabilu viesnīcu, kas stingri stāv uz cietas zemes. Un viņai būs stabila gulta, kas nečīkst un nešūpojas. Viņa dosies gulēt, un nākamajā rītā — bet, protams, lieliska ideja! — noīrēs automobili, lai lēnām un bez steigas dotos cauri Dienvidanglijai meklēt māju — jauku māju, kuru, kā abi ar Džailsu bija nolēmuši, viņai vajadzēja atrasl. Jā, tā bija lieliska doma.

Līdz ar to viņa redzēs arī šo lo no Anglijas — Anglijas, par kuru Džailss bija stāstījis, bet kuru viņa nekad nebija redzējusi, lai gan, tāpat kā lielākā daļa jaunzēlandiešu, uzskatīja par savu tēvzemi. Sajā mirklī Anglija neizskatījās visai pievilcīga. Diena bija pelēka un nenovēršami lietaina, asais vējš kaitināja. Plimuta laikam nav pats labākais, kas atrodams Anglijā, Gvenda nodomāja, paklausīgi iestādamās rindā pie muitas un pasu kontroles.

Taču nākamajā rītā viņas noskaņojums bija pavisam citāds. Spīdēja saule. No istabas loga pavērās pievilcīgs skats. Pasaule vairs nešūpojās un negāzelējās. Tā bija nomierinājusies. Šī beidzot bija Anglija, un te nu bija arī viņa, Gvenda Rīda, divdesmit vienu gadu jauna, precēta sieviete, kas devusies ceļojumā. Nebija gan skaidri zināms, kad Džailss varēs atgriezties Anglijā. Varbūt viņš būs klāt pēc pāris nedēļām. Tikpat labi var paiet arī seši mēneši. Viņš bija ieteicis Gvendai pirmajai ierasties Anglijā un atrast piemērotu māju. Abi bija vienisprātis, ka būtu jauki, ja viņi tiktu pie pastāvīgas dzīvesvietas. Džailsa darbā gan vajadzēja rēķināties ar nepieciešamību šad un tad ceļot. Dažreiz Gvenda varēs doties viņam līdzi, bet dažreiz apstākļi var iegadīties braukšanai nepiemēroti. Taču viņiem abiem patika doma par māju — vietu, kas piederētu pašiem. Džailss nesen bija mantojis savas tantes mēbeles, līdz ar to doma par savu māju bija gan saprātīga, gan arī praktiska.

Tā kā Gvenda un Džailss bija pietiekami nodrošināti, viņu nodomu izpilde grūtības neradīja.

Sākotnēji Gvenda bija pretojusies lēmumam, ka māja viņai jāizvēlas pašai uz savu roku.

—   Mums to vajadzētu darīt kopā, — viņa bija iebildusi. Taču Džailss smejot bija attraucis:

—    Es par mājām neko daudz nezinu. Ja tev tā patiks, tad man arī. Protams, vajadzētu nelielu dārziņu un lai pati māja nav kaut kāda tikko uzcelta šausmonc, un lai nav arī pārāk liela. Domāju, vislabāk būtu kaut kur dienvidu piekrastē. Katrā ziņā ne pārāk tālu no jūras.

—     Vai tev prātā kāda noteikta vieta? — Gvenda pajautāja. Taču Džailss atteica, ka neesot vis. Viņš agri bija palicis bārenis (abi bija bāreņi) un brīvdienas pavadījis te pie vieniem, te otriem radiniekiem. Tāpqc neviena vieta nelikās īpaši saistoša. Turklāt tā būs Gvendas māja — un, ja viņi gaidīs, līdz varēs nodoties meklējumiem kopā, kas notiks, ja Džailss nevarēs atbraukt vēl sešus mēnešus? Ko Gvenda visu šo laiku sadarīs? Nīks viesnīcās? Nē, viņai pašai jāsameklē māja un jāiekārtojas tajā.

—    Tu gribi teikt, — Gvenda piebilda, — ka man jāpadara viss darbs.

Taču viņai patika doma par māju, kuru atradīs un iekārtos tā, lai viss būtu kārtībā līdz Džailsa atbraukšanai.

Viņi bija precējušies tikai trīs mēnešus, un Gvenda vīru ļoti mīlēja.

Gvenda pasūtīja brokastis gultā, tad piecēlās un apsvēra savu turpmāko rīcību. Dienu viņa pavadīja, apskatot Plimulu — tā viņai patika, bet nākamajā dienā noīrēja ērtu daimleru ar šoferi un devās braucienā pa Angliju.

Laiks bija jauks, un ekskursija Gvendai sagādāja patiesu prieku. Devonšīrā viņa apskatīja pāris iespējamo mājvietu, taču neviena nelikās pilnībā atbilstoša. Nebija jau arī nekādas steigas. Gvenda turpinās meklējumus. Viņa jau bija iemācījusies uztvert zemtekstus namīpašumu reklāmā, un tas viņai aiztaupīja krietnu tiesu neauglīgas braukāšanas.

Nedēļu vēlāk, otrdienas vakarā, automobilis bez steigas nobrauca pa līkumotu kalnu ceļu un iegriezās Dilmutā; šās vēl arvien jaukās kūrortpilsētiņas nomalē viņi pabrauca garām koku ēnā manāmi nelielai, baltai Viktorijas laiku villai, pie kuras paziņojums vēstīja, ka tā tiek pārdota.

Tūlīt pat Gvenda juta, ka šī māja ir īstā, bija tā, it kā viņa to jau pazītu. Tā bija viņas māja! Gvenda par to bija pārliecināta. Viņā jau iedomājās dārzu, augstos logus, — tieši tāda māja, kādu viņa vēlējās.

Bija jau vēls, tāpēc Gvenda apmetās «Karaliskajā Klerensa viesnīcā», bet pie namīpašumu aģentiem, kuru adrese bija minēta paziņojumā, devās nākamajā rītā.

Ar apskates orderi bruņojusies, nu viņa stāvēja vecmodīgā viesistabā, kuras durvis veda uz akmens plātnēm klātu terasi; terases galā pletās neliels akmensdārzs ar dažiem košumkrūmiem, kas stāvā kritumā beidzās ar zālāju. Aiz kokiem dārza galā varēja saskatīt jūru.

Tā ir mana māja, Gvenda nodomāja. Tās ir mājas. Es jūtos tā, it kā man viss šeit jau būtu zināms.

Durvis atvērās, un istabā šņaukādamās ienāca iesnaina, skumīga gara auguma sieviete.

— Misis Hengreiva? Man ir Gelbreita un Penderlija firmas orderis. Laikam esmu ieradusies pārāk agri…

Misis Hengreiva izšņauca degunu un melanholiski pavēstīja, ka tas nekas. Mājas apskate sākās.

Jā, viss bija, kā vajag. Ne pārāk liela. Nedaudz vecmodīga, bet Gvenda un Džailss iebūvēs vēl vienu vai divas vannas istabas. Virtuvi varēs modernizēt. Paldies Dievam, gāzes pavards šeit jau bija. Ar jaunu izlietni un modernu iekārtu…

Gvendas rūpēs un pārdomās ielauzās misis Hengreivas balss, sīki klāstīdama nelaiķa majora Hengreiva pēdējās slimības gailu. Gvenda to visu uztvēra tikai daļēji, cenšoties ar atbilstošām skaņām paust līdzjūtību un sapratni. Visi misis Hengreivas radinieki dzīvojot Kcntā — gribot, lai viņa apmetas tuvumā… majoram tik ļoti patikusi Dilmuta, bijis ilggadējs golfa kluba sekretārs, bet viņa…

—   Jā… Protams… Cik šausmīgi… Dabiski… Jā, sanatorijās tieši tā notiek… Protams… Jūs gan…

Taču otra Gvendas apziņas puse bija pievērsusies citām domām: šķiet, te vajadzētu būt veļas skapim… Jā. Divvietīga guļamistaba — jauks skats uz jūru — Džailsam patiks. Šī mazā telpa ir visai noderīga — Džailss to varēs izmantot par ģērbistabu… Vannas istaba — vannai noteikti ir mahagonija apmale… Jā, ir\ Cik jauki — vanna telpas vidū! To gan es nemainīšu — īsts retro!

Tik milzīga vanna!

Uz apmales var salikt ābolus. Peldināmus kuģīšus… un rotaļu pīlītes. Cilvēks var iedomāties, ka plunčojas jūrā… Ej zinu: to tumšo, tukšo telpu varēs izbūvēt divās īsti modernās vannas istabās — zaļš krāsojums un hroms; ūdens caurules noteikti atrodas virs virtuves… Un šo atstāt neskartu…

—     Pleirīls, — misis Hengreiva teica. — Trešajā dienā tas izvērtās par abpusēju plaušu karsoni…

—   Šausmīgi! — Gvenda atsaucās. — Vai gaiteņa galā nav vēl viena guļamistaba?

Bija gan — un tieši tāda, kādu Gvenda iedomājusies, — gandrīz apaļa, ar crkeru. Protams, vajadzēs izremontēt. Istaba bija gluži labā stāvoklī, bet kāpēc gan misis Hengreivas lipa cilvēkiem tik ļoti patīk biskvīta un sinepju krāsas sajaukuma tapetes?

Viņas devās atpakaļ. Gvenda cītīgi murmināja:

—     Sešas, nē, septiņas guļamistabas, ieskaitot to mazo un bēniņus.

Dēļi zem viņas soļiem klusi iečīkstējās. Šeil jau dzīvo viņa, nevis vairs misis Hengreiva! Misis Hengreiva bija šeit nepiederoša persona — sieviete, kas izlīmē istabas ar biskvīta un sinepju krāsas sajaukuma tapetēm un savā viesistabā tās vēl papildina ar puķainu apmali. Gvenda palūkojās papīra lapiņā ar ziņām par namu un tā sākotnējo cenu.

Pēdtjo dienu laikā Gvenda bija kļuvusi gandrīz vai par lietpratēju namīpašumu cenās. Pieprasītā summa nebija liela — protams, māju vajadzēs modernizēt — tomēr pat tad… Turklāt mm.i ii vi toja piebildi: «Gaidām Jūsu priekšlikumus.» Misis

Hengreiva droši vien vēlas pēc iespējas drīz doties uz Kentu tuvāk «savējiem»…

Abas jau kāpa lejup, kad pēkšņi Gvcndai uzvēdīja neizskaidrojamas šausmas. Sajūta bija biedējoša, tomēr pagaisa tikpat ātri, kā uznākusi. Toties prātā viņai iešāvās kāda doma.

—           Mājā… te taču nespokojas, vai ne? — Gvenda uzstājīgi pajautāja.

Misis Hengreiva, jau likusi vienu pakāpienu zemāk un savā stāstījumā nonākusi līdz mirklim, kad majors Hengrcivs pēkšņi slīcis, apvainota pacēla skatienu.

—          Vismaz man par to nekas nav zināms, misis Rīda. Kāpēc gan… vai kāds jums kaut ko tamlīdzīgu stāstījis?

—          Vai jūs pati neesat neko tādu manījusi? Šeit neviens nav miris?

Diezgan neveiksmīgs jautājums, Gvenda atskārta, taču bija jau par vēlu; iespējams, majors Hengrcivs…

—             Mans vīrs nomira Svētās Monikas klīnikā, — misis Hengreiva stīvi atteica.

—    O, protams. Jūs jau to minējāt.

Misis Hengreiva tikpat ledaini turpināja:

—           Mājā, kura, domājams, celta pirms kādiem simt gadiem, noteikti kāds nomiris. Mis Elvortijai, no kuras mans mīļotais vīrs pirms septiņiem gadiem šo māju nopirka, bija lieliska veselība. Viņa gatavojās braukt uz ārzemēm misijas darbā un neieminējās, ka viņas ģimene pēdējā laikā būtu pārdzīvojusi kāda tuvinieka zaudējumu.

Gvenda centās izkliedēt misis Hengreivas grūtsirdību. Viņas vēlreiz iegāja viesistabā. Šai mierpilnajā, ļoti patīkamajā telpā valdīja tieši tāda gaisotne, kādu Gvenda kāroja. Acumirklīgās bailes šķita neizskaidrojamas. Kas gan viņai bija uznācis? Ar māju viss ir kārtībā.

Gvenda palūdza misis Hengreivai atļauju apskatīt dārzu un izgāja uz terases.

Šeit vajadzētu būt kāpnēm, viņa nodomāja, dodamās uz zāliena pusi.

Taču tur kuploja forsitiju krūms, tieši tai vietā izpleties tā, ka pilnīgi aizsedza skalu uz jūru.

Gvenda klusībā nolēma, ka to nu gan viņa tur neatstās.

Sekojot misis Hengreivai, Gvenda šķērsoja terasi un pa

kāpnītēm tās tālākajā malā nonāca zālienā. Akmcnsdārzs bija nekopts, aizaudzis, košumkrūmi gluži vai prasījās pēc apcirpšanas.

Misis Hengreiva vainīgi nomurmināja, ka dārzs esot visai nolaists. Viņa varot atļauties dārznieku tikai divreiz nedēļā. Turklāt bieži vien viņš nemaz darbā neparādoties.

Pēc tam viņas aplūkoja mazo, bet labi kopto sakņu dārziņu un atgriezās mājā. Gvenda paskaidroja, ka jāapskatot vēl citas mājas un, lai gan viņai ļoti patīkot Hilsaida (cik nodrāzts vārds!), viņa nevarot izlemt tūlīt.

Misis Hengreiva atvadījās ar cerīgu skatienu un pēdējo gari stiepto šķaudienu.

Gvenda atgriezās pie namīpašumu aģentiem, pamatojoties uz apskates rezultātiem, nosauca savu cenu un pārējās rīta stundas pavadīja, pastaigājoties pa Dilmutu, šo apburošo, vecmodīgo piejūras kūrortpilsētiņu. Tālākajā, «modernajā» galā varēja manīt dažas jaunāku laiku viesnīcas un pāris tikko uzceltu vasarnīcu, taču stāvais jūras krasts un tuvējie kalni bija pasargājuši Dilmutu no nevajadzīgas izaugsmes.

Pēc pusdienām Gvendai piezvanīja namīpašumu aģents un paziņoja, ka misis Hengreiva piedāvājumu ir pieņēmusi. Ar nerātnu smaidu uz lūpām Gvenda devās nosūtīt Džailsam telegrammu.

«Nopirku māju. Mīlu. Gvenda.»

«Tas liks viņam pasteigties,» Gvenda pie sevis noteica. «Lai redz, ka es te nesēžu, rokas klēpī salikusi.»

2. nodaļa tapetes

Pēc mēneša Gvenda jau bija iekravājusics Hilsaidā. No glabātavas atvestās Džailsa tantes mēbeles bija izvietotas mājā. Tās bija pamatīgas un vecmodīgas. Dažus pārlieku apjomīgus drēbju skapjus Gvenda gan bija pārdevusi, bet pārējās lietas bija lieliskas un labi iederējās mājā. Viesistabā stāvēja koši, rozēm un pilīm apgleznoti papjēmašē galdiņi ar perlamutra inkrustācijām. Arī mazs, smalks rokdarbu galdiņš ar dabiskā zīda oderējumu, rožkoka rakstāmgalds un mahagonija dīvāna galdiņš.

Tā sauktos atpūtas krēslus Gvenda bija izvietojusi dažādās Istabās un piepirkusi divus milzīgus klubkrēslus sev un Džailsam; tie stāvēja viens otram blakus iepretī kamīnam. Pie loga atradās milzīgs dīvāns. Aizkariem Gvenda bija izvēlējusies vecmodīgu zilganballu /īdu ar koķetiem rožu groziņiem un dzelteniem putniņiem. Viņai pašai šķita, ka nu istaba izskatās tieši tā, kā vajag.

Nevarētu teikt, ka Gvenda bija pilnīgi iekārtojusies, jo mājā vēl arvien rosījās strādnieki. Viņiem gan jau vajadzēja būt projām, bet Gvenda saprata, ka līdz viņas atbraukšanai tie diezin vai būs tikuši galā.

Virtuves remonts jau bija pabeigts, arī abas jaunās vannas istabas gandrīz gatavas. Ar pēdējiem apdares darbiem Gvenda bija nolēmusi nesteigties. Viņa gribēja jaunajā mājā iedzīvoties un tikai tad izlemt, kādas krāsas būtu vispiemērotākās guļamistabām. Māja tiešām bija labā kārtībā, un nebija nekādas nepieciešamības darīt visu uzreiz.

Virtuvē saimniekoja misis Kokera, labvēlīga, bet atturīga kundze, kura atvairīja Gvendas pārāk demokrātisko draudzīgumu. Taču, ierādījusi Gvertdai tās īsto vietu, misis Kokera bija gatava ari nedaudz piekāpties.

Tajā rītā Gvenda bija tikko piecēlusies sēdus, kad misis Kokera nolika viņai uz ceļiem brokastu paplāti.

—          Kad mājā nav vīriešu, — misis Kokera apgalvoja, — dāmas labprātāk brokasto gultā.

Un Gvenda pakļāvās šim šķietami angliskajam uzskatam.

—            Olu kultenis, — misis Kokera piemetināja. — Jūs gan ieminējāties par žāvētu pīkšu, taču nebūtu prātīgi zivi ēst guļamistabā. Pēc tam istabu grūti izvēdināt. Es to pagatavošu vakarā, ar krējumu un grauzdiņiem.

—     Paldies, misis Kokera.

Misis Kokera laipni pasmaidīja un grasījās doties projām.

Gvenda negulēja lielajā guļamistabā. Tā varēja pagaidīt Džailsa atgriešanos. Viņa bija izvēlējusies ieapaļo istabu ar crkeru gaiteņa galā. Tur viņa jutās mājīgi un labi.

Gvenda pavērās visapkārt un impulsīvi iesaucās:

—    Kā man patīk šī istaba!

Misis Kokera pakalpīgi pievienojās.

—             Tīri jauka istaba, kundze, tiesa, diezgan maza. Pēc aizrežģotajiem logiem spriežams, ka tā reiz ir bijusi bērnistaba.

—    Es par to nebiju iedomājusies. Varbūt tiešām.

—           Nu, nu, — misis Kokera daudznozīmīgi novilka un devās projām.

Likās, viņa gribēja teikt: «Kad jau mājās būs vīrietis… Kas zina? Varbūt arī bērnistaba būs vajadzīga.»

Gvenda nosarka. Viņa pārlaida skatienu istabai. Bērnistaba? Jā, būtu jauka bērnistaba. Viņa domās sāka to iekārtot. Tur, pie sienas, liels leļļu nams. Zemi rotaļlietu skapīši. Līksmi sprēgājošs kamīns, ap to — augsts aizslietnis, uz kura izliktas drēbītes žāvēšanai. Tikai ne šīs atbaidošās sinepīgās sienas. Nē, šeit jābūt košām tapetēm. Kaut kam gaišam un priecīgam. Tapetes ar maziem magoņu un rudzupuķu pušķīšiem… Jā, tas būtu jauki. Jāpapūlas atrast tieši tādas tapetes. Gvenda bija pārliecināta, ka ir jau kaut kur tādas redzējusi.

Šajā istabā nevajadzēs daudz mēbeļu. Sienā iebūvēti divi skapji, diemžēl viens — tas, kurš atradās istabas stūrī, — bija aizslēgts un atslēga pazudusi. Turklāt tas bija pārkrāsots un, iespējams, nav atvērts jau gadiem ilgi. Būs jāpalūdz, lai strādnieki, kamēr vēl ir šeit, to atver. Citādi pietrūkst vietas drēbēm.

Ar katru dienu viņa vairāk un vairāk iejutās Hilsaidā. Pa atvērto logu izdzirdusi sausu kāsu, Gvenda steigšus pabeidza brokastis. Fostcrs, dārznieks ar mainīgo garastāvokli, uz kura solījumiem īpaši paļauties nevarēja, laikam tomēr bija vārdu turējis un ieradies darbā.

Gvenda nomazgājās un, apģērbusi tvīda svārkus un džemperi, izsteidzās dārzā. Fosters strādāja pie viesistabas loga. Gvendas pirmais rīkojums bija ierīkot taciņu caur akmensdārzu. Fosters gan sākumā izrādīja zināmu pretestību un iebilda, ka tad jau būšot jāizrok forsitijas, šiten tās veigelas un varbūtās pat ceriņi, taču Gvenda palika nelokāma, un nu dārznieks strādāja pat gandrīz aizrautīgi.

Viņš apsveica Gvendu ar īsu smiekliņu.

—     Šķiet, jūs atgriežaties pie vecajiem laikiem, mis. (Viņš neatlaidīgi uzrunāja Gvendu ar «mis».)

—     Pie vecajiem laikiem? Kā tā?

Fosters padauzīja zemi ar lāpstu.

—    Es uzdūros vecajiem pakāpieniem. Tie ir tieši tur, kur jūs likāt ierīkot jaunos. Tikai kāds tos ir izjaucis un apstādījis.

—    Tas nu gan bijis muļķīgi, — Gvenda atteica. — Ir taču daudz labāk, ja pa viesistabas logu paveras ainava ar mauriņu un skatu uz jūru.

Fosters gan nelikās visai pārliecināts par «ainavu», tomēr piesardzīgi nomurmināja kaut ko apstiprinošu.

—    Es jau neteicu, ka tā nebūs labāk… Būs plašāk — un šitie krūmi tak aizēno istabu. Bet nu makten labi auga, nekad neesmu redzējis tik dūšīgu forsitiju. Ceriņi gan nav nekādi brašie, bet tie viģeļi maksā bargu naudu un — paturiet prātā — ir pārāk veci, lai pārstādītu.

—    Es zinu. Bet tagad ir daudz, daudz jaukāk.

—    Nu, — Fosters pakasīja pakausi, — varbūtās.

—    Tagad ir tā, kā jābūt, — Gvenda, palokol galvu, noteica. Tad pēkšņi pajautāja: — Kas šeit dzīvoja pirms Hengreiviem? Viņi šeit nemitinājās pārāk ilgi, vai ne?

—   Kādus sešus gadus, vai. Viņi teitan neiederējās. Pirms šiem? Mis Elvortijas. Par baznīcu dikti interesējās. Bet nu ta' evaņģēliskas! Un tās misijas pagānu atgriešanai. Reiz pie šām pat bija apmeties melno mācītājs, nu ka. Veselas četras gabalas bija un vēl brālis — bet tam jau nu tajā sievišķu barā nebija nekādas teikšanas. Pirms viņiem — pag, kā nu tur bij' — jā, misis Findejsone. Nu, tā bija īsta dāma, nudien. Brangi šeitan iederējās. Dzīvoja te, pirms vēl es biju piedzimis.

—    Viņa arī nomira šeit? — Gvenda pajautāja.

—     Ēģipte nomira vai kaut kur tamlīdzīgā vietā. Tak atveda viņu mājās. Apglabāja tepat kapos pie baznīcas. Viņa iestādīja šitās magnolijas un to tur zeltalictu. Un tās zeltpulkstcnītcs. Bija kā mesta uz košumkrūmiem. — Pēc brīža Fosters turpināja:

—    Tad vēl nebija saceltas tās mājas tur gar kalnu. Šitc bija īsti lauki. Ķinīša nebija. Un neviens no tiem jaunajiem veikaliem. Arī tā bulvāra krastmalā nebija. — Fostera balsī varēja saklausīt ierasto visa jaunā noniecinājumu. — Pārmaiņas, — viņš krekstēdams norūca, — pārmaiņas pārmaiņām galā.

—     Laikam jau viss kādreiz mainās, — Gvenda ierunājās.

—     Galu galā ir taču arī daudz kas labs, vai ne?

—   Tā jau saka. Es gan neesmu manījis. Pārmaiņas! — Viņš pamāja uz žoga pusi, aiz kura pa kreisi varēja manīt kādu ēku.

—    Kādreiz bija vietējā slimnīca, tā gan, — viņš noteica. — Jauka vieta un parocīga ar'! Bet tad šie ņem un uzceļ to milzīgo māju vai jūdzi aiz pilsētas. Divdesmit minūtes kājām, ja grib tur nokļūt apmeklētāju dienā, vai trīs peniji ar autobusu. — Viņš vēlreiz pamāja uz žoga pusi. — Tagad tur ir meiteņu skola. Ievācās pirms desmit gadiem. Pārmaiņas pārmaiņām galā. Tagadiņ cilvēki nopērk māju, nodzīvo desmit, divpadsmit gadu — un prom ir! Nemierīgi. Un kāds no tā labums? Neko tad nevar iestādīt, ja nedomā krietni uz priekšu.

Gvenda ar patiku nolūkojās uz magnolijām.

—    Kā misis Findejsone, — viņa noteica.

—   A! Viņa bija kārtīgu ļaužu. Ieradās tcitan kā līgava, nu ka. Izaudzināja bērnus, apprecināja, apglabāja vīru, vasarās uzņēma mazbērnus un aizgāja viņsaulē jau krietni pāri astoņdesmitiem.

Fostera balsī skanēja silta atzinība.

Smaidīdama Gvenda iegāja atpakaļ mājā.

Viņa aprunājās ar amatniekiem, tad atgriezās viesistabā, apsēdās pie galda un uzrakstīja pāris vēstuļu. Starp neatbildētajām vēstulēm bija arī sūtījums no Londonā dzīvojošiem Džailsa radiniekiem. Tic rakstīja, ka jebkurā brīdī, kad Gvenda vēlētos apmeklēt Londonu, viņa tiekot laipni gaidīta radu mājā Čelsijā.

Reimonds Vests bija pazīstams (nevis populārs) rakstnieks, un viņa sieva Džoana, kā Gvendai bija zināms, gleznoja. Būtu gluži jauki kādu laiciņu padzīvot pie radiniekiem, lai gan tie noteikti viņu uzskatītu par šausmīgu mietpilsoni. Nedz Džailss, nedz viņa nekādi intelektuāļi nav, Gvenda nodomāja.

No halles atskanēja majestātiski dobjas gonga skaņas. Iestrādāts pamatīgā blāķī izgraizīta un samocīta koka, šis gongs bija viena no Džailsa tantes relikvijām. Likās, gonga skandināšana misis Kokcrai sagādā neviltotu prieku, un viņa ikreiz to izbaudīja visā pilnībā. Gvenda aizspieda ar rokām ausis un piecēlās.

Atri šķērsojusi viesistabu, viņa piegāja pie tālākās sienas blakus logam, tad spēji apstājās un nepatikā iekliedzās. Jau trešo reizi atkārtojas viens un tas pats. It kā viņa grasītos nokļūt ēdamistabā, izejot cauri biezajai sienai.

Gvenda vēlreiz šķērsoja istabu, izgāja hallē un, pagriezusies ap stūri, nonāca ēdamistabā. Apkārtceļš bija garš, un ziemā iešana būs nepatīkama, jo hallē allaž pūta caurvējš, bet centrālā apkure bija tikai viesistabā, ēdamistabā un divās augšstāva guļamistabās.

«Nesaprotu,» Gvenda nodomāja, apsēzdamās pie elegantā astoņpadsmitā gadsimta ēdamgalda, ko nesen bija nopirkusi tantes Levenderas masīvā četrstūrainā mahagonija galda vietā. «Nesaprotu, kāpēc gan es nevarētu likt, vai izcērt durvis no viesistabas uz ēdamistabu. Šopēcpusdien būs par to jāaprunājas ar misteru Simsu.»

Misters Simss bija celtnieks un apdares speciālists, pašpārliecināts vīrs vidējos gados, aizsmakušu balsi un mazu piezīmju blociņu, ko vienmēr turēja gatavībā, lai pierakstītu jebkuru dārgi īstenojamu ideju, kas varētu ienākt prātā viņa klientiem.

Kad Gvenda griezās pie mistera Simsa, viņš atzinīgi piebalsoja.

—   Vienkāršāk par vienkāršu, misis Rīda, un, ja drīkstu piebilst, tā tiešām būs daudz labāk.

—   Vai tas izmaksās ļoti dārgi? — Gvenda jau mazliet šaubīgi uztvēra mistera Simsa atzinību un sajūsmu. Bija gadījies viens otrs pārpratums par dažādiem sīkumiem, kas nebija ietverti mistera Simsa sākotnējos aprēķinos.

—    Tāds nieks vien būs. — Mistera Simsa piesmakusī balss skanēja pakalpīgi un pārliecinoši. Gvendai radās vēl lielākas šaubas. Viņa bija sapratusi, ka jābaidās tieši no mistera Simsa «sīkumiem». Nevilcinoties nosauktās ccnas parasti bija pietiekami «mērenas».

—           Ziniet, ko es jums» sacīšu, misis Rīda, — misters Simss mierinoši noteica. — Palūgšu, lai Tcilors šopēcpusdicn, kad būs ticis galā ar ģērbistabu, uzmet tai sienai aci, tad arī pateikšu precīzu summu. Viss atkarīgs no tā, kāda ir siena.

Gvenda piekrita. Viņa aizrakstīja Džoanai Vestai, tencināja par ielūgumu, bet pavēstīja, ka tobrīd nevarot pamest Dilmutu, jo jāpieskatot amatnieki. Pēc tam izgāja pastaigāties un ar baudu ieelpoja svaigo jūras gaisu. Kad Gvenda ienāca atpakaļ viesistabā, Tcilors, mistera Simsa priekšstrādnieks, pieslējās kājās un sveicinot pasmaidīja.

— Nebūs nekādu grūtību, misis Rīda, — viņš paziņoja. — Durvis te reiz jau bijušas. Kādam, rādās, tas nav palicis, un tad tās aizmūrētas.

Gvenda bija patīkami pārsteigta. «Savā li,» viņa nodomāja. «Es visu laiku it kā jutu, ka tur jābūt durvīm.» Viņa atcerējās, cik pārliecināti pie tām gājusi pusdienlaikā. No šās atskārtas viņai pēkšņi kļuva neomulīgi. Ja tā labi padomā, tas tiešām ir visai dīvaini… Kā gan viņa varēja justies tik pārliecināta, ka tur jābūt durvīm? Sienā nekas nav manāms. Kā gan viņa uzminējusi… zinājusi, ka tieši tur bijušas durvis? Protams, būs ērti, ja tiks ierīkotas durvis uz ēdamistabu, bcl kā gan viņa tik nemaldīgi vienmēr devusies tieši uz šo vietu? Jebkura vieta starpsienā starp istabām būtu derējusi tikpat labi, bet viņa, par to nedomājot, gluži automātiski bija gājusi turp, kur durvis kādreiz tiešām arī bijušas.

«Cerams, ka neesmu gaišredzīgā vai kaut kas tamlīdzīgs…» Gvenda mulsi nodomāja.

Viņai nekad nebija piemitušas nekādas pārdabiskas spējas. Viņa nebija tāds cilvēks. Bet varbūt tomēr? Tā taciņa no terases caur apstādījumiem līdz mauriņam. Varbūt viņa jau zināja, ka taka tur bijusi, un tāpēc tik uzstājīgi gribēja iekārtot to tieši tur.

«Varbūt man tomēr ir kādas pārdabiskas spējas,» Gvenda mulsi nosprieda. «Vai arī te vainojama māja?»

Kādēļ viņa misis Hengreivai bija jautājusi, vai mājā nespokojas?

Nekas tc nespokojas! Brīnišķīga māja! Mājai nevar būt nekādas vainas! Tiešām, misis Hengreiva likās tik pārsteigta par šādu domu.

Bet varbūt tomēr agrākā īpašniece nebija īsti patiesa, vai viņas izturēšanās nešķita pārāk atturīga?

«Augstās debesis, nu gan es esmu aizdomājusies!» Gvenda nosprieda.

Viņa piespieda sevi atgriezties pie sarunas ar Teiloru.

—           Un vēl kas, — viņa sacīja. — Viena skapja durvis manā istabā ir iesprūdušas. Es gribētu tās atvērt.

Vīrs uzkāpa augšā kopā ar Gvendu un nopētīja durvis.

—          Tās ir vairākas reizes pārkrāsotas, — viņš pavēstīja. — Pateikšu, lai strādnieki rīt atver, ja jums nav iebildumu.

Gvenda piekrita, un Tcilors devās projām.

Vakarā Gvenda jutās satraukta un nemierīga. Sēžot viesistabā un cenšoties lasīt, viņa saklausīja katru mēbeļu skrapstienu. Pāris reižu viņa nodrebēdama paskatījās pār pieeu. Viņa vēl un vēlreiz sev iegalvoja, ka gadījums ar durvīm un taciņu neko nenozīmē. Tā ir tikai sagadīšanās. Vismaz to var izskaidrot ar elementāru loģiku.

Lai gan Gvenda pati to neatzina, viņai bija neomulīgi doties gulēt. Beidzot piecēlusies, izslēgusi gaismu un atvērusi durvis uz halli, Gvenda saprata, ka baidās kāpt augšā. Viņa gandrīz skriešus metās augšup, steigā izgāja cauri gaitenim un atvēra savas istabas durvis. Tur viņa tūlīt pat juta, ka bailes norimst. Gvenda atviegloti paskatījās visapkārt. Šeit viņa jutās drošībā, pasargāta un laimīga. Jā, ienākusi šeit, viņa bija pasargāta. («No kā pasargāta, tu, muļķīte?» Gvenda sev pajautāja.) Viņa paskatījās uz gultā izklāto pidžamu un zemē noliktajām čībām.

«Tiešām, Gvenda, tev laikam ir tikai seši gadiņi! Derētu mīkstas čībiņas ar uzšūtiem trusīšiem.»

Nomierinājusies viņa iekāpa gultā un drīz vien aizmiga.

Nākamajā rītā Gvendai vajadzēja šo to nokārtot pilsētā. Viņa atgriezās ap pusdienlaiku.

—           Strādnieki jūsu istabā atvēruši skapja durvis, kundze, — ienesusi brūni apceptu buti, kartupeļu biezeni un krējumā sautētus burkānus, pavēstīja misis Kokera.

—    A, labi, — Gvenda noteica.

Viņa bija izsalkusi, un pusdienas gāja pie sirds. Padzērusi viesistabā kafiju, viņa devās augšā uz guļamistabu un tūdaļ atvēra stūra skapja durvis.

Pēkšņi viņa izbijusies vāri iekliedzās, nespēdama novērst skatienu.

Skapja iekšpusē bija saglabājušās tapetes, kurām pārējā istabas

daļā bija pārklāta d/cltcnīgā krāsa. Agrāk istaba bijusi izlīmēta ar košām, puķainām tapetēm, tapetēm, uz kurām pamīšus bija izkārtoti sarkanu magoņu un zilu rudzupuķu pušķīši…

Labu laiku Gvenda stāvēja, skatienu no tapetēm nenovērsdama, tad grīļodamās aizkļuva līdz gultai un apsēdās.

Te nu viņa bija — mājā, kurā nekad agrāk nav bijusi, zemē, kuru nekad nav apmeklējusi, — un tikai pirms divām dienām, gulēdama gultā, iedomājusies, kādas tapetes būtu piemērotas šajā istabā, — un viņas iedomātās tapetes bija tieši tādas, ar kādām istaba kādreiz izlīmēta.

Pa galvu jaucās visdīvaināko izskaidrojumu drumslas. Eksperimenti ar laiku, spējas «atcerēties» nākotni, nevis pagātni…

Celiņš un durvis vēl ir izskaidrojami ar sagadīšanos — bet te nu vairs nevarēja būt runa par nejaušību. Nav taču iespējams iztēloties tik konkrētu tapešu rakstu un pēc tam konstatēt, ka tieši tādas tapetes arī… Nē, te ir cits izskaidrojums, ko Gvenda nespēj aptvert, un tas — jā, tas viņu biedēja. Šad un tad viņa ielūkojas nevis nākotnē, bet pagātnē — šās mājas pagātnē. Un kuru katru mirkli varbūt ieraudzīs vēl ko — kaut ko tādu, ko nevēlas redzēt… Šī māja CJvendu biedēja… Vai vainīga māja vai vina pati! Vina negribēja piederēt pie tiem, kas saskata sazin ko…

Gvenda dziļi ievilka elpu, uzvilka mēteli, uzlika galvā cepuri un steigšus izgāja no mājas. Pastā viņa nosūtīja telegrammu:

«Rietumu rajons. Edvejskvērs 19, Čelsija, Londona. Esmu pārdomājusi, vai var rīt ierasties pie Jums? Gvenda.»

Viņa nosūtīja telegrammu un samaksāja par atbildi.

3. nodala «pārklāj tai seju…»

Reimonds Vcsls un Džoana darīja visu, lai Džailsa jaunā sieva justos labi. Nebija viņu vaina, ka Gvendai abi likās noslēpumaini satraucoši. Reimonds, ar kuplo matu ērkuli un neparasto izskatu atgadinādams kareivīgu kraukli un ik pa mirklim augstos toņos risinādams ne visai saprotamas sarunas, Gvendu mulsināja un radīja viņā nemieru. Likās, viņš un Džoana runā paši savā, īpašā valodā. Nekad agrāk Gvenda nebija uzturējusies intelektuāļu sabiedrībā, un gandrīz viss šeit notiekošais viņai bija svešs.

—       Mēs gribam aizvest tevi uz pāris teātra izrādēm, — Reimonds pavēstīja Gvendai, kad viņa malkoja džinu un klusībā vēlējās, kaut būtu varējusi pēc ceļojuma iebaudīt tasīti tējas.

Gvenda tūlīt pat atplauka.

—     Šovakar būs balets Sudler's Wells teātrī, rīt mēs svinēsim manas nepārspējamās tantes Džeinas dzimšanas dienu — izrādīs «Malfi hercogieni» [1] ar gilgudu galvenajā lomā, un piektdien tu nekādā ziņā nedrīksti palaist garām «Viņi staigāja bez kājām». Tulkojums no krievu valodas — neapšaubāmi pats nozīmīgākais dramatiskais sacerējums pēdējo divdesmit gadu laikā. Tas būs mazajā Vitmora teātrī.

Gvenda pateicās par šiem izklaides plāniem. Galu galā uz mūzikliem un tamlīdzīgām izrādēm varēs aiziet, kad būs atgriezies Džailss. Gvendu gan mazliet biedēja izredzes noskatīties «Viņi staigāja bez kājām», bet varbūt tomēr šī luga būs gluži jauka — lai gan, par nelaimi, «nozīmīgas» lugas parasti tādas nemēdz būt.

—     Tante Džeina tev patiks, — sacīja Reimonds. — Viņa ir tipiska sava laikmeta pārstāve. Viktoriāniska līdz sirds dziļumiem.

Visiem tualetes galdiņiem kājas apvilktas ar mēbcļdrānu. Dzīvo mazā ciematiņā, vienā no tiem, kur nekad nekas nenotiek, — tas ir tāds kā sastāvējics dīķis.

—     Reiz gan tur kaut kas atgadījās, — viņa sieva piebilda.

—           Tikai tāda kaisles izraisīta drāma — tik rupji — nekāda smalkuma.

—          Tolaik gan tev tas viss varen patika, — Džoana atgādināja, acīs pazibot smieklu dzirkstelītēm.

—           Dažreiz man patīk spēlēt ari lauku kriketu, — Reimonds cienīgi atteica.

—           Lai nu kā, tante Džeina izcēlās šās slepkavības noskaidrošanā.

—            Jā gan, muļķe viņa nav! Viņai patīk dažādu sarežģītu uzdevumi risināšana.

—           Uzdevumu risināšana? — Gvenda noteica, iedomādamās matemātiku.

Reimonds pamāja ar roku.

—           Jebkuru uzdevumu. Kāpēc dārzeņu tirgotāja sieva, skaidrā vakarā ejot uz baznīcas sapulci, paņēmusi līdzi lietussargu? Kāpēc krevešu konservu kārba atrasta tieši tur un nekur citur? Kas noticis ar vikāra talāru? Tas viss ir ūdens uz tantes Džcinas dzirnavām. Tātad, Gvenda, ja tev d?ivē gadās kādas neskaidrības, vari droši griezties pie manas tantes. Viņa noteikti atradīs risinājumu.

Viņš iesmējās, iesmējās arī Gvenda, lai gan smiekli viņai lāgā nenāca.

Ar tanti Džeinu jeb mis Mārplu viņa tika iepazīstināta nākamajā dienā. Mis Mārpla bija patīkama veca dāma, augumā pagara un slaida, sārtiem vaigiem, zilām acīm, kustīga un nemierīga. Zilās acis bieži vien iedzirkstījās.

Pēc paagrām vakariņām, kurās tika iedzerts uz tantes Džeinas veselību, visi devās uz Viņa Majestātes teātri. Bija uzaicināti vēl divi kungi — pavecs mākslinieks un jauns advokāts. Vecais mākslinieks pilnībā pievērsās Gvendai, bet jaunais advokāts uzmanību dalīja starp Džoanu un mis Mārplu, un likās, mis Mārplas teicieni viņu ļoti uzjautrina. Teātri gan šī kārtība tika izjaukta. Gvenda sēdēja vidū starp Reimondu un advokātu.

Nodzisa gaismfc, un izrāde sākās.

Aktieru tēlojums bija lielisks un Gvendai loti patika. Viņai nebija gadījies redzēt īpaši daudz pirmšķirīgu teātra izrāžu.

Izrāde tuvojās nobeigumam ar iespaidīgu šausmu ainu. Aktiera balss no skatuves plūda pārpilna kropla, neprātīga gara traģēdijas.

«Apklājiet tai seju. Acis apžilbst, viņa nomira jauna…»

Gvenda iekliedzās.

Viņa pielēca kājās, neko neredzēdama aizspraucās garām pārējiem līdz ejai, metās ārā no zāles, lejā pa kāpnēm un uz ielas. Neapstājoties, pa pusei ejot, pa pusei skrienot, viņa aklā pārbīlī drāzās uz Heimārketas pusi.

Tikai nokļuvusi Pikadilijā, Gvenda beidzot pamanīja brīvu taksometru, apturēja to un nosauca adresi ČeLsijā. Drebošiem pirkstiem viņa sameklēja naudu, samaksāja šoferim un devās augšup pa kāpnēm. Gvendu ielaizdams, sulainis viņā nolūkojās izbrīnījies.

—    Jūs esat atgriezusies ļoti agri, mis. Vai nejūtaties labi?

—     Es… nē, jā… es… es jūtos savārgusi.

—     Vai ko nevēlaties, mis? Nedaudz brendija?

—    Nē, neko. Es tūlīt iešu gulēt.

Viņa uzskrēja augšā, lai izvairītos vēl no kādiem jautājumiem.

Norāvusi drēbes, Gvenda pameta tās uz grīdas un iekāpa gultā. Viņa gulēja trīcēdama, sirds dauzījās, acis vērās griestos.

Gvenda nedzirdēja, kad pārradās pārējie, bet pēc kādām piecām minūtēm pavērās durvis un guļamistabā ienāca mis Mārpla. Padusē viņai bija iespiestas divas karsta ūdens pudeles, rokā — tasīte.

Gvenda pieslējās sēdus, pūlēdamās nomākt drebuļus.

—          Ak, mis Mārpla! Man ir tāds kauns! Tiešām nezinu, kā… es izturējos šausmīgi. Vai viņi uz mani ir ļoti dusmīgi?

—    Neuztraucieties, mīļais bērns, — mis Mārpla atteica.

—    Sasedzieties kārtīgi un ņemiet šīs karstā ūdens pudeles.

—    Man nevajag karstā ūdens pudeļu.

—           Vajag gan, kā nu ne! Tā, nu ir labi. Un tagad iedzeriet tēju…

Tēja bija karsta, stipra un pārāk salda, bet Gvenda to paklausīgi izdzēra. Trīsas pamazām norima.

—    Tagad atgulieties un miedziet ciet, — mis Mārpla sacīja.

—     Ziniet, jūs esat pārdzīvojusi šoku. Par to parunāsim rīt no rīta. Tikai neraizējieties ne par ko. Miedziet ciet!

Viņa sakārtoja segu, pasmaidīja, noglāstīja Gvendai galvu un atstāja istabu. Apakšstāvā Reimonds nikni sacīja Džoanai:

—     Kas gan, ellē, tai meitenei lēcies? Viņa ir slima, vai?

—           Manu dārgo Rcimond, es nezinu — viņa tikai iekliedzās. Domāju, šī luga viņai bija pārāk baisma.

—            Labi, Vebstcrs, protams, ir drusku šausminošs. Bet man nekad nebūtu ienācis prātā… — Mis Mārplai ienākot istabā, viņš aprāvās. — Vai viss ir kārtībā?

—     Man šķiet, jā. Ziniet, viņa ir pārdzīvojusi pamatīgu šoku.

—     Šoku? Noskatoties Jēkaba laiku drāmu?

—           Domāju, tur slēpjas vēl kaut kas, — mis Mārpla domīgi piebilda.

Brokastis Gvendai tika uzsūtītas augšā. Viņa iedzēra pāris malku kafijas un paknibināja grauzdiņu. Kad viņa piecēlās un nonāca lejā, Džoana bija devusies uz savu studiju, Reimonds ieslēdzies kabinetā un tikai mis Mārpla sēdēja pie loga ar skatu uz upi un cītīgi adīja. Gvendai ienākot, viņa pacēla skatienu un rāmi pasmaidīja.

—     Labrīt, mana dārgā. Ceru, jūs jūtaties labāk.

—            Jā, viss ir kārtībā. Nesaprotu, kā gan es vakar varēju tik muļķīgi izturēties! Vai viņi… vai viņi uz mani ir loti nikni?

—    Ak nē, dārgā. Viņi ļoti labi to saprot.

—     Ko saprot?

Mis Mārpla pacēla acis no adīkļa.

—            Ka jūs vakar vakarā pārdzīvojāt pamatīgu šoku. — Un viņa maigi piebilda: — Varbūt jūs man visu izstāstīsiet?

Gvenda nemierīgi staigāja šurp turp.

—    Laikam man jāgriežas pie psihiatra vai tamlīdzīga speciālista.

—           Protams, Londonā ir lieliski garīgo slimību speciālisti. Bet vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka tas ir nepieciešams?

—     Nezinu… Man šķiet, es jūku prātā… Es tiešām jūku prātā. Istabā ienāca paveca istabene un pasniedza Gvendai paplāti

ar telegrammu.

—     Izsūtāmais zēns vēlas zināt, vai gaidīt atbildi, kundze. Gvenda atplēsa telegrammu. Tā bija pārsūtīta no Dilmutas.

Mirkli viņa nesapratnē raudzījās telegrammā, tad to saburzīja.

—    Atbildes nebūs, — viņa mehāniski atbildēja. Istabene atstāja istabu.

—    Nekas ļauns taču nav noticis, mana dārgā?

—         Tā ir no Džailsa… mana vīra. Viņš brauc mājās. Pēc nedēļas būs klāt.

Balss skanēja mulsi un nelaimīgi. Mis Mārpla klusi ieklepojās.

—    Bet… domāju… tas taču ir ļoti jauki, vai ne?

—           Jauki? Kad es nejūtos pārliecināta, vai esmu jukusi vai ne? Ja esmu traka, man nevajadzēja precēties ar Džailsu. Un māja, un viss pārējais. Nevaru tur atgriezties. Ak, es nezinu, ko darīt!

Mis Mārpla aicinoši paplikšķināja pa dīvānu.

—    Kā būtu, ja jūs apsēstos un man visu izstāstītu?

Gvenda atvieglota pieņēma piedāvājumu. Viņa izklāstīja visu,

sākot ar pirmo Hilsaidas apmeklējumu un turpinot ar notikumiem, kas viņu vispirms mulsinājuši, bet pēc tam satraukuši.

—          Tā nu es gluži nobijos, — viņa pabeidza. — Nospriedu, — lai no tā visa tiktu vaļā, jābrauc uz Londonu. Tikai, kā redzat, man nav izdevies aizbēgt. Šī apmātība man ir sekojusi. Vakar vakarā… — Viņa pievēra acis un notrīsēja.

—    Vakar vakarā? — mis Mārpla pamudināja.

—           Jūs laikam man neticēsiet, — Gvenda strauji ierunājās. — Jūs domāsiet, ka esmu histēriska, jocīga vai vēl kaut kāda. Tas notika tik pēkšņi, pašās beigās. Izrāde man patika. Es ne reizi pat neiedomājos par māju. Un tad pēkšņi — kā no zila gaisa —, kad viņš teica tos vārdus… — Viņa atkārtoja klusā, trīsošā balsī: — «Pārklāj tai seju, acis apžilbst, viņa nomira jauna.» Es atkal biju tur — uz kāpnēm, caur kāpņu margām skatījos lejā uz halli un redzēju viņu tur guļam. Viņa gulēja — mirusi. Mati — tik zeltaini un seja — zila! Viņa bija mirusi, nožņaugta, un kāds teica šos vārdus — tādā pašā baismi ņirdzīgā balsī… un es redzēju viņa rokas — pelēkas, izžuvušas — nevis rokas, bet pērtiķa ķepas… Tas bija šausmīgi, ticiet man. Viņa bija mirusi.

Mis Mārpla maigi pajautāja:

—    Kas bija mirusi?

Nekavējoties atskanēja automātiska atbilde:

—    Helēna…

4. nodala Helēna?

Mirkli Gvenda lūkojās mis Mārplā, tad atglauda no pieres matus.

—            Kāpēc es tā teicu? — viņa sacīja. — Kāpēc es teicu «Helēna»? Es nepazīstu nevienu Helēnu!

Viņa bezcerīgi nolaida rokas.

—          Redziet, — viņa iesaucās, — esmu jukusi! Iedomājos nezin ko! Es redzu to, kā nemaz nav. Vispirms tās bija tikai tapetes, bet tagad — līķi! Man kļūst aizvien sliktāk!

—    Nevajag steigties ar secinājumiem, mana dārgā…

—          Vai arī tā māja. Tur spokojas — vai varbūt māja ir noburta, vai…

Es redzu to, kas tur kādreiz noticis… vai, pareizāk, redzu to, kas tur notiks… un tas ir vēl sliktāk. Varbūt tur tiks noslepkavota sieviete, vārdā Helēna… Tikai nesaprotu — ja mājā spokojas, kāpēc es vēl arvien redzu tās šausmas, kad esmu no turienes prom. Tātad vaina tomēr ir manī, es kļūstu dīvaina. Labāk tūlīt došos pie psihiatra — šodien pat.

—          Jā, protams, mīļā Gvenda, to jūs vienmēr varat pagūt, kad visas citas iespējas būs izsmeltas, taču man vienmēr ir licies, ka vispirms jāmēģina atrast visvienkāršāko un parastāko izskaidrojumu. Tātad noskaidrosim faktus. Jūs satraukuši trīs atsevišķi gadījumi. Puķēm apaudzēts dārza celiņš, kura atrašanās vietu jūs izjutāt, aizmūrētas durvis un tapetes, kuras jūs tik precīzi iedomājāties, pirms vēl bijāt redzējusi. Vai tā ir?

—    Jā.

—          Nu, visvienkāršākais un dabiskākais izskaidrojums ir tāds, ka jūs to visu esat redzējusi jau agrāk.

—    Jūs domājat — citā dzīvē?

—    Nu nē, mana dārgā. Es domāju šo dzīvi. Tās varētu būt

īstas atmiņas.

—           Bet es nekad neesmu bijusi Anglijā, ierados tikai pirms mēneša, mis Mārpla!

—    Vai jūs par to esat tik pārliecināta, dārgā?

—           Protams, esmu pārliecināta. Es visu mūžu esmu dzīvojusi Jaunzēlandē, netālu no Kraistčērčas.

—    Jūs tur esat dzimusi?

—            Nē, es piedzimu Indijā. Mans tēvs bija britu armijas virsnieks. Māte nomira gadu vai divus pēc manas dzimšanas, un tēvs mani aizsūtīja uz Jaunzēlandi, kur mani audzināja mātes radinieki. Pēc pāris gadiem arī viņš nomira.

—            Jūs atceraties, kā pārbraucāt no Indijas uz Jaunzēlandi?

—           Ne visai. Kā pa miglu atceros, ka biju uz kuģa. Apaļš lodziņš — laikam jau iluminators. Un vīrs baltā formas tērpā, ar sarkanu seju, zilām acīm un zīmi uz zoda — droši vien tā bija rēta. Atceros, ka viņš mani ucināja — pameta gaisā un ķēra —, un tas bija gan patīkami, gan biedējoši. Taču atmiņas ir gaužām saraustītas.

—    Vai neatceraties aukli vai aiju [2] ?

—           Nē, tā bija nevis aija, bet auklīte. Es auklīti atceros, jo viņa bija pie manis ilgāku laiku — līdz man palika pieci gadi. Viņa no papīra izgrieza man pīlītes. Jā, aukle arī bija uz kuģa. Viņa mani rāja, jo es raudāju, kad kapteinis mani nobučoja, bet man nepatika viņa bārda.

—           Redziet, tas ir ļoti interesanti, dārgā, jo jūs jaucat divus dažādus ceļojumus. Vienā gadījumā bija bārdains kapteinis, otrā — ar sarkanu seju un rētu uz zoda.

—    Jā, — Gvenda piekrita. — Laikam gan.

—            Man liekas pilnīgi iespējami, — mis Mārpla turpināja, — ka pēc jūsu mātes nāves tēvs vispirms jūs atvedis uz Angliju un jūs kādu laiku tiešām esat dzīvojusi tajā Hilsaidas mājā. Jūs teicāt, ka, tikko iegājusi namā, esat jutusies kā mājās. Un telpa, kuru izraudzījāties par savu guļamistabu, — tā, iespējams, bijusi jūsu bērnistaba…

—    Tā tiešām bijusi bērnistaba. Pie logiem ir restes.

—           Redzat? Tur bija glītas, košas tapetes ar rudzupuķēm un magonēm. Bērni ļoti labi atceras bērnistabas sienas. Man joprojām atmiņā ir maigi violetie īrisi manā bērnistabā, lai gan, cik zinu, tapetes tika nomainītas, kad man bija tikai trīs gadi.

—    Tad tāpēc man tūlīt ienāca prātā rotaļlietas, leļļu namiņš un spēļu skapīši?

—    Jā. Un vannas istaba. Vanna ar mahagonija apmali. Jūs teicāt, ka esat iedomājusies pīlīšu peldināšanu, tikko to ieraudzījusi.

Gvenda domīgi sacīja:

—   Taisnība, man likās, es jau zinu, kur viss atrodas — virtuve un veļas skapis. Un man vairākkārt šķita, ka no viesistabas uz ēdamistabu jābūt durvīm. Bet tas taču nav iespējams — ierasties Anglijā un nopirkt māju, kas uz mata ir tāda pati kā tā, kurā esmu dzīvojusi kaut kad pirms ilgiem gadiem.

—      Tas nav neiespējami, dārgā. Tā ir tikai apbrīnojama sagadīšanās — bet šādas apbrīnojamas sagadīšanās mēdz notikt. Jūsu vīrs vēlējās māju dienvidu piekrastē, jūs atradāt namu, kas u/jundīja atmiņas un jūs saistīja. Māja pēc lieluma bija atbilstoša, cena pieņemama — un jūs to nopirkāt. Nē, tas nebūt nav nekas neticams. Ja tā būtu tikai tāda māja, ko mēdz saukt par spoku apsēstu (varbūt tas arī ir pareizi), domāju, jūs izturētos citādi. Taču jūs nci/jutāt neko varmācīgu un nepatīkamu, izņēmums, kā jūs teicāt, bija vienīgi mirklis, kad gribējāt kāpt lejā un no augšas ieskatījāties hallē.

Gvendas acīs atgriezās baiļu izteiksme.

Viņa ierunājās:

—    Jūs gribat teikt… ka… ka Helēna… ka arī tā ir taisnība?

Mis Mārpla ļoti maigi atbildēja:

—     Jā, domāju gan, mana dārgā… Šķiet, mums jāapzinās, — ja viss pārējais ir bijis atmiņas, tad arī tas ir saistīts ar atmiņām…

—   Tad tiešām kāds tur licis nogalināts… nožņaugts… un gulējis tur miris?

—    Diezin vai jūs tobrīd apzinājāties, ka viņa ir nožņaugta, to jūs secinājāt pēc vakardienas izrādes un pieauguša cilvēka apjausmas, ko nozīmē zila, konvulsijās savilkta seja. Domāju, pat ļoti mazs bērns, rāpdamies lejā pa kāpnēm, spēs saprast, kas ir varmācība, nāve un ļaunums, un var saistīt to ar zināmiem vārdiem — jo, šķiet, nevar būt šaubu, ka slepkava šos vārdus tiešām teicis. Bērnam tas bija milzīgs šoks. Bērni ir visai savādi radījumi. Ja viņus kaut kas stipri sabiedē, īpaši kas tāds, ko viņi neizprot, viņi par to nerunā. Patur to sevī. Var pat likties, ka viņi to aizmirst. Taču atmiņas saglabājas dziļi apslēptas.

Gvenda dziļi ievilka elpu.

—           Un jūs domājat, ka tā atgadījies ar mani? Bet kāpēc es to tagad neatceros?

—           Nav iespējams neko atcerēties pēc pavēles. Bieži vien ir tā, — jo vairāk cilvēks cenšas atcerēties, jo dziļāk atmiņas noslēpjas. Taču, man šķiet, šis tas norāda, ka viss noticis īstenībā. Piemēram, stāstot par vakar teātrī pārdzīvoto, jūs lietojāt ļoti zīmīgus vārdus. Teicāt, ka licies, jūs skatāties «caur kāpņu margām» — bet parasti, kā pali saprotat, cilvēks skatās nevis caur, bet pāri margām. Tikai bērns skalās tām cauri.

—    Jūs to tik labi esat pamanījusi, — Gvenda at/inīgi noteica.

—    Šādi sīkumi ir ļoti svarīgi.

—     Bet kas ir Helēna? — Gvenda apmulsusi pajautāja.

—           Sakiet, mīļā, — jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka tā bija Helēna?

—          Jā… Tas ir šausmīgi savādi, jo es nezinu, kas šī «Helēna» ir… un tomēr zinu — tas ir, es zinu, ka lur gulēja «Helēna»… Kā varētu uzzināt ko vairāk?

—           Nu, domāju, pats prātīgākais ir noskaidrot, vai jūs tiešām kādreiz bērnībā esat bijusi Anglijā vai būtu varējusi šeit būt. Jūsu radinieki…

Gvenda viņu pārtrauca:

—    Tante Elisona. Viņa zinās, esmu pārliecināta!

—          Tad aizrakstiet viņai pa aviopastu. Paskaidrojiet, ka radušies apstākļi, kas jums liek noskaidrot, vai jebkad agrāk esat bijusi Anglijā. Domāju, jūs saņemsiet atbildi jau pirms jūsu vīra ierašanās.

—           Ak, pateicos, mis Mārpla! Jūs bijāt tik laipna. Es tiešām ceru, ka tas, ko jūs teicāt, ir taisnība. Jo ja tā, tad viss ir kārtībā. Es gribēju teikt — tad tur nav nekā pārdabiska.

Mis Mārpla pasmaidīja.

—          Viss, ceram, būs tieši tā, kā mēs domājam. Parīt cs braukšu pie saviem draugiem un Ziemcļangliju. Londonā atgriezīšos pēc dienām desmit. Ja jūs un jūsu vīrs tajā laikā vēl būsiet šeit vai arī jums būs pienākusi atbilde, — cs ļoti labprāt uzzinātu, kā tad īsti bijis.

—    Protams, mīļā mis Mārpla! Turklāt cs ļoti vēlos, lai jūs iepazītos ar Džailsu! Viņš ir tik jauks! Un mēs vēl kārtīgi pasmiesimics par šo pārpratumu. Gvcndas labā oma bija atgriezusies. Tomēr mis Mārpla izskatījās domīga.

5. nodala slepkavība pagātnē

Pēc dienām desmit mis Mārpla ieradās nelielā Meifēras viesnīcā, kur viņu sirsnīgi sagaidīja misters un misis Rīdi.

—   Tas ir mans vīrs, mis Mārpla. Džails, es pat nevaru izteikt, cik mis Mārpla bija laba pret mani.

—    Prieks ar jums iepazīties, mis Mārpla. Es dzirdēju, Gvenda panikā gandrīz gribējusi doties uz trakonamu.

Mis Mārplas laipnās, zilās acis atzinīgi novērtēja Džailsu Rīdu. Ļoti patīkams jauneklis, gara auguma gaišmatis ar tīkamu paradumu šad un tad kautrīgi samirkšķināt acis. Viņa pamanīja ari spēcīgi veidoto žokli un apņēmīgo zodu.

—    Dzersim tēju mazajā viesu zālē, tajā — tumšajā, — Gvenda paziņoja. — Tur nekad neviena nav. Un tad mēs varēsim mis Mārplai parādīt tantes Elisonas vēstuli. Jā, — viņa piebilda, pamanīdama mis Mārplas vērīgo skatienu. — Tā ir pienākusi, un viss ir gandrīz tieši tā, kā jūs domājāt.

Kad tēja bija padzerta, vēstule tika atlocīta un izlasīta.

«Mīļā Gvenda!» (Rakstīja mis Denbija.)

«Es ļoti uztraucos, uzzinājusi, ka Tev gadījušies kādi satraukumi. Taisnību sakot, es gandrīz pavisam biju aizmirsusi, ka agrā bērnībā Tu tiešām īsu laiciņu dzīvoji Anglijā.

Tava māte, mana māsa Megana, iepazinās ar Tavu tēvu, majoru Helidcju, ciemojoties pie mūsu draugiem, kas tai laikā dzīvoja Indijā. Tur viņi apprecējās un piedzimi Tu. Apmēram divus gadus pēc Tavas piedzimšanas māte nomira. Mēs bijām ļoti satriekti un lūdzām Tavu tēvu, ar kuru sarakstījāmies, bet nekad nebijām tikušies, lai ļauj mums uzņemties rūpes par Tevi, jo mēs būtu laimīgi, ja Tu dzīvotu pie mums, un armijas cilvēkam rastos lielas grūtības, paliekot vienam ar mazu bērnu. Taču Tavs tēvs atteicās, paziņojot, ka pamet dienestu un jūs abi atgriežaties Anglijā. Viņš vēl izteica cerību, ka mēs kādreiz atbraukšot ciemos.

Kā man zināms, atpakaļceļā Tavs tēvs iepazinās ar kādu jaunu sievieti, viņi saderinājās un tūlīt pēc atgriešanās Anglijā apprecējās. Laulība acīmredzot nebija veiksmīga, un viņi pēc kāda laika izšķīrās. Tad arī Tavs tēvs atrakstīja un pajautāja, vai mēs vēl arvien gribētu pieņemt Tevi audzināšanā. Man nav Tev jāstāsta, cik ļoti mēs par to priecājāmies. Tevi atveda angļu auklīte, bet Tavs tēvs norakstīja lielāko īpašuma daļu Tev un pat ieteica, lai Tu likumīgi pieņemtu mūsu uzvārdu. Jāsaka, šī iecere mums likās visai neparasta, tomēr sapratām, ka tas ir labi domāts — lai mēs tiešām justos kā viena ģimene —, taču šo priekšlikumu nepieņēmām. Apmēram pēc gada Tavs tēvs slimnīcā nomira. Domāju, jau sūtīdams Tevi pie mums, viņš par savu slimību bija zinājis.

Diemžēl nevaru Tev pateikt, kur jūs abi ar tēvu dzīvojāt Anglijā. Viņa vēstulēs adrese, protams, bija noradīta, bet tas viss notika pirms astoņpadsmit gadiem, un tādi sīkumi man nav atmiņā saglabājušies. Māja bija kaut kur Dienvidanglijā, par to esmu pārliecināta, un liekas — tas tiešām bija Dilmutā. Man gan prātā palikusi Dārtmuta, bet šie vārdi jau ir ļoti līdzīgi. Šķiet, Tava pamāte apprecējās vēlreiz, taču viņas vārdu gan neatminu, neatceros arī viņas pirmslaulību uzvārdu, lai gan esmu pārliecināta, ka Tavs tēvs to minēja vēstulē, kurā paziņoja par savām otrajām laulībām. Laikam jau mēs viņu mazliet nosodījām par tik drīzu apprecēšanos, bet, kā visiem zināms, kuģa romantika ir gaužām neatvairāma. Un varbūt tēvs arī domāja, ka tā būs labāk Tev.

Es tiešām esmu rīkojusies muļķīgi, nepasakot Tev, ka esi bijusi Anglijā, pat tādā gadījumā, ja Tu pati to neatceries, taču, kā jau teicu — tas man bija pagaisis no atmiņas. Tavas mātes nāve Indijā un Tava ierašanās uz dzīvi pie mums — tie bija paši nozīmīgākie notikumi.

Ceru, ka tagad viss ir noskaidrojies.

Džailss, jādomā, drīz būs pie Tevis. Grūti dzīvot šķirtiem tik drīz pēc kāzām.

Par saviem jaunumiem pastāstīšu nākamajā vēstulē, jo šo nosūtu lielā steigā, atbildot uz Tavu telegrammu.

Tava mīlošā tante Elisona Denbija

P. S. Tu gan neminēji, kas tevi tā satraucis.»

—    Redziet, — Gvenda sacīja. — Gandrīz tieši tā, kā jūs teicāt.

Mis Mārpla nogludināja plāno papīra lapu.

—           Jā… jā, tiešām. Loģisks izskaidrojums. Esmu pārliecinājusies, ka parasti tas arī ir pareizākais.

—           Esmu jums ļoti pateicīgs, mis Mārpla, — Džailss ierunājās. — Nabaga Gvenda bija tik norūpējusies, un jāatzīst, arī es būtu uztraucies, ja izrādītos, ka viņa ir gaišreģe, medijs vai kaut kas tamlīdzīgs.

—          Jā, sievai tā varētu būt visai traucējoša īpašība, — Gvenda noteica. — Ja vien tava iepriekšējā dzīve nav pilnīgi nevainojama.

—     Manējā ir, — Džailss apgalvoja.

—            Un māja? Ko jūs domājat par māju? — mis Mārpla pajautāja.

—         Ak, ar to viss ir kārtībā. Jau rīt mēs braucam turp. Džailsam ļoti gribas māju redzēt.

—            Es nezinu, vai jūs to apjaušat, mis Mārpla, — Džailss sacīja, — bet viss liecina par to, ka mūsu rokās ir nonākusi pirmšķirīga slepkavība. Uz mūsu sliekšņa vai, pareizāk sakot, mūsu hallē.

—    Esmu par to jau domājusi, — mis Mārpla lēni noteica.

—    Un Džailsam tā patīk detektīvromāni, — Gvenda piebilda.

—           Nu, ziniet, tas patiešām ir īsts detektīvromāns. Līķis hallē, nožņaugta skaista sieviete. Par viņu nekas nav zināms, vienīgi vārds. Es, protams, apzinos, ka tas noticis gandrīz pirms divdesmit gadiem. Nekādi pierādījumi nav palikuši pēc visa šā laika, bet var taču vismaz pamēģināt un kaut kādu pavedienu atrast. Jā! Es uzdrošinos apgalvot, ka šo mīklu nevienam neizdosies atrisināt…

—           Domāju, to varētu izdarīt, — mis Mārpla sacīja. — Pat pēc astoņpadsmit gadiem. Jā, domāju, ka tas ir iespējams.

—    Nekas ļauns taču nenotiks, ja mēs pamēģināsim.

Džailss, sejai starojot, apklusa.

Mis Mārpla neveikli sakustējās, viņas seja bija nopietna — gandrīz vai satraukta.

—           Var notikt daudz kas ļauns, — viņa atteica. — Es jums abiem ieteiktu, jā, ļoti nopietni ieteiktu atstāt visu, kā ir.

—             Atstāt, kā ir? Mūsu mājā pastrādātu noslēpumainu slepkavību — ja slepkavība tiešām notikiisil

—     Domāju, tā ir bijusi slepkavība. Tieši tāpēc nevajadzētu iejaukties. Pret slepkavību nedrīkst — patiešām nedrīkst — izturēties vieglprātīgi.

Džailss sacīja:

—     Bet, mis Mārpla, ja visi domātu tāpat…

Mis Mārpla viņu pārtrauca:

—    Ak, es zinu. Ir reizes, kad tas ir katra cilvēka pienākums, — tiek apsūdzēts nevainīgais, vai aizdomas krīt uz citiem, vai gadās bīstams noziedznieks, kas var izdarīt vēl kādu noziegumu. Taču jums jāsaprot, ka šī slepkavība ir notikusi visai tālā pagātnē. Iespējams, neviens pat nenojauš, ka sieviete noslepkavota, — ja tas būtu zināms, jūs par to sen jau no kāda būiu dzirdējuši — kaut vai no vecā dārznieka. Slepkavība, lai cik sena, vienmēr ir jaunums. Nē, no līķa kaut kā ir tikuši vaļā, nevienam nav radušās nekādas aizdomas. Vai jūs esat pārliecināti — pavisam pārliecināti, ka ir gudri to visu atkal iekustināt?

—     Mis Mārpla, — Gvenda iesaucās, — liekas, jūs patiešām esat par mums noraizējusies.

—    Jā, mana dārgā. Jūs esat ļoti jauki un patīkami jaunieši (ja drīkstu tā teikt). Tikko kā apprecējušies un laimīgi kopā. Lūdzu, necentieties atklāt to, kas… kas… kā lai pasaku?… kas varētu jūs satraukt un sāpināt.

Gvenda nolūkojās mis Mārplā.

—    Jūs domājat kaut ko īpašu… kaut ko… ko jūs īsti gribat teikt?

—      Es neko negribu teikt. Tikai dodu padomu (jo esmu nodzīvojusi ilgu mūžu un zinu, cik neaprēķināma var būt cilvēka daba) atstāt visu, kā ir. Mans padoms — lai viss paliek, kā bijis.

—     Bet mēs to nevaram tā atstāt. •— Džailsa balss skanēja savādāk, tā bija skarbāka. — Hilsaida ir mūsu — Gvendas un manas mājas, un mums ir iemesls domāt, ka tur kāds ticis noslepkavots. Es nevaru pieļaut, ka par manā mājā notikušu slepkavību neviens neliksies ne zinis, kaut vai tas bijis pirms astoņpadsmit gadiem!

Mis Mārpla nopūtās.

—    Piedodiet, — viņa noteica. — Laikam jau jebkurš apņēmīgs jauns cilvēks rīkotos tāpat. Jūtu jums līdzi un gandrīz vai jūs apbrīnoju par to. Taču būtu labāk — daudz labāk, ja jūs to nedarītu.

Nākamajā diehā Scntmerimīdā izplatījās vēsts, ka mis Mārpla atgriezusies mājās. Pulksten vienpadsmitos viņa bija manīta Haistrītā. Bez desmit divpadsmitos devusies apciemot vikāru. Tai pašā pēcpusdienā trīs tenku kāras ciema dāmas iegriezās pie viņas, lai uzzinātu iespaidus par līksmo metropoli un, šo pieklājībās prasību izpildījušas, mestos spriedelēšanā par drīzo cīniņu ap rokdarbu stenda un tējas nojumes ierīkošanu gaidāmajos dārza svētkos.

Vēlāk tai pašā vakarā mis Mārpla bija manāma dārzā, taču Šai reize viņas uzmanība vairāk bija veltīta nezāļu iznīdēšanai neka notikumiem kaimiņos. Pieticīgās vakara maltītes laikā viņa bija visai izklaidīga un tikai pa ausu galam saklausīja istabenes Evelīnas mundro stāstījumu par jaunumiem vietējā aptiekā. Arī nākamajā dienā viņa vēl arvien bija izklaidīga, un to bija ievērojuši pāris cilvēku, arī vikāra sieva. Pašā vakarā mis Mārpla pavēstīja, ka nejūtas visai labi, un devās pie miera. Nākamajā rītā tika izsaukts doktors Hcidoks.

Doktors Heidoks jau gadiem ilgi bija mis Mārplas mājas ārsts, draugs un sabiedrotais. Viņš uzklausīja sūdzības, izmeklēja mis Mārplu, tad atgāzās krēslā un pakratīja stetoskopu pacientes virzienā.

—          Jūsu gados, — viņš pavēstīja, — kaut pēc izskata liekaties maldinoši vāra, jūsu veselība ir apbrīnojami laba.

—            Esmu pārliecināta, ka vispār man nekas nekait, — mis Mārpla piekrita. — Taču jāatzīst, ka jūtos mazliet sagurusi — mazliet pārpūlējusies.

—    Jūs jau joņojat apkārt. Šie vēlie vakari Londonā.

—          Jā, protams. Mūsdienās Londona ir diezgan nogurdinoša. Un gaiss — tik piesārņots. Nav salīdzināms ar svaigo piejūras gaisu.

—    Scntmerimīdas gaiss ir svaigs un patīkams.

—          Taču bieži vien mikls un diezgan dūmakains. To, vai zināt, nevar saukt par uzmundrinošu.

Doktors Heidoks ieinteresēts uzlūkoja mis Mārplu.

—     Es jums atsūtīšu toniku, — viņš pakalpīgi ieteicās.

—     Paldies, doktor! Istonas sīrups vienmēr nāk par labu.

—             Nevajag manā vietā nodarboties ar zāļu parakstīšanu, cienītā!

—           Diezin, varbūt gaisa maiņa… — Mis Mārpla pavērās ārstā nevainīgi zilām acīm.

—    Jūs tikko bijāt projām trīs nedēļas.

—          Jā, zinu. Bet cs biju Londonā, kura, kā jau jūs norādījāt, ir visai nogurdinoša. Un tad vēl ziemeļos — rūpnieciskajā apgabalā. Uzmundrinošs jūras gaiss — pavisam kaut kas cits.

Doktors Heidoks sakravāja somu. Tad smaidot pagriezās.

—            Nu labi, uzklausīsim, kāpēc esat mani izsaukusi, — viņš noteica. — Sakiet skaidri un gaiši, ko gribai, un es to atkārtošu vārds vārdā. Tātad jūs vēlaties, lai es kā profesionālis iesaku jums jūras gaisu…

—           Zināju, ka jūs mani sapratīsiet, — mis Mārpla pateicīgi sacīja.

—            Jūras gaiss, tas ir lieliski. Tātad tūlīt pat dodieties uz Istbornu, vai arī jūsu veselībai draud nopietnas briesmas.

—          Man liekas, Istbornā ir pārāk auksts. Es biju iedomājusies dienvidu piekrasti.

—    Nu, tad uz Bornmutu vai Vaita salu.

Mis Mārplas acis iedzirkstījās.

—    Manuprāt, mazās pilsētiņas ir daudz jaukākas.

Doktors Heidoks atkal apsēdās.

—           Jūs esat pamodinājusi manu ziņkāri. Kāds mazs piejūras miestiņš jums ir padomā?

—    Nu, es domāju — Dilmuta.

—            Jauka maza pilsētiņa. Diezgan garlaicīga. Kāpēc tieši Dilmuta?

Mirkli mis Mārpla klusēja. Viņas acīs atkal varēja manīt satraukumu. Viņa atbildēja:

—           Iedomājieties, kādudien jūs nejauši atklājat ko tādu, kas norāda, ka pirms daudziem gadiem — deviņpadsmit vai divdesmit — ir notikusi slepkavība. To zināt tikai jūs, nevienam citam nekad nav radušās ne vismazākās aizdomas. Ko jūs darītu?

—    Slepkavība pagātnē?

—    Jā, tieši tā.

Doktors Heidoks brīdi iegrima pārdomās.

—           Juridisku kļūdu nav bijis? Neviens no šā nozieguma nav cietis?

—    Šķiet, ka fie.

—    Khm. Slepkavība pagātnē. Slepkavība ar noilgumu. Nu, es

teikšu tā. Es to vairs neuzjundltu, — lai paliek pagātnei. Iepīties slepkavības izmeklēšanā ir bīstami. Pat ļoti bīstami.

—    Par to jau es arī baidos.

—      Mēdz teikt, ka noziedznieks vienmēr atkārto savus noziegumus. Tas nav tiesa. Ir ari tādi ļaundari, kas izdara noziegumu, netiek pieķerti un otrreiz vairs nemēģina bāzt galvu cilpā. Neteikšu, ka viņi pēc tam dzīvo laimīgi — tam nu es neticu —, ir dažādi atmaksas veidi. Taču vismaz ārēji viss šķiet kārtībā. Varbūt tieši tā bija Madlēnas Smitas vai Lizijas Bordenas lietā. Madlēnai Smitai neko nevarēja pierādīt, un Li/iju Bordenu attaisnoja — tomēr daudzi viņas uzskata par vainīgām. Varu nosaukt vēl dažu labu. Šie cilvēki savus noziegumus nekad nav atkārtojuši — ar vienu noziegumu panākts, ko vēlējušies, un viņi paliek apmierināti. Bet ja nu viņus kaut kas apdraudētu? Varbūt arī tas jūsu slepkava, lai kas viņš vai viņa būtu, pieder pie tās kategorijas. Izdarījis noziegumu un, neviena nepieķerts, ticis cauri sveikā. Bet ja nu pēkšņi kāds sāk ošņāt, rakņāties senos notikumos, okšķerēt un pētīt jebkuru sīkumu, līdz, iespējams, beidzot nonāk pie mērķa? Ko tad tas jūsu slepkava iesāks? Smaidīdams nolūkosies, kā vajātāji nāk arvien tuvāk un tuvāk? Nē, ja runa nav par principiem, es ieteiktu atstāt visu, kā ir. — Un viņš atkārtoja jau iepriekš teikto: — Es pagātni neuzjundītu.

—    Ne jau es tur esmu iejaukta, bet gan divi jauki bērni. Es jums pastāstīšu!

Mis Mārpla izstāstīja visu, ko dzirdējusi, un Heidoks klausījās.

—    Apbrīnojami, — viņš noteica, kad mis Mārpla apklusa. — Cik neparasta sagadīšanās. Viss šis gadījums ir neparasts. Jūs jau laikam saprotat, pie kā tas var novest.

—     Ak, protams. Taču nedomāju, ka tas būtu ienācis prātā jaunajiem cilvēkiem.

—    Tas sagādās daudz nelaimīgu brīžu, un tad viņi vēlēsies, kaut nekad nebūtu iejaukušies. Noslēpumus nevajag vilkt dienas gaismā. Taču, ziniet, es varu saprast arī šā jaunekļa Džailsa viedokli. Lai velns par stenderi, es pats to nevarētu tā atstāt! Pat tagad mani moka ziņkāre…

Ārsts apklusa un bargi paskatījās mis Mārplā.

—    Tātad tāpēc jūs meklējat iemeslus, lai dotos uz Dilmutu. Iejaucaties darīšanās, par kurām jums nav nekādas daļas.

—           Gluži tā vis nav, doktor Heidok. Esmu noraizējusies par tiem abiem. Viņi ir tik jauni, nepieredzējuši un pārāk uzticas cilvēkiem. Es jūtu, ka man tur jābūt, lai viņus pieskatītu.

—            Tātad tāpēc jūs braucat! Lai viņus pieskatītu. Vai jūs, cienītā, nekad nevarat palikt mala, kad runa ir par slepkavību? Pat par slepkavību pagātnē?

Mis Mārpla pasmaidīja savu koķeto smaidiņu

—           Bet jūs taču arī domājat, ka pāris nedēļu Dilmuta manai veselībai nāktu par labu, vai ne?

—            Drīzāk tās jūs pazudinās, — doktors Heidoks noteica. — Bet jūs jau mani neklausīsiet!

III

Iedama pie draugiem — pulkveža Bentrija un misis Bentrijas, mis Mārpla pulkvedi satika jau pa ceļam — viņš nāca ar bisi pār plecu un spanielu, kas tecēja saimniekam pa pēdām. Viņš sirsnīgi sveicināja mis Mārplu.

—     Priecājos, jūs atkal redzot. Kā klājas Londonai?

Mis Mārpla atteica, ka Londonai klājoties lieliski. Māsasdēls esot viņu aizvedis uz vairākām teātra izrādēm.

—             Varu saderēt, ka intelektuālām. Man gan patīk tikai operetes.

Mis Mārpla pavēstīja, ka esot noskatījusies kādu krievu lugu — ļoti interesantu, varbūt vienīgi mazliet par garu.

—             Krievi! — pulkvedis Betlijs nesavaldīgi iesaucās. Reiz slimnīcā viņam kāds bija iedevis palasīt Dostojevska romānu.

Viņš piebilda, ka Dolliju mis Mārpla sastapšot dārzā.

Misis Bentrija gandrīz vienmēr bija sastopama dārzā. Dārzkopība bija šās dāmas kaislība. Viņas iecienītākā lasāmviela bija puķu sīpolu katalogi un sarunas parasti saistījās ar jaunumiem prīmulu, puķu sīpolu, košumkrūmu un akmensdārzu pasaulē. Pirmais, ko mis Mārpla pamanīja, bija apjomīga, pabālējušos tvīda svārkos tērpta pēcpuse.

Izdzirdējusi tuvojošos soļus, misis Bentrija stenēdama un viebdamās izslējās — no iecienītās nodarbošanās viņa bija iedzīvojusies rcimatiskā —, ar zemaino roku pārvilka pār sakarsušo pieri un sasveicinājās ar draudzeni.

—    Dzirdēju, ka esat atgriezusies, Džcina, — viņa sacīja. — Vai manas jaunās dclfinijas nav jaukas? Un vai esal pamanījusi jaunās mazās gcnciānas? Ar tām dabūju krietni pamocīties, bet nu laikam būs ieaugušas itin labi. Tagad tik vajag lietu. Ilgi bijis pārāk sauss. — Tad viņa piebilda: — Estcrc man teica, ka jūs esot slima un palikusi uz gultas. — Estcrc bija misis Bcntrijas virčja un sakarniecc saiknē ar ciematu. — Priecājos, ka tas nav tiesa.

—   Tikai neliels sagurums, — mis Mārpla atteica. — Doktors Heidoks domā, ka par labu man nāktu jūras gaiss. Esmu mazliet pārpūlējusies.

—   Vai, jūs taču nevarat braukt projām tagad, — misis Bentrija iesaucās. — Šis neapšaubāmi ir vislabākais laiks dārzā. Jūsu dzīvžogs noteikti tikko ir sācis saplaukt.

—    Doktors Heidoks domā, ka tas būtu ieteicami.

—     Nūja, doktors Heidoks nav tāds muļķis kā dažs labs, — misis Bentrija negribīgi piekrita.

—    Es gribēju uzzināt par jūsu virēju, Dollij.

—     Kādu virēju? Jums vajadzīga virēja? Jūs taču nedomājat to sievišķi, kura dzēra, ko?

—    Nē, nē, nē! To otru, kura ccpa tik gardas kūciņas. Viņas vīrs bija virssulainis.

—     Ā, jūs domājat Viltoto Bruņurupuci [3] , — misis bentrija saprotoši atsaucās. — Sieviete ar tik sērīgu seju un tādu balsi, ka likās, viņa tūdaļ izplūdīs asarās. Laba virēja. Vīrs gan bija resns un paslinks. Artūrs vienmēr sacīja, ka viņš atšķaidot viskiju. Es gan nezinu. Cik nepatīkami, ka viens no laulāta pāra parasti nekur nav derīgs. Viņi saņēma mantojumu no kāda iepriekšējā darba devēja un atvēra pansiju kaul kur dienvidu piekrastē.

—    Tā jau cs domāju. Vai tas nebija Dilmutā.'

—    Kā tad. Jūras alejā 14, Dilmutā.

—    Man ienāca prātā, — ja jau doktors Heidoks iesaka jūras gaisu, tad cs varētu doties pie… — vai viņiem uzvārds ir Sondersi?

—      Jā. Lieliska doma, Džcina. Neko labāku jūs nevarētu izdomāt. Misis Sondersa pratīs par jums parūpēties, un, tā kā pašlaik nav sezona, viņi ar patiesu prieku jūs uzņems un neprasīs pārāk lielu maksu. Laba virtuve un jūras gaiss jūs ātri vien atkopsities. 1

—    Paldies, Dollij, — mis Mārpla noteica. — Ceru, ka tā būs.

6. nodala vingrinājums dedukcijā

—     Kā tev šķiet, kur atradās līķis? Šeit? — Džailss jautāja. Abi stāvēja Hilsaidas hallē. Viņi bija atbraukuši iepriekšējā vakarā, un nu Džailss bija pilnā spārā aizrāvies ar izmeklēšanu. Viņš jutās iepriecināts kā mazs zēns, kas ticis pie jaunas rotaļlietas.

—           Jā, laikam, — Gvenda atsaucās. Viņa pakāpās augšā un paskatījās lejup. — Jā, liekas, tā arī bija.

—           Pictupies, — Džailss ieteica. — Atceries, tev taču ir tikai trīs gadiņi.

Gvenda paklausīgi pietupās.

—            Vai tu droši zini, ka neredzēji cilvēku, kas izteica šos vārdus?

—           Es neatceros viņu redzējusi. Viņš laikam atradās mazliet tālāk — jā, tur. Redzēju tikai ķepas.

—     Ķepas! — Džailss pavīpsnāja.

—    Tās bija ķepas! Pelēkas ķepas — nevis cilvēka rokas.

—          Bet, Gvenda! Te taču nav notikusi «Slepkavība Morgielā» [4] . cilvēkam nav ķepu!

—     Bet viņam bija!

Džailss šaubīdamies palūkojās Gvcndā.

—    To tu vēlāk būsi piedomājusi. Gvenda lēni ierunājās:

—            Varbūt tev šķiet, ka es to visu esmu izdomājusi? Zini, Džails, esmu par to daudz domājusi. Un man daudz ticamāk liekas, ka tas viss ir bijis sapnis. Tā taču varētu būt. Tāds sapnis, kas bērnu sabiedē tik stipri, ka redzētais nekad neizgaist no prāta. Varbūt šis ir īstais izskaidrojums? Jo šķiet — nevienam visā Dilmutā nav ne jausmas par to, ka te jebkad notikusi slepkavība, kāds negaidīti nomiris vai pēkšņi pazudis vai vispār ar šo māju saistās kaut kas neparasts.

Džailss pārvērtās — kļuva līdzīgs puisēnam, kam viņa jaunā, jaukā rotaļlietiņa tikko atņemta.

—            Jā, varbūt tas tiešām bijis tikai ļauns murgs, — viņš negribīgi piekrita. Pēkšņi viņa seja noskaidrojās. — Nē, — viņš paziņoja, — es tam neticu. Tu varēji nosapņot pērtiķa ķepas vai mironi, bet — lai mani sasper jods, ja tu varēji nosapņot to citātu no «Malfi hercogienes».

—           Varbūt es šīs rindas biju kaut kur dzirdējusi un vēlāk tās nosapņoju?

—          Nedomāju, ka ir kāds bērns, kas būtu uz to spējīgs. Ja nu vienīgi dzirdējis šos vārdus ļoti saspringtā situācijā — un, ja tā, tad mēs atkal nonākam turpat, kur sākām. Pag, es sapratu! Sapnī tu redzēji ķepas\ Tu redzēji līķi, dzirdēji tos vārdus, pārbijies līdz nāvei, tad tas viss tev vēlreiz parādījās murgos, turklāt tu vēl redzēji arī pērtiķa ķepas, — varbūt tev vispār bija bail no pērtiķiem.

Gvenda gan neizskatījās visai pārliecināta.

—    Šķiet, tā varēja būt… — viņa lēni noteica.

—          Kaut tu atcerētos vēl ko… Nāc lejā… Aizver acis. Padomā… Vai tev vairāk nekas neiekrīt prātā?

—          Nē, Džails… Jo vairāk cs domāju, jo neticamāk viss rādās… Zini, es pat sāku šaubīties, vai vispār jebkad esmu ko redzējusi. Varbūt tovakar teātrī cs pārdzīvoju garīgu satricinājumu.

—            Nē. Kaut kas te noteikti ir nolicis. Arī mis Mārpla tā domā. Un kā ar «Helēnu»? Tev taču vajadzētu kaut ko atcerēties par Helēnu?

—    Es neko neatceros. Tas ir tikai vārds.

—    Varbūt tas pat nav īstais vārds?

—    Ir gan. Tā bija Helēna.

Gvenda iecirtās un palika pārliecināta par savu taisnību.

—           Ja tu tik noteikti zini, ka tā bija Helēna, tad taču tev vajadzētu par viņu kaut ko atcerēties, — Džailss saprātīgi piebilda. — Vai tu viņu labi pazini? Vai viņa dzīvoja šeit? Varbūt tikai viesojās?

—           Es taču tev teicu, ka nezinu. — Gvenda šķita saspringta un uzbudināta.

Džailss mēģināja kaut ko izzināt no citas puses.

—    Ko vēl tu atceries? Savu tēvu?

—    Nē. Tas ir — nemāku teikt. Redzi, man vienmēr ir bijusi viņa fotogrāfija. Tante Elisona aizvien atgādināja: «Tas ir tavs tētis.» Šeit, šajā mājā, es viņu neatceros…

—    Un kalpotāji.., auklītes… vai kaut ko tamlīdzīgu?

—      Nē, itin neko. Jo vairāk es cenšos ko atcerēties, jo neskaidrāks viss kļūst. Tas, ko es zinu, ir manī dziļi slēpts, — piemēram, kad es automātiski devos pie tām durvīm. Nekādas durvis cs tur neatcerējos. Ja tu mani tik ļoti neuztrauktu, Džails, varbūt es ar laiku visu atcerētos. Lai nu kā, noskaidrot visu uzreiz nav nekādu cerību. Tas noticis pārāk sen.

—    Tik bēdīgi nemaz nav — to atzina pat vecā mis Mārpla.

—    Viņa mums pat neieteica, ar ko sākt, — Gvenda piebilda,

—    lai gan pēc spīduma acīs kļuva skaidrs, ka viņai ir ko teikt. Interesanti, kā viņa būtu rīkojusies.

—     Es gan nedomāju, ka viņa varētu ieteikt ko tādu, kas mums pašiem nebūtu ienācis prātā, — Džailss pārliecināti sacīja.

—     Jāizbeidz šī prātošana un jāķeras klāt sistemātiski. Sākums jau ir — es esmu izpētījis draudzes nāves gadījumu reģistru. Nevienas piemērota vecuma «Helēnas» tur nav. Īstenībā tur vispār nav nevienas pašas Helēnas, kas būtu mirusi tajā laikā, vistuvākais variants ir dcviņdcsmitčctrgadīgā Elena Paga. Tagad mums jānolemj, kāds varētu būt nākamais loģiskais solis. Ja tavs tēvs un, iespējams, pamāte dzīvojuši šajā mājā, tad viņi to ir vai nu nopirkuši, vai noīrējuši.

—       Pēc Fostera — mūsu dārznieka — vārdiem, pirms Hcngreivicm šeit dzīvojuši kaut kādi Elvortiji, bet pirms viņiem — misis Findcjsonc. Vairāk neviens.

—     Varbūt tavs tēvs māju nopircis, nodzīvojis šeit tikai īsu laiciņu un atkal to pārdevis. Taču cs domāju, ka viņš māju noīrējis, visticamāk — noīrējis mēbelētu. Ja tā, mums jāgriežas pie namīpašumu aģentiem.

Namīpašumu aģentu sameklēšana nebija grūts uzdevums. Dilmutā bija tikai divas aģentūras. Vilkinsona birojs bija darbu uzsācis samērā nesen. Tas ticis atvērts pirms vienpadsmit gadiem. Šī aģentūra galvenokārt nodarbojās ar mazām vasarnīcām un jaunajiem namiem pilsētiņas tālākajā nomalē. Otra aģentūra, Gelbreita un Penjlerlija birojs, bija tā, ar kuras starpniecību Gvenda bija nopirkusi Hilsaidu. Ieradies birojā, Džailss klāja vaļā savu sakāmo. Viņi abi ar sievu esot sajūsmā kā par Hilsaidu, lā par Dilmulu pašu. Misis RTda nejauši atklājusi, ka agrā bērnībā neilgu kļiku šeit d/.īvojiļsi. Atmiņas par šo vietu saglabājušās gan visai neskaidras, bet sievai šķietot, ka tješi lli|saida ir tas nams, kur viņa mitinājusies, īsti pārliecināta viņa tomēr neesot. Varbūt kungiem saglabājušies kādi pieraksti, kas liecinātu, ka māja reiz izīrēta majoram Helidcjam? Tas varētu būt pirms astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadiem.

Misters Penderlijs rokas vien noplātīja.

—    Baidos, ka nevarēšu jums to pateikt, mister Rīd. Tik vecu dokumentu mums nav, proti, ja runājam par īstermiņa īres līgumiem. Ļoti žēl, bet nevaru jums palīdzēt. Redziet, ja mūsu vecākais rakstvedis misters Narakots vēl būtu dzīvs — viņš nomira pagājušajā ziemā —, varbūt viņš varētu sniegt kādas ziņas. Viņ^m bija lieliska atmiņa, patiesi izcila atmiņa. Viņš nostrādāja pie munļs gandrīz trīsdesmit gadus.

—    Un neviens cits to nevarētu atcerēties?

—   Mūsu darbinieki visi ir samērā jauni. Protams, vēl ir palicis pats vecais misters Gelbrcils. Viņš pirms pāris gadiem aizgāja pensijā.

—    Varbūt cs drīkstu viņam to pajautāt? — Gvenda ieminējās.

—    Es gan īsti nezinu… — misters Penderlijs šaubījās. — Pērn viņu ķērā trieka. Slimība atstājusi manāmu iespaidu. Vecajam vīram jau ir pāri astoņdesmit.

—    Vai viņš dzīvo Dilmutā?

—     Jā. Viņa mājas sauc Kalkulas nams. Ļoti jauks mazs īpašums pie Sītonroudas. Bet es nedomāju…

II

Cerību gan nav daudz, — Džailss teica Gvendai. — Bet nekad neko nevar zināt. Nedomāju, ka vajadzētu rakstīt. Aiziesim uz turieni ctbi un pamēģināsim šo apburt ar savas personības valdzinājumu.

Kalkutas namu ieskāva labi kopts dār/s; arī viesistaba, kurā viņus ieveda, bija spodra, lai gan nedaudz pārblīvēta. Oda pēc vaska un tīrāmā līdzekļa. Misiņš laistījās. Logu apmales bagātīgi rotātas.

Istabā ienāca vāja pusmūža sieviete ar aizdomīgu skatienu.

Džailss īsumā sniedza paskaidrojumus, un izteiksme, kas raksturīga cilvēkam, kurš jau sagatavojies atvairīt putckļsūcēju pārdevēja uzbrukuma, no mis Gelbreitas sejas nozuda.

—    Atvainojiet, bet cs nedomāju, ka varēšu jums palīdzēt, — viņa sacīja. — Tas taču bijis tik sen.

—    Dažreiz jau kaut kas paliek atmiņā, — Gvenda ierunājās.

—    Protams, es pati par to neko nevaru zināt. Nekad neesmu bijusi saistīta ar tēva darījumiem. Majors Helidcjs, jūs sakāt? Nē, neatminu Dilmutā manījusi cilvēku ar tādu vārdu.

—    Varbūt jūsu tēvs varētu ko atcerēties, — Gvenda ieminējās.

—    Tēvs? — Mis Gelbreita papurināja galvu. — Viņš neko daudz vairs neievēro, un atmiņa viņam ir ļoti vāja.

Gvendas domīgais skatiens pievērsās Benaresas misiņa galdiņam, tad pārslīdēja uz mclnkoka zilonīšu virkni, kas bija izkārtojušies uz kamīna dzegas.

—     Varbūt viņš tomēr varētu ko atcerēties, — viņa sacīja, — jo mans tēvs toreiz tikko bija atgriezies no Indijas. Jūsu māju taču sauc par Kalkutas namu?

Viņa apklusa, gaidīdama atbildi.

—   Jā, — mis Gelbreita apliecināja. — Tēvs kādu laiku dzīvoja Kalkutā. Veikala darījumos. Tad sākās karš, un 1920. gadā viņš mantoja līdzdalības tiesības šejienes firmā, taču tēvs vienmēr ir sacījis, ka labprāt būtu atgriezies Indijā. Tomēr manai mātei tālā zeme nebija pa prātam, un, protams, nevar teikt, ka turienes klimats būtu īpaši veselīgs. Nu, nezinu, varbūt jūs varētu satikties ar tēvu. Es gan nezinu, vai viņš šodien ir omā…

Viņi tika ievesti mazā, patumšā kabinetā. Iekārtots lielā, paplukušā ādas krēslā, tur sēdēja vecs džentlmenis ar baltām valzirga ūsām. Viņa seja bija savilkta mazliet šķībi. Kamēr meita iepazīstināja tēvu ar atnācējiem, vecais džentlmenis atzinīgi nopētīja Gvendu.

—     Atmiņa jau vairs nav agrākā, — viņš ne visai skaidri noteica. — Jūs sakāt — Helidcjs? Nē, tādu vārdu neatminu. Jorkšīrā, skolā, bija kāds zēns… bet tas jau vairāk nekā pirms septiņdesmit gadiem.

—     Mēs domājam, ka viņš bija noīrējis Hilsaidu, — sacīja Džailss.

—     Hilsaidu? Vai tad to sauca par Hilsaidu? — mistera Gelbreita kustīgais plakstiņš aizvērās un atvērās. — Tur dzīvoja Findejsone. Jauka sieviete.

—           Mans tēvs varbūt noīrēja namu ar visām mēbelēm… Viņš tikko bija pārradics no Indijas.

—          Indija? Jūs sakāt — Indija? Atceros vienu puisi — armijas cilvēku. Viņš pazina to nelieti Mohamcdu Hasanu, kurš mani piešmauca ar paklājiem. Viņam bija jauna sieva… un bērniņš… maza meitenīte.

—    Tā biju es, — Gvenda noteikti paziņoja.

—           Pa-ticšām… ko jūs sakāt! Jā, jā, laiks nu gan skrien! Kā viņu sauca? Gribēja īrēt mēbelētu māju… jā… misis Findcjsonei pa ziemu vajadzēja braukt uz Ēģipti vai tamlīdzīgu vietu… viena vienīga muļķošanās! Kā tad viņu sauca?

—    Helidcjs, — Gvenda pateica.

—          Jā, mīļā, tā bija — Helidcjs. Majors Helidcjs. Jauks puisis. Ļoti skaista sieva — pavisam jauniņa — gaišmataina, gribēja būt tuvāk savējiem radiniekiem, vai kā viņus. Jā, ļoti skaista.

—    Kas bija viņas radinieki?

—           Nav ne jausmas. Ne mazākās jausmas. Jūs neesat viņai līdzīga.

Gvendai gandrīz paspruka: «Tā bija tikai mana pamāte,» — bet viņa novaldījās, lai visu vēl vairāk nesarežģītu, un tikai pajautāja:

—    Kā viņa izskatījās?

Misters Gelbreits negaidīti atteica:

—           Izskatījās satraukta. Tā viņa izskatījās — satraukta. Jā, ļoti jauks puisis, tas majors. Ieinteresējās, kad pateicu, ka esmu bijis Kalkutā. Ne tā kā tie puišeļi, kas nekad nav spēruši kāju ārpus Anglijas. Aprobežota — lūk, kāda ir jaunatne. Es nu gan esmu redzējis pasauli. Kā viņu sauca — to armijnieku, kas gribēja īrēt mēbelētu māju?

Viņš bija kā vecs gramofons, kas spēlē nodilušu plati.

—           Sentkaterina. Tā gan. Noīrēja Scntkaterinas māju… sešas ginejas nedēļā… kamēr misis Findcjsone bija Ēģiptē. Tur arī nomira, nabadzīte. Māju pārdeva izsolē… kas gan to nopirka? Elvortiji… jā… bars sievišķu… māsas. Nomainīja nosaukumu — Sentkaterina esot pārāk katoliski. Necieta neko katolisku… Sūtīja visādus traktātus… Neglītas, visas kā viena… Interesējās par nēģeriem… Sūtīja šiem ūzas un bībelcs. Ļoti jau nu rūpējās par pagānu atgriešanu.

Pēkšņi vecais vīrs nopūtās un atgāzās krēslā.

—          Tik sen, — viņš noguris nomurmināja. — Nevaru atcerēties vārdus. Puisis no Indijas… jauks puisis… Gledisa, esmu piekusis! Atnes, lūdzu, man tēju!

Patencinājuši veco vīru un viņa meitu, Džailss un Gvenda devās projām.

—          Tātad tas ir pierādīts, — Gvenda sacīja. — Mans tēvs un es esam bijuši Hilsaidā. Ko darīsim tālāk?

—           Es nu gan esmu bijis muļķis! — Džailss iesaucās. — Samcrscthausa!

—    Kas ir Samcrscthausa?

—           Arhīvs, kur var atrast ziņas par laulībām. Es došos turp un noskaidrošu par tava tēva laulībām. Pēc tavas tantes vārdiem, viņš apprecējies otrreiz tūlīt pēc ierašanās Anglijā. Saproti, Gvenda, — mums to vajadzēja jau agrāk iedomāt — ir pilnīgi iespējams, ka «Helēna» ir kāda tavas pamātes radiniece — varbūt jaunākai māsa. Uzzinājuši viņas uzvārdu, mēs varam tikt uz pēdām kādam, kurš zinātu, kas Hilsaidā nolicis. Atceries, tas večuks teica, ka viņi gribējuši māju Dilmutā, lai būtu tuvāk misis Helidejas radiem. Ja viņas radinieki dzīvo netālu, mēs varam kaut ko uzzināt.

—     Džails, — Gvenda iesaucās, — tu esi lielisks!

III

Galu galā Džailss tomēr uz Londonu neaizbrauca. Lai gan viņa enerģiskā daba lika viņam šaudīties šurp turp un darīt visu pašam, šoreiz viņš piekrita, ka pietiks ar parastu pieprasījumu.

Viņš pieteica tālsarunu ar savu biroju.

—   Klāt ir! — viņš priecīgi iesaucās, kad pienāca gaidītā atbilde.

Džailss izvilka no aploksnes apliecinātu laulības līguma

kopiju.

—         Nu tad klausies, Gvenda. Piektdiena, 7. augusts, Kcnsigtonas laulību reģistrācijas birojs. Kelvins Džcimss Helidcjs un Helēna Spenlova Kenedija.

Gvenda spalgi iesaucās:

—    Helēna?

Abi saskatījās.

—    Bet… bet… tā nevar būt viņa, — Džailss lēni iesāka. — Es gribēju teikt… viņi izšķīrās, šī sieviete apprecējās otrreiz… un aizbrauca.

— Mēs nezinām, — Gvenda noteica, — vai viņa aizbrauca… Viņa vēlreiz paraudzījās uz skaidri uzrakstīto vārdu: «Helēna Spenlova Kenedija.» Helēna…

7. nodala doktors Kenedijs

Dažas dienas vēlāk, asajā vējā pastaigājoties pa Esplanādi, Gvenda pēkšņi apstājās pie vienas no stiklotajām nojumēm, par ko, tālredzīgi apsverot apmeklētāju ērtības, bija parūpējusies municipalitāte.

—    Mis Mārpla? — viņa neviltotā pārsteigumā iesaucās.

Jo patiešām — tā bija mis Mārpla, rūpīgi ieģērbusies biezā, pūkainā mētelī un ievīstījusies šallēs.

—            Jūs laikam esat pārsteigta, sastopot mani šeit, — mis Mārpla mundri ierunājās. — Ārsts man ieteica pārmaiņas pēc padzīvot pie jūras, un jūs Dilmutu notēlojāt tik pievilcīgu, ka cs nolēmu braukt šurp, — turklāt manas draudzenes bijušai virējai un sulainim šeit pieder pansija.

—    Kāpēc jūs mūs neapciemojāt? — Gvenda gribēja zināt.

—          Veci ļaudis var būt gaužām apnicīgi, mana mīļā. Jaunlaulātos nevajag traucēt. — Viņa pasmaidīja par Gvendas mēģinājumu iebilst. — Jūs, protams, būtu mani ļoti mīļi uzņēmuši. Un kā jums abiem klājas? Vai gadījies kas jauns šai noslēpumainajā lietā?

—            Mēs esam tikuši uz pēdām, — apsēdusies mis Mārplai līdzās, Gvenda paziņoja.

Viņa sīki izklāstīja visu, ko viņi līdz tam bija paguvuši uzzināt.

—            Un tagad, — viņa pabeidza, — mēs esam ievietojuši sludinājumus vairākās avīzēs — gan vietējās, gan arī The Times un citos lielākajos dienas laikrakstos. Mēs lūdzām, lai jebkurš, kam būtu kas zināms par Helēnu Spenlovu Helideju, dzimušu Kcnediju, paziņo mums par to, nu un tā tālāk. Domāju, ka vajadzētu taču saņemt vismaz kādu atbildi, vai ne?

—    Es jums pilnīgi piekrītu, mana dārgā, pilnīgi piekrītu.

Mis Mārplas balss, kā vienmēr, skanēja rāmi, bet acīs iezibējās

satraukums. Viņa uzmeta strauju, vērtējošu skatienu blakus sēdošajai meitenei. Gvendas sirsnībā jautās kas neīsts. Mis

Mārpla manīja, ka flvcnda liekas satraukta. Tas, ko doktors Heidoks bija nosaucis par «varbūtībām», acīmredzot bija ienācis prātā ari viņai. Jā, bet nu jau ir par vēlu atkāpties…

Mis Mārpla kā atvainodamās maigi sacīja:

—           Es tiešām esmu ļoti ieinteresējusies par to visu. Ziniet, manā dzīvē ir tik maz kā aizraujoša. Jūs, cerams, nedomāsiet, ka esmu ļoti ziņkārīga, ja lūgšu dot man ziņu, kā jums sokas.

—          Protams, mēs jums to pastāstīsim, — Gvenda silti atteica. — Jūs uzzināsiet visu. Ja nebūtu jūs, es tagad mēģinātu pierunāt ārstus, lai mani liek trakonamā. Pasakiet, kur esat apmetusies, un jums noteikti jāatnāk ciemos kaut ko iedzert, — es gribēju teikt — uz tasi tējas, — un jāapskata māja. Jums taču jāredz, nozieguma vieta, vai ne?

Gvenda iesmējās, taču smiekli skanēja mazliet saspringti.

Kad Gvenda bija aizgājusi, mis Mārpla viegli pašūpoja galvu un sarauca pieri.

II

Džailss un Gvenda katru dienu nepacietīgi gaidīja pastu, taču sākumā viņu cerības nepiepildījās. Viņi saņēma tikai divas vēstules no privātdetektīviem, kuri paziņoja, ka esot profesionāļi un labprāt veiktu šos meklējumus viņu vietā.

—          To var atlikt ari uz vēlāku laiku, — sacīja Džailss. — Ja mēs arī iesaistīsim kādu detektīvu aģentūru, tad tai ir jābūt pirmšķirīgai firmai, nevis tādai, kas zvejo klientus pa pastu. Bet es tiešām nedomāju, ka viņi varētu izdarīt ko vairāk par mums.

Džailsa optimisms (un pašapziņa) apstiprinājās pēc pāris dienām. Pienāca vēstule skaidrā, tomēr nc visai saprotamā rokrakstā, kas uzreiz liecina par rakstītāja profesiju.

«Golshila, Vudlīboltona.

God. kungs!

Atbildu uz Jūsu The Times ievietoto sludinājumu, — Helēna Spcnlova Kenedija ir mana māsa. Jau vairākus gadus neesmu neko par viņu dzirdējis un būšu ļoti priecīgs kaut ko uzzināt.

Ar cieņu

Džeimss Kenedijs, M. D.»

—     Vudlīboltona, — Džailss sacīja. — Tas nav pāfāk tāiu. Vudlīkcitipa ir populāra pikniku viela. Tas ir tīreļos. Apmērafn trīsdesnlit jūdzes no šejienes. Aizrakstīsim doktoram Kenedijam un pajautāsim, vai munls ierasties pie viņa, vai arī viņš gribētu atbraukt pie mums.

Atbildē bija teikts, ka doktors Kenedijs varot viņus pichemt nākamo trešdien; tad arī GVenda un Džailss devās ceļā.

Vudlīboltona bija kalna nOgāzē izpleties ciemats. Golshila bija augstākā šā ciematiņa māja, kura turklāt vēl atradās pašā kalrta galā; no tās pavērās skats uz Vudlīkempu uh tīrcļičm, kās sniedzās līdz pat jūrai.

—     Diezgan nemīlīga vieta. — Gvenda nodrebinājās.

Arī nams pats bija diezgan neomulīgs, un doktors Kenedijs acīmredzot nicināja tādus jaunievedumus kā centrālā apkure. Durvis atvēra tumšmataina, nē visai laipria sieviete. Viņa ai/vedā viesus cauri patukšai hallei līdz kabinetam, kur tos sagaidīja doktors Kenedijs. Kabinets bija liela, iegarena telpa ailgstienī griestiem, tā sienas aizņēma grāmatu plaukti.

Doktors Kenedijs bija pavecāks kungs sirmiem matietn un dzedrām acīm, pār kurām slīga kuplas uzacis. Skatiens asi nopētīja abus atnācējus;

—   Misters Un misis Rīdi? Sēdieties šeit, misis Rīda, tas laikam ir visērtākais krēsls šajā mājā. Ko jūs man pavēstīsiet?

Džailss bez aizķeršanās izklāstīja jau iepriekš izdomāto stāstu.

Viņi abi Jaunzēlandē nesen apprecējušies. Ieradušies Anglijā, kur sieva agrā bērnībā kādu laiciņu dzīvojusi un nu cenšas atrast senus ģimenes draugus vai cilvēkus, kas bijuši saistīti ar viņas ģimeni.

Doktors Kenedijs palika salts un nesatricināms. Izturējās pieklājīgi, taču viņu acīm redzami kaitināja šī kolonijļautiņu neatlaidība, sentimentālas ģimenes saiknes meklējot.

—     Un jūs domājat, ka mana māsa… mana pusmāsa — un, iespējams, arī es — esam ar jums kaut kādi saistīti? — viņš pieklājīgi, taču mazliet naidīgi pajautāja.

—    Viņa bija mana pamāte, — Gvenda atteica. — Mana tēva otrā sieva. Es, protams, viņu pārāk labi neatceros. Biju pavisam maziņa. Mans meitas vārds ir Helideja.

Doktors cieši palūkojās Gvendā, un pēkšņi viņa sejā atmirdzēja smaids. Nu tas bija pavisam cits cilvēks, ne vests vairs no atturības.

—          Ak Kungs! — viņš noteica. — Tikai nesakiet, ka esat mazā Gvenija!

Gvenda dedzīgi pamāja. Sen aizmirstais mīlināmais vārdiņš viņas ausīs skanēja pazīstami un nomierinoši.

—    Jā, — viņa apstiprināja. — Es esmu Gvenija.

—          Lai Dievs man stāv klāt! Pieaugusi un precējusies. Kā gan gadi skrien! Laikam… cik — piecpadsmit… nē, protams, daudz vairāk. Jūs droši vien mani neatceraties?

Gvenda papurināja galvu.

—           Es pat savu tēvu neatceros. Es gribēju teikt — viss ir kā dūmakā tīts.

—          Protams, Helidcja pirmā sieva bija no Jaunzēlandes, atceros, viņš man to stāstīja. Jauka zeme, vai ne?

—           Pati jaukākā zeme pasaulē, bet ari Anglijā man gluži labi patīk.

—            Esat atbraukuši paciemoties vai arī gribat apmesties uz dzīvi? — Viņš piezvanīja. — Mums noteikti jāiedzer lēja.

Kad garā auguma sieviete ienāca kabinetā, viņš norīkoja:

—          Tēju, lūdzu, un… ē… grauzdiņus ar sviestu vai… vai kūku, vai vienalga no.

Cienīgā ekonome izskatījās neapmierināta, tomēr atbildēja: «Jā, ser,» — un atstāja istabu.

—    Es parasti tēju nedzeru, — doktors Kenedijs paskaidroja.

—    Bet mums taču šī satikšanās jānosvin.

—           Jūs esat tik laipns, — Gvenda teica. — Nē, mēs neesam atbraukuši ciemos. Mēs esam nopirkuši māju. — Viņa uz brīdi apklusa, tad piebilda: — Hilsaidu.

Doktors Kenedijs izklaidīgi noteica:

—    Ak jā. Dilmutā. Jūs man no turienes rakstījāt.

—          Tā ir tik neparasta sagadīšanās, vai ne, Džails? — Gvenda turpināja.

—    Jā, tiešām, — Džailss atsaucās. — Pavisam neticama.

—             Saprotiet, māja tika pārdota, — Gvenda sacīja un, pamanījusi doktora Kencdija acīm redzamo neizpratni, piebilda:

—    Tā ir tā pati māja, kurā mēs kādreiz dzīvojām.

Doktors Kenedijs sarauca pieri.

—    Hilsaida? Bet… Ak jā, esmu dzirdējis, ka mājas nosaukums mainīts. Agrāk to sauca kaut kādas svētās vārdā — ja tā tiešām ir tā pati māja. Tas ir pie Līhcmplonas ceļa, kad iebrauc pilsētā, labajā pusē?

—    Jā.

—     Tad tā ir tā pati. Jocīgi, kā aizmirstas vārdi! Pag! Sentkaterina — tā to agrāk sauca?

—    Un es dzīvoju tur, vai ne? — Gvenda pajautāja.

—    Jā, protams, jūs tur dzīvojāt. — Viņš uzjautrināts skatījās Gvendā. — Kāpēc jūs iedomājāties tur atgriezties? Diez vai jūs īpaši daudz atceraties, ko?

—    Nē. Bet… es tur jūtos kā mājās.

—    Kā mājās, — doktors atkārtoja. Vārdi izskanēja bezkaislīgi, bet Džailss labprāt būtu uzzinājis, ko īsti doktors domā.

—   Tagad jūs saprotat, — Gvenda sacīja. — Es cerēju, ka jūs varēsiet man pastāstīt — par tēvu un Helēnu un… visu pārējo, — viņa neveikli nobeidza.

Doktors domīgi nolūkojās Gvendā.

—     Laikam Jaunzēlandē neviens neko daudz vis nezināja. Kā gan citādi? Nu, nav jau arī daudz ko stāstīt. Helēna — mana māsa — atgriezās no Indijas ar to pašu kuģi, ar kuru brauca jūsu tēvs. Kelvins bija atraitnis ar mazu meitiņu. Helēnai viņa kļuva žēl, vai arī viņa iemīlējās. Viņš bija vientuļš, vai arī varbūt viņš iemīlējās. Grūti pateikt, kā tas īsti bijis. Ieradušies Londonā, viņi apprecējās un atbrauca pie manis uz Dilmutu. Tajā laikā es strādāju tur. Kelvins Helidcjs likās jauks puisis, gan mazliet nervozs un pārpūlējies, taču šķita, ka viņi ir diezgan laimīgi — toreiz.

Mirkli klusējis, viņš turpināja:

—    Taču pēc nepilna gada viņa aizbēga ar kādu citu. Jūs jau to laikam zināt?

—    Ar ko viņa aizbēga? — Gvenda pajautāja.

Doktors pievērsa viņai skadio skatienu.

—     To māsa man nepateica, — viņš atbildēja. — Savus noslēpumus viņa man neuzticēja. Es jau manīju — nemaz nevarēju nemanīt, ka viņa un Kelvins nespēj īsti labi saprasties. Protams, nezināju, kāpēc. Pats vienmēr esmu bijis godīgs — pārliecināts, ka laulībā jāvalda uzticībai. Helēna nebūtu gribējusi, lai cs uzzinu, kas īsti notiek. Dzirdēju gan baumas — kur nu bez tām! — taču neviens vārdā netika nosaukts. Pie viņiem bieži

brauca viesi no Londonas vai vēl nezin no kurienes. Domāju, ka tas ir kāds no šiem cilvēkiem.

—    Vai tad viņi neizšķīrās?

—           Helēna negribēja šķirties. To man pateica Kelvins. Tāpēc cs iedomājos, varbūt gan pavisam aplam, ka tas ir kāds precēts vīrs. Kāds, kura sieva varbūt ir katoliete.

—     Un mans tēvs?

—           Arī viņš negribēja šķirties, — doktors Kenedijs pastrupi atteica.

—           Pastāstiet par manu tēvu, — Gvenda lūdza. — Kāpēc viņš tik pēkšņi nolēma mani sūtīt uz Jaunzēlandi?

Mirkli klusējis, Kenedijs atbildēja:

—           Šķiet, jūsu turienes radinieki nelika viņu mierā. Un pēc tam, kad pajuka otrā laulība, viņš, iespējams, nolēma, ka tā patiešām būs vislabāk.

—     Kāpēc viņš pats mani neveda uz turieni?

Doktors Kenedijs izklaidīgi paskatījās uz kamīna dzegu, meklēdams pīpes tīrāmo.

—    Ak, es nezinu… Viņš nebija īsti vesels.

—    Kas viņam kaitēja? Ar ko viņš nomira?

Atvērās durvis, un, nesot piekrautu paplāti, ienāca īgnā ekonome.

Uz paplātes bija grauzdiņi ar sviestu un ievārījums, kūku gan nebija. Doktors Kenedijs nenoteikti pamāja, lai Gvenda salej tēju tasītēs. To viņa arī izdarīja. Kad tasītes bija piepildītas un pasniegtas, Gvenda paņēma grauzdiņu, bet doktors Kenedijs mākslotā jautrībā ierunājās:

—            Pastāstiet, — ko esat izdarījuši ar māju? Es laikam to nemaz vairs nepazītu — kad būsiet pabeiguši pārkārtojumus.

—            Jā, mēs mazliet pārbūvējām vannas istabas, — Džailss atzinās.

Nenovērsdama skatienu no ārsta, Gvenda pārjautāja:

—    Ar ko nomira mans tēvs?

—          Tiešām nevaru pateikt, mana dāigā. Kā jau sacīju, viņš kādu laiku nejutās īsti vesels un galu galā aizbrauca uz sanatoriju — kaut kur austrumu piekrastē. Kādus divus gadus vēlāk viņš nomira.

—     Kur tieši sanatorija atradās?

—           Diemžēl to es vairs neatceros. Kā jau teicu, man liekas, kaut kur austrumu piekrastē.

Doktora izturēšanās bija kļuvusi izteikti atturīga. Džailss un Gvenda ātri saskatījās.

Džailss sacīja:

—      Varbūt jūs vismaz varat pateikt, kur viņš ir apglabāts? Skaidrs, ka Gvenda vēlētos apmeklēt tēva kapu.

Tīrīdams pīpi ar spalvu nazīti, doktors Kenedijs noliecās pār kamīnu.

—      Ziniet, — viņš nenoteikti ierunājās, — nedomāju, ka ir liela jēga pārāk pievērsties pagātnei. Senču kults — tā ir tīrā aplamība. Galvenais ir nākotne. Te nu jūs esat — jauni, veselīgi cilvēki, kam vēl visa dzīve priekšā. Domājiet par nākotni. Nav nekādas jēgas likt puķes uz kapa cilvēkam, kuru jūs, taisnību runājot, nemaz neesat pazinusi.

Gvenda stūrgalvīgi atkārtoja:

—     Es gribu redzēt sava tēva kapu.

—      Baidos, ka nevarēšu jums palīdzēt. — Doktora Kenedija balss skanēja laipni, bet vēsi. — Tas bija tik sen, un mana atmiņa vairs nav tāda kā agrāk. Pēc tam, kad jūsu tēvs atstāja Dilmutu, neesmu ar viņu ticies. Šķiet, reiz viņš man atrakstīja no sanatorijas, un, kā jau teicu, man palicis prātā, ka tas bija austrumu piekrastē, bet pat par to neesmu īsti pārliecināts. Un man nav ne jausmas, kur viņš ir apglabāts.

—    Jocīgi, — Džailss piebilda.

—     Nē, nav vis. Mūs abus saistīja Helēna. Es viņai biju ļoti pieķēries. Helēna ir mana pusmāsa, daudz jaunāka par mani, taču es centos viņu audzināt, cik vien labi pratu. Pirmšķirīgas skolas un tā tālāk. Taču diemžēl jāsaka, ka Helēna… nu, viņa vienmēr bija diezgan gaisīga. Vēl gluži jauna viņa iekūlās ķezā ar pavisam nevēlamu tipu. Es viņu izpestīju. Tad Helēna izlēma doties uz Indiju un precēties ar Volteru Feinu. Nu, tam gan nebija nekādas vainas, jauks zēns, Dilmulas labākā jurista dēls, taču, taisnību sakot, bezcerīgi garlaicīgs. Viņš Helēnu dievināja, bet viņa pat uz. viņa pusi neskatījās. Galu galā māsa tomēr pārdomāja un devās uz Indiju, lai apprecētos ar viņu. Taču, līdzko ieraudzīja līgavaini, viss bija cauri. Telegrammā lūdza naudu atpakaļceļam. Es to nosūtīju. Atceļā viņa satika Kclvinu. Viņi apprecējās, man neko nepaziņojuši. Es vienmēr esmu juties, tā teikt, neveikli par savu māsu. Tāpēc arī pēc viņas aizbēgšanas ar Kelvinu vairs nesatikāmies. — Tad viņš pēkšņi piebilda:

— Kur Helēna ir tagad? Jūs varat man to pateikt? Es labprāt ar viņu sazinātos.

—            Mēs nezinām, — Gvenda atbildēja. — Mēs itin neko nezinām.

—            Ai No jūsu sludinājuma es sapratu… — Viņš paraudzījās jaunajā pārī ar pēkšņu ziņkāri. — Sakiet, lūdzu, — kāpēc jūs likāt avīzē šo sludinājumu?

Gvenda iesāka:

—     Mēs gribējām satikt… — Un viņa apklusa.

—          Satikt kādu, ko jūs pati neatceraties? — Doktors Kenedijs izskatījās apjucis.

Gvenda ātri piebilda:

—            Domāju… ja es viņu satiktu… viņa man pastāstītu… par manu tēvu.

—          Jā, jā… Skaidrs. Man žēl, ka nevaru neko palīdzēt. Atmiņa vairs nav tāda kā agrāk. Un tas viss bija tik sen.

—            Varbūt jūs vismaz zināt, kas tā bija par sanatoriju? — Džailss ieminējās. — Tuberkulozes?

Doktora Kenedija seja atkal gluži vai pārakmeņojās.

—    Jā… jā, laikam gan.

—           Tad jau mēs to varēsim noskaidrot pavisam vienkārši, — Džailss noteica. — Paldies, ser, par to, ko pastāstījāt.

Viņš piecēlās, un arī Gvenda posās uz iešanu.

—          Liels paldies, — viņa sacīja. — Jums noteikti mūs jāapciemo Hilsaidā.

Abi atstāja istabu, un, palūkojoties pār plecu, Gvenda vēlreiz uzmeta skatienu doktoram Kenedijam, — viņš stāvēja pie kamīna, plūkāja sirmās ūsas un izskatījās visai satraukts.

—          Viņš zina kaut ko tādu, ko nevēlas mums teikt, — iekāpusi automobilī, Gvenda sacīja. — Jr kaut kas tāds… ak, Džails! Kaut mēs… Kaut mēs to nebūtu uzsākuši…

Viņi saskatījās, un, lai gan nebūtu viens otram atzinušies, abus biedēja viena un tā pati doma.

—            Mis Mārplai bija taisnība, — Gvenda teica. — Mums nevajadzēja rakņāties pagātnē.

—            Nav jau katrā ziņā jāturpina, — Džailss ieminējās bez īpašas pārliecības. — Laikam gan, Gvenda, dārgā, mums to turpmāk nevajadzētu darīt.

Gvenda papurināja galvu.

— Nē, Džails, vairs mēs nevaram apstāties. Tad vienmēt būtu jāprāto šā un tā. Nē, mums jāturpina… Doktors Kenedijs nepateica visu, jo gribēja būt labs, taču tam nav nekādas jēgas. Mums jāturpina un jānoskaidro, kas noticis īstenībā. Pat ja… pat ja… tas ir bijis mans tēvs, kurš… — Viņa nespēja teikumu pabeigt.

8. nodala Kelvina Kenedija apmātība

Nākamajā rītā viņi sēdēja dārzā, kad misis Kokera, iznākusi uz terases, pavēstīja:

—     Piedodiet, ser. Zvana kāds doktors Kenedijs.

Atstājot Gvendu iegrimušu pārrunās ar veco Fosteru, Džailss iegāja mājā un paņēma klausuli.

—     Džailss Rīds klausās.

—             Šeit doktors Kenedijs. Es vēlreiz pārliku prātā mūsu vakardienas sarunu, mister Rīd. Ir kaut kas tāds, ko laikam jums un jūsu sievai vajadzētu zināt. Vai šopēcpusdien būsiet mājās?

—    Jā, protams. Cikos?

—    Trijos?

—     Lieliski.

Dārzā vecais Fosters Gvendai teica:

—          Vai tas ir tas doktors Kenedijs, kas agrāk dzīvoja tur pāri Vestklifā?

—     Laikam gan. Jūs viņu pazināt?

—           Šo jau vienmēr turēja par šejienes labāko dakteri — lai gan doktors Lcizenbijs bija daudz lielākā cieņā. Tam vienmēr atradās kāds uzmundrinošs vārds vai joks, jā, tāds bija doktors Lcizenbijs. Doktors Kenedijs vienmēr tāds pastrups un sauss, tā gan, — nu, bet savu darbu viņš pieprata.

—    Kad viņš beidza praktizēt?

—           Pirms laba laiciņa. Būs jau gadu piecpadsmit. Runāja, ka pašam veselība sākusi streikot.

Džailss iznāca pa terases durvīm un atbildēja uz Gvendas neizteikto jautājumu:

—     Viņš mūs šopēcpusdien apciemos.

—          Ai — Gvenda atkal pievērsās Fosteram. — Vai jūs doktora Kenedija māsu pazināt?

—         Māsu? īpaši gan neatminos. Tāds skuķēns vien bija. Aizbrauca uz skolu, tad uz ārzemēm, lai gan esmu dzirdējis, ka pēc precībām uz brīdi atgriezusies šeit. Cik man zināms, aizlaidās ar kādu puisieti, — runā, vienmēr esot bijusi vējaina. Neatminos gan pats viņu redzējis. Es, vai zināt, kādu strēķīti strādāju Plimutā.

Pa ceļam uz terases otru galu Gvenda pajautāja Džailsam:

—    Kāpēc viņš ieradīsies?

—    Pulksten trijos mēs to uzzināsim.

Doktors Kenedijs ieradās precīzi. Lūkojoties visapkārt dzīvojamai istabai, viņš paziņoja:

—    Šķiet savādi atkal atrasties šeit.

Tad viņš bez ievada ķērās pie lietas.

—          Kā noprotu, jūs esat nolēmuši atrast sanatoriju, kurā nomira Kelvins Helidcjs, un noskaidrot viņa slimības vēsturi un nāves cēloņus.

—    Jā, noteikti.

—          To jūs, protams, varat viegli izdarīt. Tāpēc es nolēmu, ka nebūs tik satriecoši, ja jūs visu uzzināsiet no manis. Man ļoti nepatīkami jums to stāstīt, jo nevienam no dzirdētā labāk nekļūs, turklāt jūs, Gvenij, tas laikam pamatīgi sāpinās. Bet tā nu tas ir. Jūsu tēvam nebija tuberkuloze. Sanatorija, kurā viņš uzturējās, bija klīnika garīgi slimajiem.

—    Klīnika garīgi slimajiem? Tātad viņš bija zaudējis prātu?

Gvenda nobālēja.

—           Viņš nekad nav oficiāli atzīts par nepieskaitāmu. Manuprāt, jūsu tēvs nebija vājprātīgs šā vārda parastajā nozīmē. Viņš pārcieta smagu nervu sabrukumu, un viņu vajāja kāda mānija. Labprātīgi un no brīvas gribas viņš devās uz klīniku un, protams, varēja to atstāt, kad vien vēlējās. Tomēr viņa stāvoklis neuzlabojās, un viņš tur arī nomira.

• — Mānija? — Džailss jautājoši atkārtoja. — Kāda mānija?

Doktors Kenedijs strupi attrauca:

—    Viņš iedomājās, ka ir nožņaudzis savu sievu.

Gvenda apslāpēti iekliedzās. Džailss pastiepa roku un saņēma Gvendas auksto plaukstu savējā.

Džailss pajautāja:

—    Un… un viņš to bija izdarījis?

—            M-m? — Doktors Kenedijs pavērās jautātājā. — Nē, protams, ne. Par to nevar būt nc runas.

—   Bet… bet kā jūs to zināt? — Gvenda šaubīdamās pajautāja.

—   Mans dārgais bērns! Par to nekad nav radušās ne mazākās šaubas. Helēna aizgāja pie kāda cita. Viņš jau kādu laiku bija ļoti nelīdzsvarots, mocījās ar murgainiem sapņiem, slimīgām iedomām. Pēdējais trieciens viņu piebeidza. Es gan neesmu psihiatrs. To var izskaidrot tikai speciālisti. Vīrs labāk iedomāsies, ka sieva ir mirusi, nekā kļuvusi neuzticīga, viņš var sevi pārliecināt, ka sieva ir mirusi — pat ka viņš pats to nogalinājis.

Džailss un Gvenda slepus palūkojās viens otrā.

Džailss klusi sacīja:

—    Tātad jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka viņš nav izdarījis to, ko teicās pastrādājis?

—   Jā, pilnīgi pārliecināts. No Helēnas saņēmu divas vēstules. Viena pienāca no Francijas kādu nedēļu pēc viņas aizbraukšanas, otra — apmēram sešus mēnešus vēlāk. Nē, nē, tā bija nepārprotama apmātība.

Gvenda dziļi ievilka elpu.

—    Lūdzu, pastāstiet man visu! — viņa sacīja.

—   Pastāstīšu jums visu, ko zinu, dārgā. Jāsāk ar to, ka jau kādu laiku Kelvins bija dīvaini nervozs. Viņš pats man par to sūdzējās. Teica, ka rādoties satraucoši sapņi. Šie sapņi, viņš sacīja, vienmēr atkārtojoties un beidzoties vienādi — viņš nožņaudzot Helēnu. Es centos šo gadījumu izprast — domāju, vai tikai vaina nav meklējama kādā pārdzīvojumā agrā bērnībā. Viņa tēva un mātes kopdzīve acīmrcdzot nav bijusi laimīga… Labi, par to nerunāsim. Tas var interesēt tikai mediķi. Tāpēc Kelvinam ieteicu griezties pie psihiatra — pazīstu pāris lielisku speciālistu —, bet viņš par to negribēja ne dzirdēt, domāja, ka tās ir muļķības.

Man šķita, ka viņi ar Helēnu īsti labi nesaprotas, bet viņš par to nekad neieminējās, un es negribēju neko jautāt. Taču viss nonāca tiktāl, ka viņš kādu vakaru ieradās pie manis — atceros, tā bija piektdiena, es tikko biju atgriezies no slimnīcas un ieraudzīju Kelvinu gaidām mani pieņemamajā istabā; viņš -tur bija sēdējis jau kādu stundas ceturksni. Tikko cs ienācu, viņš pacēla skatienu un teica: «Es nogalināju Helēnu.»

Mirkli cs nezināju, ko domāt. Viņš bija tik mierīgs un lietišķs. Es sacīju: «Jūs gribat teikt — vēl ko esat nosapņojis?» Viņš atbildēja: «Šoreiz tas nav sapnis. Tā n īstenība. Viņa tur guļ nožņaugta. Es viņu nožņaudzu.»

Tad viņš vēl piebilda — gluži rāmi un saprātīgi: «Nāciet man līdzi uz mājām. Policiju jūs varat izsaukt no turienes.» Nezināju, ko domāt. Sēdos atkal automobilī, un mēs braucām šurp. Māja bija tumša un klusa. Mēs uzkāpām augšā guļamistabā…

Gvenda iejaucās:

—    Guļamistabai — Viņas balss pauda klaju apmulsumu.

Doktors Kenedijs izskatījās mazliet pārsteigts.

—    Jā, jā, tur tas arī notika. Nu, protams, kad mēs uzgājām augšā, tur nekā nebija! Neviena mirusi sieviete gultā negulēja. Nekādas nekārtības — pat gultas pārklājs pavisam neskarts. Notikušais bija rādījies tikai halucinācijā.

—    Bet ko teica mans tēvs?

—   Ak, viņš, protams, palika pie sava. Viņš, redziet, tam tiešām ticēja. Es viņu pierunāju iedzert ko nomierinošu un noguldīju ģērbistabā. Tad es palūkojos visapkārt. Dzīvojamās istabas papīrgrozā atradu Helēnas rakstītu saņurcītu zīmīti. Viss kļuva skaidrs. Viņa bija rakstījusi apmēram tā: «Šī ir atvadu vēstule. Piedod, bet mūsu laulība jau no sākta gala ir bijusi kļūda. Dodos prom ar vienīgo cilvēku, ko jebkad esmu mīlējusi. Piedod, ja vari. Helēna.»

Kelvins acīmredzot bija ienācis, izlasījis zīmīti, uzkāpis augšā, tur prāts aptumšojies, un viņš steidzās pie manis pārliecībā, ka ir nogalinājis Helēnu.

Pēc tam cs iztaujāju istabeni. Viņai bija brīvs vakars, un viņa atgriezās vēlu. Es paaicināju istabeni līdzi, un viņa pārskatīja Helēnas drēbes un tā tālāk. Viss bija gluži skaidrs. Helēna sasaiņojusi koferi un somu un ar tiem aizbraukusi. Es pārmeklēju māju, bet neko neparastu nemanīju — vismaz nekādas pēdas par nožņaugtu sievieti nekur neatradu.

No rīta man bija grūti likt galā ar Kclvinu, taču beid/.ot viņš saprata, ka tās bijušas iedomas, — vismaz viņš teica, ka saprotot —, un piekrita doties uz dziednīcu.

Kā jau teicu, pēc nedēļas es saņēmu vēstuli no Helēnas. Tā bija nosūtīta Biaricā, bet viņa rakstīja, ka braukšot uz Spāniju. Man bija Kclvinam jāpaziņo, ka viņa nevēlas šķirties oficiāli. Lai Kelvins viņu pēc iespējas drīzāk aizmirstot.

Es vēstuli parādīju Kclvinam. Viņš gandrīz neko neteica. Tikai rīkojās tā, kā bija nolēmis. Viņš nosūtīja telegrammu pirmās sievas radiem Jaunzēlandē un lūdza parūpēties par bērnu.

Nokārtojis neatliekamos jautājumus, Kelvins devās uz ļoti labu privālkliniku, kur piekrita nepieciešamajam ārstniecības kursam. Diemžēl ārstēšana nelīdzēja. Divus gadus vēlāk viņš nomira. Varu jums pateikt klīnikas adresi. Tā ir Norfolkā. Pašreizējais k'T nikas vadītājs tajā laikā tur bija jauns iesācējs, domāju, viņš varēs pastāstīt par jūsu tēvu sīkāk.

Gvenda ierunājās:

—    Un jūs saņēmāt vēl vienu vēstuli no savas māsas — pēc tam?

—     Jā, jā. Pēc kādiem sešiem mēnešiem. Viņa atrakstīja no Florenccs — adrese bija norādīta «mis Kcncdijai, pēc pieprasījuma». Viņa teicās saprotam, ka varbūt neesot īsti godīgi nedot Kclvinam šķiršanos, lai gan pali šķirties negribēja. Ja vīrs vēlētos šķiriies, tad lai cs to paziņojot, viņa apliecināšot visu, kas nepieciešams. Aizvedu vēstuli Kclvinam. Viņš vēlreiz apgalvoja, ka nevēloties šķirties. Es to paziņoju Helēnai. Kopš tās reizes vairs neesmu no viņas saņēmis nekādas vēstis. Nezinu, kur viņa dzīvo, vai vispār ir dzīva vai mirusi. Tādēļ mani saistīja jūsu sludinājums, cs cerēju kaut ko par viņu uzzināt.

Pēc tam viņš maigi piebilda:

—   Man ļoti žēl, Gvenij. Bet jums to vajadzēja zināt. Kaut jūs nebūtu to visu uzjundījuši…

9. nodala nezināmais faktors?

Kad, pavadījis doktoru Kcnediju, Džailss atgriezās, viņš ieraudzīja Gvendu sēžam turpat, kur bija to atstājis. Vaigu galos viņai dega sārti plankumi, acis drudžaini mirdzēja. Balss aizlūzdama skanēja skarbi.

—           Kāds ir tas vecais teiciens? Vai nu nāve, vai ārprāts? Jā, tā tiešām ir — vai nu nāve, vai ārprāts.

—          Gvenda, mīļā! — Džailss piegāja sievai klāt un aplika viņai roku ap pleciem. Gvendas augums bija saspringts kā stīga.

—             Kāpēc mēs neatstājām visu, kā bijis? Kāpēc? Viņu nožņaudza mans pašas tēvs. Un tā bija tēva balss, kas izrunāja manis dzirdētos vārdus. Kāds gan brīnums, ka cs to visu atcerējos, — kāds brīnums, ka es biju tik pārbiedēta. Mans pašas tēvs…

—    Pagaidi, Gvenda, pagaidi! Mēs taču nekā skaidri nezinām…

—            Zinām gan, protams! Viņš taču pats pateica doktoram Kencdijam, ka nožņaudzis sievu, vai tad tā nav?

—     Bet doktors Kenedijs ir pilnīgi pārliecināts, ka viņš nav…

—    Tāpēc, ka neatrada līķi. Bet līķis bija, un es to redzēju.

—    Tu to redzēji hallē, nevis guļamistabā.

—     Kāda tur atšķirība?

—           Nu, tas tomēr it dīvaini, vai ne? Kāpēc gan Helidcjs būtu teicis, ka nožnaudzis sievu guļamistabā, ja patiesībā tas noticis hallē?

—    Ak, es nezinu! Tas ir maznozīmīgs sīkums.

—           Es neesmu tik pārliecināts. Saņemies, mīļumiņ! Visā šai notikumā ir dažas dīvainības. Ja tu tā vēlies, pieņemsim, ka tavs tēvs nožņaudza Helēnu. Hallē. Un tālāk?

—     Viņš devās pie doktora Kenedija.

—           Un pateica, ka guļamistabā nožņaudzis savu sievu, atveda doktoru uz mājām, un tur līķa nebija — nedz hallē, nedz

guļamislanā. Velns par stenderi, nevar būt slepkavība bez līķa. Kur viņš licis līķi?

—     Iespējams, ka līķis bija un doktors Kenedijs palīdzēja to visu noklusēt, — to viņš, protams, mums nepastāstīja.

Džailss papurināja galvu.

—    Nē, Gvenda, — nedomāju, ka Kenedijs varētu tā rīkoties. Viņš ir gudrs, slīpēts un nejūtīgs skots. Tu saki, viņš varētu likt uz spēles pats savu dzīvi un kļūt par līdzzinātāju. Neticu, ka doktors to spētu. Viņš labprāt palīdzētu Hclidcjam, liecinot par viņa garīgo stāvokli — tas jā. Taču kāpēc viņam jāriskē un viss jānoklusē? Kelvins Helidejs nebija viņam nedz radinieks, nedz tuvs draugs. Nogalināta tika viņa paša māsa, un ir pilnīgi skaidrs, ka viņš tai stipri pieķēries — kaut arī viņa attieksmē mazliet jūtams viktoriānisks nopēlums par māsas vieglprātīgo uzvešanos. Turklāt tu pat neesi viņa māsas bērns. Nē, Kenedijs nepieļautu slepkavības noslēpšanu. Ja viņš to būtu uzņēmies, tad bija tikai viens veids, kā rīkoties, — izrakstīt fiktīvu miršanas apliecību, kurā par nāves cēloni minēts sirds vājums vai kaut kas tamlīdzīgs. Domāju, tāds gājiens varētu izdoties, tomēr mēs zinām, ka viņš to nav darījis. Draudzes reģistros nav ziņu par Helēnas nāvi, un, ja šāda apliecība būtu izrakstīta, viņš taču varētu mums pateikt, ka māsa mirusi. Nu tad izskaidro tagad, ja vari, — kas nolicis ar līķi?

—     Varbūt mans tēvs to kaut kur apraka — kaut vai dārzā?

—    Un pēc tam devās pie Kenedija un paziņoja, ka nogalinājis sievu? Kāpēc? Kāpēc nepaļaulies uz pasaciņu, ka viņa «aizbēgusi»?

Gvenda atglauda matus no pieres. Viņa vairs nebija tik saspringta, košie plankumi vaigu galos sāka bālēt.

—   Nezinu, — viņa atzinās. —Kad tu to visu tā iztēlo, tiešām liekas diezgan savādi. Tu domā, ka doktors Kenedijs mums teica patiesību?

—     Jā, esmu par to pilnīgi pārliecināts. No viņa viedokļa raugoties, tas ir pilnīgi loģisks stāsts. Sapņi, iedomas — beigu beigās spēcīgas halucinācijas. Doktors nešaubās, ka tās bijušas halucinācijas, jo, kā jau mēs tikko vienojāmies, bez līķa nevar būt slepkavības. Un te nu mūsu situācija atšķiras no tā, ko ziņa viņš. Mēs zinām, ka līķis bija. — Viņš apklusa, tad turpināja: — Doktoram šķiet, ka viss ir loģiski. Pazudušas drēbes un koferis, atrasla atvadu vēstule. Un vēlāk — saņemtas divas vēstules no māsas.

Gvenda sakustējās.

—    Jā, vēstules. Kā lai tās izskaidro?

—      Nezinu, bet mums tas jānoskaidro. Ja pieņemam, ka Kenedijs teicis taisnību (un, kā jau sacīju, par to esmu pilnīgi pārliecināts), mums jārod šīm vēstulēm izskaidrojums.

—     Tās laikam tiešām bija viņa māsas rokrakstā? Viņš to pazinis?

—    Zini, Gvenda, man šķiet, ka tam netika pievērsta uzmanība. Nav jau paraksts uz apšaubāma čeka. Ja rokraksts bija pietiekami līdzīgs māsas rokrakstam, tad doktoram pat prātā neienāca par to šaubīties. Viņš jau pirms tam bija pārliecināts, ka māsa ar kādu aizbēgusi. Vēstules šo pieņēmumu tikai apstiprina. Ja nebūtu saņemta nekāda zina, tad viņam varētu rasties aizdomas.

Tomēr šīm vēstulēm ir kāda īpatnība, ko doktors varbūt nav pamanījis, bet kas saista manu uzmanību. Tās ir tik dīvaini anonīmas. Nav adreses, vienīgi «pēc pieprasījuma». Nav nekādu norādījumu par vīrieti, ar ko viņa aizbēgusi. Ir tikai nepārprotami pausta apņemšanās atbrīvoties no visa, kas saistīts ar pagātni. Es gribu teikt — tās ir tieši tādas vēstules, ko slepkava rakstītu upura ģimenes aizdomu novēršanai. Tas pats vecais paņēmiens, ko izmantoja jau Kripcns [5] . Nosūtīt vēstules no ārzemēm ir pavisam viegli.

—    Tu domā, mans tēvs…

—     Nē, — tieši otrādi — es tā nedomāju. Iztēlojies cilvēku, kas nolēmis likt vaļā no sievas. Viņš izplata baumas par iespējamo neuzticību. Inscenē viņas bēgšanu — atstāta zīmīte, sasaiņotas un līdzpaņemtas drēbes. Rūpīgi izplānotos starplaikos no ārzemēm pienāk vēstules. Patiesībā viņš sievu ir klusi nogalējis un paslēpis, teiksim, zem pagraba grīdas. Bet šāds slepkava neskries pie svaiņa, lai paziņotu par sievas nogalēšanu un ierosinātu doties uz policiju. No otras puses, ja tavs tēvs bijis emocionālā slepkavas tips, kas šausmīgi mīlējis savu sievu un noslepkavojis to drudžainas greizsirdības lēkmes laikā — kā Otello (un tad saderas ar tevis dzirdētajiem vārdiem), — viņš nemūžam nesasaiņotu drēbes un nenoorganizētu vēstuļu nosūtīšanu, pirms metās ziņot par slepkavību cilvēkam, kurš diez vai vēlēsies to noklusēt. Te gali nesanāk kopā, Gvenda. Nepavisam nesanāk.

—    Ko tu gribi pierādīt, Džails?

—    Es nezinu… Liekas, visā šajā nolikumā ir kāds nezināms faktors — sauksim to par X. Kāds, kurš vēl nav parādījies. Bet viņa rīcība šad tad pavīd.

—   X? — Gvenda izbrīnījusies ieteicās. Tad viņas acis satumsa. — Tu to tikai izdomā, Džails. Lai mani mierinātu.

—    Zvēru, ka neizdomāju. Vai tad tu pati neredzi, ka nevar izveidot atbilstošu shēmu, lai lajā iederētos visi fakti? Mēs zinām, ka Helēna Hclidcja tika nožņaugta, jo tu redzēji…

Viņš apklusa.

—   Augstais Dievs! Esmu gan cs muļķis. Nu man atvērās acis. Tas izskaidro visu. Tev taisnība. Un Kenedijam arī. Klausies, Gvenda! Helēna gatavojas bēgt ar mīļāko — mēs nezinām, kas viņš ir.

'— X?

Džailss nepacietīgi atvairīja viņas iejaukšanos.

—   Viņa ir uzrakstījusi vēstuli vīram, bet šajā mirklī virs ienāk, izlasa rakstīto un kļūst gluži traks. Viņš saburza vēstuli, iemet to papīrgrozā un dodas pie sievas. Viņa pārbijusics izskrien hallē; vīrs viņu noķer, sažņaudz — viņa kļūst ļengana, un viņš to palaiž, vaļā. Un tad, atkāpies dažus soļus, viņš noskaita tās rindas no «Malfi hercogienes» — tieši tai mirklī, kad augšstāvā bērns ir pielavījies pie kāpņu margām un raugās lejup.

—    Un pēc tam?

—   Galvenais ir tas, ka viņa nav mimsi. Varbūt vīrs iedomājas, ka viņa ir mirusi, taču sieva ir tikai pusnožņaugta. Iespējams, uzrodas mīļākais — pēc lam, kad satracinātais vīrs aizdrāzies pie doktora otrā pilsētas pusē vai arī viņa pati atguvusi samaņu. Tātad — tikko viņa atgūstas, tā laižas lapās. Pa galvu pa ķaklu. Un viss nostājas savās vielās. Kelvins domā, ka sievu nogalinājis. Drēbju pazušana — tās sasaiņotas un aiznestas jau iepriekš. Un pēc tam vēstules, kas ir pw. īsam īstas. Lūk, tā — viss ir skaidrs.

Gvenda lēni ierunājās:

—   Ar to nav izskaidrots, kāpēc Kelvins teica, ka nožņaudzis sievu guļamistabā.

—          Viņš bija tik satraukts, ka nespēja īsti atcerēties, kur tas noticis.

Gvenda sacīja:

—           Es gribētu tev ticēt. Es gribu tev ticēt… Taču vēl arvien jūtu… esmu pārliecināta… ka tad, kad es paskatījos lejā, viņa bija mirusi… pavisam mirusi.

—    Kā gan tu to varēji zināt? Nepilnus trīs gadus vecs bērns.

Viņa savādi palūkojās vīrā.

—           Domāju, tieši tāds bērns var to zināt… Pat labāk nekā mazliet paaudzies. Tāpat kā suņi… Tie jūt nāvi, izslej galvu un gaudo. Es domāju, ka bērns… jūt nāvi.

—    Muļķības… neticami.

Viņus pārtrauca durvju zvans. Džailss noteica:

—    Interesanti, kas tad nu vēl?

Gvenda likās samulsusi.

—            Pavisam biju piemirsusi. Tā ir mis Mārpla. Es viņu uzaicināju uz tēju. Viņai par to visu neko neteiksim.

II

Gvenda baidījās, ka šī tējas dzeršana var izvērsties visai nepatīkama, bet, par laimi, mis Mārpla likās nemaz nemanām, ka namamāte runā pārāk ātri un drudžaini un ka viņas jautrība ir tāda kā uzspēlēta. Mis Mārpla pati bija jauki pļāpīga — viņai tik ļoti patīkot šis Dilmutas apmeklējums… vai nav burvīgi?… kādi viņas draugu draugi atrakstījuši saviem Dilmutas draugiem, un viņa saņēmusi dažus ļoti patīkamus uazicinājumus paciemoties pie vietējiem iedzīvotājiem.

—          Iepazīstoties ar cilvēkiem, kas šeit dzīvo jau ilgāku laiku, vairs nav tādas atstumtības izjūtas, ja jūs saprotat, ko es domāju, dārgā. Ziniet, esmu ielūgta uz tēju pie misis Fcinas — šejienes labākā advokātu biroja vecākā partnera atraitnes. Diezgan vecmodīga ģimenes Firma. Tagad to vada viņas dēls.

Rāmā čalošana turpinājās. Pansijas saimniece esot tik laipna… tā rūpējoties par viņu…

—           …un patiešām lieliska virtuve. Kādu laiku viņa bija virēja pie manas senas draudzenes — misis Bentrijas… pati gan nav šejieniete… te ilgus gadus dzīvojusi viņas tante, un te viņi daudzreiz pavadījuši vīra atvaļinājumu… līdz ar to viņa labi pārzina vietējās tenkas. Starp citu, vai jūs esat apmierināti ar savu dārznieku? Dzirdēju, ka šeit viņu uzskata par pamatīgu slīmestu, — papļāpāt nav mudināms, bet pie darba jādzen.

—           Pļāpāšanā un tējas dzeršanā viņš ir īsts speciālists, — Džailss piekrita. — Dienā izdzer vismaz piecas tasītes tējas. Taču, kad mēs skatāmies, viņš strādā lieliski.

—    Iziesim apskatīt dārzu, — Gvenda piedāvāja.

Viņi izrādīja māju un dār/u, un mis Mājpla tos pienācīgi uzteica. Gvenda gan bija baidījusies, ka nespēs mis Mārplas asajam skatienam noslēpt dažu labu nekārtību, bet viņa bija kļūdījusies. Mis Mārpla nekādi neizrādīja, ka būtu manījusi kaut ko neparastu.

Taču, par brīnumu, Gvenda pati rīkojās gluži neaprēķināmi. Viņa pārtrauca mis Mārplas stāstījumu par notikumu ar kādu bērnu un gliemežvāku un aizelsusies paziņoja Džailsam:

—    Man vienalga — es viņai visu izstāstīšu…

Mis Mārpla vērīgi pagrieza galvu. Džails gribēja ko sacīt, bet aprāvās. Beidzot viņš noteica:

—    Labi, tā ir tava darīšana, Gvenda.

Un Gvenda izstāstīja visu. Par doktora Kenedija apciemojumu, par atbildes vizīti un ārsta stāstu.

—          Jūs taču Londonā domājāt tieši par to, vai ne? — Gvenda bez elpas jautāja. — Jūs jau tad domājāt, ka… ka tc varbūt iejaukts mans tēvs?

Mis Mārpla laipni ierunājās:

—          Tāda iespēja man ienāca prātā gan. Likās gluži ticami, ka «Helēna» ir jūsu jaunā pamāte… un… khm… nožņaugšanā vīri ir iejaukti visai bieži.

Mis Mārpla runāja kā cilvēks, kas apspriež kaut ko gluži dabisku — bez izbrīna vai satraukuma.

—          Tagad es saprotu, kāpēc jūs ieteicāt visu atstāt, kā bijis, — Gvenda sacīja. — Ak, kaut mēs tā arī būtu darījuši! Taču labot neko vairs nevar.

—    Nē, — mis Mārpla piekrita. — Nevar vis.

—          Un tagad uzklausiet Džailsu. Viņam ir daži iebildumi un idejas.

—          Es tikai domāju, — Džailss tcica, — ka te gali nesanāk kopā.

Tad viņš skaidri un saprotami atkārtoja savas teorijas, ko pirms brīža bija izsacījis Gvendai.

Pēdējo iespēju viņš i/klāstīja visos sīkumos.

—          Ja vien jūs varētu pārliecināt Gvendu, ka notikumi risējuši tieši tā!

Mis Mārplas skatiens no Džailsa pievērsās Gvendai, tad pagriezās atpakaļ.

—         Ļoti saprātīgs pieņēmums, — viņa noteica. — Taču vienmēr paliek iespēja, ko jūs, mister Rīd, atzināt arī pats, — ka ir vēl kāds X.

—    X! — Gvenda iesaucās.

—          Nezināmais faktors, — mis Mārpla paskaidroja. — Kāds, kurš, teiksim, vēl nav parādījies, bet kura klātbūtne acīm redzamajos notikumos ir nojaušama.

—           Mēs dosimies uz klīniku Norfolkā, kur nomiris mans tēvs, — Gvenda sacīja. — Varbūt tur izdosies ko noskaidrot.

10. nodala slimības vēsture

Soltmāršhausa atradās jaukā nostūrī kādas sešas jūdzes no jūras. Uz Londonu ērti varēja nokļūt ar vilcienu no piecas jūdzes attālās Sautbenemas pilsētiņas dzelzceļa stacijas.

Džailsu un Gvendu ieveda plašā, gaišā viesistabā, kuras mēbeles bija pārvilktas ar puķainu kretonu. Istabā ienāca ļoti jauka veca kundze sirmiem matiem, rokā nesdama piena glāzi. Viņas skatiens domīgi pakavējās pie Gvendas, tad pēkšņi viņa pieliecās lai tuvāk un gandrīz čukslus pajautāja:

—   Mīļā, vai tas ir jūsu nabaga bērniņš?

Gvenda samulsa. Tad šaubīdamās atteica:

—    Nē… nē. Nav vis.

—         Ā! Es domāju… — Vecā kundze pamāja ar galvu un iedzēra malku piena. Tad raiti turpināja: — Pusvienpadsmitos — tieši šajā laikā. Vienmēr pusvienpadsmitos. Apbrīnojami. — Viņa pieklusināja balsi un atkal paliecās uz priekšu. — Aiz kamīna, — viņa izdvesa. — Bet nesakiet, ka es jums to esmu teikusi.

Šajā mirklī telpā ienāca baltā virsvalkā ģērbusies istabene un aicināja Džailsu un Gvendu sev līdzi.

Viņi lika ievesti doktora Penrouza kabinetā, un ārsts piecēlās, lai sasveicinātos.

Gvendai prātā iešāvās doma, ka doktors Pcnrouzs pats izskatās tā kā jucis. Viņš likās daudz vājprātīgāks, piemēram, par jauko veco kundzi viesistabā, bet varbūt visi psihiatri izskatās mazliet vājprātīgi.

—          Es saņēmu jūsu un doktora Kenedija vēstules, — doktors Penrouzs teica. — Sameklēju jūsu tēva slimības vēsturi, misis Rīda. Šo gadījumu es, protams, atceros ļoti labi, tomēr vēlējos atmiņas atsvaidzināt, lai varētu pastāstīt visus jūs interesējošos sīkumus. Ja pareizi saprotu, jūs tikai nesen to visu esat uzzinājusi.

Gvenda paskaidroja, ka uzaugusi Jaunzēlandē pie mātes radiniekiem un ka vienīgais, ko viņa zinājusi par lēvu, — viņš miris kādā klīnikā Anglijā.

Doktors Penrouzs pamāja.

—   Tā, tā. Jūsu tēva slimības gaitai, misis Rīda, piemita zināmas īpatnības.

—    Piemēram? — Džailss gribēja zināt.

—    Nu, šī mānija — vai apmātība — bija ļoti spēcīga. Majors Helidcjs, lai gan acīmredzot ļoti nervozs, bija piintgi un nelokāmi pārliecināts, ka nožņaudzis savu sievu griezsirdības lēkmes laikā. Nebija daudzu šādiem gadījumiem raksturīgu pazīmju, un varu jums, misis Rīda, atklāti pateikt, — ja doktors Kenedijs nebūtu man apgalvojis, ka misis Hclidcja ir sveika un vesela, tajā brīdī es būtu jūsu tēva vārdiem noticējis kā patiesiem.

—   Jums radās priekšstats, ka viņš sievu tiešām nogalinājis? — Džailss pajautāja.

—    Es teicu — tajā brīdī. Vēlāk, kad mistera Helideja raksturu un garīgo pasauli iepazinu labāk, man vajadzēja savas domas mainīt. Jūsu tēvs, misis Rīda, nekādā ziņā nebija tipisks paranoiķis. Vajāšanas mānija viņam nepiemita, nebija arī varmācības tieksmju. Viņš bija jauks, laipns un nosvērts cilvēks. Viņš nepavisam nebija tāds, ko laulā sauc par jukušu, un nevienu arī neapdraudēja. Taču šī uzmācīgā ideja par misis Hclidcjas nāvi neatstājās, un, lai izskaidrotu tās cēloņus, mums katrā ziņā jāielūkojas labi tālā pagātnē, kur noteikti ir kāds bērnu dienu pārdzīvojums. Diemžēl man jāatzīst, ka neviena no analītiskajām metodēm nekādus rezultātus nedeva. Pārvarēt pacienta pretestību psihoanalīzei — tas dažkārt ir ļoti ietilpīgs darbs un var ilgt pat vairākus gadus. Gadījumā ar jūsu tēvu mums bija pārāk maz laika.

Viņš apklusa, tad, strauji pacēlis skatienu, sacīja:

—   Jūs taču laikam zināt, ka majors Helidcjs izdarīja pašnāvību.

—    Ak nē! — iesaucās Gvenda.

—   Man ļoti žēl, misis Rīda, domāju, ka jūs to zināt. Iespējams, jūs varat daļēji vainot arī mūs. Stingrāka picskatīšana to noteikti būtu novērsusi. Taču, patiesību sakot, es majorā Helidejā nemanīju nekādu slieksmi uz pašnāvību. Viņš nebija nedz melanholisks, nedz sevī iegrimis īgņa. Sūdzējās tikai par bezmiegu, un mans kolēģis uzskatīja par iespējamu izrakstīt viņam miega zāles. Izliekoties tās dzeram regulāri, jūsu tēvam izdevās sakrāt pieliekamu daudzumu un…

Ārsts noplātīja rokas.

—    Vai viņš bija ļoti nelaimīgs?

—     Nč. Nedomāju vis. Drīzāk jau tā bija vainas apziņa, vēlēšanās saņemt sodu. Sākotnēji, ziniet, majors Helidejs bija uzstājis, lai tiktu izsaukta policija, un. kaut gan viņu no tā izdevās atrunāt un pārliecināt, ka nekādu noziegumu viņš nav izdarījis, viņš stūrgalvīgi atteicās tam pilnībā noticēt. Taču tas tika pierādīts vēl un vēlreiz, līdz viņš beidzot atzina, ka neatceras pašu nozieguma pastrādāšanas bridi. — Doktors Penrouzs pašķirstīja uz galda noliktos dokumentus. — Atmiņas par to vakaru palika nemainīgas. Viņš ienācis mājā, tur esot bijis tumšs. Kalpotājiem bijis brīvs vakars. Viņš, kā parasti, iegājis ēdamistabā, ielējis sev ko iedzert, iztukšojis glāzi un devies uz viesistabu. Kas nolicis pēc tam, viņš neko neatcerējās — itin neko — līdz brīdim, kad stāvējis guļamistabā, lūkodamies uz savu mirušo — nožņaugto sievu. Viņš apzinājies, ka noziegumu pastrādājis pats…

Džailss iejaucās:

—     Piedodiet, doktor Penrouz, bcl kāpēc viņš zināja, ka to pastrādājis pals?

—    Majors Helidejs par to nešaubījās. Jau vairākus mēnešus viņu bija mākušas mežonīgas, melodramatiskas aizdomas. Viņš, piemēram, man stāstīja, ka bijis pārliecināts, — sieva viņu indē ar narkotikām. Majors, protams, bija dzīvojis Indijā, un tur tiesā bieži tiek izskatīti gadījumi, kad sievas novedušas vīrus līdz vājprātam, indējot tos ar daturu [6] . helidcju bieži bija vajājušas halucinācijas, viņš bija zaudējis orientāciju laikā un telpā. Viņš dedzīgi noliedza, ka būtu turējis sievu aizdomās par neuzticību, taču es tomēr esmu pārliecināts, ka tieši tas bijis Helideja rīcības galvenais motīvs. Liekas, īstenībā tai vakarā viņš iegājis viesistabā, izlasījis zīmīti, kurā sieva paziņo par savu aiziešanu, un, lai izvairītos no šās patiesības, uzskatījis par labāku viņu «nogalināt». Tas arī ir halucināciju cēlonis.

—    Jūs domājat, viņš sievu ļoti mīlējis? — Gvenda pajautāja.

—    Acīmredzot, misis Rīda.

—    Un viņš nekad… neatzina… ka tās ir bijušas halucinācijas?

—    Viņam tas bija jāatzīst, taču iekšēji viņa pārliecība palika nemainīga. Apmātība bija pārāk spēcīga, lai pakļautos saprātam.

Ja vien viņš būtu varējis atklāt zemapziņā iestigušo bērnības pārdzīvojumu…

Gvenda viņu pārtrauca. Bērnības pārdzīvojumi viņu neinteresēja.

—          Bet jūs tomēr paliekat pilnīgi pārliecināts, ka viņš… ka viņš to nav izdarījis?

—          Ak, ja jūs uztraucaties par to, misis Rīda, tad varat velti nelauzīt galvu. Lai cik greizsirdīgs Kelvins Helidejs būtu bijis, viņš nekādā ziņā nebija slepkava.

Doktors Penrouzs noklepojās un paņēma mazu, melnu, apbružātu grāmatiņu.

—         Ja jūs vēlētos šo grāmatiņu, misis Rīda, tad jums ir tiesības to paturēt. Šeit ir dažādas piezīmes, ko jūsu tēvs ierakstījis, uzturoties mūsu klīnikā. Kad vina mantas nodevām testamenta izpildītājam (pareizāk sakot — advokātu firmai), doktors Makgīrs, toreizējais klīnikas pārvaldnieks, to paturēja kā daļu no slimības vēstures. Ziniet, gadījums ar jūsu tēvu aprakstīts doktora Makgīra grāmatā, — protams, norādot tikai iniciāļus. Misters K. H. Ja jūs vēlaties šo dienasgrāmatu paturēt… Gvenda dedzīgi pastiepa roku.

—    Paldies, — viņa teica. — Es to noteikti paturēšu. H

Vilcienā, braucot atpakaļ uz Londonu, Gvenda paņēma mazo, melno, apbružāto grāmatiņu un sāka lasīt. Vina to atšķīra uz labu laimi.

Kelvins Helidejs rakstīja:

«Laikam jau šie dakteri — pūšļotāji zina, ko dara… Tas izklausās tik muļķīgi. Vai es biju iemīlējies mātē? Vai ienīdu tēvu? Neticu ne\'ienam vārdam… Nevani likt vaļā no domas, ka te būtu darbs policijai un krimināllietu izmeklētājam… ne jau nu trukonamam. Un tomēr… dažs labs šeit… tik parasts, tik saprātīgs… kā jebkurš… un tad pēkšņi pa\'īd kas neprātīgs. Lieliski, tad jau, liekas, arī es esmu neprātīgs…

Aizrakstīju Džeimsam… mudināju sazināties ar Helēnu… Lai atbrauc un parādās man, ja jau ir dzīva… Viņš teic, ka nezinot māsas atrašanās vietu… tāpēc, ka zina — Helēna ir mirusi un es esmu viņu nogalinājis… viņš ir labs puisis, bet mani apmānīt nevar… Helēna ir minisi…

Kad es sāku viņu turēt aizdomās? Jau sen… Drīz pēc ierašanās Dilmutā… Viņas izturēšanās mainījās… Viņa kaut ko slēpa… Es viņu novēroju… Jā, un viņa novēroja mani…

Vai viņa ēdienam jauca klāt narkotikas? Šie dīvainie, drausmīgie murgi. Tie nebija tikai sapņi… īsti murgi… Zinu, tās bija narkotikas… To būtu varējusi izdarīt tikai viņa… Kāpēc?… Ir kāds vīrietis… Vīrietis, no kura viņa baidījās…

Būšu godīgs. Vai tad es nedomāju, ka viņai ir mīļākais? Bija taču kāds… Es zinu, ka bija… Vismaz tā viņa man pateica uz kuģa… Kāds, ko viņa mīlēja, bet nevarēja apprecēt… Mēs abi bijām vienādi… Es nespēju aizmirst Meganu… Mazā Gvenija brīžiem izskatās tik līdzīga Meganai. Uz kuģa Helēna ļoti jauki spēlējās ar Gveniju… Helēna… Tu esi tik brīnišķīga, Helēna…

Vai Helēna ir dzīva? Vai arī es sakļāvu rokas viņai ap kaklu un izdzēsu viņas dzīvību? Es izgāju pa ēdamistabas durvīm un ieraudzīju zīmīti — noliktu uz rakstāmgalda, — un tad… un tad… viss tumsā… tikai melna tumsa. Bet par to nevar būt nekādu šaubu… es viņu nogalināju… Paldies Die\'am, Gvenijai Jaunzēlandē klāsies labi. Viņi ir krietni cilvēki. Mīlēs Gveniju Meganas dēļ. Megana… Megana, kaut tu būtu šeit…

Tas ir pats labākais… Nekāda skandāla… Pats labākais bērnam. Es vairs to nevani izturēt. Gadu pēc gada. Drīzāk jādara gals. Gvenija to nekad neuzzinās. Viņa nekad neuzzinās, ka viņas tēvs ir slepkava…»

Gvendas acis aizmigloja asaras. Viņa paskatījās uz pretī sēdošo Džailsu. Taču Džailsa skaticn> kavējās kupeja-stūri

Jūtot Gvendas pētošo skatienu, viņš viegli palocīja galvu.

Kupejas biedrs lasīja vakara avīzi. Pirmajā lapā skaidri saskatāms vīdēja melodramatisks virsraksts: «KAS BIJA VĪRIEŠI VIŅAS DZĪVĒ?»

Gvenda lēnām pamāja pretī. Viņa palūkojās uz dienasgrāmatu.

Bija taču kāds… Es zinu, ka bija…

11 nodaļa vīrieši viņas dzīvē

Mis Mārpla šķērsoja krastmalas bulvāri, turpināja ccļu pa Forstrītu un pie arkādes nogriezās kalnup. Visi veikali tur bija vecmodīgi. Dziju un māksliniecisko izšuvumu veikaliņš, saldumu veikaliņš, viktoriāniska paskata dāmu apģērbu un veļas veikals, audumu veikals un citas tamlīdzīgas tirgotavas.

Mis Mārpla ieskatījās māksliniecisko izšuvumu veikala skatlogā. Divas jaunas pārdevējas apkalpoja pircējus, bet pavecāka sieviete veikala tālākajā galā bija brīva.

Mis Mārpla atvēra durvis un iegāja veikalā. Viņa apsēdās pie letes, un pārdevēja, patīkama sieviete sirmiem matiem, pajautāja:

—   Ar ko varu pakalpot, kundze?

Mis Mārplai vajadzēja bāli zilu vilnas dziju zīdainīša jaciņai. Viss noritēja lēni un nesteidzīgi. Tika apspriesti adījumu raksti, mis Mārpla izšķirstīja vairākas bērnu apģērbu adījumu grāmatas, vienlaikus tērgādama par savu brāļu un māsu mazbērniem. Nedz mis Mārpla, nedz pavecā pārdevēja neizrādīja ne mazāko nepacietību. Pārdevēja jau gadiem ilgi apkalpoja tādus klientus kā mis Mārpla. Viņai šīs laipnās, pļāpīgās un nedaudz izklaidīgās kundzītes patika daudz labāk nekā nepacietīgās un ne visai pieklājīgās jaunās māmiņas, kuras nekad īsti nezināja, ko grib, un vienmēr izvēlējās kaut ko spilgtu un lētu.

—    Jā, — mis Mārpla noteica. — Domāju, tas patiešām būs jauki. Un Storklega dzija ir ļoti laba. Nemaz neraujas. Domāju, jāpaņem vēl divas unces.

Iesaiņojot pirkumu, pārdevēja ieminējās, ka todien vējš pūšot varcn auksts.

—   Jā, tiešām, es arī to pamanīju, nākot pa bulvāri. Dilmuta gan ir stipri pārmainījusies. Es šeit neesmu bijusi gandrīz, pag, ļaujiet atcerēties, — gandrīz deviņpadsmit gadus.

Patiešām, kundze? Tad nu gan jūs redzēsit, kā te viss

pārvērties. Lielais veikals toreiz laikam vēl nebija uzcelts un «Dienvidu viesnīca» arī ne?

—         Nē, tad šeit bija pavisam mazs ciematiņš. Es biju apmetusies pie draugiem… Sentkalerinas mājā — varbūt jūs to zināt? Pie Līhcmptonas ceļa.

Taču pārdevēja Dilmutā bija dzīvojusi tikai kādus desmit gadus.

Mis Mārpla tencināja, paņēma sainīti un devās uz manufaktūras veikalu turpat blakus. Arī te viņa izvēlējās pavecāku pārdevēju. Kamēr tika aplūkotas vasaras vestes, saruna norisēja līdzīgi iepriekšējai. Tikai šai reizē pārdevēja sniedza izsmeļošas atbildes.

—    Tad jau tā būs misis Findejsones māja.

—           Jā, jā. Lai gan mani draugi to bija noīrējuši mēbelētu. Majors Helidejs ar sievu un mazu meitenīti.

—    Ak jā, kundze. Šķiet, viņi tur dzīvoja kādu gadu.

—          Jā. Majors bija atgriezies no Indijas. Viņiem bija lieliska virēja — iedeva man brīnišķīgas ceptu ābolu pudiņa un, šķiet, arī piparkūku mīklas receptes. Interesanti, kas gan ar viņu noticis?

—         Jūs laikam domājat Edīti Pcd/.ilu, kundze. Viņa vēl arvien dzīvo Dilmutā. Kalpo šepat — Vindrašlodžā.

—    Un vēl te bija tādi Feini. Viņš bija jurists, jā, liekas gan.

—         Vecais misters Fcins pirms pāris gadiem nomira, bet jaunais misters Fcins — Voltcrs Feins — dzīvo kopā ar māti. Misis Fcina otrreiz neapprecējās. Dēls tagad ir vecākais partneris firmā.

—          Tiešām? Man šķiet, ka Volters Feins gribēja braukt uz Indiju. Tējas plantācijas vai kaut kas tamlīdzīgs.

—           Jā, tā bija gan, kundze. Bet tad jau viņš vēl bija jauns. Taču pēc gada vai diviem viņš atgriezās un uzsāka darbu firmā. Viņi šeit veic visus svarīgākos darījumus — patiešām cienījams birojs. Ļoti jauks, kluss džentlmenis šis misters Volters Feins. Visu ieredzēts.

—         A, atceros! — mis Mārpla iesaucas. — Viņš bija saderinājies ar mis Kencdiju, vai ne? Bet tad viņa pēkšņi pārdomāja un apprecējās ar majoru Hclideju.

—          Tā gan, kundze. Viņa devās uz Indiju, lai izietu par sievu pie mistera Fcina, bet, šķiet, pārdomāja un apprecējās ar citu.

Pārdevējas balsī ieskanējās tikko manāms nosodījums.

Mis Mārpla paliecās uz priekšu un pieklusināja balsi.

—          Man vienmēr bijis gaužām žēl nabaga majora Hclidcja (cs pazinu viņa māti) un viņa mazās meitiņas. Noprotu, ka otrā sieva viņu pametusi. Aizbēgusi ar citu. Laikam jau tāda vējaina.

—          īsta gaisagrābsle, kā tad! Un viņas brālis bija dakteris, tāds jauks kungs. Palīdzēja man tikt vaļā no reimatisma ceļgalā.

—    Ar ko viņa aizbēga? Es to vēl tagad nezinu.

—          To gan es nemācēšu pateikt, kundze. Runāja, ka tas bijis kāds no vasarniekiem. Bet to nu gan es zinu, ka majors Helidejs palika pavisam satriekts. Viņš no šejienes aizbrauca, arī veselība bija sākusi streikot. Te, lūdzu, atlikums, kundze.

Mis Mārpla paņēma sīknaudu un pirkumu.

—          Liels paldies, — viņa sacīja. — Diezin vai… Edītei Pedžitai, jūs teicāt, — vai viņai vēl saglabājusies tā gardo piparkūku recepte? Esmu nozaudējusi — pareizāk sakot, to nozaudēja mana nevīžīgā istabene — un man tā garšo piparkūkas.

—           Domāju, būs gan, kundze. Starp citu, viņas māsa dzīvo tepat kaimiņos, precējusies ar misteru Mauntfordu, saldumu tirgotāju. Brīvdienās Edīte viņus parasti apciemo, un cs esmu pārliecināta, ka misis Mauntforda nodos viņai jūsu lūgumu.

—            Patiešām lieliska doma. Lielum lielais paldies par jūsu pūlēm.

—   Nav par ko, kundze, man bija ļoti patīkami jums pakalpot.

Mis Mārpla izgāja uz ielas.

—          Jauka, vecmodīga firma, — viņa pie sevis noteica. — Un vestes tik tiešām ir ļoti glītas, tā ka naudu nebūt neesmu nosviedusi zemē. — Viņa paskatījās bāli zilajā emaljētajā pulkstenīti, ko nēsāja piespraustu pie kleitas atloka. «Pēc piecām minūtēm «Rudajā runcī» jāsatiek abi jaunieši. Ceru, ka klīnikas apmeklējums nebūs viņus pārāk nomācis.»

II

Džailss un Gvenda sēdēja «Rudajā runcī» pie stūra galdiņa. Galda vidū starp viņiem bija nolikta mazā, melnā piezīmju grāmatiņa.

Ienākusi kafejnīcā, mis Mārpla piebiedrojās viņiem.

—    Ko jūs dzersiet, mis Mārpla? Kafiju?

Jā, paldies… nē, kūkas ne, tikai maizīti ar sviestu.

Džailss pasūtīja, bet Gvenda pastūma mazo piezīmju grāmatiņu tuvāk mis Mārplai.

—    Vispirms jums jāizlasa tā, — viņa teica, — un pēc tam mēs aprunāsimies. To mans tēvs… rakstījis klīnikā. A, bet pirmkārt, Džailss, pastāsti mis Mārplai, ko teica doktors Penrouzs.

Džailss pastāstīja. Tad mis Mārpla atšķīra mazo, melno piezīmju grāmatiņu; viesmīle atnesa trīs tases vājas kafijas, maizītes ar sviestu un šķīvi ar kūkām. Džailss un Gvenda klusēja. Viņi vēroja mis Mārplu lasām.

Beidzot vecā dāma aizvēra grāmatiņu un nolika malā. Bija grūti izprast viņas sejas izteiksmi. Gvendai šķita, ka tajā pat pavīd dusmas. Mis Mārplas lūpas bija cicši sakniebtas, acis mirdzēja viņas vccuma dāmām gluži neparastā spožumā.

—    Jā, tas nu gan ir, — viņa noteica. — Tiešām!

Gvenda ierunājās:

—      Reiz jūs jau mums devāt padomu — atceraties? — neturpināt rakņāšanos. Tagad es saprotu, kāpēc tā darījāt. Taču mēs nclikāmics mierā — un nu esam nonākuši tik tālu. Nu, šķiet, atkal ir pienācis brīdis, kad mēs varētu — ja vien gribētu — apstāties… Kā jūs domājat, vai mums jāizbeidz meklējumi? Vai arī ne?

Mis Mārpla lēni papurināja galvu. Viņa likās saliaukta, samulsusi.

—   Nezinu, — viņa atteica. — Patiešām nezinu. Varbūt labāk būtu izbeigt, varbūt pat daudz labāk. Jo pēc tik ilga laika jūs vairs neko nevarat izdarīt, cs domāju, neko grozīt.

—     Jūs gribat teikt, ka pēc tik ilga laika mēs vairs neko nevarēsim noskaidrot? — Džailss pajautāja.

—   Ak nē, — mis Mārpla attrauca. — Tā nu gan es nedomāju. Deviņpadsmit gadu nemaz nav tik ilgs laiks. Ir cilvēki, kas varētu daudz ko atcerēties, varētu atbildēt uz jautājumiem, — tādu cilvēku nav mazums. Piemēram, kalpotāji. Tai laikā mājā droši vien bija vismaz divi kalpotāji un aukle, un, iespējams, arī dārznieks. Vajadzīgs tikai laiks un pacietība, lai šos cilvēkus atrastu un ar viņiem aprunātos. Starp citu, vienu no viņiem es jau esmu uzgājusi. Virēju. Tā ka par to es nerunāju. Drīzāk jau runa ir par praktisku labumu, ko var dot šāda rīcība, un man gribētos teikt — tā nedos neko. Un tomēr… — Viņa mirkli paklusēja. — Ir kāds «lomēr»… Tik ātri nevaru to i/teikt vārdos, bet es jūtu, ka ir kas tāds, kaut kas visai netverams, kā dēļ būtu vērts riskēt — kā dēļ pat vajadzētu riskēt —, bet man grūti pateikt, kas tas ir…

Džailss iesāka:

—    Man liekas… — un apklusa.

Mis Mārpla pateicīgi pievērsās viņam.

—    Džentlmeņiem vienmēr izdodas savu domu pateikt skaidri, — viņa sacīja. — Esmu pārliecināta, ka jūs visu esat labi apsvēris.

—    Jā, es tiešām visu esmu apsvēris, — Džailss atteica, — un man liekas, ir tikai divi iespējami varianti. Pirmo es jau izklāstīju iepriekšējā reizē. Helēna Hclidcja nebija mirusi, kad Gvenija redzēja viņu guļam hallē. Viņa atguvās, aizbēga kopā ar mīļāko, lai kas viņš būtu. Tas vēl arvien saskan ar faktiem, kas ir mūsu rīcībā. Tādējādi izskaidrojama Kelvina Hclidcja dziļā pārliecība, ka viņš ir nogalinājis savu sievu, kļūst arī skaidrs, kur palicis nozudušais koferis un drēbes, un izskaidrojama vēstulīte, ko atrada doktors Kenedijs. Tomēr paliek dažas neskaidrības. Nav saprotams, kāpēc Kelvins bija tik pārliecināts, ka nožņaudzis sievu guļamistabā. Un atbildes nav vēl uz vienu, manuprāt, būtisku jautājumu — kur Helēna Hclidcja ir tagad? Jo ir pavisam savādi, ka par Helēnu nekad nekas vairs nav dzirdēts. Ja pieņemam, ka tās divas vēstules patiešām rakstījusi viņa, tad kas noticis pēc tam? Kāpēc viņa vairs nav rakstījusi? Helēnai acīmredzot bijušas ļoti labas attiecības ar brāli, un ir pavisam skaidrs, ka viņš māsu patiešām mīlējis. Varbūt viņš nosodīja tās uzvedību, bet tas nenozīmē, ka viņš būtu vēlējies saraut jebkādu saikni ar Helēnu. Un, ja gribat zināt, es domāju, ka arī Kenedijs pats par to ir visai norūpējies. Pieņemsim, ka tobrīd viņš pilnīgi ticēja versijai, ko izstāstīja arī mums. Māsas aizbēgšana un Kelvina sabrukums. Viņam taču nevarēja ienākt prātā, ka nekad neko vairs par māsu neuzzinās. Domāju, gadu gaitā nesaņemot no viņas nekādu vēsti, redzot Kelvina Hclidcja nesatricināmo pārliecību un galu galā — pašnāvību, arī viņam sāka rasties šaubas. Ja nu Kelvina stāsts ir patiess? Ja nu viņš tiešām nogalinājis Helēnu? No viņas nav nekādu ziņu — turklāt, ja viņa būtu kaut kur ārzemēs mirusi, tad brālim par to būtu paziņots. Domāju, ar to izskaidrojams Kenedija prieks, kad viņš ieraudzīja mūsu sludinājumu. Viņš cerēja, ka izdosies vismaz kaut ko uzzināt — kur Helēna bijusi un ko darījusi. Man šķiet dīvaini, ka cilvēks var pazust tik pilnīgi, kā tas izdevies Helēnai. Tas vien ir ļoti aizdomīgi.

—     Es jums piekrītu, — mis Mārpla noteica. — Un otra iespēja, mister Rīd?

Džailss lēnām ierunājās:

—     Es domāju arī par otru iespēju. Ziniet, tā ir diezgan fantastiska un pat visai biedējoša. Jo tā sevī ietver… kā labāk pateikt… tādu kā ļaunprātību…

—   Jā, — Gvenda piekrita. — Ļaunprātība, tieši tā. Man pat liekas, te ir darīšana ar neprātu… — Viņa notrīsēja.

—   Jā, uz to šis tas norāda, — mis Mārpla pievienojās. — Pasaulē, vai zināt, ir ļoti daudz… nu, dīvainību, — daudz vairāk, nekā cilvēki iedomājas. Esmu to pieredzējusi…

Viņas seja bija domīga.

—     Redziet, nekādi parasti izskaidrojumi neder, — Džailss turpināja. — Tāpēc es pieļauju fantastisko iespēju, ka Kelvins Helidcjs nenogalināja savu sievu, bet bija pilnīgi pārliecināts, ka ir to izdarījis. Tā acīmredzot domā arī doktors Pcnrou/s, kas, šķiet, ir gluži saprātīgs cilvēks. Pirmais iespaids viņam palicis tāds, ka Helidejs sievu nogalinājis un nu grib atzīties policijai. Pēc tam viņš noticēja Kenedija apgalvojumam, ka tā nav taisnība, līdz ar to viņš secināja, ka Helidejs ir kāda kompleksa vai uzmācīgas idejas upuris — kā nu to sauc profesionālā žargonā —, tomēr šāds secinājums viņam lāgā nepatika. Doktoram Pcnrouzam ir pietiekama pieredze šādos jautājumos, un Hclidcja gadījums tc nekādi neiederējās. Taču, iepazinis Hclidcju tuvāk, viņš pilnīgi pārliecinājās, ka šis cilvēks nepieder pie tiem, kas, lai kā provocēts, varētu nožņaugt sievieti. Tā nu viņš pieņēma domu par uzmācīgu ideju, taču ar zināmām iebildēm. Tādējādi vienīgā teorija, ar kuru notikušo izskaidrot, ir šāda — Helidejam kāds licis noticēt, ka viņš nogalinājis savu sievu. Citiem vārdiem sakot, mēs esam nonākuši pie X.

Vēlreiz visu rūpīgi pārdomājot, man jāsaka — šāds pieņēmums ir vismaz iespējams. Kā teicis pats Helidejs, lajā vakarā viņš atgriezies mājās, iegājis ēdamistabā, kā parasti iedzēris, devies uz viesistabu, ieraudzījis zīmīti un tālāk — prāta aptumšošanās…

Džailss apklusa, un mis Mārpla atzinīgi pamāja ar galvu. Viņš turpināja:

—          Ja nu tā nebija prāta aptumšošanās, ja tā bija narkotiku iedarbība… kaut kādi īpaši pilieni viskijā? Tālāk viss ir gluži skaidrs, vai ne? X bija nožņaudzis Helēnu hallē, pēc tam aiznesis uz guļamistabu, visu gluži mākslinieciski izkārtojis tā, lai izskatītos pēc kaislību uzvirmojumā izdarīta nozieguma, un Kelvins atguvies atrodas tieši tur; nabadziņš, iespējams, jau labu laiku greizsirdības mocīts, nospriež, ka to ir izdarījis viņš. Ko viņš dara pēc tam? Dodas pie svaiņa — iet kājām uz otru pilsētas malu. Tā X iegūst laiku, lai rīkotos tālāk — sasaiņotu koferi ar drēbēm un tiktu vaļā no līķa, lai gan man nekādi nav saprotams, ko viņš ar to izdarījis, — Džailss nikni nobeidza.

—   Brīnos par jūsu vārdiem, mister Rīd, — mis Mārpla ieteicās.

—    Es sacītu, ka tieši šajā jautājumā neskaidrību ir vismazāk, bet turpiniet vien, mister Rīd.

—    «KAS BIJA VĪRIEŠI VIŅAS DZĪVĒ?» — Džailss citēja.

—   To es ieraudzīju avīzē, kad vilcienā braucām mājās. Tas man lika padomāt, jo patiesībā tieši tur meklējama visa šā notikuma būtība, vai ne? Ja tiešām ir tāds X, kā mēs pieļaujam, tad viss, ko zinām, — šis cilvēks ir bijis vai traks pēc Helēnas — vārda tiešā nozīmē jucis.

—    Un tāpēc neieredzēja manu tēvu, — Gvenda piebilda.

—    Gribēja, lai viņš cieš.

—    Tā nu mēs atkal nonākam pie tā paša, — Džailss secināja.

—    Mēs zinām, kāda bija Helēna.. — Viņš pavileinājās.

—    Traka pēc vīriešiem, — Gvenda palīdzēja.

Mis Mārpla pēkšņi pacēla skatienu, it kā gribētu ko teikt, tomēr klusēja.

—             …un viņa bija skaista. Taču mums nav nc mazākās nojausmas par citiem vīriešiem viņas dzīvē, zinām tikai vīru. To varēja būt diezin cik.

Mis Mārpla papurināja galvu.

—           Nez vai. Redziet, viņa taču bija vēl pavisam jauna. Un jūs neesat visai precīzs, mister Rīd. Mēs šo to zinām gan par, kā jūs sakāt, «vīriešiem viņas dzīvē». Bija vīrietis, ar kuru viņa gribēja precēties…

—    Ak jā — tas jurists. Kā viņu sauca?

—    Volters Fcins, — mis Mārpla atgādināja.

—           Jā. Bel viņš neskaitās. Tajā laika Feins bija Malajā vai Indijā, vai vēl nezin kur.

—          Tiešām? Viņš, vai zināt, tomēr nekļuva par tējas plantatoru, — mis Mārpla aizrādīja. — Atgriezās Anglijā un sāka strādāt tepat firmā; tagad viņš ir vecākais partneris.

Gvenda iesaucās:

—    Varbūt viņš sekojis Helēnai?

—    Varbūt. To mēs nezinām.

Džailss ieinteresēts palūkojās vecajā dāmā.

—    Kā jūs to visu uzzinājāt?

Mis Mārpla vainīgi pasmaidīja.

—         Es mazliet patenkoju. Veikalos… un autobusu gaidot. Vecas dāmas tiek uzskatītas par ziņkārīgām. Jā, tā var uzzināt diezgan daudz vietējo jaunumu.

—          Volters Fcins, — Džailss domīgi novilka. — Helēna viņu atraidīja. Varbūt viņi sagāja ragos. Vai viņš ir precējies?

—          Nē, — mis Mārpla atbildēja. — Viņš dzīvo kopā ar māti. Šās nedēļas nogalē esmu ielūgta pie viņiem uz tēju.

—           Ir vēl kāds, par kuru mēs kaut ko zinām, — Gvenda pēkšņi ieminējās. — Atcerieties, esot bijis kāds cilvēks, ar ko Helēna saderinājusies vai sagājusics pēc skolas beigšanas, — nepiemērots tips, kā teica doktors Kenedijs. Interesanti, kāpēc viņš bijis nepiemērots…

—          Tātad jau divi vīrieši, — Džailss secināja. — Kā viens, tā otrs varēja turēt ļaunu prātu vai perināt atriebīgas domas… Varbūt tam pirmajam rados bijis kāds garīgi slimais?

—  To mums varētu pateikt doktors Kenedijs, — sacīja Gvenda.

—   Tikai nebūs ērti viņam to vaicāt. Redziet, ir viegli apjautāties par pamāti, lai gan cs viņu gandrīz neatceros. Bet būs pagrūti izskaidrot, kāpēc mani interesē viņas jaunības dienu mīlestības romāni. Tā būtu pārliecīga interese par pamāti, kuru tikpat kā neesmu pazinusi.

—   Ir jau arī citas iespējas to noskaidrot, — mis Mārpla atteica.

—    Jā, domāju, ja ir laiks un pacietība, var uzzināt visu, ko vēlamies.

—   Katrā ziņā divi kandidāti mums jau ir, — Džailss atgādināja.

—          Domāju, ka mēs varētu pieskaitīt vēl trešo, — sacīja mis Mārpla. — Tas, protams, ir vienīgi minējums, bet visi notikumi liecina tieši par to.

Gvenda un Džailss izbrīnījušies paskatījās viņā.

—       Tas tikai tāds pagaidu secinājums, — mis Mārpla piesarkdama paskaidroja. — Helēna Kenedija devās uz. Indiju, lai apprecētos ai jauno Feinu. Ir zināms, ka viņa nebūt nebija līgavainī iemīlējusies līdz ausīm, tomēr noteikti bija viņam pieķērusies un sagatavojusies pavadīt mūžu kopā ar viņu. Tomēr, tikko atbraukusi, Helēna atsauc saderināšanos un telegrafē brālim, lūdzot atsūtīt naudu atceļam. Kāpēc gan?

—    Laikam jau bija pārdomājusi, — Džailss ieminējās.

Mis Mārpla un Gvenda paskatījās viņā gandrīz vai nicinoši.

—          Skaidrs, ka bija pārdomājusi, — Gvenda iejaucās. — To mēs zinām. Bet mis Mārpla jautāja — kāpēc?

—           Nu, meitenes jau reizēm pārdomā, — Džailss nedroši noteica.

—   Zināmos gadījumos, — mis Mārpla piebilda.

Viņas vārdos jautās mājiens, ko šādas vecas kundzītes spēj izteikt, izmantojot pavisam skopus izteiksmes līdzekļus.

—           Kaut kas viņa rīcībā… — Džailss neveiksmīgi mēģināja minēt, bet Gvenda skarbi iejaucās:

—    Protams! — viņa iesaucās. — Cits vīrietis!

Abas ar mis Mārplu saskatījās apziņā par piederību pie klana, kas vīriešiem nav pieejams.

Gvenda pārliecinātu piebilda:

—    Uz kuģa! Ceļā uz Indiju!

—    Kuģa romantika, — mis Mārpla noteica.

—          Mēnesnīca uz kuģa klāja, — sacīja Gvenda. — Un tā tālāk. Taču šai reizē las noteikti bijis pavisam nopietni, nevis parasts flirts.

—           Jā, jā, — mis Mārpla piekrita. — Laikam gan las bijis nopietni.

—          Ja tā, tad kāpēc viņa ar to puisi neapprecējās? — Džailss noprasīja.

—          Varbūt viņš Helēnu īpaši nemīlēja, — Gvenda lēni iesāka. Tad papurināja galvu. — Nē, domāju, tādā gadījumā viņa tomēr būtu apprecējusies ar Volteru Feinu. Ak, protams, kāda cs esmu muļķe! Precējies vīrietis!

Viņa uzvaroši paskatījās mis Mārplā.

—          Tieši tā, — mis Mārpla atteica. — Es to būtu izskaidrojusi tieši tā. Viņi iemīlējās, iespējams, gluži neprātīgi. Bet, ja viņš bija precējies — varbūt vēl ar bērniem un, iespējams, godīgs cilvēks —, nu, tā tas ari beidzās.

—   Tikai viņa nespēja apprecēties ar Volteru Feinu, — sacīja Gvenda. — Tāpēc telegrafēja brālim un brauca mājās. Jā, viss saskan. Un mājupceļā uz kuģa viņa iepazinās ar manu tēvu…

Gvenda apklusa un iegrima pārdomās.

—  Tā nebija nekāda nevaldāma kaisle, — viņa atsāka. — Tikai simpātijas… turklāt biju arī es. Viņi abi jutās nelaimīgi… un mierināja viens otru. Mans tēvs pastāstīja par manu māti, un viņa, iespējams, — par to otru vīrieti. Jā, protams… — Gvenda pārlapoja dienasgrāmatu. — «Es zināju, ka bija kāds… tik daudz viņa man pateica uz kuģa… kāds, ko viņa mīlēja, bet nevarēja apprecēt.» Jā, tieši tā. Helēna un mans tēvs bija vienādā situācijā — un vēl taču vajadzēja parūpēties par mani, un viņa nolēma, ka varēs manu tēvu darīt laimīgu… varbūt viņai pat šķita, ka arī pati galu galā būs laimīga.

Gvenda apklusa, enerģiski pamāja mis Mārplai un mundri nobeidza:

—    Lūk, tā!

Džailss likās samulsis.

—   Nudien, Gvenda, tu sagudro veselu romānu un iedomājies, ka tas noticis patiesībā.

—   Tā ir noticis. Tā tam bija jānotiek. Un mums ir trešā X kandidatūra.

—    Tu gribi teikt?…

—    Precētais vīrietis. Mēs nezinām, kāds viņš bijis. Varbūt nemaz nebija labs cilvēks. Varbūt pat bija mazliet jucis. Varbūt vajāja viņu…

—    Tu taču nupat kā teici, ka viņš aizbraucis uz Indiju.

—    No Indijas taču var arī atgriezties, vai ne? Volters Fcins atgriezās. Tas notika gandrīz gadu vēlāk. Es neapgalvoju, ka šis cilvēks atgriezies, tikai norādu uz šādu iespēju. Tu pats gribēji noskaidrot vīriešus viņas dzīvē. Nu, tagad mums ir veseli trīs. Volters Fcins, kāds jauneklis, kura vārdu mēs nezinām, un precēts vīrs…

—  Par kura eksistenci mēs nevaram būt pārliecināti, — Džailss atsaucās. — Vai ne, mis Mārpla?

—    Ja ir laiks un pacietība, — mis Mārpla atteica, — var daudz ko noskaidrot. Un lagad uzklausiet manu ieguldījumu. Šodien drēbju veikalā es diezgan veiksmīgi papļāpāju, un man izdevās uzzināt, ka Edīte Pedžita, kas tai laikā, par kuru mēs interesējamies, Sentkaterinas namā strādājusi par virēju, vēl arvien dzīvo Dilmutā. Viņas māsa apprecējusies ar vietējo saldumu tirgotāju. Es domāju, Gvenda, ka būtu ļoti dabiski, ja jūs vēlētos viņu apciemot. Sī sieviete varētu daudz ko pastāstīt.

—           Lieliski! — Gvenda piekrita. — Man prātā ienāca vēl kas, — viņa piebilda. — Es uzrakstīšu jaunu testamentu. Nekļūsti tik domīgs, Džails, visu naudu tik un tā atstāšu tev. Bet es palūgšu, lai to apliecina Volters Feins.

—    Gvenda! — Džailss iesaucās. — Esi piesardzīga!

—           Testamenta rakstīšana ir pati dabiskākā cilvēka rīcība, — Gvenda atteica. — Un es esmu izgudrojusi ļoti labu aizbildinājumu. Katrā ziņā gribu viņu satikt. Gribu redzēt, kāds viņš ir un vai iespējams, ka…

Viņa nepabeidza teikumu.

—           Mani pārsteidz tas, ka vairāk neviens nav atsaucies uz mūsu sludinājumu, kaut vai šī pati Edīte Pcdžita…

Mis Mārpla papurināja galvu.

—          Šajos lauku nostūros cilvēki nespēj neko tik ātri izlemt, — viņa paskaidroja. — Viņi ir aizdomīgi. Viņiem patīk visu labi pārdomāt.

12 nodaļa Lilija Kimbla

Izklājusi uz virtuves galda pāris vecu avīžu, Lilija Kimbla gribēja nosusināt pannā čurkstošās kartupeļu šķēlītes. Klusu dungodama kādu populāru melodiju, viņa pieliecās un bez īpaša nolūka ieskatījās avīzēs.

Pēkšņi pārtraukusi dungošanu, viņa iesaucās:

—    Džim… Džim! Tu mani dzirdi, ko?

Džims Kimbls, nerunīgs, pavecāks vīrs, mazgājās pie izlietnes. Atbildei viņš izlīdzējās ar savu iemīļoto vienzilbes sakāmo.

—    E? — Džims Kimbls norūca.

—           Te viens tāds gabals avīzē. Ja kādam kas zināms par Helēnu Spenlovu Helideju, dzimušu Kenediju, lūdzu sazināties ar Rīda un Hārdija biroju Sauthemptonrovā. Rādās, ka runa ir par misis Helideju, pie kuras es kalpoju Scntkatcrinas namā. Šī un šās vīrs to īrēja no misis Findcjsoncs, kā ta', šī un šās vīrs. Vārdā Helēna, nav divu domu. Jā, doktora Kenedija māsa, šis vienādiņ teica — man vajagot izgriezt adenoīdus.

Kamēr misis Kimbla lietpratīgi apmaisīja pannā kartupeļus, mirkli iestājās klusums. Seju slaukot, Džims Kimbls izšņauca degunu papīra dvielī.

—          Protama lieta, šitā jau veca avīze, — misis Kimbla secināja. Viņa nopētīja datumu. — Gandrīz nedēļu veca vai pat vecāka. Sazin kas tur lēcies? Varbūtās kaut kas ar naudu, ko, Džim?

Misters Kimbls vienaldzīgi noteica:

—    E.

—             Varbūt mantojums vai vēl kas, — sieva turpināja spriedelēšanu. — Tas gan bija makten sen.

—    E.

—            Astoņpadsmit vai vairāk gadu atpakaļ, cs nemazam nebrīnītos… Interesanti, ko ta' šie to visu tagadiņ par jaunu uzrok? Tu tak nedomā, ka tā varētu būt policija, ko, Džim?

—    Kamdēļ? — misters Kimbls pajautāja.

—     Nu, tu jau zini, ko es vienmēr esmu domājusi, — misis Kimbla noslēpumaini pavēstīja. — Es jau tad tev teicu, kā ne, kad mēs vēl sagājāmies. Likās, šī aizlaidusies ar kādu puisi. Tā jau tic vīri atrunājas, bet pa tam lāgam sievu jau nozūmējuši. Tici man, tā bija slepkavība. To es arī tcicu tev un Edijai, bet Edija tam neparko neticēja. Nekādas iztēles, nu — lai Edijai. Drēbes, lai, ko šī it kā paņēmusi līdzi, — viss bija šķērsām, saproties? Bija pazudis čemodāns un soma, drēbes paņemtas pietiekami, lai tos piebāztu, bet tās drēbes, tās nebija īstās! Un tas es Edijai saku: «Tici man,» es saku, «saimnieks šo nomušījis un paslēpis pagrabā.» īstenībā jau drīzāk dārzā, jo Levonija, tā šveiciešu aukle, kaut ko bija manījusi. Pa logu. Bija atnākusi man līdzi uz ķinīti, kā ta', lai gan vispār šai bija noliegts atstāt bērnistabu, bet es saku — meitēns jau nekad neuzmostas, īsts zelta gabaliņš, visu nakti guļ vienā mierā. «Un kundze vakarā nekad neiet uz bērnistabu,» es saku. «Neviens neuzzinās, ja tu izlavīsies man līdzi.» Un izlavījās ar'. Bet, kad mēs tikām atpakaļ, tur jau gāja vaļā īsts jampadracis. Atnācis bija dakteris, saimnieks slims gulēja ģērbistabā, dakteris šo pieskatīja un tūliņās man pajautāja par tām drēbēm; tad man viss šķilās, kā vajag. Nodomāju, ka šī aizlaidusies ar to zelli, pēc kura bija kā traka — bet šis tak precēts! — un Edija teica, ka ccrot un lūdzot Dievu, lai tik mēs netiktu iejauktas kādā šķiršanās padarīšanā. Kā nu šo sauca? Neatminos. Sākās ar M… vai ar R? Dievs, stāvi mums klāt, ir nu gan atmiņa!

Misters Kimbls iznāca no mazgājamās telpas un, nepievēršot uzmanību maznozīmīgiem sīkumiem, pajautāja, vai vakariņas esot gatavas.

—   Tikai nosusināšu kartupeļus… Pag, paņemšu citu avīzi. Šito labāk paturēt… Diez vai tā būs policija… pēc tik ilga laika. Varbūtās kāds advokāts… kazi, dos vēl naudu. Tur gan nav sacīts, ka tas būtu «jūsu interesēs»… bet viss var gadīties… kaut zinātu, kam paprasīt padomu. Teikts, ka jāraksta uz tādu un tādu adresi Londonā… Es gan nezinu, vai to vajadzētu darīt… ne jau nu šādiem tādiem Londonā… Ko tu saki, Džim?

—   E, — misters Kimbls norūca, kārīgu skatienu raudzīdamies uz zivīm un kartupeļiem.

Pārrunas bija jāatliek.

13 nodaļa Volters Feins

Pāri platajam mahagonija galdam Gvenda lūkojās Volterā Feinā.

Apmēram piecdesmitgadīgajam kungam bija laipna, bet neizteiksmīga seja. Gvenda nodomāja, ka pēc īslaicīgas pazīšanās šādu cilvēku atcerēties būtu pagrūti… Cilvēks, kuram, pēc jaunākās modes sakot, pietrūkst personības valdzinājuma. Viņš runāja lēni, balss bija nosvērta un patīkama. Var jau būt, ka misters Feins ir labs jurists, Gvenda nosprieda.

Gvenda pārlaida skatienu telpai — firmas vecākā partnera kabinetam. Volteram Fcinam piemērots, viņa secināja. Kabinets bija izteikti vecmodīgs, Viktorijas laika mēbeles paplukušas, toties no pamatīga materiāla. Kārbas ar izskatāmajām lietām sakrautas gar sienām — uz tām ievērojamāko vietējo iedzīvotāju vārdi. Sers Vevesūrs-TrEnčs. Lēdija Džesapa. Arturs Folks, eskvairs, miris.

Pa lielajiem, režģotajiem logiem ar visai netīrām rūtīm bija redzams pagalms, ko ieskāva blakusmājas pamatīgais septiņpadsmitā gadsimta mūris. Šeit nemanīja neko ne elegantu, ne modernu, taču nebija arī nekā bezgaumīga. Paviršam vērotājam varētu likties, ka kārbām piekrautais kabinets, piemētātais rakstāmgalds un plauktā šķībi saliktie likumu krājumi liecina par nekārtību, taču īstenībā šā kabineta saimnieks precīzi zināja, kas kur atrodams.

Voltcra Feina pildspalvas skrapsti apklusa. Viņš pasmaidīja lēnu, patīkamu smaidu.

— Domāju, viss ir pateikts pilnīgi skaidri, misis Rīda, — viņš sacīja. — Ļoti vienkāršs testaments. Kad jūs vēlētos atnākt to parakstīt?

Gvenda atteica, — kad vien viņam esot izdevīgi. Neesot nekāda steiga.

—    Ziniet, mums šeit ir māja, — viņa pavēstīja. — Hilsaida.

Volters Feins palūkojās savās piezīmēs.

—    Jā, jūs man adresi pateicāt.

Balss rāmais tenors skanēja bez pārmaiņām.

—    Brīnišķīga māja, — Gvenda sacīja. — Mums tā ļoti patīk.

—    Tiešām? — Volters Feins pasmaidīja. — Pie jūras?

—            Nē, — Gvenda atbildēja. — Cik zinu, mājai bijis cits nosaukums. Agrāk tā saukta par Scntkaterinas namu.

Misters Feins noņēma pensneju. Skatienu nodūris, viņš spodrināja pensneju ar zīda mutautiņu.

—    Ak jā, — viņš teica. — Pie Līhemptonas ceļa?

Viņš pacēla acis, un Gvendai prātā ienāca doma, ka, noņēmuši brilles, cilvēki, kas tās parasti nēsā, izskatās pavisam citādi. Mistera Feina blāvi pelēkās acis likās dīvaini neaizsargātas, skatiens vērsts tukšumā.

Nu viņš izskatās tā, Gvenda nodomāja, it kā pats nemaz nebūtu šeit klāt.

Atkal uzlicis pensneju, Volters Fcins savā precīzajā jurista balsī sacīja:

—         Ja pareizi atceros, jūs teicāt, ka esat uzrakstījusi testamentu tūlīt pēc kāzām.

—          Jā. Bet tajā ir vairāki novēlējumi radiniekiem Jaunzēlandē, kuri pa šo laiku miruši, tāpēc nospriedu, ka labāk būs rakstīt visu no jauna, turklāt mēs esam nolēmuši apmesties uz pastāvīgu dzīvi Anglijā.

Volters Fcins pamāja.

—          Jā, ļoti prātīgi darīts. Nu, es domāju, viss tur ir pateikts pilnīgi skaidri, misis Rīda. Varbūt jūs atnāksiet parīt? Vai pulksten vienpadsmitos varētu?

—    Jā, protams.

Gvenda piecēlās, un piecēlās arī Volters Feins.

Ar iepriekš izmēģinātu nelielu satraukumu balsī Gvenda ierunājās:

—           Es… es īpaši lūdzu tikšanos ar jums, jo man liekas… cs esmu pārliecināta… ka jūs reiz esat pazinis manu… manu māti.

—             Patiešām? — Voltcra Feina balsī ieskanējās mazliet cilvēciska siltuma. — Kā viņu sauca?

—          Hclidcja. Megana Hclideja. Es domāju… man teica… ka jūs esot bijis ar viņu saderināts.

Pie sienas tikšķēja pulkstenis. Viens, divi, viens, divi, viens, divi.

Pēkšņi Gvenda juta, ka sirds iepukstas straujāk. Cik Voltera Feina seja mierīga! Gadās redzēt tādas mājas — visi slēģi aizvērti. Nav brīnums, ja tur atrodams kāds līķis. (Ir nu gan stulbas iedomas, Gvenda!)

Volters Feins atbildēja tikpat rāmā, nesatrauktā balsī:

—    Nē, cs neesmu pazinis jūsu māti, misis Rīda. Biju gan pavisam īsu laiku saderinājies ar Helēnu Kencdiju, kura vēlāk kļuva par majora Hclidcja otro sievu.

—   Ā, saprotu. Cik muļķīgi, es visu esmu sajaukusi! Tā bija Helēna — mana pamāte. Protams, tas viss noticis tik sen, ka es neko īsti neatceros. Biju pavisam maziņa, kad tēva otrā laulība izjuka. Taču reiz es dzirdēju, ka Indijā jūs esot bijis saderināts ar misis Helideju, un, protams, uzreiz iedomājos savu māti — tāpēc, ka Indijā, saprotiet… Mans tēvs ar viņu iepazinās Indijā.

—   Helēna Kenedija atbrauca uz Indiju, lai mēs apprecētos, — Volters Feins teica. — Tad viņa pārdomāja. Mājupceļā viņa uz kuģa iepazinās ar jūsu tēvu.

Tas bija vienkāršs, bezkaislīgs senu notikumu apliecinājums. Gvendu neatstāja doma par aizslēģoto māju.

—   Man ļoti žēl, — viņa sacīja. — Laikam esmu izturējusies netaktiski.

Volters Fcins pasmaidīja savu lēno, patīkamo smaidu. Slēģi atvērās.

—   Tas bija pirms deviņpadsmit vai divdesmit gadiem, misis Rīda, — viņš atteica. — Pēc tik ilga laika jaunības bēdas un muļķības vairs neliekas īpaši nozīmīgas. Tātad jūs esat Hclidcja mazā meitiņa. Jūs jau laikam zināt, ka Helēna un jūsu tēvs kādu laiku dzīvoja tajā mājā, vai ne?

—   Jā gan, — Gvenda atbildēja. — Patiesībā tāpēc jau mēs ari šeit apmetāmies. Es neko daudz par to laiku neatceros, bet, kad bija jānolemj, kur Anglijā apmesties, es vispirms braucu uz Dilmutu, lai redzētu, kāda šī pilsētiņa īstenībā izskatās, un man tā likās tik pievilcīga, ka cs nolēmu apmesties šeit un nekur citur. Un tāda veiksme! Mums pat izdevās dabūt tieši to māju, kur kādreiz dzīvojusi mana ģimene.

—          Es to māju atceros, — Valters Feins teica un atkal lēni, patīkami pasmaidīja. — Jūs droši vien mani neatceraties, misis Rīda, bet, šķiet, es jūs pat nēsāju kukuragos.

Gvenda iesmējās.

—   Tiešām? Tad jau jūs esat sens draugs, vai ne? Es, protams, jūs neatceros, bet, liekas, man taču tad bija tikai divarpus vai trīs gadiņi… Vai jūs bijāt atbraucis atvaļinājumā no Indijas?

—    Nē, es pametu Indiju uz visiem laikiem. Devos turp, lai izmēģinātu roku tējas audzēšanā, bet man tāda dzīve nelikās piemērota. Biju radīts, lai sekotu tēva pēdās un kļūtu par prozaisku, garlaicīgu provinces juristu. Es jau pirms tam biju nokārtojis visus tieslietu eksāmenus, tāpēc atgriezos mājās un sāku darbu firmā. — Misters Feins apklusa, tad piemetināja: — Kopš tā laika esmu šeit. — Mirkli atkal iestājās klusums, tad viņš domīgi atkārtoja: — Jā… kopš tā laika…

Astoņpadsmit gadi nemaz nav tik ilgs laiks, Gvenda nodomāja.

Tad it kā atguvies Volters Fcins paspieda Gvendai roku un sacīja:

—    Tā kā, liekas, esam seni draugi, tad jums abiem ar vīru jāatnāk pie manas mātes uz tēju. Es palūgšu, lai viņa jums aizraksta. Bet pagaidām norunāts — otrdien vienpadsmitos, jā?

Gvenda izgāja no kabineta un nokāpa lejā. Kāpņu pagriezienā bija zirnekļu tīkls. Tīkla vidū tupēja blāvs, neizteiksmīgs zirneklis. Gvendai ienāca prātā, ka tas neizskatās pēc īsta zirnekļa. Nc pēc parasta resna, dzīvīga zirnekļa, kas ķer un ēd mušas. Drīzāk jau tas bija zirnekļa rēgs. Īstenībā gandrīz kā Volters Feins.

II

Džailss gaidīja sievu jūras krastā.

—    Nu? — viņš painteresējās.

—   Tajā laikā viņš bijis Dilmutā, — Gvenda paziņoja. — Tas ir — atgriezies no Indijas. Esot mani nēsājis kukaragos. Nevienu nogalināt viņš vis nespētu. Pārāk kluss un laipns cilvēks. Viņš tiešām ir ļoti jauks, bet pieder pie tiem vīriešiem, kas parasti paliek neievēroti. Zini, tie, kuru aiziešana no viesībām nekad netiek pamanīta. Domāju, viņš ir ļoti godīgs, pieķēries savai mātei un vispār apveltīts ar neskaitāmiem tikumiem. Bet, raugoties no sievietes viedokļa, neglābjami garlaicīgs. Man ir pilnīgi skaidrs, kāpēc viņam neizdevās Helēnu dabūt. Zini, tāds

jauks cilvēks, ko droši var precēt, — bet parasti to nepavisam negribas darīt.

—           Nabadziņš, — Džailss noteica. — Un viņš laikam bijis Helēnā ieķēries līdz ausīm.

—             Ak, es nezinu… Es tā vis nedomāju. Toties esmu pārliecināta, ka viņš nav mūsu ļaunprātīgais slepkava. Es viņu neparko nevaru iedomāties kā slepkavu.

—    Bet tev taču nav diezin kāda jēga par slepkavām, mīļā.

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—            Nu, es domāju par Liziju Bordcnu — zvērinātie gan nosprieda, ka viņa nav vainīga. Un Volless, klusais vīriņš, ko tiesa atzina par vainīgu sievas slepkavībā, bet apelācijas tiesa spriedumu atcēla. Un Ārmstrongs, kuru visi gadiem ilgi uzskatīja par jauku, vienkāršu puisi. Es nedomāju, ka slepkavas kaut kā īpaši izceļas citu vidū.

—    Es patiešām neticu, ka Volters Fcins…

Gvenda apklusa.

—    Kas tad nu?

—    Nekas.

Taču Gvenda atcerējās, kā Volters Feins bija spodrinājis acenes, atcerējās viņa dīvaino, neko neredzošo skatienu, kad pirmo reizi bija pieminējusi Sentkatcrinas namu.

—            Varbūt viņš tomēr Helēnu neprātīgi mīlējis… — viņa nenoteikti nomurmināja.

14 NODAĻA Edite Pedžita

Misis Mauntfordas mazā viesistaba likās ļoti mājīga. Tajā bija ar galdautu apklāts apaļš galds un pāris vecmodīgu atzveltnes krēslu; pie sienas stāvēja vienkāršs, bet necerēti ērts dīvāns. Uz kamīna dzegas rindojās porcelāna sunīši un citi nieciņi, kā arī ierāmētas krāsainas princeses Elizabetes un Margarctes Rozas ģīmetnes. Pie otras sienas atradās jūrnieka formā tērpta karaļa attēls un fotogrāfija, kurā misters Mauntfords bija redzams kopā ar citiem maizniekiem un saldumu tirgotājiem. Turpat bija arī no gliemežvākiem izlikta glezniņa un akvarelis, kurā atainota Kapri sala un spilgti zaļa jūra. Visapkārt daudz citu nieciņu, kas nepretendēja ne uz skaistumu, nc izsmalcinātību, bet kopumā radīja jaukas, omulīgas telpas iespaidu, kurā cilvēki labprāt kavējās, kad vien iegadās brīvs brītiņš.

Misis Mauntforda, dzimusi Pcdžita, bija apaļīga maza auguma sieviete, kuras tumšajos matos jau parādījies dažs labs sirms pavediens. Viņas māsa Edīta Pcdžita bija gara, kalsna tumšmate. Edītes matos sirmumu nemanīja, lai gan viņai jau varēja būt ap piecdesmit.

—    Padomā tik, — Edīte Pcdžita sacīja. — Mazā mis Gvenija. Piedodiet, kundze, ka cs tā saku, bet tas nu gan ir brīnums! Jūs nācāt pie manis uz virtuvi sapucēta, ka prieks. «Māsītcs», jūs teicāt. «Māsītcs.» Ar to jūs gribējāt teikt — rozīnes, — kāpēc jūs tās saucāt par māsītēm, cs tā ij nesapratu. Bet jūs gribējāt rozīnes, un cs jums tās arī devu — tās, bez sēkliņām.

Gvenda cieši lūkojās sievietes staltajā stāvā, sārtajos vaigos un melnajās acīs, pūlēdamās atcerēties… atcerēties… taču nekas neizdevās. Atmiņa nudien ir gaužām neizprotama būšana.

—    Kaut cs varētu atcerēties… — viņa iesāka.

Diczi vai varēsiet. Tāda maza sīkaliņa vien toreiz bijāt. Mūsdienās neviens negrib kalpot mājās, kur ir bērni. Es to nesaprotu. Bērni ienes mājās dzīvību, tā man šķiet. Lai gan gatavot mazajiem ir pagrūti. Bet, ja saprotat, ko gribu teikt, tad parasti tā ir aukles, nevis bērna vaina. Auklēm aizvienam ir grūti izdabāt — nēsā tik paplātes un apkalpo, te šis, te tas. Vai jūs Levoniju vispār atceraties, mis Gvcnij? Piedodiet, man vajadzēja teikt — misis Rīda.

—    Levonija? Viņa bija mana aukle?

—    Jā, šveiciete. Angliski īpaši labi nerunāja. Un tik jūtīga! Mūždien raudāja, ja Lilija pateica ko tādu, kas viņu apbēdināja. Lilija bija istabene. Lilija Ebota. Jauna meitene, diezgan vīzdegunīga un ari gaisīga. Daudz ar jums rotaļājās, mis Gvcnij. Spēlēja paslēpes caur kāpņu margām.

Gvenda nodrebēja.

Kāpnes…

Pēkšņi viņa ierunājās:

—    Es atceros Liliju. Viņa apsēja lenti kaķim ap kaklu.

—   Paskat tik, atcerēties kaut ko tādu! Tas bija jūsu dzimšanas dienā, un Lilija nelikās mierā — Tomasam ari vajagot lenti. Noņēma to no šokolādes kārbas, un Tomass kļuva vai traks. Iedrāzās dārzā un trinās gar krūmiem, līdz dabūja lenti nost. Kaķiem netīk, ka tos izjoko.

—    Melns kaķis ar baltiem plankumiņiem.

—    Jā, jā. Nabaga vecais Tomass. Varens peļu ķērājs! īsts peļu junkurs! — Edīte Pcdžita apklusa un māksloti nokāsējās. — Piedodiet, kundze, ka cs aizrunājos. Bet, tā pļāpājot, atmiņā nāk senās dienas. Jūs man gribējāt ko vaicāt?

—    Man patīk klausīties, kā jūs stāstāt par senajām dienām, — Gvenda apgalvoja. — Tieši to jau es gribēju dzirdēt. Redziet, es uzaugu pie radiem Jaunzēlandē, un viņi, protams, nevarēja man neko pastāstīt par… par manu tēvu un pamāti. Viņa… viņa bija jauka, vai ne?

—    Viņa bija jums ļoti pieķērusies, ļoti. Ak jā, viņa ņēma jūs līdzi uz pludmali un spēlējās ar jums dārzā. Saprotiet, viņa jau pati vēl bija pavisam jauniņa. Tāds meitēns vien! Man bieži rādījās, ka viņai rotaļas sagādā tādu pašu prieku kā jums. Redziet, viņa jau bija, tā teikt, vienīgais bērns ģimenē. Doktors Kenedijs, Helēnas brālis, bija daudz vecāks par viņu un aizvienam iegrimis savās grāmatās. Kolīdz mājās no skolas, viņai bija jārotaļājas vienai pašai…

Mis Mārpla, atspiedusies pret sienu, laipni pajautāja:

—    Jūs visu mūžu esat nodzīvojusi Dilmutā, vai ne?

—           Jā, kundze. Tēvam piederēja ferma, tur, aiz kalna, par Railendu sauca. Dēlu ģimenē nebija, un pēc viņa nāves māte fermu vairs nevarēja uzturēt, tāpēc to pārdeva un nopirka mazu modes preču veikaliņu Haistrītas galā. Jā, es šeit esmu nodzīvojusi visu mūžu.

—    Un Dilmutā visus droši vien labi pazīstat?

—          Nu, agrāk jau tāds miestiņš vien bija. Lai gan vasarās, cik vien atceros, te vienmēr bijis daudz zaļumnieku. Taču tie bija jauki, klusi cilvēki, kas te brauca gadu no gada, ne jau tādi ekskursanti un klaidoņi, kas klimst apkārt tagad. Visi no labām ģimenēm, katru gadu īrēja tās pašas istabas.

—           Tad jau laikam jūs Helēnu Kcnediju pazināt, pirms vēl viņa kļuva par misis Helideju? — Džailss pajautāja.

—           Nu, es par viņu, tā teikt, biju dzirdējusi, varbūt kādreiz arī redzējusi. Bet tā īsti nepazinu, iekams neaizgāju pie viņiem strādāt.

—    Un jums viņa patika, — mis Mārla piezīmēja.

Edīte Pedžita pagriezās pret veco dāmu.

—          Jā, kundze, patika gan, — viņa sacīja. Tas skanēja mazliet izaicinoši. — Lai ko arī citi teiktu. Pret mani viņa vienmēr bija ļoti laipna. Nemūžam nebūtu ticējusi, ka viņa spēj izdarīt to, ko patiesībā izdarīja. Man aiz brīnumiem mute palika vaļā, nudien. Lai gan, kā jau teicu, runas bija…

Viņa spēji aprāvās un vainīgi palūkojās Gvendā.

—          Es gribu visu zināt, — Gvenda strauji ierunājās. — Lūdzu nedomājiet, ka jūsu vārdus ņemšu ļaunā. Viņa jau nebija mana īstā māte…

—    Tā gan ir, kundze.

—          Un, redziet, mēs ļoti gribētu… viņu atrast. Viņa aizbēga no šejienes, un liekas… ir iekritusi gluži kā akā. Mēs nezinām, kur viņa tagad dzīvo vai vispār vēl ir starp dzīvajiem. Ir arī citi iemesli…

Gvenda vilcinājās, un sarunā iejaucās Džailss.

—         Juridiski iemesli. Mēs nezinām, vai uzskatīt viņu par mirušu vai…

—          A, saprotu, ser. Manas māsīcas vīrs bija pazudis — pēc kaujas pie Ipras —, un tad arī bija lielas grūtības — vai uzskatīt

viņu par mirušu vai bez vēsts pazudušu. Dikti nepatīkami manai māsīcai. Protams, ser, ja es jums varu pateikt ko tādu, kas varētu līdzēt, jūs jau neesat nekādi svešinieki. Mis Gvenda un «māsītcs». Jūs tik jocīgi to sacījāt.

—     Jūs esat ļoti laipna, — Džailss pateicās. — Tātad, ja neicbilstat, es uzdošu dažus jautājumus. Kā noprotu, misis Hclidcja aizbrauca gluži negaidīti?

—   Jā, ser, mums visiem tas bija liels trieciens, īpaši majoram. Nabaga vīrs! Viņš uzreiz sabruka.

—   Es jautāšu skaidri un gaiši — vai jums ir kāda nojausma, ar ko viņa aizbēga?

Edīte Pedžita papurināja galvu.

—   To man vaicāja jau doktors Kenedijs, un es neko nevarēju pateikt. Arī Lilija nevarēja. Un Levonija, kā jau ārzemniece, protams, nezināja nenieka.

—    Labi, jūs nezinājāt, — Džailss sacīja. — Bet varbūt jums radās kādi minējumi? Tagad, kad tā jau ir tik sena pagātne, nebūtu nekas sevišķs, pat ja jūs maldītos. Jums taču noteikti bija kādas aizdomas.

—     Nu, aizdomas jau mums bija gan… bet, saprotiet, tikai aizdomas. Un, ja man jāteic par sevi, es vispār neko tādu nemanīju. Bet Lilijai, — kā jau sacīju, viņa bija apķērīga meitene, — Lilijai bija savas domas — un jau labi sen. «Piemini manus vārdus,» viņa mēdza sacīt. «Tas puisis ir viņā ieķēries. Vajag redzēt, kā viņš skatās uz kundzi, kad tā lej tēju tasēs. Bet paša sieva met zibeņus!»

—    Skaidrs. Un kas tas bija par… ē… puisi?

—   Baidos, ser, ka viņa vārdu vairs neatminēšu. Pēc visiem šiem gadiem! Kapteinis… Esdeils… nē, tā nebija… Emerijs… nē. Man ir tāda jušana, ka vārds sākās ar E. Vai ar H. Dikti neparasts vārds. Visus šos sešpadsmit gadus neesmu to pat iedomājusi. Abi ar sievu bija apmetušies «Karaliskajā Klerensa viesnīcā».

—    Vasarnieki?

—   Jā, bet man rādās, ka viņš — vai varbūt abi divi — bija pazinuši misis Helideju jau agrāk. Bieži nāca ciemos. Vismaz Lilija domāja, ka viņš ir misis Helidcjā ieķēries.

—    Un viņa sievai las nepatika.

—    Nē, ser… Bet, saprotiet, es ne mirkli pat nepieļāvu tādu domu, ka tur varētu būt kas tāds. Arī tagad tā nedomāju.

Gvenda pajautāja:

—     Vai viņi vēl bija šeit… «Karaliskajā Klerensa viesnīcā»… kad… kad Helēna… mana pamāte aizbēga?

—    Cik atminos, viņi aizbrauca ap to pašu laiku, dienu agrāk vai vēlāk — pietiekami drīz, lai cilvēki sāktu tenkot. Bet neko noteiktu neesmu dzirdējusi. Ja tā tiešām bija taisnība, tad viss tika turēts lielā slepenībā. Troksnis sacēlās liels, misis Hclidcjas nozušana, tik negaidīti. Bet cilvēki runāja, ka viņa vienmēr bijusi vējīga — cs gan neko tādu nemanīju. Neparko nebūtu gribējusi braukt viņiem līdzi uz Norfolku, ja kundze būtu bijusi tāda.

Mirkli visi nolūkojās viņā platām acīm. Tad ierunājās Džailss:

—    Norfolka? Viņi gribēja braukt uz Norfolku?

—    Jā, ser. Bija tur nopirkuši māju. Misis Hclideja man to pateica kādas trīs nedēļas pirms… pirms tas viss notika. Viņa man jautāja, vai es gribētu doties līdzi, ja viņi pārceltos uz turieni, un es teicu, ka labprāt. Galu galā nekad nebiju bijusi ne soli prom no Dilmutas un domāju, ka varbūt pārmaiņa būs tīri patīkama, un tā kā man šī ģimene patika…

—      Es nekad neesmu dzirdējis, ka viņi nopirkuši māju Norfolkā, — Džailss sacīja.

—   Ziniet, jocīgi, ka jūs to pieminat, ser, jo misis Hclidcja šo pirkumu turēja lielā slepenībā. Viņa lūdza nevienam par to nestāstīt, un es ari neizpļāpājos. Bet viņa jau labu laiku gribēja tikt prom no Dilmutas. Mēģināja pierunāt majoru Helideju, bet viņam Dilmuta patika. Man pat šķiet, ka viņš bija rakstījis Scntkaterinas nama īpašniecei misis Findejsonei un lūdzis apsvērt iespēju to pārdot. Bet misis Hclideja par to negribēja ne dzirdēt. Likās, viņa neieredz Dilmutu ne acu galā. Tā vien rādījās, ka viņai bail te palikt.

Teiktais skanēja gluži dabiski, taču trīs cilvēki klausījās ar saspringtu uzmanību.

Džailss sacīja:

—    Vai jūs nedomājat, ka viņa gribēja doties uz Norfolku, lai būtu tuvāk tam… cilvēkam, kura vārdu jūs nevarat atcerēties?

Edīte Pcdžita likās apbēdināta.

—   Ak, patiesi, ser, tā vis man negribētos domāt. Un ne mirkli neesmu tā domājusi. Turklāt, man liekas… nu es atceros — viņi bija no ziemeļu puses, tā dāma un kungs. Var jau būt, ka no

Nortamberlcndas. Vismaz atvaļinājumā viņi uz šejieni bija atbraukuši tāpēc, ka te ir tik maigs klimats.

Gvenda pajautāja:

—          Viņa no kaut kā baidījās, vai ne? Vai ari no kāda cilvēka? Es runāju par savu pamāti.

—    Jā, kad jūs tā sakāt, cs atminos…

—    Jā?

—          Reiz Lilija ienāca virtuvē. Viņa tikko bija slaucījusi kāpnes, un tad viņa teica: «Nu iet jezga vaļā!» Tā viņa teica. Dažkārt runāja visai prasti, nu, Lilija, tā ka — piedodiet, lūdzami!

Es pajautāju, kas noticis, un viņa atteica, ka kundze un kungs ienākuši no dārza viesistabā, un, tā kā halles durvis bijušas vaļā, Lilija dzirdējusi viņu sarunu. «Man no tevis bail,» misis Hclideja esot teikusi. «Un viņa arī izklausījās pārbijusics,» Lilija piebilda. «Es no tevis jau sen baidos. Tu esi traks. Tu neesi normāls. Ej prom un liec mani mierā. Tev jāliek mani mierā. Man bail no tevis, šķiet, zemapziņā man vienmēr ir bijis no te\'is bail…»

Apmēram tā — protams, tagad cs to nevaru atkārtot vārds vārdā. Bet Lilija jau gan visu uztvēra dikti nopietni, un tāpēc vēlāk, kad tas viss notika, viņa…

Edīte Pedžita pēkšņi apklusa. Viņas sejā parādījās dīvaina baiļu izteiksme.

—          Es negribēju tā teikt, nepavisam ne… — viņa iesāka. — Piedodiet, kundze, es nu gan aizrunājos!

Džailss laipni iejaucās:

—           Lūdzu, izstāstiet visu, Edīt! Redziet, mums ir ļoti svarīgi to zināt. Notikumi ir seni, bet mums tic jāzina.

—    Nē, to es nekādi nevaru, — Edīte bezpalīdzīgi atteica.

Mis Mārpla pajautāja:

—    Kam Lilija neticēja… vai arī ticēja?

Edīte Pedžita vainīgi ierunājās:

—          Lilijai jau vienmēr bija iedomu pilna galva. Es tām nekad nepievērsu uzmanību. Vienmēr skraidīja uz kino, nu, un tur arī savācās tās muļķīgās, melodramatiskās iedomas. Viņa bija aizgājusi uz kino arī tajā vakarā, kad tas nolika, — vēl vairāk, bija aizvilinājusi līdzi ari Lcvoniju… tas nu gan nebija pareizi, es viņai pateicu acīs. «Ak, viss taču kārtībā,» šī tik attrauca. «Nav jau tā, ka bērns paliktu mājās viens. Lejā, virtuvē, esi tu, kungs un kundze vēlāk būs mājās, un vispār — bērns nekad nepamostas, ja ir paguvis iemigt.» Bet tas nebija pareizi, un es pateicu, ko domāju, lai gan to, ka Levonija aizgājusi līdzi, uzzināju tikai vēlāk. Zinājusi iepriekš, es būtu skrējusi augšā pieskatīt mazo — tas ir, jūs, mis Gvenda Virtuvē jau neko nevar dzirdēt, ja tās nopolsterētās durvis ir ciet.

Edīte Pedžita paklusēja, tad atkal turpināja:

— Es gludināju veļu. Vakars paskrēja tik ātri, ka attapos vienīgi tad, kad virtuvē ienāca doktors Kenedijs un apvaicājās, kur palikusi Lilija. Teicu, ka Lilijai ir brīvs vakars, bet viņa atgriezīsies kuru katru mirkli, — tieši tajā brīdī viņa arī pārradās, un doktors uzveda viņu augšā kundzes Istabā. Gribēja uzzināt, vai kundze paņēmusi līdzi kādas drēbes un, ja paņēmusi, tad kādas. Lilija visu apskatīja, pateica doktoram un nokāpa lejā pie manis. Tad nu gan gāja vaļā! «Aizlaidusies,» viņa paziņoja. «Aizbēgusi ar kādu vīrišķi. Kungs ir pavisam beigts. Trieka, vai, ķērusi. Laikam jau bijis pamatīgs trieciens. Tad nu gan muļķis! Varēja jau ko tādu paredzēt.» — «Tu nedrīksti tā runāt,» es sacīju. «Kā tu zini, ka viņa ar kādu aizbēgusi? Varbūtās saņēmusi telegrammu no slima radinieka.» — «Slima radinieka, smiekls nāk!» Lilija atcirta (vienmēr tā prastā runa, kā jau teicu). «Šī atstājusi zīmīti.» — «Ar ko tad aizbēgusi?» es vaicāju. «Un kā tu domā?» Lilija atjautāja. «Ne jau nu ar lēnīgo misteru Feinu, lai gan tas blenž teļa acīm un seko šai kā tāds šunelis!» Tad es sacīju: «Tu domā, ar to kapteini — kā nu viņu sauc.» Un tad viņa bilda: «Jā, deru, ka ar viņu. Ja vien tas nav mūsu noslēpumainais svešinieks tai glaunajā autiņā.» (Bija mums tāds muļķīgs joks.) Un es sacīju: «Neticu. Viņa nekad tā nedarītu.» Un Lilija teica: «Lai nu kā, šī, liekas, tomēr ir izdarījusi gan.»

Tas bija pašā sākumā, saprotiet. Bet vēlāk, mūsu istabā, Lilija mani uzmodināja. «Paklau,» šī saka, «tas viss ir galīgi šķērsām.»

—    «Kas ir šķērsām?» Es nesapratu. Un viņa saka: «Drēbes.»

—   «Par ko tu runā?» es prasu. «Klausies, Edij,» vina saka. «Es pārskatīju šās drēbes, jo doktors mani palūdza. Čemodāns ir pazudis un pagrābts pietiekami drēbju, lai to piekrautu, — bet nav paņemtas īstās!» — «Ko tu ar to gribi teikt?» es prasu. Un Lilija saka: «Paņēmusi vakarkleitu, to pelēki sudrabaino, bet atstāta josta un arīdzan pieskaņotais krūšturis un kombinē. Paņēmusi zeltainās brokāta vakarkurpes, nevis sudrabainās, ar siksniņām. Vēl paņēmusi zaļo tvīda kostīmu, ko valkā tikai vēlā rudenī, bet nav paņēmusi to smalko puloveru, paņēmusi mežģīņu blūzes, ko velk tikai pie pēcpusdienas kostīma. A, un apakšveļa arī, visi tie smalkie liberiņi. Piemini manus vārdus, Edij,» Lilija teica. «Viņa nemaz nav aizbēgusi. Kungs šo nomušījis.»

Nu, tas man lika pamosties pa īstam. Es piecēlos gultā sēdus un pajautāju, ko viņa tur muld.

«Taisni kā «Pasaules Ziņās» pagājušonedēļ,» Lilija saka. «Kungs uzzinājis, ka šo krāpj, sievu nozūmējis, nonesis pagrabā un apracis zem grīdas. Tu neko pat nebūtu dzirdējusi, jo tas ir apakš halles. Tā šis būs izdarījis, pēc tam sasaiņojis čemodānu, lai izskatītos, ka šī aizbēgusi. Bet viņa ir tur — zem pagraba grīdas. Šo māju viņa dzīva nav atstājusi. Tad es viņai pateicu visu, ko par to domāju; kā var runāt kaut ko še tik šausmīgu! Bet man jāatzīstas, ka nākamajā rītā cs nolavījos pagrabā. Tak tur viss bija kā parasti. Nekas nebija sajaukts, nekas — rakts. Es aizgāju pie Lilijas un pateicu, ka viņa izdarījusies muļķīgi, bet šī palika pie sava, ka kungs sievu piebeidzis. «Atceries,» Lilija saka, «viņš šo bija nobiedējis līdz nāvei. Dzirdēju, ka viņa tā teica.» — «Un te nu, meitenīt, tu kļūdies,» es saku, «jo tas nemaz nebija kungs. Tai dienā tūlīt pēc tam, kad tu man to biji pastāstījusi, es paskatījos pa logu un redzēju kungu nākam pār kalna nogāzi ar golfa nūjām rokā. Tātad kopā ar kundzi ēdamistabā nebija viņš. Tas bija kāds cits.»

Vārdi vēl ilgi atbalsojās vienkāršajā, mājīgajā viesistabā.

Džailss nočukstēja:

— Tas bija kāds cits…

15 NODAĻA adrese

«Karaliskā Klerensa viesnīca» bija pati vecākā visā pilsētā. Šai namā ar pamatīgo, arkām rotāto fasādi valdīja senlaicīga gaisotne. Viesnīcā vēl arvien apmetās ģimenes, kas ieradās jūrmalā pavadīt vismaz mēnesi.

Aiz reģistrācijas letes cienīgi sēdēja mis Narakota — četrdesmit septiņus gadus veca dāma pilnīgām krūtīm un vecmodīgu frizūru.

Mis Narakotai tūlīt pat iepatikās Džailss, ko viņas pieredzējušais skatiens uzreiz novērtēja par «vienu no mūsu jaukajiem cilvēkiem». Džailss, kurš, ja vien vajadzīgs, itin labi prata cilvēkus apvārdot un pārliecināt, izklāstīja ļoti ticamu pasaciņu. Viņš saderējis ar sievu par tās krustmāti — vai šī dāma apmetusies «Karaliskajā Klerensā» pirms astoņpadsmit gadiem. Sieva gan apgalvojusi, ka to noskaidrot neesot iespējams, jo vecās reģistrācijas grāmatas noteikti sen jau izmestas, bet viņš teicis, ka tās nu gan esot tīrās blēņas. Tādā viesnīcā kā «Karaliskais Klercnss» visas reģistrācijas grāmatas tiekot saglabātas mūžīgi. Pat simtgadīgās.

— Nu, tik senas gan ne, mister Rīd. Bet mēs glabājam vecās viesu grāmatas, kā tās šeit dēvējam. Tajās var atrast tik daudz interesantu vārdu. Piemēram, reiz šeit apmeties pats karalis, tad gan viņš vēl bija Velsas princis; un princese Adlemāra no Holšteinu-Rocu dzimtas ar savu kalponi agrāk šeit ieradās katru ziemu. Pie mums dzīvojuši arī vairāki slaveni rakstnieki un portretists misters Dovijs.

Džailss izrādīja atbilstošu ieinteresētību un cieņu un beidzot tika līdz vērtīgajam sējumam ar vajadzīgā gada ierakstiem — mis Narakota to uzmeklēja un nodeva viņam apskatīšanai.

Vispirms novērtējis slavenos vārdus, kas tika īpaši norādīti, Džailss beidzot atšķīra augusta ierakstus.

Jā, tieši tas, ko viņš meklēja.

Majors Setons Ērskins ar kundzi, Enslclu nams, Dcita, Nortamberlcnda, 27. jūlijs—17. augusts.

—    Vai es to drīkstu norakstīt?

—           Protams, mister Rīd. Lūdzu — papīrs, tinte… Ā, jums ir sava pildspalva. Piedodiet, man jāatgriežas pie reģistrācijas letes.

Viņa atstāja Džailsu ar visu grāmatu, un jaunais cilvēks ķērās pie darba.

Hilsaidā viņš Gvendu sastapa dārzā, kur viņa bija pārliekusies pār ziedošu krūmu.

Gvenda ātri, jautājoši palūkojās vīrā.

—    Veicās?

—    Jā, domāju, rokā ir.

Gvenda, klusi murminādama, lasīja adresi:

—           Enstelu nams, Deita, Nortamberlcnda. Jā, Edīte Pedžita minēja Nortamberlendu. Interesanti, vai viņi vēl arvien tur dzīvo…

—    Būs jāaizbrauc un jānoskaidro.

—    Jā… jā, jābrauc gan. Kad?

—           Jo ātrāk, jo labāk. Rīt? Aizbrauksim ar automobili. Es kaut mazliet tev parādīšu Angliju.

—          Ja nu viņi ir miruši… vai pārcēlušies un tagad tur dzīvo kāds cits?

Džailss paraustīja plecus.

—           Tad mēs atgriezīsimies pie pārējiem pavedieniem. Starp citu, es aizrakstīju Kenedijam un lūdzu, lai atsūta Helēnas vēstules, kuras viņa rakstījusi pēc bēgšanas — ja tās vēl saglabājušās —, un viņas rokraksta paraugu.

—          Kaut mēs varētu atrast to otru kalponi — Liliju, — Gvenda teica. — To, kura apsēja Tomasam lenti.

—    Jocīgi, ka tu to tik pēkšņi atcerējies, Gvenda.

—           Jā, patiešām. Arī Tomiju cs atceros. Viņš bija melns, ar baltiem plankumiņiem, un viņam bija trīs burvīgi kaķēni.

—    Ko? Tomasam?

—           Nu, viņu sauca par Tomasu, bet vēlāk izrādījās, ka tā ir Tomasīnc. Tā jau ar kaķiem gadās. Un Lilija… Interesanti, kas ar viņu nolicis? Šķiet, Edīte Pedžita par viņu vairs ilin neko nav dzirdējusi. Lilija nebija šejieniete un pēc tiem notikumiem Scntkaterinā aizbrauca uz Torkiju. Esot pāris reižu atrakstījusi, un tas arī viss. Edīte teica, ka dzirdējusi par viņas precībām, bet nezinot, ar ko. Ja vien mums izdotos Liliju atrast, mēs varētu daudz ko uzzināt.

—    Un ari no Lcvonijas, tās šveicietes.

—           Varbūt., lai gan viņa bija ārzemniece un diezin vai īpaši saprata, kas te notiek. Zini, viņu cs nemaz neatceros. Nē, bet es jūtu, ka Lilija varētu būt ļoti noderīga. Lilija bijusi apķērīga… Klausies, Džails, ievietosim vēl vienu sludinājumu — sludinājumu par viņu, — viņu sauca Lilija Ebota.

—         Jā, varam pamēģināt, — Džailss piekrita. — Un rīt noteikti braucam uz ziemeļiem palūkot, ko var uzzināt par Ērskiniem.

16 NODAĻA mātes dēls

—   Miera, Henrij, — misis Feina norāja astmatisku spanielu, kam miklās acis spīdēja alkatībā. — Pasniegt vēl maizīti, mis Mārpla, kamēr tās karstas?

—    Pateicos. Burvīgas maizītes. Jums ir lieliska virēja.

—    Jā, Luīze tiešām gatavo gluži labi. Bet aizmārša, kā jau visas. Un pudiņiem nekādas dažādības. Sakiet, — kā klājas Dorotijai Jardai un viņas išiasam? Nabadzīte ar to stipri mocījās. Es gan domāju, ka galvenokārt vainojami nervi.

Mis Mārpla steidzās izklāstīt kopīgās paziņas kaites visos sīkumos. Lieliski, viņa nodomāja, ka starp daudzajiem draugiem un radiem, kas izmētāti pa visu Angliju, izdevies atrast sievieti, kura pazina misis Feinu un bija tai atrakstījusi, paziņojot, ka Dilmutā ieradusies tāda mis Mārpla, un lūdzot, vai dārgā Elinora nebūtu tik laipna un neuzaicinātu šo dāmu ciemos.

Elionora Feina bija izskatā iespaidīga gara auguma sieviete tēraudpelēkām acīm, sprogainiem, baltiem matiem un maigi sārtu zīdaiņa sejas krāsu, kas neļāva nojaust, ka cienījamās dāmas raksturā nekāda brīnišķīga maiguma vis nav.

Abas pārsprieda Dorotijas īstās un iedomātās kaites, tad pievērsās mis Mārplas veselībai, Dilmutas gaisam un vispārējai jaunās paaudzes vārgulībai.

—    Bērnībā nav izbaudījuši maizes garozas garšu, — misis Feina paziņoja. — Manā laikā gan nekas tāds nenotika.

—   Jums ir vēl kāds dēls? — mis Mārpla painteresējās.

—    Pavisam trīs. Vecākais, Džeralds, strādā Tālo Austrumu " bankā Singapūrā. Roberts dien armijā. — Misis Feina nošņaukājās. — Apprecēja katolieti, — viņa daudznozīmīgi piebilda. — Jūs jau saprotat, ko tas nozīmē! Visi bērni tiek audzināti par katoļiem. Nevaru ne iedomāties, ko par to būtu teicis Roberta tēvs. Mans vīrs bija ļoti puritānisks. Es no Roberta tik reti

saņemu kādu ziņu. Dēls ir apvainojies par dažiem vārdiem, ko pateicu viņa paša labā. Mans uzskats ir tāds, ka cilvēkam jābūt atklātam un skaidri jāpasaka, ko domā. Viņa laulība, pēc manām domām, ir liela nelaime. Viņš var izlikties, ka ir laimīgs, nabaga zēns, bet es jūtu, ka tur viss nav tā, kā vajag.

—    Jūsu jaunākais dēls nav precējies, vai ne?

Misis Fcinas seja atplauka.

—    Nē, Volters dzīvo mājās. Viņš ir tāds pavārgs — jau no pašas bērnības, un man vienmēr bijis īpaši jārūpējas par viņa veselību. (Viņš drīz būs mājās.) Nav pat izsakāms, cik viņš ir uzmanīgs un pašaizliedzīgs dēls. Jūtos tiešām laimīga, ka man ir tāds dēls.

—   Vai viņš nekad nav domājis par precēšanos? — mis Mārpla pajautāja.

—   Volters vienmēr apgalvo, ka tās jaunmodīgās sievietes viņu neinteresējot. Tās viņam neliekas pievilcīgas. Mums abiem ir tik daudz kopīgu interešu, ka, baidos, viņš pārāk maz laika veltī izklaidēm. Vakaros viņš man lasa priekšā Tekcriju, dažreiz mēs uzspēlējam piketu. Volters ii īsts mājas cilvēks.

—    Cik jauki! — mis Mārpla iesaucās. — Vai viņš vienmēr strādājis firmā? Esmu dzirdējusi, ka viens jūsu dēls nodarbojas ar tējas audzēšanu Ceilonā, bet laikam jau būšu ko pārpratuši.

Misis Fcinas seja mazliet apmācās. Viņa mudināja viešņu iebaudīt valriekstu kūku un paskaidroja:

—     Tad viņš vēl bija pavisam jauns. Viena no jaunības iedomām. Zēni jau aizvien alkst apskatīt pasauli. Patiesībā vainojama bija kāda meitene. Meitenes reizēm spēj sarežģīt dzīvi.

—    Jā, tiešām. Atceros, mans māsasdēls…

Misis Fcina turpināja, nelikdamās ne zinis par mis Mārplas māsasdēlu. Radusi iespēju izteikties, viņa pilnībā izbaudīja prieku par kavēšanos atmiņās kopā ar patīkamo Dorotijas draudzeni.

—    Galīgi nepiemērota meitene — tā laikam bieži gadās. Ak, ne jau aktrise vai kas tamlīdzīgs. Vietējā ārsta māsa — daudz jaunāka par brāli, gandrīz varētu būt viņa meita —, un tam nabagam nebija ne jausmas, kā viņu audzināt. Vīrieši ir tik bezpalīdzīgi, vai ne? Viņa vienmēr bija nevaldāma, vispirms sapinās ar kādu jaunu cilvēku no mana vīra kantora — vienkāršs rakstvedis, turklāt ļoti šaubīgs lips. Vīram vajadzēja viņu atlaist. Par konfidenciālas informācijas izpaušanu. Lai nu kā, šo meiteni.

Helēnu Kcncdiju, visi uzskatīja par skaistu. Es gan tā nedomāju. Man vienmēr licies, ka viņa krāso matus. Bet Volters, nabaga zēns, gauži iemīlējās. Kā jau teicu, galīgi nepiemērota — ne naudas, ne izredžu; tādu meiteni neviens nevēlētos par vedeklu. Bet ko gan māte var iesākt? Volters viņu bildināja, Helēna atteica, un tad viņam radās tā muļķīgā doma par Indiju un tējas plantācijām. Mans vīrs sacīja: «Lai brauc,» — kaut gan pats bija stipri vīlies. Vīrs bija cerējis, ka dēls strādās Firmā kopā ar viņu, un Volters jau bija nokārtojis visus tieslietu eksāmenus un tā tālāk. Jā, tā nu tas bija. Šīs jaunās sievietes rada vienu vienīgu sajukumu!

—    Kā tad! Mans māsasdēls…

Misis Feina atkal ignorēja mis Mārplas radinieku.

—     Tā nu mūsu mīļais zēns devās uz Asamu vai varbūt Bangaloru, — pēc tik ilga laika grūti atcerēties. Un es biju ļoti noraizējusies, zināju, ka viņa veselība to neizturēs. Viņš tur nebija nodzīvojis pat gadu (viņam lieliski veicās. Volters visu dara lieliski!), kad — vai varat iedomāties? — šis nekaunīgais skuķis pārdomā un raksta Volteram, ka galu galā ir ar mieru viņu precēt.

—    Ak Kungs! — Mis Mārpla papurināja galvu.

—   Sakravā savas mantiņas, pasūta biļetes — un kā gan jums šķiet, kāds ir nākamais gājiens?

—    Nevaru ne iedomāties, — mis Mārpla, uzmanībā saspringusi, paliecās uz priekšu.

—    Uzsāk romānu ar precētu vīrieti, kā jums tas patīk! Uz kuģa, ceļā uz Indiju. Precēts vīrs ar trim bērniem, ja nemaldos. Katrā ziņā pirmais, ko šis skuķis paziņo Volteram, kurš krastmalā viņu sagaida, viņa tomēr nevēloties ar manu dēlu precēties. Nu, vai nav šausmīgi, ko?

—     Jā, tiešām. Tas varēja pilnīgi sagraut jūsu dēla ticību cilvēkiem.

—   Tam tūdaļ vajadzētu atvērt viņam acis. Bet lādas sievietes jau vienmēr prot izgrozīties.

—   Vai viņš… — mis Mārpla sastomījās, — nepārdzīvoja šādu rīcību? Cils viņa vietā būtu briesmīgi sadusmojies.

—      Voliers vienmēr ir bijis ārkārtīgi savaldīgs. Lai cik apbēdināts vai saniknots justos, viņš nekad to neizrādīs.

Mis Mārpla domīgi palūkojās runātājā. Tad piesardzīgi apvaicājās:

—   Varbūt tāpčc, ka viņš visu pārdzīvo ļoti dziļi? Dažreiz atliek tikai par bērniem pabrīnīties. Pēkšņs dusmu uzliesmojums, kaut līdz tam licies, ka tādam viss vienalga. Jūtīga dvēsele sevi neatklāj līdz mirklim, kad ciešanas kļūst pārlieku neizturamas.

—   Jā, interesanti, ka jūs par to ieminējāties, mis Mārpla. Es ļoti labi atceros. Ziniet, Džeralds un Roberts vienmēr bijuši straujas dabas, allaž gatavi cīnīties. Protams, veselīgiem zēniem las ir gluži dabiski…

—    Protams, dabiski…

—   Bet mans mīļais Volters vienmēr bijis tik kluss un pacietīgs. Un tad kādudien Roberts paņēma viņa lidmašīnas modeli — Volters to pats bija būvējis nedēļām ilgi — tik pacietīgs un īstas zelta rokas! — un Roberts — mīlīgs, ņiprs zēns, bet neuzmanīgs gan, — to saplēsa. Kad es iegāju zēnu istabā, Roberts gulēja uz grīdas un Volters viņam uzbruka ar nūju; Roberts bija jau gandrīz bezsamaņā. Tikai ar spēku aizvilku Volteru projām. Zēns vienā laidā atkārtoja: «Viņš to izdarīja tīšām, viņš to izdarīja tīšām! Es viņu nositīšu!» Ziniet, es gaužām nobijos. Zēnu jūtas ir tik spēcīgas, vai ne?

—   Jā, patiešām, — mis Mārpla piekrita. Viņas skatiens kļuva domīgs.

Tad mis Mārpla atgriezās pie iepriekšējās sarunas.

—   Tātad saderināšanās tika atcelta. Kas ar to meiteni notika pēc tam?

—   Viņa atgriezās mājās. Atceļā gadījās vēl vieas romāns, bet tai reizē viņa apprecējās. Atraitnis ar bērnu. Vīrietis, kas nesen zaudējis sievu, ir viegls mērķis, — nabadziņš bija galīgi bezpalīdzīgs. Viņi apprecējās un apmetās uz dzīvi pilsētas otrā malā — Scntkatcrinas namā, blakus slimnīcai. Bet ilgi tas, protams, neturpinājās — pēc nepilna gada viņa pameta arī šo. Aizlaidās ar kādu citu.

—   Ak Kungs! — Mis Mārla nogrozīja galvu. — Kāda laime, ka jūsu dēls lika no tādas vaļā!

—    To jau es arī viņam vienmēr saku!

—      Vai tējas audzēšanu viņš pameta tāpēc, ka veselība sašķobījās?

Misis Fcinas pierē iegūla rieva.

—   Tā dzīve viņam tomēr nebija īsti piemērota, — viņa atteica. — Volters atgriezās mājās sešus mēnešus pēc tās meitenes pārbraukšanas.

—    Tas laikam nebija īsti patīkami, — mis Mārpla riskēja piebilst, — ka tā jaunā sieviete dzīvoja šeit. Vienā pilsētā…

—   Volters bija brīnišķīgs, — misis Feina paslavēja dēlu. — Izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Man gan pašai likās (un tolaik es tā arī pateicu), ka labāk reizi par visām reizēm pielikt tam punktu — galu galā satikšanās varētu būt nepatīkama abām pusēm. Bet Volters darīja ko spēdams, lai tikai izrādītu draudzīgumu. Bieži ciemojās tajās mājās, spēlējās ar meitenīti… Starp citu, lai cik dīvaini, bet meitene ir atgriezusies. Nu jau pieaugusi un apprecējusies. Aizvakar bija iegriezusies Voltcra kantori sastādīt testamentu. Rīda — tāds viņai tagad uzvārds. Rīda.

—    Misters un misis Rīdi! Es viņus pazīstu. Jauki, patīkami cilvēki. Padomā tik — un viņa ir tā pati meitenīte…

—    Pirmās sievas bērns. Tā nomira Indijā. Nabaga majors — esmu aizmirsusi viņa vārdu — Holvejs vai tamlīdzīgi — bija bezgala satriekts, kad tā palaidne viņu pameta. Kāpēc vissliktākās sievietes vienmēr piesaista pašus labākos vīriešus, tas nu gan ir grūti aptverams!

—    Un tas jaunais cilvēks, kas sākumā ar viņu bija sasējies? Šķiet, jūs teicāt — rakstvedis jūsu dēla kantori. Kas notika ar viņu?

—  Tam veicās. Tagad viņam pieder autobusu aģentūra. Narcišu maršruti. Eflika narcišu autobusi. Nokrāsoti spilgti dzeltenā krāsā. Pasaule kļuvusi tik vulgāra!

—    Efliks? — mis Mārpla pārjautāja.

—     Džekijs Efliks. Nejauks, uzbāzīgs puisis. Šķiet, vienmēr gribējis izsisties uz augšu. Iespējams, ka tieši tāpēc viņš pievērsa uzmanību Helēnai Kcnedijai. Ārsta meita un tā tālāk — cerēja uzlabot savu stāvokli sabiedrībā.

—    Un Helēna vairs neatgriezās Dilmutā?

—   Nē. Un labi vien ir. Jādomā, būs pavisam nogājusi no ceļa. Doktora Kenedija gan man bija žēl. Tā jau nebija viņa vaina. Doktora tēva otrā sieva bija tāda gaisīga čirka, daudz jaunāka par vīru. Laikam jau Helēna mantojusi viņas trakulību. Man vienmēr licies…

Misis Feina apklusa.

—    Volters pārnācis! — Mātes ausis hallē bija saklausījušas dēla soļus. Atvērās durvis, un istabā ienāca Volters Fcins.

—            Mans dēls, mis Mārpla. Piezvani, dēls, iedzersim tikko uzlietu tēju.

—    Neraizējies, māt. Es jau padzēru.

—          Nekas, iedzersim vēl pa tasei… Un ari maizītes, Beatrisi — viņa uzsauca istabenei, kas bija ienākusi pēc tējkannas.

—    Jā, kundze.

Smaidīdams savu lēnīgo, patīkamo smaidu, Volters ieteicās:

—    Māte mani pārāk lutina.

Pieklājības pēc piekrizdama, mis Mārpla nopētīja runātāju.

Kluss, pēc izskata laipns, it kā bikls, it kā justos par k.mt ko vainīgs, — bezkrāsains. Gaužām neizteiksmīgs cilvēks! Tādus uzticamus puišus meitenes parasti neievēro un prec tikai tad, ja vīrieši, kurus viņas mīl, neatbild ar pretmīlestību. Uzticamais Volters. Nabaga Volters, mātes mīlulis… Mazais Volters Feins, kas uzbrucis vecākajam brālim ar nūju un to gandrīz nogalinājis.

Interesanti, mis Mārpla nodomāja.

17 NODAĻA Ričards Ērskins

Enstelu nams izskatījās visai nemīlīgs. Balta ēka uz nemīlīgu kalnu fona. Ceļš līkumoja caur bieziem krūmiem.

Džailss sacīja Gvendai:

—    Kāpēc mēs esam atbraukuši? Ko gan lai sakām?

—    Mēs taču norunājām.

—           Jā, apmēram. Labi, ka mis Mārplas brālēna māsas tantes svainis — vai kā viņa teica — dzīvo šai apkaimē… Bet diezin vai pieklājības vizīte dod tiesības izprašņāt namatēvu par viņa jaunības romāniem.

—          Turklāt tas bijis tik sen. Varbūt… varbūt viņš Helēnu vairs pat neatceras.

—    Varbūt. Un varbūt nekāda romāna nemaz nav bijis.

—    Džails, vai mēs uzvedamies ļoti muļķīgi?

—          Nezinu… Reizēm man tā liekas. Nesaprotu, kāpēc mēs to visu darām. Kāda tam tagad jēga?

—          Tik ilgi pēc… Jā, es zinu… Mis Mārpla un doktors Kenedijs abi teica: «Atstājiet visu, kā ir.» Kāpēc mēs tā nedarām, Džails? Kas liek mums turpināt? Vai tā būtu viņa?

—    Viņa?

—            Helēna. Vai tāpēc es to atceros? Vai manas bērnības atmiņas ir vienīgais, kas viņu saista ar dzīvi… ar patiesību? Vai Helēna izmanto mani… un tevi… lai gaismā nāktu patiesība?

—    Tu domā, tāpēc, ka viņa nomira varmācīgā nāvē?…

—         Jā. Runā… un par to ir arī rakstīts… ka dažreiz viņi nerodot mieru…

—    Man liekas, tu kļūsti jocīga, Gvenda.

—            Varbūt. Katrā ziņā mēs varam… izvēlēties. Tā ir tikai pieklājības vizīte. Mēs varam neko neuzsākt… ja vien paši to negribam…

DŽailss papurināja galvu.

—    Mēs turpināsim. Mēs nevaram rīkoties citādi.

—    Jā… tev taisnība. Vienalga, Džails, man liekas, es esmu pamatīgi nobijusies…

II

—    Meklējat māju, jā? — majors Ērskins pajautāja.

Viņš pasniedza Gvendai šķīvi ar sviestmaizēm. Gvenda paņēma maizīti un paraudzījās viņā. Ričards Ērskins bija augumā mazs, piecas pēdas un deviņas collas, ne vairāk. Sirmi mati un nogurušas, tādas kā domīgas acis. Balss bija zema, patīkama, nedaudz piesmakusi. Šai cilvēkā nebija nekā īpaša, taču Gvenda nosprieda, ka viņš tai liekas visai pievilcīgs… Īstenībā misters Ērskins ne uz pusi nebija tik izskatīgs kā Volters Fcins, tomēr lielākā daļa sieviešu Volteram Feinam paietu garām neatskatoties, bet Ērskinu tūdaļ ievērotu. Feins bija neizteiksmīgs. Ērskins, lai arī kluss un neuzkrītošs, bija personība. Viņš ikdienišķi runāja par ikdienišķiem jautājumiem, bet viņā bija kas tāds, ko sievietes pamana nekavējoties un uztver īsti sievišķīgi. Gandrīz neapzināti Gvenda nogludināja svārkus, atglauda matu šķipsnu un atsvaidzināja lūpukrāsu. Pirms deviņpadsmit gadiem Helēna Kenedija šai vīrietī varēja iemīlēties. Gvenda par to bija pārliecināta.

Pacēlusi acis, Gvenda pamanīja, ka namamāte viņu uzkrītoši vēro, un neviļus nosarka. Misis Ērskina sarunājās ar Džailsu, bet vērtējošais skatiens aizdomīgi vērās Gvendā. Džcneta Ērskina bija gara auguma, dobju balsi — gandrīz tik dobju kā vīrietim. Viņa bija sportiska sieviete, ģērbusies labi piegrieztā tvīda kostīmā ar lielām kabatām. Misis Ērskina izskatījās vecāka par vīru, bet Gvenda pieļāva, ka varbūt maldās. Misis Ērskinas sejā jautās neapmierinātība. Nelaimīga, alkstoša sieviete, Gvenda nodomāja.

Viņa noteikti pārvērtusi Ērskina dzīvi ellē, Gvenda klusībā piebilda.

Skaļi viņa turpināja sarunu.

—   Meklēt māju ir patiešām nomācoši, — viņa sacīja. — Namīpašumu aģentu apraksti ir tik daudzsološi — bet, kad tu, cilvēks, beidzot ierodies namu apskatīt, tas, izrādās, ir kaut kas neaprakstāms!

—   Jūs domājat apmesties šai apkārtnē?

—          Nu, šī ir viena no vielām, par kurām mēs esam domājuši. Visvairāk tāpēc, ka tā ir tik tuvu Adriana sienai*. Tā vienmēr ir Džailsu sajūsminājusi. Redziet — jums varbūt tas liksies neparasti — bet mums ir gandrīz vicnalg, kur Anglijā apmesties. Es nāku no Jaunzēlandes, un man šeit nav nekādu saikņu. Bet Džailss visas brīvdienas pavadījis pie dažādām tantēm un arī nevienai vielai nav īpaši pieķēries. Vienīgi dzīvot pārāk tuvu Londonai mēs nevēlētos. Gribam īstas lauku mājas.

Ērskins pasmaidīja.

—         Šeit tiešām ir īsti lauki. Tik vientuļi. Mums ir maz kaimiņu, un tie paši visai tālu.

Gvendai šķita, ka patīkamajā balsī viņa ir saklausījusi skumjas. Mirkli viņa iedomājās šo vientuļo dzīvi — īsās, tumšās ziemas dienas, kad vējš svilpo skurstenī, aizkari aizvilkti… ieslodzīts… ieslodzīts kopā ar šo sievieti, kurai tik alkanas, nelaimīgas acis… maz kaimiņu, un tie paši visai tālu.

Vīzija izbālēja. Atkal bija vasara, durvis uz dārzu vaļā, smaržo rozes, un istabā ieplūst vasaras trokšņi.

Gvenda ierunājās:

—    Šī ir veca māja, tiesa?

Ērskins pamāja.

—           Celta karalienes Annas laikā [7] . mani senči šeit dzīvojuši gandrīz trīssimt gadu.

—    Jauka māja. Jūs laikam ar to ļoti lepojaties.

—          Tagad tā ir diezgan paplukuši. Nodokļi neļauj rūpēties, kā nākas. Bet, kad nu bērni pieauguši un nostājušies uz savām kājām, pats sliktākais ir garām.

—    Cik jums ir bērnu?

—          Divi zēni. Viens dien armijā. Otrs tikko pabeidza Oksfordu. Strādās izdevēju firmā.

Ērskins pievērsa skatienu kamīna dzegai, un arī Gvenda palūkojās turp. Abu zēnu fotogrāfijas — puiši varēja būt astoņpadsmit un deviņpadsmit gadus veci, uzņemti pirms pāris gadiem, Gvenda nosprieda. Ērskina seja pauda lepnumu un mīlestību.

—    Labi zēni, — viņš piebilda, — kaut arī to saku es.

—    Izskatās lieliski, — Gvenda apstiprināja.

—           Jā, — Ērskins sacīja. — Domāja, dzīve ir tā vērta — patiešām. Kaut ko upurēt bērnu labā, cs domāju, — viņš piebilda, pamanot Gvendas jautājošo skatienu.

—          Laikam jau… bieži vien… jāupurē diezgan daudz, — Gvenda teica.

—    Reizēm ļoti daudz…

Gvenda atkal saklausīja zemtekstu, bet iejaucās misis Ērskina, ierunājoties dobjā, pavēlnicciskā tonī:

—         Un jūs tiešām gribat atrast māju šai pasaules malā? Baidos, ka tuvumā nekā piemērota nav.

«Ja arī būtu, tu jau nu man to neteiktu,» Gvenda pēkšņā nerātnības uzplūdā nodomāja. «Tā vecā muļķa sieviete nudien ir greizsirdīga,» viņa noprata. «Greizsirdīga uz mani tāpēc, ka cs sarunājos ar viņas vīru, un tāpēc, ka esmu jaunāka un pievilcīgāka!»

—          Viss atkarīgs no tā, cik ātri jūs gribat pie tās tikt, — sacīja Ērskins.

—          Mēs nepavisam nesteidzamies, — mundri paziņoja Džailss. — Gribam atrast kaut ko tādu, kas mums tiešām patiktu. Pašlaik mums ir māja Dilmutā — dienvidu piekrastē.

Majors Ērskins aizgriezās. Viņš piegāja pie loga, kur stāvēja galdiņš ar cigarešu kārbu.

—            Dilmuta, — misis Ērskina noteica. Viņas balss skanēja bezkaislīgi. Acis bija pievērstas vīra pakausim.

—    Jauka pilsētiņa, — Džailss piebilda. Vai esat tur bijuši?

Pēc klusuma mirkļa misis Ērskina atbildēja tikpat neskanīgi:

—          Vienu vasaru mēs tur pavadījām pāris nedēļu — ļoti, ļoti sen. Mums tur nepatika — pārāk mierīgi.

—           Jā, — Gvenda piebalsoja. — Mēs domājam tieši tāpat. Džailsam un man šķiet, ka būtu vajadzīgs uzmundrinošāks gaiss.

Ērskins atgriezās ar cigaretēm. Viņš tās piedāvāja Gvendai.

—            Šejienes gaiss ir ļoti uzmundrinošs, — viņš teica. Balsī jautās skumjas.

Gvenda palūkojās namatēvā, kad viņš aizdedza tai cigareti.

—   Vai jūs labi atceraties Dilmutu? — viņa vientiesīgi pavaicāja.

Ērskina lūpas sašķobījās, kā Gvenda nojauta, pēkšņās sāpēs.

Viņš izvairīgi atteica:

—           Puslīdz labi. Mēs bijām apmetušies… pag… «Karaliskajā Džordžā»… nē, «Karaliskajā Klerensa viesnīcā.»

—          Ak jā, tā ir jauka, vecmodīga viesnīca. Mūsu māja atrodas pavisam netālu. To sauc Hilsaida, bet agrāk saukta par Scnt… Scnt… Mērijas namu, jā, Džails?

—    Scntkaterinas nams, — Džailss atsaucās.

Šoreiz reakcija bija nepārprotama. Ērskins strauji ai/griezās, misis Ērskinas tasīte nošķindēja pret šķīvīti.

—           Varbūt, — viņa aprauti ierunājās, — jūs gribētu apskatīt dārzu?

—    Jā, protams.

Viņi izgāja pa durvīm. Dārzs bija labi un rūpīgi v >pts, ar kuplu dzīvžogu un akmens plātņu celiņiem. Cik varēja noprast, par dārzu galvenokārt rūpējās majors Ērskins. Runājot par rozēm un košumkrūmiem, Ērskina skumjā, satumsusī seja atdzīvojās. Dārzkopība acīmredzot bija viņa iecienīta nodarbošanās.

Kad atvadījušies viņi brauca mājup, Džailss izstomīja:

—    Vai tu… vai tu to nometi?

Gvenda pamāja.

—          Pie otrā delfīniju cera. — Viņa palūkojās uz savām rokām un izklaidīgi pagrozīja laulības gredzenu.

—    Un ja nu vairs neatradīsi?

—          Tas jau nebija mans īstais saderināšanās gredzens. Ar to es neriskētu.

—    Priecājos, to dzirdot.

—            Ar šo gredzenu man saistītas tik sentimentālas atmiņas. Atceries, ko tu teici, kad uzvilki to man pirkstā? Zaļš smaragds, jo cs esot pievilcīga zaļacaina kaķenīte.

—          Mūsu mīļvārdiņi droši vien liktos jokaini cilvēkam, teiksim, no mis Mārplas paaudzes, — Džailss rāmi atteica.

—    Diezin ko jaukā večiņa patlaban dara? Sildās saulītē?

—           Nu, cik es šo dāmu pazīstu, viņa noteikti rosās. Izprašņā kādu, tincina, pūlas ko izzināt. Cerams, ka pārāk daudz jautājumu viņa neuzdod.

—          Tas ir gluži dabiski — vecākai kundzei, protams. Uzkrītoši būtu tad, ja tincinātu mēs.

Džailss atkal kļuva nopietns.

-1 Tāpēc jau man tas nepatīk… — viņš aprāvās. — Man nepatīk, ka to darīsi tu. Nevaru paciest domu, ka es sēdēšu mājās, bet tu darīsi melno darbu.

Gvenda pārvilka pirkstu pār viņa rūpjpilno vaigu.

—          Zinu, mīļais, zinu. Taču tev jāatzīst, ka tas ir diezgan āķīgs darbiņš. Nav pieklājīgi iztaujāt vīrieti par viņa jaunības romāniem, bet šo nekaunību sieviete var atļauties — ja viņa ir gudra. Un es būšu gudra.

—           Zinu, ka esi gudra. Bet, ja Ērskins ir tas vīrs, ko mēs meklējam…

Gvenda domīgi ieteicās:

—    Nedomāju, ka tas ir viņš.

—    Tu gribi teikt, ka mēs esam uz nepareiza ceļa?

—           Ne nu gluži. Man šķiet, ka viņš Helēnu patiešām mīlējis. Jauks cilvēks, Džails, milzum jauks. Tāds nav spējīgs nevienu nožņaugt.

—    Tu laikam esi redzējusi daudzus žņaudzējus, ko, Gvenda?

—    Nē. Bet man ir sievietes instinkti.

—           Uzdrošinos apgalvot, ka to bieži vien saka arī žņaudzēju upuri. Nē, Gvenda, jokus pie malas, esi uzmanīga, jā?

—          Protams. Man tā nabaga cilvēka žēl — par sievu gatavais pūķis. Varu derēt, ka viņa dzīve ir nožēlojama.

—    Savāda sieviete… Pat biedējoša.

—    Jā, ļauna. Vai tu redzēji, kā viņa mani visu laiku vēroja?

—    Ceru, ka mūsu plāns izdosies.

III

Plāns tika īstenots nākamajā rītā.

Džailss, juzdamies, kā pats teica, līdzīgs negodīgam detektīvam šķiršanās prāvā, ieņēma izdevīgu novērošana posteni, no kura pavērās skats uz Enstclu nama galvenajiem vārtiem. Apmēram pusdivpadsmitos viņš paziņoja Gvendai, ka viss norisinājies lieliski. Misis Ērskina aizbraukusi ar mazo ostinu; pēc visa spriežot, devusies uz trīs jūdzes attālo tirgu. Apvārsnis bija tīrs.

Gvenda piebrauca pie durvīm un piezvanīja. Pajautājusi pēc misis Ērskinas, viņa saņēma atbildi, ka kundzes neesot mājās. Tad viņa jautāja pēc majora Ērskina. Majors Ērskins bija dārzā. Gvendai pienākot, viņš atlieca muguru no dobes, ko tikko bija apkopis.

—           Man ir ļoti neērti jūs traucēt, — Gvenda iesāka, — bet šķiet, ka vakar cs kaut kur šeit esmu pazaudējusi gredzenu. Atceros, ka pirms iznākšanas dārzā tas vēl bija man pirkstā. Gredzens bija diezgan vaļīgs, un man būtu gaužām žēl to pazaudēt — tas ir mans saderināšanās gredzens.

Tūlīt pat sākās meklēšana. Gvenda izstaigāja visas vietas, kur bija gājusi iepriekšējā dienā, centās atminēties, kur apstājusies un kuras puķes aplūkojusi. Drīz vien gredzens atradās pie kupla dclfīniju krūma. Gvendas priekam nebija robežu.

—          Un vai tagad drīkst jums piedāvāt ko iedzert, misis Rīda? Alu? Glāzi šerija? Vai varbūt labāk kafiju vai ko tamlīdzīgu?

—           Nē, pateicos, cs tiešām neko nevēlos. Ja nu cigareti — paldies!

Viņa apsēdās uz soliņa, un Ērskins piemetās līdzās.

īsu mirkli viņi smēķēja klusēdami. Sirds Gvendai strauji pukstēja. Izvēles nebija. Vajadzēja riskēt.

—          Gribēju jums ko pajautāt, — viņa sacīja. — Varbūt jūs to uzskatīsiet par šausmīgu nekaunību. Bet man tik ļoti gribas kaut ko uzzināt — un Jūs, šķiet, esat vienīgais cilvēks, kas to var pateikt. Jūs laikam reiz esat mīlējis manu pamāti.

Majors samulsis palūkojās Gvendā.

—    Jūsu pamāti?

—    Jā. Helēnu Kenediju. Vēlāk viņa bija Helēna Hclideja.

—           Ak tā. — Vīrietis Gvendai blakus kļuva pavisam kluss. Viņa acis, neko neredzēdamas, vērās pāri saules apspīdētajam mauriņam. Pirkstos kūpēja cigarete. Taču šajā saspringtajā stāvā Gvenda nojauta jūtu vētru, kas atbalsojās arī viņā.

It kā atbildot uz sev pašam uzdotu jautājumu, Ērskins sacīja:

—    Tātad vēstules.

Gvenda neatbildēja.

—           Neesmu viņai daudz rakstījis — divas, varbūt trīs reizes. Helēna teica, ka esot tās iznīcinājusi, bet sievietes to nekad nedara, vai ne? Tagad tās nonākušas jūsu rokās. Un jūs gribat kaut ko noskaidrot.

—           Es gribētu vairāk uzzināt par pamāti. Biju viņai… ļoti pieķērusies. Lai gan biju vēl pavisam maziņa, kad viņa… aizbrauca.

—    Aizbrauca?

—    Jūs to nezinājāt?

K— 2.1"

Majora acis neslēptā izbrīnā sastapās ar Gvendas skatienu.

—         Es par viņu nekā neesmu dzirdējis, — viņš teica. — Kopš… kopš tās vasaras Dilmutā.

—    Tātad jūs nezināt, kur viņa atrodas pašlaik?

—           Kā lai es to zinātu? Tas bija lik sen — pirms ilgiem gadiem. Viss beidzies un cauri. Aizmirsts.

—    Aizmirsts?

Viņš rūgti pasmaidīja.

—           Nē, laikam nav vis aizmirsts… Jūs esat ļoti vērīga, misis Rīda. Pastāstiet man par viņu. Viņa taču nav… mirusi, ko?

Pēkšņi uzvirmoja auksta vēja brāzma un, kā nākusi, izgaisa.

—           Es nezinu, vai viņa ir mirusi vai dzīva, — Gvenda sacīja. — Neko par viņu nezinu. Es domāju, varbūt jūs zināt.

Viņš papurināja galvu, un Gvenda turpināja:

—            Redziet, viņa no Dilmutas aizbrauca tajā vasarā. Kādu vakaru, pavisam pēkšņi. Nevienam neko nepateikuši. Un vairs neatgriezās.

—    Un jūs domājāt, ka es no viņas būšu saņēmis kādu vēsti?

—    Jā.

Viņš papurināja galvu.

—          Nē. Ne rindiņas. Bet noteikti viņas brālis… dakteris… dzīvo Dilmutā. Viņam būtu jāzina. Vai arī viņš ir miris?

—          Nē, brālis ir dzīvs. Bet arī viņš neko nezina. Redziet, visi domāja, ka viņa aizbraukusi… ar kādu vīrieti.

Ērskins pagrieza galvu un palūkojās Gvendā. Acis bija ļoti skumjas.

—    Kāds domāja, ka aizbēgusi ar mani?

—    Nu, tāda varbūtība bija.

—          Vai tiešām bija? Nedomāju vis. Tas nevarēja notikt. Varbūt mēs bijām muļķi — apzinīgi muļķi, kas palaiduši garām savu laimi?

Gvenda klusēja. Ērskins vēlreiz pagriezās un palūkojās viņā.

—          Varbūt tiešām jums vajadzētu to visu uzzināt. Nekā daudz gan nav ko stāstīt. Bet es negribētu, ka jūs par Helēnu domājat aplam. Mēs satikāmies ceļā uz Indiju. Viens no mūsu bērniem bija apslimis, tāpēc sieva brauca ar nākamo kuģi. Helēna devās turp, lai apprecētos ar puisi no Mežkopības departamenta vai varbūt no citas iestādes. Helēna šo cilvēku nemīlēja. Viņš bija sens draugs, jauks, laipns, turklāt viņa gribēja tikt prom no

mājām, kur nejutās laimīga. Mēs iemīlējām viens otru. — Viņš apklusa. — Skan tik nodeldēti. Taču tas nebija — gribu to īpaši uzsvērt — parasts kuģa romāns. Tās bija nopietnas jūta. Mēs abi jutāmies… nu… satriekti. Un nekas nebija līdzams. Es nevarēju pamest Dženetu un bērnus. Helēna to saprata tikpat labi. Ja būtu tikai Dženeta… bet zēni… Šī mīlestība bija bezcerīga. Mēs vienojāmies, ka mums jāšķiras un jācenšas to visu aizmirst.

Viņš iesmējās aprautus, neskanīgus smieklus.

—    Aizmirst? Nekad neesmu aizmirsis — ne mirkli. Dzīve pārvērtās ellē. Es nepārtraukti domāju par Helēnu…

Nu, ar to puisi Helēna neapprecējās. Pašā pēdējā mirklī saprata, ka nespēj to izdarīt. Viņa atgriezās mājās, un mājupceļā sastapa citu vīrieti — tātad jūsu tēvu. Pēc pāris mēnešiem viņa man atrakstīja, lai pastāstītu, ko izdarījusi. Viņš bijis ļoti nelaimīgs pēc sievas nāves, tā viņa rakstīja, un viņam bija mazs bērniņš. Helēna nospriedusi, ka spēs viņu darīt laimīgu un laulība ari viņai pašai nāks tikai par labu. Vēstuli viņa rakstīja no Dilmutas. Pēc astoņiem mēnešiem nomira mans tēvs, un es mantoju šo namu. Atstāju armiju un atgriezos Anglijā. Pirms apmetāmies uz dzīvi šeit, gribējām pāris nedēļu atpūsties. Mana sieva ieteica Dilmutu. Kādi draugi bija to pieminējuši kā jauku, klusu pilsētiņu. Sieva, protams, par Helēnu neko nezināja. Varat iedomāties, kāds tas bija kārdinājums? Redzēt cilvēku, ar kuru viņa apprecējusies.

Pēc īsa klusuma mirkļa Ērskins turpināja:

—   Mēs apmetāmies «Karaliskajā Klerensa viesnīcā». Tā bija kļūda. Atkalredzēšanās ar Helēnu bija īsta elle… Viņa likās diezgan laimīga — nevarēju saprast, vai es viņai vēl ko nozīmēju vai ne… Varbūt viņa tam bija tikusi pāri. Šķiet, mana sieva kaut ko nojauta… Viņa… viņa ir ļoti greizsirdīga… vienmēr bijusi… — Un viņš skarbi piebilda: — Tas arī viss. Mēs aizbraucām no Dilmutas…

—    Septiņpadsmitajā augustā, — Gvenda teica.

—    Jā? Varbūt. Es tik precīzi neatceros.

—   Tā bija sestdiena, — Gvenda atgādināja.

—    Jā, jums taisnība. Atceros, ka Dženeta teica — vilcieni ziemeļu virzienā būšot pārpildīti, bet, šķiet, nebija vis…

—  Lūdzu, pacentieties atcerēties, major Ērskin! Kad jūs pēdējo reizi redzējāt manu pamāti… Helēnu?

Viņš pasmaidīja laipnu, nogurušu smaidu.

—          Man nav īpaši jāpūlas. Es viņu redzēju vakarā pirms mūsu aizbraukšanas. Pludmalē. Pēc vakariņām izgāju pastaigā, un arī viņa bija tur. Nevienu citu tuvumā nemanīja. Es viņu pavadīju līdz mājām. Mēs izgājām cauri dārzam…

—    Cikos?

—    Nezinu… Šķiet, ap deviņiem.

—    Un atvadījāties?

—           Un atvadījāmies. — Viņš atkal iesmējās. — Nē, ne tā, kā jūs to domājat. Ļoti īsi un ātri. Helēna teica: «Lūdzu, ej projām! Aši! Es negribētu, ka…» Viņa apklusa, un es… un es aizgāju.

—    Atpakaļ uz viesnīcu?

—          Jā, jā, pēc laba laika. Es nostaigāju prāvu ceļa gabalu… ārā pa laukiem.

—           Ir grūti atcerēties datumus — pēc tik daudziem gadiem, — Gvenda sacīja. — Bet man šķiet, ka viņa aizbrauca tieši tajā vakarā — un vairs neatgriezās.

—           Iespējams. Un, tā kā mēs ar sievu aizbraucām nākamajā dienā, tika palaistas tenkas, ka viņa aizbēgusi ar mani. ]r nu gan cilvēkiem izdomas spējas!

—             Tātad, — Gvenda pajautāja pavisam tieši, — viņa neaizbrauca ar jums?

—    Mans Dievs, nē, par to nevarēja būt ne runas!

—            Tad kā jums šķiet, kāpēc viņa aizbrauca? — Gvenda pajautāja.

Ērskins sarauca pieri. Viņa izturēšanās pārvērtās — parādījās lielāka interese.

—          Jā, tas ir grūts jautājums, — viņš noteica. — Viņa… ē… nekādu paskaidrojumu neatstāja?

Gvenda apdomājās. Tad viņa izteica to, ko bija domājusi:

—          Šķiet, viņa nekādu ziņu vispār neatstāja. Kā jūs domājat — varbūt viņa aizbrauca ar kādu citu?

—    Nē, protams, nc.

—    Jūs esat par to pārliecināts?

—    Pilnīgi.

—    Tad kāpēc viņa aizbrauca?

—          Ja viņa aizbrauca… tik pēkšņi… tā, kā tas noticis… tad es varu rast tikai vienu izskaidrojumu. Viņa bēga no manis.

—    No jums?

—          Jā. Varbūt baidījās, ka es atkal mēģināšu viņu sastapt, ka nelikšu viņu mierā. Helēna nemaldīgi saprata, ka es vēl arvien viņu neprātīgi mīlu… Jā, laikam tā būs bijis.

—            Taču tas neizskaidro, kāpēc viņa vairs neatgriezās, — Gvenda sacīja. — Vai par manu tēvu Helēna neko neteica? Ka noraizējusies par viņu. Vai… vai baidās no viņa? Neko tamlīdzīgu?

—           Baidās no viņa? Kāpēc? Ā, saprotu, jūs domājat, ka viņš varēja būt greizsirdīgs. Vai viņš vispār bija greizsirdīgs?

—    Nezinu. Viņš nomira, kad es vēl biju bērns.

—            Ak tā. Nē… cik atceros… viņš vienmēr bija laipns un patīkams. Bija Helēnai ļoti pieķēries un lepojās ar viņu, nedomāju, ka tur bija kas vairāk. Nē, greizsirdīgs biju cs — uz viņu.

—    Vai jums viņi likās laimīgi?

—          Jā. Es par to priecājos — un tomēr doma par to sāpināja… Nē, Helēna ar mani nekad par viņu nerunāja… Kā jau teicu, mēs reti palikām divatā, nekad nevarējām netraucēti parunāt. Bet, kad jūs par to ieminējāties, atceros, ka toreiz Helēna man šķita satraukta…

—    Satraukta?

—           Jā. Biju iedomājies, — tas ir tāpēc, ka mana sieva… — Ērskins apklusa. — Bet tur bija kas vairāk.

Viņš atkal vērīgi paskatījās Gvendā.

—             Varbūt viņa baidījās no sava vīra? Varbūt viņš bija greizsirdīgs uz citiem vīriešiem?

—    Jūs domājat, ka nebija.

—           Greizsirdība ir grūti aptverama. Reizēm to iespējams tā apslēpt, ka nevienam nerodas ne mazākās aizdomas. — Viņš viegli nodrebēja. — Bet tā var būt bīstama — ļoti bīstama…

—    Un vēl es gribētu pajautāt… — Gvenda apklusa.

Iebraucamajā ccļā apstājās automobilis. Majors Ērskins sacīja:

—    A, mana sieva atgriezusies no veikala.

Tajā pašā mirklī viņš pilnīgi pārvērtās. Balss gan skanēja tikpat nepiespiesti, tomēr vairs nebija dabiska, seja kļuva neizteiksmīga. Vieglas trīsas norādīja uz satraukumu.

Gar mājas stūri platiem soļiem tuvojās misis Ērskina.

Vīrs devā viņai pretī.

—          Misis» Rida vakar dārzā bija pazaudējusi gredzenu, — viņš pavēstīja.

Misis Ērskina strupi atteica:

—    Tiešām?

—   Labrīt, — Gvenda sveicināja. — Par laimi, es to jau atradu.

—    Tad nu gan jums veicies.

—          Jā, tiešām. Man būtu ļoti žēl to pazaudēt. Nu gan laiks doties projām.

Misis Ērskina klusēja. Majors Ērskins ierunājās:

—    Es jūs pavadīšu līdz automobilim.

Viņš jau dzīrās iet Gvendai līdzi, kad skarbi noskanēja sievas balss:

—           Ričard, ja misis Rīdai nav iebildumu, varbūt tu pienāksi pie telefona. Svarīga saruna…

Gvenda steigšus atsaucās:

—    Nekas, aiziešu viena. Nerūpējieties!

Viņa aši pārskrēja pāri terasei un gar mājas stūri nokļuva uz iebraucamā ceļa.

Tur viņa apstājās. Misis Ērskina bija piebraukusi automobili tā, ka Gvenda nebija pārliecināta, vai viņai izdosies izbraukt savējo. Mirkli vilcinājusies, viņa lēnām devās atpakaļ uz terasi.

Netālu no terses durvīm viņa palika stāvam. Skaidri bija saklausāma misis Ērskinas dobjā, skanīgā balss:

—           Man vienalga, ko tu saki. Tu to izkārtoji — izkārtoji jau vakar. Sarunāji ar to skuķi, ka viņa atbrauks, kamēr es būšu Dcitā. Tu savu dabu nemaini — ka tik glīts ģīmītis! Es to necietīšu, dzirdi! Es to necietīšu!

Iejaucās Ērskina balss — klusa, gandrīz izmisīga.

—           Dženet, man dažkārt tiešām šķiet, ka tu neesi pie pilna prāta.

—         Traka esmu nevis es. Tu esi traks! Nelaidīsi garām nevienu sievišķi!

—    Tu zini, ka tā nav taisnība, Dženet!

—          Ir taisnība! Arī toreiz — tai miesiņā, no kurienes uzradās šī meitene, — Dilmutā. Varbūt tu uzdrošināsies apgalvot, ka nebiji ieķēries tai blondajā sievišķi — Helidcjā?

—           Vai tu neko nevari aizmirst? Kāpēc tu aizvien atgriezies pie pagājušā? Tikai pati satraucies…

—          Tu pie visa esi vainīgs! Tu lauz man sirdi… Es to necietīšu, dzirdi! Necietīšu! Norunājis tikšanos! Tu par mani smiesies man aiz muguras. Es tev esmu vienaldzīga — un vienaldzīga allaž esmu bijusi. Es padarīšu sev galu! Nolēkšu no klints… Ak, kaut es jau būtu mirusi…

—    Dženet… Dženet… Dieva dēļ!

Dobjā balss aizlūza. Vasarīgajā gaisā ieskanējās kvēlas elsas.

Gvenda uz pirkstgaliem atgriezās piebrauktuvē. Mirkli padomājusi, viņa piezvanīja pie parādes durvīm.

—          Vai kāds nevarētu pabraukt šo automašīnu malā? — viņa palūdza. — Citādi es netieku ārā.

Kalpone iegāja mājā. Drīz vien no ēkas, kas reiz laikam bijis stallis, iznāca kāds vīrs. Ieraudzījis Gvendu, viņš pielika roku pie cepures un iebrauca ostinu garāžā. Gvenda iekāpa savā automobilī un steidzās atpakaļ uz viesnīcu, kur viņu gaidīja Džailss.

—          Tu nu gan biji ilgi, — viņš sveiciena vietā sacīja. — Kaut ko uzzināji?

—           Jā. Nu es zinu visu. Tas ir ļoti skumji. Viņš briesmīgi mīlējis Helēnu.

Gvenda atstāstīja rīta cēliena notikumus.

—          Es tiešām domāju, ka misis Ērskina nav īsti normāla, — viņa pabeidza. — Uzvedās kā vājprātīga. Nu es saprotu, ko majors domājis, kad runāja par greizsirdību. Tāda dzīve laikam ir drausmīga. Tagad vismaz mēs zinām, ka Ērskins nav aizbraucis ar Helēnu un ka viņš neko nezina par tās nāvi. Kad abi tai vakarā šķīrās, viņa bija dzīva.

—   Jā, — Džailss novilka. — Vismaz… tā viņš saka.

Gvenda sadusmojās.

—    Tā viņš saka, — Džailss cieti atkārtoja.

18 NODAĻA tītenis

Mis Mārpla līkņāja pie pašām terases durvīm, cīnīdamās ar nekaunīgu tīteni. Uzvara bija niecīga, jo apakš zemes tītenis valdīja tikpat netraucēti, kā valdījis. Toties delfīnijas vismaz brīdi varēja uzelpot.

Viesistabas logā parādījās misis Kokera.

—         Piedodiet, kundze, ieradies doktors Kenedijs. Viņš ļoti vēlas zināt, cik ilgi misters un misis Rīdi būs projām. Es teicu, ka neņemos spriest, bet varbūt jūs zināsiet. Vai aicināt viņu šurp?

—    Jā, jā, protams, lūdzu, misis Kokera.

Pēc īsa brīža misis Kokera iznāca doktora Kenedija pavadībā.

Mis Mārpla satraukti stādījās priekšā.

—          … un cs sarunāju ar mīļo Gvendu, ka iegriezīšos šeit viņu prombūtnes laikā un mazliet paravēšu. Jūs droši vien zināt, ka manu jauno draugu dārznieks Fosters diezgan patvaļīgi izmanto viņu labvēlību. Ierodas divreiz nedēļā, izdzer neskaitāmas tases tējas un izpļāpājas pēc sirds patikas, bet, cik noprotu, ar strādāšanu īpaši nenopūlas.

—         Jā, — doktors Kenedijs izklaidīgi attrauca. — Jā. Viņi visi ir vienādi… Visi vienādi.

Mis Mārpla vērtējoši palūkojās ārstā. Rādās vecāks, nekā viņa pēc Rīdu teiktā iedomājusies. Pāragri novecojis, viņa nosprieda. Viņš izskatījās arī norūpējies un nelaimīgs. Tur nu viņš stāvēja, braucīdams garo, iecirtīgo zodu.

—          Tātad viņi ir izbraukuši, — viņš noteica. — Vai nezināt, uz cik ilgu laiku?

—           Ak, ne jau uz ilgu laiku. Viņi devās apciemot draugus Ziemeļanglijā. Jauni cilvēki man liekas ļoti nemierīgi; šaudās šurp turp.

—    Jā, — doktors Kenedijs piekrita. — Jā… jums taisnība.

Viņš apklusa, tad neveikli ierunājās:

—            Džailss Rīds man atrakstījis un lūdza pameklēt dažus papīrus… ē… vēstules, ja man tās esot saglabājušās…

Viņš sastomījās, un mis Mārpla klusi pajautāja:

—    Jūsu māsas vēstules?

Viņš uzmeta tai ašu, vērīgu skatienu.

—    Ā, tātad jūs esat viņu uzticības persona? Radiniece?

—          Tikai draudzene, — mis Mārpla atteica. — Es viņiem devu padomu pēc labākās sirdsapziņas. Bet padomi reti tiek uzklausīti… Diemžēl tā nu tas ir…

—    Kāds bija jūsu padoms? — viņš painteresējās.

—    Atstāt visu, kā ir, — mis Mārpla pārliecināti atteica. Doktors Kenedijs smagi noslīga uz neērtā dārza sola.

—           Labi teikts, — viņš piebilda. — Gvenija man ir ļoti mīļa. Viņa bija tik jauks bērns. Un, cik varu spriest, izaugusi par jauku jaunu sievieti. Baidos, ka viņa sagādās sev nepatikšanas.

—    Nepatikšanas mēdz būt dažādas, — mis Mārpla piebilda.

—    Ko? Jā… jā… taisnība. Viņš nopūtās. Tad teica:

—           Džailss Rīds man atrakstīja un lūdza, vai cs varot viņam sagādāt tās manas māsas vēstules, kuras viņa rakstījusi pēc aizbraukšanas no šejienes… un arī kādu pārbaudītu viņas rokraksta paraugu. — Kenedijs atkal vērīgi palūkojās mis Mārplā.

—    Saprotat, ko tas nozīmē? Mis Mārpla pamāja.

—    Domāju, ka saprotu.

—         Viņi atgriežas pie tās pašas iedomas, proti, Kelvins Helidcjs, teikdams, ka nožņaudzis savu sievu, esot runājis baltu patiesību. Viņi domā, ka vēstules, ko Helēna rakstījusi pēc aizbraukšanas, nemaz nav manas māsas rakstītas, bet ir viltotas! Viņi domā, ka Helēna šo namu dzīva nav atstājusi.

Mis Mārpla rāmi ierunājās:

—    Un tagad arī jūs pats par to vairs neesat tik pārliecināts?

—    Toreiz cs nešaubījos. — Kenedijs stingi raudzījās tālumā.

—     Viss likās pilnīgi skaidrs. Kclvinam nepārprotami rādījušās halucinācijas. Līķa nebija, paņemts koferis ar drēbēm — ko gan citu cs varēju domāt?

—            Bet jūsu māsa… pēdējā laikā… visai… khm… — Mis Mārpla smalkjūtīgi noklepojās. — …interesējusies par …kādu džentlmeni?

Doktors Kenedijs paskatījās viņā. Ārsta acis vīdēja patiesas sāpes.

—           Es māsu mīlēju, — viņš sacīja, — bet man jāatzīst, ka Helēnai apkārt vienmēr grozījās vīrieši. Ir tādas sievietes — un viņas pašas tur nekā nevar darīt.

—  Tolaik jums nekādas šaubas neradās, — mis Mārpla noteica.

—   Bet tagad jūs vairs neesat tik pārliecināts. Kāpēc?

—         Man liekas neticami, ka, būdama dzīva, Helēna man visus šos gadus nebūtu devusi nekādu ziņu, — Kenedijs atzinās.

—   Ja viņa mirusi, tas savukārt ir tikpat neizprotami, ka neviens man to nav paziņojis. Nūja…

Ārsts piecēlās. No kabatas viņš izņēma sainīti.

—          Šeit ir viss, ko varēju sadabūt. Pirmo no Helēnas saņemto vēstuli laikam būšu iznicinājis. Nevaru to atrast. Taču otro cs saglabāju — to, kur minēta adrese pēc pieprasījuma. Un šeit salīdzinājumam ir Helēnas rokraksta paraugs, ko man izdevās sameklēt. Stādīšanai paredzēto puķu sīpolu saraksts. Kāda pasūtījuma kopija. Man šķiet, ka rokraksts vēstulē un šajā sarakstā ir līdzīgs, taču neesmu speciālists. Atstāšu to Džailsam un Gvendai, nododiet, kad viņi atgriezīsies. Laikam jau nav jēgas sūtīt pa pastu.

—   Ai nē. Viņi bija domājuši atgriezties rit… varbūt parīt.

Ārsts pamāja. Viņš stāvēja, skatīdamies pāri terasei, bet acis

vēl arvien it kā neko neredzēja. Pēkšņi viņš ierunājās:

—            Ziniet, kas mani satrauc? Ja Kelvins Helidcjs tiešām nogalinājis savu sievu, tad taču viņam vajadzēja līķi kaut kur paslēpt vai kā citādi tikt no tā vaļā — un tas nozīmē (nevaru iedomāties, ko vēl tas varētu nozīmēt), ka viņa stāsts bijis veikli sagudrota pasaciņa — īstenībā viņš noslēpis koferi ar drēbēm, lai Helēnas aizbraukšana liktos ticamāka… pats noorganizējis vēstuļu sūtīšanu no ārzemēm… Patiesībā tas nozīmē, ka tā bijusi aukstasinīga slepkavība ar iepriekšēju nodomu. Mazā Gvenija bija tik jauks bērns. Gaužām nepatīkami ir zināt, ka tēvs bijis paranoiķis, bet vēl desmitkārt ļaunāk, ja tēvs ir… slepkava.

Doktors pagriežas pret atvērtajām durvīm. Mis Mārpla aizkavēja viņa aiziešanu, aši uzdodot jautājumu.

—    No kā jūsu māsa baidījās, doktor Kenedij?

Viņš pagriezās un cieši palūkojās vaicātājā.

—    Baidījās? Cik man zināms, viņa ne no viena nebaidījās.

—          Man tikai ienāca prātā… Lūdzu piedodiet, ka uzdodu jums tik personisku jautājumu… bet bija taču kāds jauneklis, vai ne?… Tā sakot, maza aizraušanās… kad viņa vēl bija pavisam jauna. Kāds, liekas, vārdā Efliks.

—           Ak tas! Muļķīga aizraušanās, kāda gadās gandrīz katrai meitenei. Nevēlams jauns cilvēks, izlēcējs… protams, no zemākām aprindām, nepavisam ne viņai līdzvērtīgs. Pēc tam viņš vēl iekūlās kaut kādās nepatikšanās.

—    Ja nu viņš bijis… atriebīgs?

Doktors Kenedijs neticīgi pasmaidīja.

—           Nu nē, nedomāju, ka tur bijis kas nopietns. Kā jau es teicu, viņš pats iekūlās kaut kādās nepatikšanās un aizbrauca no šejienes.

—    Kādās nepatikšanās?

—           Ak, nekas sevišķs. Netaktiska rīcība. Izpļāpājās par šefa darījumiem.

—    Un viņa šefs bija misters Volters Feins?

—    Doktors Kenedijs likās pārsteigts.

—           Jā… jā… kad jūs tā sakāt, es atminos, ka viņš strādāja Feina un Vočmena birojā. Nekādā īpašā amatā — vienkāršs rakstvedis.

Vienkāršs rakstvedis? Interesanti, mis Mārpla nodomāja, pēc doktora Kenedija aiziešanas atkal pievērsdamās tītenim…

19. nodala Misters Kimbls runā

—    Kā es te stāvu, nezinu! — sacīja misis Kimbla.

Viņas vīrs, ko tikai dusmu izvirdums varēja piedabūt pie runāšanas, pacēla balsi.

Viņš atstūma savu krūzi.

—    Par ko tu domā, Lilij? — viņš noprasīja. — Bez cukura!

Misis Kimbla steigšus novērsa dusmu cēloni, tad turpināja

savu pārdomu vērpšanu.

—           Man, vai zini, no prāta neiziet las sludinājums, — viņa sacīja. — Tur teikts — Lilija Ebota, skaidrs kā diena. Un «bijusī istabene Sentkaterinas namā, Dilmutā». Tā esmu es, nu ka!

—    A-ha, — misters Kimbls piekrita.

—          Pēc visiem šitiem gadiem… tev lak jāpiekrīt, ka tas ir jocīgi, Džim!

—    A-ha, — misters Kimbls piekrita.

—    Nu, ko ta' lai cs daru, Džim?

—    Neliecies ne zinīt.

—    Bet ja nu par to dod naudu?

Misters Kimbls guldzinādams iztukšoja pēdējo tējas lāsi, lai stiprinātos pirms garīgās piepūles, kas nepieciešama garākai runai. Viņš pastūma krūzīti un ievadam lakoniski noteica:

—          Vēl. — Tad viņš iesāka. — Tu jau tolaik pārlieku kulstīji mēli par to, kas noticis Sentkaterinā. Es to daudz neņēmu vērā — domāju, muļķības vien — sievišķu pļāpas. Varbūt nemaz nebija muļķības. Varbūt kaut kas ij notika. Ja notika, tad tā ir policijas darīšana, un tu tur pa vidu nemaisies. Bijis un izbijis, dzirdi? Tu, meitēn, tur savu degunu nebāz.

—           Tev viegli runāt. Bet ja nu nauda, kas man novēlēta. Varbūtās misis Helidcja bijusi dzīva visu šo laiku, bet tagadiņ nomirusi un kaut ko man novēlējusi testamentā.

—   Novēlējusi tev testamentā? Par ko? Ha! — misters Kimbls noteica, kā parasts, vienzilbīgi paužot nicinājumu.

—    Un ja ar' policija… Redzi, Džim, gadās, ka samaksā lielu naudu par ziņām, kas palīdz noķert slepkavu.

—   Ko ta' tu vari pateikt? Viss, ko zini, ir tevis pašas sagudrots!

—    To tik tu saki. Bet es domāju…

—    Eh, — misters Kimbls nepatikā nosēcās.

—     Jā, esmu domājusi. Kopš tā pirmā sludinājuma avīzē. Varbūtās nebiju pareizi sapratusi. Tā Lcvonija bija padumja, kā jau visi ārzemnieki, īsti nesajēdza, ko šai saka… un angliski buldurēja drausmīgi. Ja viņa nedomāja to, ko es sapratu, ka viņa domā… Visu laiku pūlos atminēties tā vīrieša vārdu… Ja nu šī redzējusi viņu… Atceries to filmu, par kuru es tev stāstīju — «Slepenais mīļākais». Varcn aizraujoša! Beigās nogrāba par autiņu. Maksājis piccdesmittūkstoš dolāru, lai benzīntanka strādnieks aizmirstu, ka šis tai naktī ņēmis benzīnu. Nczi cik tas ir mārciņās… Otrs ar' vēl tur bija, un vīrs aiz greizsirdības vai traks. Visi pēc šās kā traki, nu ka! Un beigās…

Misters Kimbls atstūma krēslu, ka noblīkšķēja vien. Viņš dziļdomīgā apņēmībā lēnām piecēlās. Pirms atstāja virtuvi, viņš pasludināja ultimātu — pasludināja kā cilvēks, kas, parasti būdams nerunīgs, ar pliku roku nav ņemams.

—    Klau, meiten, nejaucies tur iekšā! — viņš noskaldīja. — Vai arī tu visdrīzāk to gauži nožēlosi.

Misters Kimbls iegāja mazgājamā telpā, apāva zābakus (Lilija ļoti rūpējās par virtuves grīdu) un izstāja ārā.

Lilija sēdēja pie virtuves galda, vēlreiz visu pārlikdama savā apķērīgi muļķīgajā prātiņā. Pret vīra gribu, protams, nedrīkst rīkoties, tomēr… Džims ir sevī noslēdzies, no dzīves atpalicis. Kaut būtu vēl kāds, kam pajautāt. Kāds, kas zinātu par atlīdzību un policiju un ko šitas viss varētu nozīmēt. Žēl būtu palaist garām iespēju tikt pie labas naudiņas.

Radiouztvērējs… ilgviļņu komplekts mājas apstākļiem… ķiršsarkanais mētelis Rasela veikalā (vai, cik elegants!)… un varbūtās pat karaļa Jēkaba laika dzīvojamās istabas iekārta…

Iedegusies, alkatīga, tuvredzīga — Lilija sapņoja tālāk… Ko tieši tā Lcvonija teica pirms tik daudziem gadiem?

Pēkšņi Lilijai prātā iešāvās kāda doma. Viņa piecēlās un paņēma tintes pudelīti, pildspalvu un rakstāmpapīru.

«Nu cs zinu, ko darīt,» viņa nosprieda. «Uzrakstīšu tam dakterim, misis Hclidcjas brālim. Viņš mācčs pateikt, ko lai daru, ja tik pats vēl ir pie dzīvības. Šā vai tā — tas ir uz manas sirdsapziņas, — es toreiz tā ij nepateicu ne par Levoniju, ne autiņu.»

Mirkli iestājās klusums, ko iztraucēja tikai Lilijas cītīgie pildspalvas skrapsti. Viņai reti gadījās rakstīt vēstules un to sacerēšana sagādāja zināmas grūtības.

Tomēr galu galā viņa vēstuli pabeidza, ielika aploksnē un aploksni aizlīmēja.

Taču viņa nejutās tik apmierināta, kā bija cerējusi. Desmit pret vienu, tas dakteris miris vai aizbraucis no Dilmutas.

Vai tik tur nebija vēl kāds?

Kā tam puisim bija vārdā?

Ja vien to varētu atcerēties…

20. nodala Helēnas jaunība

Nākamajā rītā pēc atgriešanās no Nortamberlendas Džailss un Gvenda beidza brokastot, kad tika pieteikta mis Mārpla. Viņa nāca iekšā atvainodamās.

—          Baidos, ka apciemojumam ir vēl pārāk agrs. Es gan parasti tā nemēdzu rīkoties, bet man kaut kas jums paziņojams.

—          Priecājamies, jūs redzot, — Džailss atsaucās un pasniedza mis Mārplai krēslu. — Izdzeriet lasīti kafijas!

—         Ai nē, nē, paldies, — neko nevēlos. Es ļoti labi pabrokastoju. Atļaujiet paskaidrot. Biju iegriezusies jūsu prombūtnes laikā, jo jūs to tik laipni atļāvāt, un nedaudz paravēju.

—   Jūs esat eņģelis! — Gvenda iesaucās.

—    Un man tiešām šķita, ka ar divām dienām nedēlā šim

» » »

dārzam nepietiek. Vismaz pēc manām domām, Fosters jūs izmanto. Pārāk daudz dzer tēju un pļāpā vienā pļāpāšanā. Noskaidroju, ka trešo dienu nedēļā viņš nevar ierasties, tāpēc atļāvos vaļību sarunāt vēl vienu vīru, kas strādātu vienreiz nedēļā — trešdienās, tātad šodien.

Džailss ziņkārīgi paskatījās mis Mārplā. Viņš jutās mazliet pārsteigts. Var jau būt, ka vecā dāma domājusi labu, bet šāda rīcība jau drusku izskatās pēc iejaukšanās. Un tas nu galīgi nav mis Mārplas dabā.

Viņš lēni noteica:

—    Jā, Fostera vecumā šāds darbs laikam ir par grūtu.

—         Baidos, mister Rīd, ka Mcnings ir vēl vecāks. Šis vīrs teica, ka viņam esot jau septiņdesmit pieci. Bet, redziet, es domāju, ka nolīgt viņu kaut uz pāris dienām būtu visai izdevīgi, jo kādreiz, pirms daudziem gadiem, viņš strādājis pie doktora Kenedija. Starp citu, to jauno cilvēku, ar kuru Helēna bija saderinājusies, sauc Efliks.

—1 Mis Mārpla! — Džailss iesaucās. — Es jau domās gandrīz jums nodarīju pāri. Jūs esat ģeniāla! Vai zināt, ka no doktora Kenedija esmu saņēmis rokraksta paraugus?

—    Jā. Es biju šeit, kad viņš tos atnesa.

—           Es tos šodien pat nosūtīšu. Pagājušo nedēļu man ieteica labu rokrakstu ekspertu.

—    Iziesim dārzā iepazīties ar Mcningu, — Gvenda ierosināja.

Menings bija salīcis, nīgrs, reimatisma mocīts vīrs viltīgi

piemiegtām acīm. Ātrums, kādā viņš ar grābekli tīrīja celiņu, darba devējiem tuvojoties, manāmi palielinājās.

—           Labrīt, ser. Labrīt, kundze. Šitā dāma teic, ka jums pa trešdienām dārzā būtu vajadzīga palīdzīga roka. Es ar lielāko prieku. Dārzs jau nu dikti nolaists.

—    Jā, vairākus gadus neviens par to nav rūpējies.

—         Tā rādās. Es vēl atminu, kā te izskatījās misis Findcjsoncs laikos. Kā viena bilde! Ļoti bija pieķērusies savam dārzam, nu — misis Findejsone.

Džailss atspiedās pret zāles pļāvēju, Gvenda noknieba dažus rožu ziedus. Mis Mārpla, atkāpusies pāris soļu no runātājiem, noliecās pie sava tīteņa. Vecais Menings atbalstījās pret grābekļa kātu. Viss kā radīts laiskai rīta sarunai par vecajiem laikiem un dārzkopību šais vecajos, labajos laikos.

—         Jūs gan laikam pazīstat vai visus šejienes dārzus, — Džailss pamudinoši iesāka.

—         Aha, pazīstu gan, kā nu ne! Un tos pigorus, kas nu kuram iešaujas prātā. Misis Jūla lika lielo, zeltaino īvi izcirpt kā vāveri. Vai redzēta vēl lielāka muļķība! Pāvi ir viens, bet vāveres — pavisam kas cits. Un tad vēl pulkvedis Lempards — tas bija kritis uz begonijām, — vai, cik skaistas begoniju dobes! Ierīkot dobes — tas vairs nav modē. Es jums nestāstīšu, cikreiz man beidzamos sešus gadus nācies aizrakt dobes un pārtaisīt par mauriņiem. Rādās, ģerānijas un lobēlijas nevienam vairs neiet pie sirds.

—    Jūs strādājāt pie doktora Kenedija, vai ne?

—            Aha. Sen gan tas bija. Laikam no 1920. gada. Tagad pārcēlies, prom ir. Krosbijlodžā nu dzīvo jaunais dakteris Brcnts. Tam tik ir iedomas — dod tādas mazas, baltas tabletiņas vai kā šās. Sauc par vitamiņiem.

—    Mis Helēnu Kenediju, doktora māsu, jūs taču atceraties?

—    Aha, atceros mis Helēnu, kā ta'! Smuks meitēns gariem,

dzelteniem matiem. Dakteris bija šai briesmīgi pieķēries. Pēc apprecēšanās atgriezās un dzīvoja šitai pašā mājā. Ar izbijušu armijnieku. No Indijas.

—    Jā, — Gvenda sacīja. — Mēs zinām.

—    Aha! Dzirdēju jau — sestdienas pievakarē, vai, — ka jūs ar vīru esat šai kāda rada. Smuka kā bilde mis Helēna bija, kad pārbrauca no skolas. Un nemierīga arīdzan. Visur gribēja skriet — uz dančiem un tenisu, un vēl visu ko. Man pat bija jānomērī tenisa laukums, kā ta' — nu jau savus divdesmit gadus aizlaists dīkā. Un ar krūmiem aizaudzis. Es toreiz tos kārtīgi izcirtu, kā ta'. Un tas krāsas daudzums, ko novilkt līnijas! Tik milzīgs — un beigās gandrīz nemaz nespēlēja. Ērmoti gan, man aizvien tā licies.

—    Kas bija ērmoti? — Džailss pajautāja.

—   Nu, tā padarīšana ar tenisa laukumu. Reiz naktī kāds tīklu bija sašķērējis lēveros. Auklas vien palikušas pāri. Ļaunprātība, tā sacīt. Tā nu reiz bija nekrietna ļaunprātība.

—    Kurš to varēja izdarīt?

—   Dakteris jau ar' gribēja noskaidrot. Traki saniknojās — un es viņu par to nemazam nevainoju. Nupatās par visu samaksājis, kā ta'. Bet neviens neko nemācēja teikt. Ne pēdīgi neko nenoskaidroja. Un ta' šis vēl bilda, ka jaunu tīklu nepirkšot, — ja vienreiz aiz ļaunprātības kas tāds pastrādāts, tad pastrādās atkal. Bet mis Helēna bija nobēdājusies un izmisusi. Neveicās gan mis Helēnai. Papriekš tas tīkls un pēcāk ķibele ar kāju.

—    Ķibele ar kāju? — Gvenda pārjautāja.

—   Jā — pakrita uz izkapts vai uz kāda cita daikta un sagrieza kāju. Tāds skrāpējiens, rādījās, vien bija, bet nedzija ne tu traks. Dakteris tīri vai satraucās, kā ne! Pārsēja kāju, dakterēja, bet šī kā nedzīst, tā nedzīst. Atminos, šis saka: «Nesaprotu — laikam kaut kas spektisks — tāds jokains vārds — uz tās izkapts bijis. Un vispār,» šis saka, «aiz ko tā izkapts mētājās ceļa vidū?» Jo tieši tur šī bija, kad mis Helēna pakrita, vēlā vakarā nākdama mājās. Nabaga meitēns, tā gribējās uz dančiem, bet bija vien jātup mājās ar sasaitētu kāju. Likās, viņu dzīvē vajā posts un nelaime.

īstais brīdis klāt, Džailss nosprieda. Viņš it kā starp citu ieminējās:

—    Vai atceraties tādu puisi, vārdā Efliks?

—           Ahā. Jūs par Džekiju Efliku? No Feina un Vočmena kantora?

—    Jā. Vai viņš nebija mis Helēnas draugs?

—           Tā bija tik tāda ģeķība. Dakteris pareizi vien darīja, ka pielika punktu. Nebija jau nekāds labais, nu — tas Džckijs Efliks. No slīpētajiem. Šitādi beigu beigās vienādiņ apdedzinās. Džekijs ilgi te nenoturējās. Iekūlās kaut kādā ķezā. Tikām no šā vaļā. Mēs te, Dilmutā, tādus neciešam. Lai tik lasās laimīgi prom un taisa savus pekstiņus citur.

Gvenda pajautāja:

—    Vai viņš vēl bija šeit, kad tika sagriezts tenisa tīkls?

—          Aha! Rau, uz kurieni jūs stūrējat! Nē, neko tik bezjēdzīgu gan šis nedarītu. Viņš bija slīpēts zellis, nu, Džekijs Efliks, tā jā. Kas to izdarīja, tam prāts bija ļauns.

—          Kādam varbūt bija zobs uz mis Helēnu? Vai tāds nevarēja rīkoties ļaunprātīgi?

Vecais Menings klusus grudzinājās.

—           Nu, dažas jaunās dāmas gan varēja būt skaudīgas, kā ta'. Šās ne tuvu nebija tik smukas kā mis Helēna, gandrīz neviena. Nē, tā bija tik tāda aplamība. Kāds aizvainots klaidonis, vai.

—           Vai Helēna ļoti pārdzīvoja Džekija Eflika padzīšanu? — Gvenda ievaicājās.

—          Nedomāju vis, ka mis Helēnai dikti būtu palicis kāds no tiem puišiem. Tik vien gribēja kā izklaidēties, tas ar' viss. Bet daži gan bija šai uzticīgi — kaut vai jaunais misters Volters Feins. Skraidīja pakaļ kā tāds šunelis.

—    Bet vai viņai Volters nemaz nepatika?

—          Mis Helēnai? Nē. Šī tik pasmējās — un neko vairāk. Viņš pat aizbrauca prom, uz svešām zemēm. Vēlāk gan atgriezās. Tagad vada firmu. Tā ij neapprecējās. Es šo nevainoju. Sievišķi tik sarežģī dzīvi.

—    Vai jūs esat precējies? — Gvenda painteresējās.

—          Esmu apglabājis veselas divas, — vecais Menings atbildēja. — Ko nu es, nav par ko sūdzēties. Kūpinu savu pīpi Dieva mierā kur vien iegribas.

Iestājās klusums, un Menings pacēla grābekli.

Džailss un Gvenda devās pa taciņu mājup, mis Mārpla pārtrauca uzbrukumu tītenim un piebiedrojās viņiem.

—           Mis Mārpla, — Gvenda ierunājās, — jūs neizskatījāties visai apmierināta. Vai kaut kas…

—          Nekas, mīļā. — Vecā dāma mirkli paklusēja, tad dīvaini sparīgi noteica: — Ziniet, man nepavisam nepatīk tas gadījums ar tenisa tīklu. Sagriezt lēveros. Pat tad…

Viņa apklusa. Džailss ziņkārīgi palūkojās mis Mārplā.

—    Es īsti nesaprotu… — viņš iesāka.

—          Nesaprotat? Man tas liekas briesmīgi skaidrs. Bet varbūt pat ir labāk, ka jūs to nesaprotat. Un vispār… varbūt es maldos. Pastāstiet, kā jums gāja Nortamberlendā.

Viņi pastāstīja par saviem piedzīvojumiem, un mis Mārpla uzmanīgi klausījās.

—          Tas tiešām ir ļoti skumji, — Gvenda sacīja. — Patiesībā pat traģiski.

—    Jā, tiešām. Nabadziņš… nabaga cilvēks.

—    Man arī tā likās. Viņš tik šausmīgi cieš…

—    Viņš? Ak jā. Jā, protams.

—    Vai jūs runājat par…

—          Nu jā — es runāju par viņu — par sievu. Laikam jau ļoti misteru Erskinu mīlējusi, bet viņš to apprecējis vai nu aiz aprēķina, vai tāpēc, ka izjutis žēlumu, vai vēl aiz kāda tikai vīriešiem saprotama, it kā godprātīgi domāta iemesla, kas īstenībā nepavisam nav godīgs.

— «Es zinu simtiem mīlas veidu, Neviens nav tāds, kas neliek ciest,»

Džailss klusi noskaitīja.

Mis Mārpla pievērsās viņam.

—          Jā, taisnība. Greizsirdība nekad nemēdz būt bez iemesla. Turklāt tas viss ir daudz — kā lai to pasaka — nopietnāk, nekā varētu domāt. Greizsirdību izraisa apziņa, ka mīlestība nav radusi atbalsi. Tā nu cilvēks gaida, vēro, domā… ka šī mīlestība tiks veltīta kādam citam. Un parasti tā arī notiek. Tā nu šī misis Ērskina sava vīra dzīvi padarījusi par elli, un viņš pats gribot negribot savukārt par elli pārvērtis sievas dzīvi. Man šķiet, ka tieši misis Ērskina cieš visvairāk. Un tomēr, vai zināt, es uzdrošinos apgalvot, ka viņš sievai ir stipri pieķēries.

—    Nevar būt! — Gvenda iesaucās.

—         Ai, mīļā. jūs vēl esat tik jauna. Viņš taču sievu nav pametis, un tas jau kaut ko nozīmē.

—    Bērnu dēļ. Un aiz pienākuma.

—     Varbūt bērnu dēļ, — mis Mārpla piekrita. — Taču man jāatzīstas, ka neesmu novērojusi džentlmeņos īpašu pienākuma apziņu, ja runa ir par viņu sievām. Pavisam kas cits ir attieksme pret darbu.

Džailss iesmējās.

—    Jūs nu gan esat apbrīnojama ciniķe, mis Mārpla!

—   Ak Kungs, mister Rīd, ceru ka ne. Nedrīkst zaudēt ticību cilvēka dabai.

—   Man vēl arvien šķiet, ka Volters Feins nevar būt vainīgais, — Gvenda domīgi ierunājās. — Un esmu pārliecināta, ka vainīgais nav majors Ērskins. Taisnību sakot, es zinu, ka tas nebija viņš.

—   Ne vienmēr var paļauties uz savām izjūtām, — mis Mārpla iebilda. — Cilvēki spēj rīkoties gluži neaprēķināmi — manā pašas ciematiņā izcēlās vesela sensācija, kad izrādījās, ka Ziemassvētku kluba mantzinis visu kluba naudu līdz pēdējam penijam nospēlējis zirgu skriešanās sacīkstēs. Viņš neatzina zirgu skriešanās sacīkstes un vispār necieta nekādas azartspēles. Viņa tēvs bijis hipodroma mākleris un nežēlīgi izturējies pret viņa māti — tātad, ja spriežam saprātīgi, viņa nepatikai bija dibināts iemesls. Taču kādu dienu viņš bija braucis garām Ņūmarketai un ieraudzījis sacīkšu zirgus. Un tad viņu pārņēma azarts — taču laikam ierunājās iedzimtība.

—   Voltera Feina un Ričarda Ērskina senči ir ārpus jebkurām aizdomām, — Džailss nopietni paziņoja, taču lūpu kaktiņā iezibējās smaids. — Un slepkavība, starp citu, bieži ir diletantisks noziegums.

—   Pats svarīgākais ir tas, ka viņi abi bijuši šeit, — mis Mārpla norādīja, — notikuma vietā. Volters Fcins bija Dilmutā. Majors Ērskins, pēc paša vārdiem, bijis kopā ar Helēnu Helideju pavisam īsu bridi pirms viņas nāves — un ilgāku laiku pēc tam nav atgriezies viesnīcā.

—    Bet viņš visu atklāti izstāstīja. Viņš…

Gvenda apklusa. Mis Mārpla cieši lūkojās viņā.

—    Es tikai gribēju uzsvērt, cik nozīmīgi ir tas, ka cilvēks bijis notikuma vietā, — mis Mārpla sacīja. Viņas skatiens pārslīdēja no viena jaunieša uz otru. Tad viņa turpināja:

—    Domāju, jums nebūs grūti dabūt Dž. Dž. Eflika adresi. Viņš ir Narcišu maršrutu īpašnieks, tāpēc viegli atrodams.

Džailss pamāja.

—         Ķeršos klāt tūlīt pat. Adrese droši vien ii telefona abonentu sarakstā. — Viņš bridi klusēja. — Jūs domājat, ka mums vajadzētu viņu apciemot?

Mis Mārpla bridi nogaidīja, tad sacīja:

—          Ja jūs to darāt, jums jābūt ļoti uzmanīgiem. Atcerieties, ko tikko teica vecais dārznieks, — Džekijs Efliks ir slīpēts zellis. Lūdzu, lūdzu, esiet uzmanīgi…

21. nodala dž. Dž. Efliks

Telefona abonentu sarakstā bija divi Dž. Dž. Eflika, Narcišu autobusu maršrutu īpašnieka numuri (ekskursijas pa Devonu un Dorsetu, utt.). Biroja adrese Ekseterā un privātā adrese pilsētas nomalē.

Tikšanās tika norunāta uz nākamo dienu.

Tieši tai mirklī, kad Džailss un Gvenda jau devās ceļā, no mājas, rokām mādama, izskrēja misis Kokera. Džailss nospieda bremzes un apstādināja automašīnu.

—    Zvana doktors Kenedijs, ser.

Džailss izkāpa no automobiļa un skriešus metās uz māju. Viņš pacēla klausuli.

—    Džailss Rīds klausās.

—           Labrīt. Es tikko saņēmu visai dīvainu vēstuli. No kādas sievietes, vārdā Lilija Kimbla. Visu laiku pūlos atcerēties, kas viņa ir. Vispirms domāju, ka paciente, bet sapratu, ka kļūdos. Šķiet, viņa ir toreizējā meitene, kas kalpojusi jūsu mājās. Istabene tai laikā, par kuru ir runa. Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņu sauca Lilija, bet uzvārdu neatceros.

—          Jā, tāda Lilija bijusi gan. Gvenda viņu atceras. Reiz esot uzsējusi kaķim lenti.

—    Gvenijai gan ir izcila atmiņa.

—    Jā, to nevar noliegt.

—           Ziniet, es gribētu ar jums aprunāties par šo vēstuli, bet ne pa telefonu. Vai drīkst pie jums aizbraukt?

—           Mēs patlaban gatavojamies braukt uz Ekseteru. Ja jums nav iebildumu, varam iegriezties arī jūsu mājās. Iznāk pa ceļam.

—    Labi. Lieliski.

—            Man par to negribējās runāt pa telefonu, — doktors paskaidroja, līdzko viņi ieradās. — Vienmēr ir tādas aizdomas, ka vietējā centrālē kāds noklausās. Šeit ir tā vēstule.

Viņš nolika vēstuli uz galda. Tā bija rakstīta neveiklā rokrakstā uz lēta līniju papīra.

«Cien. kunks!» (Lilija Kimbla rakstīja.)

«Es būtu ļoti pateicīga ja jūs man dotu padomu par šite ielikto avīzes izgriezumu. Es visu laiku domāju un runāju ar misteru Kimblu bet tā ir nezinu kā labāk darīt. Vai jums šķiet ka tur būs nauda vai atlīdzība jo cs dikti gribētu naudu bet policiju vai ko tādu gan ne un man bieži prātā tā nakc, kad misis Hclideja aizbrauca un es domāju ka viņa nemazam neaizbrauca jo drēbes nebija īstās. Es vispirms domāju ka to izdarījis kunks bet tagad neesu tik droša tāpēc ka redzēju no loga to auto. Glauns autiņš un es to biju rcdzējuse arī priekš tam bet es negribu neko pasākt bez jūsu padoma vai tas ir labi un es negribu policiju jo es nekad neesu iejaukta ar policiju un misteram Kimblam tas nepatiktos. Es varētu aizbraukt un satikties ar jums nākamo ceturtdien jo tā ir tirgus diena un misters Kimbls nebūs mājā. Būtu ļoti pateicīga ja jums tas būtu pieņemami.

Ar cienību

Lilija Kimbla.»

—   Tā bija nosūtīta uz manu vcco māju Dilmutā, — doktors Kenedijs paskaidroja, — un no turienes pārsūtīta šurp. Avīzes izgriezumā ir jūsu sludinājums.

—    Tas ir lieliski! — Gvenda nopriecājās. — Redziet — šī Lilija nedomā, ka to būtu izdarījis mans tēvs!

Viņas balsī skanēja gaviles. Doktors Kenedijs palūkojās Gvendā laipnām, nogurušām acīm.

—  Priecājos par jums, Gvcnij, — viņš maigi sacīja. — Cerams, ka jums ir taisnība. Domāju, ka mums jārīkojas tā. Es viņai aizrakstīšu un pateikšu, lai ceturtdien atbrauc. Vilcienu satiksme ir pavisam laba. Ja viņa pārsēžas Dilmutas dzelzceļa mezglā, tad var būt šeit tūlīt pēc puspiccicm. Atnāciet arī jūs abi, un mēs viņu iztaujāsim.

—    Lieliski, — Džailss sacīja. Viņš palūkojās pulkstenī. — Braucam, Gvenda, jāpasteidzas. Mums ir norunāta tikšanās, —

viņš paskaidroja. — Ar misteru Efliku, Narcišu maršrutu īpašnieku, kā viņš pats izteicās, — ar aizņemtu cilvēku.

—          Efliks? — Kenedijs sarauca pieri. — Kā tad! Ekskursijas pa Devonu Narcišu autobusos, drausmīgi, sviestdzelteni blāķi. Taču man šķiet, ka šo vārdu esmu dzirdējis saistībā ar ko citu.

—    Helēna, — Gvenda pateica priekšā.

—    Mans Dievs — taču ne tas pats puisis!

—    Tas pats gan.

—          Bet viņš bija sīks, nožēlojams mīkstčaulis. Tātad izsities uz augšu?

—          Gribam uzdot jums vienu jautājumu, ser, — Džailss sacīja. — Jūs darījāt galu viņa un Helēnas attiecībām. Vai tas notika tikai tāpēc, ka viņa… nu, sabiedriskais stāvoklis nebija atbilstošs?

Doktors Kenedijs stīvi pavērās jautātājā.

—          Jaunais cilvēk, es esmu vecmodīgs vīrs. Tagad jau visi tiek uzskatīti par vienādiem. Bez šaubām, tā ir, ja runājam par morāli. Bet cs esmu pārliecināts, ka ikviens cilvēks piedzimst savā vietā — un katram ir vislabāk pašam, ja turpat viņš ari paliek. Turklāt, — viņš piebilda, — es toreiz domāju, ka šis Efliks ir visai šaubīgs tips, un vēlāk izrādījās, ka man bijusi taisnība.

—    Ko tieši viņš izdarīja?

—           To cs vairs īsti neatceros. Ja atmiņa mani neviļ, viņš mēģināja pārdot kādu informāciju, kas viņam bija tapusi zināma darbā pie Feina. Kaut kādas konfidenciālas ziņas par vienu no firmas klientiem.

—    Vai viņš… jutās aizvainots par to, ka tika atlaists?

Kenedijs pētoši paskatījās Džailsā un strupi noteica:

—    Jā.

—           Un nebija citu iemeslu jūsu nepatikai par viņa draudzību ar jūsu māsu? Vai viņš jums nelikās… nu… dīvains?

—         Ja jau jūs to pieminat, cs atbildēšu atklāti. Man likās, īpaši pēc viņa atlaišanas no darba, ka Džekijs Efliks ir ļoti nenosvērts cilvēks. īstenībā pat varēja domāt par vajāšanas mānijas sākuma stadiju. Taču viņa karjeru tas, liekas, nav ietekmējis.

—    Kas viņu atlaida? Volters Feins?

—          Man nav ne jausmas, vai Volters tur bija iejaukts. Efliks tika atlaists firmas vārdā.

—    Un viņš sūdzējās, ka ar viņu izrēķinās?

Kenedijs pamāja ar galvu.

—          Skaidrs… Labi, nu gan mums jābrauc vēja ātrumā. Līdz ceturtdienai, ser…

II

Māja bija celta nesen. Baltā akmens celtne bija bagātīgi rotāta, milzīgi plašiem logiem. No krāšņās halles viņi tika ievesti kabinetā, kur gandrīz pusi telpas aizņēma liels, hromēts rakstāmgalds.

Gvenda nervozi nomurmināja:

—           Tiešām nezinu, ko mēs būtu iesākuši bez mis Mārplas. Varam paļauties uz viņu jebkurā gadījumā. Vispirms viņas draugi Nortamberlendā, tagad vikāra sievas zēnu kluba gadskārtējais izbraukums.

Džailss brīdinoši pacēla roku, jo durvis atvērās un istabā iepeldēja Dž. Dž. Efliks.

Viņš bija drukns pusmūža vīrs, ģērbies diezgan atbaidošā rūtotā uzvalkā. Acis bija tumšas un vērīgas, sasārtus! seja — labsirdīga. Efliks izskatījās pēc tipiska veiksmīga māklera.

—    Misters Rīds? Labrīt! Priecājos iepazīties!

Džailss iepazīstināja viņu ar savu sievu. Gvendai šķita, ka viņas roka tiek kratīta pārmērīgā sirsnībā.

—    Ar ko varu pakalpot, mister Rīd?

Efliks apsēdās pie milzīgā rakstāmgalda un no oniksa kastītes piedāvāja cigaretes.

Džailss ņēmās stāstīt par zēnu kluba izbraukumu. Klubu vadot viņa seni draugi. Viņš gribot zēniem noorganizēt pāris dienu ekskursiju pa Devonu.

Efliks atbildēja ātri un lietišķi — nosauca cenas un ieteica maršrutus. Taču no sejas nenozuda tikko manāma mulsa.

Beidzot viņš sacīja:

—          Nu, viss ir pietiekami skaidrs, mister Rīd, es vēl nosūtīšu apstiprinājuma vēstuli. Bet tas taču ir lietišķs darījums. No sava sekretāra cs sapratu, ka jūs vēlaties norunāt privātu tikšanos manās mājās.

—         Jā, mister Eflik. Jo mēs jūs vēlējāmies sastapt, lai nokārtotu divus jautājumus. Ar vienu esam tikuši galā. Otrs ir gluži personisks. Mana sieva ļoti vēlētos atrast savu pamāti, kuru nav redzējusi jau daudzus gadus, un mēs gribējām uzzināt, vai jūs nevarētu mums palīdzēt.

—          Nu, ja jūs man pateiktu šās dāmas vārdu, — kā noprotu, esmu ar viņu pazīstams.

—         Jūs kādu laiku bijāt ar viņu pazīstams. Dāmu sauc Helēna Hclideja, pirms laulībām — Helēna Kenedija.

Efliks sēdēja pavisam mierīgi. Tad piemiedza acis un lēnām pagāzās ar visu krēslu atpakaļ.

—    Helēna Hclideja… nevaru atcerēties… Helēna Kenedija…

—    Agrāk viņa dzīvoja Dilmutā, — Gvenda piebilda.

Eflika krēsla kājas ar troksni atsitās pret grīdu.

—           Atminējos gan, — viņš sacīja. — Protams! — Sasārtusī seja patikā staroja. — Mazā Helēna Kenedija! Jā, atceros. Bet tas gan bija ļoti sen. Pirms kādiem divdesmit gadiem.

—   Astoņpadsmit.

—          Tiešām? Tā jau saka — laiks skrien vēja spārniem. Taču baidos, ka nāksies jūs sarūgtināt, misis Rīda. Kopš tā laika Helēnu vairs neesmu redzējis. Pat neko dzirdējis neesmu.

—          Ak Kungs, cik žēl! — Gvenda noteica. — Mēs tā cerējām uz jūsu palīdzību.

—         Kas noticis? — Eflika skatiens šaudījās no viena sarunbiedra pie otra. — Strīds? Aizbēgusi? Nepatikšanas ar naudu?

—          Pirms astoņpadsmit gadiem… — Gvenda varonīgi ierunājās, — viņa aizbrauca no Dilmutas… tik pēkšņi… laikam kopā ar kādu.

Džekijs Efliks uzjautrināts pajautāja:

—    Un jūs domājāt, ka viņa aizbēgusi ar mani? Kāpēc?

Gvenda braši paziņoja:

—          Tāpēc, ka esam dzirdējuši, — jūs un viņa… reiz esot… nu, draudzējušies.

—          Es un Helēna? Ak, tur nekā tāda nebija. Parasta zēna un meitenes draudzība. Neviens no mums to neuztvēra nopietni. — Un viņš vēsi piebilda: — Mums arī neieteica īpaši draudzēties.

—          Jūs varbūt mūs uzskatīsiet par sevišķi nekaunīgiem… — Gvenda iesāka, bet Efliks viņu pārtrauca.

—            Nu, un tad? Es neesmu no jūtīgajiem. Jūs gribat kādu atrast un domājat, ka es varu palīdzēt. Jautājiet vien — man nav nekas slēpjams. — Viņš domīgi paskatījās Gvendā. — Tātad jūs esat Hclidcja meita?

—    Jā. Vai jūs pazināt manu tēvu?

Viņš papurināja galvu.

—           Reiz es apciemoju Helēnu, kad biju iegriezies Dilmutā darīšanās. Dzirdēju, ka viņa apprecējusies un dzīvo tur. Helēna izturējās diezgan laipni… — viņš mirkli paklusēja, — … bet uz vakariņām nelūdza palikt. Nē, jūsu tēvu cs nepazinu.

«Vai tik šie vārdi «bet uz vakariņām nelūdza paliki» neslēpj aizvainojumu,» Gvenda iedomājās.

—    Vai viņa — ja atceraties — šķita laimīga?

Efliks paraustīja plecus.

—           Liekas gan. Taču tas gan bija tik sen. Bet, ja viņa būtu izskatījusies nelaimīga, es to noteikti atcerētos. — Tad viņš it kā pilnīgi dabiskā ziņkārē painteresējās: — Tātad, kopš Helēna pirms astoņpadsmit gadiem atstāja Dilmutu, jūs vairs neko par viņu nezināt?

—    Itin neko.

—    Nevienas vēstules?

—           Pienāca divas vēstules, — sacīja Džailss, — bet mums ir pamats domāt, ka tās nav rakstījusi viņa.

—           Jūs domājat, ka tās nav rakstījusi viņa. — Eflikam las acīmredzot likās jocīgi. — Tikpat kā noslēpumaini notikumi kinītī.

—    Tieši lā šķiet arī mums.

»

—    Un viņas brālis, tas dakteris, arī nezina, kur viņa ir?

—    Nē.

—           Aha. īsts noslēpums, vai ne? Kāpēc jūs nemeklējat ar sludinājumu starpniecību?

—    Esam to jau darījuši.

—          Izskatās, ka būs mirusi, — Efliks nevērīgi noteica. — Varbūt jūs tikai to nezināt.

Gvenda notrīsēja.

—    Jums ir vēsi, misis Rīda?

—         Nē, es tikai iedomājos Helēnu mirušu. Man negribas domāt par viņas nāvi.

—          Te nu jums taisnība. Man arī par to negribas domāt. Viņa bija apbrīnojami skaista.

—          Jūs viņu pazināt, — Gvenda strauji ierunājās. — Jūs viņu labi pazināt. Man palikušas tikai maza bērna atmiņas. Kāda viņa bija? Ko cilvēki par viņu domāja? Ko jūs par viņu domājāt?

Efliks krietnu mirkli lūkojās Gvendā.

—   Būšu pret jums atklāts, misis Rīda. Ticiet vai ne, tā jūsu darīšana. Man šā meitēna bija žēl.

—    Žēl? — Gvenda samulsusi paskatījās viņā.

—     Tieši tā. Iedomājieties — tikko pabeigusi skolu. Viņai gribējās mazliet izklaidēties, kā jebkurai meitenei, bet mūžīgi tas viņas stīvais pusmūža brālis ar nelokāmiem uzskatiem par to, ko meitene drīkst darīt un ko nedrīkst. Viņas dzīvē nebija nekāda prieka, ne mazākā. Nu, es viņu drusku izklaidēju, parādīju, kāda var būt dzīve. Nebiju Helēnā ieķēries, un arī cs viņai neko nenozīmēju. Viņu iepriecināja pati šī uzdrīkstēšanās. Bet tad, protams, mūsu satikšanās nāca gaismā, un brālis darīja tai galu. Es viņu par to pat īpaši nevainoju. Helēna bija galvas tiesu pārāka par mani. Mēs nebijām nedz saderinājušies, nedz. kaut ko norunājuši. Es domāju kādreiz apprecēties, bet tikai pēc laba laika. Gribēju dzīvē kaut ko sasniegt, un man bija vajadzīga sieva, kas palīdzētu tikt uz augšu. Helēnai pie dvēseles nebija ne graša, un vispār mēs būtu galīgi nesaderīgs pāris. Bijām tikai labi draugi, kas reizēm mazliet paflirtē viens ar otru.

—    Bet jūs taču noteikti dusmojāties uz doktoru…

Gvenda apklusa, un Efliks atbildēja:

—   Atzīstu, jā, biju nikns. Kam gan patīk, ja kāds norāda, ka viņš nav pietiekami labs? Bet pārliecīgam jūtīgumam arī nav nekādas jēgas.

—    Un tad, — Džailss ieminējās, — jūs zaudējāt darbu.

Eflika seja vairs nelikās tik patīkama.

—   Mani atlaida. No Feina un Vočmcna biroja. Un es lieliski zinu, kas pie tā vainojams.

—  Jā? — Džailsa balsī skanēja jautājums, bet Efliks papurināja galvu.

—   Neko vairāk neteikšu. Man ir savi apsvērumi. Tiku nepatiesi apvainots, tas arī viss, un es ļoti labi zinu, kas to izdarīja. Un kāpēc! — Vaigi viņam pietvīka. — Netīrs darbiņš, — viņš noteica. — Izsekot, izlikt lamatas, apmelot. Jā, protams, man ir bijuši ienaidnieki. Taču nekad neesmu tiem ļāvis sevi pieveikt. Vienmēr esmu atmaksājis ar to pašu. Es nekad neko neaizmirstu.

Efliks apklusa. Pēkšņi viņa izturēšanās kļuva tāda pati kā iepriekš. Viņš atkal bija sirsnīgs sarunbiedrs.

—   Tātad diemžēl jums palīdzēt nekādi nevarēšu. Gan Helēnai, gan man tā bija tikai tāda maza izklaidēšanās — nekas vairāk. Nekādu dziļu jūtu nebija.

Gvenda cieši lūkojās Eflika. Stāstītais likās gluži ticams, bet vai tā bija patiesība? — To Gvenda nezināja. Kaut kas viņu mulsināja un pēkšņi Gvenda attapa, kas tas ir.

—          Bet jūs tomēr viņu Dilmutā vēlāk apciemojāt? — Gvenda pajautāja.

Efliks iesmējās.

—           Pieķērāt gan mani, misis Rīda. Jā, apciemoju. Laikam jau gribēju parādīt, ka neesmu pavisam piespiests pie zemes tikai tāpēc, ka viens neizdevies jurists mani izmetis no sava kantora. Man bija labs uzņēmums, es braucu ar modernu auto un biju ticis uz zaļa zara.

—    Jūs viņu apciemojāt vairākas reizes, vai ne?

Viņš mirkli vilcinājās.

—          Divas, varbūt trīs reizes. Iegriezos uz mirklīti. — Negaidīti viņš palocīja galvu, likdams manīt, ka saruna izbeigta. — Piedodiet, bet nevaru jums neko palīdzēt.

Džailss piecēlās.

—    Mums jāatvainojas, ka esam jūs tik ilgi aizkavējuši.

—   Nekas. Patīkama pārmaiņa — papļāpāt par veciem laikiem.

Pavērās durvis, pa tām ātri ielūkojās kāda sieviete, tūlīt atvainodamās:

—    Vai, piedod lūdzu! Nezināju, ka neesi viens…

—            Nāc iekšā, dārgā, nāc iekšā! Iepazīstieties, mana sieva. Misters un misis Rīdi.

Misis Eflika sniedza roku. Viņa bija gara auguma, kārna, izskatījās nomākta, toties ģērbusies negaidīti labi pašūtās drānās.

—          Mēs te parunājāmies par veciem laikiem, — misters Efliks sacīja. — Par tiem laikiem, kad vēl nebiju iepazinies ar tevi, Dorotij.

Viņš pievērsās ciemiņiem.

—          Mēs iepazināmies ceļojumā, — viņš paskaidroja. — Mana sieva nav šejieniete. Lorda Poltcrhema māsīca.

Viņš runāja ar lepnumu; kārnā sieviete piesarka.

—    Jā, tādi ceļojumi tiešām ir ļoti jauki, — Džailss noteica.

—           Ļoti izglītojoši, — Efliks piebilda. — Nu, es gan ne ar kādu īpašu izglītību lielīties vis nevarēju.

—          Es vienmēr vīram esmu teikusi, ka vajadzētu aizbraukt uz Grieķiju, — misis Eflika ieminējās.

—    Nav laika. Esmu aizņemts cilvēks.

—           Un mēs nedrīkstam jūs ilgāk aizkavēt, — Džailss sacīja. — Uz redzēšanos un paldies! Tātad jūs man atsūtīsiet izbraukuma izdevumu aprēķinus?

Efliks viņus pavadīja līdz durvīm. Gvenda atskatījās pār plecu. Misis Eflika stāvēja kabineta durvīs. Vīra pakausim pievērstā seja likās savādi un ne visai patīkami saspringta.

Džailss un Gvenda vēlreiz atvadījās un devās uz automobili.

—    Vai, esmu aizmirsusi šalli! — Gvenda iesaucās.

—    Tev vienmēr kaut kas aizmirstas, — Džailss pārmeta.

—    Nu, neskaties tik žēlīgi. Aiziešu pati tam pakaļ.

Gvenda ieskrēja atpakaļ mājā. Pa atvērtajām kabineta durvīm

viņa dzirdēja Eflika balsi.

—   Ko tev vajag, kāpēc jaucies iekšā? Nekad tu neko neapjēdz!

—          Piedod, Džckij! Es taču nezināju. Kas tic bija par cilvēkiem un kāpēc viņi tevi tā sadusmojuši?

—            Neviens nav mani sadusmojis. Es… — viņš apklusa, pamanījis durvīs Gvendu.

—    Ak, mister Eflik, vai es šeit neesmu atstājusi savu šalli?

—    Šalli? Nē, misis Rīda. Šeit tās nav.

—    Cik muļķīgi! Laikam būs palikusi automobilī.

Gvenda izsteidzās pa durvīm.

Džailss bija apgriezis automobili. Pašā ietves malā stāvēja milzīgs, dzeltens, hromā mirdzošs limuzīns.

—    Ir nu gan vāģis! — Džailss noteica.

—           «Glauns autiņš», — atsaucās Gvenda. — Atceries, Džails! Kad Edīte Pedžita atstāstīja Lilijas vārdus. Lilija bija saderējusi par kapteini Ērskinu, nevis par «noslēpumaino svešinieku glaunajā autiņā». Vai tu nesaproti, ka noslēpumainais svešinieks glaunajā autiņā ir Džekijs Efliks?

—          Jā, — Džailss teica. — Ari vēstulē doktoram Lilija piemin «glauno autiņu».

Viņi saskatījās.

—           Viņš tajā vakarā bijis tur — «notikuma vietā», kā teiktu mis Mārpla. Ak, Džails, es nevaru vien sagaidīt ceturtdienu, lai dzirdētu, ko teiks Lilija Kimbla.

—    Ja nu viņa beigās noraustās un nemaz neparādās?

—           Ak, Džails, viņa ieradīsies. Un ja nu izrādīsies, ka tas košais autiņš tai vakarā bijis tur…

—    Tu domā, ka tas bijis tāds pats dzeltens briesmonis kā šis?

—         Apbrīnojat manu autobusu? — Mistera Eflika sirsnīgā balss lika viņiem salēkties. Viņš bija atspiedies pret rūpīgi apcirpto žogu. — Mana mazā gundega, tā es šo saucu. Man vienmēr patikušas spilgtas krāsas. Tūdaļ duras acīs, vai ne?

—    Šī jau nu noteikti, — Džailss piekrita.

—           Man patīk puķes, — misters Efliks paziņoja. — Narcises, gundegas, kalccolārijas — visas patīk! Lūdzu, jūsu šalle, misis Rīda. Paslīdējusi zem galda. Uz redzēšanos! Bija patīkami iepazīties.

—           Kā tu domā, vai viņš dzirdēja, ka mēs viņa automobili nosaucām par dzeltenu briesmoni? — Gvenda pajautāja, kad

vini sāka braukt.

>

—    Nē, nedomāju vis. Viņš likās gluži draudzīgs. Džailss pēkšņi izskatījās apmulsis.

—           Jā-ā… Bet es gan nedomāju, ka tam ir kāda nozīme… Klausies, Džails, viņa sieva — viņa baidās no Eflika. Es redzēju viņas seju.

—    Ko? No šā jautrā patīkamā zeļļa?

—          Varbūt viņš nemaz nav ne tik jautrs, ne patīkams… Džails, man misters Efliks nepatīk… Interesanti, cik ilgi viņš stāvēja mums aiz muguras un noklausījās, ko mēs runājam… Ko īsti mēs sacījām?

—    Neko īpašu, — Džailss atteica. Tomēr viņš vēl arvien izskatījās apmulsis.

22. nodala Lilija dodas uz tikšanos

—    Nolādēts! — Džailss iesaucās.

Viņš tikko bija atplēsis no rokrakstu eksperta saņemto vēstuli, kas bija pienākusi ar pēcpusdienas pastu, un nu mulsi vērās tajā.

—    Kas noticis?

—    Atbilde no rokrakstu eksperta.

Gvenda tūdaļ atsaucās:

—    Un to vēstuli no ārzemēm viņa nav rakstījusi?

—    Tur jau ir tas joks, Gvenda. Ir rakstījusi!

Viņi paskatījās viens otrā.

—         Tad jau tās vēstules nav bijušas viltotas, — Gvenda neticīgi noteica. — Tās ir īstas. Tātad Helēna tajā vakarā aizbraukusi. Un tiešām rakstījusi no ārzemēm. Un tātad viņa nemaz nav nožņaugta?

Džailss lēnām sacīja:

—           Liekas gan Bet tas nudien ir satriecoši. Nesaprotu. Viss taču it kā liecina tieši par pretējo.

—    Varbūt eksperti kļūdījušies?

—           Var jau gadīties. Taču viņi ir pilnīgi pārliecināti. Gvenda, es tiešām te vairs neko nesaprotu. Vai mēs neesam bijuši pēdīgie muļķi?

—           Jā, viss sākās ar manu stulbo uzvešanos teātrī. Zini ko, Džails, aiziesim pie mis Mārplas. Līdz puspieciem, kad jābūt pie doktora Kenedija, mums vēl ir laiks.

Mis Mārpla šo ziņu tomēi uztvēra pavisam citādi, nekā Džailss un Gvenda bija gaidījuši. Viņa paziņoja, ka tas patiešām esot jauki.

—    Bet, mīļā mis Mārpla, ko jūs ar to gribat teikt?

—           Es gribu teikt, ka dažs nebūt nav tik gudrs, kā varētu domāt.

—    Bet kā… kādā ziņā?…

—           Pārrēķinājies, — mis Mārpla paziņoja, apmierināti pamādama ar galvu.

—    Bet kā?

—            Mister Rīd, jūs taču pats saprotat, ka tas sašaurina meklējumu loku.

—          Noticot, ka Helēna pati rakstījusi vēstules, jūs vēl arvien pieļaujat, ka viņa tomēr ir nogalināta?

—          Es gribētu teikt — kādam ir bijis ļoti svarīgi, lai vēstules tiešām būtu rakstītas ar Helēnas roku.

—           Skaidrs… Vismaz es domāju, ka skaidrs. Tātad ir bijuši kādi konkrēti apstākļi, kas Helēnu pamudinājuši šīs vēstules rakstīt… Tas, protams, sašaurina meklējumus. Bet kas tie varēja būt par apstākļiem?

—           Ak, mister Rīd, jūs nemaz negribat palauzīt galvu. Tas taču ir tik vienkārši!

Džailss likās sapīcis un apvainojies.

—    Es neko nesaprotu, goda vārds.

—    Ja vien jūs kaut mazliet padomātu…

—    Iesim, Džails, — iejaucās Gvenda, — mēs nokavēsim.

Viņiem aizejot, mis Mārpla klusībā nosmaidīja.

—           Reizēm viņa mani kaitina, — Džailss paziņoja. — Man nav ne jausmas, kurp viņa stūrēja.

Doktora Kenedija namu viņi sasniedza laikā.

Durvis atvēra doktors pats.

—           Ekonomi es līdz vakaram atlaidu, — viņš paskaidroja. — Tā likās labāk.

Viņš ieveda ciemiņus viesistabā, kur jau bija nolikta paplāte ar tēju, tasītēm, šķīvīšiem, maizi, sviestu un kūciņām.

—           Tasīte tējas taču nenāks par ļaunu? — Viņš ne visai pārliecināti pievērsās Gvendai. — Ļaus misis Kimblai justies brīvāk.

—    Jums taisnība, — Gvenda piekrita.

—          Un kā ar jums abiem? Vai man jūs stādīt priekšā tūlīt? Vai arī tas varētu viņu nobiedēt?

Gvenda lēnām sacīja:

—           Laucinieki ir tik aizdomīgi. Manuprāt, būs labāk, ja jūs viņu pieņemsiet viens pats.

—    Man arī tā šķiet, — Džailss pievienojās.

Doktors Kenedijs teica:

—          Ja jūs pagaidītu blakusistabā un šīs durvis paliktu mazliet pavērtas, tad jūs visu varētu dzirdēt. Šādos apstākļos, es domāju, tas nebūtu nekas nosodāms.

—          Tā laikam ir noklausīšanās, bet man vienalga, — Gvenda paziņoja.

Doktors Kenedijs, mulsi pasmaidīdams, sacīja:

—            Nedomāju, ka mēs pārkāpjam kādus ētikas principus. Vismaz cs negrasos dot nekādus slepenības solījumus, kaut gan labprāt lūgšu padomu, ja man to lūgs.

Viņš paskatījās pulkstenī.

—           Vilcienam Vudlīroudā jāpienāk četros trīsdesmit piecās. Pēc pāris minūtēm tas būs klāt. Tad vēl kādas piecas minūtes, lai uzkāptu kalnā.

Kenedijs nemierīgi staigāja šurp turp. Viņa noliesējušajā sejā bija iegūlušas rūpju rievas.

—          Nesaprotu, — viņš sacīja. — Nespēju saprast, ko tas viss nozīmē. Ja Helēna nav pametusi to namu, ja viņas vēstules bijušas viltotas… — Gvenda strauji sakustējās, bet Džailss papurināja galvu. Doktors turpināja: — Ja Kelvins, nabadziņš, viņu nav nogalinājis, tad kas gan īsti ir noticis?

—    Viņu nogalinājis kāds cits, — Gvenda pavēstīja.

—          Bet, mīļais bērns, ja viņu nogalināja kāds cits, tad kāpēc gan Kelvins neatlaidīgi apgalvoja, ka vainīgais ir viņš?

—          Tāpēc, ka iedomājās to izdarījis. Viņš atrada Helēnu guļam gultā un noticēja, ka pats ir slepkava. Tā taču varēja notikt, vai jums tā nešķiet?

Doktors Kenedijs nikni paberzēja degunu.

—         Kā lai es to zinu? Neesmu psihiatrs. Šoks? Nervu pārslodze? Jā, tas patiešām ir iespējams. Bet kuram gan ievajadzējās Helēnu nogalināt?

—    Pēc mūsu domām, vienam no trim, — atbildēja Gvenda.

—          Trim? Kādiem trim? Nevienam nebija ne mazākā iemesla Helēnu nogalināt — ja vien negadījās kāds galīgs plānprātiņš. Ienaidnieku viņai nebija. Helēna visiem patika.

Kenedijs piegāja pie rakstāmgalda un pārcilāja atvilktnes saturu.

Viņš izvilka pabalējušu momentuzņēmumu. Uz tā bija redzama slaida skolniece vingrošanas tērpā, atglaustiem matiem, smaidā starojošu seju. Blakus ar terjera kucēnu rokās stāvēja Kenedijs, daudz jaunāks — laimīgāks Kenedijs.

—           Pēdējā laikā cs par māsu daudz domāju, — viņš klusu sacīja. — Ilgus gadus par viņu neesmu domājis nemaz — gandrīz vai izdevās pavisam aizmirst… Tagad es nemitīgi domāju par viņu. To esat panākuši jūs.

Šie vārdi skanēja gandrīz kā apsūdzība.

—    Es domāju, to panākusi viņa, — sacīja Gvenda.

Viņš strauji apcirtās.

—    Ko jūs gribat ar to teikt?

—         Tāpat vien. Nemāku izskaidrot. Bet ne jau mēs esam kaut ko panākuši. Helēna pati.

Viņi saklausīja vārgu, grūtsirdīgu vilciena svilpienu. Doktors Kenedijs piegāja pie loga, Džailss un Gvenda nostājās blakus. Ielejā manīja izgaistam dūmu mākonīšus.

—    Vilciens, — Kenedijs noteica.

—    Ienāk stacijā?

—          Nē, brauc projām. — Viņš paklusēja. — Viešņa būs klāt kuru katru mirkli.

Taču laiks ritēja, bet Lilija Kimbla nerādījās.

II

Dilmutas stacijā Lilija Kimbla izkāpa no vilciena un pāri tiltiņam devās uz peronu, kur jau gaidīja vietējais vilciens. Pasažieru bija maz — kāds desmits, ne vairāk. Pats klusākais dienas laiks, turklāt Helčestcrā bija tirgus diena.

Vilciens sakustējās, — sparīgi pūzdams dūmu mutuļus, tas aiztraucās pa līčloču ieleju. Līdz Lonsberibcjas galastacijai bija trīs pieturas: Ņūtona Lengforda, Mečingsholta (no tās varēja nokļūt Vudlīkempā) un Vudlīboltona.

Lilija Kimbla raudzījās laukā pa logu, taču ainavas košo skaistumu pat nemanīja, jo acu priekšā viņai tēlojās ar nefrītzaļu zīdu apvilkta Jēkaba laika istabas iekārta.

Lilija vienīgā izkāpa mazajā Mečingsholtas stacijā. Atdevusi biļeti, viņa caur kases telpu izgāja ārā. Gabaliņu tālāk ccļrādis ar uzrakstu «Uz Vudlīkcmpu» norādīja uz šauru taciņu stāvus kalnup.

Lilija Kimbla nogriezās pa šo taciņu un ņipri kāpa augšup.

Taciņa veda gar mežmalu, otra stāvā kalna nogāze bija apaugusi viršiem un irbulenēm.

No koku paēnas parādījās kāds stāvs, un Lilija Kimbla salēcās.

—           Ka tevi, jūs mani nobaidījāt! — viņa iesaucās. — Kā jūs te gadījāties!

—    Pārsteidzu gan, ko? Nekas, man ir vēl viens pārsteigums. Vieta bija nomaļa. Ne kliedzienu, ne cīniņu neviens te

nesadzirdētu. Īstenībā neviens pat nekliedza, un arī cīniņš drīz vien bija galā.

No meža izspurdza iztraucēts meža balodis…

III

—           Kas gan šai sievietei gadījies? — doktors Kenedijs īgni noteica.

Pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm pieci.

—    Varbūt, nākot no stacijas, apmaldījusies?

—           Es viņai sīki izklāstīju ceļu. Un tas ir pavisam vienkārši. Iznākot, no stacijas, pagriezties pa kreisi, tad nogriezties pirmajā ccļā pa labi. Kā jau teicu, pāris minūšu gājiens.

—    Varbūt viņa ir pārdomājusi? — ieminējās Džailss.

—    Iespējams.

—    Vai nokavējusi vilcienu, — Gvenda prātoja. Kenedijs lēni novilka:

—          Nē, man liekas, viņa galu galā nolēmusi vispār nebraukt. Varbūt iejaucies viņas vīrs. Šie laucinieki ir tik neaprēķināmi.

Viņš soļoja pa istabu šurp turp.

Tad, piegājis pie telefona, palūdza savienojumu.

—           Hallo? Stacija? Šeit doktors Kenedijs. Es gaidīju viešņu ierodamies ar vilcienu četros trīsdesmit piecās. Pusmūža lauciniece. Vai kāds jautāja, kā pie manis nokļūt? Ē.. ko jūs sakāt?

Ciemiņi atradās pietiekami tuvu, lai saklausītu rāmi laisko Vudlīboltonas nesēja balsi:

—          Neliekas vis, ka jūsu gaidītā viešņa būtu te bijusi, doktor. Ar vilcienu četros trīsdesmit piecās neviens svešinieks neatbrauca. Bija misters Narakots no Medousu nama, Džekijs Lozs un vecā Bensona meita. Vairāk pasažieru nemazam nebija.

—          Tātad viņa pārdomājusi, — doktors Kenedijs noteica. — Nu, tad piedāvāšu tēju jums. Ūdens jau vārās. Iešu uzliet tēju.

Atgriezies ar tējkannu, viņš apsēdās.

—           Tā ir tikai īslaicīga aizķeršanās, — viņš jau mundrāk ierunājās. — Mums ir šās Lilijas Kimblas adrese. Varam taču paši pie viņas aizbraukt.

Iezvanījās telefons, un doktors piecēlās, lai atbildētu.

—    Doktors Kenedijs?

—    Klausos.

—           Šeit inspektors Lāsts, no Longfordas policijas iecirkņa. Vai jūs šopēcpusdien gaidījāt ierodamies sievieti, vārdā Lilija Kimbla, — misis Liliju Kimblu?

—    Jā. Kas noticis? Nelaimes gadījums?

—           Nu, tas gan nav saucams par nelaimes gadījumu. Viņa ir mirusi. Viņai kabatā atrasta jūsu vēstule. Tāpēc arī zvanu. Vai jūs nevarētu tūlīt pat ierasties Longfordas policijas iecirknī?

—    Nekavējoties braucu turp.

IV

—          Tā, tagad mēģināsim visu noskaidrot, — inspektors Lāsts sacīja.

Viņa skatiens no doktora Kenedija pievērsās Džailsam un Gvendai, kuri bija atbraukuši doktoram līdzi. Gvenda bija jļoti bāla, rokas cieši sažņaugtas.

—            Jūs gaidījāt šo sievieti ierodamies ar vilcienu, kas no Dilmutas atiet četros piecās minūtēs? Un Vudlīboltonā pienāk četros trīsdesmit piecās?

Doktors Kenedijs pamāja.

Inspektors Lāsts pavērās vēstulē, kas bija atrasta pie mirušās sievietes. Viss bija skaidrs.

«Cien. misis Kimbla!» (Rakstīja doktors Kenedijs.)

«Ar prieku došu Jums padomu pēc labākās sirdsapziņas. Kā jau noprotat pēc aploksnes, es Dilmutā vairs nedzīvoju. Ja brauksiet ar vilcienu, kas no Kūmlijas atiet 330, Dilmutas stacijā pārsēdīsieties Lonsberibejas vilcienā un ar to brauksiet līdz

Vudlīboltonai, tad līdz manai mājai būs tikai pāris minūšu gājiens. Iznākot no stacijas, ejiet pa kreisi, tad nogriezieties pirmajā ceļā pa labi. Mana māja ir šā ceļa galā, labajā pusē. Vārds norādīts uz vārtiņiem.

Ar cienu Džeimss Kenedijs.»

—           Vai nebija runa par to, ka viņa varētu braukt ar kādu iepriekšēju vilcienu?

—    Iepriekšēju vilcienu? — Doktors Kenedijs nesaprata.

—          Jo tieši to viņa arī darījusi. No Kūmlijas izbraukusi nevis pusčetros, bet pusdivos — un paspējusi uz vilcienu, kas no Dilmutas stacijas atiet divos piecās, turklāt izkāpusi nevis Vudlīboltonā, bet Mcčingsholtā, vienu pieturu iepriekš.

—    Savādi!

—    Vai viņa brauca pie jums kā pie ārsta, doktor?

—    Nē, es jau vairākus gadus nepraktizēju.

—    Tā jau man likās. Vai jūs viņu labi pazināt?

Kenedijs papurināja galvu.

—    Es viņu nebiju redzējis gandrīz divdesmit gadus.

—    Bet jūs… ē… tagad viņu pazināt?

Gvenda nodrebēja, bet ārsti pie līķiem ir pieraduši. Kenedijs domīgi atbildēja:

—          Šādos apstākļos ir grūti pateikt, vai cs viņu pazinu vai ne. Liekas, viņa ir nožņaugta?

—          Jā, nožņaugta. Līķis atrasts birzītē pa ceļam no Mcčingsholtas uz Vudlīkempu. Bez desmit četros to uzgāja kāds tūrists, nākot no Vudlīkempas. Policijas ārsts domā, ka nāve iestājusies starp pulksten diviem piecpadsmit un trijiem. Acīmredzot viņa nogalināta neilgi pēc iziešanas no stacijas. Citi pasažieri Mečingsholtā nav izkāpuši. Viņa vienīgā tur izkāpa no vilciena.

Bet kāpēc viņa izkāpa Mcčingsholtā? Varbūt viņa sajauca stacijas? Diezin vai. Turklāt ieradās divas stundas pirms noliktā tikšanās laika, neatbrauca ar jūsu ieteikto vilcienu, lai gan vēstule viņai bija līdzi.

Kāpēc viņa brauca pie jums, doktor?

Doktors Kenedijs iebāza roku kabatā un izvilka Lilijas vēstuli.

—   Es to paņēmu līdzi. Izgriezto sludinājumu vietējā avīzē bija ievietojuši misters un misis Rīdi.

Inspektors Lāsts izlasīja Lilijas Kimblas vēstuli un avīzes izgriezumu. Tad palūkojās uz doktoru Kcnediju, Džailsu un Gvendu.

—   Vai varu uzzināt, kas aiz tā visa slēpjas? Tas taču ir sens notikums, vai ne?

—    Astoņpadsmit gadus vecs, — sacīja Gvenda.

Saraustīti, ar papildinājumiem un iestarpinājumiem, viss

beidzot tika izklāstīts. Lāsts prata klausīties. Viņš jāva sarunbiedriem izstāstīt visu tā, kā tie paši vēlējās. Kenedijs runāja lakoniski, minēdams vienīgi faktus; Gvenda stāstīja juceklīgi, taču tēlaini un ar izdomu. Vislielāko ieguldījumu laikam tomēr deva Džailss — katrs viņa vārds bija vietā, turklāt stāstījums nebija tik atturīgs kā Kenedija teiktais un vieglāk saprotams par Gvendas vārdiem. Uzklausīšana aizņēma krietnu laiku.

Beidzot inspektors Lāsts nopūtās un apkopoja dzirdēto.

—   Misis Hclidcja bija doktora Kenedija māsa un jūsu pamāte, misis Rīda. Pirms astoņpadsmit gadiem viņa pazuda no mājas, kur jūs dzīvojat tagad. Tajā laikā misis Lilija Kimbla (kuras meitas vārds bija Ebota) kalpoja (par istabeni) šai namā. Kaut kādu iemeslu pēc Lilija Kimbla iedomājās (pēc tik ilgiem gadiem), ka šis notikums tomēr ir saistīts ar kaut kādu noziegumu. Toreiz tika pieņemts, ka misis Hclidcja aizbēgusi ar kādu vīrieti (kura personība nav noskaidrota). Majors Helidejs pirms piecpadsmit gadiem nomira garīgi slimo klīnikā, pārliecināts, ka nožņaudzis savu sievu, — ja vien viņa pārliecība nebija maldīga. — Inspektors apklusa. — Šie fakti ir interesanti, bet nekādi nav savstarpēji saistīti. Galvenais jautājums, šķiet, ir tāds — vai misis Hclidcja ir dzīva vai mirusi? Ja mirusi, tad — kad? Un ko zināja misis Kimbla?

Pēc visa spriežot, jādomā, ka viņa zinājusi kaut ko ļoti svarīgu. Tik svarīgu, ka nogalināta, lai nevarētu to izpaust.

Gvenda iesaucās:

—     Bet kā gan kāds cits varēja zināt, ka viņa grib ko teikt, ja to zinājām vienīgi mēs?

Inspektors Lāsts domīgi paskatījās Gvendā.

—     Tas ir nozīmīgs jautājums, misis Rīda. Lilija Kimbla izbrauca no Dilmutas stacijas divos piecās, nevis četros piecās.

Te ir jābūt kādam izskaidrojumam. Un vēl — viņa izkāpa vienu pieturu pirms Vudlīboltonas. Kāpēc? Man liekas iespējams, ka pēc tam, kad bija aizrakstījusi doktoram, viņa sazinājusies vēl ar kādu, ierosinot satikties Vudlīkcmpā, un, iespējams, pie doktora Kenedija pēc padoma būtu devusies tikai tad, ja pirmā tikšanās viņu neapmierinātu. Nav izslēgts, ka viņa turējusi aizdomās kādu konkrētu cilvēku, varbūt šim cilvēkam aizrakstījusi, ieminoties par savām aizdomām un uzaicinot satikties.

—    Šantāža, — Džailss pateica skaidri un gaiši.

—    Nedomāju, ka šī sieviete spētu izdomāt kaut ko tādu, — inspektors Lāsts sacīja. — Viņa tikai alkatīgi loloja neskaidras cerības par iespēju iedzīvoties. Noskaidrosim. Varbūt viņas vīrs varēs pastāstīt ko vairāk.

V

—    Es tak šo brīdināju, — misters Kimbls drūmi sacīja. — «Nemaisies tur iekšā,» — tie bija mani vārdi. Rīkojās man aiz muguras, vai redzies. Domāja, šī nu būs tā gudrā. Tāda jau tā Lilija bija. Pārgudra, pati sev par nelaimi.

Izjautāšanā atklājās, ka misters Kimbls neko daudz līdzēt nevar.

Lilija bija kalpojusi Sentkaterinas namā pirms viņu iepazīšanās un saiešanās. Viņai dikti paticies ķinītis, šī vēl teikusi, ka pati ar' bijusi mājā, kur reiz nudien notikusi slepkavība.

—     Es tam daudz vērības nepiegriezu, nepavisam. Lilija jau nekad nelikās mierā ar skaidri redzamo. Pcnterēja par to, ka kungs nomušījis kundzi un apracis pagrabā… Un vēl par francūzieti, kas pa logu kauč ko ērmotu manījusi. «Neliecies ne zinis par tiem svešzemniekiem, meiten,» es sacīju. «Visi kā viens melīgi. Ne tādi kā mēs.» Un, kad Lilija tomēr nelikās mierā, es ij neklausījos, jo šī, āre, no mušas bija izpūtusi ziloni. Dikti jau viņai patika noziegumi, nu, Lilijai. Avīzē The Surtday News aizvienam lasīja turpinājumos drukātos rakstus par slaveniem slepkavām. Pārņemta no tā visa bija, nu, šī, un ja jau tā patīk domāt, ka bijusi mājā, kur notikusics slepkavība — nu, no domāšanas tak nevienam sliktāk nav bijis. Bet tad uzmācās man ar to sludinājumu — vajagot atbildēt. «Liecies mierā,» es šai

saku. «Nav ko līst visādās ķezās.» Ja vien mani klausījusi, tagad būtu sveika un vesela. Mirkli misters Kimbls iegrima pārdomās. — Ek, — viņš beidzot sacīja. — Būtu sveika un vesela. Pārgudra, pati sev par nelaimi, tāda nu reiz Lilija bija.

23. nodala kurš no viņiem?

Džailss un Gvenda nebija devušies līdzi inspektoram Lāstam un doktoram Kenedijam pratināt misteru Kimblu. Viņi atgriezās mājās ap septiņiem. Gvenda bija bāla un likās savārgusi. Doktors Kenedijs Džailsam teica:

—   Iedodiet viņai mazliet brendija, lieciet, lai kaut ko ieēd, un tad — gultā. Viņai tas bija pamatīgs šoks.

—   Tas ir šausmīgi, Džails, — Gvenda atkārtoja vēl un vēlreiz. — Šausmīgi! Šī muļķīgā sieviete norunā satikšanos ar slepkavu un tik pārliecināti dodas pretī savam liktenim — lai tiktu nogalināta. Kā aita uz kaušanu.

—  Nu, nedomā vairs par to, mīļā. Galu galā, mēs taču zinājām, ka slepkava tālu nav jāmeklē.

—     Nē, nezinājām vis. Ne jau tāds, kas slepkavos tagad. Saproti — toreiz — pirms astoņpadsmit gadiem. Viss likās pat mazliet nereāli un… vispār varēja būt kļūda.

—   Nu, tagad ir skaidrs, ka neesam kļūdījušies. Tev visu laiku bijusi taisnība, Gvenda.

Džailss priecājās, sastopot mis Mārplu Hilsaidā. Viņa un misis Kokera parūpējās par Gvendu, kura no brendija gan atteicās, paziņojot, ka tas viņu vedinot uz domām par Lamanšā kursējošiem tvaikoņiem, bet labprāt iedzēra karstu viskiju ar citronu un pēc tam, misis Kokeras pierunāta, apsēdās apēst omleti.

Džailss gan būtu vēlējies runāt par ko citu, bet mis Mārpla — kā Džailss vēlāk atzina — ar īpaši gudru ziņu — rāmi un atturīgi iztirzāja tikko notikušo noziegumu.

—     Šausmīgi, mīļā, — viņa teica. — Un milzīgs šoks; taču jāatzīst, ka interesanti gan. Es, protams, jau esmu tajos gados, kad nāve vairs nebiedē tā kā jaunībā — baidos tikai kaut kā ilgstoša un sāpīga, no vēža, piemēram. Pats svarīgākais šai gadījumā ir tas, ka noteikti un neapšaubāmi ir pierādīts — nabaga Helēna Hclidcja tikusi nogalināta. Mēs jau visu laiku to esam domājuši, bet tagad zinām.

—    Vēl jūs teicāt, ka mums vajadzētu zināt, kur atrodas līķis, — Džailss piebilda. — Varbūt pagrabā?

—    Nē, nē, mister Rīd. Jūs taču atceraties, Edīte Pcdžita teica, ka nākamajā rītā nokāpusi pagrabā, jo viņu satraukuši Lilijas Kimblas vārdi, bet nekā aizdomīga nav manījusi, kaut gan, īpaši meklējot, kādas pēdas noteikti būtu atradusi.

—    Kas tad ar to noticis? Aizvests automobilī un iemests jūrā no klints?

—    Nē. Nu, dārgie, kas jums jau pašā sākumā likās neparasti, kad tikko ieradāties šeit, — man jājautā tieši jums, Gvenda, — ko jūs ievērojāt? Tas, ka no viesistabas nav redzama jūra. Tur, kur pēc jūsu ļoti saprātīgā sprieduma vajadzēja būt pakāpieniem uz zālāju, kuploja košumkrūmi. Pakāpieni, ko uzgāja vēlāk, tieši tur arī reiz bijuši, bet pārlikti terases galā. Kāpēc tie tika pārlikti?

Gvenda pārsteigta vērās mis Mārplā un sāka saprast.

—    Jūs gribat teikt, ka tur…

—      Vajadzēja taču būt kādam iemeslam, lai uzsāktu šādus pārkārtojumus, taču grūti rast saprātīgu izskaidrojumu. Ierīkot pakāpienus terases galā, taisnību sakot, nav nekāds prāta darbs. Taču terases gals ir ļoti nomaļā vietā, no mājas tas redzams tikai pa vienu logu — no bērnistabas otrajā stāvā. Vai tiešām jūs nesaprotat, — lai apraktu līķi, ir jāizrok zeme, bet, lai ķertos pie rakšanas, nepieciešams iemesls. Un iemesls radās — tika nolemts pārlikt pakāpienus no viesistabas durvīm uz terases galu. No doktora Kenedija cs uzzināju, ka Helēna Hclideja un viņas vīrs labprāt nodarbojušies ar dārzkopību, daudz strādājuši dārzā. Dārznieks, ko viņi nolīguši uz atsevišķām dienām, tikai izpildījis saimnieku rīkojumus, tāpēc, ja, ierodoties darbā, pamanījis kādus rakumus un dažas pārvietotas plātnes, tad noteikti nodomājis, ka pārveidojumus sākuši Hclidcji bez viņa. Protams, līķi varēja aprakt jebkurā no šīm vietām, bet, manuprāt, gandrīz droši apgalvojams, ka las aprakts terases galā, nevis zem viesistabas loga.

—    Kāpēc tas tik droši apgalvojams? — Gvenda pajautāja.

—   Tāpēc, ka nabaga Lilija Kimbla savā vēstulē raksta — viņa mainījusi domas, atcerēdamās, ko Lcvonija redzējusi pa istabas logu. Tas visu izskaidro, vai jums lā neliekas? Šveiciete naktī palūkojās laukā par bērnistabas logu un redzēja, ka tiek rakts kaps. Varbūt viņa pat redzēja, kas to dara.

—    Un viņa to nepaziņoja policijai?

—           Mana dārgā, tajā laikā neviens pat nenojauta, ka noticis noziegums. Misis Hclidcja aizbēgusi ar mīļāko — tas bija viss, ko Lcvonija aptvēra. Jādomā, meitene angliski vispār neko daudz nevarēja pateikt. Viņa par to ieminējās Lilijai, droši vien nc jau tūlīt, bet vēlāk, un tas tikai nostiprināja Lilijas uzskatu, ka noticis noziegums. Esmu pārliecināta, ka Edīte Pcdžita norāja Liliju par muļķīgu runāšanu un šveiciete noteikti pievienojās viņas domām un nepavisam negribēja sasieties ar policiju. Ārzemnieki vienmēr ļoti uztraucas par iespējamu saskarsmi ar svešas zemes policiju. Tāpēc Lcvonija atgriezās Šveicē un, visticamāk, vairs par to pat nedomāja.

Džailss ieminējās:

—    Ja viņa vēl ir dzīva… viņu varētu sameklēt.

Mis Mārpla pamāja.

—    Iespējams.

Džailss pajautāja:

—    Kā mēs to varētu izdarīt?

Mis Mārpla atteica:

—    Policija to paveiks daudz labāk nekā jūs.

—    Rīt no rīta ieradīsies inspektors Lāsts.

—           Man laikam vajadzētu viņam pateikt… par pakāpieniem. Un par to, ko es redzēju… vai iedomājos redzam… hallē? — Gvenda nervozi pajautāja.

—         Jā, mīļā. Jūs esat rīkojusies ļoti gudri, līdz šim par to neko neminēdama. Ļoti gudri. Bet tagad, manuprāt, ir pienācis laiks.

Džailss lēni sacīja:

—           Viņa tika nožņaugta hallē, pēc tam slepkava līķi aiznesa uz guļamistabu un noguldīja gultā. Pārnāca Kelvins Helidejs un, iedzēris sazāļoto viskiju, zaudēja samaņu, — arī viņš tika aiznests uz guļamistabu. Atguvies viņš nosprieda, ka nogalinājis savu sievu. Slepkava droši vien kaut kur tuvumā visu novēroja. Kad Kelvins devās pie doktora Kenedija, viņš aizvāca līķi, visticamāk, paslēpa krūmos terases galā, nogaidīja, līdz. visi dosies pie miera un aizmigs, tad izraka kapu un līķi apglabāja. Tas nozīmē, ka viņš šeit, šajā mājā, uzturējies gandrīz visu nakti.

Mis Mārpla piekrītoši pamāja.

—   Viņam bija jābūt šeit — notikuma vietā. Atceros, jūs teicāt, ka tas ir ļoti svarīgi. Mums jāizspriež, kur no trim aizdomās turētajiem vislabāk iederas šajā shēmā. Sāksim ar Ērskinu. Viņš noteikti bija notikuma vietā. Pats taču atzinās, ka pavadījis Helēnu no pludmales mājās ap pulksten deviņiem. Un te atvadījies. Vai patiešām atvadījās? Pieņemsim, ka nevis atvadījās, bet nožnaudza.

—    Starp viņiem viss bija beidzies! — Gvenda iesaucās.

—    Jau sen. Viņš pats teica, ka gandrīz nekad nav palicis ar Helēnu divatā.

—    Klausies, Gvenda, vai tiešām tu nesaproti, ka mēs vairs nevaram paļauties uz to, ko kāds ir teicis

—    Ļoti labi, ka jūs to pateicāt, — mis Mārpla ierunājās.

—     Jo man mazliet dara raizes jūsu lielā uzticēšanās katram vārdam, ko jums kāds pasaka. Varbūt pati pēc dabas esmu pārāk aizdomu pilna, bet, it īpaši, ja runa ir par slepkavību, es neticu itin nekam no tā, ko man grib iegalvot par patiesību, iekams neesmu visu pārbaudījusi. Piemēram, ir pilnīgi ticams, ka Lilija Kimbla par koferi sasaiņotajām un nozudušajām drēbēm teikusi: Helēna Hclideja pati tās nebūtu izvēlējusies, — jo nc tikai Edīte Pcdžita atcerējās, ka Lilija par to runājusi, bet arī Lilija pati to piemin vēstulē doktoram Kcncdijam. Tātad tas ir fakts. Doktors Kenedijs sacīja, ka Kclvias Helidcjs domājis, — sieva viņu indē ar narkotikām; savā dienasgrāmatā Kelvins Helidcjs to apstiprina, — tātad vēl viens fakts — turklāt ļoti dīvains fakts —, vai jums tā neliekas? Tomēr pie tā sīkāk nekavēsimies.

Taču cs gribētu norādīt, ka gaužām daudzus no saviem pieņēmumiem jūs esat pamatojuši uz to, kas jums ir stāstīts — iespējams, stāstīts ļoti ticami.

Džailss cieši paraudzījās mis Mārplā.

Gvenda, beidzot atguvusi normālu sejas krāsu, iemalkoja kafiju un noliecās pār galdu.

Džailss sacīja:

—    Pārbaudīsim, ko šie trīs cilvēki mums teikuši. Vispirms Ērskins. Viņš stāsta…

—   Tu viņam piesienies, — Gvenda iejaucās. — Lieka laika tērēšana — domāt par viņu, jo tagad ir pilnīgi skaidrs, ka viņš slepkavībā nav iejaukts. Viņš nevarēja nogalināt Liliju Kimblu.

Džailss nesatricināmā mierā turpināja:

—      Viņš stāsta, ka ar Helēnu iepazinies uz kuģa, abi samīlējušies, bet viņš nav varējis saņemties, lai pamestu sievu un bērnus, tāpēc viņi nosprieduši, ka jāšķiras. Pieņemsim, ka gluži tā vis nav bijis. Pieņemsim, ka Ērskins toreiz ccļā uz Indiju patiešām neprātīgi iemīlējās Helēnā, bet Helēna atteicās bēgt kopā ar viņu. Varbūt Ērskins draudēja Helēnu nogalināt, ja viņa apprecēsies ar kādu citu?

—    Galīgi neiespējami, — Gvenda iestarpināja.

—     Tā mēdz notikt. Atceries viņa sievas vārdus, kurus tu nejauši dzirdēji. Tu to visu izskaidroji ar greizsirdību, bet varbūt tā bija taisnība. Iespējams, viņa daudz cietusi par vīra attieksmi pret citām sievietēm, varbūt viņš pat savā ziņā ir seksuāls maniaks.

—    Es tam neticu.

—  Kāpēc ne, jo sievietēm viņš liekas pievilcīgs. Es pats Ērskinā saskatu kaut ko dīvainu. Taču mēģināsim noskaidrot viņa saistību ar šo slepkavību. Helēna atsauc saderināšanos ar Feinu, atgriežas mājās, apprecas ar tavu tēvu un apmetas uz dzīvi šeit. Pēkšņi uzrodas Ērskins. Ierodas ar sievu it kā pavadīt te vasaras atvaļinājumu. Tas vien šķiet visai savādi. Viņš pats atzīst, ka braucis šurp, lai vēlreiz redzētu Helēnu. Pieņemsim, — Ērskins todien bija kopā ar Helēnu viesistabā, kad Lilija izdzirdēja, ka Helēna no kāda baidoties. «Es baidos no tevis… Vienmēr esmu baidījusies… Man šķiet, tu esi traks.»

Un tāpēc, ka baidās, viņa izdomā pārcelties uz Norfolku, bet savu nodomu patur slepenībā. Nevienam tas nav jāzina, proti — nevienam tas nav jāzina, līdz Ērskini aizbrauks no Dilmutas. Tiktāl viss iet kā pa diedziņu. Bet nu mēs nonākam pie liktenīgās nakts. Ko Helideji darījuši tajā vakarā, mēs nezinām…

Mis Mārpla iekāsējās.

—   Starp citu, es vēlreiz tikos ar Edīti Pedžitu. Viņa atcerējās, ka todien vakariņojuši agri — pulksten septiņos —, jo majoram Helidcjam bijusi kāda sanāksme. Edīte domā — vai nu golfa klubs, vai draudzes tikšanās. Misis Helidcja pēc vakariņām devusies pastaigā.

—     Tā. Helēna pludmalē satiek Ērskinu, iespējams, pēc iepriekšējas norunas. Nākamajā dienā paredzēta Ērskinu aizbraukšana. Varbūt viņš atsakās braukt. Pieprasa, lai Helēna bčg projām ar viņu. Helēna algriežanas mājās; viņš tai seko. Beidzot niknuma uzplūdā viņš Helēnu nožņaudz. Par turpmāko mēs jau esam vienojušies. Ērskins savā neprātā grib, lai Kelvins Helidcjs iedomājas, ka Helēnu nogalinājis pats. Vēlāk Ērskins līķi aprok. Atcerieties, viņš Gvendai teica, ka viesnīcā atgriezies ļoti vēlu, jo pastaigājies pa Dilmutu.

—   Interesanti, — mis Mārpla piebilda, — ko tajā laikā darījusi viņa sieva?

—    Noteikti trakoja aiz greizsirdības, — Gvenda sacīja. — Un sarīkoja vīram īstu elli, kad viņš beidzot pārradās.

—   Tāds ir mans pieņēmums, — Džailss pabeidza. — Tā varēja būt.

—      Bet Liliju Kimblu viņš nevarēja nogalināt, — Gvenda iejaucās, — jo dzīvo Nortambcrlendā. Tāpēc spriedelēšana par Ērskina vainu ir tikai lieka laika tērēšana. Pievērsīsimies Volteram Fcinam.

—    Labi. Volters Feins ir noslēdzies sevī. Viņš šķiet mierīgs un laipns, pakļāvīgs. Bet mis Mārpla mums sagādājusi vērtīgu liecību. Reiz Volters Fcins bijis tik nikns, ka gandrīz nogalinājis savu brāli. Protams, toreiz viņš vēl bija bērns, bet šis nolikums pārsteidz jo vairāk tāpēc, ka viņš vienmēr bijis tik jauks un žēlsirdīgs. Tātad Volters Fcins iemīlas Helēnā Hclidejā. Nc tikai iemīlas, bet zaudē prātu viņas dēļ. Helēna viņam atsaka, un viņš dodas uz Indiju. Vēlāk viņa aizraksta, ka brauks uz Indiju un precēsies ar viņu. Helēna dodas ceļā. Seko otrs trieciens. Viņa ierodas gan, taču tūlīt pat Volteru pamet. «Satikusi kādu uz kuģa.» Viņa brauc mājās un apprecas ar Kclvinu Helideju. Varbūt Volters Fcins domā, ka ticis atraidīts Kelvina Helidcja dēļ. Viņš netiek vaļā no šās domas, mokās ar slimīgu greizsirdību un naidu, līdz beidzot pārbrauc mājās. Izturas draudzīgi un piedodoši, ir biežs viesis Helideju namā, grozās tur kā pieradināts runcis, — īsts uzticamais Dobins*. Bet Helēna, iespējams, saprot, ka viņa izturēšanās nav patiesa. Viņai izdodas ieskatīties aiz šās maskas. Varbūt Helēna sen jau Voltcrā Fcinā manījusi ko satraucošu. Viņa tam paziņo: «Laikam gan vienmēr esmu no tevis baidījusies.» Slepus viņa nolemj pamest Dilmutu un

<T Uzticama un godprātīga mīlētāja tēls Viljama M. Tekerija (1811—1863) romānā «Liekulības tirgus».

pārcelties uz Norfolku. Kāpēc? Tāpēc, ka baidās no VoltEra Feina.

Un atkal mēs nonākam pie liktenīgā vakara. Par to īpaši daudz nav zināms. Mēs nezinām, ko tajā vakarā darījis Volters Feins, un es neredzu iespēju, kā to noskaidrot. Taču viņš atbilst mis Mārplas izvirzītajam noteikumam — «būt notikuma vietā», jo dzīvo tikai divu trīs minūšu gājiena attālumā no Hilsaidas. Fcins varēja paziņot, ka sāp galva un viņš dodas pie miera, vai ari ieslēgties kabinetā, lai vēl pastrādātu, vai izgudrot ko tamlīdzīgu. Viņš varēja izdarīt visu, ko, pēc mūsu secinājuma, darījis slepkava, un man šķiet, ka no šiem trijiem tieši viņš, visticamāk, varēja kļūdīties, sakravājot koferi. Viņš pārāk vāji orientējās sieviešu garderobē, lai to izdarītu pienācīgi.

—  Savādi, — Gvenda ieteicās. — Toreiz viņa birojā man radās dīvaina sajūta, ka viņš ir kā aizslēģots nams… Prātā ienāca pat traka doma, ka tādā mājā kāds ir miris.

Viņa paskatījās uz mis Mārplu.

—    Vai tas jums liekas ļoti muļķīgi? — viņa pajautāja.

—    Nē, mīļā. Domāju, jums varētu būt taisnība.

—    Un tagad, — Gvenda sacīja, — mēs nonākam pie Eflika. Eflika ekskursijas. Slīpētais Džekijs Efliks. Pret Efliku pirmām kārtām liecina doktora Kenedija paustais uzskats, ka viņam sākusies vajāšanas mānija. Tas nozīmē, ka viņš nekad nav bijis īsti normāls. Efliks gan mums pastāstīja par sevi un Helēnu — taču uzskatīsim viņa teikto par saltiem meliem. Viņš ne vien domāja, ka Helēna ir jauka meitene, bet kaisli un neprātīgi to mīlēja. Helēnai viņš bija vienaldzīgs. Viņai tā bija tikai izklaidēšanās. Kā mis Mārpla teica, Helēna bijusi traka pēc vīriešiem.

—    Nē, mīļā. Tā gan es neteicu. Nekas tamlīdzīgs.

—    Nu, nimfomāne, ja jums tā labāk tīk. Lai nu kā, romāns viņai ar Džckiju Efliku bija, bet vēlāk tas apnika. Efliks negribēja, ka viņu pamet. Doktors Kenedijs māsu no šās ķezas izpestīja, bet Džekijs Efliks to nekad neaizmirsa un arī nepiedeva. Viņš zaudēja darbu — pēc viņa uzskata, Voltera Fcina vainas pēc. Tas arī norāda uz vajāšanas mānijas pazīmēm.

—   Jā, — Džailss piekrita. — Bet, no otras puses, tas ir vēl viens arguments pret Volteru Feinu, turklāt visai zīmīgs arguments.

Gvenda turpināja:

—    Helēna dodas uz ārzemēm, Efliks atstāj Dilmutu. Taču viņš Helēnu neaizmirst, un, kad viņa apprecas un atgriežas Dilmutā, viņš brauc to apciemot. Papriekš viņš sakās Helēnu apciemojis tikai vienreiz, bet vēlāk atzīst, ka braucis vairākkārt Un ak, Džails, vai tad tu neatceries? — Edīte Pcdžita minēja «noslēpumaino svešinieku glaunajā autiņā». Redzi, viņš ieradies pietiekami bieži, lai kalpotāji sāktu tenkot. Bet Helēna papūlējās viņu neieaicināt vakariņās, — lai viņš nesatiktos ar Kelvinu. Varbūt viņa no Eflika baidījās. Varbūt…

Džailss viņu pārtrauca.

—  Te var būt ari cits izskaidrojums. Ja nu Helēna viņu mīlēja — pirmais vīrietis, ko viņa jebkad mīlējusi un nav pārstājusi mīlēt. Varbūt viņiem bija romāns, un Helēna negribēja, lai kāds to uzzinātu. Varbūt Efliks gribēja, lai Helēna bēg ar viņu, bet viņai tas jau bija apnicis, viņa atsakās bēgt, un tad… un tad… viņš Helēnu nogalina. Nu, un tā tālāk. Vēstulē doktoram Kenedijam Lilija raksta, ka pie mājas tovakar stāvējis «glauns autiņš». Tas bija Džekija Eflika automobilis. Tātad ari Džekijs Efliks atradās «notikuma vietā».

Tas gan ir tikai minējums, — Džailss turpināja, — bet man liekas gluži saprātīgs. Taču vēl ir Helēnas vēstules, kuras arī jāņem vērā, ja cenšamies rekonstruēt to dienu notikumus. Es dabūju krietni palauzīt galvu, lai iedomātos «apstākļus», kā teica mis Mārpla, kas būtu Helēnu pamudinājuši rakstīt šīs vēstules. Lai to visu izskaidrotu, man liekas, mums jāpieņem, ka viņai bijis mīļākais un viņa gatavojusies ar to bēgt. Atkal pārbaudīsim visus trīs iespējamos kandidātus. Sāksim ar Ērskinu. Pieņemsim, ka viņš vēl arvien nespēja šķirties no sievas un pamest mājas, bet Helēna bija ar mieru atstāt Kelvinu Helideju un pārcelties uz dzīvi kādā vietā, kur Ērskins varētu viņu šad tad apmeklēt. Pirmām kārtām vajadzēja novērst misis Ērskinas aizdomas, tāpēc Helēna atraksta pāris vēstuļu brālim, lai radītu iespaidu, ka viņa ar kādu aizbraukusi uz ārzemēm. Tas ļoti labi saskan ar noslēpumainību attiecībā uz to cilvēku, ar kuru viņa aizbēgusi.

—   Bet, ja viņa bija ar mieru Ērskina dēļ pamest vīru, kāpēc Ērskins viņu nogalināja? — Gvenda ievaicājās.

—   Varbūt tāpēc, ka Helēna pēkšņi pārdomāja. Nosprieda, ka tomēr pret vīru nav gluži vienaldzīga. Ērskins trakā niknumā nožņaudza Helēnu. Pēc tam paņēma drēbes un koferi un izmantoja uzrakstītās vēstules. Šāds izskaidrojums aptver visu iespējamo.

—     To pašu var attiecināt ari uz Volteru Feinu. Viegli iedomāties, ka provinces juristam tāds skandāls nozīmētu galīgu sagrāvi. Varbūt Helēna bija ar mieru apmesties kaut kur tuvumā, lai Feins viņu varētu apmeklēt, bet izlikās, ka ir aizbraukusi uz ārzemēm. Vēstules jau bija sagatavotas, bet pēkšņi, kā tu ieminējies, viņa pārdomāja. Volters kļuva vai ārprātīgs un viņu nogalināja.

—    Un kā ar Džekiju Efliku?

—   Šajā gadījumā vēstules ir grūtāk izskaidrojamas. Nedomāju, ka Efliku būtu biedējis skandāls. Baidījās varbūt Helēna — nevis no viņa, bet no mana tēva — un tāpēc nosprieda labāk izlikties, ka aizbrauc uz ārzemēm, — vai ari varbūt tieši tajā laikā Eflika sieva mantoja naudu, un viņš gribēja to ieguldīt savā uzņēmumā. Jā, vēstules var dažādi izskaidrot.

—   Kurš no viņiem jums liekas visticamākais, mis Mārpla? — Gvenda pajautāja. — Es gan nedomāju, ka tas varētu būt Volters Feins, bet…

Tai brīdī ienāca misis Kokera — novākt kafijas traukus.

—   Vai, kundze! — viņa iesaucās. — Biju pavisam piemirsusi. Par to nabaga nogalināto sievieti un… ka ari jūs un misters Rīds esot iejaukti; jums, kundze, tagad tas nemaz nenāk par labu! Šopēcpusdien bija atnācis misters Feins, jautāja pēc jums. Gaidīja kādu pusstundu. Viņš nezin kāpēc domāja, ka esat viņu aicinājuši.

—    Savādi gan, — Gvenda noteica. — Cikos?

—    Ap četriem vai drusku vēlāk. Un pēc tam bija vēl viens džentlmenis, atbrauca milzīgā dzeltenā automobilī. Bija pārliecināts, ka jūs viņu gaidāt. Neticēja, kad cs sacīju, ka negaidāt. Nosēdēja divdesmit minūtes. Es jau iedomājos, ka esat gribējusi rīkot tējas pēcpusdienu, bet pēdīgi to piemirsusi.

—    Nē, — Gvenda atteica. — Ir nu gan dīvaini!

—    Tūlīt piezvanīšu Feinam, — Džailss sacīja. — Viņš vēl nebūs aizgājis gulēt.

Un viņš piezvanīja.

—  Hallo, vai Feins? Šeit Džailss Rīds. Jūs šodien esot iegriezies pie mums… Ko, lūdzu? Nē, nē, esmu par to pārliecināts… Savādi gan. Jā, es ari to labprāt gribētu zināt.

Viņš tiolika klausuli.

—            Notiek kaut kas dīvains šorīt viņam kāds zvanījis uz kantori un lūdzis pateikt, lai viņš šopēcpusdien atbrauc pie mums. Tas esot ļoti svarīgi.

Džailss un Gvenda skatījās viens otrā. Tad Gvenda norīkoja:

—    Piez/ani Eflikam!

Džailss vēlreiz piegāja pie telefona, sameklēja numuru un piezvanīja. Pagāja diezgan iigs laiks, līdz centrāle dabūja savienojumu.

—    Mister Eflik? Džailss Rīds, es…

Viņu acīmredzot pārtrauca vārdu plūdi vada otrā galā.

Beidzot Džailss paguva iestarpināt:

—           Bet mēs ne… nē, kad es jums saku… nekas tamlīdzīgs… Jā., jā, zinu, ka esat aizņemts cilvēks. Man ne prātā nebūtu nācis… Jā, bet paklausieties, kas jums zvanīja… vīrietis?… Nē… nē, skaidrs. Kā tad, es piekrītu, ļoti neparasti.

Džailss nolika klausuli un atgriezās pie galda.

—           Nu, paklau tik! — viņš paziņoja. — Kāds vīrietis, kurš uzdevies par mani, piezvanījis Eflikam un uzaicinājis pie mums. Esot ļoti steidzami — saistībā ar prāvu naudas summu.

Viņi saskatījās.

—           Varēja būt jcbkuiš no viņiem, — Gvenda noteica. — Vai tu to nesaproti, Džails? Jebkurš no viņiem varēja nogalināt Liliju un ierasties šeit, lai nodrošinātos ar alibi.

—    Diezin vai tas ir alibi, mīļā, — mis Mārpla aizrādīja.

—          Domāju nevis tieši alibi, bet gan attaisnojumu tam, ka nav bijis darbā. Es gribu teikt, ka viens no viņiem runā taisnību, bet otrs melo. Viens zvanījis otram un lūdzis atbraukt — lai mestu uz to aizdomas —, bet mēs nezinām, kurš kuram zvanījis. Tātad vainīgs viens no abiem. Feins vai Efliks. Es teiktu — Džekijs Efliks.

—    Es domāju — Volters Feins, — Džailss iebilda.

Abi paskatījās mis Mārplā.

Vecā dāma papurināja galvu.

—    Ir vēl kāda iespēja, — viņa teica.

—    Protams, Ērskins.

Džailss gandrīz skriešus metās pie telefona.

—    Ko tu gribi darit? — Gvenda pajautāja.

—    Lūdzu, tālsarunu ar Nortamberlendu.

—    Ak, Džails, tu taču nedomā…

—         Mums ir jāzina. Ja viņš ir tur, tad šopēcpusdien nevarēja nogalināt Liliju Kimblu. Muļķīgi būtu domāt par privātām lidmašīnām vai kaut ko tamlīdzīgu.

Visi sēdēja klusēdami, līdz atskanēja telefona zvans.

Džailss pacēla klausuli.

—           Jūs pieteicāt sarunu ar majoru Ēskinu. Runājiet, lūdzu! Majors Ērskins klausās.

Satraukti nokāsējies, Džailss iesāka:

—    Ē… Ērskins? Šeit Džailss Rīds… Rīds, jā.

Viņš uzmeta Gvendai izmisuma pilnu skatienu, kurā skaidri bija lasāms: «Ko, pie velna, lai cs saku?»

Gvenda piecēlās un paņēma klausuli.

—          Majors Ērskins? Šeit misis Rīda. Mēs uzzinājām par… par kādu māju. Linskotbreika. Vai… vai… jūs par tādu esat dzirdējis? Kaut kur netālu no jums.

Viņa izdzirdēja Ērskina balsi:

—           Linskotbreika? Nē, neesmu vis dzirdējis. Kura ir tuvākā pilsēta?

—           Nav salasāma, — Gvenda sacīja. — Jūs taču zināt, cik briesmīgus prospektus šie namīpašumu aģenti izsūta. Bet šeit ir teikts — piecpadsmit kilometru no Deitas, un mēs domājām…

—   Piedodiet, neesmu par tādu dzirdējis. Kas tur pašlaik dzīvo?

—          Neviens. Bet nekas, mēs jau īstenībā… īstenībā par vienu māju esam izšķīrušies. Atvainojiet, ka traucēju. Jūs droši vien esat aizņemts.

—           Nē, nepavisam. Aizņemts tikai ar mājas darbiem. Mana sieva ir izbraukusi. Un virēja aizgāja pie mātes, tā ka cs nodarbojos ar dienišķo saimniekošanu. Tas man īpaši labi neizdodas. Dārza darbi sokas labāk.

—          Es ari labprātāk strādāju dārzā, nevis noņemos ar mājas darbiem. Jūsu sieva taču nav saslimusi?

—    Nē, nē, viņa aizbrauca pie māsas. Rīt atgriezīsies.

—   Nu tad arlabunakti, un vēlreiz — piedodiet par traucējumu!

Viņa nolika klausuli.

—            Ērskins nav iejaukts, — viņa iegavilējās. — Sieva ir izbraukusi, un viņš aizņemts ar mājas darbiem. Tātad jāizlemj, kurš no tiem diviem. Tā taču ir, mis Mārpla?

Mis Mārpla izskatījās ļoti nopietna.

— Nedomāju vis, mani mīļie, — viņa sacīja, — ka jūs šo jautājumu esat pietiekami labi pārdomājuši. Ak Dievs, es patiešām briesmīgi raizējos! Ja vien zinātu, ko tieši darīt…

24. nodala pērtiķa ķepas

Gvenda ar elkoņiem atspiedās pret galdu un atbalstīja zcdu plaukstās, skatiens vienaldzīgi pārslīdēja par steigšus sagādato pusdienu paliekām. Jānovāc trauki, jāaiznes uz mazgājamo telpu, jānomazgā, jānoliek viss savās vietās un jāparaugās, ko vēlāk pasniegt vakariņās.

Taču nekāda briesmīga steiga jau nebija. Gvenda juta, ka nepieciešams laiks pārdomām. Viss bija nolicis tik ātri.

Atskatoties uz rīta notikumiem, viņai šķita, ka tie bijuši haotiski un neiespējami. Viss bija noticis pārāk strauji un pārāk neticami.

Inspektors Lāsts bija ieradies agri — pusdesmitos. Līdzi viņam bija detektīvs — inspektors Prairners no policijas štāba, kā arī grāfistes prefekts. Augstā amatpersona ilgi neaizkavējās. Nelaiķes Lilijas Kimblas lietu ar visām formalitātēm bija uzticēts izmeklēt inspektoram Praimcram.

Tieši inspektors Prairners, mānīgi rāms vīrs ar laipni pazemīgu balsi, apvaicājās, vai Gvendai nekas nebūšot pretī, ja viņa cilvēki dārzā mazliet parakņāšoties.

Balss skanēja tā, it kā inspektors lūgtu atļauju viņa padotajiem nedaudz izkustēties veselības uzlabošanai, nevis meklēt līķi, kas varbūt tur aprakts pirms astoņpadsmit gadiem.

Tai brīdī bija ierunājies Džailss. Viņš sacīja:

—            Man šķiet, mēs varētu jums palīdzēt ar dažiem norādī jumiem.

Viņš izstāstīja, kā pārvietoti pakāpieni uz mauriņu, un izveda inspektoru uz terases.

Inspektors paraudzījās uz aizrestoto otrā stāva logu mājas stūrī un sacīja:

—    Tā laikam bijusi bērnistaba.

Džailss atbildēja, ka tā esot gan.

Tad inspektors un Džailss atgriezās mājā, bet divi vīri ar lāpstām devās uz dārzu. Pirms vēl inspektors paguva ko pajautāt, Džailss sacīja:

—           Man šķiet, inspcktor, jums vajadzētu uzklausīt, ko mana sieva līdz šim vēl nav teikusi nevienam citam kā tikai man un… ē… vēl vienam cilvēkam.

Inspektora Praimera rāmais, taču diezgan valdonīgais skatiens pievērsās Gvendai. Viņš likās kaut ko apsveram. Gvendai šķita, ka inspektors pats sev jautā: «Vai uz šo sievieti var paļauties, vai ari viņa ir no tām, kas spēj izdomāt sazin ko?»

Šī izjūta bija tik spēcīga, ka Gvenda iesāka it kā taisnodamās:

—         Varbūt es to visu esmu iedomājusies. Ļoti iespējams. Taču tas liekas tik briesmīgi reāli.

Inspektors Prairners ierunājās klusi un mierinoši:

—    Labi, misis Rīda, paklausīsimies, kas jums sakāms.

Un Gvenda izstāstīja visu. Kā jau pēc pirmā acu uzmetiena māja likusies pazīstama. Kā viņa vēlāk uzzinājusi, ka patiešām šeit bērnībā dzīvojusi. Kā atcerējusies bērnistabas tapešu rakstu, durvis starp abām istabām, nojautu, ka no terases uz mauriņu jābūt pakāpieniem.

Inspektors Prairners pamāja. Viņš neteica, ka Gvendas bērnu dienu atmiņas nespēj viņu interesēt, taču Gvenda pieļāva, ka tieši tā inspektors domā.

Tad viņa saņēmās, lai pateiktu galveno. Kā teātri pēkšņi atcerējusies, ka bērnībā stāvējusi uz Hilsaidas kāpnēm un caur kāpņu margām hallē ieraudzījusi mirušu sievieti.

—           Zilu seju, nožņaugta, zeltaini mati… un tā bija Helēna… Tas mani apstulbināja — es pat nezināju, kas šī Helēna ir.

—            Mēs domājam, ka… — Džailss iesāka, bet inspektors Prairners ar negaidīti valdonīgu rokas kustību viņu apklusināja.

—    Ļaujiet, lūdzu, misis Rīdai visu pastāstīt saviem vārdiem.

Un Gvenda, pietvīkusi sarkana, stomīdamās turpināja, inspektoram Praimeram piepalīdzot tik veikli, ka Gvendai pat prātā neienāca novērtēt viņa profesionālo izveicību.

—          Vebsters? — viņš domīgi noteica. — Hm, «Malfi hercogiene». Pērtiķa ķepas?

—    Droši vien tas bija murgs, — Džailss iestarpināja.

—    Lūdzams, mister Rīd!

—    Tas patiešām varēja būt murgs, — Gvenda sacīja.

—          Nē, nedomāju vis, — inspektors Prairners atteica. — Būtu ļoti grūti izskaidrot Lilijas Kimblas nāvi, ja mēs nepieņemtu, ka šajā mājā tikusi noslepka\'ota sieviete.

Tas likās tik saprātīgi un gandrīz vai mierinoši, ka Gvenda steigšus turpināja:

—          Un viņas slepkava nav mans tēvs. Patiešām ne. Pat doktors Penrouzs zina teikt, ka viņš nav bijis tāds cilvēks, — mans tēvs nebūtu spējis nevienu nogalināt. Un doktors Kenedijs bija pilnīgi pārliecināts, ka tēvs to nav izdarījis, bet tikai iedomājis sevi par vainīgo. Tātad, kā redzat, kādam cilvēkam vajadzēja panākt iespaidu, ka noziegumu pastrādājis mans tēvs, un mums šķiet, ka mēs zinām, kurš… vismaz kurš no diviem…

—    Gvenda! — Džailss iesaucās. — Mēs taču nevaram…

—         Ziniet, mister Rīd, esiet tik laipns un izejiet dārzā paraudzīt, kā tur sokas maniem vīriem, — inspektors viņu pārtrauca. — Sakiet, ka cs jūs sūtu.

Līdzko Džailss izgāja, inspektors aizvēra terases durvis, aizbultēja tās un atgriezās pie Gvendas.

—          Un tagad pastāstiet man, kas jums īsti prātā, misis Rīda. Tas nekas, ja skanēs visai juceklīgi.

Un Gvenda izklāstīja visas savus un Džailsa minējumus un prātojumus, pastāstīja, ko abi darījuši, lai noskaidrotu, kas ir šie trīs vīrieši Helēnas Helidcjas dzīvē, dalījās secinājumos, pie kuriem viņi nonākuši, kā arī pieminēja iepriekšējās dienas notikumu, kad gan Volteram Fcinam, gan Dž. Dž. Eflikam kāds esot Džailsa vārdā piezvanījis un aicinājis abus uz Hilsaidu.

—         Jūs taču saprotat, inspektor, ka viens no viņiem acīmredzot melo?

Un inspektors laipnā, manāmi nogurušā balsī atbildēja:

—          Tās ir gandrīz galvenās grūtības manā darbā. Iespējams, ka daudzi melo. Tik daudzi to patiešām arī dara… Lai gan nc vienmēr melots tiek aiz tiem iemesliem, kurus mēs iedomājamies. Dažs pat lāgā neapzinās, ka melo.

—          Jūs domājat, ka arī es piederu pie šādiem cilvēkiem? — Gvenda bažīgi pajautāja.

Inspektors pasmaidīdams sacīja:

—   Es domāju, ka jūs esat loti patiesīga lieciniece, misis Rīda.

—           Un kā jums šķiet, vai man ir taisnība par to, kas viņu nogalinājis?

Inspektors nopūtās.

—           Runa nav par domāšanu, vismaz mūsu darbā ne, — viņš sacīja. — Galvenais ir visu pārbaudīt. Kur katrs bijis, kā izskaidro savu rīcību. Lilijas Kimblas noslepkavošanas laiks mums zināms ar precizitāti līdz kādām desmit minūtēm. Starp diviem divdesmit un diviem četrdesmit piecām. Vakardien viņu varēja nogalināt jebkurš un pēc tam ierasties šeit. Tai zvanīšanai pa telefonu cs pagaidām neredzu nekādu jēgu. Abiem jūsu minētajiem cilvēkiem tā nekādu alibi par slepkavības laiku nedod.

—           Bet jūs taču noskaidrosiet, ko viņi tajā laikā darījuši. No diviem divdesmit līdz diviem četrdesmit piecām. Jūs viņiem to jautāsiet?

Inspektors Prairners pasmaidīja.

—          Mēs uzdosim visus nepieciešamos jautājumus, misis Rīda, par to varat nešaubīties. Visam savs laiks. Neko nedrīkst sasteigt. Jāapsver katrs nākamais solis.

Gvenda pēkšņi apjauta, ko nozīmē pacietīgs, kluss un nemanāms darbs. Nesteidzīgi, bez žēlastības…

Viņa sacīja:

—          Saprotu… jā. Tāpēc, ka esat profesionālis. Bet mēs abi ar Džailsu esam amatieri. Mums var laimēties ar veiksmīgu minējumu, bet mēs taču nezināsim, ko ar to iesākt tālāk.

—    Jā, apmēram tā, misis Rīda.

Inspektors atkal pasmaidīja. Viņš piecēlās un atvēra terases durvis. Tad, jau dzīries kāpt pāri slieksnim, viņš pēkšņi palika stāvam. Gandrīz kā suns, kas saodis medījumu, Gvenda nodomāja.

—    Atvainojiet, misis Rīda. Vai tā dāma nav mis Mārpla?

Gvenda bija nostājusies inspektoram blakus. Dārza galā mis

Mārpla vēl arvien bezcerīgi cīnījās ar kārtējo tīteni.

—          Jā, tā ir mis Mārpla. Viņa ir ļoti laipna un palīdz mums dārza darbos.

—           Mis Mārpla, — inspektors noteica. — Nūja. Kad Gvenda jautājoši palūkojās inspektorā un nomurmināja: «Viņa ir apbrīnojami jauka,» — viņš atbildēja:

—          Mis Mārpla ir tālu izdaudzināta dāma. Pārspējusi policijas prefektus vismaz trīs grāfistēs. Manu šefu gan viņai vēl nav izdevies atsēdināt, bet, uzdrošinos apgalvot, tas vēl notiks. Tātad šeit savu roku pielikusi arī mis Mārpla.

—         Jā, viņa ir izteikusi bezgala daudz noderīgu ierosinājumu, — Gvenda sacīja.

—          Par to cs nešaubos, — sacīja inspektors. — Vai viņa bija tā, kas ieteica, kur meklēt misis Hclidejas līķi?

—          Viņa sacīja, ka man un Džailsam gan vajadzētu zināt, kur to meklēt, — Gvenda paskaidroja. — Tiešām muļķīgi, ka mēs paši to nebijām iedomājušies.

Inspektors klusi iesmējās, tad, iegājis dārzā, apstājās pie mis Mārplas. Viņš teica:

—          Mēs laikam neesam pazīstami, mis Mārpla. Taču man par jums stāstīja pulkvedis Melrouzs.

Mis Mārpla, sažņaugusi saujā nezāļu kumšķi, piesarka un izslējās taisna.

—           Jā. Jaukais pulkvedis Melrouzs. Viņš vienmēr bijis tik laipns. Kad…

—           Kad baznīcas sargs tika nošauts vikāra kabinetā. Krietns laiciņš pagājis. Taču kopš tās reizes jūs esat guvusi vēl citus panākumus. Nepatikšanas ar saindētu pildspalvu Limstokā.

—    Liekas, jūs par mani zināt visai daudz, inspektor…

—   Prairners, mans vārds ir Prairners. Šeit jums darba nav trūcis.

—          Jā, cenšos šo to palīdzēt dārzā. Neiespējami nolaists! Kaut vai šis tītenis. Nejauka nezāle! Saknes apakš zemes sniedzas nezin cik tālu! — Mis Mārpla ļoti nopietni ielūkojās inspektoram acīs. — Un dziļi zem augsnes virskārtas.

—           Tur nu jums, liekas, patiešām ir taisnība, — inspektors atteica. — Dziļi zem zemes. Tālu pagātnē… Es runāju par šo slepkavību. Astoņpadsmit gadi.

—          Un varbūt pat vēl senāk, — mis Mārpla piekrita. — Zem zemes… Un briesmīgi kaitīgas, inspektor, izsūc visas dzīvības sulas no pašām skaistākajām puķēm.

Pa celiņu tuvojās viens no policistiem. Viņš bija nosvīdis, pie pieres pieķēries zemes pikucis.

—           Mēs esam… kaut ko uzgājuši, ser. Izskatās, tā tiešām ir viņa.

II

Tieši tai brīdī, kā Gvenda vēlāk atcerējās, bija sākusies dienas murgainākā daļa. Džailss gluži nobālis ienāca iekšā un sacīja:

—   Tas ir… viņa tiešām ir tur, Gvenda.

Viens no policistiem bija piezvanījis un ataicinājis policijas ārstu — rosīgu maza auguma vīriņu.

Tieši tad misis Kokera, mierīgā, nesatraucamā misis Kokera, bija izgājusi dārzā — nevis nelāgas ziņkārības dzīta, kā varētu iedomāties, bet tikai un vienīgi tādēļ, lai saplūktu kaut kādas kulināras zālītes, ko pievienot pusdienās gatavojamam ēdienam. Un misis Kokera, kura savu attieksmi pret iepriekšējās dienas slepkavību bija paudusi ar atturīgu nosodījumu un patiesu satraukumu par šās ziņas ietekmi uz Gvendas veselību (misis Kokera bija ieņēmusi galvā, ka pēc atbilstoša mēnešu skaita bērnistaba būs apdzīvota), — bija uzdūrusies drūmajam atklājumam tieši virsū, un tūlīt pat kļuvusi neiedomājami «jancīga».

—   Kādas šausmas, kundze! Nu nekādi nevarēju iedomāt, ka tur būs kauli! Tā teikt — ģindenis! Un šeit, dārzā, tieši pie piparmētru cera. Man sirds tā dauzās, tā dauzās, — nu taisni kā traka — gandrīz vairs dvašu nevaru ievilkt! Ja drīkstu lūgt, iedodiet man kādu lāsīti brendija…

Satraukta par misis Kokcras elsām un pclnpelēko seju, Gvenda pieskrēja pie bufetes, ielēja mazliet brendija un pasniedza glāzi misis Kokerai.

Un misis Kokera sacīja:

—    Tieši tas man bija vajadzīgs, kundze… — Pēkšņi balss aizlūza, viņa izskatījās tik satraucoši, ka Gvenda iekliedzās, saukdama Džailsu, savukārt Džailss iekliedzās, saukdams policijas ārstu.

—    Labi, ka cs šeit biju, — ārsts vēlāk atzina. — Cik tur daudz vajadzēja! Bez ārsta palīdzības šī sieviete būtu nomirusi tepat uz vietas.

Inspektors Prairners paņēma brendija karafi, abi ar ārstu kādu brīdi ap to burās, un tad inspektors Prairners pajautāja Gvendai, kad viņa un Džailss pēdējo reizi no tās dzēruši.

Gvenda teica, ka, liekoties, vismaz pirms pāris dienām. Viņi bijuši projām — ziemeļos — un pēc atgriešanās, ja vispār ko dzēruši, tad vienīgi džinu.

—   Es vakar gandrīz to iedzēru, — Gvenda ieteicās. — Tikai brendijs man atsauc atmiņā tvaikoņus, kas kursē pa Lamanšu, tāpēc Džailss atkorķēja viskija pudeli.

—  Jums tiešām laimējies, misis Rīda. Ja jūs vakar būtu dzērusi šo brendiju, tad šaubos, vai šodien jūs vairs būtu dzīva.

—   Džailss arī gandrīz iedzēra, bet beigu beigās nolēma dzert viskiju kopā ar mani.

Gvenda nodrebēja.

Vēl tobrīd, palikusi mājās viena, jo, iebaudījuši uz ātru roku no konserviem pagatavotās pusdienas (misis Kokera bija aizvesta uz slimnīcu), policisti bija prom aizbraukuši un Džailss devies tiem līdzi, — Gvenda gandrīz vai nespēja noticēt trakajam notikumu virpulim, kas bija savērpies no rīta.

Viens bija skaidrs — iepriekšējā dienā mājā bijuši Džekijs Efliks un Volters Feins. Viens vai otrs varēja iebērt brendijā indi, jo kāds gan cits varēja būt šo telefona sarunu mērķis, ja ne dot iespēju vienam no viņiem to izdarīt? Gvenda un Džailss bija piekļuvuši pārāk tuvu patiesībai. Vai ari šeit bijis vēl kāds, ielavījies mājā, piemēram, pa ēdamistabas logu, kamēr viņa un Džailss sēdēja pie doktora Kenedija, gaidīdami Liliju Kimblu ierodamies uz. norunāto tikšanos. Varbūt vēl kāds cits, kas parūpējies par zvanīšanu, lai radītu aizdomas pret šiem diviem?

Bet trešās personas klātbūtne bija neloģiska, Gvenda nosprieda. Jo trešā persona būtu piezvanījusi tikai vienam no abiem. Trešajai personai būtu vajadzīgs viens aizdomās turamais, nevis divi. Un kas gan šī trešā persona galu galā varētu būt? Ērskins noteikti bija Nortamberlendā. Nē, vai nu Volters Feins piezvanījis Eflikam un izlicies, ka ari pašam ir zvanīts. Vai arī Efliks zvanījis Feinam, un savukārt izlicies uzaicināts uz tikšanos. Viens no šiem diviem, un policija, kurai bija gudrāka galva un vairāk iespēju nekā viņai un Džailsam, noskaidros, kurš tas bijis. Pagaidām abi šie cilvēki tiks novēroti. Viņi nevarēs… mēģināt vēlreiz.

Gvenda atkal nodrebēja. Pie tā vajadzēja pierast — pie apjautas, ka viņu kāds mēģinājis nogalināt. «Tas ir bīstami,» mis Mārpla jau sen bija teikusi. Bet viņa un Džailss domu par briesmām nebija uztvēruši nopietni. Pat pēc tam, kad tika nogalināta Lilija Kimbla, Gvendai vēl arvien ne prātā nebija ienācis, ka ari viņu un Džailsu kāds varētu mēģināt nonāvēt. Tikai tāpēc, ka viņa un Džailss bija piekļuvuši pārāk tuvu astoņpadsmit gadus senajai patiesībai. Izsprieduši, kas īsti toreiz noticis un kurš ir vainīgs.

Volters Feins un Džekijs Efliks…

Kurš?

Gvenda aizvēra acis un paraudzījās uz abiem pēdējo dienu notikumu gaismā.

Klusais Volters Fcins savā birojā — bālais zirneklis tīkla vidū. Tik kluss, ārēji tik nekaitīgs. Māja ar aizslēģotiem logiem. Un mājā kāds miris. Miris jau pirms astoņpadsmit gadiem — bet vēl arvien atrodas turpat. Cik draudīgs nu likās klusais Volters Feins! Volters Feins, kurš slepkavīgi bija uzbrucis savam brālim. Volters Fcins, kuru Helēna bija noniecinājusi un atteikusies precēt, — vienreiz šeit, mājās, un otrreiz — Indijā. Divkārtējs atteikums. Divkārtējs apvainojums. Volters Feins, tik kluss, tik savaldīgs, kurš savu būtību var izpaust tikai pēkšņā, slepkavīgā varmācības uzplūdā — kā, iespējams, to reiz darījusi klusā Lizija Bordena…

Gvenda atvēra acis. Tātad viņa pati sev iestāstījusi, ka vainīgais ir Volters?

Taču varbūt ir vērts ņemt vērā ari Eflika kandidatūru. Ar vaļā acīm, nevis aizvērtām.

Eflika kliedzoši rūtotais uzvalks, valdonīgā izturēšanās — pilnīgs pretstats Volteram Fcinam, — Eflikā nemanīja nekādu apslēptu jūtu, ne rāmuma. Bet varbūt viņa izturēšanās veidā vainojams mazvērtības komplekss. Speciālisti apgalvo, ka tā varot būt. Ja kāds nav par sevi pārliecināts, tad apliecina sevi ar lielību un pavēlniecisku izturēšanos. Helēna viņu noraidījusi, jo nav uzskatījusi par pietiekami labu. Gruzdošs aizvainojums, kuru nevar aizmirst. Apņēmība izsisties uz augšu. Vajāšanas mānija. Visi pret viņu. Atlaists no darba pēc safabricētas apsūdzības, ko sagudrojis kāds «ienaidnieks». Viss taču skaidri norāda, ka Efliks nav normāls. Un kādu varas izjūtu šādam cilvēkam var sniegt slepkavība! Šī labsirdīgā, draudzīgā seja — īstenībā tā ir nežēlīga. Efliks ir nežēlīgs cilvēks, un viņa kārnā, bālā sieva to zina un baidās no viņa. Lilija Kimbla bija viņam draudējusi, un nu Lilija Kimbla ir mirusi. Gvenda un Džailss bija iejaukušies — tātad ari Gvendai un Džailsam jāmirst, turklāt Efliks šai noziegumā iepīs ari Volteru Feinu, kurš tālā pagātnē viņu padzinis no darba. Viss lieliski saskan.

Gvenda saņēmās, pārtrauca fantazēšanu un atgriezās pie dzīves īstenības. Džailss drīz būs mājās un gribēs dzert tēju. Jānovāc un jānomazgā pusdienu trauki.

Paņēmusi paplāti, viņa aiznesa traukus uz virtuvi. Virtuvē valdīja nevainojama kārtība. Misis Kokera bija neatsverama.

Uz izlietnes malas bija atstāts gumijas cimdu pāris. Misis Kokera vienmēr tos lietoja, mazgājot traukus. Viņas māsasmeita, kas strādāja slimnīcā, cimdus varēja dabūt par pazeminātu cenu.

Gvenda uzstīvēja cimdus un ķērās pie trauku mazgāšanas. Arī viņa var parūpēties par savām rokām.

Nomazgājusi šķīvjus, viņa nolika tos žāvēties, pārējos traukus noslaucīja un visu kārtīgi noridāja.

Vēl arvien domās iegrimusi, Gvenda uzkāpa augšstāvā. Vajadzētu izmazgāt arī zeķes un pāris džemperu, viņa nosprieda. Cimdi lai paliek rokās.

Dienišķi darbi aizņēma Gvendas domas, bet prāta dziļumā kaut kas viņu urdīja.

Volters Fcins vai Džekijs Efliks, viņa bija sacījusi. Vai nu viens, vai otrs. Un viņa bija pietiekami labi apkopojusi apvainojumus pret abiem. Varbūt tieši tas arī viņu satrauca. Jo, nopietni runājot, būtu daudz labāk, ja apvainojumi tiktu izvirzīti tikai pret vienu no viņiem. Pēdējais laiks turēt aizdomās tikai vienu. Bet Gvenda nebija pārliecināta.

Ja vien būtu vēl kāds… Bet neviens cits nevarēja būt. Jo Ričards Ērskins izslēdzams. Ričards Ērskins bija atradies Nortamberlendā, kad Lilija Kimbla tika nogalināta un brendijam karafē piebērta inde. Nē, Ričards Ērskins nav iejaukts.

Gvenda par to priecājās, jo Ričards Ērskins viņai palika. Ričards Ērskins bija pievilcīgs, ļoti pievilcīgs. Cik šausmīgi būt saistītam ar šo atbaidošo sievieti, kurai tik aizdomu pilnas acis un zema, dobja balss. Balss gluži kā vīrietim…

Kā vīrietim…

Prātā iešāvās savāda doma.

Vīrieša balss… Varbūt misis Ērskina, nevis Ērskins pats bija atbildējusi Džailsam pa telefonu?

Nē, protams, ne. Nē, nekādā ziņā! Viņa un Džailss būtu to pamanījuši. Un galu galā, uzsākol sarunu, misis Ērskinai nevarēja būt ne jausmas par to, kas zvana. Nē, protams, runāja Ērskins pats, bet sieva, kā viņš bija teicis, kaut kur izbraukusi.

Viņa sieva bija izbraukusi…

Protams — nē, tas nav iespējams… Varbūt tomēr misis Ērskina? Misis Ērskina, aiz greizsirdības gluži vai prātu zaudējusi? Misis Ērskina, kurai Lilija Kimbla aizrakstījusi. Varbūt Levonija tai naktī pa logu bija redzējusi sievieti?

Pēkšņi hallē atskanēja troksnis. Kāds bija ienācis pa parādes durvīm.

Gvenda iznāca no vannas istabas, izgāja kāpņu laukumā un paskatījās pār margām. Atvieglota viņa ieraudzīja, ka ienācis doktors Kenedijs. Viņa sauca lejup:

—    Es esmu šeit.

Gvenda turēja rokas izstieptas — mitras, spīdīgas, savādi sārti pelēkas — tās viņai kaut ko atgādināja…

Aizsedzot ar plaukstu gaismu, Kenedijs paskatījās augšup.

—       Tā esat jūs, Gvcnij? Nevaru saskatīt jūsu seju… Acis apžilbušas…

Un tad Gvenda iespiedzās…

Skatoties uz šīm gludenajām pērtiķa ķepām un dzirdot hallē šo balsi…

—       Tas bijāt jūs, — viņa izdvesa. — Jūs viņu nogalinājāt… nogalinājāt Helēnu… Tagad es zinu. Tas bijāt jūs… visu šo laiku… Jūs…

Kenedijs kāpa augšup aizvien tuvāk viņai. Lēnām skatīdamies uz Gvendu.

—       Kāpēc jūs nelikāt mani mierā? — viņš sacīja. — Kāpēc jums vajadzēja iejaukties? Kāpēc jums… viņu… vajadzēja atsaukt? Tieši tad, kad biju sācis aizmirst… aizmirst. Jūs viņu atkal atsaucāt… Helēna… mana Helēna. Visu atkal uzjundījāt. Man vajadzēja nogalināt Liliju… un tagad man jānogalina jūs. Tāpat, kā nogalināju Helēnu… Jā, kā es nogalināju Helēnu…

Kenedijs bija pienācis Gvendai cieši klāt, rokas pastieptas tvērienam — tūdaļ sagrābs — Gvenda zināja — viņas kaklu. Šī laipnā, neizdibināmā seja… tik parastā, jaukā paveca cilvēka seja… tāda pati kā agrāk, tikai acis… acīs spīdēja vājprāts…

Gvenda lēnām atkāpās, kliedziens sastinga uz lūpām. Viņa jau bija iekliegušies. Vairs viņa nevarēja izdabūt ne skaņu. Un, ja ari kliegtu, neviens to nedzirdētu.

Jo mājās neviena nebija — ne Džailsa, ne misis Kokeras, pat mis Mārplas vairs nebija dārzā. Neviena. Un kaimiņu māja bija pārāk tālu, lai tur kliedzienu sadzirdētu. Turklāt viņa nemaz nespēja pakliegtJo bija pārlieku pārbijusics, lai kliegtu. Pārbijusies no šīm drausmīgajām, tvērienam pastieptajām rokām…

Gvenda varēja atkāpties līdz bērnistabas durvīm, un tad… un tad… šīs rokas saklausies ap viņas kaklu…

No viņas lūpām atskanēja nožēlojams, apslāpēts šņuksts.

Pēkšņi doktors Kenedijs palika grīļodamies stāvam, jo viņam sejā tika iešļākta ziepjaina ūdens šalts. Rīstīdamies viņš samirkšķināja acis, tad aizklāja tās ar rokām.

— Labi, ka es šajā mirkti migloju rozes pret laputīm, — mis Mārpla noteica, aizelsusies pēc straujā skrējiena pa virtuves kāpnēm.

25. nodala pēcvārds Torkijā

—           Protams, Gvenda, dārgā, es nekad nebūtu domājusi iet projām un atstāt jūs mājās vienu, — mis Mārpla sacīja.

—    Zināju, ka brīvībā ir ļoti bīstams noziedznieks, un es visu nemanāmi novēroju no dārza.

—          Vai jūs visu laiku zinājāt, ka tas bijis… viņš? — Gvenda pajautāja.

Visi trīs — mis Mārpla, Gvenda un Džailss — sēdēja Torkijas «Imperiāla viesnīcas» terasē.

«Vietas maiņa Gvendai būs ļoti noderīga,» mis Mārpla bija ieteikusi, un Džailss bez ierunām piekrita. Arī inspektors Prairners šo domu bija atbalstījis, un tā nu viņi visi trīs bija devušies uz Torkiju.

Atbildot uz Gvendas jautājumu, mis Mārpla sacīja:

—          Nu, tik daudz kas norādīja uz viņu, dārgā. Lai gan tiešu liecību diemžēl nebija. Tikai norādījumi, mājieni, nekas vairāk.

Ziņkārīgi raudzīdamies mis Mārplā, ierunājās Džailss:

—    Bet es neredzu nevienu pašu norādījumu.

—          Ak Kungs, Džails, padomājiet taču! Pirmām kārtām, viņš toreiz bija notikuma vietā.

—    Notikuma vietā?

—           Bet protams! Kad Kelvins Helidcjs tajā vakarā ieradās pie doktora, viņš tikko bija pārnācis no slimnīcas. Un, kā vairāki cilvēki mums ir teikuši, slimnīca tolaik atradusies kaimiņos Hilsaidai jeb, kā toreiz to sauca, — Scntkaterinas namam. Tātad viņš vajadzīgajā laikā bija vajadzīgajā vietā. Un vēl simt un viens nozīmīgs sīkums. Helēna Hclideja bija teikusi Ričardam Ērskinam, ka precas ar Volteru Feinu, jo mājās jūtas nelaimīga. Tātad

—   nelaimīga, dzīvojot kopā ar brāli. Taču visi apgalvo, ka brālis viņu ļoti mīlējis. Tad kāpēc gan viņa jutās nelaimīga? Misters Efliks teica, ka «viņam bijis meitēna žēl». Domāju, ka, to sacīdams, viņš bija pilnīgi patiess. Viņam bijis Helēnas žēl. Kāpēc viņai vajadzēja ar Efliku tikties tik slepeni? Cik noprotams, Helēna viņu nav mīlējusi. Varbūt slapstījās tāpēc, ka citādi nevarēja ne ar vienu jaunu vīrieti tikties? Brālis bija «stingrs» un «vecmodīgs». Mazliet atgādina misteru Barctu no Vimpolstrītas, vai jums tā nešķiet?

Gvenda nodrebēja.

—    Viņš bija vājprātīgs, — viņa teica. — Vājprātīgs.

—    Jā, — mis Mārpla piekrita. — Kenedijs nebija normāls. Viņš savu pusmāsu dievināja, šīs jūtas kļuva neveselīgas, un viņš iedomājās sevi par Helēnas īpašnieku. Tā gadās biežāk, nekā var iedomāties. Tēvi, kuri nevēlas, lai meitas precētos vai pat satiktos ar sava vecuma vīriešiem. Piemēram, misters Bcrets. Man tas ienāca prātā, kad izdzirdēju par sagriezto tenisa tīklu.

—    Tenisa tīklu?

—     Jā, tas man likās ļoti zīmīgi. Iedomājieties meiteni — Helēnu, kas, tikko atgriezusies no skolas, kā jebkura jauna meitene, gluži dabiski, vēlas tikties ar saviem līdzaudžiem, grib paflirtēt…

—    Mazliet traka pēc pretējā dzimuma…

—  Nē, — mis Mārpla uzsvērti teica. — Tas ir pats ļaunākais, kas saistīts ar šo noziegumu. Doktors Kenedijs viņu nogalināja ne tikai fiziski. Ja visu rūpīgi pārdomāsiet, tad jūs pamanīsiet, ka vienīgo liecību par Helēnas trakumu pēc vīriešiem vai, pareizāk sakot, — kādu vārdu jūs lietojāt, mīļā? Ak jā, par nimfomāniju! — deva doktors Kenedijs pats. Manuprāt, Helēna bijusi pilnīgi normāla meitene, kurai tikai gribējās mazliet papriecāties, jauki pavadīt laiku, paflirtēt un beigās apprecēties ar mīlamu, pašas izraudzītu vīrieti, — un nekas cits tur nav bijis. Bet paraugictics, kā rīkojas viņas brālis. Pirmām kārtām viņa uzskati par to, kā Helēnai jāuzvedas, ir stingri un vecmodīgi. Kad viņa grib sarīkot tenisa sacensības — pilnīgi normāla un nekaitīga vēlēšanās — viņš izliekas piekrītam, bet kādu nakti slepus sagraiza tenisa tīklu driskās, — ļoti zīmīga, sadistiska rīcība. Tomēr Helēnai vēl arvien ir iespēja uzspēlēt tenisu citur vai iet uz dejām, — viņš izmanto gadījumu, kad jāārstē māsas ieskrambātā kāja, un inficē to, lai brūce nedzītu. Jā, jā, domāju, ka tieši tā viņš arī rīkojies… patiesībā esmu par to pārliecināta.

Taču es nedomāju, ka Helēna to visu saprata. Viņa zināja, ka brālis ir viņai ļoti pieķēries, bet diezin vai saprata, kāpēc mājās jūtas nomākta un nelaimīga. Tomēr viņa jutās tieši tā un beidzot nolēma braukt uz Indiju un apprecēties ar Volteru Feinu, lai tikai tiktu projām. No kā projām? To viņa nezināja. Viņa bija pārāk jauna un nepieredzējusi, lai to saprastu. Helēna devās uz Indiju, bet ceļā satika Ričardu Ērskinu un iemīlējās viņā. Arī šajā gadījumā viņa izturējās nevis kā pēc vīriešiem traka būtne, bet gan kā kārtīga un godīga meitene. Viņa nemudināja Ērskinu pamest sievu. Viņa ictcica to nedarīt. Taču, atkal ieraudzījusi Volteru Feinu, Helēna saprata, ka nespēj ar viņu apprecēties, un, tā kā nezināja, ko iesākt, telcgralcja brālim, lai sūta naudu atpakaļceļam.

Atceļā viņa satika jūsu tēvu — un pavērās vēl viena iespēja no tā visa aizbēgt. Un šoreiz bija pat izredzes kļūt patiesi laimīgai.

Ar jūsu tēvu viņa neapprecējās, liekuļodama mīlestību. Viņš tikko bija sācis atgūties pēc karsti mīļotās sievas nāves. Viņa pati bija pārdzīvojusi nelaimīgu mīlestību. Un viņi varēja viens otram palīdzēt. Manuprāt, ir ļoti zīmīgi, ka viņa un Helidcjs salaulājās Londonā un tikai tad brauca uz Dilmutu, lai šos jaunumus pavēstītu doktoram Kencdijam. Helēna instinktīvi nojauta, ka labāk rīkoties tā nekā doties uz Dilmutu un laulāties tur, lai gan citos apstākļos tas būtu pats par sevi saprotams. Man šķiet, ka viņa joprojām nesaprata, kas viņu mājās sagaida, bet jutās nedroša un nolēma, ka būs labāk, ja brālim par savām laulībām paziņos, kā par fail accompli*.

Kelvins Helidejs pret Kencdiju izturējās ļoti draudzīgi, — doktors viņam patika. Liekas, Kenedijs bija pamatīgi pūlējies, lai izliktos priecīgs par šīm laulībām. Jaunais pāris noīrēja mēbelētu namu.

Un nu esam nonākuši pie ļoti svarīga fakta — pieļāvuma, ka sieva Kelvinu indējusi ar narkotikām. Iespējami tikai divi izskaidrojumi, jo ir tikai divi cilvēki, kam varēja rasties tāda izdevība. Vai nu Helēna Hclidcja indēja savu vīru, un, ja tā bijis, jājautā — kāpēc? Vai arī narkotikas deva doktors Kenedijs. Kenedijs bija Helideju ārsts, kā tas noprotams pēc Hclideja konsultēšanās ar viņu. Jūsu tēvs uzticējās Kencdijam kā ārstam, un domu, ka sieva viņu indē ar narkotikām, ļoti veikli iepotēja Kenedijs.

" Padarīts darbs (fr.).

—    Bet vai ir narkotikas, kas spčj radīt tādas halucinācijas, lai cilvēks noticētu, ka nožņaudzis savu sievu? — Džailss pajautāja. — Citiem vārdiem sakot, vai ir narkotikas ar tik specifisku iedarbību?

—     Dārgais Džails, jūs atkal esat iekritis slazdā, ticot tam, ko jums kāds saka. Jo vienīgi doktors Kenedijs apgalvoja, ka Helidcjam rādījušās tieši tādas halucinācijas. Viņš pats savā dienasgrāmatā to nekur nav minējis. Viņam bija halucinācijas, jā, bet viņš neraksta, kādas. Taču uzdrošinos apgalvot, ka Kenedijs viņam bija stāstījis par vīriem, kas līdzīgu halucināciju laikā nožņauguši savas sievas.

—    Doktors Kenedijs patiešām bijis ļoti nekrietns, — Gvenda nomurmināja.

—    Domāju, ka viņš jau tad bija pārkāpis saprāta robežu, — mis Mārpla sacīja. — Un Helēna, nabaga meitene, sāka to saprast. Lilija acīmredzot bija dzirdējusi viņas sarunu ar brāli. «Šķiet, man vienmēr ir bijis no tevis bail.» Tie bija Helēnas vārdi. Un tas ir ļoti zīmīgi. Tāpēc viņa nolemj atstāt Dilmutu. Viņa pierunā viru nopirkt māju Norfolkā, lūdz, lai viņš nevienam to nesaka. Šī noslēpumainība daudz ko izskaidro. Saprotamas ir viņas bailes, ka to kāds varētu uzzināt. Taču tas nesaskan ar teoriju par Volteru Feinu, nedz ar teoriju par Džckiju Efliku, un, protams, tam nav nekāda sakara ar Ričardu Ērskinu. Nē, tas norāda, ka meklējamais ir daudz tuvāk mājām.

Beigu beigās Kelvins Helidejs, kuru šāda noslēpumainība, bez šaubām, kaitināja un kurš tai neredzēja nekādu jēgu, pastāstīja par māju svainim.

Ar to pašu viņš bija izlēmis savu un savas sievas likteni. Jo Kenedijs nemūžam neļautu Helēnai doties projām un laimīgi dzīvot kopā ar vīru. Es domāju, ka sākumā viņš tikai gribēja ar narkotikām sagandēt Helideja veselību. Taču, sapratis, ka viņa upuris un Helēna var izbēgt, kļuva gluži nevaldāms. No slimnīcas caur Sentkaterinas nama dārzu viņš ieradās mājā, līdzi paņēmis medicīniskos gumijas cimdus. Helēnu viņš noķēra hallē un turpat nožņaudza. Neviens viņu nemanīja, un nebija arī neviena, kas varētu redzēt, vismaz doktors tā domāja, un tā nu, mīlestības un vājprāta mocīts, viņš noskaitīja šīs traģiskās rindas, kas likās tik ļoti piemērotas.

Mis Mārpla nopūtās un paklakšķināja mēli.

—    Es biju kā apmāta — pavisam apmāta. Mčs visi bijām apmāti. Tās rindas no «Malfi hercogienes» bija atslēga visam. Tās taču saka brālis, vai ne, kas tikko nogalinājis māsu, lai atriebtos par laulību ar cilvēku, ko viņa mīlēja. Jā, mēs bijām kā apmāti…

—    Un kas notika pēc tam? — Džailss pajautāja.

—   Pēc tam viņš īstenoja visu šo velnišķo plānu. Uznesa līķi augšā. Salika drēbes koferī. Uzrakstīja un iemeta papīgrozā zīmīti, lai Helideju pilnīgi pārliecinātu.

—  Bet man liekas, — ierunājās Gvenda, — ka no viņa viedokļa būtu bijis labāk, ja mans tēvs tiešām tiktu notiesāts par slepkavību.

Mis Mārpla papurināja galvu.

—    Ai nē, viņš nedrīkstēja tā riskēt. Redziet, viņam pietika skotiem raksturīgā veselā saprāta. Un viņš juta veselīgu cieņu pret policiju. Policija ilgi jāpārliecina, līdz tā notic, ka cilvēks ir vainīgs slepkavībā. Policija varēja uzdot ļoti daudz kutelīgu jautājumu un apnicīgi tincināt, kad kur katrs atradies. Nē, viņa plāns bija vienkāršāks un, protams, arī velnišķāks. Viņam tikai vajadzēja pārliecināt Helideju. Pirmkārt, par to, ka Helidejs nogalinājis savu sievu. Otrkārt, par to, ka svainis ir jucis. Viņš pārliecināja Helideju doties uz klīniku garīgi slimajiem, bet es nedomāju, ka būtu īpaši centies Hclidcjam iestāstīt, ka tas sirgst ar greizsirdības māniju. Šādu skaidrojumu, šķiet, jūsu tēvs pieņēma galvenokārt jūsu dēļ, Gvenij. Viņš joprojām ticēja, ka ir nogalinājis Helēnu. Un nomira, tam ticēdams.

—  Nekrietni ļauni, — Gvenda noteica. — Nekrietni, nekrietni, nekrietni.

—    Jā, — mis Mārpla turpināja. — Cita vārda tam tiešām nav. Un es domāju, Gvenda, ka tieši tāpēc jūsu bērnu dienu iespaidi bija tik spēcīgi. Tovakar gaisā bija virmojis īsts ļaunums.

—    Bet vēstules, — Džailss iejaucās. — Helēnas vēstules? Tās bija rakstītas ar viņas roku, tātad nebija viltotas.

—   Protams, bija viltotas! Bet tc nu Kenedijs pārcentās. Viņš tā gribēja, lai jūs abi pārtrauktu šo izmeklēšanu. Varbūt viņš varēja gluži labi atdarināt Helēnas rokrakstu — bet nevienu speciālistu tas neapmānītu. Helēnas rokraksta paraugs, kuru Kenedijs jums atsūtīja kopā ar vēstulēm, nemaz nebija viņas rokraksts. Viņš to bija rakstījis pats. Tāpēc, dabiski, rokraksts abās vietās bija vienāds!

—    Ak Dievs! — Džailss iesaucās. — Man tas nepavisam neienāca prātā!

—    Nē, — mis Mārpla atteica. — Jūs ticējāt tam, ko viņš jums sacīja. Ir ļoti bīstami ticēt cilvēkiem. Es jau gadiem no tā atturos.

—    Un brendijs?

—    To Kenedijs izdarīja tajā dienā, kad ieradās Hilsaidā ar Helēnas vēstulēm un runāja ar mani dārzā. Viņš gaidīja mājā, kamēr misis Kokera iznāca ārā un pavēstīja par viņa ierašanos. Tam jau nevajadzēja ne minūti.

—   Ak Kungs! — Džailss noteica. — Un policijas iecirknī pēc Lilijas Kimblas noslepkavošanas viņš man ieteica vest Gvendu mājās un iedot viņai brendiju. Un kā viņš norunāja tikties ar Liliju agrāk?

—    Tas bija ļoti vienkārši. īstajā — nosūtītajā vēstulē viņš lūdza Liliju ierasties Vudlīkempā un braukt uz Mečingsholtu ar vilcienu, kas no Dilmutas stacijas atiet pulksten divos un piecās minūtēs. Viņš acīmredzot bija noslēpies birzītē, tad panāca viņu alejā, uzrunāja un nožņaudza. Pēc tam apmainīja vēstuli, kas viņai bija līdzi, pret to, kuru jūs visi redzējāt (un kuru bija lūdzis ņemt līdzi, jo lajā tika norādīts ceļš), tad steidzās mājās, lai sagaidītu jūs un nospēlētu mazo komēdiju ar Lilijas sagaidīšanu.

—    Un Lilija viņam tiešām draudēja? Viņas vēstule ne par kādiem draudiem neliecināja. Pēc tās šķita, ka viņa tur aizdomās Efliku.

—     Varbūt tā ari bija, bet Lcvonija, tā jaunā šveiciete, bija runājusi ar Liliju, un tieši no Levonijas Kencdijam draudēja vislielākās briesmas. Jo viņa bija paskatījusies ārā pa bērnistabas logu un redzējusi, kā viņš dārzā kaut ko rok. Nākamajā rītā viņš ar Lcvoniju aprunājās, skaidri un gaiši pateica, ka majors Helidejs nogalinājis savu sievu, ka majors Helidcjs ir garīgi slims un ka viņš, Kenedijs, šo noziegumu neizpaudīs bērna dēļ. Ja Lcvonija tomēr nolemtu ziņot policijai, viņa, protams, to var darīt, tikai tad viņu gaida lielas nepatikšanas… nu, un tā tālāk.

Dzirdot pieminam policiju, Levonija pārbijās. Viņa jūs dievināja, turklāt bija pārliecināta, ka M. le docteur[8] zina, kā rīkoties.

Kenedijs meitenei izmaksāja prāvu naudas summu un aizsūtīja viņu atpakaļ uz Šveici. Pirms aizbraukšanas viņa Lilijai ļāva nojaust, ka jūsu tēvs nogalinājis sievu un ka viņa redzējusi, kā liek apglabāts līķis. Tas labi saskanēja ar Lilijas pašas tobrīd iedomāto. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka cilvēks, kuru Lcvonija bija redzējusi rokam kapu, bijis Kelvins Helidejs.

—    Bet Kenedijs taču par to nekā nezināja, — Gvenda sacīja.

—   Protams, nezināja. Kad doktors saņēma Lilijas vēstuli, viņu nobiedēja Levonijas pieminēšana, — šveiciete esot Lilijai pateikusi, ko redzējusi pa logu, kā arī pieminējusi automobili.

—   Automobili? Džekija Eflika automobili?

—    Vēl viens pārpratums. Lilija atcerējās vai arī iedomājās atceramies, ka «autiņš», kas ir līdzīgs Džekija Eflika automobilim, netālu no mājas stāvējis. Tā nu viņas fantāziju pārņēma noslēpumains svešinieks, kas braucis apciemot misis Helideju. Tā kā blakus mājai bija slimnīca, nav šaubu, ka uz šā ccļa bieži vien bija stāvējuši automobiļi. Atcerieties — tajā vakarā uz ceļa stāvējis arī ārsta automobilis, — viņš noteikti izdarīja pārsteidzīgu secinājumu, ka Lilija runā tieši par viņa automobili. Vārds «glauns» viņam neko neizteica.

—   Skaidrs, — Džailss sacīja. — Jā, netīrai sirdsapziņai Lilijas vēstule tiešām varēja izklausīties pēc šantāžas. Bet kā jūs visu zināt par Levoniju?

Cieši sakniebtām lūpām mis Mārpla paskaidroja:

—    Viņš… tika iedzīts strupceļā. Tiklīdz inspektora Praimera norīkotie ļaudis Kcnediju sagūstīja, viņš vēl un vēlreiz pārstāstīja visu noziegumu — visu, ko pastrādājis. Lcvonija, liekas, nomirusi drīz pēc atgriešanās Šveicē. Pārāk liela miegazāļu deva… Nē, nē, to viņš vairs nebija uzdrošinājies riskēt.

—    Kā cenšoties mani noindēt ar brendiju.

—    Jūs viņam bijāt ļoti bīstama, jūs un Džailss. Laime, ka jūs neieminējāties par savām atmiņām — ka hallē esat redzējusi Helēnu mirušu. Tāpēc viņš neuzzināja, ka bijis aculiecinieks.

—   Un tā zvanīšana Feinam un Eflikam, — Džailss ieminējās. — Vai tas arī ir viņa darbs?

—     Jā. Ja sāktos izmeklēšana par to, kas varējis piebērt brendijam indi, tad viens no viņiem būtu lielisks aizdomās turamais, un, ja Džekijs Efliks būtu atbraucis viens, tad viņu varētu iepīt Lilijas Kimblas noslepkavošanā. Fcinam par to laiku noteikti būtu alibi.

—    Un viņš pret mani izturējās tik mīļi, — Gvenda sacīja.

—    Mazā Gvenija.

—    Viņam bija jātēlo sava loma, — mis Mārpla atteica.

—    Iedomājieties, ko tas viņam prasīja. Jūs un Džailss ierodaties

—     pēc astoņpadsmit gadiem —, uzdodat visādus jautājumus, rakņājaties pagātnē, interesējaties par slepkavību, par kuru neviens neko nenojauta, slepkavību ar noilgumu… Slepkavību pagātnē… Tas bija ārkārtīgi bīstami, mani mīļie! Es biju ļoti noraizējusies.

—           Nabaga misis Kokera! — Gvenda iesaucās. — Viņa tik tikko izglābās. Labi, ka drīz būs vesela. Kā tu domā, Džails, vai viņa atgriezīsies pie mums? Pēc visa notikušā?

—           Noteikti atgriezīsies, ja vien šajā mājā būs bērnistaba, — Džailss nopietni sacīja, un Gvenda piesarka, bet mis Mārpla smaidīdama lūkojās tālumā pāri Toras līcim.

—    Cik savādi viss tomēr noticis! — Gvenda domīgi ierunājās.

—     Gumijas cimdi man rokās, cs paskatījos uz tiem, un tieši tajā mirklī hallē ienāca viņš un pateica vārdus, kas likās tik līdzīgi toreiz teiktajiem. «Seja»… un pēc tam «acis apžilbušas»…

Viņa notrīsēja.

—             «Pārklāj tai seju… Manas acis apžilbst… Viņa nomira jauna…» Ja nebūtu ieradusies mis Mārpla, tad tas varēja notikt ar mani…

Mirkli klusējusi, Gvenda tikko dzirdami piebilda:

—            Nabaga Helēna… Nabaga skaistā Helēna, kas nomira tik jauna… Zini, Džails, viņas tur vairs nav — ne mājā, ne hallē. Es to jutu jau vakar, pirms mēs aizbraucām. Ir tikai māja. Un šī māja mūs labprāt uzņems. Ja vēlamies, varam turp atgriezties…

STĀSTI

,,,

Dīvainais joks

—   Un šī, — sacīja Džeina Heljcre, pabeigdama iepazīstināšanu,

—    ir mis Mārpla.

Būdama aktrise, viņa prata ikvienu savu uzstāšanos padarīt spožu. Tas neapšaubāmi bija kulminācijas punkts, triumfa pilns noslēgums. Viņas balsī bija vienlīdz saklausāma gan apbrīnas pilna cieņa, gan uzvaras gaviles.

Savādi bija tas, ka ar tik lielu lepnumu priekšā stādītā būtne bija tikai maiga, izskatā žirgta, paveca jaunkundze. Abiem jauniešiem, kurus Džeina aiz labsirdības tikko kā bija iepazīstinājusi ar mis Mārplu, acīs parādījās neticības un tāda kā apjukuma izteiksme. Abi bija glīti — slaidā tumšmate Čārmjena Strauda un Edvards Rositers, patīkams, jauns, gaišmatains milzis.

Čārmjena, mazliet aizclsdamās, teica:

—           Ak, mēs esam ārkārtīgi priecīgi, ka varam ar jums iepazīties. — Bet viņas acīs vīdēja šaubas. Meitene uzmeta ašu, vaicājošu mirkli Džeinai Heljerei.

—          Dārgā, — atbildēdama uz skatienu, Džeina sacīja, — viņa ir tieši lieliska. Atstāj visu viņas ziņā. Teicu, ka atvedīšu, un te viņa ir. — Pagriezusies pret mis Mārplu, Džeina piemetināja:

—    Es zinu, ka jūs viņu mīklu atrisināsiet. Jums tas būs tīrais nieks.

Mis Mārpla pievērsa rāmo pelēkzilo acu skatienu misteram Rositeram.

—   Varbūt jūs pastāstīsiet, par ko ir runa? — viņa iejautājās.

—          Džeina ir mūsu draudzene, — sarunā nepacietīgi iejaucās Čārmjena. — Mēs abi ar Edvardu esam nonākuši ķezā. Džeina teica, — ja mēs atnākšot uz viņas viesībām, viņa mūs iepazīstināšot ar kādu… ar kādu, kas varētu… varētu…

Edvards steidzās viņai palīgā:

—       Džeina stāsta, ka jūs esot nepārspējama detektīvc, mis Mārpla!

Vecās dāmas acis iemirdzējās, viņa sāka bikli protestēt.

—       Ai nē, nē! Nekā tamlīdzīga. Ja kāds dzīvo tādā mazā ciematiņā kā es, viņš pamazām iepazīst cilvēka iedabu. Bet jūs patiešām esat mani ieintriģējuši. Pastāstiet gan, lūdzu, kādi jums radušies sarežģījumi.

—      Baidos, ka tas ir kaut kas šausmīgi banāls — nekas cits kā apslēpta manta, — atbildēja Edvards.

—    Patiešām? Tas nu gan izklausās ārkārtīgi aizraujoši!

—       Zinu, kā «Bagātību sala». Bet mūsu problēmai pietrūkst romantisma pieskaņas. Nav ne kartes, kurā vajadzīgā vieta būlu apzīmēta ar galvaskausu un diviem sakrustotiem kauliem, ne norādījumu «četri soļi pa kreisi rietumu virzienā, pēc tam uz ziemeļiem». Jautājums ir ļoti prozaisks — kurā vietā mums būtu jārok.

—    Vai esat jau mēģinājuši to darīt?

—      Jāteic, ka esam paguvuši uzrakt divus pamatīgus akrus. Būtībā šī vieta ir sagatavota sakņu dārzam, kura produkciju varētu vest uz tirgu. Mēs jau pārspriežam, ko labāk audzēt — kabačus vai kartupeļus.

Čārmjena diezgan strupi pajautāja:

—    Vai tiešām drīkst jums visu izstāstīt?

—    Protams, mana dārgā.

—     Nu, tad pameklēsim kādu klusāku stūrīti. Ejam, Edvard! — Viņa pirmā izgāja no ļaužu pārpilnās, piedūmotās telpas un devās uz mazu dzīvojamo istabu augšstāvā.

Kad viņi bija apsēdušies, Čārmjena aprauti ierunājās:

—      Nu tā — stāsts sākas ar tēvoci Metjū jeb, pareizāk sakot, mūsu vecvectēva brāli. Viņš bija ļoli vecs. Mēs abi ar Edvardu bijām viņa vienīgie radinieki. Viņš mūs mīlēja un allaž apgalvoja, ka visu savu naudu pēc nāves atstāšot mums abiem — līdzīgās daļās. Pagājušā gada martā viņš nomira, noteicis, ka viss viņa īpašums jāsadala vienādās daļās Edvardam un man. Tas, ko es nupat teicu, izklausās diezgan cietsirdīgi… es to tā nedomāju… mēs tēvoci ļoti mīlējām un viņa nāvi nebūt negaidījām. Bet viņš kādu laiku slimoja. Tad nu izrādījās, ka «viss», ko viņš mums atstājis, nav galīgi nekas. Un tas, patiesību sakot, mums abiem bija pamatīgs trieciens, vai ne, Edvard?

Patīkamais Edvards piekrita:

—   Redziet, — viņš sacīja, — mēs uz to drusku bijām cerējuši. Jūs jau zināt, kā tas ir, — ja gaidāma krietna naudas summa, tad neviens nepūlas sviedriem vaigā to sapelnīt pats. Es esmu armijā, saņemu algu, un citu ienākumu man nav, bet Čārmjenai nav ne graša pie dvēseles. Viņa strādā par režisori teātrī ar pastāvīgu aktieru trupu un savu repertuāru, — tas ir visai interesanti un viņai ļoti patīk — tikai tā nav nekāda naudas bedre. Mēs cerējām, ka apprecēsimies, un naudas jautājums mūs neuztrauca, jo abi zinājām — kādu dienu būsim pārtikuši cilvēki.

—     Un nu, kā redzat, nekas no tā nav iznācis! — teica Čārmjena. — Un vēl kas, Enstisa — mūsu ģimenes īpašums, kas mums abiem ir ļoti mīļš, — droši vien būs jāpārdod. Šī doma kā Edvardam, tā man liekas nepanesama. Bet, ja mēs tēvoča Metjū naudu neatradīsim, jāpārdod vien būs.

—      Paklau, Čārmjcn, mēs vēl neesam tikuši līdz pašam svarīgākajam, — ierunājās Edvards.

—    Nu, tad runā tu!

Edvards pagriezās pret mis Mārplu.

—     Redziet, kā tas ir. Gadiem ritot, tēvocis kļuva arvien aizdomīgāks. Viņš vairs nevienam neuzticējās.

—   To viņš darījis ļoti prātīgi, — sacīja mis Mārpla. — Cilvēka daba reizēm ir gluži neticami samaitāta.

—   Jums droši vien ir taisnība. Vismaz tēvocis Metjū domāja tāpat. Viņam bija draugs, kas zaudējis visu savu bankā noguldīto naudu, kādu citu draugu aizbēgot izputinājis advokāts, un arī viņš pats bija zaudējis prāvu summiņu, ieguldot naudu kādā blēžu firmā. Viņš nogāja tik tālu, ka mēdza gari un plaši spriedelēt — vienīgais drošais un saprātīgais veids, kā uzglabāt naudu, esot — pārvērst to zeltā un aprakt.

—   A, — teica mis Mārpla. — Nu es sāku saprast.

—   Jā, draugi mēdza strīdēties ar viņu un norādīt, ka tad viņš nesaņemtu procentus, taču tēvocis palika pie sava, ka tam īstenībā neesot nekādas nozīmes. Visa nauda, viņš teica, «jātur kastē zem gultas vai jāaprok dārzā». Tie bija viņa vārdi.

—    Kad viņš nomira, — turpināja Čārmjena, — izrādījās, ka vērtspapīros viņš nav atstājis gandrīz neko, lai gan bija ļoti bagāts. Tāpēc mēs domājam, ka tēvocis rīkojies tieši tā, kā runāja.

—    Uzzinājām, ka vērtspapīrus viņš pārdevis, — paskaidroja Edvards, — kā arī laiku pa laikam izņēmis lielas naudas summas, taču neviens nezina, ko viņš ar tām darījis. Šķiet, viņš tiešām būs rīkojies pēc saviem principiem — pircis zeltu un to apracis.

—           Vai pirms nāves viņš neko neteica? Varbūt atstāja kādu dokumentu vai vēstuli?

—          Tas jau ir tas trakākais. Neatstāja neko. Vairākas dienas viņš gulēja bez samaņas, bet pirms nāves atguvās. Palūkojās uz mums abiem un iesmējās — tikko dzirdamus vārgus smiekliņus. Viņš teica: «Jums klāsies labi, manas jaukās dūjiņas.» Pēc tam pieskārās labajai acij un pamirkšķināja mums. Un tad viņš nomira. Nabaga tēvocis Metjū.

—    Pieskārās labajai acij, — domīgi atkārtoja mis Mārpla.

—         Vai tas jūs uzvedina uz kādām domām? — Edvards dedzīgi iejautājās. — Man tas atsauc atmiņā kādu stāstu par Arscnu Lupinu — tur vienam vīrietim bija kaut kas paslēpts mākslīgajā acī. Taču tēvocim nebija stikla acs.

Mis Mārpla papurināja galvu:

—    Nē, pašlaik man nekas nenāk prātā.

—         Bet Džeina teica, ka jūs tūlīt pateikšot, kur rakt! — vīlusies iesaucās Čārmjena.

Mis Mārpla pasmaidīja.

—           Gluži burvju māksliniece es vis neesmu. Jūsu tēvoci es nepazinu, nezinu, kāda rakstura cilvēks viņš bijis, un neesmu redzējusi ne māju, ne arī zemes gabalu ap to.

—    Bet ja jūs to visu zinātu? — Čārmjena pavaicāja.

—         Nu, tad tam vajadzētu būt gluži vienkārši, vai ne? — atteica mis Mārpla.

—          Vienkārši! — Čārmjena iesaucās. — Atbrauciet uz Enstisu un palūkojieties, vai tas ir vienkārši!

Iespējams, viņa nedomāja, ka mis Mārpla uztvers šo uzaicinājumu nopietni, bet vecā dāma ņipri piekrita:

—           Patiešām, dārgā, jūs esat ļoti laipna. Man allaž gribējies, lai rastos izdevība meklēt apslēptu mantu. Un, — viņa piebilda, starojoši smaidīdama, kā droši vien bija pieņemts karalienes Viktorijas valdīšanas beigu posmā, — tas skar arī mīlestību.

—           Nu, jūs redzat! — teica Čārmjena, ar dramatisku žestu norādot visapkārt.

Viņi tikko bija beiguši grandiozu Enstisas apgaitu. Bija ielūkojušies sakņu dārzā, kas drīzāk atgādināja ierakumus, izgājuši cauri vairākām birztaliņām, kur katrs daudzmaz lielāks koks bija aprakņāts, un skumji noraudzījušics uz kādreiz tik gludā mauriņa bedraino virsmu. Uzkāpuši bēniņos, kur jau agrāk ticis rūpīgi pārmeklēts veco lāžu un kastu saturs. Bija norāpušics pagrabos, kur nepadevīgās akmens plātnes izcilātas no savām vietām. Izmērījuši un izklauvējuši sienas un parādījuši mis Mārplai ikvienu antīku mēbeli, kurā bija iebūvēta vai varēja būt ierīkota slepena atvilktne.

Rīta istabā uz rakstāmgalda atradās papīru kaudze — visi nelaiķa Metjū Strauda atstātie dokumenti. Neviens nebija iznīcināts, Čārmjena un Edvards bija atkal un atkal atgriezušies pie tiem, cītīgi un rūpīgi izpētījuši rēķinus, ielūgumus un darījumu saraksti cerībā atrast kādu iepriekš nepamanītu norādi.

—   Vai varat iedomāties vēl kādu vietu, ko mēs būtu atstājuši bez ievērības? — cerīgi noprasīja Čārmjena.

Mis Mārpla papurināja galvu.

—    O, šķiet, ka jūs esat meklējuši ļoti pamatīgi. Varbūt, ja drīkstu tā izteikties, mana dārgā, mazliet pārāk pamatīgi. Ziniet, pēc manām domām, vienmēr ir jābūt kādam plānam. Kas līdzīgs atgadījās manai draudzenei misis Eldričai; viņai bija ļoti jauka kalponīte, brīnišķīgi spodrināja linoleju, bet darīja to tik pamatīgi, ka nospodrināja vannas istabas grīdu kā spoguli, un misis Eldričai, kāpjot ārā no vannas, paslīdēja korķa paklājiņš, viņa ļoti nelaimīgi krita, un — iedomājieties tikai — salauza kāju! Ārkārtīgi kutelīga situācija, jo vannas istabas durvis, protams, bija aizbultētas, un dārzniekam vajadzēja sadabūt slietnes un līst iekšā pa logu — m'vcis Eldričai tas bija briesmīgs pārdzīvojums, viņa vienmēr bijusi tik kautrīga sieviete.

Edvards nemierīgi sakustējās.

Mis Mārpla aši ierunājās:

—    Lūdzu piedodiet! Es zinu, ka viegli novirzos no temata. Bet viens gadījums atsauc atmiņā kādu citu. Un reizēm tas palīdz. Gribēju teikt, ka varbūt mums vajadzētu salikt prātus kopā un padomāt par kādu piemērotu vietu…

—   Domājiet vien pati, mis Mārpla, — īgni nomurdēja Edvards. — Gan manas, gan Čārmjcnas smadzenes šobrīd ir kā baltas lapas.

—   Ai, ai! Protams, jūs tas nogurdinājis. Ja atļaujat, es tikai pārlūkošu šos papīrus. — Viņa norādīja uz galdu. — Tas ir, ja tur nav intīmas sarakstes — es negribētu, lai iznāk, ka bāžu degunu, kur nevajag.

—     Ak, par to neraizējieties! Baidos tikai, ka neko tur neatradīsiet.

Mis Mārpla apsēdās pie galda un rūpīgi izskatīja dokumentu kaudzi. Atlikdama katru lapu atpakaļ, viņa tās automātiski sakārtoja akurātās mazās kaudzītēs. Pabeigusi vecā dāma kādu brīdi nekustīgi vērās tukšumā.

—     Nu, mis Mārpla? — ar tādu kā ļauna prieka pieskaņu vaicāja Edvards.

Viegli satrūkdamās, mis Mārpla atjēdzās.

—    Lūdzu piedodiet! Tas bija ļoti noderīgi.

—    Vai jūs atradāt kaut ko būtiski svarīgu?

—    Ai nē, to gan ne, bet nu es zinu, kāds cilvēks bijis jūsu tēvocis Metjū. Manuprāt, diezgan līdzīgs manam tēvocim Henrijam. Tāds, kam patīk diezgan viegli saprotami joki. Acīmredzot bijis vecpuisis — interesanti, kāpēc — varbūt agrā jaunībā vīlies? Diezgan akurāts, bet nav gribējis, ka viņu ierobežo, kā jau visi vecpuiši.

Čārmjena aiz mis Mārplas muguras deva Edvardam zīmi. Tās jēga bija «viņai nav visi mājās».

Mis Mārpla apmierināti turpināja savu stāstu par nelaiķa tēvoci Henriju.

—    Viņam gauži patika vārdu spēles. Bet dažus cilvēkus tās briesmīgi kaitina. Jau pavisam vienkārša vārdu rotaļa var izvest no pacietības. Viņš arī bija ļoti aizdomīgs. Allaž pārliecināts, ka kalpotāji viņu apzog. Dažreiz viņi to patiešām darīja, bet ne jau bieži. Nabaga večuks, tā viņam kļuva par māniju. Neilgi pirms nāves tēvocim radās aizdomas, ka viņi liek kaut ko sliktu klāt ēdienam, un beigās viņš atteicās no jebkuras maltītes, ēda vienīgi vārītas olas. Sacīja, ka vārītai olai neviens neko nevar padarīt. Dārgais tēvocis Henrijs savā laikā bija tik jautrs cilvēks — pēc pusdienām viņam ļoti garšoja kafija. Viņš allaž mēdza sacīt «šī kafija ir melna kā moris», un tas nozīmēja, ka viņš vēlētos vēl vienu tasīti.

Edvardam likās, — ja viņš izdzirdēs vēl kaut vārdu par tēvoci Henriju, tūdaļ sajuks prātā.

—  Tēvocim patika ari jaunieši, — mis Mārpla turpināja, — taču viņam bija tieksme tos reizēm pakaitināt, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Tēvocis mēdza nolikt turzas ar saldumiem tādās vietās, kur bērns nevar tikt klāt.

Mezdama pieklājību pie malas, ierunājās Čārmjena:

—    Manuprāt, viņš bijis briesmīgs.

—    Ai nē, mīļā, viņš, vai zināt, bija tikai vecpuisis, kas nav pieradis pie bērniem. Un muļķis nudien arī nebija. Tēvocis mēdza turēt mājās krietni daudz naudas un lika pat iebūvēt seifu. Viņš sacēla ap to lielu kņadu — cik tas esot ārkārtīgi drošs. Šī pļāpība beidzās tā, ka reiz naktī mājās ielauzās laupītāji un, iedomājieties tikai, ar kādu ķīmisku līdzekli izēdināja seifā caurumu.

—    To viņš bija pelnījis, — teica Edvards.

—  A, bet seifā nekā nebija, — attrauca mis Mārpla. — Redziet, patiesībā viņš naudu glabāja pavisam citā vietā — bibliotēkā aiz kaut kādām sprediķu grāmatām. Teica, tāda veida sacerējumus neviens no plaukta nekad ārā neņemot.

—   Vai zināt, tā ir ideja, — Edvards uzbudināts viņu pārtrauca. — Kā mums ar bibliotēku?

Bet Čārmjena tikai nicīgi papurināja galvu.

—     Domājat, ka man tas pašai neienāca prātā? Pagājušo otrdien, kad tu biji aizbraucis uz Portsmutu, es izcilāju visas grāmatas. Izņēmu un pa vienai izpurināju. Itin nekā.

Edvards nopūtās. Piecēlies viņš mēģināja pieklājīgi tikt vaļā no viešņas, kas bija sagādājusi tādu vilšanos.

—   Bija ārkārtīgi laipni, ka jūs atbraucāt un mēģinājāt mums palīdzēt. Žēl, ka visas iespējas izsmeltas. Piedodiet, ka esam velti izniekojuši tik daudz jūsu laika. Taču… tūdaļ izbraukšu automašīnu no garāžas, un jūs vēl noķersiet vilcienu pusčetros…

—     Bet mums taču jāatrod nauda, vai ne? — mis Mārpla iebilda. — Tik viegli nedrīkst padoties, mister Rositer. Ja pirmā reizē neveicas, vajag sākt no jauna, kamēr izdodas.

—    Jūs gribat teikt, ka taisāties sākt no jauna?

—    Nopietni runājot, es vēl nemaz neesmu sākusi. «Vispirms jānoķer zaķis,» kā misis Bītona saka savā pavārgrāmatā — brīnišķīga grāmata, taču ēdieni dārgi pagatavojami; vairums recepšu sākas ar: «Ņemiet kvartu krējuma un duci olu.» Pag, pag, bet kur es paliku. A, jā. Nu, zaķi mēs tā kā būtu noķēruši — tas, bez šaubām, ir jūsu tēvocis Metjū, un nu mums tikai jāizlemj, kur viņš varētu būt noslēpis naudu. Tam vajadzētu būt samērā vienkārši.

—    Vienkārši? — noprasīja Čārmjena.

—    Jā gan, dārgā. Esmu pārliecināta, ka viņš izvēlējies kaut ko viegli uzminamu. Slepena atvilktne — tāds ir mans atrisinājums.

—           Slepenā atvilktnē nevar ievietot zelta stieņus, — strupi atteica Edvards.

—           Nē, nē, protams, ne. Tomēr nav pamata iedomāties, ka nauda pārvērsta zeltā.

—    Viņš vienmēr mēdza sacīt…

»

—          To darīja ari mans tēvocis Henrijs, aizvien runādams par to seifu. Tāpēc man ir stipras aizdomas, ka šī mēļošana bijusi domāta uzmanības novēršanai. Turpretī dimantus ievietot slepenā atvilktnē būtu pavisam viegli.

—            Bet mēs esam ieskatījušies visās slepenajās atvilktnēs. Atsaucām šurp smalkgaldnieku, lai tas pārbauda visas istablietas.

—          Tiešām? To jūs esat gudri darījuši, mana dārgā. Man tā vien šķiet, ka visiespējamākā vieta būtu jūsu tēvoča rakstāmgalds. Vai tas ir šis augstais sekretārs tur pie sienas?

—           Jā, un es jums to parādīšu. — Čārmjena piegāja pie sekretāra un nolaida atvāžamo malu. Aiz tās atradās dažādi mazi nodalījumi un atvilktnītes. Viņa atvēra mazas durtiņas un kreisās puses atvilktnītē piespieda kādu atsperīti. Vidējās nišas dibens noklikstēja un paslīdēja uz priekšu. Čārmjena izvilka to ārā — apakšā atklājās sekls padziļinājums. Tas bija tukšs.

—         Ir nu gan sagadīšanās! — iesaucās mis Mārpla. — Tēvocim Henrijam bija tieši tāds pats sekretārs, tikai no riekstkoka, turpretī šis ir sarkankoka.

—          Lai nu kā ari būtu, — Čārmjena sacīja, — kā redzat, tur nekā nav.

—           Laikam jūsu smalkgaldnieks būs bijis jauns cilvēks, — secināja mis Mārpla. — Visu viņš nav zinājis. Tajos laikos, ierīkojot slēptuves, meistari rīkojās ar izdomu. Ir tāda lieta kā slēptuve slēptuvē.

Viņa izvilka no sava rūpīgi sasietā sirmo matu mezgla matadatu. Atliekusi to taisnu, vienu adatas galu viņa iebāza slepenās nišas sānos — caurumiņā, kas izskatījās pēc ķirmja aliņas. Nedaudz papūlējusies, viņa izvilka mazu atvilktnīti. Tajā atradās nodzeltējušu vēstuļu sainītis un salocīta papīra lapa.

Edvards un Čārmjena abi reizē tvēra pēc atraduma. Drebošiem pirkstiem Edvards atlocīja papīra lapu un tūlīt to nicīgi nometa.

—    Ēdiena recepte. Cepts šķiņķis! — viņš iesaucās.

Čārmjena raisīja vaļā lenti, ar ko bija apsietas vēstules. Vienu

viņa izvilka un ieskatījās tajā.

—    Mīlestības vēstules!

Mis Mārpla uz to reaģēja ar Viktorijas laikmetam raksturīgu sajūsmu.

—            Cik interesanti! Varbūt te rodams iemesls, kāpēc jūsu tēvocis nav apprecējies.

Čārmjena skaļi nolasīja:

«Mans dārgais, neaizmirstamais Metjū, jāatzīstas, šķiet, pagājis bezgala ilgs laiks, kopš saņēmu Tavu pēdējo vēstuli. Pūlos nodarboties ar dažādajiem pienākumiem, kas man uzticēti, un bieži sev atkārtoju, ka man tiešām ir veicies, ka varu iepazīt zemeslodes vistālākos stūrīšus, lai gan, braucot uz Ameriku, es nemaz nedomāju, ka nonākšu šais tālajās salās.»

Čārmjena pārtrauca lasīšanu.

—    No kurienes viņa raksta? O, no Havaju salām!

Tad viņa turpināja.

—           «Diemžēl iedzimtie joprojām ir bez Dieva gaismas sirdī. Viņi ir mežoņi, kas staigā pliki un laiku pavada galvenokārt peldoties jūrā un dejojot, izrotājušies ar ziedu vītnēm. Misters Grejs dažus ir pievērsis ticībai, taču tas ir tāpat kā velt akmeni kalnā, viņš un misis Greja ir pavisam nomāktā garastāvoklī. Mēģinu darīt visu iespējamo, lai viņu uzmundrinātu un iedrošinātu, bet pati arī bieži skumstu — iemeslu tu vari uzminēt, dārgo Metjū. Šķiršanās diemžēl ir smags pārbaudījums mīlošai sirdij. Tavi atkārtotie zvēresti un mīlestības apliecinājumi man sagādāja lielu prieku. Tev uz mūžu pieder mana uzticīgā un mīlošā sirds, dārgais Metjū, un es palieku

Tava no sirds mīlošā

Betija Mārtiņa.

P. S. Vēstuli kā parasti adresēju mūsu kopējai draudzenei Matildei Greivsai. Ceru, ka Dievs šo mazo mānīšanos mums piedos.»

Edvards iesvilpās.

—           Misionāre. Tātad tāds bijis tēvoča Metjū romāns. Interesanti, kāpēc viņi nav apprecējušies?

—             Šķiet, apceļojusi visu pasauli, — noteica Čārmjena, izskatīdama vēstules. — Maurlcija sala — visvisādas vietas. Droši vien mirusi ar tropu drudzi vai kaut ko tamlīdzīgu.

Viņus iztrūcināja klusi smiekli. Mis Mārplu acīmredzot kaut kas ļoti uzjautrināja.

—    Nu, nu, — viņa sacīja. — Tā tik ir izdoma!

Tobrīd viņa lasīja ceptā šķiņķa recepti. Pamanījusi jauniešu vaicājošos skatienus, viņa nolasīja:

—            «Cepts šķiņķis ar spinātiem. Ņem laba šķiņķa gabalu, iepilda ķiploku daiviņas un pārkaisa ar brūno cukuru. Cep mērenā siltumā. Pasniedz ar putna pienā sautētiem spinātiem.» Ko jūs par to domājat?

—    Es domāju, ka izklausās pretīgi, — sacīja Edvards.

—          Nē, nē, īstenībā tas varētu garšot gluži labi, — bet kā jūs saprotat beigu daļu?

Edvarda seja pēkšņi noskaidrojās.

—           Vai jums šķiet, kas tas ir kods vai kāds kriptogrammas paveids? — Viņš paķēra lapiņu. — Paskaties, Čārmjen, tas tā varētu būt. Citādi kāda jēga grūst ēdiena recepti slepenā atvilktnē.

—    Tieši tā, — piekrita mis Mārpla. — Ļoti, ļoti zīmīgi.

—           Es zinu, kas tas var būt! — iesaucās Čārmjena. — Neredzamā tinte! Pasildīsim! Ieslēdz elektrisko kamīnu.

Edvards tā ari izdarīja. Taču šādi apstrādāts papīrs nekādas rakstu zīmes neuzrādīja.

Mis Mārpla iekāsējās. t

—            Ziniet, es, taisnību sakot, domāju, ka jūs visu pārāk sarežģījat. Recepte ir tikai, tā sakot, mājiens. Svarīgas, manuprāt, ir vēstules.

—    Vēstules?

—    īpaši paraksts, — paskaidroja mis Mārpla.

Taču Edvards viņā gandrīz neklausījās. Viņš satraukts iesaucās:

—           Čārmjen, panāc šurp! Viņai taisnība. Paskaties, aploksnes patiešām ir vecas, bet pašas vēstules rakstītas daudz vēlāk.

—    Gluži pareizi, — apstiprināja mis Mārpla.

—          Tās ir tikai šķietami senas. Varu derēt vienalga uz ko, ka tēvocis Mets tās rakstījis pats, tā sakot, viltojis…

—    Nu kā tad, — iestarpināja mis Mārpla.

—          Tas viss ir acu apmānīšanai. Tādas misionāres nekad nav bijis. Tam jābūt kodam.

—           Mani mīļie bērni, nudien nevajag visu tā sarežģīt. Jūsu tēvocis patiesībā bijis pavisam vienkāršs cilvēks. Viņam gribējies tikai drusku pajokot, un tas arī viss.

Pirmo reizi jaunie cilvēki veltīja viņai nedalītu uzmanību.

—             Ko tieši jūs gribat sacīt, mis Mārpla? — ievaicājās Čārmjena.

—    Ka jūs šajā brīdī īstenībā turat rokās naudu.

Čārmjena platām acīm uzlūkoja vēstuli.

—   Paraksts, mīļā. Tas visu izskaidro. Recepte ir tikai mājiens. Atmetiet visus tos spinātus, ķiplokus, brūno cukuru un visu pārējo, šķiņķi ieskaitot. Kas paliek pāri? Putna piens! Un kas tas ir? Kaut kas tāds, kas nemaz neeksistē. Tātad skaidrs, ka svarīgākās ir vēstules. Un tagad atcerieties, ko jūsu tēvocis darīja īsi pirms nāves. Esot pieskāries acij, jūs teicāt. Te nu ir tas pieturas punkts.

—    Kurš no mums ir jucis — mēs vai jūs? — Čārmjena īsi noprasīja.

—      Jūs, mana dārgā, droši vien esat bērnībā dzirdējusi skaitāmpantiņu, kas norāda uz to, ka no klātesošiem kāds nerunā patiesību. Vai mūsdienās tas jau ir pilnīgi izzudis?

«Aklais ar Betiju satikās, Acīs tai mīļi skatījās.»

Edvardam aizrāvās elpa, un viņa skatiens atkal pievērsās vēstulei. — Betija…

—    Protams, mister Rositcr. Kā jau jūs teicāt, šāda persona nemaz neeksistē. Vēstules rakstījis jūsu tēvocis un, man šķiet, juties lieliski uzjautrināts, to darot. Kā jau jūs pamanījāt, raksts uz aploksnēm ir daudz vecāks, un patiesībā tās nemaz nevar būt šo vēstuļu aploksnes, jo pastmarka uz tās, ko turat rokās, ir no 1851. gada.

Viņa brīdi apklusa un tad atkārtoja ar sevišķu uzsvaru:

—    No 1851. gada. Un tas visu izskaidro, vai ne?

—    Tikai man ne, — atsaucās Edvards.

—   Nu, protams, — sacīja mis Mārpla. — Uzdrošinos apgalvot, ka arī es neko nesaprastu, ja manam brālim nebūtu mazdēls Laionels. Tāds mazs, mīļš puisēns un kaislīgs pastmarku krājējs. Par markām zina visu. Viņš man stāstīja par retām, dārgām pastmarkām, — izsolē parādījies brīnišķīgs jaunatradums. Un es atceros, ka viņš tieši pieminēja kādu zilu divcentu marku, kas izlaista 1851. gadā. Ja nemaldos, tā pārdota apmēram par divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru. Iedomājieties tikai! Manuprāt, arī pārējās markas ir retas un dārgas. Jūsu tēvocis, bez šaubām, tās pircis ar aģentu starpniecību un rūpīgi «noslēpis pēdas», kā mēdz rakstīt detektīvstāstos.

Edvards ievaidējās. Viņš atsēdās un paslēpa seju rokās.

—    Kas noticis? — noprasīja Čārmjena.

—    Nekas. Es tikai iedomājos tās šausmas, — negadījusies mis Mārpla, mēs šīs vēstules būtu sadedzinājuši, kā pieklājas labi audzinātiem cilvēkiem.

—    Aha, — teica mis Mārpla, — tieši to nesaprot šie vecie kungi, kam tīk pajokot. Atceros, mans tēvocis Henrijs savai vismīļākajai brāļameitai aizsūtīja uz Ziemsvētkiem dāvanu — piecu mārciņu banknoti. Viņš ielika to salokāmā apsveikuma kartītē, salīmēja abas puses kopā un virsū uzrakstīja: «Sūtu mīļus sveicienus un vislabākos novēlējumus. Diemžēl tas ir viss, ko šogad varu atļauties.»

Nabaga meitene, sarūgtināta par viņa šķietamo skopumu, bez apdomāšanās iemeta apsveikumu ugunī. Tēvocim, protams, vajadzēja viņai uzdāvināt vēl vienu banknoti.

Edvarda jūtas pret tēvoci Henriju pēkšņi bija pilnīgi pārvērtušās.

—   Mis Mārpla, — viņš sacīja, — uznesīšu pudeli šampanieša. Uzdzersim uz jūsu tēvoča Henrija veselību.

Slepkavība ar mērlenti

Mis Polita satvēra klauvēkli un pieklājīgi piedauzīja pie namdurvīm. Piedienīgi nogaidījusi, pieklaudzināja vēlreiz. Sainis, ko viņa turēja labajā padusē, mazliet paslīdēja, un viņa to atkal sakārtoja. Sainī bija sagatavota uzlaikošanai misis Spenlovas jaunā ziemas kleita. Mis Politas kreisajā rokā kuļājās melna zīda somiņa, kurā atradās mērlente, adatu spilventiņš un lielas drēbnieku šķēres.

Mis Polita bija gara un kārna, sakniebtām lūpām, smailu degunu un plāniem, pelēcīgi sirmiem matiem. Viņa brīdi vilcinājās, pirms piedauzīja trešo reizi. Palūkojusies uz ielas pusi, viņa ieraudzīja ātri tuvojamies kādu cilvēku. Mis Hārtnela, dzīvespriecīga, svaigā gaisā norūdījusies, piecdesmit piecus gadus veca dāma, savā parastajā zemajā balsī skaļi sveicināja:

—    Labdien, mis Polita!

—     Labdien, mis Hārtnela! — šuvēja atņēma. Viņai bija ārkārtīgi smalka balss un izsmalcināta izruna. Jaunībā viņa bija strādājusi pie augstdzimušas lēdijas par istabeni. — Piedodiet, — viņa turpināja, — vai jūs gadījuma pēc nezināt — varbūt misis Spenlovas nav mājās?

—    Nav ne jausmas, — atteica mis Hārtnela.

—    Redziet, situācija ir diezgan nepatīkama. Man vajadzēja šajā pēcpusdienā uzlaikot misis Spenlovai jauno ziemas tērpu. Bija norunāts pusčetros, — mis Polita skaidroja.

Mis Hārtnela paskatījās rokas pulkstenī.

—    Patlaban ir mazliet pāri pusčetriem.

—   Jā. Es trīs reizes pieklaudzināju, bet liekas, mājās neviena nav, tāpēc gudroju, vai tik misis Spenlova nav uzlaikošanu piemirsusi un kaut kur izgājusi. Parasti gan viņa norunas neaizmirst un parit jau gribēja šo kleitu vilkt mugurā.

Mis Hārtnela ienāca pa vārtiņiem un devās pa celiņu uz mājas durvju pusi, lai mis Politai palīdzētu.

—     Kāpēc Glcdisa neatver? — viņa noprasīja. — Ak jā, protams, šodien ir ceturtdiena — Gledisas brīvdiena. Vai tikai misis Spenlova nebūs iesnaudusies. Jūs droši vien pietiekami skaļi nepiedauzījāt.

Cieši sagrābusi klauvēkli, mis Hārtnela sāka apdullinoši bungot, piedevām ar clūri dauzīdama pa durvju pildiņiem un spalgā balsī iekliegdamās:

—    Ei, jūs tur iekšā!

Neviens neatsaucās.

Mis Polita nomurmināja:

—  Jā, liekas, misis Spenlova ir piemirsusi un kaut kur izgājusi. Pienākšu citu reizi. — Viņa sāka virzīties pa celiņu projām.

—   Muļķības, — stingri sacīja mis Hārtnela. — Nevar būt, ka izgājusi. Tad es būtu viņu satikusi. Ieskatīšos pa logiem, varbūt manīšu kādu dzīvības zīmi.

Kā paradusi, viņa sirsnīgi nosmējās, likdama saprast, ka tas ir tikai joks, un nevērīgi palūrēja pa tuvāko rūti — nevērīgi tāpēc, ka gluži labi zināja — istabu ielas pusē Spenlovi reti izmanto, viņiem labāk patika mazā dzīvojamā istaba dārza pusē.

Lai cik nevērīgs bija viņas skatiens, mērķi tas tomēr sasniedza. Mis Hārtnela patiesi nemanīja nekādas dzīvības zīmes. Gluži pretēji, viņa ieraudzīja, ka misis Spenlova guļ kamīna priekšā uz paklāja — bez dzīvības.

—      Protams, es centos nezaudēt galvu, — vēlāk visu pārstāstīdama, teica mis Hārtnela. — Šai drēbniecītei Politai tak nebūtu ne mazākās jēgas, ko iesākt. «Mums jāsaglabā miers,» es viņai sacīju. «Palieciet te, bet es iešu pasaukt konsteblu Polku.» Viņa kaut ko nomurkšķēja, ka negribot palikt viena, bet es nemaz neklausījos. Pret tāda lipa sievišķiem jāizturas stingri. Man ir pieredze, ka viņām patīk par visu celt traci. Devos jau prom, bet tieši tobrīd gar mājas stūri parādījās misters Spcnlovs.

Šajā vietā mis Hārtnela ieturēja zīmīgu pauzi, dodot iespēju klausītājiem ar aizturētu elpu izdvest: «Pastāstiet, — kāds viņš izskatījās?»

—    Atklāti sakot, es tūlīt nodomāju, ka kaut kas nav lāgā. Viņš bija pārāk mierīgs. Nepavisam nelikās pārsteigts. Un sakiet, ko gribat, tas nu nav normāli, ka vīrs, uzzinājis par savas sievas nāvi, neizrāda ne mazāko uztraukumu.

Par šo paziņojumu visi bija vienisprātis.

Arī policija bija tādās pašās domās. Mistera Spenlova izklaidīgais miers likās tik aizdomīgs, ka viņi nekavējās noskaidrot, kāds pēc sievas nāves ir šā džentlmeņa mantas stāvoklis. Kad izrādījās, ka naudīgā puse bijusi misis Spenlova un saskaņā ar testamentu, kas uzrakstīts drīz pēc laulībām, visu naudu manto vīrs, policijas aizdomas tikai vēl vairāk pastiprinājās.

Mis Mārpla, veca jaunkundze krietnos gados, mīlīgu seju un, kā daži apgalvoja, asu mēli, tika iztaujāta ļoti drīz — pusstundu pēc nozieguma atklāšanas. Uz viņas māju blakus mācītājmuižai atnāca konstebls Polks un, svarīgu ģīmi pārlapodams piezīmju grāmatiņu, sacīja:

—            Ja jums nav nekas pretī, kundze, man jāuzdod daži jautājumi.

—             Vai sakarā ar misis Spenlovas noslepkavošanu? — apjautājās mis Mārpla.

Polks salēcās.

—    Vai drīkstu jautāt, kundze, — kā jūs to uzzinājāt?

—    No zivīm, — sacīja mis Mārpla.

Konsteblam Polkām atbilde bija pilnīgi saprotama. Viņš pareizi secināja, ka šo ziņu reizē ar mis Mārplas vakariņu maltīti atnesis zivju tirgotāja izsūtāmais puika.

—             Viņa guļot dzīvojamā istabā uz grīdas nožņaugta — iespējams, ar ļoti šauru jostu, — mis Mārpla laipni turpināja. — Bet, lai arī kas tas būtu, žņaudzamais jjks ir aizvākts.

Polka seja nikni saviebās.

—    Kā gan šis zellis Freds visu uzzina?…

Mis Mārpla viņu veikli pārtrauca:

—    Jūsu formas svārkos ir kniepadata.

Konstebls Polks samulsis palūkojās lejup un sacīja:

—          Mēdz taču teikt: «Kas adatu ierauga un paceļ to, tajā dienā labu veiksmi iemanto.»

—          Cerams, ka šis pareģojums piepildīsies. Nu, ko jūs vēlaties man sacīt?

Konstebls Polks nokremšļojās un svarīgu sejas izteiksmi ieskatījās piezīmju grāmatiņā.

—          Misters Arturs Spenlovs, nelaiķes vīrs, deva man liecību. Misters Spenlovs saka, — divos trīsdesmit, cik nu precīzi varot atcerēties, viņam piezvanījusi mis Mārpla un pajautājusi, vai ceturksni pēc trijiem viņš varētu ierasties, — viņai esot kas svarīgs pārrunājams. Vai tas tiesa, kundze?

—Protams, ne, — atteica mis Mārpla.

—    Jūs divos trīsdesmit nezvanījāt misteram Spenlovam?

—    Nedz divos trīsdesmit, nedz ari kādā citā laikā.

—          A, — novilka konstebls Polks un ar nenoliedzamu patiku ņēmās košļāt ūsu galiņu.

—    Ko vēl misters Spenlovs teica?

—          Mistera Spenlova ziņojums skanēja tā — pēc jūsu lūguma viņš nācis šurp, iziedams no mājas desmit minūtes pēc trim; kad viņš ieradies šeit, kalpone paskaidrojusi, ka mis Mārplas neesot mājās.

—          Tā nu ir taisnība, — sacīja mis Mārpla. — Viņš patiešām bija atnācis, tikai es biju Sieviešu kluba sanāksmē.

—    A, — konstebls atkal novilka.

—           Sakiet taču, konstebl, — vai jūs turat aizdomās misteru Spenlovu? — iesaucās mis Mārpla.

—          Pašreizējā izmeklēšanas posmā man neklājas runāt, tomēr šķiet, te kāds — nesauksim nevienu vārdā — spēlē viltīgu spēli.

—    Vai misters Spenlovs? — domīgi pajautāja mis Mārpla.

Misters Spenlovs viņai patika. Viņš bija izkaltis maza auguma

vīriņš, runāja stīvi, vispārpieņemtām frāzēm un izskatījās bezgala cēls. Šķita dīvaini, ka misters Spenlovs pārnācis dzīvot uz laukiem, jo mūža lielāko daļu neapšaubāmi bija pavadījis pilsētās. Mis Mārplai viņš bija atklājis iemeslu: «Es jau zēna gados nolēmu, ka reiz dzīvošu laukos un man būs pašam savs dārziņš. Man vienmēr ārkārtīgi patikušas puķes. Sievai, kā zināt, piederēja puķu veikals. Tur es viņu pirmoreiz ieraudzīju.»

Tas bija sauss paziņojums, taču aiz tā atklājās romantiska aina. Jaunāka, glītāka misis Spenlova uz ziedu fona.

Tomēr par puķēm misters Spenlovs zināja ļoti maz. Viņam nebija jēgas ne par sēklām, spraudeņiem, pārstādīšanu, ne par vasaras puķēm un ziemcietēm. Viņš tikai gara acīm skatīja vīziju — mazu piemājas dārziņu, kas biezi apstādīts ar saldi smaržojošām puķēm košās krāsās. Viņš gandrīz žēlabainā balsī bija griezies pie mis Mārplas pēc padoma un viņas atbildes uz jautājumiem atzīmējis mazā piezīmju burtnīciņā.

Viņš bija kluss, akurāts cilvēks. Varbūt tieši šās īpašības pēc policija sāka interesēties par misteru Spenlovu, kad viņa sieva tika atrasta nonāvēta. Ar pacietību un neatlaidību viņi uzzināja krietni daudz par nelaiķi misis Spenlovu, un drīz tas jau bija zināms ari visai Sentmerimīdai.

Nelaiķe misis Spenlova patstāvīgu dzīvi bija uzsākusi, strādādama par izpalīdzi kādā lielā namā. Viņa bija atstājusi šo vietu un apprecējusies ar dārznieka palīgu, pēc tam kopā ar vīru atvērusi Londonā puķu veikalu. Pasākums zēlis, bet par dārznieku to nevar sacīt, — viņš drīz vien saslimis un nomiris.

Atraitne veikalu paturējusi, turklāt vērienīgi paplašinājusi. Tad viņa to par glītu summiņu pārdevusi un iebraukusi otrreiz laulības ostā — ar misteru Spenlovu, juvelieri pusmūža gados, kas bija mantojis mazu, nīkulīgu uzņēmumu. Pēc neilga laika viņi to pārdevuši un pārcēlušies uz Sentmcrimīdu.

Misis Spenlova bija pārtikusi sieviete. Ienākumus no puķu veikala viņa bija labi ieguldījusi, kā pati visiem bez izņēmuma skaidroja — šajos pasākumos viņu «vadījuši gari». Gari acīmredzot bija viņu apveltījuši ar negaidītu prāta asumu.

Visi ieguldījumi nesa peļņu, daži — gluži sensacionālu. Tomēr misis Spenlova nevis stiprinājusi savu ticību spirituālismam, bet gan nodevīgi pametusi medijus un seansus, lai uz īsu brīdi, toties no visas sirds gremdētos kādā nesaprotamā indiešu izcelsmes reliģijā, kas pamatojās uz dažādiem dziļas elpošanas vingrinājumiem. Tomēr, ieradusies Sentmerimīdā, misis Spenlova atkal uz laiku bija atgriezusies ortodoksālās anglikāņu baznīcas klēpī. Viņa bieži viesojās mācītāja mājā un centīgi apmeklēja dievkalpojumus. Viņa bija pastāvīga pircēja ciemata veikaliņos, interesējās par vietējiem notikumiem un piedalījās ciematnieku bridža vakaros.

Vienmuļa, ikdienišķa dzīve. Un pēkšņi — slepkavība.

Pulkvedis Melčets, grāfistes policijas prefekts, bija izsaucis inspektoru Sieku.

Sieks bija pašpārliecināts cilvēks. Ja kaut ko izlēma, tad viņam viss bija skaidrs kā diena. Arī šai reizē viņš bija simtprocentīgi pārliecināts.

—   To pastrādājis vīrs, ser, — viņš pavēstīja.

—    Jūs tā domājat?

—    Skaidrs kā diena. Pietiek, ja uz viņu paskatās. Viņš tak nav izrādījis ne mazākās bēdas vai satraukumu. Skaidrs, ka vainīgs. Atgriezās mājās, zinādams, ka sieva mirusi.

—    Vai tad viņš nebūtu papūlējies notēlot satriektu laulāto draugu?

—   Ne jau nu tāds kā viņš, ser. Tādi jūtas pārāk apmierināti ar sevi. Daži kungi neprot tēlot. Ir pārāk stīvi.

—     Vai viņam nav bijusi kāda cita sieviete? — pulkvedis pavaicāja.

—    Nevienai nav izdevies nākt uz pčdām. Viņš jau ir arī no viltīgajiem, prot slēpt savas gaitas. Pēc manām domām, sieva viņam gluži vienkārši apnikusi līdz kaklam. Viņa bijusi naudīgā puse, un, es jums teikšu, nav viegli dzīvot ar sievu, kas mūžīgi aizraujas ar kādu «ismu». Misters Spenlovs aukstasinīgi nolēma tikt no viņas vaļā un iekārtot sev ērtu dzīvi.

—    Jā, laikam gan tā varētu būt.

—  Ticiet man, tieši tā ir bijis. Rūpīgi izstrādājis darbības plānu. Izlicies, ka viņam piezvanīts…

—     Vai telefona zvanīšana nav apstiprinājusies? — Melčets viņu pārtrauca.

—   Nē, ser. Tas nozīmē, ka vai nu Spenlovs melojis, vai zvanīts no automāta. Vienīgie divi automāti atrodas stacijā un pastā. Skaidrs, ka no pasta nav zvanīts. Misis Bleida redz katru, kas nāk iekšā. Varētu būt no stacijas. Vilciens pienāk divos divdesmit septiņās, un tad ir liela drūzma. Bet galvenais, — Spenlovs apgalvo, ka zvanījusi mis Mārpla un tie, protams, ir meli. No viņas mājas nav zvanīts, un viņa tobrīd bijusi kluba sanāksmē.

—    Vai jūs neesat atstājis bez ievērības pieņēmumu, ka vīru kāds tīšām aizvilinājis no mājas, — to varēja izdarīt kāds, kas gribēja misis Spenlovu noslepkavot.

—   Jūs mērķējat uz jauno Tedu Džerārdu, vai ne, ser? Esmu strādājis arī šajā virzienā — te mēs tālu netikām, trūkst iemesla. Viņš no šā nozieguma neko neiegūst.

—   Tomēr viņš ir nevēlama persona. Savā laikā piesavinājies krietnu naudas summu.

—   Es jau nesaku, ka viņš ir nevainīgs kā jēriņš. Tomēr aizgāja pie sava saimnieka un blēdībā atzinās. Darba devējiem nebija ne jausmas par viņa nodarījumu.

—    Oksfordas grupas biedrs, — sacīja Melčets.

—   Jā, ser. Nožēlojis grēkus, pasteidzies izdarīt labu darbu un atzinies, ka nočiepis naudiņu. Lieciet vērā, es nesaku, ka tā nevarētu būt bijusi viltība. Džerārds varbūt uzskatījis, ka viņu tur aizdomās un nolēmis spekulēt ar godīgu nožēlu.

—    Jūs esat skeptiķis, Slek, — noteica pulkvedis Melčets. — Starp citu, vai vispār esat aprunājies ar mis Mārplu?

—    Kāds tad viņai ar to sakars?

—          Ak, nekāds. Bet ziniet, viņa dzird, ko ļaudis runā. Kāpēc lai neaizietu pie viņas patērzēt? Vecā dāma ir ļoti vērīga.

Sieks sāka runāt par ko citu.

—          Gribēju jums ko jautāt, ser. Nelaiķe savas kalpones gaitas uzsāka sera Roberta Ebcrkrombija namā. Tur, kur notika tā dārgakmeņu — ļoti vērtīgu smaragdu — zādzība. Tos tā arī neatrada. Es parakņājos šai lietā — tas noticis tolaik, kad tur strādājusi šī Spenlova, lai gan toreiz viņa droši vien vēl bija ļoti jauna. Vai jums nešķiet, ser, ka viņa bijusi tur iejaukta? Spenlovs bija viens no tiem sīkajiem juvelierīšiem, tieši īstais zellis, ka varētu uzpirkt zagtu mantu.

Melčets papurināja galvu.

—            Nez vai tas varētu būt. Tajā laikā viņa Spenlovu pat nepazina. Es atceros šo lietu. Policijas viedoklis bija tāds, ka tur iejaukts Eberkrombija dēls Dzims — šausmīgs izšķērdētājs. Viņam bijis kaudzēm parādu, un tieši pēc zādzības tie visi nomaksāti, — runā, ka pacentusies kāda bagāta sieviete, bet es gan nezinu — vecais Eberkrombijs izmeklēšanas laikā izturējās diezgan izvairīgi, mēģināja pat panākt, lai policija lietu izbeidz.

—    Man tas tāpat vien ienāca prātā, ser, — sacīja Sieks.

Mis Mārplu ļoti iepriecināja inspektora Sieka apciemojums, sevišķi, kad viņa uzzināja, ka Sieku sūtījis pulkvedis Melčets.

—          Tas tiešām ļoti laipni no pulkveža Mclčeta puses, nemaz nezināju, ka viņš mani vēl atceras.

—          Viņš jūs atceras ļoti labi. Teica man tā, — ja kaut ko, kas notiek Sentmerimīdā nezināt jūs, tad to vispār nav vērts zināt.

—            Pulkvedis Melčets ir ļoti laipns, bet es patiešām neko nezinu. Proti, par šo slepkavību.

—    Jūs zināt, ko par to cilvēki runā.

—            Ak, tā jau ir — bet nebūtu taču labi atkārtot tukšas valodas?

Mēģinādams runāt sirsnīgā tonī, Sieks atteica:

—            Ziniet, šī nav oficiāla saruna. Tā ir tikai, lā sakot, aprunāšanās zem četrām acīm.

—           Tātad jūs patiesi vēlaties, lai pastāstu, ko ļaudis melš. Gribat pārliecināties, vai šajās runās ir kāds patiesības grauds?

—    Bija tāda doma.

—    Nu, protams, runu un minējumu ir bijis vai cik. Patiesībā ir divas atšķirīgas domājošas nometnes, ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt. Pirmkārt, ir cilvēki, kuriem šķiet, ka tas ir vīra darbs. Vīrs vai sieva zināmā mērā ir pirmie, uz kuriem, gluži dabiski, krīt aizdomas, vai jums tā neliekas?

— Varbūt, — piesardzīgi bilda inspektors.

Vienmēr abi līdzās, kā zināt. Un tad vēl tik bieži nāk klāt Muldas lietas. Esmu dzirdējusi, ka misis Spenlova bijusi naudīgā puse un tāpēc misters Spenlovs gūst labumu no viņas nāves. Šajā ļaunuma pilnajā pasaulē diemžēl visnežēlīgākie pieņēmumi diezgan bieži ir pamatoti.

— Kā nu tas ari būtu, viņš manto prāvu summiņu.

— Kā tad. Liktos pavisam ticami, ka viņš nožņaudzis sievu, atstājis māju pa sētas durvīm, atnācis pāri laukiem uz manu māju, pavaicājis pēc manis, izlikdamies, ka esmu viņam zvanījusi, tad gājis atpakaļ un atradis sievu noslepkavotu savas prombūtnes Jaikā — protams, cerēdams, ka noziegumā vainos kādu klaidoni vai zagli.

Inspektors pamāja ar galvu.

Kā ir ar tām naudas lietām? Varbūt viņiem pēdējā laikā bijušas nesaskaņas...

Taču mis Mārpla viņu pārtrauca

— Nē, nekā tamlīdzīga.

Vai jūs to droši zināt?

- Ja viņi būtu stridčju&esvVisi to zinātu! Viņu kalpone Gledisa Brenta to būtu tūlīt iekladzinājusi pa visu ciematu. inspektors vārgi iebilda:

Viņa (varēja to nezināt...V-Vun par atbildi saņēma līdzjūtīgu smaidu.

Mis Mārpla turpināja:

— Un tad vēl ir citajpieņēmuma piekritēji. Teds Džcrārdsv liskatīgs jauns cilvēks. Ztaict, baidos, ka glīts ģīmis ietekmē, "cilvēkus vairāk nekā vamazīgs. Mūsu priekšpēdējais mācītāta īpalīgs izraisīja gluži brīnumainu reakciju. Visas meitenes gāj4 H^ajrnīcā gan uz rīta, /gan\vaķara dievkalpojumu. Un daudzas vecākas sievietes nep; testi rosīgi iesaistījās draudzes darbā... xik, rīta čību un zeķu pāru\ viņam netika noadīts! Nabaga jaunais cilvēks gluži vai apjuka!

Bet pag, pag, kur es paliku. Ak jā, šis jauneklis Teds Džerārfls. Protams, par viņu ari runā. Viņš tik bieži braucis apciemot misis Spenlovu. Viņa gan pati man stāstīja, ka viņš esot saistījies ar

Oksfordas grupu, liekas, tā to sauc. Tas ir kādas reliģijas strāvojums. Manuprāt, šie cilvēki ir ļoti nopietni un sirsnīgi, un tas viss atstājis uz misis Spenlovu lielu iespaidu.

Ievilkusi elpu, mis Mārpla turpināja:

—          Esmu pavisam pārliecināta, ka nekas vairāk tur nav bijis, bet jūs jau zināt, kādi ir cilvēki. Daudzi ir pārliecināti, ka misis Spenlova neprātīgi aizrāvusies ar šo jauno cilvēku un aizdevusi viņam krietnu naudu. Un tajā dienā viņš tiešām redzēts stacijā. Vilcienā, kas pienāk divos divdesmit septiņās. Protams, viņam būtu bijis diezgan viegli izšmaukt pa vilciena otru pusi ārā, iziet cauri tunelim, pārlēkt pār sētu, apiet ap dzīvžogu un pie stacijas izejas vispār neparādīties. Tad neviens viņu neredzētu ejam uz Spenlovu māju. Un cilvēki, protams, vēl domā, ka misis Spenlovai mugurā bijis diezgan aizdomīgs tērps.

—    Aizdomīgs?

—          Kimono. Nevis kleita. — Mis Mārpla nosarka. — Ziniet, dažiem tāda veida ģērbs varbūt liekas diezgan divdomīgs.

—   Jūs ari domājat, ka tas bijis divdomīgs?

—   Ai nē, es tā nedomāju vis. Man tas šķiet pilnīgi piemērots.

—   Jums tas šķiet piemērots?

—          Šajos apstākļos, jā. — Mis Mārplas skatiens bija vēss un domīgs.

—          Tas varētu būt vēl viens slepkavības motīvs, — ierunājās inspektors Sieks. — Greizsirdība.

—           Ai nē, misters Spenlovs nekad nebūtu greizsirdīgs. Viņš nav tāds cilvēks, kas kaut ko ievēro. Ja sieva būtu aizbēgusi un atstājusi pie adatu spilventiņa piespraustu atvadu vēstuli, tikai tad viņš uzzinātu par sievas neuzticību.

Inspektoru Sieku mulsināja vērīgais skatiens, ar kādu mis Mārpla viņu uzlūkoja. Viņam radās nojauta, ka vecās dāmas teiktajā slēpts kāds viņam nesaprotams mājiens. Tobrīd viņa, vārdus nedaudz uzsvērdama, sacīja:

—         Vai jūs, inspektor, nekādus lietiskus pierādījumus notikuma vietā neatradāt?

—         Mūsdienās cilvēki neatstāj pirkstu nospiedumus un cigarešu pelnus, mis Mārpla.

—            Bet šis, manuprāt, — viņa iebilda, — ir vecmodīgs noziegums…

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — Sieks skarbi noprasīja.

—          Ziniet, man liekas, jums varētu palīdzēt konstebls Polks. Viņš bija pirmais, kas ieradās, tā teikt, «nozieguma vietā».

Misters Spenlovs sēdēja dārza krēslā un izskatījās apjucis. Viņš ierunājās savā smalkajā, noteiktajā balsī:

—          Man, protams, varēja tikai tā likties. Dzirde man vairs nav tik laba kā senāk. Bet šķiet, es skaidri dzirdēju kādu mazu zēnu nokliedzam man pakaļ: «Re, kur slepkava.» Tas… tas lika man domāt, ka pēc viņa uzskata… es… es esmu nogalinājis savu mīļoto sievu.

Rāmi izgriezdama apvītušu rozes ziedu, mis Mārpla sacīja:

—    Tādu uzskatu viņš, bez šaubām, gribēja paust.

—    Bet kas gan bērnam būtu varējis iedvest šādu domu?

Mis Mārpla nokāsējās:

—    Droši vien noklausījies pieaugušo sarunas.

—    Jūs… jūs patiešām domājat, ka cilvēkiem tā šķiet?

—    Tieši pusei no visiem Sentmcrimīdas iedzīvotājiem.

—           Bet, cienītā kundze, kāds gan varētu būt iemesls šādām runām? Es biju sirsnīgi pieķēries savai laulātajai draudzenei. Lauku dzīve viņai diemžēl gan nekļuva tik tuva, kā biju cerējis, taču pilnīga saskaņa vasās dzīves jomās jau nav iespējama. Ticiet man, es sāpīgi pārdzīvoju viņas zaudējumu.

—            Droši vien tā ir. Bet, lūdzu, piedodiet manus vārdus, neizklausās, ka tā tiešām ir.

Misters Spenlovs izslēja kalsno stāvu visā augumā.

—           Mīļā kundze, pirms daudziem gadiem es lasīju par kādu ķīniešu filozofu, kas, uzzinājis, ka viņa sirsnīgi mīļotā sieva aizgājusi viņsaulē, joprojām mierīgi sitis gongu uz ielas — laikam ķīniešiem tas ir parasts laika kavēklis —, il kā nekas nebūtu noticis. Pilsētas iedzīvotāji apbrīnoja viņa rakstura stingrību.

—           Taču Sentmerimīdas iedzīvotāji reaģē pavisam citādi, — sacīja mis Mārpla. — Ķīniešu filozofija viņiem nav pa prātam.

—    Bet jūs taču mani saprotat?

Mis Mārpla pamāja.

—         Mans tēvocis Henrijs, — viņa paskaidroja, — bija neparasti savaldīgs vīrs. Viņa devīze bija «valdi pār savām jūtām». Arī viņš ļoti mīlēja puķes.

—         Es tā gudroju, — misters Spenlovs gandrīz, dedzīgi ierunājās, — ka mājas rietumu pusē varētu ierīkot lapeni. Tur iestādītu sārtas rozes un varbūt glicīnijas. Ir vēl kāda balta, zvaigznei līdzīga puķe, tikai šobrīd nevaru atcerēties tās nosaukumu…

—    Man ir ļoti jauks puķu katalogs ar visām bildēm, — mis Mārpla sacīja tādā tonī, kādā parasti runāja ar savu trīs gadus veco brāļa mazdēlu. — Varbūt jūs to vēlētos pašķirstīt… man jāaiziet līdz ciematam.

Pametusi misteru Spenlovu sēžam dārzā un apmierināti pētām katalogu, mis Mārpla uzkāpa savā istabā, steidzīgi ietina papīrā kādu kleitu un mundrā solī devās uz pasta māju. Šuvēja mis Polita dzīvoja istabā virs pasta kantora. Taču mis Mārpla nekāpa vis tūlīt uz otro stāvu. Pulkstenis bija tieši pustrīs, un, minūti nosebojies, pie pasta durvīm piestāja Mačbenhemas autobuss. Sentmerimīdas ciemata dzīvē tas bija viens no galvenajiem dienas notikumiem. Pasta priekšniece izsteidzās ārā ar saiņiem, kas bija saistīti ar viņas darba veikalniecisko pusi, jo pastā pārdeva arī saldumus, lētas grāmatas un bērnu rotaļlietas.

Kādas četras minūtes mis Mārpla pasta kantorī palika viena. Tikai, kad pasta priekšniece atgriezās savā vietā, viņa uzkāpa augšā un paskaidroja šuvējai, ka gribot, lai pāršuj viņas veco pelēka krepa kleitu un, ja iespējams, padara to modernāku. Mis Polita apsolīja palūkoties, kas tur būtu darāms.

Policijas prefekts bija diezgan pārsteigts, kad viņam pieteica mis Mārplu. Vecā dāma ienāca, daudzkārt atvainodamās.

—    Atvainojiet — man ir ļoti neērti, ka jūs traucēju. Zinu, jums ir daudz darba, bet jūs vienmēr esat bijis tik laipns, pulkvedi Melčet, un man likās — būtu daudz labāk nākt pie jums, nevis pie inspektora Sieka. Turklāt man negribētos sagādāt nepatikšanas konsteblam Polkām. Pēc manām domām, viņam nebūtu vajadzējis neko tur aiztikt.

Pulkvedis Melčets šķita apmulsis. Viņš pārvaicāja:

—    Polks? Sentmerimīdas konstebls? Ko viņš izdarījis?

—    Redziet, viņš bija paņēmis kniepadatu. Tā bija iesprausta viņa formas svārkos. Un tad man ienāca prātā, ka viņš to droši vien pacēlis misis Spenlovas mājā.

—    Jā, jā. Bet, kas tad galu galā ir kniepadata? Tā ir, viņš tiešām to pacēlis turpat blakus misis Spenlovas līķim. Vakar atnāca un pastāstīja Siekam — kā noprotu, jūs esat viņu pamudinājusi. Protams, viņam nevajadzēja tur neko aizskart, bet, kā jau teicu, — kas gan ir kniepadata? Visparastākā kniepadata. Tāda, ko varētu lietot jebkura sieviete.

—    Ai nē, pulkvedi Melčet, te nu jūs kļūdāties. Vīrieša acij varbūt tā likās parasta kniepadata, bet tā vis nav. Tā bija sevišķa kniepadata, ļoti smalka, tās pērk uzreiz veselu kārbiņu, — tāda, kādas aizvien lieto šuvējas.

Melčets platām acīm noraudzījās mis Mārplā, un pamazām tajās atausa izpratne. Sarunbiedre vairākas reizes dedzīgi pamāja ar galvu.

—    Jā, protams, man tas šķiet tik acīm redzams. Apģērbusi kimono, tāpēc ka grasījās uzlaikot jauno tērpu, viņa iegāja lielajā dzīvojamā istabā, un mis Polita ierunājās kaut ko par mērīšanu, aplika mērlenti viņai ap kaklu… atlika vienīgi to sakrustot un cieši savilkt — esmu dzirdējusi, ka tas izdarāms gaužām viegli. Un tad šuvēja, protams, izgāja ārā, aizvēra durvis, palika stāvam un ņēmās klaudzināt, it kā nupat tikai atnākusi. Taču kniepadata liecina, ka viņa mājā iegājusi jau pirms tam.

—    Tātad mis Polita zvanīja Spenlovam?

—    Jā. No pasta pustrijos — tieši tad pienāk autobuss un kantoris parasti ir tukšs.

—  Bet, dārgā mis Mārpla, kāpēc? Dieva dēļ, kāpēc? — iesaucās pulkvedis Melčets. — Bez iemesla neviens neslepkavo.

—   Redziet, pulkvedi, es domāju, ka šim noziegumam sākums meklējams pasenā pagātnē, cik var secināt no visa, ko esmu dzirdējusi. Tas man, vai zināt, atsauc atmiņā divus manus brālēnus — Entoniju un Gordonu. Lai ko pasāka Entonijs, viss viņam gāja no rokas, bet nabaga Gordonam nekas neveicās. Viņa sacīkšu zirgi sāka klibot, akcijas kritās un īpašumi zaudēja vērtību. Cik noprotu, tur bijušas iepītas abas sievietes.

—    Kur iepītas? — neizpratnē iesaucās pulkvedis.

—    Zādzībā. Krietni sen. Tie bijuši, kā esmu dzirdējusi, ļoti dārgi smaragdi. Kundzes istabmeita un izpatīdzc. Toreiz viens fakts palika nenoskaidrots, — kad izpatīdzc apprecējās ar dārznieku, kur viņi ņēma tik daudz naudas, lai atvērtu puķu veikalu? Atbilde skan — tā bija viņas daļa no… no laupījuma, tā laikam to saka. Viss, ko darīja, viņai varen veicās. Nauda ienesa naudu. Bet otrai, šķiet, laime nav uzsmaidījusi. Nolaidusies līdz lauku šuvējas necilajam stāvoklim. Tad abas atkal satikās. Viss bija labi, kā man šķiet, līdz tam laikam, kad uzradās Teds Džerārds. Redziet, misis Spenlovu jau mocīja sirdsapziņas pārmetumi, un viņai bija nosliece uz reliģiskām jūtām. Jaunais cilvēks, bez šaubām, mudināja viņu «skatīties patiesībai acīs», «noņemt grēku no sirds», un, manuprāt, viņas nervi jau bija tā uzvilkti, ka viņa grasījās nodarījumā atzīties. Turpretī mis Politai viss rādījās citā gaismā. Viņa redzēja tikai ilgus ieslodzījuma gadus par sen izdarītu zādzību. Tad viņa nolēma pielikt tam punktu. Ziniet, es baidos, ka šī šuvēja vienmēr ir bijusi ļauna sieviete. Domāju, ka viņa nepamirkšķinātu ne aci, ja tas jaukais muļķa misters Spenlovs tiktu pakārts.

—     Mēs… ē… varam pārbaudīt jūsu teoriju… līdz zināmai robežai. — Stomīdamies ierunājās pulkvedis Melčets. — Vai šī Polita ir tā pati istabene, kas kalpojusi pie Eberkrombijiem, bet…

Mis Mārpla ņēmās viņu drošināt.

—    Tas būs pavisam viegli. Viņa pieder pie tām sievietēm, kas, pamatoti apsūdzētas, tūlīt padodas. Turklāt, redziet, man ir viņas mērlente. Es… hm… to nočiepu vakar, uzlaikodama kleitu. Kad viņa to nevarēs atrast un nodomās, ka tā ir policijas rokās — nu, mis Polita ir pavisam neizglītota sieviete, — viņai liksies, ka tas kaut kādā veidā pierāda viņas vainu.

Vecā dāma uzmundrinoši uzsmaidīja pulkvedim.

—    Galvoju, ka jums nebūs nekādu grūtību. — Tādā balsī pulkveža vismīļākā krustmāmiņa reiz bija centusies viņu pārliecināt, ka viņš nekādā ziņā neizkritīšot iestājpārbaudījumos Sendhērstas militārajā akadēmijā.

Un viņš tos bija nokārtojis sekmīgi.

Gadījums ar nevainojamo kalponi

—    Ai, kundze, vai drīkstu ar jums mazliet parunāties? Jautājums varēja likties gluži nevietā, jo Edna, mis Mārplas

kalponīte, tai mirklī jau sarunājās ar savu kundzi. Tomēr mis Mārpla tūdaļ saprotoši sacīja:

—   Protams, Edna, nāciet iekšā un aizveriet durvis. Kas noticis? Paklausīgi aizdarījusi durvis, Edna ienāca istabā, burzīdama

pirkstos priekšauta stūri. Viņa pāris reižu norija siekalas.

—    Nu, Edna? — mis Mārpla iedrošinādama pajautāja.

—    Ak, kundze, runa ir par manu māsīcu Glediju.

—           Vai dieniņ! — iesaucās mis Mārpla, tūdaļ iedomādamās ļaunāko un diemžēl parastāko nelaimi. — Ceru, ka viņa nav nonākusi kļūmīgā stāvoklī.

Edna steidzās viņu nomierināt.

—           Nē, kundze. Nekas tamEdzīgs. Gledija nav tāda meitene. Redziet, viņa zaudējusi darbu, un tas viņu ļoti apbēdina.

—           Vai dieniņ, to nu gan man ir nepatīkami dzirdēt. Viņa strādāja pie Skineru jaunkundzēm Oldholā, vai ne?

—             Jā, kundze, tiesa. Un Gledija par to ir briesmīgi satraukusies, nudien, traki satraukusies.

—    Bet Gledija ari agrāk bieži mainīja vietas, vai tā nav?

—          Tā jau ir, kundze. Viņa vienmēr kāro pārmainu. Tāda nu viņa ir. Nekad nevar nekur tā pa īstam rimties, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju. Bet, redziet, viņa arvien pati ir uzteikuši vietu.

—    Un šoreiz ir otrādi? — mis Mārpla īsi noprasīja.

—    Jā, kundze, un Gledija ir galīgi satriekta.

Mis Mārpla izskatījās mazliet pārsteigta. No tām reizēm, kad Gledija savā brīvdienā nāca pie viņām virtuvē iedzert tasi tējas, mis Mārpla atcerējās to kā apaļīgu, vienmēr ķiķinošu skuķi ar nesatricināmi nosvērtu raksturu.

Edna turpināja: — Redziet, kundze, svarīgi ir tas, kā tas notika, kā mis Skincre uz viņu paskatījās.

—   Un kā tad viņa paskatījās? — pacietīgi vaicāja mis Mārpla.

Nu jau Ednai ar stāstīšanu veicās labāk. — Ak, kundze,

Gledijai tas bija milzīgs trieciens. Redziet, pazuda viena no mis Emīlijas brošām, un tās dčļ sacēlās tāds ļembasts kā nekad. Šādi notikumi, protams, nevienam nepatīk, tas ir nejauki, ja kundze saprot, ko es ar to domāju. Un Gledija palīdzēja meklēt pa visām malām, mis Lavīnija runāja par ziņošanu policijai, un tad tā broša atkal uzradās, iebāzta dziļi tualetes galda atvilktnē. Gledija pateicās tam Kungam. Bet tieši pēc tam, nākamajā dienā, saplīsa šķīvis, un mis Lavīnija uz karstām pēdām izšāvās no istabas un uzkliedza Gledijai, ka no nākamā mēneša viņa ir atlaista. Gledijai ir tāda jušana, ka tas nav tā šķīvja dčļ un ka mis Lavīnija tikai izmanto ieganstu, tam jābūt sakarā ar to brošu, — mis Lavīnija domā, ka viņa to paņēmusi, bet pēc tam, kad padzirdējusi par policiju, nolikusi atkal atpakaļ. Gledija savu mūžu neko tādu nedarītu, un viņa skaidri jūt, ka tagad tas nesmukums tiks izpļāpāts visai pasaulei, un tas viņai nāks par ļaunu, un jūs, kundze, zināt, ka tas meitenei ir ļoti nepatīkami.

Mis Mārpla pamāja ar galvu. Lai gan bravūrīgā un pašpārliecinātā Gledija viņai diez kā nepatika, taču viņa ne mirkli nešaubījās par meičas neviltoto godīgumu un gluži labi varēja iedomāties, ka šis notikums Glediju katrā ziņā satraucis.

—   Jūs, kundze, droši vien Gledijai nekādi nevarētu palīdzēt. Viņa iekūlusies tādā ķezā, — Edna bēdīgi sacīja.

—   Pasaki viņai, lai neuzvedas muļķīgi, — stingri noteica mis Mārpla. — Ja viņa to piespraudi nav ņēmusi — un es par to esmu pārliecināta —, viņai nav iemesla uztraukties.

—    Bet par to tenkos, — sarūgtināta teica Edna.

—    Man… hm… uz to pusi šodien jāiet, — sacīja mis Mārpla. — Es aprunāšos ar Skineru jaunkundzēm.

—   Ai, pateicos, kundze, — Edna tencināja.

Oldhola bija liela Viktorijas laikmeta stilā celta savrupmāja, ko ieskāva meži un parki. Tā kā izrādījās, ka namu nevar nedz izīrēt, nedz pārdot, kāds uzņēmīgs spekulants to bija sadalījis četros dzīvokļos ar centrālapkuri un karsto ūdeni, zemi nododot īrniekiem koplietošanā. Eksperiments bija izdevies. Vienā no dzīvokļiem apmetās ekscentriska, bagāta veca dāma ar savu kalponi. Vecajai kundzei bija vājība uz putniem, un viņa katru dienu cienāja savus spārnotos draugus.

Otru dzīvokli īrēja pensionēts tiesnesis ar sievu, kas bija atgriezušies no Indijas. Trešo aizņēma kāds ļoti jauns laulāts pāris, un ceturto tikai pirms pāris mēnešiem bija noīrējušas divas neprecētas dāmas, māsas Skineres.

Visu četru dzīvokļu iemītnieku attiecības bija atturīgas, jo viņus nevienoja kopīgas intereses. īpašniekam, kā stāsta, tas ļoti paticis. Viņu biedēja draudzēšanās, kurai seko atsvešināšanās un pēc tam sūdzības saimniekam.

Mis Mārpla pazina visus īrniekus, tomēr tuvu paziņu starp tiem viņai nebija.

Vecākā Skinere, mis Lavīnija, bija, tā sakot, firmas darbīgais biedrs. Jaunākā — mis Emīlija — lielāko mūža daļu pavadīja gultā, ciešot no daždažādām kaitēm, kuras, pēc Sentmerimīdas uzskatiem, bija galvenokārt izdomātas. Vienīgi mis Lavīnija no sirds ticēja māsas ciešanām un brīnījās, cik Lā pacietīgi panes visas likstas. Viņa ar prieku izpildīja izsūtāmās pienākumus un skraidīja uz ciematu turp un atpakaļ pēc visa, kas «manai māsai pēkšņi iekārojies».

Ciematnicki domāja, — ja mis Emīlija ciestu kaut pusi no tām mokām, ko iztēloja, viņa jau sen būtu likusi ataicināt doktoru Heidoku. Taču, ja mis Emīlijai deva šādu mājienu, viņa augstprātīgi pievēra acis un nomurmināja, ka viņas slimība ir īpaša. Labākie Londonas speciālisti jutušies bezpalīdzīgi, līdz kāds jauns brīnišķīgs dziednieks sācis viņu ārstēt pēc sevišķi progresīvas metodes, un nu viņa patiesi cerot sagaidīt veselības uzlabošanos. Vienkāršs lauku ārsts par viņas kaitēm neko nesajēgšot.

— Pēc manām domām, viņa pareizi dara, nesūtīdama pēc ārsta, — secināja vaļsirdīgā mis Hārtnela. — Mūsu mīļais doktors Heidoks savā bezrūpīgajā tiešumā pateiktu acīs, ka viņai nekas nekait, un liktu slieties augšā un izbeigt ķēmošanos. Tas viņai nāktu tikai par labu.

Tā kā šāda drakoniska dziedniecība tomēr netika izmantota, mis Emīlija joprojām vāļājās pa dīvānu, apkrāvusies ar mazām, jocīgām pilulu kārbiņām, un atteicās no jebkura viņai īpaši gatavota ēdiena, pieprasīdama citu, parasti grūti un sarežģīti dabūjamu.

Mis Mārplai durvis atvēra «Gledija», kas izskatījās vairāk nomākta, nekā mis Mārpla bija iedomājusies. Dzīvojamā istabā (ceturtā daļa no kādreizējās viesistabas, kas bija sadalīta ēdamistabā, dzīvojamā istabā, vannas istabā un kalpones kambarītī) mis Lavīnija piecēlās, lai apsveicinātos ar mis Mārplu.

Lavīnija bija garš, kārns, kaulains sievišķis ap gadiem piecdesmit. Viņai bija rupja balss un nelaipnas manieres.

—     Priecājos, jūs redzot, — viņa sacīja. — Emīlija guļ — nabadzīte šodien jūtas ļoti slikti. Ceru, ka viņa gribēs jūs redzēt, varbūt tas viņu uzmundrinās, bet ir brīži, kad viņa negrib nevienu satikt, tik vārga viņa jūtas. Nabadzīte, viņa ir tik ļoti pacietīga.

Mis Mārpla pieklājīgi atbildēja kaut ko piedienīgu. Tā kā kalpotāji bija viens no galvenajiem sarunu tematiem Sentmerimīdā, nebija grūti to pavērst tieši šajā virzienā. Mis Mārpla ieminējās — viņa esot dzirdējusi, ka tā jaukā meitene Gledija Holmsa atstājot Skineru jaunkundzes.

Mis Lavīnija apstiprinoši palocīja galvu:

—    Pēc nedēļas, trešdien. Viņa plēsa gan šo, gan to. Tā nu tomēr nevar.

Mis Mārpla nopūtās un sacīja, ka šais laikos ar daudz ko jāsamicrinoties. Esot tik grūti pierunāt meičas nākt uz laukiem. Vai tiešām mis Skinere domājot, ka ir prātīgi šķirties no Gledijas.

—   Zinu, cik kalpotājus grūti sadabūt, — piekrita mis Lavīnija. — Deverē ģimenei nav nevienas kalpones — par to es nemaz nebrīnos, — mūžīgās ķildas, un visu nakti skan džezs, ēdienreizes, kad ienāk prātā, — tai jaunajai dāmiņai nav nekādas jēgas par mājsaimniecību. Man žēl viņas vīra.

Lārkinsi arī nupat kā palikuši bez kalpones. Protams, to jau varēja sagaidīt — tiesneša Indijā sabojātais raksturs un vēl piedevām agrās brokastis sešos no rīta, tās viņš pats sauc par ehota hazri, un misis Lārkinsa ari kā mūžīgais nemiera gars.

Misis Kārmaiklas Dženete, protams, nepieder pie šaudīgajām, lai gan, manuprāt, viņa ir galīgi neciešams meitietis un veco dāmu šausmīgi terorizē.

—     Vai tāpēc vien jums nešķiet, ka būtu vērts pārdomāt lēmumu par Gledijas atlaišanu? Viņa patiešām ir jauka meitene. Es pazīstu viņas ģimeni — ļoti godīgi un krietni cilvēki.

Mis Lavīnija papurināja galvu.

—    Man ir savi iemesli, — viņa svarīgi noteica.

—   Jums it kā esot pazudusi kāda piespraude… — mis Mārpla nomurmināja.

—   Kas tad nu ir izpļāpājies? Laikam tas skuķis. Atklāti runājot, esmu gandrīz pārliecināta, ka to paņēma viņa. Pēc tam nobijās un atlika atpakaļ. Protams, neko jau nedrīkst apgalvot, ja nav īstas pārliecības. — Viņa mainīja sarunas tematu. — Ienāciet gan, mis Mārpla, paraudzīties, kā Emīlijai klājas. Esmu pārliecināta, ka tas viņai nāks par labu.

Mis Mārpla padevīgi sekoja mis Lavīnijai, kad tā pieklaudzināja pie kādām durvīm un, saņēmusi atļauju ienākt, ieveda viešņu dzīvokļa labākajā istabā, kurā pa pusei nolaistie aizkari neļāva ieplūst gaismai. Pustumšajā telpā mis Emīlija gulēja gultā un ar manāmu baudu nodevās savām nemitīgajām ciešanām. Nespodrā gaisma ļāva saskatīt izkāmējušu, izskatā gļēvu būtni pelēcīgi dzelteniem matiem, kas šā tā bija apvīti ap galvu, tā ka visapkārt spraucās ārā pa sprogai, bet matu ērkulis kopumā atgādināja putna perēkli, ar kuru nevarētu lepoties neviens sevi cienošs spārnainis. Istabā dvakoja pēc odekolona, veciem cepumiem un kampara.

Puspievērtām acīm Emīlija Skinere smalkā, vārgā balstiņā paziņoja, ka šī esot «viena no viņas sliktajām dienām».

—      Pats ļaunākais vājiniekam ir apziņa, — mis Emīlija grūtsirdīgi ierunājās, — ka viņš kļuvis par nastu saviem tuviniekiem. Lavīnija ir ļoti laba pret mani. Lavij, dārgā, man ir ļoti nepatīkami tevi apgrūtināt, taču kaut termofors būtu piepildīts, kā es to vēlos, — pārāk pilns tas man spiež, bet ja atstāts pustukšs, tūliņ atkal atdziest.

—    Piedod, mīļā. Dod šurp, es mazdrusciņ noliešu nost.

—     Ja jau to dari, varbūt tu varētu to piepildīt no jauna. Sausiņu laikam nav… nekas, nekas, varu iztikt arī bez tiem. Nedaudz vājas tējas ar citrona šķēlīti… ak citronu arī nav? Nē, bez citrona es nevaru tēju iedzert. Liekas, šorīt piens bija drusku ieskābis. Tāpēc man tagad riebjas dzert tēju ar pienu. Nekas, varu iztikt arī bez tējas. Vienīgi es jūtos tik slābana. Stāsta, ka austeres esot barojošas. Nez vai dažas man ietu pie dūšas? Nē, nē, būs pārāk sarežģīti tās sagādāt tik vēlu vakarā. Varu pagavēt līdz rītam.

Lavīnija izsteidzās no istabas, murminādama kaut ko nesakarīgu par braukšanu ar divriteni uz ciematu.

Mis Emīlija vāri uzsmaidīja viešņai un piebilda, ka viņai ārkārtīgi netīkot kādu apgrūtināt.

Mis Mārpla tajā vakarā pastāstīja Ednai, ka viņas vizīte diemžēl nav bijusi diez cik veiksmīga. Viņa bija visai noraizējusies, izdzirdējusi, ka baumas par Gledijas negodīgumu jau izplatās pa visu ciematu.

Pasta kantorī misis Veterbija ņēmās viņu apgaismot:

—     Mana dārgā Džeina, mis Skineres iedevušas Gledijai rakstisku atsauksmi, ka viņa ir strādīga, prātīga un cienījama, bet nav neviena vārda par godīgumu. Tas man liekas zīmīgi! Esmu dzirdējusi, ka tur bijušas kādas nepatikšanas ar piespraudi. Kaut kas jau nu tur nav bijis kārtībā, jo mūsdienās kalpones tā gluži ne par ko neatlaiž, ja nav noticis kas patiešām nopietns. Viņām būs grūti atrast citu kalponi. Vietējās meičas uz Oldholu neies. Brīvdienās viņām gribas tikt mājās. Jūs redzēsiet, Skineres nevienu nedabūs, un tad tai pretīgajai hipohondriķei vajadzēs slieties kājās un ķerties pie darba.

Liela bija ciematnieku vilšanās, viņiem uzzinot, ka Skineru jaunkundzes ar aģentūras starpniecību ir nolīgušas jaunu kalponi, kas esot visādā ziņā izcils kalpotāju paraugs.

—    Atsauksmē par trīs gadu darbu ārkārtīgi silti ieteikta, — viņai patīkot dzīve laukos, un viņa pat prasa mazāku algu nekā Gledija. Mums, bez šaubām, ir ļoti laimējies.

—    Jā, tiesa kas tiesa, — atbildēja mis Mārpla, kurai mis Lavīnija to sīki izklāstīja zivju veikalā.

Sentmerimīdā visi bija pārliecināti, ka pēdējā brīdī paraugkalpone pārdomās un neieradīsies. Taču neviena no prognozēm nepiepildījās, un viņi varēja vērot, kā šis mājkalpotāju dārgakmens, vārdā Mērija Higinsa, izbrauc cauri ciematam Oldholas virzienā. Ciematniekiem vajadzēja viņu atzīt, ka viņa izskatījās patiešām labi — cienījama un glīti ģērbusies.

Kad misis Mārpla nākamo reizi ieradās Oldholā, lai vervētu dāmas, kas stāvēs stendos vikāra organizētajā labdarības tirdziņā, durvis atvēra Mērija Higinsa. Viņa visādā ziņā izskatījās augstākā mērā nevainojama kalpone; aptuveni četrdesmit gadus veca, glīti sakārtotiem tumšiem matiem, sārtiem vaigiem, tērpusies atturīgā melnā kleitā ar baltu priekšautiņu, aubīti galvā — «īsta veco laiku mājkalpotāja», kā mis Mārpla vēlāk stāstīja, un piedienīgu klusu, godbijīgu balsi, tik atšķirīgu no Gledijas skaļās čerkstošās rīkles.

Mis Lavīnija vairs neizskatījās tik notramdīta un, lai gan izteica nožēlu, ka nevarēs piedalīties labdarības pasākumā slimās māsas dēļ, tomēr viņa ziedoja prāvu naudas summiņu un apsolīja sagādāt spalvu slaukāmos un mazbērnu zeķītes.

Mis Mārpla uzteica viņas labo izskatu.

—  Es patiesi jūtos parādā pateicību Mērijai. Esmu tik priecīga, ka man pietika apņēmības tikt vaļā no tās otras. Mērija nudien ir nenovērtējama. Lieliski gatavo, prasmīgi apkalpo pie galda un uztur mūsu dzīvoklīti nevainojami spodru, katru dienu izdauza matračus. Un pret Emīliju viņa izturas tieši burvīgi.

Mis Mārpla steidzīgi apjautājās par Emīlijas veselības stāvokli.

—    Vai, nabadzīte pēdējā laikā ir pavisam savārgusi. Viņa, protams, nav vainīga, bet dažkārt tiešām rodas sarežģījumi. Iekārojas kāds ēdiens, un kad tas ir pagatavots, viņa apgalvo, ka nevarot to ieēst, bet pēc pusstundas atkal grib to pašu, — nu tas ēdiens vairs nav lietojams un viss jātaisa no jauna. Tas sagādā daudz lieka darba. Taču Mērija laimīgā kārtā, šķiet, par to nemaz neuztraucas. Viņa esot pieradusi kopt slimniekus un tos saprotot. Man tas ir liels atspaids.

—    Vai dieniņ! — iesaucās mis Mārpla. — Jums nu gan ir laimējies.

—    Jā, nudien. Man ir tāda sajūta, ka Mērija mums ir paša Dieva sūtīta.

—     Tas, ko jūs par viņu stāstāt, manuprāt, izklausās pārāk skaisti, lai būtu patiesība, — domīgi noteica mis Mārpla. — Es jūsu vietā drusku… nu… tā mazliet piesargātos.

Lavīnija Skinere, liekas, nespēja uztvert teiktā īsto jēgu.

—   O, varat man ticēt, es no sirds cenšos, lai viņa te justos labi. Nezinu, ko es iesāktu, ja viņa sadomātu aiziet.

—     Nedomāju vis, ka viņa aizies, iekams aiziešanai nebūs sagatavojusies, — atteica mis Mārpla un cieši ieskatījās namamātei acis.

—          Ja nav jāraizējas par mājsaimniecību, — mis Lavīnija čaloja tālāk, — tad it kā slogs no pleciem noņemts, vai nav tiesa? Kāda veidojas jūsu Edna?

—     Ak, viņai veicas gluži labi. Sevišķi strauji uz priekšu nevirzās, nav jau tāda kā jūsu Mērija, bet Edna ir mūsu pašu ciema meitene, un es par viņu zinu visu, — atteica mis Mārpla.

Iziedama priekšnamā, mis Mārpla dzirdēja, kā vājiniece neapmierinātā balsī skaļi žēlojas:

—     Komprese nav laikus samitrināta, bet doktors Alcrtons īpaši pieteica, ka tā pastāvīgi jāuztur valga. Labi, labi, lieciet to mierā! Es vēlētos tasīti tējas un vārītu olu… pielūkojiet, lai tā vārītos tikai trīsarpus minūtes… un atsūtiet pie manis mis Lavīniju.

Izdarīgā Mērija iznāca no guļamistabas un, pateikusi mis Lavlnijai: «Mis Emīlija vaicā pēc jums,» — devās izlaist mis Mārplu. Viņa palīdzēja viešņai uzvilkt mēteli, pasniedza lietussargu, visu darīdama absolūti nevainojami.

Mis Mārpla paņēma lietussargu, bet nejauši nometa to zemē, un, kamēr viņa liecās pacelt lietussargu, savukārt zemē nokrita somiņa, atsprāgdama vaļā. Mērija pieklājīgi savāca zemē izbirušos sīkumus — kabatdrāniņu, piezīmju grāmatiņu, vecmodīgu ādas maciņu, divus šiliņus, trīs penijus un svītrotu piparmētru ledeni. Konfekti saņemdama, mis Mārpla izskatījās tāda kā samulsusi.

—   Vai dieniņ, tas droši vien ir misis Klemcntas mazā puikas nedarbs. Cik atceros, viņš to sūkāja un pēc tam paņēma manu somiņu, lai parotaļātos. Puišelis būs iebāzis konfekti somiņā. Šausmīgi lipīga, vai ne?

—    Vai izmest to ārā, kundze?

—    Esiet tik laipna! Pateicos.

Mērija noliecās pacelt izkritušo nieku — mazu spogulīti, kuru saņemot mis Mārpla dedzīgi iesaucās:

—    Kāda laime, ka nav saplīsis!

To pateikusi, viņa devās projām. Mērija palika pieklājīgi stāvam pie durvīm ar svītroto ledeni pirkstos, un viņas sejā nepakustējās ne vaibsts.

Vēl desmit dienas Sentmerimīdas iedzīvotāji bija spiesti uzklausīt Skineru jaunkundžu dārgumam veltītās slavas dziesmas.

Vienpadsmitās dienas rītā ciemats pamodās un uzzināja gaidīto sensāciju.

Mērija, šis kalpotāju dārgakmens, bija nozudusi! Viņas gulta bija neaiztikta un ārdurvis līdz galam vaļā. Naktī viņa bija klusu izlavījusies ārā.

Taču pazudusi bija ne tikai Mērija. Izgaisušas bija arī divas mis Lavīnijas piespraudes un pieci gredzeni, tāpat mis Emīlijas aproce, trīs gredzeni, karulis un četras piespraudes.

Taču tas bija tikai katastrofas sākums.

Jaunajai misis Deverē bija pazuduši dimanti, ko viņa bija turējusi neaizslēgtā atvilktnē, un dažas vērtīgas kažokādas, kuras viņa bija saņēmusi kā kāzu dāvanu. Ari tiesnesim un viņa sievai bija paņemtas dārglietas un lielāka naudas summa. Vislielākos zaudējumus bija cietusi misis Kārmaikla. Viņai bija nozagti ne tikai ļoti vērtīgi dārgakmeņi, viņa turēja dzīvoklī lielu naudas summu, kas ari bija izgaisusi. Dženetei bijis brīvs vakars, un viņas saimniece, kā parasti, nokrēsĒ pastaigājusies dārzā, saukdama putnus un kaisīdama maizes drupatiņas. Nebija šaubu, ka šai paraugkalponci Mērijai bijušas visām durvīm pielāgotas atslēgas.

Jāpiebilst, ka Sentmerimīdas iedzīvotāji izjuta zināmu ļaunu prieku. Mis Lavīnija bija tā plātījusies ar savu lielisko Mēriju.

—   Un visu laiku, mīlā, šitās slavas dziesmas — parastai zaglei!

Sekoja vēl kāds interesants atklājums. Mērija ne tikai bija

izkūpējusi zilā gaisā, bet aģentūra, kura bija kalponi atsūtījusi un galvojusi par viņas ieteikuma vēstulēm un pie kuras Mērija pati ar iepriekšējām atsauksmēm bija griezusies pēc darba, konstatēja, ka šāda persona vispār neeksistē.

Vārds bija īsts — tā sauca kalponi, kas bija strādājusi pie reālas personas, kāda dekāna māsas, taču īstā Mērija Higinsa vēl joprojām mierīgi dzīvoja Kornvelā.

—    Velnišķīgi gudri izplānots, — inspektors Sieks bija spiests atzīt. — Manuprāt, šī sieviete strādā saziņā ar kādu bandu. Līdzīgs gadījums pirms gada notika Nortamberlendā. Nolaupīto neatrada, un zagli nenoķēra. Taču mēs Mačbenhemā tiksim ar to labāk galā.

Inspektoram Siekam pašpārliecinātības nekad netrūka.

Tomēr gāja nedēļas, bet Mērija Higinsa joprojām atradās brīvībā. Un veltīgi inspektors Sieks divkāršoja savu izslavēto enerģiju.

Mis Lavīnija tik žēlabaini šņukstēja. Mis Emīliju notikušais bija tā satraucis, ka bailēs par savu veselības stāvokli viņa pat lika atsaukt doktoru Heidoku.

Viss ciemats dega aiz ziņkāres kaut ko uzzināt par mis Emīlijas izdaudzinātajām kaitēm, taču, gluži dabiski, ārstu iztaujāt nevarēja. Daži fakti tomēr nonāca atklātībā ar aptiekāra palīga mistera Mīka starpniecību, — viņš sagājās ar Klāru, misis Praisas Ridlijas kalponi. Kļuva zināms, ka doktors Heidoks parakstījis asafetidas un baldriāna mikstūru, kas, pēc mistera Mīka vārdiem, esot līdzeklis, kuru parasti dod simulantiem armijā!

Drīz pēc tam ciematnieki uzzināja, ka mis Emīlija, neapmierināta ar sniegto ārstēšanas kursu, paziņojusi, ka pienākums pret pašas veselības stāvokli liekot viņai dzīvot tā Londonas speciālista tuvumā, kas viņas slimību izprotot. Tas būšot tikai godīgi attiecībā pret Lavīniju.

Tika izlikts sludinājums, ka dzīvoklis izīrējams.

Dažas dienas vēlāk mis Mārpla piesarkusi un uzbudināta ieradās Mačbenhcmas policijas iecirknī un taujāja pēc inspektora Sieka.

Inspektoram Siekam mis Mārpla nepatika. Taču viņš zināja, ka policijas prefekts pulkvedis Melčets ir citādās domās. Tāpēc, lai gan diezgan negribīgi, viņš veco dāmu tomēr pieņēma.

—    Labdien, mis Mārpla. Ar ko varu jums pakalpot?

—   Vai dieniņ, — iesaucās mis Mārpla, — liekas, jūs steidzaties.

—   Daudz darāmā, — arbildēja inspektors Sieks, — bet brītiņu varu jums atlicināt.

—    Vai dieniņ, ceru, ka mācēšu savu sakāmo izklāstīt kā nākas, — sacīja mis Mārpla. — Reizēm ir tik grūti izteikt savas domas pienācīgi, jūs jau to zināt. Nē, droši vien nezināt vis. Redziet, es neesmu baudījusi moderno izglītību, man bija guvernante, kas sniedza zināšanas tikai par Anglijas karaļu dzimšanas un miršanas datumiem, šo to no vispārīgām zinībām, piemēram, doktora Brūvera mācību — par trim augu slimībām — miltrasu, melnplauku un — kā nu bija — rūsu, vai?

—  Jūs gribējāt runāt par augu slimībām? — piesarcis iejautājās inspektors Sieks.

—Ak nē, nē, — mis Mārpla steidzīgi noliedza jebkuru vēlēšanos runāt par augu slimībām. — Tas tikai tā, vai zināt, ilustrācijai. Un kā izgatavo adata, un tādā garā. Par dažādiem tematiem bez noteikta plāna. Taču, kā nenovirzīties no temata, nemācīja. Es nu gan lūkošu nenovirzīties. Runa tātad ir par Glediju, Skineru kalponi.

—    Mēriju Higinsu, — inspektors Sieks viņu pārlaboja.

—           O jā, tā bija tā otra kalpone. Bet es runāju par Glediju Holmsu — diezgan vīzdegunīga meiča un pārāk pašpārliecināta, bet ārkārtīgi godīga, un ir ļoti svarīgi tieši to atzīt.

—          Cik es zinu, pret viņu nekāda apsūdzība nav ierosināta, — atteica inspektors.

—          Zinu, ka apsūdzības nav, bet tas tikai padara šo lietu vēl ļaunāku. Tāpēc, ka cilvēki joprojām domā gan šo, gan to. Vai dieniņ, man jau šķita, ka nespēšu lāgā paskaidrot. Patiesībā es domāju, ka ir ļoti svarīgi atrast Mēriju Higinsu.

—            Protams, — attrauca inspektors Sieks. — Vai jums ir zināms, kā to izdarīt?

—          Nu, patiesību sakot, ir gan, — sacīja mis Mārpla. — Vai drīkstu ko jautāt? Pirkstu nospiedumi jums noderētu?

—         A, šai ziņā viņa viltībā pārspējusi mūs. Lielāko tiesu darba veikusi gumijas vai saimniecības cimdos, kā šķiet. Viņa ir bijusi piesardzīga — savā guļamistabā un pie izlietnes visu noslaucījusi. Es tajā dzīvoklī neatradu nevienu pirkstu nospiedumu.

—    Bet, ja jums tādi būtu, vai tie varētu līdzēt?

—            Varētu gan, kundze. Varbūt Skotlendjardā tos pazītu. Manuprāt, šis viņai nav pirmais darbiņš.

Mis Mārpla priecīgi pamāja ar galvu. Viņa attaisīja somiņu un izņēma nelielu kartona kārbiņu. Vatē ietīts, tajā atradās mazs spogulītis.

—          Tas ir no manas rokassomiņas, — mis Mārpla paskaidroja. — Uz spogulīša ir tās kalpones pirkstu nospiedumi. Šķiet, ka tiem jābūt labiem, īsu mirkli pirms tam viņa pieskārās ļoti lipīgai vielai.

Inspektors Sieks platām acīm vērās vecajā dāmā.

—    Vai jūs tos noņēmāt tīšām?

—    Protams.

—    Tātad jūs viņu turējāt aizdomās?

—          Redziet, man patiešām šķita, ka viņa ir pārāk lieliska, lai tā varētu būt īstenība. Es to atklāti pateicu mis Lavīnijai. Bet viņa manam mājienam nepievērsa uzmanību. Ziniet, inspcktor, paraugcilvēkiem es diemžēl neticu. Mums katram ir savi trūkumi — un mājkalpotāju trūkumi atklājas ļoti drīz.

—     Nu, — sacīja inspektors, atguvis līdzsvaru, — esmu jums ļoti pateicīgs. Mēs tos aizsūtīsim uz Skotlendjardu, redzēsim, ko viņi mums atbildēs.

Viņš apklusa. Mis Mārpla bija mazliet pielickusi galvu un vērās inspektorā ar visai daiļrunīgu skatienu.

—      Vai jūs, inspektor, neapsvērtu iespēju pameklēt tuvāk mājām?

—    Ko jūs ar to gribat teikt, mis Mārpla?

—    To ir ļoti grūti paskaidrot, taču, ja cilvēks uzduras kādai dīvainībai, viņš to ievēro. Lai gan var gadīties, ka dīvainības tādi sīkumi vien ir. Ziniet, es jau visu laiku jutu: — nu, par Glediju un to piespraudi. Viņa ir godīga meitene un piespraudi nav ņēmusi. Bet kāpēc mis Skinere domāja, ka Gledija ir ņēmusi? Mis Skinere nav nekāda muļķe, nebūt ne. Bet kāpēc tad viņa tik ļoti vēlējās tikt no meičas vaļā, turklāt tā bija laba kalpone, un kalpotājus nemaz nav tik viegli dabūt. Ziniet, tas likās dīvaini. Un es sāku domāt. Ilgi lauzīju galvu. Un tad pamanīju vēl vienu dīvainību! Mis Emīlija ir hipohondriķe, bet viņa ir pirmā hipohondriķe, kura nav nekavējoties meklējusi ārsta palīdzību. Hipohondriķi ārstus dievina. Mis Emīlija nedievināja.

—    Uz ko jūs tēmējat, mis Mārpla?

—    Ziniet, gribu jūs uzvedināt uz domām, ka mis Lavīnija un mis Emīlija ir dīvaini cilvēki. Mis Emīlija gandrīz visu laiku pavada tumšā istabā. Un, ja viņas matu ērkulis nav parūka, esmu gatava apēst pati savu šinjonu! Redziet, ko es jums teikšu, — vājai, bālai, sirmai, raudulīgai sievietei ir pilnīgi iespējams būt arī melnmatainai, apaļīgai sārtvaidzei. Un, cik es noskaidroju, neviens nav redzējis mis Emīliju un Mēriju Higinsu vienlaikus. Viņai pietika laika noņemt visu dzīvokļu atslēgu nospiedumus, pietika laika izpētīt pārējo īrnieku ieradumus, un tad viņas atbrīvojās no vietējās kalpones. Mis Emīlija vienu nakti naski nosoļo krietnu ceļa gabalu un nākamajā dienā ierodas stacijā Mērijas Higinsas izskatā. Un tad īstajā brīdī Mērija Higinsa nozūd, un visi kliedz «ķeriet zagli», kad jau ir par vēlu. Es jums pateikšu, kur jūs viņu atradīsiet, inspektor. Uz mis Emīlijas Skineres dīvāna! Ja neticat, sadabūjiet viņas pirkstu nospiedumus, un jūs redzēsiet, ka man ir taisnība. Divas viltīgas zagles, — lūk, kas šīs Skineres ir, — un, bez šaubām, saistītas ar kādu slīpētu noziedznieku bandu, vai kā nu jūs viņus saucat. Bet šoreiz viņas netiks sveikā cauri! Neļaušu kādu no mūsu ciemata meitenēm izdaudzināt par negodīgu! Gledija Holmsa ir neviltoti godīga, un ikviens to dabūs zināt! Visu labu!

Pirms inspektors paguva atjēgties, mis Mārpla bija lepni izsoļojusi no kabineta.

— Te nu bija! — viņš noburkšķēja. — Varbūt viņai patiešām taisnība?

Drīz inspektors pārliecinājās, ka mis Mārplai atkal bijusi taisnība.

Pulkvedis Melčets apsveica Sieku ar veiksmīgi novadītu lietu. Mis Mārpla uzlūdza Glediju un Ednu uz tēju un nopietni aprunājās ar viņu, lai nākamreiz, dabūjusi labu vietu, turas pie tās cieši.

Gadījums ar namuzrauga atraitni

—           Nu, — doktors Hcidoks mundri uzrunāja savu pacienti, — kā tad mēs šodien jūtamies?

Spilvenos atlaidusies, mis Mārpla viņam vāri uzsmaidīja.

—          Šķiet, ka man patiešām ir labāk, — viņa atteica. — Bet es jūtos tik ļoti nomākta. Mani nepamet doma, ka daudz labāk būtu bijis, ja es būtu šķīrusies no šīs pasaules. Galu galā esmu tikai veca sieviete. Nevienam vairs neesmu vajadzīga.

—           Jā, jā, — ārsts viņu pārtrauca savā ierastajā skarbajā tonī, — tipiska pēcgripas reakcija. Jums nepieciešams kaut kas tāds, kas jūs izrautu no pašapceres. Kāds uzmundrinošs garīgs līdzeklis.

Mis Mārpla nopūtās un tikai noraidoši papurināja galvu.

—          Teikšu vēl vairāk, — turpināja doktors Hcidoks, — esmu paņēmis šīs zāles līdzi. — Viņš uzsvieda uz gultas iegarenu aploksni. — Tieši tas, kas jums vajadzīgs. Šis mīklainais notikums ir taisni jūsu gaumē.

—            Mīklainais notikums? — Mis Mārplas acīs parādījās interese.

—         Mans pirmais mēģinājums literatūrā, — viegli piesarkdams, paskaidroja ārsts. Mēģināju no tā uztaisīt īstu stāstu. Apmēram tādā garā — «viņš teica», «viņa teica», «meitene domāja» un tā tālāk. Stāstā minētie fakti ir patiesi notikumi.

—    Bet kāpēc mīklainais notikums? — vaicāja mis Mārpla.

Doktors Heidoks pasmīnēja.

—            Tāpēc, ka atminējums paliek jūsu ziņā. Redzēsim, vai joprojām esat tikpat atjautīga, kā allaž izrādāties.

Izteicis šo dzēlīgo piezīmi, viņš devās projām.

Mis Mārpla paņēma manuskriptu un sāka lasīt.

— Un kur tad ir jaunlaulātā? — mis Hārmona sirsnīgi vaicāja.

Viss ciemats dzīvoja priecīgās gaidās, lai palūkotos uz bagāto, daiļo sievu, ko Harijs Lakstons pārvedis no ārzemēm. Kas attiecas uz Hariju, šo samaitāto jauno palaidni, tad visi cēlā iecietībā viņam novēlēja lielo laimi. Pret Hariju ciematnicki vienmēr bija izturējušies iecietīgi. Pat tic, kuru logi bija cietuši no viņa «kaķenes» ne visai izvēlīgajiem šāvieniem, bija piedzīvojuši, ka sašutums izgaist, klausoties mazā Harija pazemīgajos nožēlas vārdos. Viņš bija izsitis rūtis, aplaupījis dārzus, tvarstījis trušus un vēlākajos gados iekūlies parādos, iekļuvis ķeza ar vietējā tabakas tirgotāja meitu, ticis no tās izpestīts un nosūtīts uz Āfriku, taču ciematnicki — galvenokārt vecmeitas krietnos gados — bija piedodoši purpinājuši: «Lai jau iztrakojas. Kumeļa gadi. Gan viņš norims.»

Un nu pazudušais dēls bija atgriezies — nevis kā pazemīgs nožēlnieks, bet kā uzvarētājs. Harijs Lakstons, kā mēdz sacīt, ticis uz zaļa zara. Viņš bija saņēmies, smagi strādājis, līdz beidzot saticis un veiksmīgi bildinājis jaunu angļu un franču izcelsmes meiteni, turklāt vērā ņemamas bagātības īpašnieci. Harijs būlu varējis apmesties uz dzīvi Londonā vai iegādāties īpašumus kādā populārā medību grāfistē, bet viņš deva priekšroku savai dzimtajai pusei. Un šeit visai romantiski nopircis paputējušu muižu, kur bija pavadījis bērnības dienas.

Kingsdīnas nams nebija apdzīvots vismaz septiņdesmit gadus. Tas pamazām gāja bojā. Pavecs namzinis un viņa sieva mitinājās vienā kaut cik apdzīvojamā mājas spārnā. Tas bija milzīgs savrupnams, ko ieskāva aizauguši dārzi, un lielie koki un ap mājas sienām savijušies krūmi vērta to līdzīgu drūmam raganas mājoklim.

Bijušā īpašnieka atraitnes māja bija jauka, vienkārša ēka, ko Harija tēvs majors Lakstons bija īrējis ilgus gadus. Zēna dienās Harijs bija klīdis pa Kingsdīnas īpašumu un pazina katru pēdu meža biezokņos, un pats senais muižas nams vienmēr bija viņu valdzinājis.

Majors Lakstons nu jau sen gadus kā miris, un likās, nekas nevarētu Hariju saistīt ar šo vietu, tomēr savu sievu viņš atveda

tieši uz šejieni. Veco, pussabrtikušo namu nojauca. Pēc tam šo vietu savā ziņā pārņēma arhitektu un celtnieku armija, un brīnumaini īsā laikā jaunā ēka balta un mirdzoša jau vīdēja starp kokiem. Nākamā ieradās vesela dārznieku rota, pēc tam gara mēbeļu furgonu procesija. Mājoklis bija iekārtots. Sabrauca kalpotāji. Un beidzot dārgs limuzīns atvizināja Hariju un viņa sievu pie namdurvīm.

Ciematnicki steidzās viņus apmeklēt. Misis Praisa, kam piederēja lielākā māja un kas sevi uzskatīja par vietējās sabiedrības vadoni, izsūtīja ielūgumus uz viesībām «par godu jaunlaulātajai».

Pasākums bija grandiozs. Dažas dāmas īpaši šim notikumam par godu bija iegādājušās jaunus tērpus. Visi dega nepacietībā ieraudzīt teiksmaino būtni. Notikušais esot gluži kā pasakā.

Mis Hārmona, veselīga, svaigā gaisā norūdījusies vecmeita, spiezdamās cauri viesu pūlim, spēja izdvest tikai vienu vienīgu jautājumu. Mazā mis Brenta, kalsna, īdzīga vecmeita, aizgūtnēm sniedza kāroto informāciju.

—  Ak, mana dārgā, nu gluži apburoša. Tādas jaukas manieres. Un tik jauniņa! Patiešām uzmācas skaudība, redzot, ka ir kāds, kam ticis viss — izskats, nauda, audzināšana, — ārkārtīgi izcila, viņā nav nekā prasta… un dārgais Harijs tik ļoti iemīlējies.

—    Ak, — attrauca mis Hārmona, — tā jau sākumā mēdz būt.

Mis Brentas plānais deguns saprotoši ietrīcējās.

—    Ak, mana dārgā, vai tiešām tev liekas…

—     Mēs visas labi zinām, kāds ir Harijs, — atteica mis Hārmora.

—    Mēs zinām, kāds viņš bija! Bet tagad es ceru…

—    Nu, — mis Hārmona sacīja, — vīrieši nekad nemainās. Kas reiz bijis vieglprātīgs siržu lauzējs, tāds arī paliks. Es viņus pazīstu. y

—  Ak tu Kungs. Nabaga bērns! — Mis Brenta nu jau izskatījās diezgan apmierināta. — Jā, man šķiet, viņa vēl piedzīvos raizes ar Hariju. Kādam vajadzētu viņu brīdināt. Nez vai šī zina par to veco lietu?

is«

227

—     Tas būtu ārkārtīgi netaisni, ja viņa neko nezinātu un nonāktu neērtā situācijā, — turpināja mis Brenta. — Sevišķi, ja ciematā ir tikai viena aptieka.

Iepriekš minētā tabakas tirgotāja meita bija apprecējusies ar misteru Edžu, vietējo aptiekāru.

—           Būtu daudz piedienlgāk, ja misis Lakstona iepirktos pie Būtsiem Mačbenhcmā, — sacīja mis Brenta.

—          Ceru, ka Harijs Lakstons pats to viņai pateiks, — atteica mis Hārmona.

Abas dāmas zīmīgi saskatījās.

—          Bet es domāju, ka viņai tas, bez šaubām, jāzina, — mis Hārmona vēl piebilda.

* » »

—          Nezvēri! — Klarisa Veina aizkaitināta teica savam tēvocim doktoram Hcidokam. — Kādi šausmīgi nezvēri ir daži cilvēki!

Ārsts ziņkāri paraudzījās brāļameitā.

Viņa bija slaidi noaugusi, glīta, tumšmataina meitene, sirsnīga un impulsīva. Lielajās, brūnajās acīs liesmoja sašutums, kad viņa dusmīgi sacīja:

—    Visas šīs kaķes… viņas tenko… izsaka visādus mājienus.

—    Par Hariju Lakstonu?

—    Jā, par viņa sakaru ar tabakas tirgotāja meitu.

—          A, par to! — Ārsts paraustīja plecus. — Šāda veida sakari ir ļoti daudziem jauniem vīriešiem.

—          Protams. Taču tagad tā ir pagātne. Kāpēc gar to trīt mēles un pēc gadiem atkal vilkt dienas gaismā? Tā kā tādas maitu lijas!

—            Redzi, mīļā, tas tikai tev tā liekas. Bet šīm vecajām jaunkundzēm šeit ir tik maz, par ko runāt, tāpēc viņām rodas nosliece pārcilāt vecus skandālus. Taču es labprāt uzzinātu, kāpēc tas tevi tā uztrauc?

Klarisa viegli piesarkusi iekoda apakšlūpā. Viņa sacīja dīvaini apslāpētā balsī:

—           Viņi… viņi liekas tik laimīgi. Es runāju par Lakstoniem. Viņi ir jauni, mīl viens otru, un viss ir tik jauki. Nespēju paciest domu, ka to visu varētu samaitāt nejaukas tenkas un visādi pretīgi mājieni.

—    Hm, saprotu, — norūca ārsts.

Klarisa turpināja:

—   Harijs nupat kā ar mani runāja. Viņš ir tik laimīgs, dedzīgs un sajūsmināts, jā — sajūsmināts par to, ka piepildījis savas sirds vēlmi un no jauna uzcēlis Kingsdīnu. Viņš priecājas par to kā bērns. Un Harija sieva… nu, es nedomāju, ka viņa savā mūžā pazinusi kādas raizes. Viņai nekad nekā nav trūcis. Tu viņu redzēji? Kāda viņa izskatās?

Ārsts uzreiz neatbildēja. Citiem cilvēkiem Luīza Lakstona varēja kļūt par dadzi acī. Izlutināta, bagāta mantiniece. Bet ārstam, viņu redzot, bija atmiņā atausis sen dzirdētas dziesmiņas piedziedājums: «nabaga bagātā meitenīte».

Sīks, trausls augums, linbalti mati ciešās sprogās piekļāvās sejai, lielas, zilas, domīgas acis.

Luīza jutās mazliet sagurusi. Garā apsveicēju straume bija viņu nokausējusi. Viņa cerēja, ka drīz pienāks laiks atvadīties. Varbūt kuru katru brīdi Harijs viņai to pateiks. Jaunā sieva iesāņus paskatījās vīrā. Tāds slaidi noaudzis, platiem pleciem un tik bērnišķīgi līksms šajās briesmīgi garlaicīgajās viesībās.

Nabaga bagātā meitenīte…

* * *

—    Uff! — viņai izlauzās atvieglojuma nopūta.

Harijs pagriezās un uzjautrināts palūkojās sievā. Tobrīd viņi brauca mājup no viesībām.

Viņa sacīja:

—    Dārgais, cik briesmīgs vakars!

Harijs iesmējās.

—          Jā, diezgan šausmīgs. Neuztraucies, mīļumiņ! Tu jau zini, ka tas bija jādara, visas šīs vecās dāmas pazinušas mani, kad es vēl biju mazs zēns. Sarūgtinājums būtu milzīgs, ja viņām tiktu liegta iespēja tevi kārtīgi aplūkot.

Luīza saviebusies iejautājās:

—    Vai mums bieži ar viņām būs jātiekas?

—          Ko? Ak, nē taču. Vecās dāmas ieradīsies pieklājības vizītē, iepriekš atsūtot savas vizītkartes, tu dosies atbildes vizītēs un pēc tam varēsi to visu aizmirst. Tu ielūgsi tikai savus draugus vai darīsi ko citu, kas pašai labāk patiks.

Brīdi klusējusi, Luīza atkal ierunājās:

—    Vai šeit dzīvo arī kāds interesants cilvēks?

—    Jā gan. Piemēram, grāfa ģimene. Lai ari tev varbūt /iņi liksies drusku garlaicīgi. Galvenokārt interesējas par puķu sīpoliem, suņiem un zirgiem. Tu varēsi izjāt. Tev tas noteikti patiks. Eglintonā ir kāds zirgs, tev to vajadzētu apskatīt. Skaists lopiņš, lieliski apmācīts, bez niķiem, bet ar raksturu.

Auto palēnināja gaitu, pirms iegriezās pa Kingsdīnas vārtiem. Pēkšņi ceļa vidū izlēca grotesks stāvs. Harijs lādēdamies strauji sagrieza stūri un tikai par mata tiesu izvairījās no sadursmes. Dīvainā būtne, dūri kratīdama, kaut ko nokliedza viņiem pakaļ. Luīza saķēra Harija roku.

—    Kas bija tā… tā briesmīgā vecā sieva? Harija seja bija dusmās satumsusi.

—           Vecā Mcrgetroida. Abi ar vīru bija vecā nama uzraugi. Viņi šeit nodzīvoja gandrīz trīsdesmit gadus.

—    Kāpēc viņa tev draudēja ar dūri? Harijs piesarka.

—           Nu, viņai nepatīk, ka nojauca veco māju. Viņu, protams, atlaida. Vīrs jau divus gadus kā miris. Stāsta, ka pēc viņa nāves šī tā kā drusku sajukusi.

—          Vai viņa… vai viņa necieš badu? — Luīzas priekštats par dzīvi bija diezgan miglains un melodramatisks. Bagātība neļauj nonākt kontaktā ar reālo dzīvi.

Harijs bija sašutis.

—    Debesu tēvs! Kas tev nāk prātā, Luīza! — viņš iesaucās.

—    Protams, es viņai piešķīru pensiju, turklāt krietnu summiņu. Iekārtoju ari mājiņu.

—   Kāpēc tad viņa tā uztraucas? — Luīza izbrīnījusies pavaicāja. Harijs nepacietīgi sarauca uzacis.

—    Ak, kā lai es to zinu? Jukusi! Viņa mīlēja veco māju.

—    Bet tā taču bija galīgi sabrukusi, vai ne?

—          Kā tad, ka bija. Jumts tecēja un vairs nebija drošs. Tomēr, man šķiet, viņai tā bija mīļa. Vecā sieva tik ilgi tur nodzīvojusi. Ak, es nezinu! Manuprāt, veča ir jukusi.

—    Man liekas, viņa mūs nolādēja, — Luīza nomākta sacīja.

—    Ak, Harij, kaut tas nebūtu noticis!

* « «

Luīzai bija tāda sajūta, ka vecās, ļaunvēlīgās sievas pastāvīgā klātbūtne saindē viņas jauno māju.

Kad jaunā sieviete izbrauca ar automobili vai izjāja, kad devās pastaigā ar suņiem, vienmēr viņai uzglūnēja salīkušais stāvs. Nodriskātu cepuri pār pelēki sirmajām matu šķipsnām pārvilkusi, vecā sieva klusu purpināja nesakarīgus lāstus.

Pamazām Luīza noticēja Harijam, ka veča ir jukusi. Bet tāpēc viņai vieglāk nekļuva. Misis Mergctroida nekad netuvojās mājai, arī uz vardarbību nekādu tieksmi neizrādīja. Sakņupušais augums pastāvīgi rēgojās viņpus vārtiem. Policijā žēloties nebija nekādas jēgas, turklāt Harijs pret šādu rīcību juta nepatiku. Viņš sacīja, ka tas tikai izraisīšot ciematniekos līdzjūtību pret veceni. Vispār viņš to uzņēma daudz bezrūpīgāk nekā Luīza.

—   Neuztraucies, mīļumiņ, gan jau viņai reiz apniks šī muļķīgā lādēšanās.

—    Nē, Harij. Viņa… viņa mūs ienīst, es to jūtu! Viņa… viņa mums vēl ļaunu.

—   Nav taču nekāda ragana, dārgumiņ, lai gan pēc tādas droši vien izskatās. Neesi nu tik māņticīga.

Luīza klusēja. Kad nu pirmās iekārtošanās rūpes bija garām, viņa jutās savādi vientuļa, kā no laivas izmesta. Pieradusi pie Londonas un Rivjēras dzīves ritma, viņa nespēja izprast Anglijas laukus. Jaunajai sievietei nebija nekādas jēgas par dārzkopību, viņa prata vienīgi puķes sakārtot vāzēs. Arī suņi Luīžu diez kā nesaistīja. Kaimiņi, ar kuriem iznāca satikties, viņai krita uz nerviem. Vislabāk Luīzai patika izjāt, dažkārt kopā ar Hariju, citreiz, kad viņš bija aizņemts muižas darbos, vienai pašai. Viņa klejoja pa mežiem un norām, izbaudot Harija dāvātā zirga vieglo gaitu. Taču pat Princis Hals, pats jūtīgākais no zirgiem, sprauslāja un rāvās sāņus, kad savu saimnieci nesa garām ļaunvēlīgās večas sakņupušajam stāvam.

Kādu dienu Luīza saņēma drosmi. Viņa bija izgājusi pastaigāties. Tikusi garām misis Mergctroidai, izliekoties to neredzam, Luīza pēkšņi apsviedās un devās vecajai sievai tieši klāt. Aizelsusies viņa pavaicāja:

—    Kas ir? Kas noticis? Ko jūs vēlaties?

Vecā samirkšķināja acis. Viltīgo čigānietes seju ieskāva pelēcīgi sirmas matu šķipsnas, skatiens bija miglains un aizdomu pilns.

Veča ierunājās gaudulīgā, tomēr draudīgā balsī:

—    Ko es gribu, jūs prasāt? Patiešām, ko! To, kas man ir atņemts. Kas mani izdzina no Kingsdīnas? Es tur biju nodzīvojusi visus savus meitenes un sievas gadus. Gandrīz četrdesmit gadus! Ļauns darbs — šī manis padzīšana, un jums abiem tas nesīs briesmīgu nelaimi!

—          Bet jūs taču dabūjāt vietā jauku mājiņu un… — ierunājās Luīza un apklusa.

Veča, rokas gaisā pametusi, ieķērcās:

—          Kāds man no tās mājas labums! Es gribu atpakaļ savas mājas, savu pavardu, pie kura esmu sēdējusi visus šos gadus. Un jums abiem, es saku, nebūs laimes jūsu jaunajā, smukajā mājā. Pār jūsu galvu nāks melnas bēdas! Bēdas, nāve un mans lāsts. Lai tavs smukais ģīmis sapūst!

Luīza pagriezās un, garajā kleitā pīdamās, metās bēgt. Viņa domāja: «Man jātiek no šejienes projām! Mums jāpārdod māja! Jābrauc projām.»

Tajā brīdī šāds atrisinājums likās tik vienkāršs. Bet viņu satrieca Harija galīgā neizpratne. Viņš iesaucās:

—          Aizbraukt? Pārdot māju? Vienas trakas vecenes dēļ? Tu esi zaudējusi prātu.

—          Nē, neesmu vis. Viņa… viņa mani biedē. Es jūtu, kaut kas atgadīsies.

—         Atstāj misis Mergetroidu manā ziņā, — Harijs drūmi sacīja. — Es viņu nomierināšu.

« * *

Klarisa Veina sadraudzējās ar jauno misLs Lakstoni. Abas bija viena vecuma, lai arī atšķīrās gan pēc rakstura, gan pēc auguma. Draudzība ar Klarisu iedvesa Luīzai drošības sajūtu. Klarisa bija tik patstāvīga, tik pārliecināta par sevi. Luīza pastāstīja par Mergetroidu un viņas lādēšanos, bet Klarisa domāja, ka tas ir drīzāk kaitinoši nekā bīstami.

—    Muļķīgi, — viņa teica, — Un patiešām ļoti nepatīkami.

—           Zini, Klarisa, man… man dažreiz uznāk tādas bailes, ka vai sirds lec pa muti laukā.

—          Nieki, neļauj tik muļķīgajai večai bojāt tev nervus. Viņai tas drīz apniks.

Luīza kādu bridi klusēja.

—    Kas tad nu atkal? — Klarisa gribēja zināt.

Vēl pēc mirkļa Luīzas atbilde izlauzās ar joni.

—           Es ienīstu šo vietu! Man te nepatīk. Šī māja un meži ap to, un biedējošais klusums naktīs, un pūču rēgainā klaigāšana. Ak, tad vēl cilvēki un viss pārējais.

—    Cilvēki? Kādi cilvēki?

—    Ciematnicki. Šīs glūnīgās, vecās tenku vāceles.

—    Ko viņas stāsta? — skarbi ievaicājās Klarisa.

—          Es nezinu. Neko īpašu. Taču visām ir nejauka mēle. Kad ar viņām sarunājos, rodas tāds iespaids, ka nevienam cilvēkam nedrīkst uzticēties, itin nevienam.

—           Nedomā par viņām, — Klarisa stingri noteica. — Viņām nav cita darba kā tenkot. Un lielāko tiesu savu pļāpu viņas pašas izdomā.

—           Kaut mēs nebūtu šurp braukuši! — atteica Luīza. Tad viņas balss atmaiga. — Bet Harijs šo vietu dievina.

«Cik ļoti viņa mīl Hariju,» Klarisa nodomāja, tad strupi sacīja:

—    Man tagad ir laiks iet.

—    Es likšu tevi aizvest mājās ar auto. Nāc drīz atkal ciemos. Klarisa pamāja ar galvu. Jaunās draudzenes apciemojums

Luīžu nomierināja. Harijs bija priecīgs, ka sieva kļuvusi daudz jautrāka un mundrāka, un mudināja viņu, lai uzaicina Klarisu paviesoties biežāk. Tad kādu dienu viņš paziņoja:

—    Labas ziņas, mīļumiņ.

—    Ai, kādas?

—          Es nokārtoju visu ar Mergetroidu. Viņai ir dēls Amerikā. Sarunāju, ka viņa varēs braukt pie dēla. Es samaksāšu ceļa izdevumus.

—           Ai, Harij! Cik jauki! Tā vien šķiet, ka Kingsdīna man tomēr iepatiksies.

—    Iepatiksies? Bet tā taču ir pati brīnišķīgākā vieta pasaulē. Luīza viegli notrīsēja. Viņa tik viegli nevarēja atbrīvoties no

māņticīgajām bailēm.

» * *

Ja arī Sentmerimīdas dāmas bija cerējušas, ka viņām tiks tas prieks izklāstīt jaunlaulātajai tās vīra pagātni, tomēr pats Harijs

viņām šo baudu liedza.

>

Mis Hārmona un Klarisa Veina abas iepirkās mistera Edža aptiekā, viena — pretkožu bumbiņas, otra — boraku, kad ienāca Harijs Lakstons ar sievu. Sasveicinājies ar abām dāmām, viņš pievērsās letei un prasīja zobu suku, bet pusvārdā negaidīti aprāvās un sirsnīgi iesaucās:

—    Skat, skat, ko es redzu? Tā taču Bella!

Misis Edža, no dzīvojamām telpām iesteigusies veikalā, lai apkalpotu pircējus, atbildēja viņam ar sirsnīgu smaidu, atklājot baltu, veselīgu zobu rindu. Kādreiz glītā tumšmatainā meitene vēl tagad bija diezgan izskatīga sieviete, lai gan kļuvusi apaļīgāka un sejā parādījušies skarbāki vaibsti, taču lielajās, brūnajās acīs vīdēja sirsnība, kad viņa atbildēja:

—           Bella gan, mister Harij. Priecājos, jūs atkal redzot pēc visiem šiem ilgajiem gadiem.

Harijs pagriezās pret sievu:

—           Bella ir mana sena mīlestība. Biju iemīlējies līdz ausīm, vai ne, Bella?

—    Tā jau bija gan, — atteica misis Edža.

Luīza iesmējās un sacīja:

—            Mans vīrs ļoti priecājas, atkal satiekot visus savus vecos draugus.

—           Ak, mēs neesam jūs aizmirsuši, mister Harij, — sacīja misis Edža. — Viss liekas tik jauki kā pasakā — jūsu laulība un jaunais nams, ko uzcēlāt vecā Kingsdīnas grausta vietā.

—           Tev ir tik brīnišķīgi ziedošs izskats, — Harijs izteica komplimentu.

Misis Edža, atkal iesmējusies, atbildēja, ka viņai klājoties lieliski un vai tad zobu suku viņam vairs nevajagot.

Klarisa, pamanījusi mis Hārmonas sejā dziļu vilšanos, sajūsmināta pie sevis noteica: «Labi darīts, Harij! Nu tu esi izsitis viņām ieročus no rokām.»

* * *

—           Ko nozīmē visas tās pasakas par veco Mergetroidu? — doktors Hcidoks strupi pavaicāja brāļameitai. — Viņa mētājoties pa Kingsdīnu, kratot dūri un lamājot jauno varu?

—          Tās nav nekādas pasakas. Tā patiešām ir. Luīza ir gauži satraukusies.

—    Saki, lai neuztraucas — kad Mcrgetroidi bija namuzraugi, viņi visu laiku izrādīja neapmierinātību ar šo vietu un palika tur tikai tāpēc, ka Mergetroids dzēra un nevarēja nekur citur dabūt darbu.

—    Es viņai to pateikšu, — šaubīdamās apsolīja Klarisa,

—     bet nedomāju, ka Luīza tam ticēs. Vccā sieva ķērc no niknuma.

—          To es nevaru saprast. Harijs viņai vienmēr patika, kad vēl bija mazs puika.

—    Ak, nu viņi drīz tiks no večas vaļā, — attrauca Klarisa.

—    Harijs viņai samaksās ceļu uz Ameriku.

Trīs dienas vēlāk zirgs Luīžu izsvieda no segliem, un viņa nositās.

Divi vīrieši, kas brauca maiznieka furgonā, bija nelaimes aculiecinieki. Viņi redzējuši, kā Luīza izjājusi pa vārtiem, kā vccā sieva izlēkusi ceļa vidū, vicinājusi rokas un kliegusi, zirgs satrūcies, cirties sāņus un tad aizauļojis pa ceļu, pārmezdams Luīžu Lakstoni sev pār galvu.

Viens no viriešiem palicis neziņā stāvot pie Luīzas nekustīgā auguma, bet otrs skrējis uz savrupmāju pēc palīdzības.

Harijs Lakstons bailēs izķēmotu seju izbrāzās no mājas. Viņi izcēla furgona durvis un, uzlikuši uz tām Luīžu, ienesa viņu iekšā. Pirms paspēja ierasties ārsts, Luīza nomira, nenākusi pie samaņas.

(Doktora Hcidoka manuskripta beigas)

* * *

Nākamaja dienā, ieradies vizītē pie mis Mārplas, doktors Heidoks ar prieku konstatēja, ka vecās dāmas vaigos parādījies sārtums un viņa neapšaubāmi ir daudz mundrāka.

—    Nu, — viņš jautāja, — kāds būs spriedums?

—          Kur tad ir tā problēma, doktor Hcidok? — mis Mārpla atbildēja ar pretjautājumu.

—   Ak, mīļā kundze, vai tad man jums jāstāsta?

—           Manuprāt, — sacīja mis Mārpla, — namuzrauga atraitne izturējās ļoti savādi. Kāds varēja būt iemesls šādai dīvainai uzvedībai? Cilvēki patiešām pārdzīvo, kad viņus padzen no dzimtajām mājām. Taču tā nebija viņas dzimtā māja. Patiesībā viņa aizvien bija žēlojusies un gremzusies, kamēr tur dzīvoja. Šī lieta tiešām nav tīra. Starp citu, kas ar viņu notika?

—   Aizlaidās uz Liverpūli. Nelaimes gadījums viņu pārbiedējis. Droši vien gaidīs tur kuģi.

—     Kādam tas ir ļoti izdevīgi, — domīgi noteica mis Mārpla. — Jā, manuprāt, namuzraudz.es dīvaino uzvedību var pavisam viegli izskaidrot. Uzpirkta, vai ne?

—    Tad tāds ir jūsu atrisinājums?

—     Ja tā nebija viņai raksturīga uzvedība, tad vccā sieviete di oši vien, kā mēdz sacīt, spēlēja teātri un kāds viņai par to ir labi samaksājis.

—    Un jūs zināt, kas ir šis kāds?

—       Domāju, ka zinu gan. Atkal iejaukta nauda. Esmu novērojusi, ka džentlmeņiem allaž patīk viena un tā paša tipa sievietes.

—    Nu es lāgā nesaprotu.

—        Nē, nē, viss saskan. Harijs Lakstons jūsmoja par tumšmataino, dzīvespriecīgo Bellu Edžu. Jūsu brāļameita Klarisa ir viņai līdzīga. Bet nabaga mazā sieviņa bija gluži citāda — gaišmataina un bikla — nepavisam ne viņa gaumē. Tātad viņš to būs apprecējis naudas dēļ. Un naudas dēļ arī nogalināja.

—    Jūs teicāt «nogalināja»?

—     Jā, liekas, viņš ir tāda tipa cilvēks. Tīkams sievietēm un gluži bez sirdsapziņas. Domāju, Harijs gribēja paturēt sievas naudu un apprecēt jūsu krustmeitu. Var jau būt, ka viņš redzēts sarunājamies ar misis Bellu. Bet neticu, ka tā viņu vēl saista. Lai gan uzdrošinos apgalvot, ka viņš lika tai nabaga sievietei manīt tieši pretējo, tikai sev zināmu iemeslu pēc. Man tā šķiet, ka Harijs drīz vien viņu aptina ap pirkstu.

—    Kā īsti, pēc jūsu domām, viņš nogalināja savu sievu?

Mis Mārpla ar zilajām acīm sapņaini raudzījās kaut kur tālumā.

—     Laiks bija ļoti labi aprēķināts, — vecā dāma sacīja, — lai maiznieka furgons tur atrastos īstajā brīdī. Viņi varēja ieraudzīt veco Mergetroidu un nodomāt, ka zirgs satrūcies no tās. Bet man gan vairāk šķiet, ka tas būs gaisa šautenes vai drīzāk «kaķenes» šāviens, — zēna gados Harijs ar to mācēja labi rīkoties. Jā, tieši tajā brīdī, kad zirgs izrikšoja pa vārtiem. Lopiņš, protams, metās auļos, un misis Lakstona tika nosviesta zemē.

Pieri domīgi saraukusi, mis Mārpla kādu brīdi klusēja, tad turpināja:

—     Kritiens varēja Luīžu nogalināt. Taču uz to vien viņš nevarēja paļauties. Harijs acīmredzot ir cilvēks, kas visu rūpīgi izplāno un neko neatstāj nejaušībai. Galu galā misis Edža varēja bez vīra ziņas pagādāt viņam kaut ko piemērotu. Kā cita dēļ Harijs būtu pievērsis viņai uzmanību? Jā, manuprāt, viņam pie rokas ir bijusi kāda iedarbīga inde, ko iedot sievai pirms jūsu ierašanās. Galu galā, ja sieviete nokrīt no zirga, ir smagi ievainota un pēc tam nomirst, nenākusi pie samaņas, — vai tad ārstam tas var izraisīt kādas aizdomas? Viņš to izskaidrotu ar šoku vai kaut ko tamlīdzīgu.

Doktors Heidoks piekrizdams pamāja ar galvu.

—    Kāpēc jums radās aizdomas? — pavaicāja mis Mārpla.

—    Tas no manis neprasīja sevišķu gudrību, — atteica ārsts. — Ir tāds gluži banāls visiem zināms fakts, — slepkava ir tik pārliecināts par savu viltību, ka piemirst ievērot piesardzību. Tai brīdī, kad sacīju mierinājuma vārdus satriektajam vīram — man bija ļoti žēl nabaga zeļļa —, šis metās uz sofas, lai nospēlētu beigu ainu, un no kabatas viņam izkrita šļirce. Viņš to paķēra un izskatījās tik pārbijies, ka es sāku prātot. Harijs Lakstons zāles nelietoja. Viņam bija lieliska veselība. Kam viņam vajadzīga šļirce? Drošības labad izdarīju autopsiju un atklāju strofantīnu. Pārējais vairs nebija grūti. Lakstona mājās atrada strofantīnu, un Bella Edža, policijā nopratināta, atzinās, ka viņam to sagādājusi. Beigās atzinās arī vccā misis Mcrgetroida, — Harijs viņai licis nospēlēt to triku ar nolādēšanu.

—    Vai jūsu brāļameita tam tika pāri?

—    Jā, puisis viņai patika, bet tas nebija aizgājis pārāk tālu.

Ārsts paņēma manuskriptu.

—   Visu atzinību jums, mis Mārpla, un man pašam ari — par labajām zālēm. Jūs atkal izskatāties tikpat žirgta kā senāk.

Džonija Veiverlija piedzīvojumi

—    Jūs taču saprotat mātes jūtas, — jau vismaz sesto reizi atkārtoja misis Veiverlija. Viņa lūdzošām acīm raudzījās uz Puaro. Mans mazais draugs, kā vienmēr pati līdzjūtība pret izmisušu māti, uzmundrinošiem žestiem pauda izpratni.

—    Jā, jā. Es jūs pilnīgi saprotu. Uzticieties Puaro tētiņam!

—    Policija… — iesāka misters Veiverlijs.

—    Negribu ielaisties nekādās darīšanās ar policiju. — Sieva ar vienu vēzienu aiztrauca viņa iejaukšanos sarunā. — Mēs viņiem uzticējāmies, bet paraugietics, kas no tā iznācis! Esmu tik daudz dzirdējusi par monsieur Puaro un brīnišķīgajiem darbiem, ko viņš paveicis. Es jūtu, ka viņš noteikti spēs palīdzēt arī mums. Mātes jūtas…

Puaro ar daiļrunīgu žestu žigli apturēja jaunu mātes jūtu izvirdumu. Nebija šaubu, ka misis Veiverlijas bēdas ir neviltotas, bet tās dīvaini nesaderējās ar viņas skarbajiem, viltīgajiem sejas vaibstiem. Kad es vēlāk uzzināju, ka viņa ir slavena Birmingemas tēraudrūpnieka meita — šis vīrs bija izsities līdz pašreizējam augstajam stāvoklim, sākot kā vienkāršs kantora zēns —, sapratu, ka viņa mantojusi daudzas sava tēva īpašības.

Misters Veiverlijs bija dzīvespriecīgs, ziedošs liela auguma vīrs. Viņš stāvēja, kājas plaši iepletis, un atgādināja tipisku lauku muižnieku.

—     Jums par šo notikumu droši vien jau viss ir zināms, monsieur Puaro? — viņš sacīja.

Jautājums bija gluži lieks, jo laikraksti pēdējās dienās bija pilni ar ziņojumiem par mazā Džonija Veiverlija sensacionālo nolaupīšanu. Trīs gadus vecais puisēns bija Markusa Veiverlija, Veiverlijkortas eskvaira, vienīgais dēls un mantinieks. Šī bija viena no senākajām ģimenēm Anglijā.

—     Protams, man ir zināmi galvenie fakti, monsieur, tomēr pazemīgi lūdzu, izstāstiet visu vēlreiz, neizlaižot nevienu sīkumu.

—     Nu tā. Man liekas, viss sākās pirms desmit dienām, kad es saņēmu to neģēlīgo anonīmo vēstuli, no kuras ne velna nesapratu. Rakstītājs bezgala nekaunīgi pieprasīja no manis divdesmit piecus tūkstošus mārciņu, monsieur Puaro! Ja es šo prasību neizpildīšot, viņš draudēja nolaupīt Džoniju. Protams, daudz negudrodams, es ielidināju lapeli papīrgrozā. Nodomāju, ka tas ir stulbs joks. Piecas dienas vēlāk pienāca vēl viena vēstule: «Ja nemaksāsiet, jūsu dēls tiks divdesmit devītajā datumā nolaupīts. Tas bija divdesmit septītajā. Ada bija norūpējusies, bet es nespēju sevi piespiest, lai uztvertu šos draudus nopietni. Velns parāvis, mēs taču atrodamies Anglijā! Neviens te neklaiņo apkārt, zagdams bērnus un pieprasīdams izpirkšanas maksu.

—    Protams, tā nav ikdienišķa parādība, — piekrita Puaro. — Turpiniet, lūdzu, monsieur\

—    Tātad Ada nelikās mierā, un es, juzdamies diezgan muļķīgi, cēlu šo lietu priekšā Skotlendjardam. Šķiet, arī viņi neuztvēra to pārāk nopietni un sliecās piekrist manam viedoklim, ka tas viss ir muļķīgs joks. Divdesmit astotajā es saņēmu vēl vienu vēstuli: «Jūs neesat samaksājis. Jūsu dēls tiks nolaupīts divdesmit devītajā, divpadsmitos dienā. Viņa atgūšana nu jau jums maksās piecdesmit tūkstošus mārciņu.» Es atkal devos uz Skotlendjardu. Šoreiz mans paziņojums atstāja uz viņiem lielāku iespaidu. Viņi sliecās domāt, ka vēstules rakstījis kāds nenormālais, un ka nolaupīšanas mēģinājums norādītajā stundā varētu patiešām notikt. Viņi man apsolīja, ka tiks veikti visi nepieciešamie drošības pasākumi. Inspektors Makneils ar pietiekami lielu policistu vienību ieradīšoties nākamajā rītā Veiverlijā un uzņemšoties mājas apsardzību.

Es devos mājup ar daudz vieglāku sirdi. Taču mēs jau sākām justies kā aplenkuma stāvoklī. Pavēlēju nepieņemt nevienu svešinieku, un neviens nedrīkstēja iziet no mājas. Vakars pagāja bez sevišķiem starpgadījumiem, bet nākamajā rītā mana sieva nopietni saslima. Noraizējies par viņas veselības stāvokli, es aizsūtīju pēc doktora Deikersa. Slimības simptomi viņu mulsināja. Lai gan ārsts neuzdrošinājās skaļi izteikt pieņēmumu, ka mana sieva ir saindēta, tomēr sapratu, ka tieši to viņš domā. Ārsts apgalvoja, ka briesmas vairs nedraudot un pēc pāris dienām viņa varēšot atstāt gultu. Atgriezies savā istabā, es sev par pārsteigumu un izbailēm atradu pie spilvena piespraustu zīmīti. Rokraksts bija tas pats, kas iepriekšējās vēstulēs, tur bija tikai viens vārds: «Divpadsmitos!» Jāatzīst, monsieur Puaro, tad es kļuvu vai traks aiz dusmām. Tātad šajā lietā iepīts kāds no mājas ļaudīm — kāds kalpotājs. Uzsaucu visus augšā un krietni izpurināju. Tomēr nespēju no viņiem neko izspiest. Mis Kolinsa, manas sievas laika kavētāja, pastāstīja, ka redzējusi Džonija aukli todien agri no rīta aizlavāmies pa piebraucamo ceļu. Nostādīta fakta priekšā, viņa atzinās. Pametusi puisēnu bērnu meitas gādībā, viņa izzagusies no mājas, lai satiktos ar savu draugu — ar vīrieti! Ir nu gan jauki! Viņa liedzās, ka būtu piespraudusi to zīmīti pie spilvena. Nezinu, varbūt viņa teica taisnību. Taču es sapratu, ka nedrīkstu uzņemties risku un pieļaut iespēju, ka bērna personiskā aukle iejaukta šajā sazvērestībā. Viens no kalpotājiem noteikti bija iejaukts, par to man šaubas neradās. Galu galā es zaudēju savaldību un patriecu visu bandu — aukli un pārējos. Devu viņiem stundu laika, lai sakravā lādes un pazūd.

Mistera Veiverlija jau tā sarkanā seja kļuva par dažiem toņiem tumšāka, viņam vēlreiz pārdzīvojot taisnīgās dusmas.

—   Vai tas nebija ma/liet neapdomīgi, monsieur? — ieminējās Puaro. — Pilnīgi iespējams, ka, pašam nezinot, esat gājis ienaidnieka pavadā.

Misters Veiverlijs skatījās viņā platām acīm.

—   Es tā vis nedomāju. Patriekt visu to kompāniju — tā bija mana ideja. Es telegrafēju uz Londonu, lai atsūta man citus kalpotājus, jau tai pašā vakarā. Kamēr tie ieradīsies, manā mājā uzturēsies tikai tie cilvēki, kam var uzticēties, — manas sievas sekretāre, misis Kolinsa un sulainis Tredvels, kas man kalpojis kopš zēna gadiem.

—    Un šī mis Kolinsa? Cik ilgi viņa ir jūsu mājā?

—   Tikai gadu, — paskaidroja misis Veiverlija. — Viņa man ir ļoti noderīga gan kā sekretāre, laika kavētāja un nenovērtējama saimniecības vadītāja.

—    Un aukle?

—   Viņa pie manis strādāja sešus mēnešus. Atnāca ar labām atsauksmēm no iepriekšējām saimniecēm, tomēr viņa nekad man nav sevišķi patikusi, lai gan Džonijs bija viņai diezgan stipri pieķēries.

—   Taču, kā es saprotu, viņa jau bija atstājusi māju, kad notika šī katastrofa? Varbūt jūs būtu tik laipns un turpinātu, monsieur Veivcrlij.

Misters Veiverlijs atsāka stāstījumu:

—     Inspektors Makncils ieradās ap pusvienpadsmitiem, kad kalpotāji jau bija prom. Viņš paziņoja, ka ir apmierināts ar mājas iekšējo iekārtojumu. Inspektors pavēlēja saviem vīriem ieņemt posteņus dažādās parka vietās un apsargāt pieeju mājai. Viņš apgalvoja, — ja tikai viss neesot ļauns joks, tad mans noslēpumainais korespondents noteikti tikšot sagūstīts.

Džonijs visu laiku palika pie manis, un mēs kopā ar inspektoru iegājām telpā, ko dēvējam par apspriežu istabu. Inspektors aizslēdza durvis. Tur stāv tāds liels, vecmodīgs pulkstenis. Nekaunos atzīties, ka tad, kad pulksteņa rādītāji tuvojās divpadsmitiem, es kļuvu nervozs kā vecs runcis. Atskanēja dūcošs troksnis, un pulkstenis sāka sist divpadsmit. Es cieši piekļāvu Džoniju, man bija tāda sajūta, ka uzbrucējs var nokrist no debesīm. Atskanēja pēdējais sitiens, un reizē ar to ārā sākās liels tracis — bija dzirdami kliedzieni un skrejošu soļu dipoņa. Inspektors atrāva vaļā logu, un tūlīt pie tā pieskrēja konstebls.

«Viņš mums ir rokā,» policists aizelsies ziņoja. «Lavījās šurp pa krūmiem. Viņam ir līdzi viss iemidzināšanai nepieciešamais.»

Mēs izsteidzāmies uz terases, kur divi konstebli turēja sagrābtu tipu ar noziedznieka ģīmi, ģērbušos apdriskātās drānās, — tas visādi locījās un grozījās, velti pūlēdamies izrauties. Viens no policistiem pastiepa roku ar atrisušu sainīti, ko viņi bija atņēmuši gūsteknim. Tajā bija ietīts vates kušķis un pudelīte ar hloroformu. To redzot, man asinis dzīslās sāka vārīties. Tur bija arī man adresēta zīmīte: «Vajadzēja gan samaksāt. Tagad jūsu dēla izpirkšanas maksa ir piecdesmit tūkstoši mārciņu. Par spīti visiem jūsu piesardzības soļiem, viņš ir nolaupīts divdesmit devītajā datumā, divpadsmitos dienā, kā jau es jūs brīdināju.»

Es atvieglots sāku smieties, bet tieši tajā brīdī izdzirdēju kliedzienu un motora rūkoņu. Pagriezu galvu. Pa ceļu dienvidu vārtu virzienā trakā ātrumā joņoja zema, pelēka automašīna. Kliedzējs bija vīrs pie stūres, bet ne jau tas lika man sastingt šausmās. Manam skatienam pavīdēja Džonija linbaltās cirtas. Bērns atradās automašīnā līdzās šoferim.

Inspektors skaļi nolādējās. «Bērns vēl pirms minūtes bija kopā ar mums,» viņš iekliedzās. Inspektors ātri pārlaida mums skatienu. Mēs bijām tur visi trīs — es, Tredvels, mis Kolinsa. «Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Džoniju, mister Vciverlij?» viņš man vaicāja. Es mēģināju atsaukt atmiņā, kā viss norisinājies. Līdzko konstebls mūs pasauca, es kopā ar inspektoru izskrēju no istabas, galīgi aizmirsdams Džoniju. Un tad nodunēja skaņa, kas lika mums visiem satrūkties, — ciema baznīcas torni zvanīja pulkstenis. Inspektors izrāva no kabatas pulksteni. Tas rādīja tieši divpadsmit. Kā sarunājuši metāmies uz apspriežu istabu, tur lielais pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri divpadsmitiem. Kāds bija to tīšām sagrozījis, jo šis pulkstenis nekad nebija nedz steidzies, nedz atpalicis. Precīzs kā hronometrs.

Misters Veiverlijs apklusa. Puaro, savā nodabā smaidīdams, izlīdzināja mazu paklājiņu, ko satrauktais tēvs bija sarāvis greizi.

—       Maza jauka problēmiņa, mīklaina un apburoša, — nomurmināja Puaro. — Es ar prieku uzņemšos jūsu lietas izmeklēšanu. Tā patiesi izplānota ā merveille. [9]

Misis Veiverlija veltīja viņam pārmetošu mirkli.

—    Mans puisēns! — viņa ievaimanājās.

Puaro steidzīgi savilka seju piedienīgā grimasē un atkal izskatījās kā pati līdzjūtība.

—    Jūsu dēlam nekas nedraud, kundze, viņam nekas ļauns nav nodarīts. Galvoju, ka šie nelieši par viņu rūpēsies kā vien spēdami. Vai tad zēns viņiem nav tas pats, kas… tītars… nē… zoss… kas dēj zelta olas.

—   Mister Puaro, esmu pārliecināta, ka vienīgais, ko mēs šai situācijā varam darīt, ir samaksāt. Sākumā es biju pilnīgi pret to… bet tagad! Mātes jūtas…

—    Bet mēs taču neļaujam monsieur turpināt viņa stāstu! — steidzīgi iesaucās Puaro.

—    Man šķiet, ka tālākais jums ir labi zināms no avīzēm, — sacīja misters Veiverlijs. — Protams, inspektors Makneils tūlīt pa telefonu deva pavēles. Automašīnas un vīrieša apraksts tika izsūtīti uz visām pusēm, un sākumā šķita, ka viss beigsies labi. Auto ar vīrieti un mazu zēnu, kuru pazīmes saskanēja ar aprakstu, bija izbraucis cauri vairākiem ciematiem un, visticamāk, traucās Londonas virzienā. Kādā vietā viņi bija apstājušies un cilvēki ievērojuši, ka bērns raud un neapšaubāmi baidās no sava ceļabiedra. Kad inspektors Makneils paziņoja, ka automobilis ar vīrieti un bērnu aizturēti, es no pēkšņā nervu atslābuma gandrīz vai zaudēju prātu. Kas notika pēc tam, to jūs jau zināt. Puisēns nebija Džonijs, bet vīrietis bija kāds kaismīgs autobraucējs, kam patīk bērni. Edcnsvelā, ciematā piecpadsmit jūdzes no šejienes, viņš bija paņēmis automašīnā mazu puišeli pavizināt. Varam pateikties policijas pārgudrībai, ka visas pēdas nozaudētas. Ja viņi tik neatlaidīgi nebūtu dzinušies pakaļ sazin kādam automobilim, zēns jau sen būtu atrasts.

—  Saņemieties, monsieur! Policijas spēkos ir drosmīgi un gudri vīri. Viņu kļūda visai saprotama. Bet plāns kopumā izstrādāts ļoti viltīgi. Kas attiecas uz to klaidoni dārzā, viņš pilnīgi visu noliedz. Apgalvo, ka sainītis un zīmīte viņam iedoti nogādāšanai Veivcrlijkortā. Vīrs, kas šīs lietas iedevis, esot samaksājis desmit šiliņus un apsolījis vēl desmit, ja viņš nogādās sainīti tieši bez desmit divpadsmitos. Tika ieteikts tuvoties mājai no parka puses un pieklauvēt pie sāndurvīm.

—    Es neticu nevienam vārdam! — kaismīgi iesaucās misis Veiverlija. — Tie ir vieni vienīgi meli.

—  En včritč* tas patiešām ir diezgan nepārliecinošs stāsts, — domīgi sacīja Puaro. — Bet policijai līdz šim nav izdevies to atspēkot. Sapratu, ka aizturētais ir izvirzījis kādu apsūdzību.

Puaro jautājoši palūkojās misterā Veiverlijā. Tas atkal pietvīka sarkans.

—   Tam zellim pietika nekaunības apgalvot, ka viņš Tredvclā pazinis to vīru, kas iedevis sainīti. «Tas vecis tikai nodzinis ūsas.» Iedomājieties — Tredvels, kas šai muižā piedzimis!

Lauku džentlmeņa sašutums izraisīja Puaro vieglu smaidu.

—    Tomēr ari jūs pats par līdzdalībnieku noziegumā turējāt aizdomās kādu no mājas kalpotājiem.

—    Jā, bet ne jau Tredvclu.

—   Un ko jūs par to sakāt, kundze? — Puaro pēkšņi pievērsās misis Veiverlijai.

—   Tas nekādā ziņā nevarēja būt Tredvels, kas tam klaidonim nodevis sainīti ar vēstuli, — ja viņam kāds vispār ir ko devis, —

es vismaz tam neticu. Viņš apgalvo, ka sainīti saņēmis desmitos. Pulksten desmitos Tredvels kopā ar manu vīru bija smēķēšanas istabā.

—         Vai, jūs, monsieur, paguvāt saskatīt tā vīra seju automobilī? Vai viņš kaut mazliet izskatījās līdzīgs Tredvelam?

—    Auto bija pārāk tālu, lai saskatītu seju.

—    Varbūt jums ir zināms, vai Tredvelam nav brālis?

—    Viņam bija vairāki brāļi, bet tie visi ir miruši. Pēdējais no

viņiem krita karā.

»

—           Man nav īsti skaidrs, kāds ir Veiverlijkortas plānojums. Automašīna drāzās dienvidu vārtu virzienā. Vai ir vēl kāds

iebraucamais ceļš?

»

—         Jā, mēs tos saucam par austrumu vārtiem, un tie ir redzami no mājas otras puses.

—   Savādi, ka neviens nav redzējis automobili iebraucam parkā.

—           Ir vēl kāds ceļš, kas ved tieši uz nelielu baznīcinu, un caurbraucēji to bieži izmanto. Noziedznieks droši vien izvēlējies ērtu vietiņu un, kad sākās jezga, piebraucis pie mājas, izmantojot vispārējo sajukumu.

—          Ja tikai viņš neatradās pašā mājā, — prātoja Puaro. — Vai šeit ir kāda vieta, kur viņš būtu varējis paslēpties?

—          Pirms tam mēs māju patiešām kārtīgi nepārmeklējām. Tas likās gluži lieki. Viņš gan varēja paslēpties mājā, bet jājautā — kas viņu ielaida?

—           Nonāksim arī pie tā. Rīkosimies secīgi — tiksim galā ar vienu jautājumu, tad ķersimies klāt nākamam. Vai namā nav kāda īpaša paslēptuve? Veiverlijkorta ir sena celtne, tādās mēdz būt telpa, ko sauc par mācītāja kambari.

—           Mans Dievs, tāds patiešām mājā ir. Tur var nokļūt pa slepenām durvīm vienā no vestibila paneļiem.

—    Vai blakus apspriežu istabai?

—    Tieši blakus tās durvīm.

—    Voilā!

—    Bet neviens cits kā es un sieva nezina, ka tāda telpa ir.

—    Tredvels?

—    Nu, viņš droši vien kaut ko par to ir dzirdējis.

—    Mis Kolinsa?

—    Nekad neesmu viņai par to ieminējies. Puaro kādu brīdi pārdomāja dzirdēto.

—      Labi, monsieur. Mans nākamais solis ir doties uz Veiverlijkortu. Ja es ieradīšos šopēcpusdicn, tas jūs neapgrūtinās?

—   Lūdzu, monsieur Puaro, brauciet, cik drīz vien iespējams! — skaļi iesaucās misis Veiverlija. — Lūdzu, izlasiet šo vēlreiz.

Viņa iespieda detektīvam rokās pēdējo ienaidnieka vēstījumu, kas bija sasniedzis Veiverliju tikai tai rītā un licis viņai trakā steigā uzmeklēt Puaro. Vēstulē bija dotas skaidras un labi pārdomātas instrukcijas, kā nodot naudu, un izteikti draudi zēna dzīvībai, ja viņi ķertos pie nodevības. Varēja skaidri redzēt, kā misis Veivcrlijas dvēselē cīnās mīlestība uz naudu ar tik dabiskajām mātes jūtām, kas galu galā guva virsroku.

Puaro aizturēja misis Veiverliju vēl kādu brīdi pēc tam, kad vīrs bija atstājis istabu.

—     Kundze, lūdzu, sakiet man taisnību, — vai jūs, tāpat kā jūsu vīrs, pilnīgi uzticaties Tredvelam?

—     Man nekas pret viņu nav, monsieur Puaro, es nevaru iedomāties, kā viņš varētu būt saistīts ar šo notikumu, taču… patikt viņš nekad man nav paticis.

—     Vēl kas, kundze, — vai jūs man neiedotu bērnaukles adresi?

—    149, Nederolrouda, Hamcrsmita. Jūs taču neiedomājaties…

—   Es nekad neko neiedomājos. Tikai lieku strādāt mazajām, pelēkajām šūniņām. Un dažreiz, tikai dažreiz, man rodas kāda maza idejiņa.

Kad durvis aiz misis Veivcrlijas bija aizvērušās, Puaro man sacīja:

—   Izrādās, ka Tredvels kundzei nekad nav paticis. Tas liekas interesanti, vai ne, Heistings?

Es neļāvu sevi ievilkt diskusijā. Puaro bija tik daudz reižu mani piešmaucis, ka biju kļuvis ļoti uzmanīgs. Viņa teiktajā vienmēr slēpās kāds āķis.

Pabeiguši rūpīgu un sarežģītu ģērbšanās procedūru, mēs devāmies ceļā uz Nedcrolroudu. Laimīgā kārtā piums izdevās satikt mis Džesiju Viteri mājās. Viņa bija apmēram trīsdesmit piecus gadus veca sieviete ar patīkamu seju un izskatījās prasmīga un stingra. Nespēju noticēt, ka viņa būtu iejaukta šajā lietā. Aukli bija ļoti sarūgtinājis veids, kā viņa tikusi atlaista. Savu vainu viņa atzina. Jaunā sieviete bija saderināta ar kādu krāsotāju, kas tobrīd strādājis tajā apkaimē, un aizskrējusi uz satikšanos.

Tas likās gluži dabiski. Es īsti nesapratu Puaro. Visi viņa jautājumi nemaz neattiecās uz lietu. Viņš aukli vairāk iztaujāja par viņas ikdienas pienākumiem Veiverlijkortā. Es neslēpu, ka garlaikojos, un nopriecājos, kad Puaro atvadījās.

—          Cilvēka nolaupīšana ir viegla padarīšana, mon ami, — viņš skaidroja, apturēdams taksometru un likdams tam braukt uz Vaterlo staciju. — Bērnu bijis iespējams nozagt bez mazākās piepūles jebkuru brīdi pēdējo triju gadu laikā.

—         Neredzu, kā tas varētu pavirzīt mūs uz priekšu, — es vēsi atteicu.

—        Au contraire[10], tas mūs milzīgi pavirza uz priekšu, patiešām ārkārtīgi. Heistings, ja jau jūs valkājat kaklasaites adatu, tad papūlieties vismaz to iespraust tieši kaklauta centrā. Pašlaik tā vismaz par sešpadsmito da|u collas ir novirzījusies pa labi.

Veiverlijkortā bija jauks, senlaicīgs nams, nesen ar gaumi rūpīgi atjaunots. Misters Veiverlijs mums parādīja apspriežu istabu, terasi un visas citas ar traģisko notikumu saistītās vietas. Beidzot pēc Puaro lūguma viņš nospieda kādu atsperi sienas panelī, tas aizslīdēja sānis, un īss gaitenītis noveda mūs tieši mācītāja kambarī.

—    Redziet, te nekā nav, — sacīja misters Veiverlijs.

Mazā telpa izskatījās kaila, uz grīdas nemanīja nekādus pēdu nospiedumus. Es piegāju klāt Puaro, kas kaut ko pētīja vienā kaktā.

—    Ko jūs par to sakāt, mans draugs?

Uz grīdas bija redzami četri pēdu nospiedumi, cieši cits citam blakus.

—    Suns! — es iesaucos.

—    Ļoti mazs sunītis, Heistings.

—    Skaiterjers?

—    Mazāks nekā skaiterjers.

—   Toiterjers? — es nedroši minēju.

—   Mazāks par toiterjeru. Jauna, suņu klubā nereģistrēta šķirne.

Es pavēros viņā. Puaro sejā atspoguļojās gan uzbudinājums,

gan gandarījums.

—          Man bija taisnība, — viņš dudināja. — Es zināju, ka man ir taisnība. Iesim, Heistings.

Kad bijām atkal iznākuši vestibilā un panelis ieslīdējis savā vietā, pa durvīm gaiteņa galā ienāca kāda jauna sieviete. Misters Veiverlijs mūs iepazīstināja.

—    Mis Kolinsa.

Mis Kolinsa bija apmēram trīsdesmit gadus veca, moža un enerģijas pilna. Viņai bija nespodri gaiši mati un uz deguna pensnejs.

Pēc Puaro lūguma mēs iegājām nelielajā rīta istabā, un viņš ļoti sīki iztaujāja mis Kolinsu par kalpotājiem, sevišķi par Tredvelu. Sekretāre vaļsirdīgi pateica, ka viņai sulainis nepatīk.

—    Iedomājas no sevis nezin ko, — viņa paskaidroja.

Pēc tam Puaro sīki izprašņāja par maltīti, ko misis Veiverlija ieturējusi divdesmit astotā datuma vakarā.

Mis Kolinsa paziņoja, ka augšā, savā istabā, iebaudījusi tos .pašus ēdienus un nekas ļauns ar viņu nav noticis. Kad viņa grasījās mūs atstāt, es iebikstīju Puaro sānos.

—    Suns, — es čukstēju.

—            Ak jā, suns! — Viņš plati pasmaidīja. — Starp citu, mademoiselle, vai šai mājā ir suņi?

—    Jā, ārā suņu mītnē ir divi medību suņi.

—    Nē, es domāju mazu suņuku, tādu kā toiterjcrs.

—    Nē, tāda gan nav.

Puaro atlaida sekretāri. Piespiedis kalpotāju zvanu, viņš teica:

—          Tā sieviete melo. Es viņas vietā droši vien darītu tāpat. Un tagad ķeramies klāt sulainim.

Tredvels bija cienīga izskata indivīds. Viņš visu izstāstīja ar lielu pašapziņu, būtībā atkārtodams to pašu, ko bija teicis misters Veiverlijs. Turklāt apstiprināja, ka mācītāja kambara noslēpums viņam ir zināms.

Kad Tredvels svētsvinīgu sejas izteiksmi beidzot mūs atstāja, es pamanīju sev pievērstu Puaro ciešo, jautājošo skatienu.

—    Nu, ko jūs par to domājat, Heistings?

—    Un jūs? — es atbildēju ar pretjautājumu.

—           Esat gan jūs kļuvis piesardzīgs. Nekad, nekad jūsu pelēkās šūniņas nestrādās, kā nākas, ja jūs tās nevingrināsiet. Nu, ko es jūs ķircināšu! Labāk nodarbosimies ar dedukciju kopā. Kuri šās lietas punkti ir sevišķi grūti atrisināmi?

—    Ir viens jautājums, kas mani pārsteidz, — es iesāku.

— Kāpēc bērna nolaupītājs nebrauca pa austrumu vārtiem, kur neviens viņu nebūtu pamanījis, bet izraudzījās dienvidu ceļu?

—    O, tas ir loti labs jautājums, Heistings, tieši lielisks! Es tam pievienošu vēl vienu. Kāpēc bija nepieciešams Vciverlijus iepriekš brīdināt? Varēja taču vispirms nozagt bērnu un pēc tam pieprasīt izpirkšanas maksu?

—    Tāpēc, ka viņi cerēja iegūt naudu, neko neuzsākot.

—   Tomēr nebija taču skaidrs, vai Vcivcrliji maksās tāpat vien, draudu ietekmēti.

—    Laupītāji arī gribēja piesaistīt uzmanību pulksten divpadsmitiem, lai tajā brīdī, kad klaidonis tiktu sagūstīts, otrs varētu atstāt slēptuvi un netraucēts ar puisēnu nozust.

—    Tas tomēr neapgāž faktu, ka patiesībā bērnu varēja itin viegli nolaupīt bez nevajadzīgiem sarežģījumiem. Ja noziedznieki nebūtu tik precīzi norādījuši laiku un datumu, nekas nebūtu bijis vieglāk kā sagaidīt izdevīgu brīdi, kad mazais pastaigājas ar aukli, sagrābt viņu un aizvest.

—   Jā-ā, — es šaubīdamies novilku.

—   Patiesībā te tīšām tiek spēlēts farss. Aplūkosim šo jautājumu no citas puses. Visas pazīmes rāda, ka bijis kāds līdzzinātājs pašā mājā. Pirmkārt, šī dīvainā misis Vciverlijas saindēšanās. Otrkārt, pie spilvena piespraustā zīmīte. Treškārt, pulksteņa rādītāju pagriešana uz priekšu par desmit minūtēm. To visu varēja izdarīt tikai kāds no mājiniekiem. Un vēl viens fakts, ko jūs droši vien nepamanījāt. Mācītāja kambara grīda nebija putekļaina. Kāds to bija rūpīgi izslaucījis ar slotu.

Tagad paprātosim. Mājā u/turas pavisam četras personas. Aukle no saraksta jāizslēdz, jo viņai vairs nebija iespējams grīdu uzslaucīt, tomēr trīs iepriekšminētajos punktos viņa būtu varējusi pielikt roku. Tātad četri cilvēki: misters un misis Vcivcrliji, sulainis Tredvels un mis Kolinsa. Sāksim ar mis Kolinsu. Mūsu rīcībā nav nekā īpaša, kas liecinātu pret viņu, vienīgi tas, ka mēs par viņu zinām ļoti maz, proti, ka viņa, bez šaubām, ir jauna, attapīga sieviete un šai mājā strādā tikai gadu.

—   Jūs teicāt, ka viņa melojusi par suni, — es atgādināju.

—    Ak jā, suns, — Puaro dīvaini pasmīnēja. — Labi, tagad aplūkosim Tredvelu. Pret viņu liecina daži aizdomīgi fakti. Vispirms klaidonis apgalvo, ka sainīti viņam ciematā nodevis tieši Tredvels.

—    Bet tieši šai jautājumā Tredvels var uzrādīt alibi.

—      Toties viņam bija iespējams saindēt misis Veiverliju, piespraust zīmīti pie spilvena, pagriezt pulksteni uz priekšu un izslaucīt mācītāja kambari. Taču, no otras puses, viņš šeit ir piedzimis un uzaudzis, kalpodams Veiverliju ģimenei. Liekas augstākā mērā neticami, ka viņš varētu piedalīties sava kunga dēla nolaupīšanā. Tas galīgi neiederas kopainā.

—    Kas tad atliek?

—        Mums jāvirzās uz priekšu, pamatojoties uz loģikas likumiem, un, lai cik tas dīvaini liktos, veltīsim mazliet uzmanības arī misis Vciverlijai. Viņa ir tā bagātā, visa nauda pieder viņai. Ar viņas naudu tika atdzīvināta panīkusi muiža. Misis Veiverlijai nav nekāda iemesla nolaupīt pašas dēlu un pēc tam maksāt sev izpirkšanas naudu. Ar vīru ir citādi. Viņam ir bagāta sieva, un tas nav tas pats, kas pašam būt naudīgam. Un man ir tāda maza nojautiņa, ka šī kundze nelabprāt šķiras no savas naudiņas, ja iemesls nav pārāk nozīmīgs. Bet misters Veiverlijs, kā uzreiz bija redzams, ir bon viveur*.

—    Neiespējami! — es nosprauslājos.

—    Tā nu gluži nav. Kas atlaida kalpotājus? Misters Veiverlijs. Viņš varēja arī uzrakstīt zīmīti, sazāļot sievu, sagrozīt pulksteni un nodrošināt savu uzticamo kalpu ar lielisku alibi. Tredvelam nekad nav patikusi misis Veiverlija. Viņš ir no sirds padevīgs savam kungam un gatavs bez apdomāšanās izpildīt jebkuru tā pavēli. Droši vien darbojušies trijatā. Misters Veiverlijs, Tredvels un vēl kāds Veiverlija draugs. Policija pieļāva kļūdu, neko tuvāk nenoskaidrojot par vīru ar svešo bērnu pelēkajā automobilī. Tas bija trešais līdzdalībnieks. Tuvākajā ciematā viņš paņem pavizināt kādu puisēnu ar linbaltām sprogām, norunātā laikā iebrauc pa austrumu vārtiem un izbrauc pa dienvidu pusi, mādams ar roku un kaut ko kliegdams. Automašīnas numuru neviens neievēroja, vīrieša seju nesaskatīja, tātad ari bērna seju nevarēja redzēt. Līdzzinātājs aizved savus vajātājus nepareizā virzienā — uz Londonas pusi. Pa to laiku Tredvels paveic savu daļu darba — liekot šaubīga izskata subjektam nodot sainīti un zīmīti. Misters Veiverlijs sagādā viņam drošu alibi, maz ticamajam gadījumam, ja klaidonis vēlāk viņu tomēr pazītu, kaut ari bijušas liekās ūsas.

c • Uzdzīvotājs (fr.).

Bet misters Veiverlijs, kad inspektors, tai jezgai ārā sākoties, izskrien no istabas, aši noslēpj zēnu mācītāja kambarī un dodas ārā pie pārējiem. Vēlāk, kad inspektors atstātu māju un mis Kolinsa būtu novākta no ceļa, viņam būtu pavisam vienkārši tai pašā dienā aizvest puisēnu uz kādu drošu vietu.

—          Bet kā tad paliek ar suni? — es gribēju zināt. — Un mis Kolinsas meliem?

—         Tas bija tikai tāds mazs jociņš no manas puses. Es pajautāju, vai mājā ir kāds mazs šunelis, ar ko bērnam rotaļāties, un viņa atbildēja, ka neesot, taču bērnistabā, bez šaubām, ir šādi rotaļu sunīši. Redziet, Heistings, misters Veiverlijs bija aiznesis dažas rotaļlietas uz mācītāja kambari, lai Džonijs negarlaikotos un uzvestos klusi.

—          Monsieur Puaro, — ienākdams istabā, misters Veiverlijs uzrunāja Puaro. — Vai esat ko atklājis? Vai jums ir kāds pavediens rokā, kur lai zēnu meklē?

Puaro pasniedza viņam papīra lapiņu.

—    Šeit ir adrese.

—    Bet te taču nekas nav rakstīts.

—    Tāpēc, ka ceru — to manā vietā uzrakstīsiet jūs.

—   Kāda v… — Mistera Veiverlija ģīmis kļuva purpura sarkans.

—          Man viss ir zināms, monsieur. Dodu jums divdesmit četras stundas laika, lai atgādātu zēnu atpakaļ. Izmantojiet savas prāta spējas, kā izskaidrot zēna atkalatrašanos. Pretējā gadījumā būšu spiests sniegt misis Vciverlijai precīzu šās lietas izklāstu.

Misters Veiverlijs saļima krēslā un aizsedza ar rokām seju.

—          Viņš ir pie manas vecās aukles, desmit jūdzes no šejienes. Par viņu kārtīgi rūpējas, un viņš jūtas labi.

—           Par to es nešaubos. Ja nebūtu pārliecināts, ka savā sirdī jūs esat labs tēvs, šo iespēju es jums nebūtu devis.

—    Bet skandāls…

—         Tieši tā. Jūsu dzimtai ir sens, godājams vārds. Nelieciet to atkal neslavā. Arlabunakti, mister Veiverlij! Ā, starp citu, atļaujiet dot jums labu padomu. Vienmēr tīri izslaukiet istabas kaktus!

Melleņu pīrāgs

Erkils Puaro kopā ar savu draugu Henriju Boningtonu ieturēja pusdienas restorānā Gallant Endeavor, Kingsroudā, Čclsijā.

Misters Boningtons bija iecienījis šo vietu. Viņam patika restorāna nesteidzīgā gaisotne, «vienkāršais angļu ēdiens», nevis «kaut kāds samākslots kišmišs».

Mollija, simpātiska viesu apkalpotāja, apsveica misteru Boningtonu kā senu draugu. Viņa lepojās ar savu spēju atcerēties pastāvīgo viesu gaumi ēdienu izvēlē.

—           Labvakar, ser, — viņa sveicināja, kad abi vīrieši ieņēma vietas pie galdiņa zāles slūrī. — ļums laimējies šodien — ir ar kastaņiem pildīts tītars — jūsu ieoenītais ēdiens, ja nemaldos? Mums ir arī labs vīns — Stiltons. Ko ņemsiet pirmajā — zupu vai zivi?

Kad viņi bija vienojušies par maltīti un vīniem, misters Boningtons, dziļi nopūzdamies, atlaidās krēslā un atlocīja salveti. Mollija naski aiztecēja.

—          Jauka meiča, — viņš atzinīgi teica. — Kādreiz bija īsta skaistule, mākslinieki bieži viņu gleznoja. Un kas ii pats galvenais — šo to saprot no ēdieniem. Uz sievietēm šai ziņā parasti nevar paļauties. Ir tik daudz dāmu, kas pat nepamana, ko ēd, kad «sirdsāķītis» viņas pacienā. Pasūta pirmo ēdienu, kas pagadās acu priekšā.

Puaro pašūpoja galvu.

—   C'est terrible[11].

—            Paldies Dievam, vīrieši šajā ziņā ir pavisam citādi, — misters Boningtons pašapmierināti sacīja.

—    Vienmēr? — Erkila acīs iedzirkstījās uguntiņa.

—    Nu, varbūt tad ne, kad ir ļoti jauni, — pieļāva misters

Boningtons. — Šie jaunie kucēni! Mūslaiku jaunekļi visi ir vienādi — viņiem nav aknu. Man ar tādiem nesaskan un viņiem ar mani ari ne. — Gribēdams būt caurcaurēm taisnīgs, viņš piebilda: — Varbūt viņiem ir taisnība. Bet, ja paklausās, ko šie jaunie zeļļi runā, tad iznāk, ka tiem, kam pāri sešdesmit, vispār nav tiesību būt dzīviem. Spriežot pēc jaunekļu uzvedības, jābrīnās, ka daudzi no viņiem nepiepalīdz saviem vecīgajiem radiniekiem atstāt šosauli.

—    Ļoti iespējams, ka viņi to arī dara, — noteica Puaro.

—    Jums gan ir jauki uzskati, Puaro. Man jāteic, ka darbs policijā ir nokāvis visus jūsu ideālus.

Erkils Puaro pasmaidīja.

—    Tomēr būtu interesanti sastādīt to personu sarakstu, kas gājuši bojā nelaimes gadījumos pēc sešdesmit gadu sasniegšanas. Galvoju, ka tas jums izraisītu savdabīgas pārdomas. Labāk, mīļais draugs, pastāstiet, kā jums pašam klājas. Kā iet pie sirds šolaiku pasaule?

—  Juceklis, — Boningtons noteica. — Tā ir mūsdienu pasaules lielākā vaina. Pārāk liels juceklis. Un pārāk daudz smalkas izrunāšanās. Tā palīdz noslēpt jucekli. Tāpat kā pārāk savircota mērce palīdz noslēpt patiesību, ka zivs vairs nav pirmā svaiguma. Dodiet man katrā laikā veco labo buti un bez jebkādas izsmalcinātas mērces.

Mollija tobrīd viņam pasniedza buti, un viņš atzinīgi nokrekšķinājās.

—   Jūs zināt, kas man iet pie sirds, manu meitenīt, — misters Boningtons sacīja.

—    Jūs taču esat šeit samērā biežs viesis, ser. Tāpēc mans pienākums ir pazīt jūsu gaumi.

—    Vai cilvēkiem patīk ēst vienus un tos pašus ēdienus? — iejautājās Puaro. — Vai viņi dažreiz nealkst pārmaiņu?

—    Džentlmeņi ne, ser. Dāmām patīk dažādība. Džentlmeņi turas pie vienām un tām pašām maltītēm.

—    Nu, ko es teicu, — nodudināja Boningtons. — Sievietes kļūst galīgas nejēgas, kad ir runa par ēdieniem.

Viņš pārlaida skatienu restorāna zālei.

—   Pasaule ir viena jocīga padarīšana. Paskatieties uz to dīvaino večuku ar bārdu tur stūrī. Mollija varētu jums pastāstīt, ka viņš šeit mēdz sēdēt katru otrdienas un ceturtdienas vakaru. Vecais nāk uz šejieni jau desmito gadu un kļuvis par tādu kā šās vielas pazīšanas zīmi. Tomēr neviens nezina nedz viņa vārdu, nedz nodarbošanos, nedz ari kur viņš dzīvo. Vai nav savādi, ja tā padomā?

Kad apkalpotāja atnesa tītaru, misters Boningtons viņu uzrunāja:

—    Kā redzu, jūsu «laika vecis» sēž ierastajā vietā.

—          Tiesa, ser. Otrdienas un ceturtdienas — tās ir viņa dienas. Bet pagājušajā nedēļā viņš negaidīti atnāca pirmdienā! Tas man bija liels trieciens. Man šķita, — esmu sajaukusi dienas un neesmu pamanījusi, ka ir jau pienākusi otrdiena. Bet nākamajā vakarā viņš atkal ieradās — pirmdiena būs bijusi, tā sakot, piedeva.

—          Interesanta novirze no ieraduma, — nomurmināja Puaro. — Kāds tur varētu būt iemesls?

—           Nu, ser, ja jūs man jautātu, es teiktu, ka viņš bija par kaut ko satraucies vai norūpējies.

—    Kas jums lika tā domāt? Vai viņa izturēšanās?

—          Nē, ser, izturēšanās tieši ne. Viņš, kā allaž, bija nerunīgs. Vairāk par sveicienu, kad atnāk un aiziet, no viņa nedzird. Viņa pasūtījums pievērsa manu uzmanību.

—    Pasūtījums?

—          Baidos, ka jūs smiesities par mani, džentlmeņi, — Mollija piesārtusi sacīja, — bet, ja kāds džentlmenis apmeklē šo vielu gadiem ilgi, ir zināms, kas viņam garšo un kas ne. Viņš nekad nav varējis ciest ne nieru pudiņu, ne mellenes, un es arī neatceros, ka viņš jelkad būtu pasūtījis biezeņzupu. Taču tajā pirmdienas vakarā viņš pieprasīja tomātu biezeņzupu, bifšteku, nieru pudiņu un vēl melleņu pīrāgu. Likās, viņš pat nepamana, ko izvēlas.

—            Ziniet, — sacīja Erkils Puaro, — man šķiet, ka šis atgadījums ir neparasti interesants.

Iedama projām, Mollija izskatījās aplaimota.

—           Nu, Puaro, — nogrudzināja Henrijs Boningtons. — Kā būtu ar mazu dedukcijas demonstrējumu? Jūsu labākajā stilā.

—    Man gan gribētos vispirms dzirdēt jūsu spriedumu.

—          Gribat, lai tēloju Votsonu? Nu, vecais puika bija aizgājis pie ārsta, un tas viņam lika mainīt diētu.

—          Uz tomātu biezeņzupu, bifšteku, nieru pudiņu un melleņu pīfāgu? Nevaru iedomāties ārstu, kas varētu ieteikt kaut ko tādu.

—          Ticiet vai neticiet, veco zēn, bet ārsti ir spējīgi ieteikt ne to vien.

—    Vai tas ir vienīgais izskaidrojums, kas jums nāk prātā?

—             Nopietni runājot, domāju, ka iespējams tikai viens pieņēmums, — atbildēja Henrijs Boningtons. — Mūsu nezināmais draugs ir bijis kādu spēcīgu pārdzīvojumu varā. Viņš bijis tik satraukts, ka nav pamanījis, ko pasūta un ēd. — Brīdi klusējis viņš turpināja: — Tūlīt jūs teiksiet, ka zināt, kas nodarbinājis viņa prātu. Varbūt sacīsiet, ka viņš plānojis, kā izdarīt slepkavību.

Misters Boningtons pasmējās pats par savu iedomu.

Erkils Puaro palika nopietns.

Vēlāk viņš atzinās, ka tajā brīdī bijis sevišķi norūpējies. Puaro nebeidza apgalvot, ka viņam būtu vajadzējis nojaust nelaimi.

Draugi centās viņu pārliecināt, ka šī iedoma ir gluži fantastiska.

* * *

Pēc trim nedēļām Erkils Puaro atkal satika misteru Boningtonu — šai reizē metro vagonā. Viņi pamāja viens otram sveicienu, kūļādamies līdzās, ar rokām ieķērušies ādas cilpās.

Pie Pikadili laukuma lielākā daļa pasažieru izkāpa un viņi atrada sēdvietas kādā mierīgā stūrītī pašā vagona galā, kur neviens nestaigāja garām.

—          Starp citu, — bilda misters Boningtons. — Vai atceraties to veco zēnu, ko mēs ievērojām restorānā Gallant Endeavor. Es nemaz nebrīnītos, ja viņš būtu pārcēlies uz viņsauli. Neesot rādījies restorānā veselu nedēļu. Mollija par to ir gluži satraukusies.

Puaro izslējās taisns. Acis iedzirkstījās.

—    Patiešām? — viņš iesaucās. — Patiešām?

Boningtons turpināja:

—           Vai atceraties, es izteicu pieņēmumu, ka vecais bijis pie ārsta un tas viņam noteicis diētu? Diēta, protams, ir nieki, bet es nemaz nebrīnītos, ja viņš bijis pārbaudīt veselību un ārsts pateicis kaut ko tādu, kas viņu satriecis. Tas tad ari izskaidrotu vecā zēna izklaidību, tai reizē izvēloties ēdienus. Pilnīgi iespējams, ka saņemtais satricinājums pasteidzinājis viņa aiziešanu no šās pasaules. Ārstiem vajadzētu rūpīgāk pārdomāt, ko viņi cilvēkam sarunā.

—    Parasti viņi to arī dara, — piemetināja Puaro.

—           Man šajā stacijā jāizkāpj, — iesaucās misters Boningtons. — Uz redzi! Maz ticams, ka mēs kādreiz uzzināsim, kas bijis tas vecais vīrs, — pat viņa vārdu ne. Jancīga pasaule!

Viņš steidzīgi izkāpa no vagona.

Erkils Puaro sēdēja, uzacis drūmi savilcis, viņam šī pasaule nemaz nelikās tik jocīga. Mājās pārnācis, viņš nodeva dažus rīkojumus savam uzticamajam kalpam Džordžam.

* * *

Erkils Puaro vilka ar pirkstu pa uzvārdu sarakstu. Tā bija miršanas gadījumu statistika konkrētā rajonā. Puaro pirksts apstājās.

—           Henrijs Gaskuaņs. Sešdesmit deviņi gadi. Vajadzčlu sākt ar šo.

Nedaudz vēlāk tai pašā dienā Erkils Puaro sēdēja doktora Makendrū kabinetā netālu no Kingsroudas. Makcndrū bija sarkanmatains gara auguma skots ar inteliģentu seju.

—           Gaskuaņs? — viņš pārjautāja. — Jā, pareizi. Ekscentrisks vecs vīrs. Viņš dzīvoja vienā no tām aizvēsturiskajām graustu mājām, kuras pašreiz jauc nost, lai uzceltu jaunus, modernus daudzdzīvokļu namus. Es viņu nekad neesmu ārstējis, taču pazinu pēc skata un zināju, kas viņš ir. Pirmie sacēla trauksmi piena izvadātāji, kad pie viņa durvīm sāka krāties piena pudeles. Galu galā kaimiņi paziņoja policijai, un durvis tika uzlauztas. Gaskuaņu atrada ar lauztu sprandu — viņš bija novēlies pa kāpnēm. Vecais vīrs bija ģērbies novalkātos rīta svārkos, kas bija apsieti ar apdriskātu auklu, — droši vien tajā sapinies un paklupis.

—         Saprotu, — sacīja Puaro. — Tas gluži vienkārši bija nelaimes gadījums.

—    Jā, tā izskatās.

—    Vai Gaskuaņam bija kādi piederīgie?

—            Brāļadēls. Viņš mēdza apciemot tēvoci apmēram reizi mēnesī. Viņa uzvārds ir Remzijs, Džordžs Remzijs. Arī viņš ir mediķis un dzīvo Vimbldonā.

—           Cik ilgi misters Gaskuaņs varēja būt jau miris, kad jūs viņu ieraudzījāt?

-!— A, — iesaucās ārsts. — Par to mums ir oficiāls slēdziens.

Ne mazāk kā četrdesmit astoņas stundas un ne vairāk kā septiņdesmit divas. Viņu atrada sestajā datumā no rīta. Faktiski mums ir pat precīzākas ziņas. Rīta svārku kabatā tika atrasta vēstule — rakstīta trešajā, iesviesta pastkastītē tās pašas dienas pēcpusdienā Vimbldonā —, tātad varētu būt pienākusi ap deviņiem divdesmit vakarā. Tas norāda, ka nāve iestājusies pēc deviņiem divdesmit vakarā, trešajā datumā. To ari apstiprināja kuņģa saturs un barības sagremošanas pakāpe. Viņš bija ieturējis maltīti aptuveni divas stundas pirms nāves. Es līķi apskatīju sestajā no rīta, un vispārējais stāvoklis norādīja, ka viņš varētu būt miris apmēram pirms sešdesmit stundām, tas ir, ap desmitiem vakarā, trešajā datumā.

—   Šķiet, viss saskan. Sakiet, lūdzu, — kad Gaskuaņs pēdējo reizi redzēts dzīvs?

—   Manīts Kingsroudā ap septiņiem vakarā savā nāves dienā, bet pusastoņos redzēts pusdienojam restorānā Gallant Endea\'or. Liekas, viņš tur ēdis pusdienas katru ceturtdienu.

—    Vai viņam ir vēl kāds radinieks vai tikai brāļadēls?

—  Bija dvīņubrālis. Taču abu attiecības bijušas samērā dīvainas. Viņi nebija tikušies ilgus gadus. Jaunības dienās Henrijs, ziniet, bijis tāds kā mākslinieks, tikai galīgi neizdevies. Arī vecākais brālis Entonijs Gaskuaņs bijis gleznotājs, bet tad apprecējis, kā rādās, ļoti bagātu sievu un mākslu pametis — tas arī bijis iemesls brāļu nesaskaņām. Kopš tā laika viņi nebija tikušies, vismaz man tā šķiet. Bet, lai cik tas dīvaini liktos, abi nomira vienā un tai pašā dienā. Vecākais dvīnis izdzisis trešajā, vienos pēcpusdienā. Zinu tikai vēl vienu gadījumu, kad dvīņi nomiruši vienā un tai pašā dienā, turklāt dažādās pasaules malās! Varbūt tā ir sagadīšanās, bet te nu ir vēl viens šāds gadījums.

—    Vai otrā brāļa sieva ir dzīva?

—    Nē, viņa nomira pirms dažiem gadiem.

—    Kur dzīvoja Entonijs Gaskuaņs?

—    Viņam piederēja māja Kingstonhillā. Cik var spriest pēc doktora Remzija vārdiem, viņš bijis diezgan liels savrupnieks.

Puaro domīgi pamāja ar galvu.

Skots viņu cieši uzlūkoja.

—   Kas jums īsti prātā, monsieur Puaro? — viņš bez aplinkiem pajautāja. — Kā likums prasa, esmu atbildējis uz visiem jūsu jautājumiem. Bet man nav ne jausmas, par ko ir runa.

Puaro, lēni stiepjot vārdus, atbildēja:

—          Jūs teicāt, — parasts nelaimes gadījums. Mans uzskats ir tikpat vienkāršs — parasts grūdiens.

Doktors Makendrū satraucās.

—           Citiem vārdiem sakot — slepkavība! Vai jums ir drošs pamats šādam apgalvojumam?

—    Nē, — atteica Puaro. — Tas ir tikai pieņēmums.

—    Tomēr kaut kādam pieturas punktam… — ārsts neatlaidās.

Puaro neatbildēja.

—           Ja jūs turat aizdomās brāļadēlu Remziju, tad varu teikt, ka esat uz nepareizām pēdām, — sacīja Makendrū. — Remzijs todien Vimbldonā spēlēja bridžu no pusdeviņiem līdz pusnaktij. Tas noskaidrojās izmeklēšanā.

—           Un droši vien arī tika pārbaudīts, — Puaro nomurmināja. — Policija strādā rūpīgi.

—    Varbūt jums ir kādi pierādījumi pret Remziju?

—          Es neko nezināju par šās personas eksistenci, iekams jūs pats to nepastāstījāt.

—    Tātad jūs turat aizdomās kādu citu?

—            Nē, nē, nekādā ziņā. Šis gadījums vairāk attiecas uz ieradumiem, kas raksturīgi dzīvniekam, kuru sauc par cilvēku. Tie ir ārkārtīgi nozīmīgi. Nelaiķis monsieur Gaskuaņs neiederas kopainā. Viss ir absolūti aplam.

—    Es jūs lāgā nesaprotu.

Pasmaidījis Erkils Puaro piecēlās, un ārsts sekoja viņa paraugam.

—            Redziet, — Makendrū sacīja, — vaļsirdīgi runājot, es Henrija Gaskuaņa nāvē nekā aizdomīga nesaskatu.

Mazais vīriņš noplātīja rokas.

—          Es esmu stūrgalvīgs cilvēks — man ir kāda maza idejiņa —, bet nav nekā, kas pierādītu tās patiesīgumu. Starp citu, doktor Makendrū, vai Henrijam Gaskuaņam bija liekie zobi?

—           Nē, viņam bija lieliski saglabājušies paša zobi. Patiešām ļoti slavējami viņa vecumā.

—    Vai viņš tos labi kopa — tie bija balti un rūpīgi tīrīti?

—    Jā, tas sevišķi dūrās acīs.

—    Un nekādu tumšu plankumu?

—   Nē, nedomāju, ka viņš bija smēķētājs, ja jūs par to runājat.

—     Nē, nekas konkrēts man prātā nebija — tas tikai tāds šāviens miglā uz labu laimi, kas varbūt nemaz neķers mērķi. Uz redzēšanos, doktor Makendrū, liels paldies par jūsu laipnību.

Puaro paspieda ārsta roku un devās projām.

—          Un tagad, — viņš sev teica, — paskatīsimies, kas sanāks ar šāvienu miglā.

* * *

Puaro sēdēja restorānā Gallant Endeavor pie tā paša galdiņa, pie kura nesen bija pusdienojis kopā ar Boningtonu. Viesu apkalpotāja šai reizē nebija Mollija, jo viņai todien esot brīvdiena.

Bija tikai septiņi, un Puaro bez grūtībām iesaistīja meiču sarunā par vecā mistera Gaskuaņa likteni.

—          Jā, ser, — viņa sacīja — vecais vīrs nāca šurp gadiem ilgi. Bet neviena no mūsu meitenēm nezināja, kā viņu sauc. Mēs izlasījām par izmeklēšanu avīzē, tur bija arī viņa bilde. «Skat,» es teicu Mollijai, «vai tik tas nav mūsu Laika vecis?» — tā mēs viņu dēvējām.

—    Viņš esot šeit pusdienojis arī savā nāves dienā?

—         Pareizi. Ceturtdien, trešajā datumā. Vienmēr nāca otrdienās un ceturtdienās kā pēc pulksteņa.

—   Jūs droši vien neatcerēsieties, ko viņš tovakar ēda.

—          Pag, ļaujiet man drusku padomāt… biezeņzupu ar kariju… vērša gaļas pudiņu, vai varbūt jēra gaļu? Nē, tas tomēr bija pudiņš, vēl ābolu un melleņu pīrāgu un sieru. Un iedomājieties tikai, viņš aiziet mājās un tai pašā vakarā ņem un nogāžas pa trepēm. Stāsta, ka vainīga bijusi tā izirusī rīta svārku josta. Protams, drēbes viņam allaž bija šausmīgā stāvoklī — apdilušas, vecmodīgas, tomēr paskats aizvien tāds, kā smalkam kungam. Ak, mums šeit gadās visādi interesanti klienti.

Viņa aizgāja.

Puaro ķērās pie butes.

* * *

Apbruņojies ar attiecīgu ietekmīgu iestāžu ieteikuma vēstulēm, Puaro bez grūtībām nokļuva pie apgabala krimināllietu izmeklēšanas inspektora.

—            Šis nelaiķis Gaskuaņs bija viens liels savādnieks, — inspektors domīgi teica. — Vientuļš, ekscentrisks večuks. Bet viņa nāve, šķiet, izraisījusi, neparasti lielu ievērību. — Viņš ziņkāri pavērās apmeklētājā.

Puaro atbildēja, rūpīgi izvēlēdamies vārdus:

—          Ir parādījušies daži blakusapstākļi, monsieur, kas norāda, ka būtu vēlams šo lietu vēl papētīt.

—    Un kā es jums varētu būt noderīgs?

—           Cik man zināms, jūsu varā ir noteikt, kādi dokumenti pēc tiesas izmeklēšanas iznīcināmi un kādi saglabājami. Henrija Gaskuaņa rīta svārku kabatā tika atrasta kāda vēstule, vai ne?

—    Tā bija.

—    Vēstule no viņa brāļadēla doktora Džordža Rcmzija.

—           Gluži pareizi. Vēstule palīdzēja precizēt nāves iestāšanās brīdi.

—    Vai šī vēstule vēl ir pieejama?

Erkils Puaro ar zināmām bažām gaidīja atbildi. Izdzirdējis, ka vēstule nav iznīcināta, viņš atviegloti uzelpoja. Kad to beidzot atnesa, viņš to rūpīgi izpētīja. Tā bija rakstīta diezgan stīvā rokrakstā ar pildspalvu. Saturs bija šāds:

Dārgais tēvoci Henrij, diemžēl man Jums jāpaziņo, ka ar tēvoci Entoniju man neveicās. Viņš neizrādīja ne mazāko vēlēšanos ar Jums tikties, nedz arī deva atbildi uz Jūsu lūgumu aizmirst vecās nesaskaņas. Viņš patiešām ir ļoti slims, un dažbrīd viņa domas kļūst murgainas. Man šķiet, ka beigas vairs nav tālu. Viņš tikko spēja atcerēties, kas Jūs esat. Žēl, ka neattaisnoju Jūsu cerības, taču darīju visu, kas bija manos spēkos.

Jūs mīlošais brāļadēls

Džordžs Remzijs.

Vēstulē bija ierakstīts trešais datums. Puaro aplūkoja pastmarkas zīmogu uz aploksnes — četros trīsdesmit minūtēs pēcpusdienā.

Viņš nomurmināja:

—    Viss lieliski sakrīt, vai ne?

Nākamais ceļa mērķis bija Kingstonhilla. Pēc nelielām grūtībām, liekot lietā labsirdīgu neatlaidību, Puaro izdevās iztaujāt Amēliju Hillu, nelaiķa Entonija Gaskuaņa saimniecības vadītāju un virēju.

Misis Hilla sākumā izturējās stīvi un aizdomīgi, bet šā savādā ārzemnieka apburošā sirsnība drīz deva vēlamos rezultātus. Misis Amēlija pamazām atraisījās.

Viņa drīz vien atklāja, kā tas bija noticis ar daudzām viņas priekštecēm, ka izklāsta savus rūpestus patiesi ieinteresētam klausītājam.

Viņa vadījusi mistera Gaskuaņa saimniecību četrpadsmit gadus — un tas nav bijis nekāds vieglais darbs! Nudien ne! Daudzas sievietes būtu sabrukušas zem tādas pienākumu nastas. Nav noliedzams, ka nabaga džentlmenis patiesi bijis ekscentrisks. Ārkārtīgi skops ar naudu — tā viņam bijusi tāda kā mānija —, un piedevām tik bagāts kungs! Taču misis Hilla kalpojusi viņam uzticīgi un samierinājusies ar visiem viņa untumiem, dabiski cerēdama vismaz uz nelielu pateicību. Bet nē — galīgi nekā. Tikai vecs testaments, ar kuru Entonijs Gaskuaņs novēlējis visu savu naudu sievai, bet, ja tā nomirtu pirmā, viss paliek viņa brālim Henrijam. Testaments, kas rakstīts pirms daudziem gadiem. Tas nebija taisnīgi!

Pamazām Puaro izdevās saimnieci novirzīt no gaušanās par nepiepildītajām mantkārajām cerībām. Tā tiešām esot cietsirdīga netaisnība. Misis Hillai neviens nevarot pārmest, ka viņa jūtoties pārsteigta un sarūgtināta. Visiem esot bijis zināms, ka misters Gaskuaņs ir liels sīkstulis. Runā, ka pat savam miesīgam brālim viņš liedzis palīdzību. Misis Hilla droši vien pati to visu zinot.

—   Vai tāpēc doktors Remzijs ieradās pie mistera Entonija? — iejautājās misis Hilla. — Zināju, ka runa ir par viņa brāli, bet domāju — misters Henrijs tikai grib salīgt mieru. Viņi sastrīdējās pirms daudziem gadiem.

—     Kā es saprotu, — teica Puaro, — misters Gaskuaņs kategoriski noraidīja šādu samierināšanos?

—   Kā tad, pilnīgi pareizi, — atbildēja misis Hilla, pamādama ar galvu. — «Henrijs?», viņš tā vārgi pajautāja «Kas ir ar Henriju? Neesmu viņu redzējis veselu mūžību un nevēlos arī tagad. Kašķīgs cilvēks, šis Henrijs.» Ar to tas beidzās.

Saruna atgriezās pie misis Hillai nodarītajām pārestībām un nelaiķa mistera Gaskuaņa advokāta neiejūtības.

Beidzot Erkilam Puaro ar zināmu piepūli izdevās tikt projām, pārāk nepieklājīgi nepārtraucot sarunu.

Tā nu tieši pēc pusdienu laika viņš ieradās Elmkrestā, Dorsetroudā, Vimbldonā, doktora Džordža Remzija dzīvesvietā.

Ārsts bija mājās. Erkilu Puaro ieveda slimnieku pieņemamā istabā, un drīz ienāca arī doktors Remzijs, acīmredzot tikko piecēlies no pusdienu galda.

—           Neesmu pacients, doktor, — Puaro viņu uzrunāja. — Un mana ierašanās varbūt zināmā mērā ir uzbāzība, taču es dodu priekšroku vienkāršai un atklātai rīcībai. Es diez kā necienu juristus un viņu runāšanu riņķī apkārt.

Puaro neapšaubāmi rosināja Rcmzija interesi. Ārsts bija gludi skuvies, vidēja auguma. Viņam bija brūni mati, bet skropstas gandrīz pilnīgi baltas, tāpēc acis izskatījās bālganas, kā apvārītas. Izturēšanās bija strupa, bet laipna.

—          Advokātus? — viņš jautāja, savilcis uzacis. — Nevaru tos ciest. Jūs iekairinājāt manī ziņkāri, dārgo ser. Sēdieties, lūdzams!

Puaro apsēdās un, izvilcis vizītkarti, pasniedza to ārstam. Džordžs Remzijs samirkšķināja gaišās skropstas.

Puaro, kā uzticēdams noslēpumu, paliecās uz priekšu.

—   Lielākā daļa manu klientu ir sievietes, — viņš paskaidroja.

—         Saprotams, — atteica doktors Remzijs un viegli piemiedza aci.

—          Kā jau jūs nopratāt, sievietes neuzticas policijai, — piekrita Puaro. — Viņas dod priekšroku privātai izmeklēšanai. Neviena sieviete nevēlas, ka viņas personiskās nepatikšanas nokļūst atklātībā. Kāda vecāka dāma pirms pāris dienām lūdza man padomu. Viņa sāpīgi pārdzīvo vīra nāvi, jo bija ar to sastrīdējusies pirms daudziem gadiem. Viņas vīrs bija jūsu tēvocis, nelaiķis misters Gaskuaņs.

Džordža Rcmzija seja pietvīka sarkana.

—   Mana tēvoča? Muļķības! Viņa sieva sen gadus kā mirusi.

—           Ne jau jūsu tēvoča mistera Entonija Gaskuaņa, bet gan jūsu tēvoča Henrija Gaskuaņa sieva.

—    Tēvoča Henrija? Viņš taču nebija precējies!

—           O jā, bija gan, — meloja Puaro, nemaz nenosarkdams. — Par to nav ne mazāko šaubu. Dāmai pat bija līdzi laulības apliecība.

—          Tie ir meli! — Džordžs Remzijs iekliedzās. Viņa seja bija kļuvusi zili sarkana, kā nogatavojusies plūme. — Es tam neticu. Jūs esat nekaunīgs melis.

—           Pamatīga ķeza, vai ne? — noteica Puaro. — Jūs esat pastrādājis slepkavību gluži veltīgi.

—  Slepkavību? — Remzija balss iedrebējās. Bālās acis izvclbās no šausmām.

—  Starp citu, — sacīja Puaro, — redzu, ka atkal esat iebaudījis melleņu pīrāgu. Muļķīgs ieradums. Stāsta, ka mellenēs esot daudz vitamīnu, bet dažos gadījumos tās var būt arī nāvējošas. Man tā vien rādās, ka šoreiz tās ir palīdzējušas savilkt cilpu ap kāda

vīra kaklu — ap jūsējo, doktor Remzij.

* * »

—      Redziet, mon ami, jūs nošāvāt greizi savā galvenajā pieņēmumā. — Puaro rāmi uzsmaidīja savam draugam pār galdu un daiļrunīgi novicināja roku. — Ja cilvēks ir sevišķi smagā stresa stāvoklī, viņš nekad nedara neko tādu, ko iepriekš ne reizi nav darījis. Viņa refleksi iet pa mazākās pretestības ceļu. Satraukts cilvēks var ierasties pusdienās, piemēram, ģērbies pidžamā — bet tā būs viņa paša pidžama, nevis sveša.

Cilvēks, kam negaršo biezeņzupas, nieru pudiņš un mellenes, pēkšņi pasūta visus šos trīs ēdienus vienā vakarā. Jūs sacījāt, ka viņa domas bijušas aizņemtas citur. Bet es saku, — ja cilvēks domā par ko citu, viņš automātiski pasūta to, ko ēd visbiežāk.

Eh bien, kāds vēl tam varētu būt izskaidrojums? Es nevarēju atrast nevienu citu kaut cik saprātīgu pamatojumu. Un biju uztraucies. Šis gadījums bija galīgi neizprotams. Tad jūs man pastāstījāt, ka vecais ir pazudis. Viņš nebija parādījies ne otrdien, ne ceturtdien pirmo reizi daudz gadu laikā. Tas man vēl vairāk nepatika. Prātā iešāvās dīvaina hipotēze. Ja vien es nekļūdos, šis cilvēks ir miris. Ievācu ziņas. Vecais vīrs patiesi bija miris. Viņš bija glīti un nevainojami šķīries no šās pasaules. Citiem vārdiem sakot, bojātā zivs bija bagātīgi pārlieta ar mērci.

Viņš bija redzēts Kingsroudā septiņos vakarā. Pusdienojis šeit pusastoņos — divas stundas pirms savas nāves. Tiktāl viss saskan — par to liecina kuņģa saturs un vēstule.

Tomēr mērces ir pārāk daudz! Zivs nemaz nav saredzama!

Mīlošais brāļadēls uzrakstīja vēstuli, mīlošajam brāļadēlam ir brīnišķīgs alibi. Nāve ļoti parasta — kritiens no kāpnēm. Nelaimes gadījums? Vai slepkavība? Visi apgalvo, ka nelaimes gadījums. Uzticamais brāļadēls ir vienīgais dzīvais radinieks. Uzticamais brāļadēls mantos — bet kas tad ir ko saņemt mantojumā? Visiem zināms, ka tēvocis ir nabags. Taču tēvocim ir brālis. Un brālis savā laikā apprecējis bagātu sievu. Brālis dzīvo greznā namā Kingstonhillā, un tas nozīmē, ka sieva noteikti atstājusi visu savu naudu vīram. Vai redzat sakarību — bagātā sieva novēl naudu Entonijam, Entonijs savukārt to atstāj Henrijam, no Henrija naudu manto Džordžs — un ķēde ir noslēgusies.

—     Teorētiski tas izklausās ļoti jauki, — teica misters Boningtons. — Bet kā jūs rīkojāties?

—    Ja cilvēks zina, ko grib, tad parasti to arī dabū. Henrijs nomira divas stundas pēc maltītes — tas ir viss, par ko interesējās izmeklētājs. Taču ja nu tā maltīte nebija pusdienas, bet gan lenčs? Iedomājieties sevi Džordža vietā. Džordžam ļoti nepieciešama nauda. Entonijs Gaskuaņs guļ uz nāves gultas — bet viņa nāve Džordžam neko neienes. Entonija naudu mantos Henrijs, un viņš vēl var nodzīvot ilgus gadus. Tātad arī Henrijam jāmirst — jo drīzāk, jo labāk, bet viņam jāmirst pēc Entonija, turklāt Džordžam jādabū alibi. Henrija paradums regulāri pusdienot restorānā divas reizes nedēļā uzvedina Džordžu izmantot to alibi iegūšanai. Tā kā Džordžs ir piesardzīgs cilvēks, viņš savu plānu vispirms izmēģina. Kādu pirmdienu viņš notēlo savu tēvoci minētajā restorānā.

Iecerētais vedas bez aizķeršanās. Visi viņu uzskata par tēvoci. Viņš ir apmierināts. Nu tikai jānogaida, kad Entonijs dos drošu zīmi, ka taisās nolikt karoti. Šis brīdis pienāk. Džordžs nosūta tēvocim vēstuli otrā novembra pēcpusdienā, bet datē to ar trešo novembri. Viņš ierodas pilsētā trešā datuma pēcpusdienā, apciemo tēvoci un īsteno savu plānu. Straujš grūdiens, un tēvocis Henrijs noripo pa kāpnēm.

Džordžs sameklē savu vēstuli un iebāž tēvoča rīta svārku kabatā. Pulksten pusastoņos viņš jau sēž restorānā, ar bārdu, kuplām uzacīm, viss kā nākas. Nevienam nav šaubu, ka pusastoņos misters Henrijs Gaskuaņs vēl bijis dzīvs. Tad steidzīga pārvērtība tualetes telpās, autiņā iekšā un ar pilnu jaudu atpakaļ uz Vimbldonu, tieši laikā uz bridža vakaru. Nevainojams alibi.

—      Bet pastmarka uz aploksnes? — Misters Boningtons jautājoši uzlūkoja Puaro.

—   A, tas izdevās pavisam vienkārši. Pastmarkas zīmogs bija neskaidrs. Kāpēc? Tāpēc, ka tam bija pārlabots datums no otrā uz trešo, izmantojot sodrējus un to nav tik viegli pamanīt, ja īpaši nemeklē. Un beidzot, mellenes.

—    Mellenes?

—  Jā, vai, precīzāk sakot, melleņu pīrāgs! Džordžs, kā noprotat, tomēr nebija pietiekami veikls aktieris. Viņš izskatījās pēc tēvoča, gāja tēvoča gaitā, runāja kā tēvocis, viņam bija tēvoča bārda un uzacis, bet viņš aizmirsa ēst kā tēvocis. Džordžs pasūtīja tos ēdienus, kas garšo viņam pašam.

Mellenes nokrāso zobus. Līķa zobi bija balti, bet Henrijs Gaskuaņs tovakar restorānā ēda melleņu pīrāgu. Taču kuņģī melleņu nebija. Es šorīt apjautājos. Un Džordžs bija tāds muļķis, ka saglabāja bārdu un pārējos grima piederumus. Ak, pierādījumu, cik uziet, ja tik labi pameklē. Es apciemoju Džordžu un krietni izpurināju. Tas pielika punktu. Starp citu, viņš atkal bija ēdis mellenes. Rijīgs zellis — pārlieku daudz uzmanības veltī ēdienam. Eh bien, rijība viņu novedīs tieši pie karātavām, ja vien neesmu stipri kļūdījies.

Viesu apkalpotāja atnesa divas porcijas ābolu un melleņu pīrāga.

—    Ņemiet to projām! — pavēlēja misters Boningtons. — Piesardzības nekad nevar būt par daudz. Atnesiet man nelielu porciju sago pudiņa.

Mīlas lietu detektīvi

Sīkais misters Setertvcits pāri galdam domīgi noraudzījās namatēvā. Šos divus vīrus saistīja neparasta draudzība. Pulkvedis bija vienkāršs lauku džentlmenis, kam dzīvē vienīgā kaislība ir sports. Londonā viņš ar lielu nepatiku pavadīja pat tās nedaudzās nedēļas, kuras bija spiests tur uzturēties darījumu dēļ. Misters Setertvcits turpretim bija īsts pilsētas zvirbulis. Viņš vienlīdz labi pārzināja gan franču virtuvi, gan dāmu tualetes, gan jaunākos skandālus sabiedrībā. Mistera Setertveita aizraušanās bija cilvēka dabas vērošana, viņš bija speciālists šai savdabīgajā nozarē un pats sevi dēvēja par skatītāju dzīves teātri.

Tāpēc varēja likties, ka misteram Setertveitam un pulkvedim Melrouzam nevarētu but nekā kopīga, jo pulkvedim bija vienaldzīgas viņa kaimiņu personiskās darīšanas un jebkura veida emociju izpausme viņā izraisīja šausmas. Abi vīrieši draudzējās galvenokārt tāpēc, ka viņu tēvi bija bijuši draugi. Viņi arī pazina vienus un tos pašus cilvēkus, un abiem bija reakcionāri uzskati attiecībā uz nouveaivc riches*.

Bija pusastoņi. Draugi sēdēja pulkveža mājīgajā kabinetā, un Melrouzs tobrīd stāstīja par iepriekšējās ziemas medībām ar suņiem, kā jau cilvēks, kam medības ir sirdslieta. Misters Setertvcits, kura zināšanas zirgu jautājumā nesniedzās tālāk par iksvētdienas staļļa apmeklējumiem — paražu, kas vēl saglabājusies vecmodīgās lauku mājās, — klausījās ar pieklājīgu uzmanību.

Spalgs telefona zvans pārtrauca Melrouzu pusvārdā. Viņš piegāja pie galda un pacēla klausuli.

— Hallo, jā, pulkvedis Melrouzs pie aparāta. Kas noticis? — Viņa sejas izteiksme spēji pārvērtās — kļuva saspringta un oficiāla. Nu runāja ne vairs sportists, bet gan vietējās varas pārstāvis.

ļ Jaunbagātniekiem (fr.).

Viņš kādu brīdi klausījās, tad lakoniski noteica:

—          Labi, Kērtis. Tūlīt būšu klāt. — Viņš nolika klausuli un pievērsās viesim. — Džeimss Dvaitons nupat kā atrasts savā kabinetā noslepkavots.

—    Ko jūs teicāt?

Misters Setertveits bija satraukts un uzbudināts.

—            Man tūlīt jābrauc uz Olderveju. Vai nevēlaties man piebiedroties?

Misters Setertveits pēkšņi atcerējās, ka pulkvedis ir grāfistes policijas prefekts.

—   Ja vien es netraucēšu… — viņš vilcinādamies atteica.

—         Nekādā ziņā. Zvanīja inspektors Kērtiss. Labs, godīgs puisis, bet galīgi bez smadzenēm. Priecāšos, ja nāksiet man līdzi, Setertveit. Man ir tāda nojauta, ka visa šī lieta izvērtīsies vienā nejaukā padarīšanā.

—    Vai slepkava ir notverts?

—    Nē, — strupi atteica Melrouzs.

Mistera Setertveita trenētā auss šajā atbildē saklausīja atturīgu noti. Viņš ātri pārcilāja atmiņā visu, ko zināja par Dvaitonu dzimtu. Nelaiķis Sers Džeimss bija uzpūtīgs vecs kungs ar skarbām manierēm. Tāds tips viegli iedzīvojas ienaidniekos. Tuvojās sešdesmitajiem gadiem un bija sirmiem matiem un ziedošu sejas krāsu. Slavens ar savu ārkārtīgo skopulību. Tad Setertveita domas aizklīda pie lēdijas Dvaitones. Acu priekšā lidinājās slaidais, jaunavīgais tēls kastaņbrūnu matu mākonī. Viņš atminējās dažādas baumas, slepenus mājienus, šādas tādas tenkas. Tad lūk, kāpēc Melrouzs izskatās tik sadrūmis. Viņš noskurinājās un apvaldīja fantāzijas lidojumu, kas bija aizvedis viņu neceļos.

Piecas minūtes vēlāk misters Setertveits ieņēma vietu blakus pulkvedim viņa divvietīgajā mazajā automobilī, un abi aizbrauca nakts tumsā.

Pulkvedis bija nerunīgs vīrs. Viņi bija nobraukuši krietnu ceļa gabalu, iekams viņš ierunājās.

—          Jūs droši vien viņus pazīstat? — viņš strupi caur zobiem izgrūda.

—         Dvaitonus? Protams, es zinu par viņiem visu. — Vai vispār bija kāds, par kuru Setertveits nezinātu visu? — Ar viņu pašu esmu ticies vienu reizi, bet ar kundzi nedaudz biežāk.

—    Glīta sieviete, — noteica Melrouzs.

—    Burvīga! — jūsmīgi iesaucās Setertvcits.

—    Jums tā šķiet?

—            Tipisks Renesanses laikmeta daiļums, — iedegdamies runāja misters Setertvcits. — Viņa reiz piedalījās teātra uzvedumā, ziniet, tajās labdarības izrādēs, pagājušajā pavasarī. Es biju galīgi satriekts. Šai sievietē nav nekā mūsdienīga, viņa ir kā dzīva pagātnes vīzija. Misis Dvaitoni drīzāk varētu iztēloties dzīvojam dod/.u pilī vai pat par Lukrēciju Bord/.u.

Pulkvedis strauji sagrieza stūri, un misters Sctcrtveits aprāvās. Viņš klusībā brīnījās, kāds likteņa untums ielicis viņam mutē Lukrēcijas Bordžas vārdu. Bet pašreizējos apstākļos…

—    Dvaitons taču nav noindēts, ko? — viņš īsi pajautāja.

Melrouzs iesāņus paskatījās viņā ar tādu kā ziņkāri.

—    Interesanti, kāpēc jūs to jautājat? — viņš sacīja.

—          Ak, es… es pats nezinu, — uzbudināts atbildēja Setertvcits. — Es… tas man tikai tā iešāvās prātā.

—            Nē, viņš nav noindēts, — drūmi sacīja Melrouzs. — Ja jūs gribat zināt, — viņam ir sašķaidīts galvaskauss.

—         Ar trulu ieroci, — nomurmināja misters Setertvcits, viszinīgi pamādams ar galvu.

—            Beidziet pļāpāt kā tāds sasodīts detektīvromānu varonis, Setertveit. Viņam iesists pa galvu ar bronzas figūru.

—    O, — izdvesa Sctcrtveits un vairs neteica ne vārda.

—           Vai jūs kaut ko zināt par puisi, vārdā Pols Dclaņā? — Melrouzs pēc kāda brīža iejautājās.

—    Kā tad, izskatīgs jauns cilvēks.

—             Uzdrošinos apgalvot, ka sievietēm viņš noteikti šķiet neatvairāms, — norūca pulkvedis.

—    Viņš jums nepatīk?

—    Nepavisam.

—          Man šķiet, ka jums viņš varētu likties simpātisks. Dclaņā labi jāj.

—           Kā kaut kāds ārzemnieķelis zirgu rēvijā. Tīrā mērkaķošanās.

Misters Sctcrtveits apspieda smaidu. Nabaga vecais Melrouzs — savos uzskatos brits līdz matu galiņiem. Setertvcits pats ar labpatiku apzinājās savu kosmopolītisko pasaules vērojumu un tāpēc spēja būt iecietīgs pret aprobežotiem dzīves uzskatiem.

—    Vai tad Delaņā arī ieradies šai pusē? — viņš iejautājās.

—         Viņš jau labu laiku uzturas pie Dvaitonicm Oldcrvcjā. Baumo, ka sers Džeimss pirms nedēļas viņu izsviedis no savas mājas.

—    Kāpēc?

—           Pieķēris šo mīlināmies ar viņa sievu, cik es zinu. Kāda velna…

Auto strauji pasviedās sāņus un, metālam nošķindot, pret kaut ko atsitās.

—             Pats bīstamākais krustojums visā Anglijā, — sodījās Melrouzs. — Tam puisim vajadzēja signalizēt, mēs taču braucam pa galveno ceļu. Man tā vien šķiet, ka esam viņu samīcījuši pamatīgāk, nekā viņš mūs.

Pulkvedis izlēca no automašīnas. Kāds stāvs izkāpa no otra auto un pienāca viņam klāt. Līdz Setertveitam atlidoja tikai atsevišķi sarunas fragmenti.

—         Pilnībā mana vaina, — sacīja svešinieks. — Taču es gaužām maz pazīstu šo pusi un nemanīju arī nekādas brīdinājuma zīmes, ka tuvu ir galvenais ceļš.

Pulkvedis nomierinājies atbildēja gluži pieklājīgi. Abi vīri noliecās pie svešinieka automašīnas, ap kuru tobrīd darbojās šoferis. Saruna kļuva augstākā mērā tehniska.

—            Baidos, ka tas prasīs vismaz pusstundu, — svešinieks novērtēja stāvokli. — Bet nekavējiet laiku manis dēļ. Priecājos, ka jūsu automobilis izkļuvis sveikā.

—   Patiesībā… — iesāka pulkvedis, bet tika pārtraukts pusvārdā.

Misters Setertveits, uztraukumā kvēlodams, ar zvirbuļa grāciju

izlēca no automašīnas un sirsnīgi satvēra svešinieka roku.

—          Tas ir viņš! Tāpēc es domāju, ka balss man pazīstama, — viņš satraukti runāja. — Kāda neparasta sagadīšanās!

—    Hm? — jautājoši novilka pulkvedis.

—          Misters Hārlijs Kvins. Melrouz, jūs noteikti esat dzirdējis mani daudzkārt pieminam mistera Kvina vārdu.

Šķiet, pulkvedis Melrouzs neko tādu neatcerējās, tomēr pieklājīgi piedalījās apsveicināšanās ceremonijā, bet misters Setertveits joprojām jautri vidžināja. — Neesmu jūs saticis kopš… ļaujiet atcerēties…

—           Kopš tā vakara viesnīcā «Zvārguļi un āksta cepure», — mierīgi sacīja sarunu biedrs.

—           Kāds dīvains nosaukums viesnīcai, — noteica pulkvedis Melrouzs.

—  Tikai senlaicīgs, — paskaidroja misters Kvins. — Bija laiks, kad Anglijā šos vārdus lietoja daudz biežāk nekā mūsdienās.

—   Jā, šķiet gan, jums, bez šaubām, ir taisnība, — Melrouzs neskaidri nomurmināja.

—   Mēs nedrīkstam jūs tā pamest šeit uz ceļa, — sacīja misters Sctcrtveits. — Jums jāpārsēžas pie mums. Automašīnā taču vietas pietiks arī trim, vai ne, Mclrouz?

—    Jā, liekas gan. — Tomēr pulkveža balsī ieskanējās tādas kā šaubas. — Vienīgi tas, kādēļ mēs braucam, — viņš piemetināja. — Kā jūs domājat, Setcrtveit?

Sctcrtveits stāvēja kluss kā kaps. Dažādas idejas tā vien zibsnīja viņa galvā. Viņš burtiski drebēja no uzbudinājuma.

—   Nē, — viņš iesaucās. — Man vajadzēja uzreiz saprast. Kas attiecas uz jums, mister Kvin, tad šī nav nejaušība. Ne jau nelaimes gadījums lika mums satikties šais krustcelēs.

Pulkvedis pārsteigts blenza savā draugā. Misters Setertveits satvēra viņa roku un turpināja:

—     Vai atceraties, Mclrouz, ko es jums stāstīju par mūsu kopīgo draugu Dercku Keipelu. Par pašnāvības cēloni, ko neviens nespēja uzminēt. Misters Kvins šo mīklu atrisināja, un ir bijis vēl daudz citu gadījumu. Viņš norāda uz kaut ko tādu, kas it kā visu laiku bijis cilvēkam acu priekšā, bet ko tas nav pamanījis. Viņš ir satriecošs.

—   Mans dārgais draugs, jūs liekat man sarkt, — smaidīdams atteica misters Kvins. — Ja atmina mani nevil, tad visus šos atklājumus veicāt tieši jūs.

—  Tas notika tikai tāpēc, ka klāt bijāt jūs, — ar ciešu pārliecību balsī iebilda misters Sctcrtveits.

—   Nu tad, — nokrekšķējies mulsi ierunājās pulkvedis Melrouzs, — mēs nedrīkstam vairs lieki kavēties. Turpināsim ceļu.

Viņš apsēdās pie stūres, nejuzdamies pārāk sajūsmināts par svešinieku, ko misters Setertvcits lielā aizrautībā bija uzgrūdis viņam uz kakla, bet arī nevarēja izdomāt nekādu jēdzīgu ieganstu, lai noraidītu šo puisi turklāt vēlējās pēc iespējas ātrāk nokļūt Oldervcjā.

Misters Setertveits mudināja misteru Kvinu sēsties blakus pulkvedim un pats ieņēma sēdekli ārmalā. Automašīna bija diezgan ietilpīgs, un visi novietojās gluži ērti.

—    Tātad jūs interesē noziegumi, mister Kvin? — pulkvedis Melrouzs pieklājīgi mēģināja uzturēt sarunu.

—    Nē, ne gluži noziegumi.

—    Kas tad?

Misters Kvins pasmaidīja.

—      Labāk pavaicāsim misteram Setertveitam, viņš ir acīgs novērotājs.

—    Manuprāt, — vilcinādamies iesāka Setertveits, — bet var jau būt, ka es kļūdos, — misters Kvins interesējas par mīlētājiem. — Pēdējo vārdu izrunādams, viņš nosarka — neviens kārtīgs anglis nespēj izrunāt šo burtu savienojumu bez zināma apmulsuma. Misters Setertveits to pateica it kā pēdiņās ieliktu, ar atvainošanās pieskaņu balsī.

—    Mans Dievs! — satrūcies iesaucās Melrouzs un apklusa.

Pie sevis viņš nodomāja, ka šis Setertveita draugs gan ir viens

savāds zellis. Viņš iesāņus palūrēja uz blakussēdētāju. Puisis izskatās pēc pilnīgi normāla jauna cilvēka. Nedaudz melnīgsnējs, bet nekādā ziņā ne ārzemniecisks.

—    Un tagad, — svarīgā balsī ierunājās misters Setertveits, — es jums pastāstīšu par mūsu lietu.

Viņš nepārtraukti runāja minūtes desmit. Tā sēžot pustumšajā automobilī un traucoties nakts tumsā, viņam krūtīs kņudēja pacilāta varas apjauta. Kas gan par to, ka viņš ir tikai dzīves vērotājs? Viņam taču kalpo vārdi, viņš ir to pavēlnieks. Viņš tos var savienot dīvainās ainās — savīt Lauras Dvaitonas neparasto Renesanses daiļumu, kastaņbrūnos matus un baltās rokas ar kādu tumšu, noslēpumainu ēnu — Polu Delaņā, kura izskatīgums iejūsmināja sievietes. Un visam fonā Olderveja — Olderveja, kas pastāv jau kopš Henrija VII laikiem vai vēl senāk. Olderveja bija caurcaurēm angliska ar savu apcirpto dzīvžogu, veco klēti un zivju dīķi, kurā mūki reiz bija audzējuši karpas savai kārtējai piektdienas mailītei. Ar pāris prasmīgiem triepieniem viņš šai ainā iezīmēja seru Džcimsu, kas bija tiešā līnijā cēlies no vecajiem de Vitoniem, kuri bija pratuši izspiest naudu no šās zemes un cieši ieslēguši to lādēs, lai, nākot grūtiem laikiem, Oldervejas valdītāji nekad nenonāktu trūkumā.

Beidzot mistera Setertveita runas plūdi apsīka. Viņš bija pārliecināts, absolūti pārliecināts, ka ir baudījis savu klausītāju nedalītu uzmanību. Nu viņš gaidīja godīgi nopelnīto uzslavu. Un tā nekavējās.

—    Jūs esat īsts mākslinieks, mister Setertveit.

—           Darīju, kas bija manos spēkos, — mazais vīriņš, pēkšņi kļuvis kautrīgs, pazemīgi atteica.

Viņi jau pirms pāris minūtēm bija izbraukuši cauri parka vārtiem. Automašīna tuvojās namdurvīm. Pa kāpnēm viņus sagaidīt noskrēja konstebls.

—    Labvakar, ser. Inspektors Kērtiss ir bibliotēkas istabā.

—    Skaidrs.

Melrouzs strauji devās augšup pa pakāpieniem, un pārējie viņam sekoja. Kad visi trīs šķērsoja plašo vestibilu, vecīgs virssulainis piesardzīgi paglūnēja pa durvīm. Melrouzs pamāja ar galvu sveicienam.

—    Labvakar, Mailz. Bēdīgs notikums.

—         Patiešām, — sulainis atbildēja drebošā balsī. — Tikko spēju tam noticēt, patiešām neticami. Grūti iedomāties, ka pēkšņi kāds varētu nogalināt kungu.

—           Jā, jā, — misters Melrouzs pasteidzās piekrist. — Es ar jums aprunāšos vēlāk.

Pulkvedis lieliem soļiem devās uz bibliotēku. Tur viņu sagaidīja gara auguma inspektors ar kareivīgu stāju un g<»Idcvīgi sveicināja.

—            Draņķīga lieta, ser. Es nekam neesmu pieskāries. Uz nozieguma instrumenta nav pirkstu nospiedumu. Tas, kas to izdarījis, zinājis, kā rīkoties.

Palūkojies sakņupušajā stāvā pie rakstāmgalda, misters Sctcrtveits aši novērsās. Vīrietis bija saņēmis triecienu no mugurpuses ar tik briesmīgu spēku, ka galvaskauss bija sašķaidīts. Skats nebija nekāds patīkamais.

Ierocis gulēja uz grīdas — apmēram divas pēdas augsta bronzas figūriņa, tās pamatne bija notraipīta un mitra. Misters Setertvcits ziņkārīgi pār to noliecās.

—           Venera, — viņš klusu teica. — Viņš nosists ar Veneras statujiņu. — Radis vielu romantiskām pārdomām, viņš apklusa.

—    Logi bija cieši aizbultēti no iekšpuses, — teica inspektors.

Tad viņš ieturēja zīmīgu pauzi.

—            Tātad tas nozīmē, ka noziegumu pastrādājis kāds no mājiniekiem, — policijas prefekts negribīgi konstatēja. — Nu, nu, gan jau noskaidrosim.

Nogalinātais bija ģērbies golfa tērpā, soma ar golfa piederumiem bija nevīžīgi nomesta uz lielā ādas dīvāna.

—      Tikko kā ienācis no golfa laukuma, — paskaidroja inspektors, pamanījis prefekta skatienu. — Tas bijis apmēram ceturksni pāri pieciem. Licis virssulainim pasniegt tēju. Vēlāk piezvanījis savam sulainim, lai nones mājas čības. Rādās, ka šis kalpotājs bijis pēdējais cilvēks, kas viņu redzējis dzīvu.

Melrouzs pamāja ar galvu un atkal pievērsa uzmanību rakstāmgaldam. Daudzas greznumlietiņas bija apgāztas un sadragātas. Starp tām izcēlās liels tumšas emaljas pulkstenis, kas bija apkritis uz sāniem galda vidū.

Inspektors iekāsējās.

—          Te nu ir kaut kas, ko var nosaukt par cūkas laimi, ser, — viņš sacīja. — Kā redzat, tas apstājies tieši pusseptiņos. Tātad mums ir zināms nozieguma izdarīšanas brīdis. Ļoti parocīgi.

Pulkvedis vēl joprojām nenolaida acis no pulksteņa.

—           Kā jau jūs teicāt, — viņš ierunājās, — ļoti parocīgi. — Brīdi klusējis, viņš piebilda: — Pārāk parocīgi, lai mani sasper jods! Man tas nepatīk, inspektor.

Melrouzs atskatījās uz saviem ceļabiedriem un viņa skatienā pavīdēja tāds kā lūgums, kad tas apstājās pie mistera Kvina.

—          Sasodīts! — viņš iesaucās. — Viss ir pārāk glīti nostrādāts. Jūs taču saprotat, ko es domāju. Parasti tā nekas nenotiek.

—          Jūs gribējāt sacīt, — nomurmināja misters Kvins, — ka pulksteņi tā nemēdz apgāzties?

Melrouzs kādu brīdi noraudzījās viņā, tad atkal pulkstenī uz galda, kas tur gulēja nožēlojams un bezpalīdzīgs, kā jebkurš priekšmets, kuram pēkšņi atņemta pašcieņa. Ļoti uzmanīgi Melrouzs to nostādīja uz kājām, tad cirta no visa spēka ar dūri pa galdu. Pulkstenis sagrīļojās, bet neapgāzās. Pulkvedis atkārtoja kustību, un tikai tad laikrādis negribīgi nokrita uz muguras.

—    Cikos atklāja noziegumu? — skarbi noprasīja Melrouzs.

—   Tieši ap septiņiem.

—    Kas vinu atrada?

>

—    Virssulainis.

—           Sameklējiet viņu un vediet šurp! — pavēlēja prefekts. — Es ar viņu aprunāšos. Starp citu, kur ir lēdija Dvaitone?

—          Atgūlusies, ser. Istabene teic, ka kundze esot satriekta un nevienu nepieņemot.

Melrouzs pamāja, un inspektors Kērtiss devās meklēt sulaini. Misters Kvins domīgi lūkojās kamīnā. Arī misters Setertveits raudzījās turp. Piemiegtām acīm viņš kādu brīdi vēroja gruzdošās pagales, tad viņa skatienu saistīja kaut kas spožs pie kamīna restēm. Viņš pieliecās un pacēla mazu izliekta stikla šķembu.

—          Jūs pēc manis sūtījāt, ser? — Tā bija virssulaiņa balss, vēl joprojām drebelīga un nedroša.

Misters Setertvcits ieslidināja stikla šķembu vestes kabatā un pagriezās.

Vecais vīrs stāvēja durvīs.

—          Nāciet apsēdieties! — laipni teica prefekts Melrouzs. — Jūs jau viss drebat. Jādomā gan, ka tas jums bija liels satricinājums.

—    Patiešām, ser, tā tas ir.

—          Ilgi es jūs neaizkavēšu. Tātad jūsu kungs ienāca iekšā tūlīt pēc pieciem?

—         Jā, ser. Viņš lika atnest tēju. Pēcāk, kad es ierados savākt traukus, viņš lika atsūtīt pie sevis Dženingsu, — tas ir viņa sulainis, ser.

—    Cikos tas bija?

—   Apmēram desmit minūtes pāri sešiem, ser.

—    Labi, un tālāk?

—           Pateicu Džcningsam, ser. Ienācu šeit tikai septiņos, lai aiztaisītu logus un aizvilktu aizkarus, un tad es ieraudzīju…

—         Jā, jā, — Melrouzs viņu pārtrauca, — nevajag stāstīt visus sīkumus. Jūs taču nepieskārātics līķim un neko no vietas neizkustinājāt?

—           Ak nē, ser. Cik ātri spēdams, steidzos pie telefona, lai izsauktu policiju.

—    Un pēc tam?

—           Tad cs liku Žanetei, viņas augstības istabenei, paziņot kundzei par notikušo.

—    Vai jūs šovakar vispār esat redzējis savu kundzi?

Pulkvedis uzdeva šo jautājumu it kā starp citu, bet mistera

Setcrtveita asā dzirde saklausīja viņa vārdos nemieru.

—           Cik atceros, ne. Viņas augstība ir palikusi savās istabās, kopš notika traģēdija.

—    Vai pirms tam jūs viņu satikāt?

Jautājums izskanēja skarbi, un klātesošie manīja virssulaiņa vilcināšanos pirms atbildes.

—    Es… cs tikai īsu mirkli pamanīju viņu kāpjam lejā.

—    Vai viņa ienāca šajā istabā?

Misters Setertveits aizturēja elpu.

—    Es… es domāju, jā, ser.

—    Cikos tas bija?

Iestājās tāds klusums, ka varčtu dzirdčt adatu nokrītam. «Vai vecais vīrs nojauš, kas atkarīgs no viņa atbildes.» nodomāja misters Setertveits.

—    Bija gandrīz pusseptiņi, ser.

Pulkvedis Melrouzs dziļi ievilka elpu.

—            Paldies, pietiks. Esiet tik laipns un atsūtiet pie manis Džcningsu.

Dženingss nekavējoties ieradās. Tas bija vīrs ar šauru seju un kaķa gaitu. Viņā jautās kaut kas noslēpumains un viltīgs.

«Cilvēks,» nodomāja misters Setertveits, «kas spētu nogalināt savu kungu bez vismazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem, ja vien būtu pārliecināts, ka netiks pieķerts.»

Viņš kāri klausījās, kā Dženingss atbild uz pulkveža jautājumiem. Taču sulaiņa stāsts likās bez viltus. Viņš bija nonesis savam kungam mīkstās ādas čības un aizvācis zābakus.

—    Ko jūs darījāt pēc tam, Džcnings?

—    Devos atpakaļ uz kalpotāju istabu.

—    Cikos jūs aizgājāt no šejienes?

—    Tas varēja būt ceturksni pāri sešiem, ser.

—    Kur jūs atradātics pusseptiņos, Dženings?

—    Kalpotāju istabā.

Pulkvedis Melrouzs ar galvas mājienu viņu atlaida. Tad viņš uzmeta jautājošu skatienu Kērtisam.

—            Tieši tā, ser, es pārbaudīju. Viss saskan — viņš bijis kalpotāju istabā apmēram no sešiem divdesmit līdz septiņiem.

—           Tad tas viņu izslēdz no spēles, — secināja prefekts ar manāmu nožēlu. — Turklāt viņam nav arī motīva.

Abi saskatījās.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens.

—    Nāciet iekšā! — pulkvedis aicināja.

Parādījās lēdijas istabenes baiļpilnā seja.

—         Lūdzu piedošanu, — viņas augstība, uzzinājusi, ka pulkvedis Melrouzs ir šeit, vēlas runāt ar pulkvedi.

—           Katrā ziņā, — sacīja Melrouzs, — es tūlīt eju. Vai jūs neparādītu man ceļu?

Bet kāda roka atbīdīja meiteni sāņus. Durvīs parādījās pavisam cits tēls. Laura Dvaitone izskatījās kā būtne ne no šās pasaules.

Viņa bija ģērbusies cieši pieguļošā senlaicīgā blāvi zila brokāta pēcpusdienas tērpā. Kastaņbrūnie mati, sakārtoti ar šķirtni galvas vidū, aizsedza ausis. Apzinādamās savu īpatno stilu, lēdija Dvaitone nekad nebija apgriezusi matus. Tie bija saņemti vienkāršā mezglā zemu uz pakauša. Rokas bija kailas.

Ar vienu roku viņa atbalstījās pret durvju aili, otra ar plaukstā saņemtu grāmatu bija brīvi noslīgusi gar vienu sānu.

«Izskatās pēc Madonnas senā itāliešu gleznā,» nodomāja Setertveits.

Lēdija stāvēja, viegli grīļodamās. Pulkvedis Melrouzs pielēca

viņai klāt.

»

—    Es atnācu jums pateikt… jums pateikt…

Viņas balss bija dobja un pilnskanīga. Misteru Setertveitu bija tā pārņēmusi šās scēnas skatuviskā burvība, ka viņš aizmirsa, — viss taču norisinās īstenībā.

—           Lūdzu, lēdija Dvaitone. — Melrouzs bija aplicis kundzei roku ap pleciem, lai viņu saturētu. Cauri vestibilam viņš aizveda to uz nelielu istabiņu, kas bija tapsēta ar izbalējušu zīdu.

Kvins un Setertveits viņiem sekoja. Lēdija atslīga uz zemas sofas, viņas galva atdusējās uz rūsgana dīvānspilvena, plakstiņi bija nolaisti. Trīs vīrieši viņā klusēdami noraudzījās. Tad lēdija piepeši atvēra acis un piecēlās sēdus. Viņa runāja ļoti mierīgi.

—          Es viņu nogalināju, — viņa sacīja. — Atnācu jums to pateikt. Es viņu nogalināju!

Iestājās mokošs klusuma brīdis. Mistera Sctertveita sirds gandrīz pārstāja pukstēt.

—          Lēdija Dvaitone, — iesāka Melrouzs, — jūs esat pārcietusi milzīgu satricinājumu… jūs esat pārāk satraukta. Domāju, jūs pati neapzināties, ko pašlaik sakāt.

Vai viņa atkāpsies, kamēr vēl ir laiks?

—    Es ļoti labi apzinos, ko saku. Tā biju es, kas viņu nošāva.

Divi vīrieši strauji ievilka elpu, trešais neizdvesa ne skaņas.

Laura Dvaitone paliecās vēl vairāk uz priekšu.

—   Kā jūs nesaprotat? Nokāpu lejā un viņu nošāvu. Es atzīstos.

Grāmata, ko viņa visu laiku bija turējusi rokā, ar troksni

nokrita uz grīdas. Tajā rēgojās papīra nazis, kas bija veidots kā duncis ar dārgakmeņiem rotātu spalu. Sctcrtveits automātiski noliecās, pacēla to un nolika uz galda. Tai brīdī viņš nodomāja: «Bīstama lietiņa. Ar to var nogalināt cilvēku.»

—           Nu… — Laura Dvaitone nepacietīgi ierunājās. — Ko jūs tagad darīsiet? Apcietināsiet mani? Vedīsiet prom?

Pulkvedis Melrouzs tikai ar grūtībām atguva runas spējas.

—          Tas, ko jūs nupat pateicāt, lēdija Dvaitone, ir ļoti nopietni. Man jālūdz jūs atgriezties savā istabā, kamēr cs._ es… došu rīkojumus.

Lēdija palocīja galvu un piecēlās kājās. Nu jau viņa bija pilnīgi mierīga, nopietna un vienaldzīga.

Kad viņa pagriezās uz iešanu, misters Kvins iejautājās:

—    Ko jūs izdarījāt ar revolveri, lēdija Dvaitone?

Viņas sejai pārslīdēja nedrošības ēna.

—          Es… es to nometu uz grīdas. Nē, man šķiet, izmetu pa logu. Ak, es nevaru atcerēties. Kāda tam nozīme? Es tobrīd tikko apjēdzu, ko daru. Bet tam taču nav nekādas nozīmes, vai ne?

—           Jā, — piekrita misters Kvins. — Diez vai tam ir kāda nozīme.

Lēdija neizpratnē palūkojās uz viņu, un tās acīs pavīdēja kaut kas līdzīgs izbailēm. Tad viņa atmeta galvu un valdonīgā gaitā izgāja no istabas. Misters Setertveits steidzās viņu panākt. Viņam šķita, ka lēdija jebkurā brīdī var saļimt. Bet viņa jau bija tikusi līdz pusei pa kāpnēm, neizrādīdama ne zīmes no iepriekšējā vājuma. Kāpņu galā stāvēja izbiedētā istabene, un misters Setertveits tai pavēloši uzsauca:

—    Parūpējieties par savu kundzi!

—         Jā, ser. — Meitene jau gatavojās sekot blāvi zilajam slāvam, bet pēkšņi ierunājās: — Lūdzu, ser, policija taču netur viņu aizdomās?

—    Kādu viņu?

—           Dženingsu, ser. Ai, patiesi, ser, viņš nav spējīgs nodarīt pāri pat mušai.

—   Džcningsu? Protams, ne. Ejiet un parūpējieties par kundzi!

—    Jā, ser.

Meitene žigli uzskrēja pa kāpnēm. Misters Setertveits devās atpakaļ uz istabu, no kuras tikko bija iznācis.

Pulkvedis Melrouzs drūmi sacīja:

—            Nu man ir galīgi sajaukta galva. Te slēpjas daudz kas vairāk, nekā liekas pēc pirmā acu uzmetiena. Visa šī scēna atgādina aušīgās muļķības, ko pastrādā romānu varones.

—          Tas nebija patiesi, — piekrita Setertveits. — Drīzāk kaut kas līdzīgs teātra izrādei.

Kvins piekrītoši pamāja ar galvu.

—          Jums taču patīk teātris, vai ne? Jūs esat cilvēks, kas māk novērtēt labu tēlojumu, ja tādu gadās redzēt.

Misters Setertveits cicši viņu uzlūkoja.

Klusuma brīdī, kas iestājās pēc šiem vārdiem, viņi sadzirdēja tālu troksni.

—    Izklausās pēc šāviena, — sacīja pulkvedis Melrouzs.

—   Kāds no mežsargiem, jādomā. Acīmredzot to sadzirdēja arī viņa un tāpēc nokāpa lejā paskatīties. Droši vien pat nebija tuvojusies Eķim un tuvāk to aplūkojusi. Tikai uzreiz izdarījusi secinājumus.

—           Misters Dclaņā, ser, — atskanēja vecā virssulaiņa balss, viņš kā vainas apziņā mīņājās durvīs.

—    Kas? Ko jūs teicāt? — vaicāja pulkvedis Melrouzs.

—           Ieradies misters Dclaņā un vēlas ar jums runāt, ja vien tas iespējams.

Melrouzs atgāzās krēslā un sadrūmis sacīja:

—    Vediet viņu iekšā!

Mirkli vēlāk Pols Delaņā parādījās durvīs. Kā jau pulkvedis bija ieminējies, jaunā cilvēka izskats nepavisam nebija anglisks: nepiespiestas, lunkanas kustības, skaista, melnīgsnēja seja, acis mazliet pārāk tuvu kopā. Ap viņu vēdīja Renesanses elpa. Likās, viņš un Laura Dvaitone iederas vienā un tai pašā pasaulē.

—          Labvakar, džentlmeņi! — sveicināja Dclaņā, mazliet teatrāli paklanīdamies.

—          Nezinu, kāpēc esat ieradies, mister Dclaņā, — skarbi teica pulkvedis Melrouzs, — bet ja tas nav sakarā ar izmeklējamo lietu…

—    Gluži otrādi, — Dclaņā smiedamies viņu pārtrauca.

—    Tam ir visnotaļ sakars ar šo lietu.

—    Ko jūs ar to gribai teikt?

—           Gribu paziņot, — mierīgi atbildēja Dclaņā, — ka esmu ieradies nodot sevi varas iestāžu rokās par sera Džeimsa Dvaitona noslepkavošanu.

—    Vai jūs apzināties, ko runājat? — pulkvedis saīdzis jautāja.

—    Pilnīgi.

Jaunā cilvēka acis bija pievērstas galdam.

—    Es jūs nesaprotu…

—         Kāpēc es atzīstu savu vainu? Sauciet to par nožēlu, sauciet, kā jums tīk. Es viņu nodūru, tur nav šaubu. — Viņš pameta ar galvu uz galda pusi. — Redzu, ka esat sadabūjuši arī ieroci.

Ļoti parocīgs rīks. Lēdija Dvaitone nelaimīgā kārtā šo duncīti bija pametusi grāmatā, un es to pievācu.

—            Acumirkli! — teica pulkvedis Melrouzs. — Vai man jāsaprot, ka jūs nogalinājāt seru Džcimsu ar šo? — Viņš pacēla gaisā dunci.

—           Gluži pareizi. Es ielavījos istabā pa logu. Viņš sēdēja ar muguru pret mani. Tas bija ļoti viegli. Pēc tam es pa to pašu ceļu izkļuvu ārā.

—    Pa' logu?

—    Protams, pa logu.

—    Cikos tas bija?

Dclaņā vilcinājās.

—           Padomāsim… es sarunājos ar mežsargu, tas bija ceturksni pāri sešiem. Dzirdēju, ka pulkstenis baznīcas tornī nosit ceturksni. Tam vajadzētu būt ap pusseptiņiem.

Pulkveža lūpas savilkās draudīgā smīnā.

—           Gluži pareizi, jaunais cilvēk, — viņš sacīja, — pusseptiņi ir īstais laiks. Varbūt būsiet jau par to dzirdējis? Tā ir augstākā mērā dīvaina slepkavība.

—    Kāpēc?

—    Tik daudzi cilvēki jau uzņēmušies par to atbildību.

Visi sadzirdēja, ka Delaņā strauji ievelk elpu.

—           Kas tad vēl atzinās? — viņš jautāja, cenzdamies runāt mierīgi, bet tas viņam neizdevās.

—    Lēdija Dvaitone.

Dclaņā atmeta galvu un māksloti iesmējās.

—           Lēdijai Dvaitonci ir nosliece uz histēriju, — viņš nevērīgi teica. — Jūsu vietā es daudz neklausītos, ko viņa saka.

—          To nedomāju ari darīt, — atteica Melrouzs. — Bet ar šo slepkavību saistīta vēl viena dīvainība.

—    Un tā būtu?

—          Redziet, — atbildēja Melrouzs, — lēdija Dvaitone atzinās, ka nošāvusi seru Džcimsu, jūs savukārt apgalvojat, ka esat viņu nodūris. Bet, jums abiem par laimi, viņš nav nedz nošauts, nedz nodurts, — viņam ir ielauzts galvaskauss.

—            Man Dievs! — iesaucās Delaņā. — Sieviete nemaz to nespētu izdarīt…

Viņš iekoda sev lūpā un apklusa. Pulkvedis Melrouzs, tikko manāmi pasmaidīdams, pamāja ar galvu.

—          Esmu bieži par to lasījis, — viņš paskaidroja, — bet nekad neesmu redzējis, kā tas notiek dzīvē.

—    Ko tādu?

—            Divus idiotus, kas paši sevi apsūdz, iedomādamies, ka vainīgs ir otrs, — atteica pulkvedis. — Tātad mums jāsāk atkal viss no jauna.

—          Dženingss, — iekliedzās misters Setertvcits. — Tā meitene nupat… Es tanī brīdī nepievērsu tam uzmanību. — Viņš apklusa, pūlēdamies sakopot domas. — Viņa baidījās, ka mēs turēsim aizdomās šo zelli. Ir jābūt kādam iemeslam, ko mēs nezinām,

bet vina zina.

»

Pulkvedis, uzacis saraucis, paskandināja zvaniņu. Kad ieradās virssulainis, viņš sacīja:

—           Lūdzu, pavaicājiet lēdijai Dvaitonei, vai viņa nebūtu tik laipna un nenokāptu vēlreiz lejā.

Klusēdami viņi gaidīja atnākam Lauru Dvaitoni. Ieraugot Dclaņā, viņa satrūkās un izstiepa roku, kā atbalstu meklēdama. Pulkvedis Melrouzs ātri piesteidzās, lai viņu uztvertu.

—    Viss kārtībā, lēdija Dvaitone. Lūdzu, neuztraucieties!

—    Es nesaprotu, ko šeit dara misters Dclaņā.

Dclaņā piegāja viņai klāt.

—    Laura… Laura… kāpēc tu to darīji?

—    Ko darīju?

—           Es zinu. Manis dēļ… tāpēc, ka domāji — es… Galu galā tas būtu bijis tikai dabiski. Ak! Tu esi eņģelis!

Pulkvedis Melrouzs iekāsējās. Viņš piederēja pie vīriem, kuri necieš nekādu jūtināšanos un baidījās no visa, kas vēstī par scēnas tuvošanos.

—          Ja jūs man atļautu tā izteikties, lēdija Dvaitone, jūs abi ar misteru Dclaņā esat laimīgi izkļuvuši no nepatikšanām. Viņš nupat atnāca, lai «atzītos» slepkavībā, — ak, neuztraucieties, viņš nav jūsu vīru nogalinājis. Bet tagad mēs gribam dzirdēt visu patiesību, bez jebkādas gaisa jaukšanas. Virssulainis apgalvo, ka esat iegājusi bibliotēkā pusseptiņos, tā ir?

Laura paskatījās uz Delaņā, un viņš piekrītoši palocīja galvu.

—         Saki taisnību, — viņš sacīja. — Mums abiem jāsaka taisnība, Laura.

Lēdija Dvaitone smagi nopūtās.

i— Es jums izstāstīšu visu.

Viņa ieslīga krēslā, ko misters Setertveits bija aši piebīdījis.

—    Es nokāpu lejā. Atvēru bibliotēkas durvis un ieraudzīju…

Viņa apklusa un norija kaklā sakāpušo kamolu. Misters

Setertveits paliecās uz priekšu un uzmundrinoši paplikšķināja viņai pa roku.

—    Jūs redzējāt? — viņš teica.

—           Mans vīrs gulēja sakņupis uz rakstāmgalda, un viņa galva bija… asinīs… ak!

Viņa aizklāja ar rokām seju. Prefekts paliecās uz priekšu.

—           Piedodiet, lēdija Dvaitone! Jūs domājāt, ka Delaņā nošāvis jūsu vīru?

Viņa pamāja.

—           Piedod man, Paul, — viņa lūdzoši sacīja. — Bet tu teici… tu teici…

—          Ka nošaušu viņu kā suni, — cieti pabeidza Delaņā. — Es atceros. Tas bija tai dienā, kad atklāju, cik nežēlīgi viņš pret tevi izturas.

Prefekts stingri turējās pie lietas.

—          Tātad man jāsaprot, lēdija Dvaitone, ka jūs uzkāpāt augšā un nevienam neko neteicāt. Pašlaik nenodarbosimies ar iemesla noskaidrošanu. Vai jūs piegājāt pie rakstāmgalda un pieskārātics

līķim?

»

Viņa notrīsēja.

—    Nē, nē. Es tūlīt izskrēju no bibliotēkas.

—    Saprotu, saprotu. Un cikos tas bija? Vai jūs atceraties?

—    Bija tieši pusseptiņi, kad es atgriezos guļamistabā.

—          Tas nozīmē, ka sešos divdesmit piecās minūtēs sers Džeimss jau bija miris. — Prefekts paskatījās uz pārējiem. — Tas pulkstenis — acīmredzot sagrozīts. Mums tūdaļ radās aizdomas. Nav jau grūti pabīdīt rādītājas šurp vai turp, taču slepkava kļūdījās, noliekot pulksteni uz sāniem. Nu jau vainīgo loks sašaurinās — paliek vai nu virssulainis, vai sera Džeimsa sulainis, bet par virssulaini man tas liekas neticami. Lēdija Dvaitone, — vai šim zellim Dženingsam varētu būt kāds iemesls neieredzēt jūsu vīru?

Laura pacēla galvu.

—          Neteikšu, ka gluži neieredzēt, taču Džeimss man vēl šorīt teica, ka atlaidis Džcningsu, jo pieķēris viņu zogam.

—            A, nu mēs tuvojamies atrisinājumam. Dženingss tiktu atlaists bez atsauksmes. Tas viņam krietni nāktu par ļaunu.

—            Jūs kaut ko teicāt par pulksteni, — ierunājās Laura Dvaitone. — Ir vēl šāda iespēja — ja jūs gribat noteikt laiku —, Džcimsam droši vien kabatā bija mazais golfa pulkstenis. Varbūt tas arī ir sadauzījies, kad viņš atsitās pret galdu?

—         Tā nav slikta doma, — lēni teica pulkvedis. — Bet baidos, ka… Kērtis!

Inspektors aši pamāja, ka sapratis, un izgāja no istabas. Pēc mirkļa viņš atgriezās. Uz plaukstas viņam gulēja sudraba pulkstenis golfa bumbiņas veidolā — tādus īpaši ražo golfa spēlētājiem, ko nēsāt kabatā kopā ar golfa bumbiņām.

—          Te tas ir, ser, — inspektors sacīja. — Tikai diezin vai tas maz ko līdzēs. Šie golfa pulksteņi ir ļoti izturīgi.

Pulkvedis paņēma pulksteni un pielika pie auss.

—    Liekas, tomēr ir apstājies, — viņš secināja.

Melrouzs piespieda īkšķi, un pulksteņa vāciņš atlēca vaļā. Stikls bija šķērsām ieplaisājis.

—    Ai — viņš iepriecināts iesaucās.

Rādītāji bija apstājušies tieši ceturksni pāri sešiem.

* * *

—    Ļoti labs alus, pulkvedi Mclrouz, — sacīja misters Kvins.

Pulkstenis rādīja pusdesmit, un visi trīs vīrieši tikko bija

ieturējuši novēlotas pusdienas pulkveža Mclrouza mājās. Misters Setertveits jutās sevišķi pacilāts.

—           Man bija taisnība. — Viņš smējās sīkiem smiekliņiem. — To jūs nevarat noliegt, mister Kvin. Jūs šodien ieradāties, lai izglābtu to divu jauno muļķīšu kaklu no cilpas.

—           Vai tad es? — atvairījās misters Kvins. — Nekādā ziņā. Es vispār neko nedarīju.

—            Kā izrādījās, tas vairs nebija nepieciešams, — piekrita misters Setertvcits. — Bet tā būtu varējis notikt. Ziniet, tas bija kā uz naža asmens. Es nekad neaizmirsīšu to brīdi, kad lēdija Dvaitone izrunāja vārdus: «Es viņu nogalināju.» Pat uz skatuves neesmu redzējis neko pat uz pusi tik dramatisku.

—    Man atliek tikai jums piekrist, — sacīja misters Kvins.

—          Nekad mūžā nebūtu ticējis, ka kaut kas tāds var atgadīties ne tikai romānos, — pulkvedis Melrouzs atkārtoja vismaz jau divdesmito reizi tai vakarā.

—e Vai tad tā bija? — iejautājās misters Kvins.

Pulkvedis pārsteigts palūkojās viņā.

—    Bet šovakar tas notika, lai velns par stenderi.

—          Ņemiet vērā, — iestarpināja misters Setertveits, — lēdija Dvaitone bija lieliska, gluži brīnumaina, bet vienu kļūdu viņa tomēr pieļāva. Nevajadzēja pārsteidzīgi secināt, ka vīrs nošauts. Tāpat Dclaņā, ieraudzīdams uz galda nazi, muļķīgi secināja, ka sers Džeimss ticis nodurts. Lēdijai tas bija paņēmies līdzi aiz tīrās nejaušības.

—    Vai tiešām tā bija nejaušība? — vaicāja misters Kvins.

—          Ja viņi būtu tikai atzinušies, ka nogalinājuši seru Džcimsu, nepaskaidrojot, kā tas izdarīts, — turpināja misters Setertveits, — ar ko tas būtu beidzies?

—         Viņiem droši vien noticētu, — atteica misters Kvins, savādi pasmīnēdams.

—           Visa šī padarīšana ir kā romānā, — joprojām atkārtoja pulkvedis Melrouzs.

—           Manuprāt, tieši romānā viņi ari smēlušies šo ideju, — piekrita misters Kvins.

—          Tā tas varētu būt, — apstiprināja misters Setertveits. — Tas, ko cilvēks izlasa grāmatās, dažkārt pie viņa atgriežas visdīvainākajā veidā. — Viņš palūkojās pāri istabai misterā Kvinā. — Protams, pulkstenis likās aizdomīgs jau no paša sākuma. Allaž jāpatur prātā, cik viegli ir pagriezt pulksteņrādītājus vēlamā virzienā.

Misters Kvins piekrizdams pamāja ar galvu. — Uz priekšu, — viņš sacīja un, ieturējis pauzi, turpināja: — vai atpakaļ.

Balss skanēja iedrošinoši. Spožās, tumšās acis cieši vērās Setertveitā.

—             Pulksteņa rādītāji tika pabīdīti uz priekšu, — teica Setertveits. — To mēs zinām.

—    Vai tad tā bija? — iejautājās misters Kvins.

Misters Setertveits pārsteigts blenza viņā.

—          Jūs gribat teikt, — viņš vilcinādamies iesāka, — ka sera Džeimsa kabatas pulkstenis bija pagriezts atpakaļ? Tas taču nav iespējams. Tam nav nekādas jēgas.

—    Nebūt ne, — nomurmināja misters Kvins.

—    Tas ir galīgs absurds. Kurš no tā gūtu kādu labumu?

—    Vienīgi tas, kam par šo laiku ir alibi.

—           Mans Dievs! — iesaucās pulkvedis. — Delaņā teica, ka šajā laikā sarunājies ar mežsargu.

—    Stāstot viņš to īpaši uzsvēra, — sacīja misters Sctcrtveits.

Viņi pavērās viens otrā. Abiem bija tāda sajūta, ka zeme

pazūd zem kājām. Fakti virpuļoja, pieņemdami arvien jaunu un negaidītu nozīmi. Kaleidoskopa centrā atradās mistera Kvina smaidošā, melnīgsnējā seja.

—             Bet tādā gadījumā… — stomījās Melrouzs, — tādā gadījumā…

—          Viss ir gluži otrādi, — misters Setertveits veikli pabeidza teikumu viņa vietā. — Laika viltojums paliek, tikai šoreiz, lai iegāztu Dženingsu. Bet tas nevar būt! Tas nav iespējams! Kāpēc tādā gadījumā viņi abi apsūdz sevi noziegumā?

—          Jā, — novilka misters Kvins. — Pirms tam jūs taču turējāt aizdomās viņus, vai ne? — Balss skanēja rāmi un sapņaini.

—    Taisni kā romānā, — tā jūs, pulkvedi, teicāt. Tur viņi šo ideju pasmēlušies. Parasti tā rīkojas nevainīgi romānu varoņi. Protams, tradīcijas spēks lika jums domāt, ka viņi ir bez vainas. Misters Setertvcits bez mitas atkārtoja, ka notikumi risinoties kā lugā uz skatuves. Jums abiem bija taisnība. Viss patiešām bija neīsts. Un jūs paši vienā laidā par to runājāt, pat neapjaušot, ko sakāt. Viņi būtu izgudrojuši daudz labāku stāstu, ja vēlētos, lai jūs tam noticat.

Abi vīrieši bezpalīdzīgi noraudzījās misterā Kvinā.

—         Tas būtu gudri, velnišķīgi viltīgi, — lēni izrunādams vārdus, teica misters Setertvcits. — Man ienāca prātā vēl kas. Virssulainis sacīja, ka septiņos gājis aizvērt logus, tātad viņš zināja, ka tie

ir vaļā.

»

—    Pa šo ceļu Dclaņā iekļuva mājā, — teica misters Kvins.

—    Viņš nogalināja seru Džcimsu ar vienu sitienu, un pārējo abi ar lēdiju paveica kopā.

Misters Kvins paskatījās uz. Sctcrtvcitu, kā uzaicinādams rekonstruēt visu notikuma gaitu. Brīdi vilcinājies, Setertveits to arī darīja.

—          Viņi sadauzīja pulksteni un nolika uz sāniem. Tad pagrieza golfa pulksteņa rādītājus atpakaļ un sasita arī to. Kad Dclaņā izkāpa pa logu, Laura Dvaitone to aizvēra. Bet viens man nav skaidrs. Kāpēc ķēpāties ar kabatas pulksteni? Vienkāršāk būtu bijis pārbīdīt galda pulksteņa rādītājus.

—           Sagrozīt lielo pulksteni būtu mazliet pārspīlēti, — sacīja misters Kvins. — Tādam diezgan neveiklam paņēmienam ikviens būtu redzējis cauri.

—           Bet kabatas pulkstenis nebūtu tik viegli ieraugāms. Mēs tikai aiz tīrās nejaušības par to iedomājāmies.

—           O nē, — misters Kvins nepiekrita. — Tas bija lēdijas ierosinājums, vai atceraties?

Misters Setertveits vērās viņā apbrīnas pilnām acīm.

—         Un tomēr, — sapņaini turpināja misters Kvins, — vienīgais cilvēks, kas nepalaistu garām pierādījumu ar golfa pulksteni, būtu bijis Dženingss. Kungu sulaiņi vienmēr zina vislabāk, kas atrodas viņu saimnieku kabatās. Sagrozījis galda pulksteni, viņš to pašu būtu izdarījis arī ar kabatas pulksteni. Tic divi putniņi neizprata cilvēku dabu, kā mūsu misters Setertveits.

Misters Setertveits papurināja galvu.

—            Man taču nepavisam nebija taisnība, — viņš pazemīgi nomurmināja. — Es domāju, ka jūs esat ieradies, lai viņus glābtu.

—          Tieši to es ari darīju, — atbildēja misters Kvins. — Ak, ne jau šos divus — otru pārīti. Varbūt jūs ievērojāt lēdijas istabeni? Viņa, protams, nebija ģērbusies zilā brokātā un netēloja dramatisku lomu. Toties viņa patiešām ir ļoti glīta meitene un, kā man liekas, mīl Džcningsu. Domāju, ka jūs par abiem spēsiet šo puisi paglābt no karātavām.

—           Bet mums nav nekādu pierādījumu, — sadrūmis teica pulkvedis Melrouzs.

Misters Kvins pasmaidīja.

—    Misteram Sctcrtveitam ir.

—    Man?! — misters Setertveits pārsteigts iesaucās.

Misters Kvins turpināja:

—          Jūsu rīcībā ir lietiskais pierādījums, ka sera Džeimsa golfa pulkstenis nav ticis sadauzīts viņa kabatā. Šāda tipa pulksteņus nevar sasist, neatverot vāciņu. Pamēģiniet to izdarīt un paši pārliecināsieties. Kāds izņēma pulksteni, atvēra to, pabīdīja rādītājus atpakaļ, sasita stikliņu, pēc tam to aiztaisīja un ielika atkal kabatā. Viņš nepamanīja, ka trūkst kādas stikla drumslas.

—         A! — iesaucās misters Setertveits. Roka aši ieslīdēja vestes kabatā. Viņš izvilka izliektu stikla gabaliņu.

Tas bija viņa triumfa brīdis.

—         Ar šo, — svinīgi paziņoja misters Setertveits, — es izglābšu cilvēku no nāves.

saturs

1.  nodaļa. MĀJA 5

2.   nodaļa. TAPETES 11

3.   nodaļa. «PĀRKLĀJ TAI SEJU…» 19

4.   nodaļa. HELĒNA? 24

5.   nodaļa. SLEPKAVĪBA PAGĀTNĒ 29

6.   nodaļa. VINGRINĀJUMS DEDUKCIJA 38

7.   nodaļa. DOKTORS KENEDUS 46

8.   nodaļa. KELVINA HELIDEJA APMĀTĪBA 55

9.   nodaļa. NEZINĀMAIS FAKTORS? 60

10. nodaļa. SLIMĪBAS VĒSTURE 67

11. nodaļa. VĪRIEŠI VIŅAS DZĪVE 72

12. nodaļa. LILIJA KIMBLA 83

13. nodaļa. VOLTERS FEINS 85

14. nodaļa. EDĪTE PEDŽITA 90

15. nodaļa. ADRESE 98

16. nodaļa. MĀTES DĒLS 101

17. nodaļa. RIČARDS ĒRSKINS 107

18. nodaļa. TĪTENIS 120

19. nodaļa. MISTERS KIMBLS RUNA 124

20.  nodaļa. HELĒNAS JAUNĪBA 127

21.  nodaļa. DŽ DŽ. EFLIKS 134

22.  nodaļa. LILIJA DODAS UZ TIKŠANOS 144

23.  nodaļa. KURŠ NO VIŅIEM? 154

24.  nodaļa. PĒRTIĶA ĶEPAS 166

25.  nodaļa. PĒCVĀRDS TORKIJA 177

STĀSTI

DĪVAINAIS JOKS 187

SLEPKAVĪBA AR MĒRLENTI 199

GADĪJUMS AR NEVAINOJAMO KALPONI

GADĪJUMS AR NAMUZRAUGA ATRAITNI

DŽONIJA VEIVERLIJA PIEDZĪVOJUMI

MELLEŅU PĪRĀGS 251

MĪLAS LIETU DETEKTĪVI 265

drīzumā

varēsiet lasīt

Džona Grišama romānu

DRĪZUMĀ sērijā

Nelielajā Klantonas pilsētiņā ASV tiek gatavota prāva, par kuru Normans Reinfclds, trīsdesmit gadus vecs kriminālo tieslietu ģēnijs, saka: "…Valsts vislielākā tieslieta," — un savukārt studente Elēna Koāka to novērtē šādi: " …Šī ir visu prāvu lielākā prāva."

Melnais Karls Lī Heilijs ir nošāvis divus baltos par viņa desmitgadīgās meitenes izvarošanu," un viņam draud gāzes kamera. Vai var attaisnot asiņaino atriebību par meitenes sapostīto mūžu?

Un sākas ne tikai advokāta Džeka Brigansa cīņa par Karla LI dzīvību Sākas cīņa ari pašu advokātu vidū — 7.audēta vai uzvarēta — šī skaļā prāva nodrošina popularitāti… IJn baismā cīņā dodas ari kukluksklans — pret melnajiem un tiem baltajiem, kas gatavi viņus aizstāvēt…

«Laiks nogalināt»

TURPMĀK sērijā

Jūs gaida tikšanās ar pasaulē pazīstamiem detektīvromānu rakstniekiem un vinu darbiem:

♦     «TE PIENĀK SMOIJKS…» — EDS MAKBEINS

♦     «FIRMA» — DŽONS GRISAMS

♦     «NĀVES TIEKSME» — P.D. DŽEIMSA

♦     «LAIKS NOGALINĀT» — DŽONS GRISAMS

♦     «ASINSRADINIEKI» — F.PAULS VILSONS

♦     «PHLIKĀNU LIETA» — DŽONS GRIŠAMS

♦     «SĀPJU BENDE» — STĪVENS SPRU1LS

♦     «KLIENTS» — DŽONS GRIŠAMS

Agata Krisli SLLPKAVlBA AR NOILGUMU

Mākslinieciskais noformējums li MEDNIS, A. LAMSTERS Redaktore R. RUNCE Korektore L. DUKA Tehniskā redaktore V. VaSIĻJEVA

Reģistrācijas apliecība Nr. 2-01.<6. Formāts S4xl(W32. Ofsetiespiedums. 9 iespiedi. Iespiesta SU "SAB", I.V-5417, Daugavpilī, Valkas ielā 1. Pašūt. Nr. 239.

* Lieliski (fr.).

[1] «malfi hercogiene» — angļu dramaturga Džona Vebstera (1580(7)—1625(7)) drāma, kuras sižeta pamat? ir brāļu — Kalabrijas hercoga un kardināla — atriebība māsai par, viņuprāt, nevienlīdzīgu laulību.

[2] Aukles nosaukums Indijā.

[3] 'Ičls Lūisa Kerola (1832—1898) grāmatā «Alises piedzīvojumi brīnumzemē» (1865).

[4] edgara allana po (1809—1849) stāsts, kurā sievietes slepkavo milzīgs no cirka izbēdzis orangutāns.

[5] llārvijs kripcns — amerikāņu izcelsmes ārsts, dzīvojis 1.ondonā. Klasisks piemērs kriminālistikas vēsturē. 1910. gada 1. februāri nogalināja savu sievu Koru, aizdomu novēršanai nosūtīja viltotas vēstules.

[6] Alropīnu saturošs narkotisks līdzeklis.

[6] Viens no nedaudzajiem romiešu kultūras pieminekļiem Anglijā (Nortamberlendā), celts ap 122. gadu pēc Kr. dz.

[7] Valdīja no 1702. līdz 1714. gadam.

[8] Ārsta kungs (fr.).

\ patiesībā (fr.).

[10] gluži pretēji (fr.).

[11] Tas ir šausmīgi (fr.).

Content

Kristi Agata Slepkavība ar noilgumu

1. nodala māja

2. nodaļa tapetes

3. nodala «pārklāj tai seju…»

4. nodala Helēna?

5. nodala slepkavība pagātnē

6. nodala vingrinājums dedukcijā

7. nodala doktors Kenedijs

8. nodala Kelvina Kenedija apmātība

9. nodala nezināmais faktors?

10. nodala slimības vēsture

11 nodaļa vīrieši viņas dzīvē

12 nodaļa Lilija Kimbla

13 nodaļa Volters Feins

14 NODAĻA Edite Pedžita

15 NODAĻA adrese

16 NODAĻA mātes dēls

17 NODAĻA Ričards Ērskins

18 NODAĻA tītenis

19. nodala Misters Kimbls runā

20. nodala Helēnas jaunība

21. nodala dž. Dž. Efliks

22. nodala Lilija dodas uz tikšanos

23. nodala kurš no viņiem?

24. nodala pērtiķa ķepas

25. nodala pēcvārds Torkijā

STĀSTI

Dīvainais joks

Slepkavība ar mērlenti

Gadījums ar nevainojamo kalponi

Gadījums ar namuzrauga atraitni

Džonija Veiverlija piedzīvojumi

Melleņu pīrāgs

Mīlas lietu detektīvi

saturs

drīzumā