Kristi Agata

Šķiršanās pavasarī.

Merija Vestmakota (Agata Kristi)

Šķiršanās pavasarī

Romāns

.

Pirmā nodaļa

Džoena Skademora sasprindzināja redzi, pūlēdamās kaut ko saskatīt pustumsā, kas valdīja viesnīcas ēdamistabā. Viņa bija mazliet tuvredzīga.

"Tai noteikti vajag būt… nē, tā nav… es tomēr domāju, ka ir gan. Blanša Hegarda."

Cik neparasti satikties te, šajā mežonīgajā vietā, ar senu skolas draudzeni, kuru viņa nebija redzējusi ak, vai! veselus piecpadsmit gadus.

Iesākumā Džoenu šis atklājums iepriecināja. Viņa pēc dabas bija sabiedriska sieviete, kas allaž priecājās, satiekot kādu draugu vai paziņu.

"Nabaga mīļā draudzene, cik šausmīgi viņa mainījusies," pie sevis nodomāja Džoena. "Viņa izskatās tik veca. Burtiski vecu. Galu galā viņai taču nevarētu būt vairāk par… četrdesmit astoņiem gadiem, vai?"

No šī secinājuma izrietēja gluži dabiska rīcība palūkoties spogulī pašai uz sevi. To varēja ērti izdarīt spogulis atradās līdzās galdiņam. Pašas spoguļattēls Džoenu ielīksmoja vēl vairāk.

"Patiesi," domāja Džoena Skademora, "esmu varen labi saglabājusies."

Spogulī viņa redzēja slaidu pusmūža sievieti ar neparasti gludu seju, brūniem matiem, kurus tik tikko bija skāris sirmums, skaistām, zilām acīm un mundru smaidu uz lūpām. Sieviete bija tērpusies elegantā, vieglā ceļojuma mētelī un svārkos un rokā turēja paprāvu somu ar dažādām ceļotājai nepieciešamām mantām.

Džoena Skademora atgriezās Londonā no ceļojuma uz Bagdādi. Iepriekšējā vakarā viņa bija izbraukusi no Bagdādes ar vilcienu. Viņai bija jāpārnakšņo dzelzceļa viesnīcā, lai nākamajā rītā turpinātu ceļu ar automobili.

Pamest Londonu viņu bija mudinājušas raizes par jaunākās meitas pēkšņo slimību, pārliecība par Viljama (viņas znota) nepraktiskumu un haosu, kas izcelsies meitas mājā, ja kalpotāju darbošanos nepārlūkos modra

acs.

Nu viss bi ja kārtībā. Par visu viņa bija parūpējusies un devusi nepieciešamos norādījumus. Mazuļa, Viljama un daļēji jau atveseļojušās Barbaras dzīve varēja ritēt tālāk bez sarežģījumiem. "Paldies Dievam," nodomāja Džoena, "ka man vienmēr bijusi galva uz pleciem."

Viljams un Barbara bija bijuši ļoti pateicīgi. Viņi bija centušies Džoenu pierunāt nesteigties tūdaļ pat prom, bet paciemoties pie viņiem vēl kādu laiku, taču Džoena ar smaidu un apspiestu nopūtu bija atteikusies. Viņai bija jādomā par Rodniju nabaga veco Rodniju, kurš bija palicis Kreiminsterā, līdz ausīm iestidzis darbā, un mājā, izņemot kalpotājus, nebija neviena, kas parūpētos par viņa ērtībām.

-    Beigu beigās, Džoena bija teikusi, kalpotāji ir tikai kalpotāji.

Barbara iebilda:

-     Tavi kalpotāji, māt, vienmēr bijuši nevainojami. Tu proti par to gādāt!

Džoena bija smējusies, bet meitas vārdi viņai šķila patīkami. Ja cilvēks ir pūlējies, viņam gribas saņemt atzinību. Džoena reizēm prātoja, vai viņas ģimene mātes rūpes un gādību, kā arī mājas dzīvi, kas noritēja bez sarežģījumiem, neuztver kā kaut ko pārāk pašsaprotamu.

Neko tā īsti viņa savējiem pārmest nevarēja. Tonijs, Everila un Barbara bija jauki bērni, un viņiem ar Rodniju bija pamats lepoties ar savām atvasēm un to panākumiem dzīvē.

Tonijs Rodēzijā audzēja apelsīnus, Everila, sagādājusi vecākiem īslaicīgas raizes un neziņu, beidzot bija apprecējusies ar bagātu un pievilcīgu biržas mākleri. Barbaras vīram bija labs darbs Irākā, Valsts īpašuma departamentā.

Viņi visi bija izskatīgi, veselīgi bērni ar patīkamām manierēm. Džoena juta, ka viņiem ar Rodniju patiesi laimējies, un sirds dziļumos bija pārliecināta, ka bērnu panākumi daļēji ir vecāku nopelns. Galu galā viņi bija ļoti rūpējušies par bērnu audzināšanu, bezgalīgi pūlējušies, lai atrastu tiem vispiemērotākās aukles un guvernantes, vēlāk arī skološanos. Bērnu labklājība un labsajūta viņiem vienmēr bija bi jusi pirmajā vietā.

Kad Džoena novērsa skatienu no sava spoguļattēla, viņa juta sirdī ielīstam tīkamu siltumu. "Ir patīkami apzināties, ka tavs darbs devis labus augļus," viņa domāja. "Nekad neesmu gribējusi taisīt profesionālu karjeru vai nodarboties ar kaut ko tamlīdzīgu. Man pilnīgi pietika ar to. ka biju sieva un māte. Apprecēju vīrieti, kuru mīlēju, un viņš guva panākumus savā darbā varbūt arī man tur ir neliels nopelns. Cilvēks spēj tik daudz paveikt, ja viņu atbalsta. Mīļais Rodnijs!"

Un viņas sirdi pildīja prieks, ka drīz, ļoti drīz viņa atkal varēs raudzīties vīra mīļajā vaigā. Nekad agrāk Džoena nebija pametusi Rodniju uz tik ilgu laiku. Cik laimīgu un mierīgu dzīvi viņi bi ja dzīvojuši!

Nu, varbūt "mierīgu" bija par stipru teikts. Ģimenes dzīve nekad nav pavisam mierīga. Brīvdienas, infekcijas slimības, bojāti ūdensvadi ziemā. Dzīve patiesi bija kā nelielu drāmu virkne. Un Rodnijs vienmēr bija daudz strādājis, vairāk, nekā tas nāca par labu viņa veselībai. Ap šo laiku pirms sešiem gadiem viņu bija piemeklējis nopietns spēku izsīkums. "Viņš nav gluži tik labi saglabājies kā es," ar nožēlu domāja Džoena. Rodnijs bija diezgan salīcis, un mati viņam bija gandrīz balti. Arī acis izskatījās stipri nogurušas.

Bet tāda jau bija dzīve. Tagad, kad bērni bija apprecējušies, firma uzplauka un jaunais partneris bija ienesis tajā prāvus naudas līdzekļus, Rodnijs varēja mazliet atvilkt elpu. Bija pienācis laiks, ko viņi abi varēja veltīt viens otram. Viņiem vairāk jāizklaidējas laiku pa laikam nedēļu vai divas jāpadzīvo Londonā. Varbūt Rodnijs varētu mēģināt spēlēt golfu. Jā, viņa patiesi nesaprata, kāpēc nebija ierosinājusi to vīram jau agrāk. Tas bija tik veselīgi, īpaši, ja stundām ilgi jānīkst darba kabinetā.

Nolēmusi, ka šī doma jāpatur prātā, Skademora kundze vēlreiz palūkojās uz sievieti, kas sēdēja ēdamistabas otrā galā un, šķiet, bija viņas seno skolas dienu draudzene.

Blanša Hegarda. Kā viņa bija dievinājusi Blanšu Hegardu tolaik, kad abas vēl mācījās svētās Annas skolā! Par Blanšu jūsmoja visi. Viņa bija tik piemīlīga, jautra un, jā, ļoti izskatīgu. Savādi to atcerēties, uzlūkojot šo izkāmējušo, nervozo, nevīžīgo, veco sievieti. Cik dīvains apģērbs! Un viņa izskatījās nudien, vismaz sešdesmit gadus veca…

"Protams," nodomāja Džoena, "viņai bijusi ļoti nelaimīga dzīve."

Acumirklī Džoena juta uzvilnījam sevī tādu kā sašutumu. Divdesmit viena gada vecumā Blanšai skaistai, ar stāvokli sabiedrībā pie kājām gulēja visa pasaule, bet viņa to visu bija ziedojusi tā neiedomājamā vīrieša dēļ. Veterinārārsts jā, tik tiešām, viņš bija veterinārārsts. Turklāt precējies, kas visu padarīja vēl ļaunāku. Viņas ģimene bija izturējusies neapšaubāmi smalkjūtīgi Blanša tika aizvesta izpriecas braucienā apkārt pasaulei. Bet viņa bija nokāpusi no kuģa kaut kur Alžīrā vai Neapolē, atgriezusies mājās un sākusi dzīvot kopā ar savu veterināru. Dabiski, ka viņš pazaudēja ārsta praksi un nodevās dzeršanai, bet sieva tam nedeva šķiršanos. Drīz vien viņi no Kreiminsteras aizbrauca, un Džoena gadiem ilgi par Blanšu neko nedzirdēja, līdz kādudien saskrējās ar viņu Londonā, Heroda universālveikala kurpju nodaļā, un pēc īsas, diskrētas sarunas (diskrētas no Džoenas puses, Blanša vienmēr runāja tieši un atklāti) uzzināja, ka draudzene precējusies ar kādu vīrieti, uzvārdā Holidejs, kurš strādā apdrošināšanas firmā, lai gan, pēc Blanšas domām, drīzumā šo darbu pametīs, jo grib ziedot visu savu laiku grāmatas rakstīšanai. Tā būšot par Vorenu Hastingsu [1] . Pagaidām, atgriezies no darba firmā, viņš tik vien jaudājot, kā uzmest īsas piezīmes.

Džoena bija nomurminājusi, ka tad jau gan viņam laikam esot citi iztikas līdzekļi. Uz to Blanša bija mundri atbildējusi, ka vīram neesot ne centa. Tad Džoena bija iebildusi, ka varbūt nav pārāk prātīgi iet prom no darba, ja vien viņš nav pārliecināts, ka grāmata gūs panākumus. Vai tā viņam tikusi pasūtīta? Ak Kungs, nē, tikpat ņipri bija atteikusi Blanša, un, patiesību sakot, viņai nemaz neliekoties, ka grāmata varētu gūt panākumus, jo Toms gan esot ar šo lietu ļoti aizrāvies, taču rakstīšana viņam diez ko nevedoties. Džoena bija mēģinājusi draudzenei sirsnīgi iegalvot, ka viņai jādara šai lietai gals, pirms tā vēl nav sākusies, bet Blanša mirdzošām acīm atbildēja:

Nabaga mīļais! Viņš tā grib rakstīt. Viņš vēlas to par visu vairāk.

Dažreiz, bija teikusi Džoena, vienam jādomā divu vietā. Blanša bi ja smējusies un piemetinājusi, ka viņa reizēm nespējot domāt pati savā vietā.

Pārdomājusi šo piezīmi, Džoena secināja, ka tā nelaimīgā kārtā izrādījusies pārāk patiesa. Gadu vēlāk viņa sastapa Blanšu restorānā kopā ar savdabīgu, spilgtu sievieti un diviem vīriešiem, kas uzkrītoši izskatījās pēc māksliniekiem. Pēc tās reizes vienīgais atgādinājums par Blanšas eksistenci bija vēstule, kas pienāca piecus gadus vēlāk un kurā viņa lūdza aizdot tai piecdesmit mārciņas. Viņas dēlēnam esot nepieciešama operācija, tā viņa rakstīja. Džoena bija nosūtījusi Blanšai divdesmit piecas mārciņas un laipnu vēstuli, kurā lūdza pastāstīt kaut ko tuvāk par zēna veselības stāvokli. Par atbildi viņa saņēma pastkarti, uz kuras bija uzšņāpts: "Lubi darīts, Džocn. Zināju. k:i tu nepametīs i mani nelaimē." Pateicība bija saņemta, taču Džoenas interesi šis skopais vēstījums neapmierināja. Pēc tam iestājās klusums. Un nu šeit, Tuvo Austrumu dzelzceļa viesnīcā, kur plandījās petrolejas lampu liesmas un oda pēc sasmakušiem aitu taukiem un parafīna, sēdēja viņas sendienu draudzene, neticami novecojusi, kļuvusi raupja un nolietojusies.

Blanša pirmā beidza pusdienot un gāja ārā no ēdamistabas, kad uztvēra otras sievietes skatienu. Viņa apstājās kā zemē iemieta.

-   Svētais Mozus, tā taču ir Džoena!

Dažus mirkļus vēlāk viņa jau bija apsēdusies pie Džoenas galdiņa, un abas dzīvi sarunājās.

Pēc īsa brīža Blanša sacīja:

-Tu gan, mīļā, esi labi saglabājusies. Izskaties tā, it kā tev būtu ap trīsdesmit. Kur tu esi pavadījusi visus šos gadus? Saldētavā?

-   Nebūt ne. Dzīvoju Kreiminsterā.

-   Dzimusi, augusi, apprecējusies un apglabāta Kreiminsterā, noteica Blanša.

Džoena iesmējās un attrauca:

-  Vai tad tas ir tik slikts liktenis?

Blanša papurināja galvu.

-   Nē, viņa nopietni teica. Man jāatzīst, ka liktenis tev bijis labvēlīgs. Kas noticis ar taviem bērniem? Tev taču bija daži bērni, vai ne?

-   Jā, trīs. Zēns un divas meitenes. Dēls ir Rodēzijā. Meitenes apprecējušās. Viena dzīvo Londonā. Otru es nule kā apciemoju Bagdādē. Viņas uzvārds ir Reja Barbara Reja.

Blanša pamāja.

-  Esmu ar viņu tikusies. Jauka mazulīte. Apprecējusies mazliet par agru, vai ne?

-   Es tā nedomāju, stīvi atteica Džoena. Mums visiem ļoti patīk Viljams, un viņi ir laimīgi.

-   Jā, šķiet, ka viņi nobrieduši mierīgai kopdzīvei. Iespējams, ka to veicinājusi bērna piedzimšana. Bērns vienmēr liek meitenei pārslēgties uz rāmāku dzīvi. Ar mani tas tā diemžēl nenotika, Blanša domīgi piebilda. Tik ļoti mīlēju savus mazos Lenu un Mēriju. Un tomēr, kad uzradās Džonijs Pelhems, ne mirkli nešaubīdamās, pametu bērnus un aizskrēju viņam līdzi.

Džoena uzlūkoja draudzeni ar netīksmi.

-   Nudien, Blanša, viņa kaismīgi iesaucās, kā tu to varēji?

-   Tas no manas puses bija draņķīgi darīts, vai ne? sacīja Blanša. Es, protams, zināju, ka pie Toma viņiem klāsies labi. Viņš vienmēr bija dievinājis bērnus. Toms apprecēja patiesi jauku meiteni, labu mājsaimnieci. Viņa tam derēja daudz labāk nekā es. Viņa gatavoja Tomam sātīgas maltītes, lāpīja viņa apakšveļu un tamlīdzīgi. Dārgais Toms, viņš allaž bija īsts mīļuks. Daudzus gadus pēc šķiršanās viņš turpināja sūtīt man uz Ziemassvētkiem un Lieldienām apsveikuma kartiņas. Cik jauki no viņa puses, vai ne?

Džoena neatbildēja. Viņa bija pretrunīgu domu varā. Dominējošais bija pārsteigums, ka šī šī varēja būt Blanša Hegarda labi audzinātā, dzīvespriecīgā meitene, svētās Annas skolas izcilākā audzēkne. Šī patiesi slampīgā sieviete, kurai nebija ne kauna, ne goda vienā mierā klāstīt visnekrietnākos savas dzīves sīkumus, turklāt tik prastā valodā! Un Blanša Hegarda taču skolā bija saņēmusi apbalvojumu par teicamām sekmēm angļu valodā.

Blanša atgriezās pie iepriekšējā sarunas temata.

-  Mazā savādniece Barbara Reja, izrādās, ir tava meita. Džoen. Tas tikai pierāda, cik aplami ļaudis mēdz uztvert citu dzīves. Visi bija ieņēmuši galvā, ka viņa mājās jutusies tik nelaimīga, ka apprecējusi pirmo vīrieti, kas viņai to piedāvājis, lai tiktu prom.

-Cik muļķīgi! Kurš gan sacerējis tādu pasaciņu?

-   Nevaru iedomāties. Par vienu gan esmu droša tu vienmēr esi bijusi apbrīnojama māte, Džoen. Nespēju iedomāties, ka tu varētu būt ķildīga vai nelaipna.

-   Jauki, ka tu tā saki, Blanša. Domāju, ka drīkstu apgalvot mēs ar vīru esam darījuši visu iespējamo, lai mūsu bērni justos laimīgi un dzīvotu ļoti laimīgā mājā. Zini, es uzskatu, ka tas ir ļoti svarīgi būt draugos ar saviem bērniem.

-  Izklausās jauki ja vien cilvēks to spēj.

-   Ak, es domāju, ka tur nav nekā neiespējama. Jāatceras pašu jaunība un jāiedomājas sevi bērnu vietā.

Džoena pielieca savu pievilcīgo, nopietno seju tuvāk kādreizējai draudzenei.

-   Mēs ar Rodniju vienmēr esam centušies rīkoties tieši

tā.

-  Rodnijs? Paga, ļauj man atcerēties tu apprecējies ar advokātu, vai ne? Protams -es taču gāju uz viņa firmu tolaik, kad Harijs mēģināja dabūt šķiršanos no tās savas briesmīgās sievas. Jādomā, ka tas bija tieši tavs vīrs, pie kura mēs griezāmies, Rodnijs Skademors. Viņš bi ja neparasti jauks un laipns, un ārkārtīgi saprotošs. Un tu esi nodzīvojusi ar viņu vien visus šos garos gadus? Nekādu blakussakaru?

Džoena atbildēja diezgan stīvi.

-   Neviens no mums nav meklējis izklaidēšanos ārpus laulības. Mēs ar Rodniju esam pilnīgi apmierināti viens ar otru.

-   Protams, tu jau vienmēr esi bijusi auksta kā zivs, Džoen. Bet man jāteic, ka tavs vīrs gan ir metis aci arī uz citām sievietēm.

-   Nudien, Blanša!

Džoena dusmās pietvīka. '"Metis aci. tik tiešām. Rodnijs!"

Un piepeši caur Džoenas smadzenēm izšāvās kāda disonējoša doma gluži kā tā čūska, kas vakar aizlocījās pa putekļiem klāto ceļu automobiļa priekšā kā zaļa šautra, kura nozuda, pirms kāds to paspēja ievērot.

Doma sastāvēja no trim vārdiem, kas iznira no nekurienes un nogrima atpakaļ aizmirstībā.

"Tā Rcndolfu meiču…"

Doma bija prom, pirms Džoena paguva to apzināti apjēgt.

Blanša bija vētrainas nožēlas pilna.

-   Piedod, Džoen! Ieiesim blakuslelpā un iedzersim kāliju. Man allaž pa galvu rosījušās prastas domas, tu taču zini.

-   Ak, nē, Džoena ātri iebilda, jo šādam apgalvojumam viņa patiesi nevarēja piekrist tas pat bija mazliet šokējoši.

Blanša izskatījās uzjautrināta.

-   Jā gan, vai tad tu neatceries? Atceries to laiku, kad es šmaucu prom no skolas, lai satiktos ar maiznieka dēlu?

Džoena saviebās. Šo starpgadījumu viņa bija aizmirsusi. Tolaik tas bija šķitis drosmīgi un jā ļoti romantiski. Īstenībā tā bija vulgāra un nepatīkama epizode.

Blanša, ērti iekārtojusies pītajā krēslā un devusi zīmi apkalpotājam, lai atnes kafiju, pie sevis smējās.

-   Es tolaik biju šausmīgi pāragri attīstījusies dūkulīte. Ak, nu tā jau vienmēr bijusi mana nelaime. Mūždien pārāk stipri aizrāvos ar kādu vīrieti. Un allaž man patrāpījās plānā galdiņa urbēji! Savādi, vai ne? Vispirms Harijs viņš patiesi nekam nederēja, kaut arī bija briesmīgi smuks. Tad nāca Toms, kurš nekādi nelīdzinājās vairākumam cilvēku, lai gan man viņš savā ziņā patika. Džonijs Pelhems tas nebija slikts laiks, ko mēs pavadījām kopā, tikai tam drīz vien pienāca gals. Džeralds nebija neko labāks…

Tajā brīdī apkalpotājs atnesa kafiju, pārtraukdams to. ko Džoena nespēja atturēties domās nenodēvējusi par riebeklību katalogu.

Blanša beidzot pamanīja viņas sejas izteiksmi.

-   Piedod, Džoen, es laikam tevi šokēju. Tu vienmēr esi bijusi mazliet puritāniska, vai ne?

-   Ak, es ceru, ka spēju samierināties arī ar brīvākiem uzskatiem.

Džoenai izdevās izmocīt laipnu smaidu.

Viņa diezgan neveikli piebilda:

-   Es tikai… man tikai ir ļoti žēl.

-   Manis, vai?

Izskatījās, ka Blanšu šī doma uzjautrina.

-   Tas ir mīļi no tavas puses, dārgā, bet tu veltīgi šķied savu līdzjūtību. Manā dzīvē bijis daudz prieka.

Džoena nespēja pārvarēt kārdinājumu aplūkot draudzeni tuvāk. Vai patiesi Blanša neapzinājās savu nožēlojamo izskatu? Pavirši ar hennu nokrāsotie mati, savalkātās, bezgaumīgās drēbes, noliesējusī, grumbu izvagotā sej-a veca, izkrāsoju sies sieviete, veca, bezkaunīga čigāniete!

Blanša, kuras seja piepeši bija tapusi skumīga, drūmi noteica:

-   Jā, tev ir taisnība, Džoen. Tava dzīve vainagojusies ar panākumiem. Manējā… nu, savējo es pati esmu salaidusi grīstē. Es slīdēju uz leju, bet tu cēlies… nē, paliki, kas biji, svētās Annas skolas audzēkne, kura apprecēja sev piemērotu vīru un allaž darīja godu savai vecajai skolai!

Cenzdamās ievirzīt sarunu gultnē, kas vienīgā bija palikusi viņām ar Blanšu kopīga, Džoena sacīja:

-  Tas bija labs laiks, vai ne?

-   Nu, slikts jau nebija.

Blanšas cildinājums skolas gadiem izskanēja visai nevērīgi.

-   Dažreiz es tur garlaikojos. Tas bija tik sterili, saprātīgi un veselīgi. Gribēju tikt prom un iepazīt pasauli. Nu, ko, viņa ironiski savilka lūpas, esmu to iepazinusi. Tā nu gan ir-esmu iepazinusi pasauli!

Džoena pirmoreiz iedomājās apvaicāties, kāpēc Blanša atrodas viesnīcā.

-   Vai tu atgriezies Anglijā? Vai rīt dosies tālāk ar automobiļu kolonnu?

Uzdodot šo jautājumu, Džoena sajuta sirdī nelielu nemieru. Viņa nudien negribēja Blanšu sev par ceļabiedreni. Nebija slikti tā nejauši satikties, bet Džoena ļoti šaubījās, vai spēs saglabāt draudzīgo toni visu atlikušo ceļu līdz Eiropai. Atmiņas par senajām dienām drīz vien tiks izsmeltas.

Blanša viņai uzsmaidīja.

-   Nē, mans ceļš ved uz otru pusi. Uz Bagdādi. Tur man jātiekas ar vīru.

-  Ar viru?

Džoena patiesi bija diezgan pārsteigta, ka Blanšas d/īvē pastāv kaut kas tik cienījams kā vīrs.

-  Jā, viņš ir inženieris strādā uz dzelzceļa. Vārdā Donovens.

-   Donovens? Džoena papurināja galvu. Nedomāju, ka esmu ar viņu tikusies.

Blanša smējās.

-   Protams, ka neesi, mīļā. Viņš nav no tavām aprindām. Turklāt dzer kā ormanis. Bet viņam ir bērna sirds. Un tu varbūt būsi pārsteigta, to dzirdot, bet viņš mani dievina.

-  To viņam pieklātos darīt gan, pieklājīgi un lojāli sacīja Džoena.

-  Vecā, labā Džoena. Kā vienmēr pieklājīga līdz galam, vai ne? Tev jābūt pateicīgai liktenim, ka man jādodas uz otru pusi. Piecas dienas manā sabiedrībā būtu par daudz pat tavai kristietes dvēselei. Nepūlies to noliegt! Zinu, par ko esmu pārvērtusies. Aprepējusi kā garā, tā miesā tā tu par mani nodomāji. Nu, ko ar cilvēku var atgadīties arī daudz kas ļaunāks.

Pēdējo apgalvojumu Džoena gan klusībā apšaubīja. Viņai šķita, ka Blanšas pagrimums ir visu traģēdiju kalngals.

Blanša turpināja:

-  Ceru, ka tevi gaida patīkams ceļojums, lai gan es par to drusku šaubos. Tā rādās, ka sākušās lietavas. Tas nozīmē, ka ceļotāji var dienām ilgi iestrēgt kaut kur tālu prom no civilizācijas.

-  Cerams, tā nenotiks. Man jau ir pasūtīta biļete uz vilcienu, es nedrīkstu to nokavēt.

-   Nūjā, bet ceļojumu caur tuksnesi grūti pielāgot vilcienu sarakstam. Galvenais bez kavēkļiem šķērsot upju gultnes, kas parasti ir izžuvušas, pārējais nekādas problēmas nesagādās. Un automobiļu vadītāji, protams, nodrošinās ar lieliem pārtikas un dzeramā ūdens krājumiem. Tomēr ir diezgan nomācoši iestrēgt kādā vietā, kur nav nekā cita, ko darīt, kā vien domāt.

Džoena pasmaidīja.

-   Tās varētu būt gluži patīkamas pārmaiņas. Vai zini, man vienmēr pietrūcis laika pārdomām un atpūtai. Bieži esmu vēlējusies kaut vienu nedēļu nekā nedarīt.

-   Man gan likās, ka tik daudz jau nu tu spētu sev izbrīvēt jebkurā laikā.

-   Ak, nē, mana mīļā. Esmu ļoti aizņemta savā šaurajā dzīvītē. Darbojos mūsu vietējās slimnīcas padomē un esmu arī Dārzkopju asociācijas sekretāre. Un kur nu vēl darbs ar gaidām [2] . turklāt diezgan aktīvi līdzdarbojos politikā. Jātiek ar to visu galā un jāuztur kārtībā māja, jārūpējas par Rodniju. Es bieži eju viesos, daudzi cilvēki savukārt viesojas pie mums. Vienmēr esmu uzskatījusi, ka juristam jābūt sabiedrībā labi pazīstamam. Un vēl es ļoti mīlu savu dārzu, daudzus darbus tajā man patīk veikt pašai. Vai tu spēj iedomāties, Blanša, ka vienīgais brīdis, kad varu mierīgi pasēdēt un atpūsties, ir stundas ceturksnis pirms pusdienām? Diezgan grūti atrast laiku pat jaunāko grāmatu izlasīšanai.

-  Šķiet, ka tu gluži labi tiec ar to visu galā, nomurmināja Blanša, vērodama otras sievietes gludo seju.

-   Notriekt sevi tomēr ir labāk, nekā sarūsēt! Un jāatzīst, ka veselība man allaž bijusi lieliska. Par to tik tiešām esmu liktenim pateicīga. Bet, vienalga, būtu brīnišķīgi izbaudīt veselu dienu vai pat divas, neko nedarot, tikai domājot.

-  Gribētu gan zināt, teica Blanša, par ko tu tādā gadījumā domātu?

Džoena iesmējās tie bija klusi, skanīgi, patīkami smiekli.

-  Vienmēr taču ir tik daudz kas pārdomājams, vai ne? viņa atteica.

Blanša pasmīnēja.

-Cilvēks vienmēr var pārdomāt savus grēkus!

-   Jā, patiesi, Džoena pieklājīgi piekrita, taču bez īpaša entuziasma.

Blanša uzmeta viņai asu skatienu.

-  Tikai savas domas tu ar to pārāk ilgi nenodarbinātu!

Viņa sarauca pieri un strauji turpināja:

-Tev nāktos domās pāriet pie saviem labajiem darbiem un tā visa, ar ko dzīve tevi aplaimojusi! Hm, nezinu vis. Tas var izrādīties diezgan garlaicīgi. Interesanti, Blanša uz mirkli apklusa, pie kādām domām par sevi tu nonāktu, ja dienām ilgi par to vien domātu…

Džoena izskatījās skeptiski noskaņota un mazliet uzjautrināta.

-   Vai tad šādā veidā iespējams par sevi atklāt kaut ko jaunu?

-  Domāju gan… gausi atsaucās Blanša.

Viņa piepeši nodrebēja.

-   Es negribētu mēģināt to darīt.

-  Dažiem cilvēkiem, protams, ir tieksme uz apceri, sacīja Džoena. Es gan to nekad neesmu varējusi saprast. Mistisks pasaules uzskats man nav pieņemams. Baidos, ka manai reliģiozitātei piemīt cita daba. Nemitīga pašapcere pēc manām domām, tā ir galējība, ja tu saproti, ko gribu ar to teikt.

-   Noteikti ir vienkāršāk izmantot visīsāko no visām lūgsnām, teica Blanša.

Un, atbildot uz Džoenas vaicājošo skatienu, viņa aši piemetināja:

-   Dievs, apžēlojies par mani, grēcinieku! Ar to ir pateikts gandrīz viss.

Džoena mazliet samulsa.

-   Jā, viņa piekrita. Tā ir gan.

Blanša izplūda smieklos.

-   Nelaime tikai tā, Džoen, ka tu neesi grēciniece. Tas tevi atšķeļ no šīs lūgsnas! Es gan par grēku trūkumu nevaru sūdzēties. Dažreiz man liekas, ka es to vien esmu darījusi, kā rīkojusies tā, kā nebūtu vajadzējis.

Džoena cieta klusu, jo īsti nezināja, kas te būtu piebilstams.

liet Blanša diezgan pavieglā tonī izdarīja kārtējo secinājumu.

-   Nu, ko tā iekārtota pasaule. Cilvēks aiziet no tā, pie kā viņam būtu vajadzējis cieši turēties, un sāk nodarboties ar to, pie kā viņam nemūžam nebūtu vajadzējis ķerties. Vienu brīdi dzīve šķiet tik jauka, un tu gandrīz nespēj noticēt, ka tā ir īstenība, un tad pēkšņi šo idilli nomaina sāpju un ciešanu jūra! Kad viss ir labi, tu domā, ka tas turpināsies mūžīgi bet tā nekad nenotiek, un, kad tevi pārmāc nelaimes, tev liekas, ka vairs neizdosies pacelt galvu virs ūdens, lai ievilktu elpu. Tāda ir dzīve, yai ne?

Džoena nespēja sniegi pienācīgu atbildi uz šo jautājumu, jo nule izteiktie apgalvojumi bija galīgā pretrunā ar to, ko viņa domāja par dzīvi, ar to, kādu dzīvi pazina.

Blanša ar strauju kustību piecēlās.

-   Tu jau esi pa pusei aizmigusi, Džoen. Un es tāpat. Mums abām rīt agri jāceļas. Bija patīkami ar tevi atkal tikties.

Kādu mirkli abas sievietes stāvēja, saķērušās rokās. Tad Blanša ar skarbu maigumu balsī ātri un neveikli piemetināja:

-  Neuztraucies par savu Barbaru! Ar viņu viss būs kārtībā, esmu par to pārliecināta. Bils Rejs nav slikts puisis, vai zini un turklāt viņiem ir bērns un viss pārējais. Viņa tikai bija pārāk jauna, un šejienes dzīves tikumi… meitenēm tas dažreiz sajauc galvu.

Džoena neko nesaprata, Blanšas vārdi viņā izraisīja vienīgi apjukumu.

-  Nezinu, par ko tu runā, Džoena asi sacīja.

Blanša vērās viņā ar patiesu apbrīnu.

-   Lūk, ko nozīmē saglabāt sevī veco, labo skolas laiku garu! Nekad neko neatzīt. Tu nudien neesi nemaz mainījusies. Starp citu, es tev esmu parādā divdesmit piecas mārciņas. Līdz pat šim brīdim man tas nemaz nebija ienācis prātā.

-   Ak, neraizējies par to!

-   Esi bez bažām negrasos šo naudu tev tagad atdot, Blanša smējās. Jādomā, ka biju gan iecerējusi tev parādu atdot, bet galu galā ja reiz kāds aizdod otram naudu, tam jārēķinās ar iespēju, ka var to arī nedabūt atpakaļ. Tā ka es īpaši neuztraucos, ka nevarēju nokārtot parādu. Tu biji īsta draudzene tā nauda man toreiz bija kā paša Dieva sūtīta.

-   Vienam no taviem bērniem bija nepieciešama operācija, vai ne?

-   Ārsti tā domāja gan. Bet tad izrādījās, ka var bez tās iztikt. Tā ka mēs to naudu vienkārši noplītējām un nopirkām arī rakstāmgaldu ar izbīdāmo virsmu. Toms jau sen bija metis uz to aci.

Piepeši atcerējusies, Džoena vaicāja:

-   Vai viņš uzrakstīja to grāmatu par Vorenu Hastingsu?

Blanša veltīja viņai starojošu smaidu.

-  Cik jocīgi, ka tu par to atminies! Jā, uzrakstīja gan simt divdesmit tūkstošus vārdu.

-   Vai tā tika publicēta?

-   Protams, ka ne! Pēc tam Toms strādāja pie grāmatas par Bendžaminu Franklinu. Tas bija vēl ļaunāk. Savāda gaume, vai ne? Es domāju izvēlēties aprakstīšanai tik garlaicīgus cilvēkus. Ja es ņemtos aprakstīt kāda dzīvi, tad gan izvēlētos kaut ko seksīgu vai, teiksim, pikantu piemēram, Kleopatru vai Kazanovu. Bet visiem jau nevar būt vienas un tās pašas idejas. Toms atgriezās darbā birojā tiesa, ne vairs tik labā amatā kā iepriekš. Es tomēr biju apmierināta, ka viņš guva kādu prieku no tās savas rakstniecības. Vai tu nedomā, ka ir šausmīgi svarīgi, lai cilvēks kādreiz varētu darīt to, ko patiesi vēlas?

-  Tas gan atkarīgs no apstākļiem, atteica Džoena. Cilvēkam taču ar tik daudz ko jārēķinās.

-   Vai tad tu neesi darījusi to, ko vēlējies?

-  Es? Džoena bi ja pārsteigta.

-   Jā, tu, teica Blanša. Tu gribēji apprecēt Rodniju Skademoru, vai ne? Un tu vēlējies bērnus? Un ērtu māju.

Viņa iesmējās un piemetināja:

-   Un dzīvot laimīgi mūžu mūžos, Āmen.

Arī Džoena smējās, juzdamās atvieglota, ka sarunai nav pārāk nopietns raksturs.

Nemuļķojies nu! Zinu, ka man ļoti laimējies.

Un tad, sabijusies, ka pēdējā piezīme bijusi ncsmalkjūtīga attiecībā uz Blanšu un viņas nelaimīgo, sabojāto dzīvi, Džoena ātri piebilda:

-Tagad man patiesi jāiet. Ar labunakti… un tas. nudien, bija brīnišķīgi atkal satiki tevi.

Viņa sirsnīgi paspieda Blanšas roku (vai Blanša sagaida, ka Džoena viņu noskūpstīs? protams, ka ne) un viegliem soļiem aizsteidzās pa kāpnēm uz augšstāvu, kur atradās guļamistaba.

"Nabaga Blanša," izģērbjoties domāja Džoena, rūpīgi salocīdama un kārtīgi salikdama drēbes un izņemdama tīru zeķu pāri, ko uzvilkt no rīta. "Nabaga Blanša. Nudien, tas ir pārāk traģiski."

Viņa uzvilka pidžamu un sāka sukāt matus.

"Nabaga Blanša. Izskatās tik veca un vulgāra."

Džoena nu varēja likties gultā, taču neizlēmīgi vilcinājās.

Katru vakaru, protams, nav jālūdz Dievs. Faktiski Džoena jau labi sen nebija skaitījusi nevienu lūgsnu. Viņa pat pārāk bieži negāja uz baznīcu.

Bet Dievam, protams, ir jātic.

Un viņu piepeši pārņēma dīvaina vēlēšanās nomesties ceļos līdzās šai diezgan nepievilcīgajai gultai (tik riebīgi kokvilnas palagi; paldies Dievam, ka viņa paņēmusi līdzi savu mīksto spilvenu) un noskaitīt lūgšanu apzinīgi kā bērnam.

Šī doma lika Džoenai nokaunēties un justies neērti.

Viņa ātri apgūlās un savilka segas līdz pat zodam. Viņa paņēma grāmatu, ko bi ja nolikusi uz mazā galdiņa gultas galvgalī, "Lēdijas Ketrinas Disertas memuāri", patiešām uzrakstīta ļoti aizraujoši, un tik asprātīgi atainots karalienes Viktorijas valdīšanas laika vidusposms.

Viņa izlasīja pāris rindiņas, bet juta, ka nespēj koncentrēties.

"Esmu pārāk nogurusi," viņa domāja.

Viņa nolika grāmatu un nodzēsa gaismu.

Atkal atgriezās iedoma par lūgsnas skaitīšanu. Kā skanēja tā nežēlīgā frāze, ko pateica Blanša? "Tas tevi atšķeļ no šīs lūgsnas." Nudien, ko viņa ar to gribēja sacīt?

Džoena domās aši sastādīja pati savu lūgsnu tā veidojās no savstarpēji nesaistītas frāžu virknes.

"Dievs… pateicos Tev… nabaga Blanša… pateicos Tev, ka e.s neesmu kļuvusi tāda… liela žēlastība… visa svētība, kas nākusi pār mani… un īpaši… ne tāda kā nabaga Blanša… nabaga Blanša… patiešām šausmīgi. Viņas pašas vaina, protams… šausmīgi… kāds trieciens, nudien… paldies Dievam… es esmu citādāka… nabaga Blanša…"

Džoena aizmiga.

Otrā nodaļa

Kad Džoena Skademora nākamajā rītā izgāja no viesnīcas, lija patīkams, smalks lietutiņš, kas šķita galīgi neiederamies šajā pasaules nostūrī.

Izrādījās, ka viņa ir vienīgā pasažiere, kurai jādodas uz rietumiem, diezgan neparasts gadījums, kaut gan šajā gadalaikā braucēju vispār nebija pārāk daudz. Iepriekšējā piektdienā ceļā bija devušies vairāki automobiļi.

Džoenu gaidīja nobružāts ceļojumu automobilis ar šoferi eiropieti pie stūres. Viņa pārinieks bija iedzimtais. Viesnīcas pārvaldnieks pelēcīgajā rītausmā bija iznācis uz lieveņa, lai pavadītu Džoenu. Viņš klaigāja uz arābiem, līdz tie bija salikuši Džoenas mantas bagāžas nodalījumā tādā kārtībā, kādā šis vīrs tās gribēja redzēt. Viņš novēlēja mudemoiselle — tā pārvaldnieks dēvēja visas viešņas drošu un ērtu ceļojumu. Tad viņš svinīgi palocījās un pasniedza Džoenai kartona kārbu tajā atradās viņas lenčs.

Šoferis mundri noauroja:

Visu labiņu, Seten! Tiksimies rītvakar vai nākamnedēļ ticamāk jau, ka nākamnedēļ.

Automobilis sāka braukt. Tas līkumoja pa austrumnieciskās pilsētiņas ielām, gar kuru malām slējās rietumu arhitektūrai atbilstīgas ēkas, radot pārsteidzošu, pat grotesku iespaidu. Signāltaure spiedza, ēzelīši parāvās sāņus, bērni pajuka uz visām pusēm. Caur rietumnieciskā stilā būvētiem vārtiem viņi izbrauca uz plata, nelīdzeni bruģēta ceļa, kurš izskatījās pietiekami iespaidīgs, lai pa to varētu aizbraukt līdz pasaules galam.

Diemžēl.pēc diviem kilometriem to piepeši nomainīja izdangāts zemes ceļš.

Džoena zināja, ka labos laika apstākļos Telabuhemidu varēja sasniegt septiņās stundās tur atradās tuvākā Turcijas dzelzceļa stacija. No rīta tajā ienāca vilciens no Stambulas, un pusdeviņos vakarā tas devās atpakaļceļā. Telabuhemidā ceļotāju ērtībām bija uzbūvēta neliela viesnīca, kurā tie varēja ieturēt maltīti. Pusceļā viņiem bija jātiekas ar automobiļu karavānu, kas virzījās no rietumiem uz austrumiem.

Tā kā ceļš bija stipri nelīdzens, automobilis te palēcās, te nolaidās, un Džoena savā sēdeklī tika mētāta uz augšu un leju.

Šoferis, pagriezies atpakaļ, uzsauca, ka cerot ar viņu viss ir kārtībā. Patiesību sakot, pa šo grambaino ceļa posmu nebūtu vajadzējis braukt tik ātri, taču šoferis steidzās viņš gribēja iedzīt laiku, ja gadījumā iznāks kavēties, šķērsojot divas upju gultnes, kuras tiem bija jāpārvar.

Laiku pa laikam šoferis pameta bažīgu skatienu uz debesīm.

Lietus pieņēmās spēkā, un automobilis sāka slīdēt un mētāties no vienas ceļa malas uz otru. Džoenai sametās mazliet nelabi.

Ap vienpadsmitiem viņi sasniedza pirmo gultni. Tajā bija ūdens, taču automobilis tika pāri un, mazliet pabuksējis, rāpjoties stāvajā krastā, turpināja ceļu, veiksmīgi ticis galā ar pirmo šķērsli. Pāris kilometrus tālāk tas iebrauca mīkstās smiltīs un iestrēga.

Džoena uzvilka lietusmēteli un izkāpa no automobiļa. Viņa bija paņēmusi kartona kārbu un, staigādama šurpu turpu, ēda lenču un skatījās, kā abi vīri strādā tie raka ar lāpstām smiltis, darbojās ar domkratu, bāza zem riteņiem līdzpaņemtos dēļus. Viņi lādējās un svīda, bet automobiļa riepas nikni šķēla gaisu. Džoenai šķita, ka viņi nekad vairs netiks uz priekšu, bet šoferis apgalvoja, ka šis neesot tas ļaunākais gadījums. Beidzot priekšējie riteņi ar satraucošu pēkšņumu ieurbās smiltīs, automobilis ierēcās un izbrauca uz cietzemes.

Pēc neilga laika viņi pamanīja divus automobiļus, kas brauca tiem pretim. Visi trīs apstājās, un šoferi kādu brīdi apspriedās, sniegdami viens otram dažādus ieteikumus un padomus.

Pārējos divos automobiļos brauca sieviete ar zīdaini, jauns franču virsnieks, pavecs armēnis un divi lietišķa izskata angļi.

Beidzot viņi atkal virzījās tālāk. Automobilis iestrēga smiltīs vēl divas reizes, un abas reizes atkārtojās garais, smagais automobiļa pacelšanas un zemes rakšanas darbs. Otru upes gultni pārvarēt bija krietni grūtāk nekā pirmo. Kad viņi pie tās piebrauca, jau krēsloja, un ūdens vēlās mutuļodams.

Džoena uztraukti vaicāja:

-   Vai vilciens gaidīs?

-   Viņi parasti kādu stundu kavējas. Tik daudz pa ceļam vilciens var iedzīt. Ilgāk par pusdesmitiem gan tas negaidīs. Labi, ka no šīs vietas ceļš kļūst stingrāks un līdzenāks. Te ir cita tipa augsne kā jau klajākā tuksnesī.

Viņi tikai ar lielām pūlēm izrāpās no upes automobilis nekādi nespēja uzņemt gaitu dubļainajā, slidenajā krastā. Sausāku ceļu izdevās sasniegt līdz ar tumsas iestāšanos. No šī brīža braukt kļuva vieglāk, tomēr Telabuliemidā viņi iebrauca tikai ceturksni pāri desmitiem, un Stambulas vilciens jau bija prom.

Džoena bija tik ļoti nogurusi, ka ar pūlēm apjēdza apkārt notiekošo.

Grīļodamās viņa iegāja viesnīcas ēdamistabā, kur stāvēja steķiem līdzīgi galdi. No ēdiena Džoena atteicās, bet palūdza tēju un devās taisnā ceļā uz slikti apgaismotu, drūmu istabu, kurā atradās trīs dzelzs gultas. Izņēmusi no somas dažus naktsguļai visnepieciešamākos priekšmetus, viņa iekrita gultā un gulēja kā nosista.

Nākamajā rītā pamostoties, viņa bija atguvusi savu ierasto, vēsi lietišķo patību. Džoena pieslējās gultā sēdus un paskatījās pulkstenī. Bija pusdesmit. Viņa piecēlās, apģērbās un nogāja lejā ēdamistabā. Parādījās indietis ar mākslinieciski savītu turbānu ap galvu, un Džoena pasūtīja viņam brokastis. Tad viņa gausi piegāja pie durvīm un palūkojās ārā.

Mazliet uzjautrināta, Džoena konstatēja, ka patiesi nonākusi pasaules galā.

Šķiet, lai nokļutu mājas, bus nepieciešams divreiz ilgāks laiks, nekā viņa bija domājusi, Džoena apcerīgi secināja.

Turpccļā viņa bija braukusi no Kairas uz Bagdādi. Šis ceļš Džoenai bija svešs. No Londonas līdz Bagdādei parasti varēja aizkļūt septiņās dienās trīs dienas ar vilcienu no Londonas līdz Stambulai, divas dienas līdz Alepo, tad vēl viena nakts un bija sasniegts dzelzceļa galapunkts Telabuhemidā, no turienes dienas brauciens automobilī, nakts viesnīcā, vēlreiz brauciens automobilī šoreiz līdz Kirkunai, un tālāk ar vilcienu līdz Bagdādei.

Torīt no lielus nebija ne vēsts. Debesis bija zilas un skaidras, visapkārt pletās vienveidīgs, zeltaini brūns, smilšains līdzenums. Dzeloņdrāšu nožogojumā, spalgi čiepstēdami, skraidīja izkāmējuši cāļi. Atkritumu bedre bija pilna ar tukšām konservu kārbām, virs tām riņķoja mušu mākonis acīmredzot bedre nule kā bija saņēmusi svaigu papildinājumu. Piepeši no zemes piecēlās kaut kas līdzīgs skrandu vīstoklim tas izrādījās kāds arābu zēns.

Mazliet tālāk cits dzeloņdrāšu nožogojums ieskāva zemu ēku tā acīmredzot bija stacija. Tai līdzās atradās veidojums, ko Džoena noturēja vai nu par artēzisko aku, vai lielu ūdens rezervuāru. Ziemeļu virzienā pie horizonta bija saskatāmas neskaidras kalnu virsotņu aprises.

Un nekā cita te nebija. Ne robežstabu, ne ēku, ne augu, ne cilvēku.

Stacija, dzelzceļa sliedes, pāris vistas un nesamērīgi daudz dzeloņdrāšu tas bija viss.

"Nudien, varen uzjautrinoši," nodomāja Džoena. "Visai savāda vieta, kurā nāksies uzkavēties sliktas satiksmes dēļ."

Iznāca indiešu kalpotājs un paziņoja, ka memsahibas brokastis ir gatavas.

Džoena pagriezās un iegāja iekšā. Viņu sagaidīja nomaļai viesnīcai raksturīgā gaisotne drūms iekārtojums, aitu tauku smārds, petrolejas dvaka. Tas viss jau bija kļuvis līdz riebumam pazīstams.

Brokastīs bija kafija, piens (no konservu kārbas), vesels šķīvis ar ceptām olām, pāris nelielas, cietas grauzdētas maizītes, ievārījums un sauja visai aizdomīga izskata žāvēto plūmju.

Džoena ēda ar labu apetīti. Atgriezās indietis un apvaicājās, kad memsahiba vēlētos ēst lenču.

Džoena atbildēja, ka to nevajadzētu atlikt uz pārāk vēlu stundu, un beidzot abi vienojās, ka pulksten pusdivos būs vispiemērotākais laiks.

Viņa zināja, ka vilcieni šajā stacijā pienāk trīs reizes nedēļā pirmdienās, trešdienās un piektdienās. Tā kā bija otrdienas rīts, Džoena no šejienes varēja aizbraukt tikai nākamās dienas vakarā. Viņa pajautāja kalpotājam, vai tas tiešām tā ir.

-   Jā, memsahiba. Nokavēt vakar vakarā vilcienu. Loti neveiksmīgi. Ceļš ļoti slikts, naktī stipri līst. Tas nozīmēt vairākas dienas nekādu automobiļu no šejienes uz Mozulu un atpakaļ.

-   Bet vilcienu satiksme taču nav traucēta?

Ceļš uz Mozulu Džoenu neinteresēja.

-   Ak, jā vilciens ienākt rīt no rīta. Braukt atpakaļ vakarā.

Džoena pamāja. Viņa gribēja zināt, kas noticis ar automobili, kurš viņu atveda šurp.

-   Aizbraukt šorīt agri. Šoferis cerēt tikt cauri. Es domāt netikt. Es domāt viņš iestrēgt pa ceļam uz dienu vai divām.

Arī šis apstāklis Džoenu īpaši neinteresēja, kaut gan viņa nodomāja, ka tā arī būs, kā indietis saka.

Vīrs turpināja sniegt viņai informāciju.

-  Tā stacija tur, tālāk, memsahiba.

Džoena atbildēja, ka brīnumainā kārtā viņa arī iedomājusies, ka tā varētu būt stacija.

-  Turku stacija. Stacija atrasties Turcijā. Dzelzceļš piederēt Turcijai. Otrpus stieplei. Tā stieple robeža.

Džoena ar godbijību paraudzījās uz robežu un nosprieda, ka robežas nu gan mēdz būt visai dīvainas.

Indietis laimīgi atkārtoja:

-   Lenčs precīzi pusdivos.

Viņš atkal aizgāja. Pēc pāris minūtēm viņa izdzirda to spalgā balsī dusmīgi klaigājam kaut kur ārpusē aiz viesnīcas ēkas. Divas citas balsis jaucās pa vidu. Gaisu tricināja griezīgas, satrauktas arābu valodas skaņas.

Džoena prātoja, kāpēc tamlīdzīgu ceļotāju viesnīcu pārvaldnieki vienmēr ir indieši. Varbūt tāpēc, ka viņi labāk pazīst eiropiešu paradumus. Ak, nu galu galā tam nebija nekādas nozīmes.

Ko lai viņa rīta pusē iesāk? Džoena varēja turpināt lasīt "Lēdijas Ketrinus Disertas memuārus" vai uzrakstīt pāris vēstules. Viņa tās varētu nosūtīt ar vilcienu uz Alepo. Rakstāmpapīra bloks un aploksnes viņai bija līdzi. Stāvēdama uz viesnīcas lieveņa, Džoena vilcinājās. Iekšā bija' tik tumšs un nelabi oda. Varbūt labāk būtu iet pastaigāties. Viņa aizgāja paņemt savu biezo filca cepuri šajā gadalaikā saules stari gan vairs nebija pārāk bīstami, tomēr derēja uzmanīties. Džoena uzlika tumšās saulesbrilles un ieslidināja somā bloku un pildspalvu.

Tad viņa devās prom pretējā virzienā stacijai, garām riebīgajai atkritumu bedrei un tukšajām konservu kārbām. Džoena apzinājās, ka, iespējams, rastos starptautiski sarežģījumi, ja viņa mēģinātu pastaigāties otrpus robežstieplei.

Viņa iedomājās, cik savādi tā klaiņot… jo pastaigai nebija nekāda mērķa.

Džoenai tā šķita svaiga un interesanta ideja. Pastaigājoties kāpās, jūras krastā, tīrelī, pa cciii, vienmēr acu priekšā vīdēja kaut kas tāds, ko vajadzēja sasniegt aiziet līdz. tam koku pudurim, pāri tam uzkalnam, līdz lai krūmu audzei, pāri pļaviņai līdz fermai, pa šoseju līdz kaimiņpilsētai, gar viļņaino krastu līdz nākamajam līcim.

Turpretim šeit varēja no kaut kurienes iziet, bet nebija, ko sasniegt. Varēja doties prom no viesnīcas un tas arī viss. Pa labi, pa kreisi, taisni uz priekšu visur skatienam pavērās tikai pelēcīgi brūns līdzenums.

Džoena gāja gausiem soļiem. Gaiss bija patīkams silts, liet ne pārāk karsts. "Termometrs droši vien rādītu kādus septiņdesmit grādus*," viņa nodomāja. Pūta viegls, tikko jūtams vējiņš.

Džoena pirmoreiz atskatījās pēc minūtēm desmit.

Viesnīca un tās nožēlojamā apkārtne no attāluma izskatījās daudz patīkamāk. Zemā stacijas ēka turpretim atgādināja akmeņu kaudzi.

Džoena pasmaidīja un gāja vien tālāk. Gaiss nudien bija brīnišķīgs tīrs un svaigs! Ne vēsts no sasmakuma un civilizācijas smārdiem. Saule, debesis un smiltis zem kājām un vairāk nekā. Šajos labumos bija kaut kas mazliet no narkotikām tos gribējās baudīt vēl un vēl. Džoena dziļi ievilka gaisu plaušās. Viņa priecājās par šiem dzīves atvēlētajiem mirkļiem. Gluži aizraujošs piedzīvojums! Patīkama pārmaiņa ikdienas vienmuļajā pelēcībā. Džoena bija apmierināta, ka nokavējusi vilcienu. Divdesmit četras pilnīga klusuma un miera stundas nāks viņai par labu. Turklāt nebija iemesla, kura dēļ Džoenai vajadzētu steidzīgi atgriezties Anglijā. Stambulā viņa varēs nosūtīt Rodnijam telegrammu, izskaidrojot kavēšanās cēloni.

Vecais, mīļais Rodnijs! Džoena prātoja, diez ko viņš tagad dara. Patiesību sakot, te nebija, ko prātot, viņa itin labi zināja, ko Rodnijs dara. Viņš sēž savā kabinetā Eldermena, Skademora un Vitnija birojā tā bija gluži jauka telpa pirmajā stāvā, ar skatu uz Mārketskvēru. Uz šo kabinetu Rodnijs bija pārcēlies pēc vecā Vitnija kunga nāves. Viņam šī telpa patika Džoena atcerējās, kā viņa kādudien bija iegriezusies pie vīra darbā un viņš stāvēja pie loga, raudzīdamies uz tirgus laukumu (bija tirgus diena) un lopiem, ko dzina šurp pārdošanai.

-   Diezgan daudz izskatīgu īsragu lopu, viņš bija teicis.

(Varbūt Rodnijs nebija minējis īsragu lopus Džoena lopkopībā orientējās diezgan slikti, katrā ziņā viņš bija runājis par kaut ko tamlīdzīgu.) Un viņa bija atbildējusi:

-   Es domāju, ka Gelbreits par centrālapkures tvaika katlu prasa pārāk augstu cenu. Ja reiz gribam iegādāties jaunu, vai man nepalūkoties, cik tas maksā pie Čemberlena?

Viņa atminējās, cik gausi Rodnijs bija pagriezies, noņēmis brilles un berzējis acis, uzlūkodams viņu ar izklaidīgi neredzošu skatienu, it kā Džoena būtu kaut kur tālu prom. Viņš bija izrunājis vārdus "tvaika katls" tā, it kā par šo ierīci nekad neko nebūtu dzirdējis, un tad patiesi gluži muļķīgi piebildis:

-  Tā rādās, ka Hadesdons grasās pārdot savu jauno bulli. Laikam viņam ievajadzējies naudas.

Džoena domāja, ka no Rodnija puses tas, protams, bija ļoti jauki tā interesēties par veco Hadesdonu no Lovermīdas fermas. Nabaga vecais vīrs, visi zināja, ka ar viņa saimniecību iet uz leju. Bet viņa tomēr būtu vēlējusies, kaut Rodnijs spētu ātrāk pārslēgties uz viņas sacīto. Asu prātu un ātru reakciju galu galā tieši to taču ļaudis gaidīja no jurista. Ja Rodnijs ar tik izklaidīgu skatienu raudzījās arī savos klientos, tas varēja atstāt sliktu iespaidu.

Tā nu Džoena ar ātru, bet maigu nepacietību bija vīru pārtraukusi.

-   Nolidinies pa mākoņiem, Rodnij. Es runāju par centrālapkures tvaiku katlu.

Uz ko Rodnijs bija atteicis, lai viņa, protams, painteresējas par cenām citur. Tvaika katli palikšot dārgāki, tā ka viņiem nevajadzētu vilcināties ar pirkšanu. Un tad viņš bija paraudzījies uz papīriem nokrauto rakstāmgaldu. Džoena tūdaļ bija sacījusi, ka ilgāk viņu neaizkavēs šķiet, ka vīram esot daudz darba.

Rodnijs pasmaidīja un sacīja, ka viņam patiešām sakrājušies darbi un viņš jau tā nelietderīgi kavējis laiku, vērodams tirgu.

Tieši tāpēc man patīk šī telpa, viņš bija teicis. Es gaidu piektdienas. Ieklausies viņos!

Un viņš pacēla uz augšu roku. Džoena klausījās un dzirdēja govju maušanu un aitu blēšanu diezgan juceklīgas un ausij netīkamas skaņas, tomēr šķita, ka Rodnijam tās dīvainā kārtā patīk. Viņš stāvēja, galvu nedaudz noliecis uz sāniem, un smaidīja…

Nūjā bet šodien nebija tirgus diena. Nekas netraucē Rodnijam mierīgi strādāt pie rakstāmgalda. Un arī viņas bažas par to, ka Rodnijs uz klientiem varētu atstāt izklaidīga cilvēka iespaidu, bija bez pamata. Viņš kā jurists bija daudz iecienītāks par saviem kompanjoniem. Rodnijs visiem patika un tas lauku advokāta praksē bija gandrīz vai galvenais.

"Bet, ja nebūtu manis," Džoena lepni nodomāja, "viņš būtu palaidis garām izdevību strādāt šo cienījamo darbu!"

Viņa domās atgriezās tajā dienā, kad Rodnijs viņai bija pastāstījis par sava tēvoča piedāvājumu.

Rodnija ģimenē jurista amatu veiksmīgi piekopa jau kopš neatminamiem laikiem, un neviens nešaubījās, ka, nokārtojis eksāmenus tieslietās, arī viņš turpinās šo ģimenes tradīciju. Tēvocis Harijs viņam piedāvāja partnera vietu uz tik lieliskiem noteikumiem, ka tā nudien bija negaidīti laimīga izdevība.

Džoena bija izteikusi savu pārsteigumu un prieku un sirsnīgi apsveikusi Rodniju, bet tad viņa ievēroja, ka Rodnijs nebūt nav tik pacilāts. Beidzot viņš bija nomurminājis kaut ko galīgi neiedomājamu:

-  Ja es to vietu pieņemu…

-   Bet, Rodnij! Džoena bija izbīlī iesaukusies.

Viņa skaidri atcerējās Rodnija bālo seju, ko tas bija pret viņu pavērsis. Džoena nebija zinājusi, ka viņš ir tik nervozs. Rodnija rokas, kas plūkāja aktu vāku stūri, bija stipri drebējušas. Viņa tumšo acu skatiens bija savādi lūdzošs. Viņš teica:

-   Es ienīstu kabineta darbu. Es to ienīstu.

Džoena tūdaļ bija līdzjūtīgi atsaukusies:

-   Ak, es zinu, mīļais. Tas ir šausmīgi nogurdinošs un grūts darbs, turklāt vienmuļš un neinteresants. Bet partnerība, manuprāt, ir pavisam kas cits tu taču būsi ieinteresēts, lai sokas firmas darījumi kopumā.

-   Jā gan, būšu ieinteresēts kontraktos, nomas līgumos, nodomu protokolos un tā tālāk, un tā joprojām…

Viņš bija novervelējis šo juridisko savārstījumu ar smaidu uz lūpām, bet Rodnija acis bija skumjas un lūdzošas. Tās izmisīgi lūdza kaut ko tieši viņai, Džoenai. Un viņa Rodniju tik ļoti mīlēja!

-   Bet tas taču jau sen bija nolemts, ka tu strādāsi firmā.

-  Ak, es zinu, es zinu. Bet kā gan es varēju zināt, ka šo darbu tik ļoti ienīdīšu?

-   Bet… es domāju ko citu… ko tad tu… vēlies darīt?

Un viņš bija atbildējis ātri un dedzīgi, vārdi burtiski bija pārlidojuši viņam pār lūpām:

-    Es gribu saimniekot fermā. Tiek pārdotas Litlmīdas lauku mājas 1 f āri i js grib tikt no tām vaļā, jo tās ir krietni nolaistas, bet tieši tāpēc šo saimniecību var lēti dabūt… jāteic, ka zeme tur ir labu labā…

Rodnijs bija steidzīgi runājis tālāk, stāstīdams par saviem plāniem, turklāt lietojis tik specifisku terminoloģiju, ka Džoena bija gluži apmulsusi, jo viņa galīgi neko nesajēdza nedz no kviešiem, nedz miežiem, kur nu vēl no augu sekas vai šķirnes lopiem un slaucamām govīm.

Džoena bija tikai spējusi izdvest baiļu pilnā balsī:

-   Litlmīda… bet tas taču ir netālu no Ešeldaunas jūdzēm prom no citām apdzīvotām vietām.

-   Tā ir laba zeme, Džoen, un vieta, kurā atrodas saimniecība, arī nav slikta…

Un viņš atkal mala savu. Viņa nemaz nebija zinājusi, ka Rodnijs var tik daudz runāt, turklāt ar tādu aizrautību un kaismi.

Džoena šaubīdamās bija iebildusi:

-   Bet, mīļais, vai tev šķiet, ka tu ar to kādreiz varēsi nopelnīt iztiku?

-   Iztiku? Jā, tik daudz jau nu noteikti.

-   Tieši to es tev gribu sacīt. Cilvēki vienmēr apgalvojuši, ka lauksaimniecība peļņu nenes.

-   Jā, nenes gan. Ja vien tev sasodīti nepaveicas… vai ari, ja tu nevari tajā ieguldīt lielas naudas summas.

-   Redzi… es domāju, tu pats saproti… tas nav praktiski.

-   Ak, nē tas ir gan praktiski. Neaizmirsti, ka man pieder drusku naudas, ko varēšu ieguldīt fermā, un, ja ar to būs iespējams nopelnīt tik daudz, lai mans darbs atmaksātos, un varbūt pat mazliet vairāk, mums klāsies labi. Iedomājies, cik brīnišķīgi mēs dzīvosim! Tas taču ir lieliski dzīvot lauku mājā!

-   Es nedomāju, ka tu no tā kaut ko sajēdz.

-   Ak, jā sajēdzu gan. Vai tad tu nezini, ka manas mātes tēvs bija lielsaimnieks Devonšīrā? Bērni būdami, mēs tur pavadījām brīvdienas. Nekas man nesagādāja lielāku prieku.

"Taisnība ir, ko ļaudis runā," viņa bija nodomājusi, "vīrieši ir gluži kā bērni…"

-   Atļaušos tomēr piezīmēt, Džoena bija laipni iebildusi, ka dzīve nav brīvlaiks. Mums jādomā par nākotni, Rodnij. Neaizmirsti par Toniju!

Viņu pirmdzimtajam tolaik bija vienpadsmit mēneši.

Un iespējams, ka mums būs… arī citi bērni, viņa bija piemetinājusi.

Rodnijs uzmeta sievai ašu, vaicājošu skatienu, un viņa bija smaidījusi un apstiprinoši pamājusi ar galvu.

-   Bet vai tad tu nesaproti, Džoen, ka tas ir vēl lielāks iemesls, lai pārceltos uz laukiem? Fermā bērniem klātos ļoti labi tur ir veselīgs gaiss, svaigas olas un piens, mazie varētu brīvi izskrieties un iemācītos rūpēties par dzīvniekiem.

-   Ak, Rodnij, bet jāņem taču vērā arī daudz kas cits. Piemēram, bērnu izglītošana. Viņiem jāapmeklē laba skola. Un tas dārgi maksā. Un apavi, un drēbes, un zobi, un dakteri. Un piemēroti draugi. Tu nevari rēķināties tikai ar sevi. Ja reiz mēs laižam bērnus pasaulē, mums jādomā arī par viņiem. Galu galā tas ir mūsu pienākums.

Rod i js bija leicis stūrgalvīgi, tomēr ar zināmu šaubu pieskaņu balsī:

-   Viņi būtu laimīgi…

-   Tas nav praktiski, Rodnij, nudien ne. Turpretim, ja tu iestāsies darbā firmā, tad reiz pelnīsi vismaz divus tūkstošus mārciņu gadā.

-   Domāju, ka tas būtu visai drīz. Tēvocis Harijs pelna daudz vairāk.

-   Nu, ko es saku! Tu taču pats saproti! Tādu izdevību nedrīkst laist garām. Tas būtu neprāts!

Viņa bija runājusi ļoti ietekmīgi un pārliecinoši. Džoena toreiz bi ja sapratusi, ka viņai stingri jāpastāv uz savu, jābūt saprātīgai viņu abu vietā. Ja Rodnijs bija akls un nesaredzēja paša labumu, viņai jāpieņem lēmums arī vīra vārdā. Tā iedoma par fermera dzīvi bija tik mīļa un muļķīga. Viņš bija kā mazs puika. Džoena jutās stipra, pašpaļāvīga un mātišķa.

-   Nedomā, ka es nesaprotu un nejūtu tev līdzi, Rodnij, viņa sacīja. Tā nav. Tikai tas nu vienreiz ir kaut kas tāds, kas galīgi nav reāls.

Viņš bija pārtraucis sievu ar iebildumu, ka lauksaimniecība esot gana reāla.

-   Jā, bet tā neiederas mūsu priekšstatos par ģimenes nākotni. Tev ir iespēja iesaistīties brīnišķīgā ģimenes firmā uz pirmklasīgiem noteikumiem, jo tavs tēvocis nudien izteicis gluži pārsteidzoši nesavtīgu priekšlikumu…

-  Ak, es zinu. Tas tālu pārsniedz manis cerēto.

-   Un tu nedrīksti, vienkārši nedrīksti to noraidīt! Ja tu tā rīkosies, nožēlosi visu mūžu. Tu jutīsies šausmīgi vainīgs.

Viņš nomurmināja:

-Tas sasodītais kantoris!

-   Ak, Rodnij, tu to nemaz tik ļoti neienīsti, kā domā.

-   Nē, ienīstu gan. Neaizmirsti, ka es jau piecus gadus esmu kabinetā nostrādājis. Man tā kā vajadzētu zināt, ko es pret šo darbu jūtu.

-   Tu pie tā pieradīsi. Un tagad viss būs citādāk. Pavisam citādāk jo tu taču būsi partneris. Galu galā tu ieinteresēsies par darbu, ko veiksi, par cilvēkiem, ar kuriem tev iznāks saskarties. Tu redzēsi, Rodnij, beigu beigās šis darbs tevi darīs laimīgu.

Tad viņš bija paraudzījies sievā ar ilgu, skumju skatienu. Viņa bija tajā saskatījusi mīlestību, izmisumu un vēl kaut ko varbūt pēdējā cerību stara iemirdzēšanos…

-  Kā tu zini, viņš bija vaicājis, ka es būšu laimīgs?

Džoena bija mundri un līksmi atbildējusi:

-   Esmu par to pilnīgi pārliecināta. Tu redzēsi.

Un viņa bija prātīgi un pārliecinoši mājusi ar galvu.

Rodnijs bija nopūties un strupi noteicis:

-  Labi. Lai notiek pēc tava prāta.

Jā, Džoena domāja, tā patiesi bija izglābšanās par mata tiesu. Rodnijam laimējās, ka viņa bija nelokāma un neļāva viņam sabojāt savu karjeru mirkļa untuma dēļ! Ja nebūtu sieviešu, viņa prātoja, vīrieši pārvērstu savas dzīves par vienvienīgu bēdu leju. Sievietēm bija stabilitātes un realitātes izjūta…

Jā, Rodnijam laimējās, jo viņam bi ja Džoena.

Viņa ieskatījās rokas pulkstenī. Pusvienpadsmit. Nebija jēgas aizklīst pārāk tālu vēl jo vairāk tāpēc (viņa pasmaidīja), ka nebija jau noteikta mērķa, uz ko virzīties.

Džoena atskatījās pār plecu. Savādi, bet viesnīcu gandrīz vairs nevarēja saskatīt. Tā bija saplūdusi ar ainavu. "Man jāuzmanās, ka neaizeju pārāk tālu," viņa nodomāja. "Varu apmaldīties."

Muļķīga iedoma… Kaut gan varbūt tā galu galā nemaz nebija tik muļķīga. Tie kalni, kas vīdēja tālumā un kurus tagad tik tikko varēja pamanīt tos nevarēja atšķirt no mākoņiem. Dzelzceļa stacija neeksistēja.

Džoena apmierināta pavērās visapkārt. Nekā. Nevienas dzīvas dvēseles.

Viņa graciozi apsēdās zemē. Atvērusi somu, Džoena izņēma rakstāmpapīra bloku un pildspalvu. Viņai bija jāuzraksta dažas vēstules. Būs visai aizraujoši dalīties savās izjūtās ar kādu no draugiem.

Kam lai viņa raksta? Laionelam Vestam? Dženetai Enesmorai? Dorotejai? .Šķiet, ka Dženeta būs īstā.

Džoena noskrūvēja pildspalvas uzgali. Viņa sāka rakstīt savā viegli plūstošajā rokrakstā:

" Vismīļā Dženet!

Tu nemūžam neiedomāsies, kur es atrodos, rakstot Tev šo vēstuli! 'Tuksnešu vidū. Esmu te iestrēgusi vilciena dēļ vienu nokavēju, un nākamais būs tikai rītvakar. Te ir viesnīca ar pārvaldnieku indieti, vesels lērums vistu, daži eksotisku izskata arābi un es. Te nav neviena, ar ko aprunāties. un nav nekā. ko darīt. Nevaru Tev put izteikt, cik ļoti man tas patīk.

Tuksneša gaiss ir brīnišķīgs tik neiedomājami spirgts. Un klusums tas ir jāizjūt, lai saprastu. Man ir tā, it kā pirmoreiz kopš daudziem gadiem es varētu sadzirdēt savus domus! Mūsu dzīve tiek aizvadīta tik nožēlojamā steigā, mūždien skrienot no vienu darba pie otra. Manuprāt, katram cilvēkam noteikti derētu uz kādu brīdi šo ierasto ritmu pārtraukt, lai padomātu un atjaunotu dvēseles spēkus.

Esmu pavadījusi te tikai pusi dienas, bet jau jūtos krietni vien labāk. Neviena cilvēka. Es nemaz nezināju, ka tik ļoti vēlos tikt prom no cilvēkiem. Apziņa, ka simtiem jūdžu rādiusā ap tevi ir vienīgi smiltis un saule, ļoti nomierina nervus…"

Džoenas pildspalva vienmērīgi slīdēja pa papīru.

trešā nodaļa

Džoena pārtrauca rakstīt un paskatījās pulkstenī.

Ceturksnis pāri divpadsmitiem.

Viņa bija uzrakstījusi trīs vēstules, un pildspalvā vairs nebija tintes. Viņa pamanīja, ka arī rakstāmpapīrs gandrīz jau beidzies. Nepatīkams kavēklis. Bija vēl vairāki cilvēki, kuriem viņa gribēja aizrakstīt.

"Lai gan," viņa prātoja, "rakstot vēstules vienu pēc otras, nav iespējams izvairīties no zināmas atkārtošanās… Saule un smiltis, un cik jauki, ka var atpūsties un padomāt!" Tādas bija viņas patiesās izjūtas, taču bija diezgan apnicīgi katru reizi tās mēģināt ietvert mazliet citādos vārdos…

Viņa nožāvājās. Saule bija padarījusi viņu miegainu. Pēc lenča viņa liksies gultā un nosnaudīsies.

Viņa piecēlās un palēnām devās atpakaļ uz viesnīcas pusi.

Viņa prātoja, ko patlaban dara Blanša. Viņai vajadzētu hūl sasniegušai Bagdādi un sastapušai vīru. Šķiet, ka šis vīrs ir diezgan nožēlojama parādība. Nabaga Blanša nožēlojama bija arī viņas lejupslīde. Un tas viss tikai tāpēc, ka viņai bija lemts sastapt to ļoti glīto, jauno veterināru Hariju Merstonu. Ja vien Blanšai būtu patrāpījies tik jauks cilvēks kā Rodnijs… Blanša taču pati bija atzinusi viņa pievilcību.

Jā, un Blanša bija teikusi vēl kaut ko. Kas tas bija? Ka Rodnijam zibējušas acis uz sievietēm. Cik vulgārs izteiciens turklāt pilnīgi nepatiess! Pilnīgi nepatiess! Rodnijs nekad… nekad mūžā…

Un atkal tā pati doma, kas iepriekš (tikai šoreiz vairs ne tik strauji kā čūska, kuru redz pazibam ceļa putekļos), izskrēja Džoenai caur smadzenēm.

"Tas Rendolfu skuķis…"

"Nudien nesaprotu," Džoena ar sašutumu domāja, piepeši paātrinādama soli, it kā gribētu attālināties no kādas nevēlamas domas, "kāpēc man nemitīgi jādomā par to Rendolfu skuķi. Nav taču tā, ka Rodnijs…

Manuprāt, tur nekā nebija…

Galīgi nekā…"

Mirna Rendolfa gluži vienkārši piederēja pie tāda tipa meitenēm. Liela auguma tumšmate ar banālu ģīmīti, kura nemēdza kautrīgi noklusēt savas simpātijas pret vīrieti, ja reiz viņai tādas bija radušās.

Atklāti sakot, viņa bija pielipusi Rodnijam kā dadzis. Nemitējās čivināt, cik viņš esot brīnišķīgs. Vienmēr gribēja. lai viņš būtu tās partneris tenisā. Bija pat ieņēmusies viesību laikā Rodniju ar acīm vai apēst.

Dabiski, ka viņam tas drusku glaimoja. Jebkurš vīrietis justos glaimots. Patiesībā būtu bijis diezgan muļķīgi no

Rodnija puses, ja viņu neiepriecinātu lakts, ka gados jauna meitene, turklāt viena no visskaistākajām viņu pilsētiņā, pievērš viņam uzmanību.

"Ja es nebūtu izrādījusi taktisku un gudru attieksmi pret visu notiekošo," Džoena pie sevis nodomāja…

Savu toreizējo uzvedību viņa arī tagad atcerējās, pašatzinības gaismas apstarotu. Viņa bija ļoti labi tikusi galā ar izveidojušos situāciju nudien ļoti labi. Bezrūpība kā paņēmiens.

-Tava draudzenīle gaida tevi, Rodnij. Neliec viņai gaidīt… Mirna Rendolfa, protams… Ak, jā tā tas ir, mīļais… Viņa patiesi reizēm uzvedas gluži muļķīgi.

-   Es negribu spēlēt tenisu ar to meiteni, Rodnijs bi ja īgni ņurdējis. Liec viņu citā pārī!

-   Nevajag būt tik nelaipnam, Rodnij. Tev jāspēlē ar viņu.

Tas bija pareizais piegājiens runāt par to rotaļīgi, ar humoru. Parādot skaidri un gaiši, ka viņa te nesaskata neko nopietnu…

Jādomā, ka Rodnijam tas bija tīri patīkami, kaut arī viņš kurnēja un izlikās aizkaitināts. Mirna Rendolfa piederēja pie meitenēm, kas patika praktiski visiem vīriešiem. Viņa bija untumaina un izturējās pret saviem apbrīnotājiem ar dziļu nicinājumu, sarunāja viņiem rupjības un tad atvilināja pie sevis atpakaļ ar vienu paviršu acu skatienu.

"Nudien," domāja Džoena (ar sev neraksturīgu kaismi), "ārkārtīgi pretīgs skuķis. Darīja visu, kas viņas spēkos, lai sagrautu manu laulības dzīvi."

Nē. Rodniju viņa nevainoja. Viņa vainoja meiteni. Vīrieši bija tik viegli savaldzināmi. Un Rodnijs tolaik bija precējies jau cik? desmit gadus? Vienpadsmit? Pēc desmit laulībā nodzīvotiem gadiem iestājas tas, ko rakstnieki sauc par bīstamo periodu. Laiks, kad viens vai otrs no laulātajiem nobriedis sānsolim. Tas bija piesardzīgi un pacietīgi jāpārdzīvo, jo pēc tam iestājās stabila, mierīga un ērta dzīve.

Jāpārdzīvo tā, kā tas bija izdevies viņai un Rodnijam…

Nē, viņa nevainoja Rodniju pat ne par to skūpstu, kuram negaidīti bija kļuvusi par liecinieci.

Turklāt kur zem āmuļu zara!

Kad viņa ienāca kabinetā, tam skuķim bija pieticis nekaunības tieši tā izskaidrot notikušo.

-   Mēs kristījām āmuļa zaru, Skademora kundze. Ceru. ka jums nav iebildumu.

"Nu, ko es turējos braši," domāja Džoena, "savaldījos un neko neizrādīju."

-   Rokas nost no mana vīra, Mirna! Ej un sameklē sev kādu jaunekli!

Un viņa bija smiedamās izvadījusi Mirnu no istabas. Uztverot to visu kā joku.

Un tad Rodnijs bija teicis:

-   Piedod, Džoen! Bet viņa ir pievilcīga meiča un galu galā ir Ziemassvētki*.

Viņš bija stāvējis un smaidījis, kā atvainodamies, taču nelikās, ka Rodnijs būtu īpaši samulsis vai justos muļķīgi. Tas pierādīja, ka tā lieta tiešām nebija aizgājusi par tālu.

Un tālāk tas vairs nedrīkstēja iet! Tā viņa bija nolēmusi. Viņa bija darījusi visu, lai Rodnija un Mirnas Rendol-

Angļu Ziemassvētku tradīcija zem pakarinātā āmuļu zara var noskūpstīt jebkuru pretējā dzimuma pārstāvi, pat pilnīgi svešu.

tas celi nekrustotos. Un nākamajās Lieldienās Mirna bija saderinājusies ar Erlingtonu dēlu.

Tā ka no visa šī starpgadījuma eiks vien bija. Iespējams, ka Rodnijs no tā bija guvis mazliet prieka. Nabaga vecais Rodnijs tādu prieka mazumiņu viņš nudien bija pelnījis. Viņš tik smagi strādāja.

Desmit gadi jā, tas bija bīstams laiks. Arī viņa pati tolaik bija sajutusi zināmu nemieru…

Kā tad viņu sauca, to diezgan mežonīga izskata jauno mākslinieku? Viņa patiesi nevarēja atcerēties. Bet vai viņa nebija ar šo puisi mazliet aizrāvusies?

Viņa ar smaidu atzinās pati sev jā, viņš drusku bija lai sajaucis galvu. Puisis bija tik dedzīgs, raidīja viņai tik atbruņojoši kvēlus skatienus. Tad viņš bija lūdzis, lai viņa tam pozē.

Tas, protams, bija iegansts. Viņš pāris reižu bija skicējis ar ogli, taču zīmējumus saplēsis, sacīdams, ka nevarot viņu "dabūt" uz audekla.

Džoena atcerējās, kā tas viņai bija glaimojis, sagādājis tikko jaušamu prieku. "Nabaga zēns," viņa bija domājusi, "šķiet, ka viņš patiesi sāk ar mani aizrauties…"

Jā, tas bija bijis patīkams mēnesis…

Lai gan tā nobeigums bija izvērsies visai nelāgs. Tas galīgi neiederējās viņas iecerē. Faktiski Maikls Kolevejs (Kolevejs, protams, tas bija viņa vārds!) pierādīja, ka gluži vienkārši ir viņai nepieņemams cilvēks.

Viņi bija devušies kopīgā pastaigā, viņa atminējās, pa Helingas mežu, pa laku, kas vijās gar Midevejas upes krastu. Viņš bija aicinājis Džoenu pastaigāties kautrā, piesmakušā balsī.

Viņa bija iztēlojusies viņu iespējamo sarunu. Varbūt viņš sacīs, ka mīl viņu, un viņa būs ļoti laipna un saprotoša un izrādīs nelielu pavisam nelielu nožēlu. Viņa bija domājusi par jaukajiem vārdiem, ko varētu tam sacīt un kurus Maikls atcerētos visu mūžu.

Bet tā nebija noticis.

Bija noticis pavisam citādāk!

Maikls Kolevejs bez jebkāda brīdinājuma bi ja sagrābis viņu un skūpstījis ar tādu brutalitāti un spēku, ka viņai acumirklī bija aizrāvusies elpa, tad palaidis viņu vaļā un skaļā, pašapmierinātā balsī konstatējis:

-   Mans Dievs, es to gribēju!

Un turpinājis piebāzt pīpi, palikdams pilnīgi vienaldzīgs pret viņas dusmīgajiem pārmetumiem, acīmredzot tos pat nedzirdēdams.

Viņš tikai bija izstaipījis rokas, nožāvājies un sacījis:

-Tagad es jūtos krietni vien labāk.

"Tieši šādus vārdus varētu sacīt vīrietis," nodomāja Džoena, atceroties šo epizodi, "kurš karstā laikā dzesējis slāpes ar glāzi alus."

Mājup viņi bija devušies klusēdami pareizāk sakot, klusējusi bija Džoena. Spriežot pēc dīvainajiem trokšņiem. kas nāca no Maikla Koleveja puses, viņš mēģināja dziedāt. Tikai pašā mežmalā, kad viņi jau gandrīz bija iznākuši uz Kreiminsteras šosejas, viņš bija apstājies, nomērījis Džoenu ar bezkaislīgu skatienu un tad apcerīgā tonī piezīmējis:

-    Vai zināt, jūs piederat pie tādām sievietēm, kuras jāizvaro. Tas jums nāktu par labu.

Un, kamēr viņa bija stāvējusi gluži bez valodas no dusmām un apjukuma, viņš bija žirgti piemetinājis:

Es labprāt pats jūs izvarotu… lai redzētu, vai jūs pēc tam izskatīsieties kaut nedaudz citādāk.

Tad viņš bija izgājis uz šosejas un, atmetis ar roku dziedāšanai, ņēmies jestri svilpot.

Dabiski, ka viņa ar Koleveju vairs nepārmija ne vārda, un pēc pāris dienām viņš no Kreiminsteras aizbrauca.

Savāds, mulsinošs un diezgan aizvainojošs starpgadījums. Viņa to praktiski bija aizmirsusi. Džoena brīnījās, ka atcerējusies šo notikumu tagad…

Šausmīgi, patiesību sakot, tas bija bijis šausmīgi.

Viņa tūdaļ pat to izmetīs no galvas. Galu galā neviens nevēlas atcerēties nepatīkamus notikumus, ja radusies iespēja baudīt atveseļošanās kursu saulē un smiltīs. Bija taču tik daudz citu patīkamu un rosinošu domu, kurām nodoties.

Iespējams, ka lenčs jau ir gatavs. Viņa palūkojās pulkstenī, bet redzēja, ka ir tikai bez ceturkšņa viens.

Atgriezusies viesnīcā, Džoena devās uz savu istabu, lai sameklētu ceļasomā rakstāmpapīru. Nē, rakstāmpapīra vairs nebija. Ak, galu galā tam nebija nekādas nozīmes. Viņai bija apnicis rakstīt vēstules. Nekā daudz jau viņai nebija, ko teikt. Nevar taču visu laiku malt vienu un to pašu. Kādas grāmatas viņa bija paņēmusi līdzi? "Lēdiju Kctrinu", protams. Un vēl kādu kriminālgabalu, ko viņai atvadoties bija iedevis Viljams. Tas no viņa bija laipni, lai gan Džoenai kriminālliteratūra diez ko nepalika. Un vēl Bakena "Varas mājoklis''. Tā noteikti bija ļoti veca grāmata. Viņa to bija lasījusi pirms daudziem gadiem.

Ak, gan jau Alepo stacijā viņa varēs nopirkt jaunas grāmatas.

Lenčā pasniedza omleti (diezgan cietu un pārāk ilgi turētu uz pannas), olas ar keriju, desas ripiņas (no konservu kārbas), ceptas pupas un konservētus bumbierus.

Tā bija diezgan smaga maltīte. Paēdusi Džoena devās uz gultu. Viņa nogulēja trīs stundas ceturkšņus, tad pamodās un līdz pat tējas laikam lasīja "Lēdiju Kairinu Discrtu".

Viņa padzēra tēju (piens no konservu kārbas), uzkoda cepumus, izgāja pastaigāties un atgriezusies izlasīja līdz galam "Lēdiju Ketrinu Disertu". Tad tika pasniegtas pusdienas: omlete, desa garšvielu mērcē un rīsi, olas, ceptas pupas un konservētas aprikozes. Pēc tam viņa sāka lasīt kriminālstāstu un līdz gulētiešanas laikam jau bija to izlasījusi.

-   Ar labunakti, memsahiba, indietis viņai dzīvespriecīgi novēlēja. Vilciens ienākt rīt no rīta pusastoņos, bet neiet prom līdz pusdeviņiem vakarā.

Džoena pamāja.

Tātad šeit būs jāaizvada vēl viena diena. Nu, vismaz "Varas mājoklis" viņai bija atlicis. Žēl, ka šis sacerējums bija tik īss. Tad Džoenai prātā iešāvās kāda ideja.

-   Ar vilcienu atbrauks ceļotāji, vai ne? Ak, bet jādomā, ka viņi dosies taisnā ceļā uz Mozulu?

Vīrs papurināja galvu.

-   Es domāt rīt ne. Šodien neatbraukt automobiļi. Es domāt ceļš uz Mozulu dikti slikts. Visi iestrēgt uz daudzām dienām.

Džoena kļuva līksmāka. Rīt viesnīcā ieradīsies tie, kas atbrauks ar vilcienu. Tas būs visai patīkami gan jau starp viņiem atradīsies kāds, ar ko varēs papļāpāt.

Viņa devās gulēt krietni vien mundrākā noskaņojumā nekā pirms desmit minūtēm. "Šīs vietas gaisotnei piemīt kaul kas tāds," viņa domāja, '"kas atstāj uz cilvēku nomācošu iespaidu. Tā laikam būs sastāvējušos tauku smaka!"

Nākamajā rītā viņa pamodās astoņos, piecēlās un apģērbās. Viņa nogāja lejā ēdamistabā. Galds bija klāts vienai personai. Viņa pasauca, un ienāca indietis.

Viņš izskatījās uztraucies.

-   Vilciens neatnākt, memsahiba.

-   Neatnāca? Jūs gribat teikt tas kavējas?

-   Neatnākt pavisam. Ļoti stiprs lietus, izskalot dzelzceļa sliedes otrpus Nisibinai. Neviens vilciens netikt cauri četras, piecas, varbūt sešas dienas.

Džoena apjukusi raudzījās viņā.

-   Bet tad… ko man darīt?

-  Jūs palikt šeit, memsahiba. Daudz ēdiena, daudz alus. daudz tējas. Ļoti jauki. Jūs gaidīt, kamēr atnākt vilciens.

"Ak Dievs," nodomāja Džoena, "šie austrumnieki. Laiks viņiem nenozīmē neko." Viņa teica:

-   Vai es nevaru dabūt automobili?

Viņš izskatījās uzjautrināts.

-  Automobili? Kur jūs varēt dabūt automobili? Ceļš uz Mozulu ļoti slikts, visi iestrēgt viņpus upes gultnei.

-   Vai tad jūs nevarat piezvanīt uz kādu citu staciju?

-   Piezvanīt uz kurieni? Turku dzelzceļš. Turki ļoti sarežģīta tauta neko nedarīt. Viņi tikai atsūtīt vilcienu.

Džoenai neatlika nekas cits, kā vien pazoboties par saviem sapņiem atpūsties tālu no civilizācijas. Nu tas biji i piepildījies. Ne telefona vai telegrāfa, ne automobiļu.

Indietis mierinādams piebilda:

-   Ļoti labs laiks, daudz ēdiena, viss ļoti ērti.

"Nu, ko," Džoena nosprieda, "laiks patiešām ir ļoti labs." Šai ziņā viņai laimējies. Briesmīgāk būtu, ja augas dienas nāktos nīkt viesnīcas istabā.

Kā nolasījis viņas domas, vīrs turpināja:

Šeit labs laiks, reti līst. Lietus tuvāk Mozulai, tālāk pa dzelzceļa līniju.

Džoena apsēdās pie klātā galda un gaidīja brokastis. Viņa bija pārvarējusi savu acumirkļa mulsumu. Nav jēgas satraukties tik daudz saprāta viņai bija, lai to nedarītu. Te nekas nebija līdzams, lai gan tā bija diezgan nepatīkama laika šķiešana.

Pa pusei uzjautrināta, viņa nodomāja, ka vēlme, ko tā bija izteikusi sarunā ar Blanšu, negaidīti piepildījusies. "Es teicu, ka būtu priecīga par iespēju atpūtināt nervus, un nu es to esmu dabūjusi," viņa sprieda. "Te galīgi nav nekā, ko darīt. Pat nav nekā, ko lasīt. Tas patiesi var man ļoti nākt par labu. Ārstniecības kurss tuksnesī."

Doma par Blanšu izraisīja mazliet nepatīkamas asociācijas kaut ko tādu, ko viņa pilnīgi noteikti nevēlējās atcerēties. Patiesību sakot, kāpēc viņai vispār būtu jādomā par Blanšu?

Pēc brokastīm Džoena izgāja ārā. Tāpat kā iepriekšējā dienā, viņa aizgāja labu gabalu no viesnīcas, tomēr ne tik tālu, lai varētu apmaldīties, un apsēdās zemē. Kādu brīdi viņa sēdēja gluži nekustīgi, ar puspievērtām acīm.

"Cik brīnišķīgi," viņa domāja, "sajust šo mieru un klusumu ieplūstam sevī." Labums, ko tas viņai sniedza, šķita gandrīz vai taustāms. Dziedējošais gaiss, mīlīgi siltā saule un pāri visam miers.

Viņa diezgan ilgi palika šādā stāvoklī. Tad paskatījās rokaspulkstenī. Bija desmit minūtes pāri desmitiem.

Viņa domāja: rīts paiet itin ātri…

Kā būtu, ja viņa uzrakstītu kādu rindiņu Barbarai? Patiešām savādi, ka viņa nebija par to iedomājusies jau vakar, bet sacerējusi tās muļķīgās vēstules draugiem Anglijā-

Viņa izņēma rakstāmpapīra bloku un pildspalvu.

"Mīļā Barbara," viņa rakstīja. "Mans brauciens neizrādījās pārāk veiksmīgs. Nokavēju pirmdienas vakara vilcienu un nu esmu iestrēgusi uz vairākām dienām. Te ir ļoti klusi un mierīgi, spīd jauka saulīte, un es jūtos gluži laimī-

ga-"

Viņa apstājas. Ko lai raksta tālāk? Kaut ko par mazuli vai varbūt par Viljamu? Pie velna, ko tā Blanša īsti bija domājusi, sacīdama "neraizējies par Barbaru'? Protams! Šis bija iemesls, kāpēc Džoena negribēja domāt par Blanšu. Tā bija tik savādi runājusi par Barbaru.

It kā viņa, būdama Barbaras māte, nezinātu visu, ko tai pienāktos zināt par savu bērnu.

"Esmu pārliecināta, ka tagad ar viņu viss būs kārtībā." Vai tas nozīmēja, ka kaut kas nav bijis kārtībā?

Bet kādā ziņā? Blanša bija piezīmējusi, ka Barbara apprecējusies, būdama pārāk jauna.

Džoenai pārskrēja nervozi drebuļi. Savulaik Rodnijs bija teicis kaut ko apmēram tādā pašā garā. Viņš par to bija ierunājies pavisam negaidīti un sev neraksturīgā, kategoriskā tonī:

-   Mani šīs laulības neiepriecina, Džoen.

-   Ak, Rodnij, bet kāpēc? Viņš ir tik jauks, un šķiet, ka viņi viens otram ir ļoti piemēroti.

-   Viņš ir patīkams, jauns cilvēks… bet viņa to nemīl, Džoen.

Viņa par vīra vārdiem bija stipri sašutusi.

-   Rodnij… nudien, cik muļķīgi! Protams, ka viņa to mīl! Vai tad viņai vajadzētu Viljamu precēt cita iemesla pēc, nevis aiz mīlestības?

Viņš bija atbildējis diezgan neskaidri:

-  Tieši no tā es baidos.

-    Bet, mīļais… nudien… vai tavs domu gājiens nav drusku muļķīgs?

Viņš nebija pievērsis nekādu uzmanību tam, ka Džoena tīši centās runāt bezrūpīgi, bet nopietni sacījis:

-   Ja viņa to nemīl, tad nedrīkst ar viņu precēties. Viņa ir pārāk jauna… un pārāk temperamentīga, lai drīkstētu tā rīkoties.

-   Ak, Rodnij, bet kas tad tev ir zināms par temperamentu?

Viņa nespēja atturēties, mazliet nepa ķircinājusi vīru.

Taču Rodnijs pat nepasmaidīja. Viņš sacīja:

-   Meitenes reizēm mēdz precēties tāpēc, lai tiktu prom no mājām.

Par šiem Rodnija vārdiem viņa bija smējusies pavisam atklāti.

-   Ne jau no tādām mājām, kādas ir Barbarai! Laimīgāku mājas dzīvi neviena meitene pat iedomāties nespēj.

-   Vai tu patiesi tici tam, ko nule sacīji, Džoen?

-   Bet, protams. Bērniem mūsu mājā nekad nekā nav trūcis.

-   Viņi pārāk bieži neveda šurp savus draugus, Rodnijs gausi iebilda.

-   Nu, ko tu, mīļais! Es nemitīgi rīkoju viesības, uz kurām tiek ielūgti jaunieši. Uzskatu to par savu pienākumu. Tā ir Barbara pati, kas mūždien apgalvo, ka nevēlas nekādas viesības un cilvēkus.

Rodnijs bija neapmierināti purinājis galvu.

Vēlāk tajā pašā vakarā viņa bija ienākusi istabā tobrīd, kad Barbara bija neiecietīgi kliegusi:

-   Man jātiek prom, tēt. Es to vairs nevaru izturēt un nemēģini man iestāstīt, ka vajadzētu gluži vienkārši sameklēt darbu citā pilsētā un pārcelties uz turieni, jo man riebsies to klausīties.

-   Kas te notiek? vaicāja Džoena.

Iestājās klusums uz ļoti īsu brīdi, bet tomēr. Tad Barbara ar dumpīgi kvēlojošiem vaigiem bija viņai paskaidrojusi:

-   Tētis iedomājas, ka visu zina labāk! Viņš grib, lai mana saderināšanās vilktos gadiem ilgi. Teicu viņam, ka nevaru to izturēt vēlos apprecēties ar Viljamu un braukt prom uz Bagdādi. Manuprāt, tur vajadzētu būt brīnišķīgai dzīvei.

-   Ak, mīļā, satraukti bija teikusi Džoena. Es vēlētos, kaut tas nebūtu tik tālu. Man patiktu tevi uzraudzīt kā aizvien.

-   Ak, māt\

-   Es zinu, mīļumiņ, bet tu nesaproti, cik jauna un nepieredzējusi vēl esi. Es tev varētu ļoti daudz palīdzēt, ja tu dzīvotu tepat tuvumā.

Barbara bija smaidījusi un teikusi:

-   Tā rādās, ka man savu dzīves laiviņu nāksies stūrēt pašai, bez tiem labumiem, ko sniegtu tava pieredze un gudrība.

Un, kad Rodnijs bija lēniem soļiem gājis ārā no istabas. viņa bija skrējusi tam pakaļ, apķērusies ap kaklu un daudzinājusi:

-   Mīļais tētis. Mīļais, mīļais, mīļais…

"Nudien, meitene sākusi uzvesties pārāk demonstratīvi," bija nodomājusi Džoena. Lai būtu, kā būdams, viņas uzvedība tomēr uzskatāmi pierādīja, cik aplamas ir Rodnija domas. Barbara dega nepacietībā aizceļot uz austrumiem ar savu Viljamu nu, ko, bija ļoti patīkami redzēt divus tik iemīlējušos jauniešus, kam turklāt galvas pilnas ar nākotnes plāniem.

Savādi, ka arī Bagdādē uzskatīja Barbara mājās nav bijusi laimīga. Bet tā nu reiz bija pilsēta, pār kuru valdīja tenkas un baumas, turklāt visbiežāk aprunāja cilvēkus, par kuriem neviens neko īsti nezināja.

Piemēram, majors Rīds.

Džoena ar viņu nebija pazīstama, bet Barbaras vēstulēs vecākiem viņš bija diezgan bieži ticis pieminēts. Majors Rīds bijis pie viņiem uz pusdienām. Viņi devušies medībās kopā ar majoru Rīdu. Vasaras mēnešus Barbara un vairākas citas jaunās sievas pavadījušas Arkendosā, kur kopīgi noīrējušas bungalo. Itin biežs viesis tur bijis arī majors Rīds. Viņi daudz spēlējuši tenisu. Barbara ar majoru Rīdu uzvarējuši dubultspēlē vietējā klubā.

Vārdu sakot, Džoenai likās gluži dabiski līksmi apjautāties Barbarai par majoru Rīdu.

-   Esmu par viņu tik daudz dzirdējusi, viņa bija teikusi, ka nudien ar nepacietību ilgojos iepazīties ar šo cilvēku.

Viņas jautājums bija izraisījis gluži neizprotamu apjukumu. Barbara bija palikusi pavisam bāla, bet Viljams -sarkans, un pagāja minūte vai divas, iekams viņš dīvainā balsī nomurmināja:

-   Mēs ar viņu vairs netiekamies.

Viljama izturēšanās bija šķitusi tik noraidoša, ka Džoena neko tālāk vairs nevaicāja. Tomēr vēlāk, kad Barbara bija aizgājusi gulēt, viņa pie šī temata atgriezās un smaidot sacīja, ka viņai licies majors Rīds ir tuvs viņu ģimenes draugs.

Viljams piecēlās un izdauzīja pīpes galviņu pret kamīnu.

-   Ak, es nezinu, viņš bija izvairīgi atbildējis. Mēs mazliet kopā pamedījām un tamlīdzīgi. Bet nu jau pagājis ilgs laiks, kopš pēdējo reizi tikām viņu redzējuši.

"Neskan diez cik pārliecinoši," domāja Džoena. "Vīriešiem jābūt vaļsirdīgiem." Viljama mazliet vecmodīgā atturība viņu uzjautrināja. Viņš laikam domāja, ka Džoena ir ļoti manierīga sieviete ar šauriem uzskatiem īsta sievasmāte.

-   Es saprotu, viņa bija sacījusi. Izcēlās skandāls, vai ne?

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

Viljams bija gandrīz dusmīgi pavērsies pret viņu.

-    Manu mīļo zēn! Džoena viņam bija uzsmaidījusi. Tas izriet no tavas izturēšanās. Jādomā, ka tu uzzināji par šo majoru kaut ko nepatīkamu un jums nācās pazīšanos izbeigt. Ak, es netaisos uzdot jautājumus. Tās ir ļoti vārīgas lietas, es zinu.

-   Jā… jā, jums taisnība, Viljams bija gausi atsaucies. -Tās ir vārīgas.

-   Bieži vien mēs apveltām cilvēkus ar iedomātiem tikumiem, turpināja Džoena. Atklājot, ka esam kļūdījušies, vienmēr jūtamies nepatīkami un neveikli.

-   Vienīgais labums ir tas, ka viņš aizvācies no šīs valsts, bija sacījis Vil jams. Pārcēlies uz Austrumāfriku.

Un piepeši Džoena atcerējās kādas sarunas fragmentu, ko bija kādudien netīši noklausījusies Elvijas klubā. Tika runāts par Nobijā Rīda aizceļošanu uz Ugandu.

Sieviete bija sacījusi:

-   Nabaga Nobijs, tā patiesi nav viņa vaina, ka ik jauniņā muļķīte, kas te ierodas, samīlas viņā līdz ausīm.

Otra, gados vecāka sieviete, bija nicīgi iesmējusies un teikusi:

-   Viņš ar tām pārāk daudz noņemas. Vientiesīgas un svaigas kā rasas lāses tādas Nobijam visvairāk patīk. Nepieredzē jušas jaunlaulātās. Un jāatzīst, ka viņš izstrādājis apbrīnojamu tehniku! Nobijs var būt sasodīti pievilcīgs. Meitenes vienmēr notic, ka viņš tajās ir kaislīgi iemīlējies. Tieši tobrīd viņam galvā sāk rosīties doma, ka laiks pārcelties pie nākamās zostiņas.

-   Nu, ko mums viņa pietrūks, sacīja pirmā runātāja. Ar viņu bija tik jautri.

Otra iesmējās.

-   Es gan zinu vienu vai divus vīrus, kuri par viņa aizbraukšanu nebūt neskums! Patiesību sakot, tikai retajiem vīriešiem viņš patika.

-   Diemžēl šeit viņam sāka zeme svilt zem kājām.

Tad otra sieviete bija teikusi, lai pirmā runā klusāk, un saruna bija turpinājusies pusčukstus, tā ka Džoena nekā vairs nevarēja sadzirdēt. Tolaik viņa šai sarunai nebija pievērsusi gandrīz nekādu uzmanību, bet, atceroties to tagad, Džoena sajuta nemierīgu ziņkāri.

Ja Viljams par to negribēja runāt, varbūt Barbara nebūs tik atturīga.

Barbara tomēr neattaisnoja viņas cerības, jo pateica skaidri un gaiši, turklāt neapmierinātā balsī:

-Ja tu neiebilsti, māt, es negribētu par viņu runāt.

Bet Barbara jau ne par ko negribēja runāt. Atturīgi un nervozi viņa bi ja reaģējusi arī uz jautājumiem par tās slimību. Barbara bija sasirgusi saindēšanās dēļ, un Džoena, gluži dabiski, bija secinājusi, ka meita saindējusies ar pārtiku. Saindēšanās tik karstā klimatā nebija nekas neparasts, vismaz viņa tā uzskatīja. Nedz Viljams, nedz Barbara negribēja neko tuvāk paskaidrot pat ārsts, pie kura viņai kā Barbaras mātei bija visas tiesības griezties pēc informācijas, izrādījās nerunīgs un atturīgs. Viņš galvenokārt uzsvēra to, ka jauno Reja kundzi nedrīkst iztaujāt vai mudināt kavēties atmiņās par viņas slimības cēloņiem.

Viņai tagad nepieciešama tikai rūpīga kopšana un atbalsts. Neieteiktu jums mocīt viņu ar jautājumiem "kas?" un "kāpēc?". Tas slimniecei nenāks par labu. Tādu padomu es varu jums dot, Skademora kundze.

Nepatīkams, iecirtīgs cilvēks tā Džoena vērtēja ārstu, uz kuru galīgi nekādu iespaidu nebija atstājušas viņas mātišķās rūpes par meitu, vēja spārniem traucoties šurp no Anglijas.

Ak. nu, labi Barbara tomēr bija bijusi pateicīga, par spīti visam. Vismaz Džoena pieņēma, ka tas tā ir… Lai būtu, kā būdams, Barbara bija mātei ļoti jauki pateikusies, un arī Viljams bija sacījis, ka viņa labi darījusi, braukdama šurp.

Džoena bija teikusi, ka viņa vēlētos, kaut varētu palikt ilgāk, un Viljams bija teicis jā, viņš arī to vēloties. Un tad viņa bija teikusi, lai viņi neuzstāj jo, nudien, tas bija liels pārsteigums, un viņai paliktu pavadīt ziemu Bagdādē -, bet galu galā nedrīkstēja aizmirst Barbaras tēvu; būtu nodevīgi pamest viņu vienu.

Un Barbara klusā, vārgā balsī bija teikusi:

-   Mīļais tētuks.

Pēc pāris mirkļiem viņa bija piebildusi:

-   Klau, māt, kāpēc tu nevarētu palikt?

-  Tev vajadzētu padomāt par savu tēvu, mīļā.

Barbara bija atbildējusi tai savādi sausajā tonī, kādā viņa dažreiz mēdza runāt, ka tieši to jau viņa darot, bet Džoena bija teikusi, ka nē, viņa nevarot tik ilgi uzticēt nabaga mīļo Rodniju kalpotāju gādībai.

Vienubrīd, dažas dienas pirms aizbraukšanas, viņa gandrīz bija pārdomājusi. Varētu jau kādu mēnesi vēl palikt. Bet Viljams bija tik daiļrunīgi attēlojis, cik nedrošs šajā gadalaikā var izrādīties ceļojums pāri tuksnesim, ja viņa kavēsies pārāk ilgi, ka Džoena bija gluži vai izbijusies un nolēmusi neatteikties no sākotnējā nodoma aizbraukt tūlīt. Pēc šīs sarunas Viljams un Barbara bija bijuši pret viņu tik mīļi, ka Džoena gandrīz atkal pārdomāja bet tikai gandrīz.

Kaut gan diez vai ar viņu būtu varējis atgadīties vēl kas ļaunāks par to, ko nācās piedzīvot tagad.

Džoena vēlreiz palūkojās pulkstenī. Bez piecām minūtēm vienpadsmit. Cik daudz iespējams pārdomāt īsā laika sprīdī!

Viņa nožēloja, ka nav paņēmusi līdzi "Varas mājokli", lai gan varbūt labi vien bija pēdējo rezervi derēja pietaupīt priekšdienām.

Kaut kā jāaizvada tās divas stundas līdz lenčam. Viņa bija teikusi, ka šodien ēdīs lenču vienos. Varbūt vajadzētu mazliet pastaigāties tomēr diezgan muļķīgi tā klīst bez noteikta mērķa. Un saule arī cepināja.

Ak, cik bieži viņa bija vēlējusies kaut būtu mazliet laika visu pārdomāt. Nu vienreiz tāda izdevība bija radusies. Ko tad viņa tik ļoti bija gribējusi domās apcerēt?

Džoena parakņājās savos domu apcirkņos bet tur bi ja rodamas tikai gauži maznozīmīgas problēmas. Vajadzēja atcerēties, kur viņa nolikusi to vai šo priekšmetu, izlemt, kā iedalīt kalpotāju vasaras atvaļinājumus, izspriest, kā pārkārtot kādreizējo klases telpu.

Tas viss nu šķita kaut kas tāls un mazsvarīgs. Novembrī šķita priekšlaicīgi plānot atvaļinājumu kalpotājiem, turklāt viņai vajadzēja zināt, kad būs Vasarsvētki, un šim nolūkam bija nepieciešams nākamā gada baznīcas kalendārs. Par klases telpu gan varēja padomāt. Varbūt sienas nokrāsot gaišbrūnas, pārklājus izvēlēties auzu miltu krāsā, bet akcentam izmantot dīvānspilvenus košos toņos? Jā, tas izskatītos ļoti labi.

Desmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Klases telpas remonts un interjera pārkārtošana nebija aizņēmusi daudz laika!

Džoena nenoteikti nodomāja, ka būtu varējusi paņemt līdzi kādu interesantu grāmatu par jaunākajiem zinātnes sasniegumiem, kaut ko tādu, kur būtu izskaidrota kvantu teorija. Ja viņa būtu zinājusi, ka iznāks kavēties, gaidot vilcienu.

Un tad viņa prātoja, kāpēc tai galvā bija ienākusi doma par kvantu teoriju protams, tie bija pārklāji… un Sērstona kundze.

Jo viņa bija atcerējusies, kā reiz pārrunāja ļoti satraucošo jautājumu par kokvilnas vai kretona mēbeļdrānas izvēli viesistabas pārvalkiem ar Šērstona kundzi, bankas pārvaldnieka sievu. un liesi sarunas vidū viņa, sev raksturīgā manierē negaidīti mainot tematu, bija teikusi:

-   lis ļoti vēlētos, kaut būtu tik gudra, lai spētu saprast kvantu teoriju. Tā ir ārkārtīgi valdzinoša ideja enerģija, kas ietverta sīkās daļiņās.

Džoena bija stīvi viņā noraudzījusies, jo nekādi nespēja saprast, kāds sakars mēbeļdrānām ar zinātniskām teorijām. Šērstona kundze bija nosarkusi un sacījusi:

-   Cik muļķīgi, ka es par to ierunājos, bet ziniet reizēm prātā kaut kas iešaujas pavisam negaidīti un tā taču ir aizraujoša ideja, vai ne?

Džoena te neko sevišķi aizraujošu nebija saskatījusi, un viņas par to vairs nerunāja. Taču vina gluži labi atcerējās Šēi ■stona kundzes kretona pārvalkus bet varbūt tas bi ja batikots katūns? Zīmējums bija veidots no brūnām, pelēkām un sarkanām lapiņām. Viņa bija teikusi, ka pārvalki ir ļoti neparasti, un apjautājusies, vai tic bijuši ļoti dārgi. Un Šērstona kundze bija atbildējusi jā gan, tādi tie esot. Vēl viņa bija piemetinājusi, ka nopirkusi tos aiz mīlestības pret mežu un kokiem un ka viņas dzīves sapnis esot apmesties kaut kur Birmā vai Malajā, jo tur augu valsts attīstoties neparasti ātril Tik tiešām ātri viņa bija piebildusi satrauktā balsī un ar diezgan neveiklu roku kustību mēģinājusi attēlot nepacietību.

"Tie audumi droši vien maksāja astoņpadsmit mārciņas un sešus šiliņus par jardu," sprieda Džoena. "Mūsdienās tā ir gluži fantastiska cena." No tā varēja nojaust, kādas summas kapteinis Šērstons piešķīra sievai mājsaimniecības un mitekļa iekārtošanas vajadzībām un ar ko tāda izšķērdība varēja beigties.

Viņai tas cilvēks nekad nebija paticis. Džoena atcerējās, kā bija sēdējusi viņa kabinetā bankā, pārrunājot kaut ko par savas naudas noguldīšanu uz citiem noteikumiem, un raudzījušies uz Šērstonu, kurš bija atradies aiz rakstāmgalda viņai tieši pretim liels, masīvs, dzīvespriecīgs vīrietis, no kura dvesa bonhomie[3]. Diezgan kaitinošas manieres saskarsmē ar cilvēkiem… Šķita, ka viņš saka:

"Esmu sabiedrības cilvēks, mīļā kundzīl. Neuztveriet mani tikai kā naudas mašīnu es spēlēju tenisu, golfu, bridžu un labprāt dejoju. Mans īstais "es" ir tas puisis, ar kuru jūs liekaties viesībās, nevis ierēdnis, kurš atgādina, ka "nedrīkst pārsniegt bankas kredītu"."

"Uzpūtīgais vējgrābslis," Džoena nicīgi nodomāja. "Caur un cauri blēdis." Acīmredzot viņš jau toreiz viltoja ierakstus bankas grāmatās vai par ko nu tas tracis izcēlās. Un tomēr gandrīz visiem viņš bija paticis, krietns puisis tas Šērstons, nepavisam ne tāds kā citi banku pārvaldnieki.

Šajos vārdos, protams, bija daļa patiesības. Citi banku pārvaldnieki neizlaupīja bankas fondus.

Lai būtu, kā būdams, Leslija Šērstona vismaz tika pie batikotajiem mēbeļu pārvalkiem. Neviens gan neuzskatīja, ka pie Šērstona negoda būtu vainīga viņa ekstravagantā sieva. Pietika paskatīties uz Lesliju Šērstonu, lai saprastu, ka nauda viņai neko nenozīmē. Šī sieviete allaž bija redzama maisveidīgos zaļa tvīda svārkos un rupji adītā svīterī vienalga, vai viņa darbojās savā dārzā, vai klejoja pa apkārtni. Arī par bērnu apģērbu Šērstona kundze diez ko vis nerūpējās. Džoena atcerējās, kā reiz Leslija Šērstona bija cienājusi viņu ar tēju uz paplātes bija ienesti šā tā salikti ikdienas trauki, bet cienastā bija prāvs maizes kukulis, sviesta pikucis un pašgatavots ievārījums. Netīrīga, nevīžīga un bezrūpīga sieviete, kas ejot lempīgi sakņupa uz vienu pusi un kuras sejas vaibsti arī šķita nošķiebušies. Kopumā viņa cilvēkiem tomēr patika, un jāatzīst, ka viņas smaids ar vienu lūpu kaktiņu bi ja visai pievilcīgs.

Ak, lai nu paliek nabaga Šērstona kundze! Viņas dzīve bija skumja, ļoti skumja.

Džoena nemierīgi sakustējās. Kāpēc viņa bija ļāvusi ienākt savās domās tai frāzei par skumjo dzīvi? Tā atgādināja viņai par Blanšu Hegardu (lai gan tas bija pavisam cits skumjas dzīves paveids!), un, domājot par Blanšu, viņai atkal bija jāatgriežas pie Barbaras un tiem dīvainajiem apstākļiem, kas bija saistīti ar meitas slimību. Vai tiešām nebija iespējams domāt par kaut ko tādu, kas nesagādātu sāpes un nenovirzītu prātu nevēlamā gultnē?

Džoena vēlreiz palūkojās pulkstenī. Viens labums no Šērstona kundzes un viņas batikotajiem pārklājiem tomēr bija tie bija aizņēmuši gandrīz pusstundu no Džoenas laika. Par ko lai viņa tagad domā? Par kaut ko patīkamu, bez satraucošām atkāpēm.

Rodnijs laikam gan bija visdrošākais pārdomu objekts. Mīļais Rodnijs. Džoenas domas ar prieku pievērsās vīram gara acīm viņa skatīja to tādu, kādu bija redzējusi pēdējoreiz stāvam uz Viktorijas stacijas perona un mājam viņai atvadas, kad vilciens jau bi ja sakustējies.

Jā, mīļais Rodnijs. Tā nu viņš tur stāvēja ar augšup pavērstu seju, ko apspīdēja saule, nežēlīgi izgaismojot "vārnu kājiņu" tīklu ap viņa acīm ļoti nogurušajām acīm. Jā, nogurušas, dziļu skumju pilnas acis. ("Nē, tā jau nav, ka Rodnijs būtu skumjš," viņa domāja, "gluži vienkārši viņam ir tāda acu forma. Arī dažiem dzīvniekiem šī paša iemesla dēļ ir skumjas acis.") Parasti viņš nēsāja brilles, un tad jau nevar pamanīt, vai acis ir skumjas, vai nav. Bet Rodnijs pavisam noteikti izskatījās noguris. Nav nekāds brīnums viņš tik daudz strādā. Praktiski bez brīvdienām. ("Šī situācija man jāmaina," domāja Džoena. "Viņam vairāk jāatpūšas. Man būtu vajadzējis par to parūpēties jau agrāk.")

Jā, spožajā saules gaismā viņš izskatījās tieši tik vecs, cik bija, vai pat vecāks. Viņa bija caur vilciena logu raudzījušies lejup uz vīru, savukārt viņš augšup uz Džoenu, un viņi bija apmainījušies ar ierasti muļķīgajām atvadu frāzēm.

-   Es nedomāju, ka tev iznāks kāda kavēšanās Kalē muitā.

-   Nē, manuprāt, mēs uzreiz pārsēdīsimics Simplonas ekspresī.

-   Brindizi vagonā, neaizmirsti! Jācer, ka Vidusjūra būs mierīga.

-Es vēlētos, kaut varētu dienu vai divas pavadīt Kairā.

-   Kāpēc tad tu to nevari?

-   Mīļais, man jāsteidzas pie Barbaras. Lidmašīna ir tikai reizi nedēļā.

-   Protams. Es piemirsu.

Vilciens iesvilpās. Rodnijs uzsmaidīja Džoenai.

-   Esi uzmanīga, mazā Džoena!

-   Uz redzēšanos, neskumsti pārāk pēc manis!

Vilciens noraustījās un sāka kustēties. Džoena atvirzījās atpakaļ. Rodnijs pamāja, tad pagriezās uz promiešanu. Impulsa vadīta, viņa atkal izliecās pa logu. Viņš jau gāja prom pa peronu.

Džoenai piepeši pārskrēja trīsas, raugoties šajā labi pazīstamajā mugurā. Cik jauns viņš pēkšņi izskatījās galva atmesta atpakaļ, pleci iztaisnoti. Viņa bija gandrīz vai šokēta…

Džoenai radās iespaids, ka tur, pa peronu, aiziet jauns, bezrūpīgs vīrietis.

Tas lika viņai atcerēties dienu, kad tā bija pirmoreiz tikusies ar Rodniju Skademoru.

Viņus iepazīstināja pirms tenisa sacensībām, un viņi bija devušies taisnā ceļā uz. kortiem.

Viņš bija teicis:

Vai man vajadzētu spēlēt pie tīkla?

Un arī toreiz viņa bija nolūkojusies tam pakaļ un nodomājusi: "Cik viņam pievilcīga mugura… atbrīvoti pašpārliecināta gaita, lepni pacelta galva uz iztaisnota kakla…"

Džoena piepeši bija sanervozējusies, pieļāvusi divas neveiksmīgas serves. Viņai bija kļuvis karsti.

Un tad Rodnijs bija pagriezis galvu un uzmundrinoši uzsmaidījis Džoenai savu laipno, draudzīgo smaidu. Un viņa bija nodomājusi: "Cik ārkārtīgi pievilcīgs jauneklis…" Un uzreiz iemīlējusies viņā līdz ausīm.

Raugoties pa vilciena logu uz promejošo Rodniju, līdz viņš nozuda aiz citu mugurām, viņa atminējās to vasaras dienu pirms daudziem gadiem.

Bija tā, it kā Rodnijs būtu nokratījis gadus no saviem pleciem, atkal kļūdams par aizrautīgu, pašpārliecinātu jaunu vīrieti.

It kā būtu nokratījis gadus…

Piepeši Džoenai uznāca nevaldāmi drebuļi tuksnesī, zem svelmainiem saules stariem.

Viņa domāja: "Nē, nē es negribu risināt šo domu tālāk es negribu par to domāt…"

Rodnijs, kas mundri aizsoļo pa peronu ar augsti paceltu galvu, iztaisnojis parasti tik gurdeni noslīgušos plecus. Kā cilvēks, kurš atbrīvojies no neciešami smagas nastas…

Nudien, kas viņai bija uznācis? Džoena bi ja sākusi izdomāt to, kā patiesībā nemaz nebija. Viņas acis bija izspēlējušas ar viņu joku.

Kāpēc viņš nebiju nogaidījis, līdz vilciens aizbrauks?

Bet kāpēc gan viņam tas būtu bijis jādara? Rodnijam bija vēl jāsteidzas nokārtot Londonā dažas darba lietas. Turklāt dažiem cilvēkiem nepatīk noskatīties, kā aizbrauc vilcieni, aizvedot līdzi viņu mīļos.

Tas patiesi nebija iespējams tik skaidri un precīzi atcerēties kāda promejoša cilvēka muguru!

Viņa tikai iztēlojās…

Paga, tas nebūt neskanēja labāk. Ja cilvēks sāk kaut ko iztēloties, tas nozīmē, ka šī doma jau pastāvējusi viņa zemapziņā.

Un tā nevarēja būt patiesība secinājumi, ko viņa bija izdarījusi, raugoties Rodnija mugurā, gluži vienkārši nevarēja atbilst patiesībai.

Viņa mēģināja pati sev iestāstīt (to taču viņa darīja, vai ne?), ka Rodnijs priecājas par viņas aizbraukšanu…

Un tā gluži vienkārši nevarēja būt patiesība!

Ceturtā nodaļa

Džoena atgriezās viesnīcā, pavisam sakarsusi. Neapzināti viņa bija paātrinājusi soļus it kā vēlēdamās izbēgt no nevēlamajām domām.

Indietis viņu ziņkārīgi uzlūkoja un sacīja:

Memsahiba iet loti ātri. Kāpēc iet ātri? Daudz laika pavadīt šeit.

"Ak Dievs," domāja Džoena, "pat pārāk daudz!"

Indietis un viesnīca, cāļi, konservu bundžas un dzeloņdrātis bija nepārprotami sākuši krist viņai uz nerviem.

Viņa iegāja guļamistabā un sameklēja "Vants mājokli".

"Lai būtu, kā būdams," viņa nodomāja, "te, iekšā, vismaz ir vēsi un nežilbina saule."

Viņa atvēra "Varas mājokli" un sāka lasīt.

Līdz lenčam puse grāmatas jau bija izlasīta.

Lenčā tika pasniegta ar ceptām pupām garnēta omlete, tai sekoja karstas desiņas ar rīsiem un konservētas aprikozes.

Džoena neēda pārāk daudz.

Pēc lenča viņa devās uz guļamistabu un apgūlās.

Ja viņa, pārāk strauji kustēdamās tik karstā laikā, būtu pārlieku sakarsusi saulē, neliels snaudiens tai nāktu par labu.

Viņa aizvēra acis, taču nespēja aizmigt.

Saprāts nebūt nebija nokausēts. Tas bija nomodā un darbojās īpaši mundri.

Viņa piecēlās, iedzēra trīs aspirīna tabletes un atkal apgūlās.

Katru reizi, kad viņa aizvēra acis, tā redzēja Rodnija muguru, kas attālinās, tam aizejot pa peronu. Tur nekas nebija līdzams!

Viņa atvilka aizkarus, lai telpā ieplūstu mazliet gaismas, un paņēma "Varas mājokli". Dažas lappuses pirms grāmatas beigām viņa beidzot aizmiga.

Viņa sapņoja, ka tai kopā ar Rodniju jāpiedalās tenisa turnīrā. Viņi nekādi nevarēja sameklēt bumbiņas, taču beidzot nokļuva līdz kortam. Kad viņa sāka spēlēt, tā ieraudzīja, ka viņas pretspēlētāji ir Rodnijs un Rendolfu meiča. Viņa divreiz neveiksmīgi servēja. "Rodnijs man palīdzēs," viņa domāja, bet, kad sāka ar acīm vīru meklēt, tas nekur nebija ieraugāms. Visi bija prom, un pamazām satumsa. "Esmu palikusi pilnīgi viena," domāja Džoena. "Pilnīgi viena."

Iztrūkusies viņa pamodās.

-   Esmu palikusi pilnīgi viena, viņa skaļi sacīja.

Viņa joprojām bija sapņa varā. Šķita, ka nule izrunātajos vārdos slēpjas kaut kas šausmīgi biedējošs.

Viņa atkārtoja vēlreiz:

-   Esmu palikusi pilnīgi viena.

Indietis pabāza galvu pa durvīm.

-   Memsahiba saukt mani?

-  Jā, viņa teica. Atnesiet man tēju!

-   Memsahiba gribēt tēju? Pulkstenis tikai trīs.

-   Vienalga. Es gribu tēju.

Viņa dzirdēja to kāpjam lejā un saucam:

-   Chai-chail

Viņa piecēlās no gultas un piegāja pie mušu notraipītā spoguļa. Bija tik nomierinoši skatīt savu dienišķo* patīkamo seju.

-   Es gribētu zināt, Džoena sacīja savam spoguļattēlam, vai tikai tu netaisies saslimt? Tu uzvedies stipri dīvaini.

Varbūt viņa patiešām bija pārkaisusi saulē?

Kad tika atnesta tēja, viņa jau jutās glu/i ciešami. Viss notikušais viņai nudien šķita ļoti jocīgs. Viņa, Džoena

Skademora, bija ļāvusi vaļu nerviem! Bet tie, protams, nebija nervi tas droši vien bija saules dūriens. Viņa vairs neies ārā, līdz saule nebūs norietējusi.

Viņa apēda dažus cepumus un izdzēra divas tases tējas. Tad pabeidza lasīt "Varas mājokli". Aizverot pēdējo lappusi, viņai sametās nelabi.

"Nu man vairs nav nekā, ko lasīt," viņa nodomāja.

Viņai vairs nebija nedz lasāmvielas, nedz rakstāmpiederumu, nedz kāda rokdarba. Nebija nekā, ko darīt. Atlika tikai gaidīt uz visai apšaubāmā vilciena ierašanos. Tas varēja kavēties vēl vairākas dienas.

Kad ienāca indietis, lai aiznestu tējas traukus, viņa tam vaicāja:

-   Ar ko jūs šeit nodarbojaties?

Viņš šķita pārsteigts par šo jautājumu.

-Es gādāt par ceļiniekiem, memsahiba.

-   Es zinu.

Viņa apvaldīja savu neiecietību.

-   Bet visu jūsu laiku tas taču neaizņem?

-   Es pasniegt viņiem brokastis, lenču, tēju.

-   Nē, nē, es domāju pavisam ko citu. Vai jums ir palīgi?

-   Arābu puika ļoti dumjš, ļoti slinks, ļoti netīrs; par visu rūpēties es pats, neuzticēties viņam. Viņš atnest tīru ūdeni… izliet netīru ūdeni… palīdzēt pavāram.

-   Tātad jūs šeit esat trīs jūs pats, pavārs un zēns? Jums droši vien ir daudz brīva laika. Vai jūs lasāt?

-   Lasīt? Ko lasīt?

-   Grāmatas.

-   Es nelasīt.

-   Ko tad jūs darāt, kad nestrādājat?

Es gaidīt, kad atkal vajadzēt strādāt.

"Nav nekādas jēgas," domāja Džoena. "Ar viņiem nav iespējams sarunāties. Viņi nesaprot, ko tu no tiem gribi izdibināt. Šis vīrs te dzīvo vienmēr, mēnesi pēc mēneša. Jādomā, ka laiku pa laikam viņam tiek piešķirta kāda brīvdiena un viņš dodas uz pilsētu, lai piedzertos un liktos ar draugiem. Tad atkal nedējām ilgi viņš dzīvo šeit. Protams, viņš var sarunāties ar pavāru un zēnu… Puika visus brīvos brīžus pavada, gulēdams saulē. Nekādu lielāku prasību pret dzīvi viņam nav. Kā sarunbiedrs neviens no viņiem man neder. Indieša angļu valodas zināšanas aprobežojas ar ēšanu, dzeršanu un konstatējumu "šodien jauks laiks"."

Indietis aizgāja. Džoena nemierīgi klaiņoja pa istabu.

"Es nedrīkstu uzvesties muļķīgi. Man jāizstrādā kāds plāns. Jāizdomā kāds… kāds pārdomu cikls, vai. Es patiesi nedrīkstu ļaut sevi… samulsināt."

Visa nelaime bija tā, ka viņas dzīve allaž bijusi piesātināta un pilnasinīga. Tā bija civilizēta dzīve ar plašu interešu loku. Un, ja dzīve bijusi tik samērīga un līdzsvarota, nav brīnums, ka cilvēks apjūk, nonācis situācijā, kad laiks vienkārši bezmērķīgi jānosit. Tik mērķtiecīgai un kulturālai sievietei kā viņa tas bija jo grūtāk.

Protams, arī mājās, Anglijā, bija daži cilvēki, kas varēja stundām sēdēt, nekā nedarīdami. Viņi te droši vien justos gluži laimīgi.

Pat parasti tik aktīvā un enerģiskā Šērstona kundze laiku pa laikam mēdza sēdēt bezdarbībā. Visbiežāk tas notika, viņai pastaigājoties. Viņa ar milzīgu sparu soļoja uz priekšu, tad piepeši apsēdās uz kāda krituša koka vai uz zemes viršu audzē un sēdēja tur, raudzīdamās tālumā.

Tāpat kā todien, kad viņa, Džoena, bija nodomājusi, ka tas ir Rendolfu skuķis…

Viņa viegli pietvīka, atceroties savu toreizējo rīcību.

Tas nudien bija izskatījies pēc izspiegošanas. Par to viņai bija drusku kauns. Jo īstenībā Džoena nepiederēja pie sievietēm, kas nodarbojas ar kaut ko tamlīdzīgu.

Tomēr, ja darīšana bija ar tādu meiču kā Mirna Rendolfa…

Meiču, kurai nebija ne jausmas par morāles normām…

Džoena mēģināja atcerēties, kā tas īsti bija noticis.

Viņa bija aiznesusi ziedus vecajai Gerneta kundzei un, nākdama ārā no viņas kotedžas, piepeši izdzirda Rodnija balsi viņš acīmredzot gāja pa ceļu, un Džoenas skatienam to apslēpa dzīvžogs. Rodnijam atbildēja sievietes balss.

Viņa ātri atvadījās no Gerneta kundzes un izgāja uz ceļa. Džoena vēl paguva ievērot, kā Rodnijs un tā, ko viņa noturēja par Rendolfu skuķi, nogriežas ap stūri un aiziet pa ceļu, kas ved uz Ešeldaunu.

Nē, Džoena īpaši nelepojās ar to, ko toreiz bija darījusi. Bet tajā brīdī viņai bija licies, ka noteikti jāuzzina patiesība. Tā jau nebija tieši Rodnija vaina visi taču zināja, kāda ir Mirna Rendolfa.

Džoena bija izvēlējusies taciņu, kas vijās caur llelingas mežu un tad izveda uz Ešeldaunas ceļa līkumu. Tur nonākusi, viņa tos abus atkal ieraudzīja divus stāvus, kas nekustīgi sēdēja, vērodami gaišo, mirdzošo ainavu.

Cik viņa bija jutusies atvieglota, kad pamanīja, ka sieviete ir nevis Mirna Rendolfa, bet gan Šērstona kundze! Un viņi pat nesēdēja cieši blakus. Starp viņiem bija vismaz četras pēdas liels atstatums. Diez vai cilvēkus, kuri bija apsēdušies tik tālu viens no otra, varēja uzskatīt par īpaši draudzīgi noskaņotiem! Bet Leslija Šērstona jau vispār nemēdza klaji izrādīt draudzības jūtas. Un viņa nepavisam nu nebija vīriešu kārdinātāja pati doma par tādu iespēju Džoenai šķita smieklīga. Nē, viņa vienkārši bija devusies savā kārtējā klejojumā pa apkārtni, Rodnijs bija viņu saticis un ar sev raksturīgo draudzīgo laipnību nolēmis pievienoties.

Nu, uzkāpuši Ešeldaunas kalna korē, viņi bija apsēdušies, lai pirms atgriešanās brīdi atpūstos un papriecātos par skaisto skatu, kas no šejienes pavērās.

Savādi, protams, bija tas, ka viņi nedz runāja, nedz kustējās. "Labi ceļabiedri tā parasti nerīkojas," nodomāja Džoena. Ak, nu laikam abi bija iegrimuši katrs savās domās. Iespējams, ka viņiem šķita tie viens otru pazīst tik labi, ka nav nepieciešams risināt sarunas pieklājības pēc.

Jo ap to laiku Skademori bija iepazinuši Lesliju Šērstonu jau krietni vien labāk. Atklājums par Šērstona izdarītajiem viltojumiem bija nograndis pār apmulsušo Kreiminsteru kā bumbas sprādziens, un Šērstons pats tobrīd izcieta piespriesto cietumsodu. Rodnijs bija aizstāvējis viņu tiesā, viņš bija arī Leslijas advokāts. Rodnijam bija žēl šīs sievietes, kas palika viena ar diviem bērniem un bez graša kabatā. Visi bija sagatavojušies žēlot nabaga Šērstona kundzi, un, ja nu tā gluži nenotika, tad tur bija vainojama vienīgi pati Leslija Šērstona. Viņas apņēmīgi mundrā izturēšanās bija uz dažiem cilvēkiem atstājusi visai šokējošu iespaidu.

Jādomā, ka viņa ir diezgan nejūtīga, Džoena bija teikusi Rodnijam.

Viņš bija skarbi atcirtis, ka tik drosmīgu sievieti kā Leslija Šērstona redz pirmoreiz mūžā.

Džoena tad bija sacījusi:

-   Ak, jā drosme. Bet drosme jau vēl nav viss!

-   Vai tad nav? diezgan dīvainā tonī bija atteicis Rodnijs un aizgājis uz biroju.

Drosme nenoliedzami bija viens no Leslijas Šērstonas tikumiem. Nokļuvusi situācijā, kad vajadzēja gādāt iztiku sev un bērniem, viņa nenolaida rokas, kaut arī nekādu amatu nepieprata.

Šērstona kundze aizgāja strādāt pie vietējā dārznieka un iepazina šo darbu visos sīkumos. Nelielu pabalstu sūtīja arī kāda radiniece. Leslija Šērstona ar bērniem apmetās uz dzīvi mēbelētajās istabās. Tā ka, iznācis no cietuma, Šēt "stons atrada sievu iekārtojušos pavisam citā sabiedrības slānī viņa audzēja tirgum augļus un dārzeņus. Viņš pats nu sēdās pie kravas automobiļa stūres un veda izaudzēto ražu uz kaimiņu pilsētu. Bērniem piepalīdzot, viņi gluži labi lika cauri. Šērstona kundze, bez šaubām, rāvās melnās miesās, un tas jāuzskata par īpašu varonību, jo viņai tolaik jau vajadzēja ciest no tās slimības radītajām sāpēm, kura galu galā noveda viņu kapā.

"Viņa savu vīru acīmredzot ļoti mīlēja," domāja Džoena. Šērstonu uzskatīja par glītu vīrieti un dāmu mīluli. Iznācis no cietuma, viņš gan pēc tāda vairs neizskatījās. Viņa, Džoena, bija Šērstonu pēc tam tikai vienu reizi redzējusi, un viņu bija satriekušas ar šo vīrieti notikušās pārmaiņas. Acis šaudīgas, pats sašļucis, kaut arī joprojām centās citus maldināt ar savām dižmanīgajām runām. Tas bija cilvēka vraks. Bet sieva viņu joprojām mīlēja un nepameta nelaimē, un par to Džoena Lesliju Šērstonu cienīja.

No otras puses, viņa uzskatīja, ka ar bērniem Leslija izrīkojusies galīgi nepareizi.

Tā pati tante, kura bija sniegusi finansiālu palīdzību, kad Šērstonu notiesāja, izteica viņai vēl kādu priekšlikumu.

Tante gribēja jaunāko no Šērstonu zēniem adoptēt, bet viņas brālis, māsas mudināts, bija gatavs maksāt par vecākā zēna izglītošanos. Un brīvdienas abi brāļi varētu pavadīt pie tantes. Zēni varēja arī pieņemt sava tēvoča uzvārdu, un kā viņa, tā brālis uzņemtos materiālu atbildību par mazo radinieku nodrošinājumu nākotnē.

Leslija Šērstona bija šo piedāvājumu strikti noraidījusi, un Džoena to vērtēja kā viņas savtīguma izpausmi. Viņa liedza saviem bērniem iespēju dzīvot daudz labākos apstākļos, nekā pati tiem spēja nodrošināt, kā arī atbrīvoties no kauna traipa, ar kuru tos bija apzīmogojis tēva piedzīvotais negods.

Lai cik stipri viņa arī mīlēja savus dēlus, viņai vajadzēja rast sevī spēku atteikties no viņiem un šajā ziņā Rodnijs Džoenai piekrita. Zēnu nākotnes izredzēm bija jābūt pirmajā vietā.

Bet Leslija stingri palika pie sava, un arī Rodnijs atteicās no nodoma viņu pierunāt. Viņš pieņēma tā Rodnijs nopūzdamies atzinās ka Šērstona kundzei labāk zināms, kā šādā situācijā rīkoties. "Viņa noteikti ir ļoti stūrgalvīga persona," toreiz nodomāja Džoena.

Nemierīgi staigādama pa viesnīcas istabu, Džoena atcerējās, kā Leslija Šērstona bija izskatījusies todien, kad sēdēja Ešeldaunas kalna korē.

Noliekusies uz priekšu, elkoņus atspiedusi pret ceļgaliem, zods atbalstīts plaukstās. Un tas savādais nekustīgums. Skatiens vērsts pāri fermai un apartajam laukam uz. nogāzi, kur Litlheveringas mežā ozolu un bērzu lapas jau metās zeltaini sarkanīgas.

Viņa un Rodnijs sēdēja tur tik klusi, tik nekustīgi un raudzījās taisni sev priekšā.

Džoena nevarēja īsti saprast, kāpēc toreiz nebija pie viņiem piegājusi vai tos uzrunājusi.

Varbūt viņu atturēja vainas apziņa nepamatoto aizdomu dēļ?

Džoena nebija atklājusi savu klātbūtni, bet koku aizsegā steigusies uz mājām. Par šo starpgadījumu viņai netikās domāt un Rodnijam viņa par to nekad neko nebija teikusi. Viņš būtu uzskatījis, ka Džoenai ir uzmācīgas idejas par Mirnu Rendolfu.

Rodnijs, kurš attālinās pa Viktorijas stacijas peronu. ..

Ak Dievs, viņa taču nesāks atkal to visu no sākuma?

No kā gan bija radusies šī pretdabiskā iedoma? Ka Rodnijs (kurš ir un vienmēr bijis viņai ļoti pieķēries) varētu priecāties par viņas prombūtni.

It kā kaut ko tādu varētu secināt no vīrieša gaitas!

Viņai šīs muļķības bija gluži vienkārši jāmet no galvas ārā.

Viņa nedomās vairs par Rodniju, ja tas liek viņai iztēloties dīvainas un nepatīkamas lietas.

Līdz šim viņai neviens nebūtu varējis pārmest dīvainības.

Pie visa bija vainīga saule.

Piektā nodaļa

Pēcpusdienā un vakarā laiks vilkās neciešami gausi.

Džoenai negribējās iet atkal ārā, saulē, viņa nolēma nogaidīt. līdz tā pie debesjuma būs noslīdējusi iespējami zemāk. Tā nu viņa sēdēja viesnīcā.

Pēc pusstundas nosēdēt mierīgi krēslā vairs nebija iespējams. Viņa iegāja guļamistabā un sāka pārkravāt savas mantas. "Tās var salikt ceļasomās daudz labākā kārtībā," Džoena pati sev iestāstīja. Te viņai būs darbiņš krietnam laikam.

Džoena veikli un prasmīgi tika galā ar mantām. Pulkstenis bija pieci. Tagad viņa noteikti varēja droši iet ārā. Viesnīcā bija tik nomācoši. Ja vien viņai būtu kāda lasāmviela.. .

"Kaut vai krustvārdu mīkla," izmisīgi domāja Džoena.

Izgājusi ārā, viņa ar riebumu paskatījās uz konservu kārbām, vistām un dzeloņstieplēm. Cik šausmīga vieta! Neizsakāmi šausmīga.

Pārmaiņas pēc viņa devās pretējā virzienā paralēli dzelzceļa līnijai un Turcijas robežai. Tas radīja zināmu jaunatklāsmes sajūtu. Bet pēc stundas ceturkšņa tā jau bija pagaisusi. Vienmuļās dzelzceļa sliedes nebija diez cik interesanta sabiedrība.

Nekā cita kā vien klusums klusums un saule.

Džoenai ienāca prātā, ka viņa varētu deklamēt dzeju. Viņu savulaik uzskatīja par meiteni, kura ļoti izteiksmīgi runā un lasa dzeju. Interesanti, kas pēc šiem gadiem būs saglabājies viņas atmiņā? Reiz viņa bija pratusi no galvas krietni daudz dzejoļu.

"Nav žēlastībai jābūt piespiestai. Kā lietus, maigs un divkārt svētīgs. Pār zemi nolīst tā… "[4] Kā bija tālāk? Muļķīgi. Viņa nevarēja atcerēties.

"Saules sveile lai nebiedē jūs (Šābrīža situācijā ļoti nomierinošs iesākums! Bet kā skanēja turpinājums?)

Nedz arī ziemas dzeldīgais skarbums Dižais veikums kad paveikts būs Laimīgs mājupceļš maksa par darbu Zeltmatu jaunavām jaunekļiem cikliem Visiem visiem lemts ceļš kurā vilties. "[5] Nē. kopumā tas nebija pārāk uzmundrinoši. Vai viņa atceras kādu no sonetiem? Viņa bija zinājusi diezgan daudzus. īpaši labi "Nē, negribu es viņu vienošanos…" un to, par kuru viņai bija vaicājis Rodnijs.

Cik savādi viņš kādu vakaru bija ievaicājies:

-    "Tik tava vasara vien nenobālēs" tas ir Šekspīrs, vai ne?

-  Jā, tas ir no kāda soneta. Un viņš bija sacījis:

-   Vai no šī "Nē, negribu es viņu vienošanos jebkādi kavēt?'[6]

-   Nē, no tā, kurš sākas "Vai tevi saukt par pavasara

dienu."[7]

Un tad viņa bija noskaitījusi Rodnijam visu šo sonetu Džoenai tas patiesi bija izdevies itin jauki, izteiksmīgi un ar pareizajiem uzsvariem.

Kad viņa bija beigusi, gaidīto atzinības vārdu vietā Rodnijs bija tikai domīgi atkārtojis:

-   "Rauj maija ziedoņpumpums skarbs vējš arvienu…" Bet tagad ir oktobris, vai ne?

Džoenai vīra vārdi bija šķituši tik dīvaini, ka viņa tikai klusēdama cieši raudzījās Rodnijā. Tad viņš bija ieteicies:

-   Un to otru tu arī zini? Nu, to par "viņu vienošanos". -Jā.

Viņa mirkli klusēja un tad iesāka:

-   "Nē, negribu es viņu vienošanos

Jebkādi kavēt. Mīla mīla nav.

Ja mainās, tiklīdz sastop mainīšanos.

Un līdz ar aizejošo aiziet jau.

Ai nē! Tā paliek mūžam nemainīga.

Tā zvaigzne jūrā tiem. kas aizceļo.

Un viņas vērtība ir bezgalīga.

To neaptveram pat, kad gūstam to.

Nav mīla laika nerrs, kaut seja sārta

Ir tverta viņa sirpja aplokā.

Bet mīla paliek laika neaizskarta,

Līdz ievada tas viņu mūžībā.

Ja malds vien tas un manī atklāts kļūtu.

Ne rakstījis, ne mīlējis es būtu."

Pēdējās rindas Džoena norunāja īpaši uzsvērti un ar dramatisku kvēli.

-   Vai tev nešķiet, ka es diezgan labi deklamēju Šekspīru? Skolas gados tā lika uzskatīts. Visi sacīja, ka cs lasot dzeju ļoti izteiksmīgi.

Bet Rodnijs bija tikai izklaidīgi atbildējis:

-   Šekspīra dzejai nekāds īpaši izteiksmīgs izpildījums nav vajadzīgs. Pietiek ar vārdu spēku.

Viņa bija nopūtusies un nomurminājusi:

-Šekspīrs // brīnišķīgs, vai ne?

Un Rodnijs bija atbildējis:

-  Īstenībā brīnišķīgi ir tas, ka viņš bija tāds pats nabaga velns kā mēs visi.

-   Rodnij, kas tās par savādām domām?

Viņš bija uzsmaidījis sievai, tad piepeši it kā atjēdzies.

-   Vai tad tās ir tik savādas?

Rodnijs bija piecēlies un gājis ārā no istabas, murminādams:

-   "Rauj maiju ziedoņpumpurus skarbs vējš arvienu,

Un rudens panāk katru vasaru."

"Ne/, kādēļ viņam vajadzēja piebilst to, ka "tagad ir oktobris"," prātoja Džoena.

Par ko viņš tobrīd varēja domāt?

Viņa atcerējās to oktobri laiks bija neparasti silts un patīkams.

Dīvaini, bet viņai tikai tagad ienāca prātā, ka vakars, kad Rodnijs bija jautājis par sonetiem, bija tās pašas dienas vakars, kad Džoena bija viņu redzējusi sēžam kopā ar Šērstona kundzi Ešeldaunā. Varbūt viņa bija citējusi Rodnijam Šekspīru, bet tas nešķita sevišķi ticami. "Leslija Šērstona jau nu galīgi nebija intelektuāla sieviete," domāja Džoena.

Tas nudien bija brīnišķīgs oktobris.

Viņa skaidri atcerējās, kā dažas dienas vēlāk Rodnijs bija viņai mulsi vaicājis:

-   Vai tad tam ir jāzied šajā gadalaikā?

Viņš bija rādījis uz rododendru. Tas bi ja viens no tiem, kas uzplauka visagrāk martā vai februāra beigās. Bet nu tam bija izplaucis liels, asinssarkans zieds, un tas bija vienos pumpuros.

-   Nē, viņa bija atbildējusi. īstais ziedēšanas laiks ir pavasarī, bet rododendri dažreiz zied arī rudenī, ja tas ir neparasti silts.

Viņš bija saudzīgi pieskāries kādam pumpuram un paklusām čukstējis:

-   "Rauj maija ziedoņpumpurus skarbs vējš… "

-   Marta, nevis maija, viņa bija izlabojusi.

-  Gluži kā asinis, viņš sacīja, sirds asinis.

"Rodnijam nemaz nebija raksturīgi tā interesēties par

ziediem," viņa domāja.

Bet kopš tās reizes viņam vienmēr bija palicis tieši šis rododendrs.

Viņa atcerējās, kā daudzus gadus vēlāk Rodnijs bija nēsājis pogcaurumā vienu no tā lielajiem ziediem.

Tas, protams, bija par smagu un, kā jau viņa bija paredzējusi, izkrita.

Tobrīd viņi bija pastaigājušies pa kapsētu lai cik savādi tas arī būtu.

Viņa bija vīru tur ieraudzījusi, nākdama no baznīcas, piegājusi viņam klāt un vaicājusi:

-   Ko tu te dari, Rodnij?

Viņš bija iesmējies un atbildējis:

-Apceru savu neizbēgamo galu un to, kādu kapakmeni es sev izvēlētos. Ne jau nu kādu granīta šķilu tas ir pārāk izsmalcināts akmens. Un pavisam noteikti es negribētu tuklu marmora eņģeli.

Tad viņi abi palūkojās uz pavisam jaunu marmora plāksni, kurā bija iecirsts Lcslijas Šērstonas vārds.

Rodnijs bija lēnām izlasījis uzrakstu uz plāksnes: "Leslija Adelīna Šērstona, Čārlza Edvarda Šērstona karsti mī-

Jotā sieva, kura aizgājusi Dieva mierā 1930. gada 11. maijā. Un Dievs noslaucīs viņu asaras."

Mirkli paklusējis, viņš bija piebildis:

-   Sasodīti muļķīgi apzināties, ka Leslija Šērstona guļ zem šīs aukstās marmora plāksnes, un tikai tāds plānprātiņš kopš dzimšanas kā Šērstons varēja izvēlēties tādu tekstu. Nedomāju, ka Leslija kādreiz savā mūžā būtu lējusi asaras.

Mazliet šokētā Džoena tomēr bija atļāvusies uzdot jautājumu, kuram bija viegli zaimojoša pieskaņa:

-   Un kādu tekstu būtu izvēlējies tu?

-   Viņai? Nezinu. Varbūt kaut ko no psalmiem? "Prieku pilnību ir Tuvu vaiga priekšā"[8] vai tamlīdzīgi.

-   Es biju domājusi tev pašam.

-   Ak man?

Pāris minūtes viņš pie sevis domāja.

-   "Tas Kungs ir man gans, man netrūks nenieka.

Viņš man liek ganīties zālainās ganībās. "[9] tas būtu man ļoti atbilstoši.

-   Manuprāt, tas ir visai aplams priekšstats par Debesīm.

-   Un kā tu iedomājies Debesis, Džoen?

-   Nu, ne jau kā zaļus mauriņus ar zeltītiem vārtiem vai kaut ko tikpat butaforisku. Man patīk domāt par Debesīm kā par valsti, kurā visi pūlas, cik spēj, lai brīnumainā kārtā padarītu šo pasauli skaistāku un laimīgāku. Kalpošana tas ir mans priekšstats par Debesīm.

-   Kāda tu esi maza, pašapmierināta mietpilsone, Džoeni

To sacīdams, viņš bija ķircinoši icsmējies, lai laupītu teiktajam tā apvainojošo jēgu. Tad Rodnijs bija piebildis:

-   Nē, man ir gana ar zaļu ieleju un avīm, kas vēsā novakarē seko savam ganam…

Mirkli klusējis, viņš atzinās:

-   Man piemīt kāda absurda dīvainība, Džoen. Reizēm es rotaļājos ar iedomu, ka pa ceļam uz darbu eju pa Haistrītu un pēc tam nogriežos pa Belvolkas gatvi, bet izrādās, ka tā ir nevis gatve, bet gan apslēpta ieleja ar zaļām ganībām, kuras no abām pusēm ieskauj mežiem apauguši kalni. Un tā te pastāvējusi visu laiku kā pilsētas sirds noslēpums. Cilvēks nogriežas no trokšņainās, lietišķās Haistrītas un apmulsis vaicā sev: "Kur es atrodos?" Un tad viņam laipni un saudzīgi tiek pateikts: "Ziniet, jūs esat miris…"

-   Rodnij! viņa bija izbīlī un apjukumā iesaukusies. Tu… tu esi slims. Vesels cilvēks tā nerunātu.

Tā bija viņas pirmā nojausma par vīra garīgo stāvokli šī saruna izrādījās priekšvēstnesis nervu sabrukumam, kas drīz vien sekoja. Rodnijs pavadīja divus mēnešus sanatorijā Kornvelā tur viņš caurām dienām klusēdams gulēja gultā, klausījās kaiju ķērkšanā un raudzījās uz kailajiem, palsajiem uzkalniem, aiz kuriem bija jūra.

Bet līdz pat tai dienai kapsētā Džoena nebija sapratusi, ka Rodnijs patiesi ir pārstrādājies. Kad viņi jau bija pagriezušies, lai dotos mājup, un viņa ielika roku vīra elkonī, Džoena ieraudzīja, kā smagais rododendra zieds nokrīt no Rodnija mēteļa un paliek guļam uz Leslijas kapa.

-  Ai, paskaties, viņa teica, tavs rododendrs!

Un viņa noliecās, lai to paceltu. Bet viņš bija ātri iebildis:

-   Lai tas tur paliek. Atstāj to Leslijai Šērstonai! Galu galā viņa bija mūsu draugs.

Un Džoena bija aši piekritusi, sacīdama, ka tā ir jauka doma un viņa rīt atnesīs lielu pušķi ar dzeltenām krizantēmām.

Viņa atcerējās, ka Rodnija savādais smaids bija viņu toreiz mazliet izbiedējis.

Jā, tovakar viņa noteikti bija jutusi, ka ar Rodniju kaut kas nav kārtībā. Džoena, protams, nesaprata, ka viņš ir uz pilnīga sabrukuma robežas, bet viens viņai bija skaidrs Rodnijs savā ziņā bija mainījies…

Visu mājupceļu viņa bija uzmākusies vīram ar satrauktiem jautājumiem, bet viņš atbildēja izvairīgi. Vienīgi nemitējās atkārtot:

-   Esmu noguris. Džoen… Esmu ļoti noguris.

Un izmeta kādu nesaprotamu frāzi:

-   Mēs visi nevaram būt drosmīgi…

Pagāja tikai viena nedēļa, un kādu rītu viņš sapņaini teica:

-   Šodien es necelšos.

Un Rodnijs palika guļam gultā, ne ar vienu nerunāja, nevienam neskatījās virsū vienkārši gulēja un klusi smaidīja.

Tad nāca ārsti un slimokopējas, līdz beidzot lika nolemts, ka viņam jāiziet ilgstošs ārstēšanās kurss Treviljenā. Nekādu vēstuļu vai telegrammu, nekādu apmeklētāju. Viņi pat Džoenai neļāva Rodniju apmeklēt. Viņa paša sievai.

Tas bija skumjš, mulsinošs un sarežģīts laiks. Un ar bērniem arī bija grūti saprasties. Nekāda morāla atbalsta. Viņi izturējās tā, it kā notikušais būtu Džoenas vaina.

-    Tu ļāvi viņam vergot vergot un vergot tai birojā. Tu ļoti labi zināji, māt, ka tēvs jau gadiem ilgi pārstrādājas.

-   Es zinu, mīļie. Bet ko es tur varēju darīt?

-   Tev jau sen vajadzēja viņu no tā atraut. Vai tad tu nezini, ka viņš šo darbu ienīst? Vai tu vispār par tēvu kmit ko zini?

-   Nu vienreiz pietiek, Tonij. Protams, ka es par jūsu tēvu zinu visu vismaz daudz vairāk nekā tu.

-   Man dažreiz tā neliekas. Dažreiz man šķiet, ka tu ne par vienu neko nezini.

-Tonij nudien!

-   Liecies mierā, Tonij, tā bija Everila. Kāda tam jēga?

Everila vienmēr bija tāda sausa, nejūtīga, savam vecumam neatbilstoši ciniska un atsvešināta. Reizēm Džoena izmisusi domāja, ka Everilai vispār nav sirds. Viņa necieta glāstus, un to absolūti neietekmēja apelēšana pie cilvēka labākajām jūtām.

-    Mīļais tētis, ievaimanājās Barbara, jaunākā un emocionāli atvērtākā no visiem bērniem. Tā ir tikai tava vaina, māt. Tu biji pret viņu nežēlīga nežēlīgu vienmēr.

-   Barbara! Džoena bija zaudējusi pacietību. Par ko tu runā? Ja šajā mājā ir kāds cilvēks, kurš man svarīgāks par visu, tad tas ir jūsu tēvs. Kā jums šķiet kā mēs būtu varējuši samaksāt par jūsu ēdienu, apģērbu un izglītību, ja tēvs nebūtu strādājis jūsu labā? Viņš ziedojis sevi jums tas ir vecāku pienākums, un viņi to izpilda bez liekām runām.

-   Ļauj man izmantot šo izdevību, māt, teica Everila, un pateikties par visu to, ko tu esi mums ziedojusi.

Džoena, šaubu pilna, lūkojās meitā. Viņa neticēja, ka šie vārdi Everilai nākuši no sirds. Bet bērns taču nevarēja būt tik nekaunīgs, lai…

Tonijs novērsa viņas uzmanību no Evcrilas. Viņš drūmi apjautājās:

-  Tā ir taisnība, vai ne, ka tēvs kādreiz vēlējies kļūt par fermeri?

-  Par fermeri? Nē, protams, ka ne. Ak, jā kaut kad ļoti sen viņam bija tāda puiciska iedoma. Bet viņa ģimenes vīrieši jau paaudžu paaudzēs bijuši juristi. Tēvs strādā ģimenes firmā, kura šajā Anglijas daļā tiek uzskatīta par diezgan ievērojamu. Arī tev jābūt lepnam un laimīgam, ka reiz tajā strādāsi.

-    Bet es netaisos tajā strādāt, māt. Gribu doties uz Austrumāfriku un nodarboties ar zemkopību.

-   Muļķības, Tonij. Nav vērts runāt par šīm nenopietnajām iedomām. Protams, tu strādāsi firmā! Tu taču esi vienīgais dēls.

-   Es nebūšu jurists, māt. Tēvs to zina, un viņš mani atbalsta.

Viņa kā apstulbusi raudzījās dēlā, tā vēsās noteiktības pārsteigta.

Tad Džoena atslīga krēslā, un acīs viņai sariesās asaras. Cik nelāgi viņi rīkojās, tā apvainodami māti!

-  Nezinu, kas jums visiem uznācis, ka jūs tā runājat ar mani. Ja jūsu tēvs būtu šeit… jūs izturaties ļoti slikti pret mani!

Tonijs bija kaut ko nomurminājis, tad pagriezies un izslājis no istabas.

Everila savā sausajā balsī bija teikusi:

-   Tonijs neatkāpsies no sava nodoma,, māt. Viņš grib mācīties lauksaimniecības koledžā. Man tas šķiet diezgan muļķīgi. Ja es būtu vīrietis, labāk izvēlētos jurista profesiju. Manuprāt, jurisprudence ir trakoti interesanta.

-   Nekad nebiju domājusi, šņukstēja Džoena, ka mani bērni varētu izturēties tik nelaipni.

Everila bija dziļi nopūtusies. Barbara, kura aizvien vēl. kaktiņā ierāvusies, histēriski šņukstēja, iesaucās:

-   Es zinu, ka tētiņš nomirs. Zinu, ka tā būs un tad mēs paliksim pavisam vieni. Es nevaru to izturēt. Ak. es nevaru to izturēt!

Everila atkal nopūtās, ar riebumu uzlūkodama te nesavaldīgi šņukstošo māsu, te delikāti elsojošo māti.

-   Nu, ko, viņa noteica, ja es neko nevaru darīt jūsu labā…

Un, nepabeigusi sakāmo, Everila bija klusi un nosvērti izgājusi no istabas. Tas bija īsti Everilas garā.

Visā visumā tas bija sāpīgs un satricinošs starpgadījums, par kuru Džoena gadiem ilgi nebija domājusi.

Protams, to varēja viegli izskaidrot. Bērnus bija šokējusi tēva negaidītā saslimšana un tās noslēpumainais apzīmējums "nervu sabrukums". Bērni vienmēr jūtas labāk, ja zina, ka pie nelaimes vainīga kāda noteikta persona. Māti viņi bija padarījuši par grēkāzi tāpēc, ka viņa atradās vistuvāk. Tonijs un Barbara bija vēlāk atvainojušies. Everila turpretim notikušajā nesaskatīja neko tādu, par ko viņai būtu vajadzējis atvainoties, un varbūt, no viņas viedokļa raugoties, meitenei bija taisnība. Tā jau nebija nabaga bērna vaina, ka viņa patiesi bija nākusi šajā pasaulē bez sirds krūtīs.

Rodnija prombūtnes laiks bija nelaimīgs un grūts. Bērni bija saīguši un neiecietīgi. Viņi bija vairījušies no mātes, cik vien spēdami, un tas radīja Džoenai savādu vientūļības sajūtu. Viņa nosprieda, ka bērnus ietekmējušas viņas pašas skumjas un mūžīgā aizņemtība. Džoena taču zināja, ka bērni viņu sirsnīgi mīl. Turklāt viņi visi bija bīstamā vecumā Barbara vēl bija skolniece, Everila aizdomu pilna un neveikla astoņpadsmitgadīga jaunkundze. Tonijs gandrīz visu laiku uzturējās kaimiņu fermā. Viņš neparko nebija piedabūjams izmest no galvas to muļķīgo iedomu par lauksaimniecību. Cik nelāgi, ka Rodnijs viņu atbalstīja! "Ak Kungs," Džoena toreiz bija domājusi, "vienmēr man jātiek galā ar visu nepatīkamo, tas nudien kļūst par grūtu. Hērlijas jaunkundzes skolā mācās tik jaukas meitenes, bet Barbarai noteikti jādraudzējas ar galīgi nepieņemamiem eksemplāriem. Man jāliek viņai skaidri un gaiši saprast, ka viņa var vest mājā tikai tās meitenes, kas man ir pieņemamas. Tas, protams, izraisīs asaru plūdus un vaimanas. No Everilas palīdzību nav ko gaidīt, un man šausmīgi nepatīk viņas vīzdegunīgā runas maniere. Cilvēki no malas var nodomāt sazin ko."

"Jā," domāja Džoena, "bērnu audzināšana ir nepateicīgs un sarežģīts darbs."

Neviens par to nekad netiek tā īsti atalgots. Par to, ka bijis taktisks un apveltīts ar humora izjūtu. Par to, ka zinājis, kad jāizturas stingri un kad grožus var palaist vaļīgāk.

"Neviens nemaz nezina," domāja Džoena, "kas man bija jāiztur pa to laiku, kamēr Rodnijs bija slims."

Tad viņa drusku sarāvās jo šī doma bija atsaukusi atmiņā kādu piezīmi, kuru, kā garāmejot, bija izmetis doktors Makkvīns proti, ka jebkuras sarunas laikā atrodas kāds, kurš agri vai vēlu paziņo:

"Neviens nezina, kas man tolaik bija jāiztur!"

Visi bija smējušies un sacījuši, ka doktoram taisnība.

Džoena nemierīgi kustināja kāju pirkstus, jo kurpēs bija sabirušas smiltis, un domāja: "Nūjā, taisnība jau ir. Neviens nezina, kas man bija jāiztur, pat ne Rodnijs."

Jo tad, kad Rodnijs bija atgriezies, visus pārņēma atvieglojuma sajūta, dzīve atgriezās ierastajās sliedēs, un bērni atkal kļuva dzīvespriecīgi un draudzīgi. Harmonija bija atjaunota. "Tas pierāda," domāja Džoena, "ka visa cēlonis bijis uztraukums." Uztraukuma dēļ viņa bija zaudējusi garīgo līdzsvaru. Uztraukums bija padarījis bērnus nervozus un neiecietīgus. Lai būtu, kā būdams, tas bija ļoti nepatīkams laiks, un viņa galīgi nesaprata, kāpēc izvēlējusies pārdomām tieši šo starpgadījumu, ja reiz bija apņēmusies domāt tikai par laimīgiem un pacilājošiem mirkļiem.

Tas viss bija sācies… ar ko tad tas bija sācies? Ak. jā, protams viņa mēģināja atsaukt atmiņā dzejas rindas. "Lai gan," domāja Džoena, "kas varētu būt vēl muļķīgāk par dzejas skandēšanu tuksneša vidū!" Kaut arī viņai nebija nepieciešami nedz skatītāji, nedz klausītāji.

Te tiešām neviena nebija. "Nē," viņa cieši piekodināja pati sev, "nē, tu nedrīksti ļauties panikai. Tās ir muļķīgas iedomas, ko izraisa saspringtie nervi…"

Viņa ātri pagriezās un sāka iet atpakaļ uz viesnīcu.

Viņai bija jāatzīst, ka tikai ar mokām piespiež sevi neskriet.

Te nebija nekā, no kā vajadzētu baidīties, galīgi nekā. Iespējams, ka viņa pieder pie cilvēkiem, kas cieš no… kā to īsti sauca? Klaustrofobija tā nebūs; tās bija bailes no ierobežotas telpas, viņas gadījums bija gluži pretējs. Sākās ar burtu A. Bailes no neierobežotas telpas.

To visu varēja zinātniski izskaidrot.

Doma par skaidrojumu no zinātnes viedokļa, protams, bija nomierinoša, tomēr šajā mirklī maz ko varēja līdzēt.

Viegli pateikt sev, ka visam ir loģisks un saprātīgs izskaidrojums, bet ne tik viegli ir savaldīt dažādas dīvainas iedomas, kas šaudās tev pa galvu kā ķirzakas, kas izlīdušas no savām alām.

"Nē, pārējos varēja dēvēt par ķirzakām, bet Mirna Rendolfa bija čūska," domāja Džoena.

Neierobežota telpa un viņa taču visu savu mūžu bija aizvadījusi kārbā. Jā, kārbā kopā ar spēļu bērniem, spēļu kalpotājiem un spēļu vīru.

"Nē, Džoen, ko tu tur runā kā tu vari būt tik muļķīga? Tavi bērni ir pavisam īsti."

Bērni bija īsti, un tādas bija arī virēja un kalpone Agnese, tāds bija Rodnijs. "Varbūt tādā gadījumā es neesmu īsta," domāja Džoena. "Varbūt es esmu spēļu sieva un māte."

Ak Kungs, tas bija šausmīgi. Viņa jau palika pavisam nesakarīga. Varbūt labāk paskandēt kādu dzejoli? Kaut ko taču viņa spēs atcerēties.

Un skaļā, pārlieku izteiksmīgā balsī viņa deklamēja:

"No tevis šķīros šajā pavasarī."

Viņa nevarēja atcerēties, kā bija tālāk. Viņai to nemaz arī negribējās. Pietika jau ar šo vienu rindiņu. Tā izskaidroja visu, vai ne? "Rodnijs," viņa domāja, "Rodnijs… "No tevis šķīros šajā pavasarī. " [10] Tikai tagad ir nevis pavasaris," viņa domāja, "bet gan rudens…"

Un piepešā atskārsmē viņai aizrāvās elpa tieši to jau viņš tovakar bija teicis…

Te slēpās kāda sakarība, kāds atrisinājums, kas gaidīja viņu, paslēpies aiz klusuma auta. Tas bija kaut kas tāds, no kā viņa gribēja izvairīties, to Džoena tagad saprata.

Bet kā lai izvairās, ja ķirzakas visu laiku šaudās pa galvu?

Tik daudz lietu, par kurām viņa nedrīkstētu domāt. Barbara un Bagdāde, un Blanša (cik savādi viss sākas ar burtu "B"). Un Rodnijs uz Viktorijas stacijas perona. Un Everila un Tonijs, un Barbara, kuri savulaik bija izturējušies pret viņu ļoti nelaipni.

Nudien Džoena bija neapmierināta pati ar sevi kāpēc viņa nedomā par kaut ko patīkamu? Ir taču daudz jauku atmiņu. Tik daudz… tik ļoti daudz…

Viņas līgavas kleita, šūdināta no pērļaini balta zīda atlasa… Everila pītā šūpulītī, kas rotāts ar inuslīnu un rozā lentēm, piemīlīga mazulīte, kas uzvedās ļoti labi. Everila allaž bija pieklājīgs bērns ar labām manierēm. "Jūs viņus tik lieliski audzināt, Skademora kundze." Jā, ar Everilu viņa varēja būt apmierināta vismaz sabiedrībā. Mājas dzīvē meitene bija noskaņota uz neciešamu pretimrunāšanu, turklāt viņai piemita mulsinošs paradums pētīgi uzlūkot Džoenu, it kā cenšoties saskatīt viņas patieso būtību. Diez vai bērnam tā vajadzētu skatīties uz. savu māti. Katrā ziņā mīlošs bērns jau nu tā nerīkotos. Arī ar Toniju Džoena cilvēku priekšā varēja lepoties, lai gan viņš bija neglābjami izklaidīgs. Barbara bija vienīgais "grūtais" bērns untumaina, kuru katru brīdi gatava izplūst asarās.

Kopumā visi trīs bija valdzinoši, labi audzināti bērni ar patīkamām manierēm.

Cik žēl, ka bērniem jāpieaug un attiecības ar viņiem kļūst sarežģītas.

Bet par to visu viņa nedomās. Koncentrēsies uz atmiņām par viņu bērnību. Everila deju klases nodarbībās, tērpusies burvīgā rožaina zīda kleitiņā. Barbara skaistajā adītajā jaciņā, kas pirkta "Liberty"[11] veikalā. Tonijs dzīvespriecīgajos, košajos kombinezonos, kurus tik labi prata pašūt aukle…

"Protams, bērnu apģērbs nav vienīgās patīkamās atmiņas," domāja Džoena. Vajadzēja taču būt mīļiem, sirsnīgiem vārdiem, ko bērni viņai kādreiz teikuši, brīnumjaukiem tuvības brīžiem…

Ņemot vērā, cik daudz bērnu dēļ ticis upurēts, atceroties visu, kas viņu labā darīts…

Vēl viena ķirzaka pabāzusi galvu no alas. Everila pieklājīgi vaicā, ar savu loģiku iedvešot Džoenai šausmas:

-   Ko īsti tu dari mūsu labā, māt? Tu taču mūs nevanno, vai ne?

-Nē…

-   Un tu nepasniedz mums pusdienas un nesukā mums matus. To visu dara auklīte. Un viņa vakaros apgulda mūs un no rīta modina. Un tu nešuj mums drēbes arī to dara aukle. Un viņa ir tā, kas ved mūs pastaigāties…

-   Jā, mīļā. Es algoju aukli, lai viņa par jums rūpētos. Tas ir-es viņai par to maksāju naudu.

-   Es domāju, ka algu auklei maksā tēvs. Vai tad tēvs nav tas, kurš maksā par visu?

-  Savā ziņā jā, mīļā, bel tas ir viens un tas pats.

-    Bet tev nav katru rītu jāiet uz biroju, to dara tikai tēvs. Kāpēc tev nav jāiet uz biroju?

-Tāpēc, ka es rūpējos par māju.

-   Bet vai tad to nedara Keita un virēja, un…

-  Gana par to runāts, Everil.

Everilai par labu jāteic, ka viņa vienmēr pakļāvās aizrādījumiem, nekad neizturējās izaicinoši vai dumpīgi. Un tomēr viņas pakļaušanās bieži vien bija nepatīkamāka par nepaklausību.

Rodnijs reiz smiedamies bija teicis, ka Everilai par visu ir viens spriedums mm proven[12].

-   Nedomāju, ka tev par to vajadzētu smieties, Rodnij. Manuprāt, bērnam Evcrilas vecumā nevajadzētu būt tik… tik kritiskam.

-   Tu domā, ka viņa ir par jaunu, lai novērtētu lietas pēc to būtības?

-  Ak, nu tu runā kā jurists.

Viņš ar ķircinošu smaidu atteica:

-   Kurš tad mani par tādu padarīja?

-   Es runāju nopietni. Pēc manām domām, tā ir necieņas izrādīšana.

-   Es gan teiktu, ka priekš bērna Everila ir neparasti pieklājīga. Viņa neizmanto ļaunprātīgi bērnam piedodamo vaļsirdību ne tā, kā Barbija.

Džoenai bija jāatzīst, ka vīram taisnība. Barbara reiz niķodamās bija kliegusi:

-   Jūs esat riebīgi, jūs esat šausmīgi! Es jūs ienīstu! Es vēlētos, kaut būtu mirusi. Tad gan jums būtu žēl.

Džoena bija pasteigusies piebilst:

-   Barbija vienkārši ir nesavaldīga. Vēlāk viņa vienmēr nožēlo.

-   Jā, nabaga mazais velnēns. Un viņa nemaz nedomā to, ko sarunā. Bet Everilai piemīt spējas atklāt citu blēdības.

Džoena no dusmām bija pietvīkusi.

-   Blēdības! Es nudien nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt.

-   Ak, neliekuļo nu, Džoen! Mēs tēlojam bērnu priekšā visziņus, jo uz to mūs spiež nepieciešamība izlikties, ka mēs rīkojamies vispareizāk, zinām, kas ir vislabākais mazajām, bezpalīdzīgajām radībiņām, kuras pilnībā pakļautas mūsu varai.

-  Tu runā tā, it kā viņi būtu vergi, nevis mūsu bērni.

-   Vai tad tā nav? Viņi ēd barību, ko mēs tiem sagādājam, valkā mūsu sarūpēto apģērbu un vairāk vai mazāk runā to, ko mēs tiem esam mācījuši. Tā ir maksa par aizsardzību, kuru mēs viņiem nodrošinām. Bet ar katru savu nodzīvoto dienu bērni tuvinās brīvībai.

-   Brīvība, izsmejoši iebilda Džoena. Vai tad tā vispār pastāv?

Rodnijs bija atbildējis gausā, nomāktā balsī:

-   Laikam nepastāv vis. Te nu tev, Džoen, ir pilnīga taisnība…

Un viņš bija lēnām izgājis no istabas ar mazliet uzkumpušu muguru. Savukārt viņa pēkšņi bija sāpīgi atskārtusi: "Es zinu, kāds Rodnijs izskatīsies, kad būs vecs…"

Rodnijs uz Viktorijas stacijas perona saules izgaismotās grumbas viņa sejā viņš saka, lai Džoena rūpējas par sevi.

Un tūlīt pēc tam, tikai kādu minūti vēlāk…

Kāpēc viņai mūžīgi pie tā jāatgriežas? Tā nebija taisnība! Rodnijam viņas ļoti pietrūkst! Viņam bija skumji vienam pašam tukšajā mājā, kur ar viņu kopā bija tikai kalpotāji! Un iespējams, ka Rodnijam pat neienāca prātā ielūgt kādu uz pusdienām ja nu vienīgi to stulbeni Hārgreivu Teiloru; šausmīgi garlaicīgs cilvēks, Džoena nekad nebija sapratusi, kāpēc vīram viņš patīk. Vai to apnicīgo majoru Milzu, kurš to vien zināja, kā gvelzt par ganībām un lopkopību…

Protams, ka Rodnijam viņas pietrūka!

Sestā nodaļa

Viņa atgriezās viesnīcā, indietis iznāca tai pretim un jautāja:

-  Memsahiba jauki pastaigāties?

Jā, Džoena teica, viņai bijusi ļoti jauka pastaiga.

-  Pusdienas drīz gatavas. Ļoti labas pusdienas, memsahiba.

Džoena atbildēja, ka viņa par to priecājoties, taču izrādījās, ka pusdienu cildinājums vienkārši piederējis pie rituāla, jo maltīte ne ar ko neatšķīrās no iepriekšējās, tikai aprikožu vietā bija bumbieri. Pusdienas jau varēja saukt par ļoti labām, to vienīgais trūkums bija tas, ka ēdiens vienmēr bija viens un tas pats.

Bija daudz par agru, lai tūdaļ pēc maltītes liktos gulēt, un Džoena kārtējo reizi nožēloja, ka nav paņēmusi līdzi lielākus lasāmvielas krājumus vai kādu rokdarbu. Viņa pat mēģināja pārlasīt vissaistošākās lappuses no "Lēdijas Ketrinas Disertas memuāriem", bet tas viņai nekādu prieku nesagādāja.

"Ja būtu kaut jel kas" domāja Džoena. Kaut vai kārtis. Viņa varētu likt pasjansu. Vai kāda galda spēle šahs, dambrete Džoena tad spēlētu pali pret sevi! Tā varētu būt jebkura spēle ričuračs, cirks…

Citādi ar viņu te notiek jocīgas un dīvainas lietas. Ķirzakas lien ārā no alām. Pa galvu jaucas visādas domas… biedējošas, uztraucošas… un, galvenais, pilnīgi nevajadzīgas.

Kāpēc tad jādomā par to, ko nevajag? Galu galā cilvēkam taču dota spēja savas domas kontrolēt vai varbūt tā nav? Varbūt zināmos apstākļos domas ir tās, kas kontrolē cilvēku… lien ārā no alām kā ķirzakas vai izšaujas caur galvu kā zaļa čūska.

Tās nāk no kaut kurienes…

Kāpēc viņai uznākušas tādas paniskas bailes?

Tai jābūt agorafobijai [13] . (Nu, protams, agorafobija, tā šo parādību sauca. Kārtējais pierādījums tam, ka visu var atcerēties, ja vien labi padomā.) Jā, tā tas ir. Bailes no atklātas telpas. Savādi, ka viņa nekad agrāk nav ievērojusi, ka cieš no šīs kaites. Protams, Džoenai nekad agrāk nebija gadījies būt tik klajā vietā. Viņa vienmēr bija dzīvojusi starp namiem un dārziem, kur tai apkārt bija daudz cilvēku un nekad netrūka, ko darīt. Cilvēku trūkums tā laikam bija galvenā nelaime. Ja vien te būtu kāds, ar ko parunāties.

Kaut vai Blanša…

Tagad Džoenai likās savāda tā nepatika, kas viņu bija pārņēmusi, iedomājoties, ka atpakaļceļā būs jādodas kopā ar Blanšu.

Ko vien viņa nedotu, lai Blanša būtu te! Viņas varētu pārrunāt senās dienas svētās Annas skolā. Tas patiešām bija ļoti sen. Kā Blanša bija teikusi? "Tava dzīve gājusi uz augšu, un manējā slīdējusi uz leju." Nē, kāds bija tas vērtējums, kuru viņa izteica vēlāk? "Tu esi palikusi tā pati, kas biji, svētās Annas skolas audzēkne, kas dara savai skolai godu."

Vai tiešām viņa kopš tiem laikiem tik maz mainījusies? Patīkami būtu tā domāt. Nu savā ziņā patīkami, bet šis Blanšas apgalvojums slēpa sevī arī kaut ko nepatīkamu it kā viņa, Džoena, būtu sastingusi uz kādas noteiktas attīstības pakāpes.

Ko bija teikusi Džilbejas jaunkundze atvadu pārrunās? Džilbejas jaunkundzes atvadu pārrunas ar audzēknēm bija neatņemama, vispāratzīta svētās Annas skolas apmācību kursa sastāvdaļa.

Džoenas domas vēja spārniem pārlaidās gadu desmitiem vecās direktrises tēls nostājās viņas acu priekšā ar biedējošu skaidrību. Lielais, kareivīgais deguns ar pensneju, nežēlīgi caururbīgās acis, kuru skatienam nebija iespējams pretoties, satriecoši majestātiskā stāja kad direktrise gāja pa skolas gaiteņiem, viņas krūtis šķita kā kuģa priekšgals raženas, taču tik cieši iežņaugtas korsetē, ka bija jāatvaira jebkura doma par šīs ķermeņa daļas maigumu.

Džilbejas jaunkundzi vienlīdz bijās un apbrīnoja, turklāt viņa spēja iedvest baiļpilnu bijību kā skolniecēs, tā viņu vecākos. Nevarēja noliegt Džilbejas jaunkundze bija svētās Annas skolas simbols!

Džoena redzēja sevi ieejam svētnīcā ziedu, Mediči laiku gravīru, kultūras, izglītības un tikumības templī.

Džilbejas jaunkundze cienīgi pagriežas pret viņu…

Nāc iekšā, Džoen! Apsēdies, mīļais bērns!

Džoena bija paklausīgi apsēdusies ar kretonu pārvilktā atzveltnes krēslā. Džilbejas jaunkundze bija noņēmusi pensneju un piepeši apveltījusi viņu ar nereālu un patiesi šausminošu smaidu.

-   Tu pamet mūs, Džoen, no dažādiem priekšrakstiem ierobežotās skolas pasaulītes ieej daudz plašākā pasaulē, ko sauc par dzīvi. Gribētu ar tevi pirms tam mazliet aprunāties cerībā, ka varbūt kaut kas no manis teiktā tev noderēs nākotnes gaitās.

-  Jā, Džilbejas jaunkundz.

-   Šeit, šajā laimīgajā vietā, tu atradies kopā ar savām līdzaudzēm un biji pasargāta no tām grūtībām un sarežģījumiem, no kuriem neviens dzīvē nevar izvairīties.

-  Jā, Džilbejas jaunkundz.

-   Es zinu, ka tu šeit biji laimīga.

-  Jā, Džilbejas jaunkundz.

-   Arī mācībās tev veicās. Es lepojos ar taviem sasniegumiem. Tu esi viena no mūsu visizcilākajām audzēknēm.

Sekoja viegls apjukums…

-Ak… ē… es priecājos, Džilbejas jaunkundz.

-   Bet tagad dzīve tavā priekšā paver jaunas problēmas, uzliek jaunu atbildību…

Pārrunas raiti turpinājās, un Džoena atbilstošajās vietās nekavējās nočukstēt:

"Jā, Džilbejas jaunkundz."

It kā viņa būtu nohipnotizēta.

Džilbejas jaunkundzes balss lielā mērā bija veicinājusi viņas karjeru. Kā mēdza sacīt Blanša Hegarda tā bija balss ar orķestra diapazonu. Pārrunas viņa sāka ar maigu, sulīgu čella partiju, ko brīžiem pārtrauca flautas gaviles, tad sekoja brīdinājuma bazūnes. Intelektuāli attīstītāko meiteņu nākotnes sasniegumus iezīmēja metāla pūšamie instrumenti, bet tām, kuras gaidīja pieticīgā sievas un mātes loma, par to tika vēstīts ar klusu vijoles dziesmu.

Tikai pašā pārrunu nobeigumā Džilbejas jaunkundze ķērās pie picikato[14].

-   Un tagad daži vārdi īpaši tev. Liec savam prātam nemitīgi darboties, Džoen, mīļā! Nevērtē neko pēc ārišķīgām pazīmēm tikai tāpēc, ka tā ir vieglāk un tas var aiztaupīt tev dažu labu sāpīgu brīdi! Dzīve ir jādzīvo tāda, kāda tā ir, nemēģinot pievērt acis uz tās trūkumiem. Un neieslīgsti pašapmierinājumā!

-Jā… nē, Džilbejas jaunkundz.

-   Tāpēc, ka… tikai entre nous[15]… tas ir viens no taviem nelielajiem trūkumiem, vai ne, Džoen? Domā par citiem, mīļā, un ne tik daudz par sevi! Un esi gatava uzņemties atbildību!

Tad nāca varenā orķestra kulminācija.

-   Dzīve, Džoen, ir nebeidzama attīstība mūsu atmirušie "es" ir tie pakāpieni, pa kuriem notiek virzība uz augšu. Sāpes un mokas ir neizbēgamas. Pat Tas Kungs nebija nejūtīgs pret laicīgās dzīves ciešanām. Viņš iepazina Ģetzemanes [16] sāpes, un tās neies secen arī tev, pretējā gadījumā tava dzīves taka būs stipri novirzījusies no patiesā ceļa. Atceries to šaubu un sāpju brīžos! Un atceries, mana mīļā, ka es allaž priecājos redzēt savas kādreizējās audzēknes un vienmēr esmu gatava sniegt viņām padomu, ja man to lūdz. Dievs lai tevi svētī, mīļā!

Tad nāca Džilbejas jaunkundzes pēdējā svētība skūpsts, kurš vairāk līdzinājās svinīgai akolādei*, nekā saskarsmei starp divām cilvēciskām būtnēm.

Mazliet apmulsusi Džoena varēja būt brīva.

Viņa atgriezās skolas guļamtelpās un ieraudzīja Blanšu Hegardu, kura ar Mērijas Grautas pensneju uz deguna un, spilvenu zem savas vingrošanas tunikas pabāzusi, aizgrābtajām klausītājām atveidoja direktrises orķestrālo balsi.

No laimīgās skolas pasaules jūs ieejat pasaulē, viņa dūca kā ērģeles, ko sauc par dzīvi. Tā liks jums risināt sarežģītākas problēmas un uzņemties atbildību…

Džoena pievienojās klausītāju pulciņam. Kad Blanša sasniedza atvadu runas kulmināciju, nogranda aplausi.

-Tev, Blanša Hegarda, man sakāms tikai viens vārds. Disciplīna. Tev jādisciplinē savas emocijas un jātrenē paškontrole. Tava dedzīgā sirds var kļūt tev par šķērsli. Vienīgi stingra pašdisciplīna tev palīdzēs dzīvē kaut ko sasniegt. Tu esi ārkārtīgi talantīga, mana mīļā. Izlieto savu talantu lietderīgi! Tev ir ļoti daudz trūkumu, Blanša, ļoti daudz. Bet tie ir trūkumi, kuri izriet no tava sirds dāsnuma, un tos var labot.

Dzīve, Blanšas balss pārgāja spalgā falsetā, ir nemitīga attīstība. Dodies uz augšu pa pakāpieniem, kurus veido tavi reiz bijušie "es" (skatīt Vērdsvērta dzejoli). Atceries savu veco skolu un ņem vērā, ka tante Džilbeja sniegs savu padomu un palīdzību, ja savai vēstulei pievienosi aploksni ar marku un adresi!

Blanša ieturēja pauzi, bet, viņai par pārsteigumu, klausītājas to neizmantoja, lai smietos vai aplaudētu. Visas

*Ceremonija, ieceļot bruņinieku kurta.

100

meitenes bija sastingušas kā marmora tēli un raudzījās vienā virzienā uz atvērto durvju pusi. kur uz sliekšņa majestātiski stāvēja Džilbejas jaunkundze ar pensneju rokā.

Valdīja mokošs klusums. Tad ierunājās Džilbejas jaunkundze:

-   Ja tev padomā aktrises karjera, Blanša, varu ieteikt vairākas lieliskas dramatiskās mākslas skolas, kurās tu apgūtu skatuves runu un stāju. Šķiet, ka tev uz. to ir dotības. Esi tik laipna un tūlīt pat noliec spilvenu tur, kur tam pienākas būt.

Un prom viņa bija.

-   Uhū, noelsās Blanša. Vecais dēmons! Izturas draudzīgi un vienlaikus padara tevi melnu un maziņu.

"Jā," domāja Džoena, "Džilbejas jaunkundze bija izcila personība." Arī Everila vēl paguva vienu semestri nomācītics viņas vadībā, taču tūlīt pēc tam Džilbejas jaunkundze aizgāja pensijā. Jaunā direktrise nebija apveltīta ar tik enerģisku un spēkpilnu raksturu, tālab neizbēgami sākās skolas lejupslīde.

Blanšai bija taisnība Džilbejas jaunkundzei piemita kaut kas dēmonisks. Bet viņa prata likt ar sevi rēķināties. Un viņas Blanšai teiktie vārdi bija izrādījušies pravietiski. Disciplīna tieši tās Blanšai dzīvē visvairāk pietrūki: Sirds dāsnums jā, varbūt. Bet paškontroles trūkums bija stipri jūtams. Dāsna Blanša bija, to nevarēja noliegt. Piemēram, to naudu, ko Džoena viņai aizsūtīja, Blanša vis nebija iztērējusi savā labā, bet nopirkusi Tomam Holidejam galdu ar izbīdāmo virsmu. Tamlīdzīgs rakstāmgalds jau nu gan bija pēdējais, ko Blanša pati varētu iekārot. Sirsnīga un augstsirdīga būtne tā Blanša. Tomēr viņa bija pametusi savus bērnus, cietsirdīgi aizbraukusi prom un atstājusi abas mazās radībiņas vienas. Un viņa taču pati tās bija laidusi pasaulē.

Tas tikai pierāda, ka dažām sievietēm vispār nav mātes instinkta. Bērniem vienmēr jābūt pirmajā vietā tur Džoena un Rodnijs allaž bijuši vienisprātis. Rodnijs nudien izturējās pret bērniem ļoti nesavtīgi īpaši, ja viņam norādīja, kas būtu darāms. Piemēram, Džoena bija teikusi, ka jaukā, saulainā Rodnija ģērbistaba būtu ļoti piemērota bērnu rotaļistabai, un viņam nebija nekādu iebildumu pārcelties uz mazo istabiņu, kuras logs vērās uz zirgu staļļiem. Bērniem bija jāsaņem pēc iespējas vairāk saules un gaismas.

Viņi ar Rodniju patiešām bijuši ļoti rūpīgi vecāki. Un bērni no tiesas sniedza viņiem gandarījumu tik pievilcīgi un mīļi, īpaši tolaik, kad bija vēl pavisam mazi. Daudz labāk audzināti, piemēram, par Šērstonu puikām. Šķita, ka Šērstona kundzei viņas bērnu ārējais izskats galīgi nerūp. Un viņa pati mēdza tiem pievienoties visdīvainākajās rotaļās rāpoja pa zāli kā sarkanādainis, izkliedzot mežonīgus saukļus un ūjinot, un reiz pat tēloja jūras lauvu, jo puikas bija sadomājuši spēlēt cirku!

Acīmredzot Leslija Šērstona to darīja tāpēc, ka pati tā arī nekad nekļuva īsti pieaugusi, nolēma Džoena.

Bet dzīve tai nabaga sievietei tomēr bija ļoti skumja.

Džoena iedomājās par to reizi, kad nejauši bija sastapusi kapteini Šērstonu Somersetā.

Viņa bija tur ieradusies apciemot draugus, un Džoenai nebija ne jausmas, ka arī Šērstoni apmetušies tai grāfistē. Džoena saskrējās ar kapteini Šērstonu tieši tobrīd, kad viņš iznāca (cik tipiski!) no vietējā krodziņa.

Pēc Šērstona atbrīvošanas no cietuma viņa ar to nebija tikusies, tāpēc jutās stipri satriekta, redzot, kas palicis pāri no pašapzinīgā, izpriecu kārā bankas pārvaldnieka.

Viņš bija galīgi saplacis tā tas palaikam notiek ar vareniem. kaujinieciski noskaņotiem vīriem, kad viņi cieš dzīvē lielu neveiksmi. Salīkuši pleci, veste, kas kūļājas ap sarukušo stāvu, noļukuši vaigi, šaudīgs acu skatiens.

Grūti bija iedomāties, ka šim vīram cilvēki reiz uzticējuši savu naudu.

Negaidītā tikšanās viņu apmulsināja, bet Šērstons ātri attapās un sveicināja Džoenu ar savu kādreizējo spožo manieru vārgu atblāzmu.

-   Sveicināti, sveicināti, Skademora kundze! Pasaule nudien ir maza. Kas atvedis jūs uz Skiptonheinzu?

Tā nu viņš stāvēja Džoenas priekšā, cenzdamies izriezt krūti un piešķirt balsij agrāko sirsnību un pašpārliecību. Tas bija nožēlojams skats, un Džoenai, pašai negribot, sametās šī vīrieša žēl.

Cik drausmīga tāda lejupslīde pa sabiedrības kāpnēm! Ik brīdi var sastapt kādu paziņu no iepriekšējās dzīves, kurš var izlikties tevi nepazīstam.

Viņai gan nenāca ne prātā tā rīkoties. Džoena bija pietiekami izturēta, lai spētu sarunāties ar kapteini Šē rstonu dabiski un laipni.

-   Jums jāatnāk pie mums un jāapciemo mana sieva. Jums jāiedzer kopā ar mums tēja. Jā, jā, mīļā kundze, es uzstāju!

Bija tik sāpīgi noraudzīties šajā agrāko manieru parodijā, ka Džoena, lai arī diezgan negribīgi, tomēr sekoja Šērstonam, kurš turpināja runāt savā tagadējā stilā ārēji viegli, bet iekšēji saspringti un neveikli.

Viņš gribētu, lai Skademora kundze apskata viņu mazo īpašumu patiesību sakot, tas tik mazs nebūt neesot, sanākot krietni daudz akru. Strādāt tirgus vajadzībām, protams, esot diezgan smagi. Vislabāk viņiem padodoties anemones un āboli.

Joprojām runādams, Šērstons atvēra noplukušus vārtiņus, kurus būtu derējis nokrāsot, un pa nezālēm aizaugušu piebraucamo ceļu viņi tuvojās mājai. Tad Džoena ieraudzīja Lesliju, kura bija noliekusies virs anemoņu dobes.

-   Palūkojies, kas atnācis! Šērstons viņai uzsauca.

Leslija bija atglaudusi matus no pieres, pienākusi pie

viņiem un teikusi, ka tas nu gan esot pārsteigums.

Džoena uzreiz bija ievērojusi, ka Leslija ir stipri novecojusi un izskatās slima. Sāpju un noguruma rievas bija izvagojušas viņas seju. Citādi gan viņa bija tāda pati kā agrāk mundra, nevīžīga un šausmīgi enerģiska.

Kamēr viņi tur stāvēja un tērzēja, no skolas atgriezās abi zēni skaļi kliegdami "mamm, mamrn, mamm", viņi metās pie Lcslijas un badīja viņu ar savām galvām. Dažas minūtes piecietusi šo sparīgo uzbrukumu, Leslija viņus piepeši bija pavēloši apsaukusi:

-   Klusu! Ciemiņi.

U11 zēni acumirklī bija pārvērtušies par pieklājīgiem eņģelīšiem, kuri sasveicinoties paspieda roku Skademora kundzei un runāja klusās, slāpētās balsīs.

Džoenai tas mazliet atgādināja viņas brālēna labi dresētos suņus. Tie pēc komandas vai nu apsēdās uz pakaļkājām, vai, gluži pretēji, aiztraucās kā bultas pretim apvārsnim. Lcslijas bērni, viņasprāt, bija apmācīti līdzīgā veidā.

Viņi iegāja mājā, un Leslija devās pagatavot lēju. Zēni pieteicās palīgos, un drīz vien tēja bija gatava tā uzradās kopā ar maizi, sviestu, pašvārītu džemu, biezām lajansa tasēm, Lesliju un smejošajiem puikām.

Bet visdīvainākais bija tas, ka mājās Šērstons pilnīgi pārmainījās. Izzuda neveiklā, tramīgā izturēšanās, un viņš pārtapa par mājas saimnieku un namatēvu turklāt ļoti labu namatēvu. Viņš uz laiku pat aizmirsa tēlot sabiedrības cilvēku. Šērstons piepeši izskatījās laimīgs, apmierināts ar sevi un savu ģimeni. It kā šajās četrās sienās ārējā pasaule ar tās spriedumiem viņam vairs nepastāvētu. Zēni iztaujāja tēvu par kaut kādiem namdara darbiem, Leslija piekodināja neaizmirst, ka viņš apsolījies salabot kapli, un prātoja, vai anemoņu pušķi jāsasien jau nākamvakar. vai varbūt viņi to varētu pagūt izdarīt ceturtdien no rīta.

Džoena pie sevis nodomāja, ka tik patīkams kā tobrīd viņai šis cilvēks nekad nebija licies. Viņa juta. ka pirmoreiz saprot Leslijas pieķeršanos vīram. Turklāt kādreiz viņš droši vien bijis ļoti izskatīgs.

Bet jau pēc pāris mirkļiem Džoena piedzīvoja īstu šoku.

Pīters dedzīgi iesaucās:

-   Pastāsti, lūdzu, to jocīgo notikumu par uzraugu un plūmju pudiņu!

Tā kā tēva seja pauda neizpratni, viņš ātri piebilda:

-   Nu, tu taču zini kad tu biji cietumā un tie divi uzraugi sarunājās savā starpā.

Šērstons vilcinājās un izskatījās mazliet nokaunējies.

Leslija mierīgā balsī viņu mudināja:

-  Stāsti vien, Čārlz! Tas ir ļoti jocīgs stāsts. Skademora kundzei būs interesanti to dzirdēt.

Tā nu viņš bija izstāstījis to atgadījumu, un tas patiesi bi ja diezgan jocīgs, lai gan ne tik ļoti, kā tas šķita zēniem. Viņi to uzņēma, spiegdami un gandrīz vai palikdami bez elpas no lielās smiešanās. Ari Džoena pieklājības pēc pasmējās, bet neapšaubāmi jutās satriekta. Vēlāk, kad Leslija uzveda viņu augšstāvā, Džoena smalkjūtīgi nočukstēja:

-   Man nebija ne jausmas, ka viņi zinai

"Nudien," viņa turklāt nodomāja, "tā Leslija Šērstona nu gan ir galīgi nejūtīga."

Savukārt Leslija izskatījās diezgan pārsteigta.

-   Viņi tik un tā to kādreiz uzzinātu, viņa teica. Tā taču būtu, vai ne? Tad kāpēc lai viņi par to nezinātu tagad? Tā ir vienkāršāk.

Vienkāršāk tas bija, tam Džoena piekrita, bet vai saprātīgi?

-   Bērna domās valda trausls ideālisms, satricināt viņa ticību un uzticēšanos… saviļņojumā viņai aizlūza balss.

Leslija atteica, ka, pēc viņas domām, tās bērni neesot nedz sevišķi trausli, nedz arī ideālistiski noskaņoti. Būtu ļaunāk, ja viņi nojaustu, ka kaut kas ir noticis, bet nezinātu, kas īsti.

Viņa ar roku izdarīja sev raksturīgo neveiklo, neizprotamo žestu un sacīja:

-   Noslēpumu taisīšana ir daudz ļaunāka. Kad viņi man vaicāja, kāpēc tētim bija jādodas prom, es nodomāju, ka visdabiskākā būs patiesā atbilde, tāpēc teicu zēniem, ka tēvs nozadzis bankas naudu un par to viņam jāsēž cietumā. Galu galā jēdziens "zagšana" viņiem nebija svešs. Pīters bieži vien čiepa ievārījumu un par to tika sūtīts uz gultu. Ja pieaudzis cilvēks rīkojas slikti, viņu nosūta uz cietumu. Vienkārši un saprotami.

-   Un tomēr pieļaut, ka bērns raugās uz tēvu no augšas uz leju, kaut gan jābūt otrādi…

-   Ak, bet viņi jau nemaz nenoraugās uz tēvu no augšas.

Leslija atkal izskatījās pārsteigta.

-   Patiesībā viņiem tēva ir žēl, un klausīties nostāstus par cietuma dzīvi puikām ļoti patīk.

-  Esmu pārliecināta, ka tas nav nekas labs, kategoriski noteica Džoena.

-   Ak, jums no tiesas tā šķiet? apcerīgi vaicāja Leslija. Varbūt jums taisnība. Bet Čārlzam tā ir labāk. Viņš atgriezās tāds verdziski pazemīgs gluži kā nopērts suns, un to es nevarēju paciest. Tā nu es nospriedu, ka vienīgā izeja ir izturēties pret šo lietu dabiski. Beigu beigās nevar taču izlikties, ka šo trīs gadu mūsu dzīvē nav bijis. Domāju, ka būs labāk, ja attieksimies pret to kā pret jebkurām citām ikdienišķām nepatikšanām.

Tāda jau Leslija Šērstona bija, domāja Džoena, pavirša, vaļīga, bez mazākās nojausmas, ka eksistē arī smalkākas jūtas! Vienmēr izvēlējās vieglākās pretestības ceļu.

Tomēr viņai par godu jāatzīst, ka Leslija bija uzticīga sieva.

Džoena bija laipni ieminējusies:

-  Ziniet, Leslij, es patiesi domāju, ka jūs esat brīnišķīgi izturējusies tā atbalstīdama savu vīru un smagi strādādama, lai uzturētu ģimeni, kamēr viņš bija… ē… prom. Mēs ar Rodniju bieži to pārrunājām.

Cik savādi tā sieviete smaidīja tikai ar vienu lūpu kaktiņu. Līdz tam brīdim Džoena to nebija ievērojusi. Varbūt izteiktais cildinājums bija Lesliju samulsinājis? Jo viņa bija diezgan stīvi apvaicājusies:

-   Un kā tad klājas… Rodnijam?

-   Briesmīgi daudz strādā, nabaga jēriņš. Es nemitīgi viņam saku, ka laiku pa laikam taču jāpiešķir sev kāda brīvdiena.

-  Tas nav tik vienkārši, teica Leslija. Manuprāt, viņa darbs tāpat kā manējais prasa gandrīz visu laiku. Iespēja kādu dienu nestrādāt pārāk bieži nerodas.

-  Tā ir gan. Un Rodnijs, protams, ir ārkārtīgi apzinīgs.

-   Darbs, kas prasa visu laiku, atkārtoja Leslija.

Viņa lēnām piegāja pie loga un stāvēja tur, raudzīdamās ārā.

Kaut kas viņas stāva aprisēs Džoenai šķita aizdomīgs. Leslija jau parasti mēdza nēsāt bezveidīgus tērpus, bet…

-   Ak, Leslij, Džoena impulsīvi iesaucās, jūs taču nebūsiet…

Leslija pagriezās un, sastapusi otras sievietes skatienu, apstiprinoši nolieca galvu.

-  Jā. viņa sacīja. — Augustā.

-   Ak, mans Dievs, novaidējās patiesi satriektā Džoena.

Un piepeši Leslija sāka runāt ar pārsteidzošu degsmi. Viņa vairs nebija pavirša un vaļīga. Viņa bija kā notiesātais, kurš mēģina aizstāvēties, kaut arī spriedums jau pasludināts.

-   Čārlzam tas dzīvē visu mainījis. Visu! Jūs taču redzat. Nevaru jums ne izteikt, ko viņam tas nozīmē. Tas it kā simbolizē viņa atgriešanos vecajā dzīvē. Viņš vairs nav izstumtais. Kopš Čārlzs to zina, viņš pat mēģina atmest dzeršanu.

Leslija runāja tik dedzīgi, ka pēdējā teikuma jēgu Džoena aptvēra tikai vēlāk.

Viņa sacīja:

-   Jums, protams, labāk zināms, bet, manuprāt, tas tomēr nav prātīgi šobrīd.

-  Jūs domājat materiālā ziņā?

Leslija smējās.

-   To nu mēs pārcietīsim. Maizes kumosa jau mums netrūks.

-   Un, ziniet, jūs neizskatāties sevišķi stipra.

-Stipra? Es esmu šausmīgi stipra. Pārāk stipra. Baidos,

ka, ja arī kāda liga man piemetīsies, tā nenogalēs mani ātri un viegli…

Un viņa bija nodrebinājusies it kā viņai jau tolaik būtu bijušas savādas priekšnojautas par slimību un mokošajām sāpēm…

Tad viņas bija atkal nokāpušas lejā, un Šērstons bija teicis, ka pavadīs Skademora kundzi līdz stūrim un parādīs viņai īsāko ceļu pāri laukiem. Ejot pa piebraucamo ceļu, Džoena atskatījās un redzēja, kā Leslija un zēni, sakrituši vienā murskulī, trakā līksmē gavilēdami, vārtās pa mauriņu. "Gluži kā dzīvnieku mātīte ar saviem mazuļiem," ar vieglu nepatiku nodomāja Džoena. Tad viņa pagrieza galvu, lai uzmanīgāk ieklausītos kapteinī Šērstonā.

Viņš tobrīd diezgan nesakarīgi vēstīja, ka nav bijis, nav un nebūs tādas sievietes kā viņa sieva.

-   Jūs nevarat iedomāties, Skademora kundze, ko viņa man nozīmē. Neviens to nevar iedomāties. Es neesmu viņas vērts. Es to zinu…

Džoena satraukta pamanīja, ka vīrieša acis pildās asarām. Viņš piederēja pie cilvēkiem, kuri ātri kļuva sentimentāli raudulīgi.

-   Vienmēr tāda pati mundra un dziļi ieinteresēta visā apkārt notiekošajā. Un neviena pārmetuma vārda. Nekad. Bet es gādāšu, lai viņai klātos labi. Zvēru.

Džoenai ienāca prātā, ka kapteinis Šērstons varētu paust savu atzinību sievai, retāk iegriežoties "Enkurā un zvanā". Viņa gandrīz izteica šo domu skaļi.

Beidzot Džoena tika no viņa vaļā. Atkārtodama "protams, protams", "tas, ko jūs sakāt, ir tik patiesi" un "bija tik jauki ar jums abiem atkal tikties", Džoena devās pāri laukam. Klajuma vidū viņa apstājās un atskatījās kapteinis Šērstons stāvēja pie "Enkura un zvana" kā zemē iemiets un raudzījās savā pulkstenī, lai noskaidrotu, cik ilgi vēl jāgaida līdz krodziņa atvēršanai.

Kopumā tas viss bija ļoti bēdīgi tā, atgriežoties mājās, Džoena sacīja Rodnijam.

Viņš, tīši izlikdamies neapķērīgs, bija iebildis:

-   Man gan likās tu teici, ka viņi kopā šķituši ļoti laimīgi.

-   Nūjā savā ziņā.

Rodnijs vēl bija sacījis, ka, viņaprāt, Leslijai Šērstonai veiksmīgi izdevies izkļūt no nelāgas situācijas.

-   Viņa, neapšaubāmi, ir drošsirdīga sieviete. Un padomā tikai Leslijai būs vēl viens bērns.

To izdzirdis, Rodnijs bija piecēlies, gausi šķērsojis istabu un nostājies pie loga. Viņš tur bija stāvējis un raudzījies ārā, gluži tāpat tas Džoenai tikai tagad ienāca prātā kā to bija darījusi Leslija. Pēc pāris minūtēm Rodnijs apvaicājās:

-   Kad?

-   Augustā, viņa sacīja. Manuprāt, tā ir ārkārtīga muļķība.

-   Vai tu tā patiešām uzskati?

-   Nu, padomā pats, mīļais! Viņi dzīvo no rokas mutē. Jaundzimušais radīs vēl papildu grūtības.

-  Leslijai ir plati pleci, Rodnijs bi ja gausi atteicis.

-    Viņa tomēr salūzīs, ja uzņemsies pārāk daudz. Viņa jau tagad izskatās slima.

-   Viņa izskatījās slima, kad brauca no šejienes prom.

-    Viņa turklāt izskatās ļoti novecojusi. Neizklausās, protams, slikti, kad Leslija saka Čārlza Šērstona dzīvē gaidāmais bērns daudz ko mainīšot.

-  Tātad tā viņa saka?

-  Jā. Viņa teica, ka tas esot daudz ko mainījis.

-    Iespējams, ka tā ir taisnība, domīgi noteica Rodnijs. Šērstons pieder pie tiem savādajiem cilvēkiem, kuru vietu dzīvē nosaka citu cilvēku vērtējums. Kad tiesnesis pasludināja viņam spriedumu, Šērstons sašļuka kā caurdurts balons. Tas bija nožēlojami un reizē pretīgi. Manuprāt, Šērstona vienīgā cerība ir pašcieņas atgūšana, taču tas prasīs visu viņa mūžu.

-   Es tomēr joprojām uzskatu, ka vēl viens bērns…

Rodnijs viņu pārtrauca. Viņš pagriezās pret Džoenu ar

dusmās nobālušu seju.

-   Viņa ir Čārlza sieva, vai ne? Viņai bija tikai divas iespējas saraut laulības saites un paņemt bērnus sev vai atgriezties pie vīra un būt viņam par sasodīti labu sievu. Leslija izvēlējusies pēdējo un veic savu uzdevumu godam viņa neko nav radusi darīt pa pusei.

Vīra izskata izbiedētā Džoena bija vaicājusi, vai tad tas esot kaut kas tāds, par ko tik ļoti jāuzbudinās, un Rodnijs bija atbildējis, ka noteikti ne. Viņam tikai esot līdz. nāvei apnikusi saprātīgā, piesardzīgā pasaule, kur viss tiek iepriekš aprēķināts un neviens ne ar ko neriskē! Džoena bija izteikusi cerību, ka viņš tamlīdzīgā stilā nerunā ar saviem klientiem. Rodnijs pasmīnēja un atteica, ka par to viņa varot neraizēties klientiem viņš allaž iesakot būt apdomīgiem.

Septītā nodaļa

Tas laikam bija gluži dabiski, ka tonakt Džoena sapņoja par Džilbejas jaunkundzi. Direktrise ar tropu cepuri galvā soļoja viņai līdzās pa tuksnesi un valdonīgā balsī sludināja:

-   Tev būtu vajadzējis pievērst lielāku uzmanību ķirzakām, Džoen. Tu slikti zini dabas vēsturi.

Uz to Džoena, protams, atsaucās:

-  Jā, Džilbejas jaunkundz.

Un Džilbejas jaunkundze bija bargi turpinājusi:

-  Neizliecies, ka tu nesaproti, ko es domāju, Džoen. Tu ļoti labi saproti. Disciplīna, mana mīļā.

Džoena pamodās un kādu brīdi domāja, ka joprojām ir svētās Annas skolas audzēkne. Patiesībā viesnīca bija diezgan līdzīga skolas guļamtelpām. Tāds pats tukšums, dzelzs gultas, viegli mazgājamas sienas.

"Ak Dievs," domāja Džoena, "man te jāpārcieš vēl viena diena."

Ko Džilbejas jaunkundze viņai sapnī bija sacījusi? "Disciplīna."

Nu, sava taisnība tur bija. Patiešām, bija ļoti muļķīgi nieku dēļ novest sevi līdz neirozei! Viņai jādisciplinē savas domas, jāliek prātam darboties sistematizētā kārtībā un reizi par visām reizēm jānoskaidro savas agorafobijas cēloņi.

Tobrīd viņa noteikti jutās pavisam ciešami te, viesnīcā. Varbūt būtu prātīgāk nemaz neiet ārā?

Bet no šīs domas Džoenai galīgi sašļuka dūša. Visu dienu pavadīt drūmās telpās, kur ož pēc aitu taukiem, parafīna un petrolejas? Turklāt viņai nebija nedz lasāmvielas, nedz kā cita, ko darīt.

Diez, ko dara cietumnieki savās kamerās? Nu. protams, viņiem bija dažādas nodarbības, tie šuva pasta maisus vai ko tamlīdzīgu. Pretējā gadījumā viņi sajuktu prātā par to Džoena bija pārliecināta.

Bet tic, kuri bija ieslodzīti vieninieku kamerās… tie patiešām sajuka prātā.

Ieslodzījums vieninieku kamerā dienu pēc dienas nedēļu pēc nedēļas.

Nu, ko Džoena jutās tā, it kā dzīvotu šeit jau nedēļām ilgi. Un īstenībā tās bija cik? divas dienas.

Divas dienas! Neticami. Kā skanēja tā Omara Ilaijama rinda? "Es pats ar vakardienas desmit tūkstoš gadiem." Kaut kas tādā garā. Kāpēc viņa neko neatceras precīzi?

Nē, nē, tikai ne to. Viņai nebūt nenāca par labu mēģinājumi atcerēties un deklamēt dzeju. Patiesību sakot, dzejā slēpās kaut kas uzbudinošs. Tā bija tik spilgta un trāpīga, ka allaž skāra dvēseles stīgas…

Par ko viņa te prāto? Dvēselīgām pārdomām, protams, nebija nekādas vainas. Un Džoena vienmēr bijusi diezgan dvēseliski noskaņota…

"Tu vienmēr biji aukstu kā zivs… "

Kāpēc Blanšas balsij bija tik griezīgi jāielaužas viņas domās? Ļoti prasti un pilnīgi nevietā īsti Blanšas stilā! Dabiski, ka Blanšai — un jebkuram citam, kurš ļāva, lai kaislības to plosa Džoena varēja likties auksta. Īstenībā Blanšu par viņas raupjumu nemaz nevarēja vainot viņa vienkārši tāda bija radīta. Meitenes gados to nevarēja pamanīt, jo Blanša bija piemīlīga un labi audzināta, bet droši vien jau toreiz zem spožās fasādes slēpās atskabargains prast ums.

Auksta kā zivs, nudien! Nekā tamlīdzīga.

Blanšai būtu nācis tikai par labu, ja viņai pašai raksturā būtu kaut nedaudz zivs vēsuma!

Šķiet, ka viņa aizvadījusi stipri nožēlojamu dzīvi.

To patiesi vajadzēja gandrīz vai nožēlot.

Kā viņa teica? "Cilvēks vienmēr var pārdomāt savus grēkus!"

Nabaga Blanša! Viņa tomēr bija atzinusi, ka Džoena savas domas ar šo tematu ilgi nodarbināt nevarētu. Tātad Blanša saprata, kāda atšķirība bija starp viņu un Džoenu. Tas laikam bija arī liekulīgs mājiens, ka Džoena drīz vien nogurtu, uzskaitīdama savus tikumus. (Varbūt Blanšai taisnība par saviem tikumiem cilvēki parasti nešaubās!) Ko viņa bija sacījusi pēc tam? Kaut ko visai dīvainu…

Ak, jā. Blanša bija prātojusi, ko gan iespējams par sevi atklāt, ja dienām ilgi nav nekā cita, ko darīt, kā vien pārdomāt savu "es"…

Diezgan interesanta doma.

Patiešām, gluži interesanta.

Tikai Blanša bija teikusi, ka viņa pati to negribētu mēģināt darīt…

Bija izklausījies tā, it kā viņu tas… biedētu.

"Šaubos," prātoja Džoena, "vai cilvēks vur par sevi kaut ko atklāt. Protams, es neesmu radusi domāt par sevi… Neesmu sieviete, kas pārmērīgi koncentrējusies pali uz sevi."

"…Gribētu zināt," domāja Džoena, "kāda es šķietu citiem cilvēkiem?

…Ne jau vispārīgi, bet konkrēti kādas īpašības tie manī saskata?"

Džoena mēģināja atcerēties kādus izteikumus, kuros atspoguļotos citu vērtējums par viņu…

Piemēram, Barbara:

-     Ak, tavi kalpotāji, māt, vienmēr bijuši izcili. Tu par to gādā.

Savā ziņā to var uzskatīt par uzslavu, kas pierāda, ka bērnu acīs Džoena ir laba saimniece un mājas dzīves izrīkotāja. Un tā bija taisnība viņa ar visu tika galā labi un prasmīgi. Turklāt kalpotājiem Džoena patika vismaz tic darīja, ko viņa lika. Iespējams, ka viņi pārāk nejuta līdzi savai saimniecei, ja viņai sāpēja galva vai bija uznācis vārgums, bet Džoena kalpotājus uz to nekad arī nebija mudinājusi. Un toreiz, kad viņa bija izteikusi aizrādījumu virējai, tā bija atbildējusi visai muļķīgi ka grūti strādāt, nekad nesaņemot uzslavu, vai tamlīdzīgi.

-     Jūs nekad nepiemirstat aizrādīt, ja kaut kas nogājis greizi, kundze, bet nojums nedzird neviena cildinoša vārda, ja viss izdevies labi, par to man sāp sirds.

-    Ceru, ka jūs, virēja, saprotat, viņa bi ja vēsi atbildējusi, -ja reiz es neko nesaku, tas nozīmē, ka viss ir kārtībā un paveikts uz to labāko.

-     Var jau būt, kundze, bet tāda attieksme tomēr laupa darbaprieku. Galu galā esmu cilvēciska būtne un es tā nopūlējos ap to spāņu ragū, kuru jūs lūdzāt celt galdā izgreznotu. Man tas nācās visai grūti, jo diez kā neatzīstu pārmērīgi dekorētu ēdienu.

-Tas jums nudien bija izdevies lieliski, virēja.

-    Jā, kundze. Ragū laikam patiesi bija labs, jo tika notiesāts līdz pēdējai kripatiņai, bet neviens par to neko neteica.

-    Vai jums nešķiet, ka izvirzāt muļķīgas prasības? Džoena bija nepacietīgi iebildusi. Beigu beigās jūs taču esat nolīgta, lai gatavotu ēdienu, un saņemat par to ļoti labu algu…

-     Ak, summa, ko saņemu, ir gluži apmierinoša, kundze.

-       …tādējādi pati varat saprast, ka jūs uzskata par labu virēju. Ja mani kaut kas neapmierina, es jums par to aizrādu.

-To jūs patiesi darāt, kundze.

-    Un acīmredzot tieši tas jums nepatīk?

-    Tā tas nav, kundze, bet domāju, ka būs labāk, ja mēs par to vairs nerunāsim un pēc mēneša es nojums aiziešu.

"Kalpotāji mēdz būt ļoti neapmierinoši," domāja Džoena. "Tik jūtelīgi un untumaini. Viņi visi dievina Rodniju protams, vienkārši tāpēc, ka viņš ir vīrietis." Kunga labā nevienam nekas nebija par grūtu. Un no Rodnija izteikumiem reizēm bija noprotams, ka viņam par tiem zināmas visdīvainākās lietas.

-    Ednu pārāk netramdi, viņš, Džoenai par pārsteigumu, paziņoja. Mīļotais viņu pametis, aizgājis pie citas, un nabaga meitene ir galīgi zaudējusi galvu. Tāpēc viņai viss krīt no rokām ārā, dārzeņus viņa pasniedz divreiz, bet par dažu labu lietu aizmirst pavisam.

-    Kā tu to zini, Rodnij?

-    Viņa pati man šorīt pastāstīja.

-    Ļoti neparasti, ka viņai vajadzēja par to runāt ar tevi.

-     Nu, es vienkārši apjautājos, kas noticis. Ievēroju, ka acis Ednai sarkanas it kā viņa būtu gauži raudājusi.

"Rodnijs," domāja Džoena, "ir neparasti laipns cilvēks."

Reiz viņa tam bija sacījusi:

-    Ņemot vērā tavu ilggadīgo jurista pieredzi, varētu domāt, ka cilvēku likstām vajadzētu būt tev apnikušām.

Un viņš bija domīgi atbildējis:

-     Jā, tā varētu domāt gan. Bet tā tomēr nav. Laukos praktizējošam ģimenes advokātam atklājas cilvēku savstarpējo attiecību slēptākās šķautnes tikpat lielā mērā kā lauku dakterim. Un tas tikai padziļina žēlumu pret visu cilvēku dzimumu kopumā tik viegli ievainojamu, pakļautu bailēm, aizdomām un alkatībai, bet dažreiz tomēr spējīgu uz negaidītu nesavtību un varonību. Vienīgā iespēja to līdzsvarot paplašināt savas līdzjūtības loku.

Viņai uz mēles gala jau bija jautājums, ko viņš domā ar jēdzienu "līdzsvarot", bet kaut kāda iemesla pēc Džoena to bija noklusējusi. "Labāk nevajag," viņa domāja. "Labāk neteikt neko."

Bet dažkārt Džoenu satrauca Rodnija viegli rosināmās līdzjūtības praktiskās izpausmes.

Piemēram, kā toreiz ar to vecā Hadesdona ķīlu zīmi.

Viņa to bija uzzinājusi nevis no Rodnija, bet gan no tās pļāpīgās Hadesdona brāļadēla sievas. Džoena bija pārnākusi mājās, nopietni uztraukusies.

Vai tā varēja būt taisnība, ka Rodnijs aizdevis naudu no saviem personiskajiem līdzekļiem?

Rodnijs bija izskatījies aizkaitināts. Viņš bija pietvīcis un uzbudināti atsaucies:

-    Kas tev to teica?

Džoena pastāstīja un tad vaicāja:

-    Kāpēc viņš nevarēja aizņemties naudu parastā ceļā?

-     No darījumu viedokļa raugoties, viņš nevarēja likt pretim pietiekami drošas garantijas. Patlaban ir grūti saņemt naudas aizdevumu, ieķīlājot lauku saimniecību.

-    Tad kāpēc tev vajadzēja ielaisties ar viņu šādā darījumā'?

-     Ak, ar mani viss būs kārtībā. Hadesdons nudien ir labs fermeris. Pie tā, ka ar viņa saimniecību gājis uz leju, vainīgs naudas trūkums un divi neražas gadi.

-    Tomēr fakts paliek fakts viņam neklājas labi, ja reiz steidzami vajadzēja sadabūt naudu. Man patiešām nešķiet, ka tas ir drošs darījums, Rodnij.

Un pavisam pēkšņi un negaidīti Rodnijs bija zaudējis apvaldu.

Pirmām kārtām, vai Džoena apjēdzot, viņš bija jautājis, cik bēdīgā stāvoklī nonākuši visi šīs valsts fermeri? Vai viņa nesaprotot, ka pie tā vainīga valdības tuvredzīgā politika, kā arī citi sarežģījumi. No Rodnija kā no pārpilnības raga bija plūdusi informācija par lauksaimniecības stāvokli Anglijā, to nomainīja kaismīgs, sašutuma pilns vēstījums par grūtībām, kas uzbrukušas tieši vecajam Hadesdonam.

-    Tas var atgadīties katram, neatkarīgi no tā, cik prasmīgi un čakli cilvēks ir strādājis. Ja es būtu viņa vietā, tas varētu notikt arī ar mani. Līdzekļu trūkums un slikta raža tie ir galvenie cēloņi. Lai būtu, kā būdams, Džoen, piedod, bet man tev jāsaka, ka tā nav tava darīšana. Es nejaucos mājsaimniecībā un bērnu audzināšanā tas ir tavs lauciņš. Un šis ir mans.

Viņa bija apvainojusies pat ļoti. Runāt ar viņu tādā tonī tas nemaz neizskatījās pēc Rodnija. Toreiz viņi bija vistuvāk tam, lai uzsāktu ķildu.

Un viss tā apnicīgā, vecā Hadesdona dēļ. Tas stulbais vecis Rodniju bija gluži vai apmājis. Svētdienas pēcpusdienās viņš gāja uz fermu, kopā ar lladesdonu apstaigāja laukus un atgriezās mājās, pārpilns vēlmes runāt par labības briešanu, lopu slimībām un citiem tikpat garlaicīgiem tematiem.

Ar tamlīdzīgām sarunām Rodnijs pat mēdza spīdzināt viņu viesus.

Jā, Džoena atcerējās, ka reiz dārza svētkos viņa bija pamanījusi Rodniju sēžam uz dārza soliņa kopā ar Šērstona kundzi, un viņš bija runājis, runājis, runājis. Vīra runas plūdu pārsteigtā Džoena bija tuvojusies viņiem, lai dzirdētu, par ko Rodnijs runā, jo viņš bija izskatījies patiešām satraukts un Leslija Šē rstona klausījās ar tik acīmredzami saspringtu uzmanību.

Un izrādījās, ka viņš tikai runāja par slaucamo govju ganāmpulkiem un nepieciešamību izvērst šķirnes lopu audzēšanu.

Diez vai tas bija temats, kas varēja sevišķi aizraut Lesliju Šērstonu. kurai par tādām lietām nebija neclz zināšanu, nedz intereses. Tomēr viņa bija klausījusies ar nepārprotami dziļu uzmanību, acis nenolaidusi no Rodnija kaismīgās, dzīvās sejas.

Džoena bezrūpīgā tonī bija teikusi:

Nudien, Rodnij, tev nevajadzētu garlaikot nabaga Šērstona kundzi, runājot par tik apnicīgām lielām.

(Jo tas notika, kad Šērstoni pirmoreiz bija ieradušies Kreiminsterā un viņi ar tiem vēl nebija pārāk tuvu pazīstami.)

Rodnija seja bija apdzisusi, un viņš vainīgā balsī sacīja Leslijai:

-    Piedodiet!

Un Leslija Šērstona bija atteikusi aši un strupi, kā allaž mēdza runāt:

-    Jūs kļūdāties, Skademora kundze. Skademora kunga stāstījums man šķita ļoti interesants.

Un mirdzums, kas pavīdēja viņas acīs, Džoenai toreiz lika nodomāt, ka tai nu gan ir jābūt sievietei ar raksturu…

Un tūdaļ pat bija piesteigusies Mirna Rendolfa, lai, gluži aizelsusies, paziņotu:

-     Rodnij, mīļumiņ, jums jānāk un jāspēlē šis sets kopā ar mani. Mēs jūs gaidām.

Un tai apburoši pavēlošajā manierē, kādu var atļauties vienīgi patiesi skaistas meitenes, viņa bija izstiepusi abas rokas, piecēlusi viņu kājās, smaidīdama viņam tieši sejā, un burtiski aizrāvusi Rodniju sev līdzi uz tenisa kortu. Tam, vai viņš to vēlējās, vai ne, nebija nekādas nozīmes!

Mirna ielika roku Rodnijam elkonī un, galvu pagriezusi, raudzījās viņam sejā.

Un Džoena pie sevis bija nikni nodomājusi, ka ir jau labi, tikai vīriešiem nepatīk meičas, kuras tiem metas virsū kā vanagi.

Bet tad piepeši viņai bija pārskrējušas aukstas tirpas varēja būt, ka vīriešiem tādas meičas patika gun\

Džoena pacēla acis un pamanīja, ka Leslija Šērstona viņu vēro. Leslija vairs neizskatījās pēc sievietes ar raksturu. Viņas sejas izteiksme drīzāk liecināju, ka tai Džoenas ir ļoti žēl. To nu varēja uzskatīt vismaz par bezkaunību.

Džoena nemierīgi sagrozījās šaurajā guļvietā. Atkal viņas domas bija atgriezušās pie Mirnas Rendolfas! Un tas bija noticis, pārdomājot, kādu iespaidu Džoena atstāj uz citiem cilvēkiem. Jādomā, ka Mirnai viņa nepatika. Nu. Mirnas vērtējums jau nebija no svara. Tā bi ja meiča, kura gatava izjaukt jebkuru laulību, ja vien viņai rodas izdevība to izdarīt.

Pag, pag nebija jēgas par to tagad atkal iekarst un uztraukties.

Viņai jāceļas augšā un jāpaēd brokastis. Varbūt pārmaiņas pēc viņi varētu pagatavot bez čaumalas vārītu olu? Sīkstās omletes Džoenai bija galīgi apnikušas.

Indietis šo priekšlikumu tomēr uzņēma neatsaucīgi.

-    Pagatavot olu ūdenī? Jūs domāt novārīt olu?

Džoena iebilda, ka viņa negrib vārītu olu. jo no pieredzes zināja, ka viesnīcās ar vārītu olu saprot kaut ko galīgi pārvārītu un cietu. Viņa mēģināja izskaidrot, kā gatavojama bez čaumalas vārīta ola. Indietis noraidoši purināja galvu.

-     Likt olu ūdenī ola sajaukties ar ūdeni. Es pasniegt memsahibai labi izceptu olu.

Tā nu Džoenai bija jāēd divas labi izceptas olas baltums bija apgruzdis, bet dzeltenumi bāli un cieti. Viņa nodomāja, ka tad jau būtu bijis labāk pasūtīt omleti.

Brokastis tika paēstas pārāk ātri. Džoena apvaicājās par vilcienu, bet nekādu jaunumu nebija.

Tātad viņai nenovēršami bija jāpavada šeit vēl viena diena.

Lai būtu, kā būdams, Džoena vismaz pacentīsies savu laiku saprātīgi izmantot. Visa nelaime bija tā, ka līdz šim viņa to bija mēģinājusi tikai kaut kā pavadīt.

Džoena bija persona, kura dzelzceļa stacijā gaida vilcienu, un tas, gluži dabiski, noskaņoja viņu uz satraucošām domām.

Viņai jāpieņem, ka šis ir atpūtas jā, un arī disciplinčšanās laiks. Kaut kas līdzīgs katoļu gavēnim, kad, mērdējot miesu, atspirga cilvēka gars.

"Arī man nenāktu par ļaunu garīgi atspirgt," domāja Džoena.

Iespējams, ka viņas dzīve pēdējā laikā bijusi pārāk atslābināta. Pārāk patīkama un viegla.

Džoenai šķita, ka dzird sev līdzās Džilbejas jaunkundzes bazūnes:

-    Disciplīna!

Tikai viņa gan to bija teikusi Blanšai Hegardai. Džilbejas jaunkundzes novēlējums Džoenai bija skanējis (jāatzīst, diezgan nelaipni):

-     Neesi pārāk pašapmierinātu, Džoen!

Patiesi, tas bija nelaipni. Jo Džoena nekad un ne visniecīgākajā mērā nav bi jusi ar sevi apmierināta vismaz par muļķīgu paštīksmi jau nu nevarēja būt ne runas. "Domā par citiem. mana mīlā. un ne tik daudz par sevi!" Tieši to viņa allaž bija darījusi domājusi par citiem. Džoena reti kad domāja par sevi vai izvirzīja savu personu priekšplānā. Viņa vienmēr bijusi nesavtīga domājusi par bērniem, par Rodniju.

Everila!

Kāpēc viņai pēkšņi jādomā par Everilu?

Kāpēc Džoenas acu priekšā skaidri iezīmējās vecākās meitas seja ar tai raksturīgo pieklājīgo, mazliet nievājošo smaidu?

Nebija šaubu Everila par savu māti nekad nav bijusi īpašā sajūsmā.

Viņas sarkastiskie izteikumi reizēm nudien spēja aizdot Džoenai dusmas. Nevarētu teikt, ka viņa būtu atļāvusies runāt rupjības, bet…

Jā, bet ko tad?

Sejā allaž tāds kā viegls izbrīns, uz. augšu savilktas uzacis. Paradums cienīgi izsoļot no istabas.

Everila, protams, bija viņai pieķērusies, visi viņas bērni bija tai pieķērušies…

Vai tā biju?

Vui bērni biju viņai pieķērušies vui māte tiem vispār rūpēju ?

Džoena pa pusei piecēlās no sava krēsla, tad atslīga atpakaļ.

No kurienes radušās tādas domas? Kas liek viņai tā domāt? Biedējošas, nepatīkamas domas. Tās jāmet no galvas ārā jāmēģina par to nedomāt…

Džilbejas jaunkundzes balss picikuto…

"Liec savam prātam nemitīgi darboties, Džoen! Nevērtē neko pēc ārišķīgām pazīmēm tikai tāpēc, ka tā ir vieglāk un tas var aiztaupīt tev dažu labu sāpīgu bridi… "

Vai tāpēc viņa gribēja padzīt netīkamās domas? Lai nesagādātu sev sāpes?

Jo šīs domas noteikti bija sāpīgas…

Everila…

Vai Everila bija viņai pieķērusies? Vai Everilai viņa nu, nebīsties, Džoen, skaties patiesībai acīs kaut vai tikai patikā!

Nu, īstenībā jau Everila bija diezgan neparasta meitene vēsa un nejūtīga.

Nē, varbūt ne tieši nejūtīga. Patiesību sakot, Everila bija vienīgā no viņu trim bērniem, kuras dēļ Rodnijam un Džoenai nācās no tiesas raizēties.

Vēsā, uzvedīgā, klusā Everila. Kādu šoku viņa tiem bija sagādājusi!

Kādu šoku tā bija sagādājusi viņail

Viņa bija atvērusi vēstuli bez mazākajām aizdomām par tās saturu. Adrese bija uzrakstīta grīļīgā, neizkoptā rokrakstā, un Džoena bija nospriedusi, ka to rakstījis kāds no viņas labdarīgajā aprūpē esošajiem neskaitāmajiem pensionāriem.

Viņa bija izlasījusi vēstuli, gandrīz neapjēgdama tās saturu.

"Lai jūs zinātu, kā jūsu vecākā meita ar dakteri darās Sanitūrijā. Bučošanās mežā kauna lieta tā ir, un to vajag izbeigt."

Džoena raudzījās uz netīro papīra lapu ar šķebīgumu.

Cik riebīgi… pretīgi…

Viņa bija dzirdējusi par anonīmām vēstulēm, bet nekad tādu nebija saņēmusi. No tā patiesi varēja samesties nelabi.

Jūsu vecākā meita Everila? Tieši Everila vai tas bija iespējams? Darās (cik pretīgs apzīmējums) ar dakteri Sanitūrijā. Doktors Kārgils? Izcilais mediķis, kurš guvis lieliskus panākumus, ārstējot tuberkulozi? Vismaz divdesmit gadus vecāks par Everilu, un viņam bija apburoša, kaut arī slima sieva.

Kāda nejēdzība! Riebīga nejēdzība!

Un tieši tobrīd bija ienākusi pati Everila un ar vieglu ziņkāri (tikai vieglu, jo Everila nekad nebija pa īstam ziņkārīga) apvaicājusies:

Vai kaut kas noticis, māt ?

Roka, kurā Džoena turēja vēstuli, drebēja, un viņa tikko spēja atbildēt.

-   Nedomāju, ka man vajadzētu tev to rādīt, Everil. Tas ir… tas ir pārāk pretīgi.

Balss viņai bija trīcējusi. Everila, savilkusi uz augšu savas vēsās, smalkās uzacis, bija pārsteigti jautājusi:

-  Tai vēstulē rakstīts kaut kas nepatīkams?

-Jā.

-   Par mani?

-Tu labāk to nemaz nelasi, mīļā!

Bet Everila šķērsoja istabu un mierīgi izņēma viņai no rokām vēstuli.

Kādu minūti Everila bija to lasījusi, tad atdevusi atpakaļ un sacījusi domīgā, izklaidīgā balsī:

-  Jā, tas neskan pārāk jauki.

-   Jauki? Tas ir pretīgi nudien pretīgi. Par tamlīdzīgiem apmelojumiem cilvēkus vajadzētu tiesāt.

-  Vēstule ir zemiska, Everila klusi noteica. bet meli tie nav.

Istaba Džoenas acu priekšā apgriezās ar kājām gaisā un turpināja riņķot. Viņa bija izdvesusi:

-   Ko tu ar to gribi teikt? Kas tev prātā?

-   Nav nekādas vajadzības celt traci, māt. Man žēl, ka tev nācās par to uzzināt šādi. bet, manuprāt, ir arī laiks darīt tev to zināmu.

-  Tu gribi teikt, ka tā ir taisnība! Ka tu un… un doktors Kārgils…

-   Jā. ,

Everila bija mierīgi pamājusi ar galvu.

-   Bet tas ir netikumīgi… neglīti. Vīrietis viņa gados, turklāt precējies… un tāda jauna meitene kā tu…

-   Nevajag no tā taisīt ciema melodrāmu, Everila viņu nepacietīgi pārtrauca. Nekā tamlīdzīga te nav. Tas veidojās pamazām. Ruperta sieva jau gadiem ilgi slimo. Mēs… nu, mēs vienkārši esam viens otram pieķērušies. Tas ari viss.

-  Tas arī viss, nudien!

Džoenai bija daudz kas sakāms, un viņa nekavējās to izsacīt. Everila tikai paraustīja plecus un ļāva vētrai trakot. Kad Džoenas runas plūdi beidzot bija izsīkuši, Everila piezīmēja:

-   Es gluži labi saprotu tavu viedokli, māt. Atļaušos sacīt, ka tavā vietā es justos tieši tāpat lai gan es varbūt nelietotu kādu no izteicieniem, kurus man nācās dzirdēt no tevis. Bet notikušo nevar padarīt par nenotikušu. Mēs ar Rupertu esam viens otram pieķērušies. Man ļoti žēl, bet es patiesi neredzu, ko tu šajā sakarā varētu darīt.

-  Darīt? Es tūdaļ pat runāšu ar tavu tēvu.

-   Nabaga tēvs. Vai tev tiešām vajag uzkraut viņam šīs raizes?

-   Esmu pārliecināta, ka viņš zinās, ko mums darīt.

-   Viņš nudien te nevarēs nekā līdzēt. Tu vienkārši sagādāsi viņam briesmīgu uztraukumu.

Tā bija aizsācies patiešām satricinošs laiks viņu dzīvē.

Everila, atrazdamās negaisa viducī, saglabāja mieru un acīmredzami nebija izsitama no līdzsvara.

Turklāt viņa bija izrādījusi neiedomājamu stūrgalvību.

Džoena bija atkal un atkal atkārtojusi Rodnijam:

-   Man tomēr šķiet, ka no viņas puses tā ir tikai pozu. Nedomāju, ka Everilu saviļņojušas spēcīgas izjūtas.

Bet Rodnijs bija purinājis galvu.

-Tu nesaproti Everilu. Saviļņoti ir nevis viņas jutekļi, bet gan sirds un prāts. Viņa mīl tik dziļi, ka šaubos, vai spēs šīs jūtas kādreiz pārvarēt.

-   Ak, Rodnij, es nudien domāju, ka tās ir galīgas muļķības! Galu galā es pazīstu Everilu labāk nekā tu. Esmu viņas māte.

-   Tas nebūt nenozīmē, ka tev par viņu ir kaut mazākā nojēga. Everilai vienmēr piemitusi tieksme ārēji piezemēt savas domas un jūtas, jo viņa tā vēlējusies… nē, varbūt bijusi spiesta tā rīkoties. Kaut ko dziļi pārdzīvojot, viņa vārdos savas izjūtas tīši noniecina.

-   Man tas izklausās ļoti nepārliecinoši.

-   Bet es tev saku, ka tā ir taisnība, gausi iebilda Rodnijs.

-   Nevaru atturēties no domas, ka tu piešķir pārspīlētu nozīmi vienkāršam un muļķīgam skolnieces flirtam. Viņai glaimo gados vecāka vīrieša uzmanība, un tai tīk iedomāties.. .

Rodnijs bija viņu pārtraucis.

-  Džoen, mīļā, nav labi, ka tu centies pārliecināt sevi, runājot to, kam pati netici. Everilai pret Kārgilu ir nopietnas jūtas.

-   Tādā gadījumā tas ir neglīti no viņu puses ļoti neglīti…

-   Jā, tā jau visi par viņu sacīs. Bet iedomājies sevi tā nabaga velna vietā! No vienas puses hroniski slima sieva, no otras Everilas jaunās, godīgās sirds kaismīgā mīlestība, viņas svaigais, dedzīgais prāts un tas viss viņam tiek pasniegts kā uz paplātes.

-   Viņš ir divdesmit gadus vecāks!

-   Es zinu, zinu. Ja viņš būtu gadus desmit jaunāks, kārdinājums nebūtu tik liels.

-   Viņam jābūt šausmīgam cilvēkam.

Rodni js nopūtās.

-   Tāds viņš nav. Kārgils ir jauks un ļoti humāns cilvēks, kurš ārkārtīgi mīl savu profesiju un savā nozarē jau veicis ievērojamu darbu. Starp citu, šis cilvēks gadiem ilgi bijis laipns un uzmanīgs pret sirgstošo sievu.

-  Tagad tu mēģini iztaisīt no viņa svēto.

-   Nebūt ne. Turklāt arī vairākumam svēto piemitušas kaislības, Džoen. Tie bijuši pilnasinīgi vīrieši un sievietes. Nē, Kārgils ir pietiekami cilvēcīgs, lai spētu iemīlēties un ciest. Iespējams, ka viņš ir pat tik cilvēcīgs, ka var sagraut savu dzīvi un izpostīt mūža darbu, bet tas atkarīgs no apstākļiem.

-   No kādiem apstākļiem?

-   Tas atkarīgs no mūsu meitas, gausi atteica Rodnijs. No tā, cik viņa būs stipra… un tālredzīga.

-    Mums jādabū viņa no šejienes prom, Džoena enerģiski paziņoja. Kā būtu, ja mēs aizsūtītu Everilu ceļojumā? Uz ziemeļvalstu galvaspilsētām vai Grieķijas salām?

Rodnijs pasmaidīja.

-   Vai tikai tu negribi izrīkoties ar Everilu tā, kā savulaik darīja ar tavu veco skolas draudzeni Blanšu Hegardu? Atceries, no šī nodoma nekas neiznāca.

-   Vai tu domā, ka arī Everila izkāps pirmajā ārzemju ostā un pa galvu, pa kaklu atskries atpakaļ?

-   Es šaubos, vai Everila vispār būs ar mieru braukt.

-   Nieki. Mēs uz to pastāvēsim.

-        Džoen, mīļā, mēģini taču paskatīties īstenībai acīs! Tu nevari neko ar varu panākt pie jaunas, bet jau pieaugušas sievietes. Mēs nevaram nedz ieslēgt Everilu guļamistabā, nedz piespiest aizbraukt no Kreiminsteras un, patiesību sakot, es to nemaz negribētu darīt. Tie ir tikai palīglīdzekļi ar īslaicīgu iedarbību. Everilu spēj ietekmēt tikai tādas kategorijas, pret kurām viņa izjūt cieņu.

-  Un tās būtu?

-   Realitāte. Patiesība.

-   Tev vajadzētu aiziet pie viņa pie Ruperta Kārgila. Piedraudi viņam ar skandālu!

Rodnijs atkal nopūtās.

-   Džoen, es baidos, stipri baidos, ka tas varētu izraisīt pārsteidzīgu rīcību no viņu puses.

-   Ko tu ar to domā?

-  To, ka Kārgils var visu pamest un viņi aizbrauks abi kopā.

-   Vai tad tās nebūtu viņa karjeras beigas?

-   Neapšaubāmi. Nedomāju, ka to varētu uzskatīt par neprofesionālu rīcību, taču zināmu aprindu vērtējumu par viņu tas ietekmētu.

-  Tātad, ja viņš to apzinās…

-   Patlaban viņš nav ar veselu saprātu apveltīts cilvēks, Rodnijs nepacietīgi teica. Vai tad tu, Džoen, neko nezini par mīlestību?

Tas nu gan bija muļķīgs jautājums! Viņa dzēlīgi attrauca:

-   Paldies Dievam, par tādu mīlestību nē…

Un tad Rodnijs viņu bija stipri pārsteidzis. Viņš uzsmaidīja sievai, ļoti maigi noteica "nabaga mazā Džoena", noskūpstīja viņu un klusiņām aizgāja.

"Cik jauki, ka viņš tik labi izprata manus toreizējos pārdzīvojumus par visu šo nelāgo atgadījumu," Džoena nodomāja.

Jā, tas patiesi bija uztraucošs laiks. Everila klusēja, ne ar vienu nerunāja, reizēm pat neatbildēja mātei, kad tā kaut ko vaicāja.

"Es darīju visu, ko spēju," domāja Džoena. "Bet ko lai iesāk ar meiteni, kura negrib pat klausīties?"

Nobālusi, garlaikoti pieklājīgā tonī Everila mēdza sacīt:

-    Nudien, māt, vai mums tas nemitīgi jādara? Jārunā, jārunā un jārunā? Es pieņemu, ka tev ir savs viedoklis, bet vai tu nevarētu samierināties ar to vienkāršo patiesību, ka tas, ko tu runā vai dari, neko nemainīs?

Tādā garā tas bija turpinājies līdz kādai septembra pēcpusdienai, kad Everila, mazliet bālāka nekā parasti, bija viņiem paziņojusi:

-    Domāju, ka būs labāk, ja jums pateikšu. Mums ar Rupertu šķiet, ka tālāk tas tā vairs nevar iet. Mēs abi brauksim prom. Ceru, ka sieva dos viņam šķiršanos. Bet, ja arī nedos, manu lēmumu tas neietekmēs.

Džoena bija sākusi enerģiski protestēt, bet Rodnijs viņu apturēja.

Ja tev nav iebildumu, Džoen, atstāj to manā ziņā! Everil. mums jāaprunājas. Ienāc manā kabinetā!

Everila ar tikko jaušamu smaidu bija teikusi:

-Tu runā gluži kā skolas direktors, tēt.

-   Es esmu Everilas māte, es uzstāju… Džoena strauji metās starpā.

-   Lūdzu, Džoen! Es gribu aprunāties tikai ar Everilu. Vai tu nebūtu tik laipna un neatstātu mūs vienus?

Viņa tonī bija jaušama tāda klusa apņēmība, ka Džoena jau pagriezās, lai ietu ārā no istabas. Viņu apturēja Everilas skanīgā balss.

-   Neej prom, māt! Es negribu, ka tu aizej. Lai ko arī tēvs man teiktu, es vēlos, lai viņš to dara tavā klātbūtnē.

"Nu, tas vismaz bija zināms cieņas apliecinājums mātei," domāja Džoena.

Cik savādi Everila un Rodnijs toreiz bija uzlūkojuši viens otru piesardzīgi, vērtējoši, nedraudzīgi, kā divi pretinieki, kas iznākuši ringā.

Tad Rodnijs viegli pasmaidīja un noteica:

-   Skaidrs. Tu baidies]

-  Nesaprotu, ko tu ar to gribi sacīt, tēv, vēsi un mazliet pārsteigti atsaucās Everila.

Rodnijs pēkšņi pilnīgi nevietā ieminējās:

-   Cik žēl, ka tu neesi zēns, Everil. Reizēm tu esi tikpat šaušalīga kā tavs dižais tēvocis Henrijs. Viņš lieliski prata notušēt savas vājās puses un izcelt pretinieka trūkumus.

-   Man nav jānoslēpj nekādas vājās puses, steigšus iebilda Everila.

-   Pierādīšu tev pretējo, apņēmīgi sacīja Rodnijs.

-   Protams, ka tu nedarīsi neko tik netikumīgu un muļķīgu, Everil! asi izsaucās Džoena. Mēs ar tavu tēvu to nepieļausim.

Par to Everila bija tikai īsi pasmaidījusi. Viņa tobrīd skatījās nevis uz māti, bet gan uz tēvu, it kā šī piezīme attiektos uz viņu.

-   Lūdzu, Džoen, atstāj to manā ziņā, sacīja Rodnijs.

-   Domāju, ka mātei ir visas tiesības izteikt savas .domas, aizrādīja Everila.

-    Paldies, Everil, teica Džoena, to es ari darīšu. Mans mīļais bērns, tev jāsaprot, ka tas, ko tu esi nodomājusi, ir pilnīgi neiespējami. Tu esi jauna un romantiska un visu redzi nepareizā gaismā. Savu impulsīvo rīcību tu vēlāk rūgti nožēlosi. Un padomā arī par to, kādas bēdas tu sagādāsi man un tēvam. Vai tas tev ir ienācis prātā? Esmu pārliecināta, ka tu nevēlies mūs sāpināt mēs tevi vienmēr esam tik ļoti mīlējuši.

Everila klausījās diezgan pacietīgi, taču neko neatbildēja. Viņa nenolaida acis no tēva sejas.

Kad Džoena bija beigusi, Everila joprojām lūkojās Rodnija un viņas lūpas aizvien vēl bija savilktas vieglā, mazliet zobgalīgā smaidā.

-   Nu, ko, tēvs, viņa sacīja. Vai tev ir ko piebilst?

-   Ko piebilst man nav, atbildēja Rodnijs. Bet dažus vārdus no sevis es gan vēlos pateikt.

Everila viņu vaicājoši uzlūkoja.

-   Everil, teica Rodnijs, vai tu vispār saproti, kas ir laulība?

Everila mazliet iepleta acis. Viņa mirkli klusēja un tad sacīja:

-   Vai tu gribi man paskaidrot, ka tā ir svinīgs zvērests?

-   Nē, atbildēja Rodnijs. Svinīgais zvērests var būt un var arī nebūt. Es tev gribu paskaidrot, ka laulība ir līgums.

-   Ak, noelsās Everila.

Viņa izskatījās mazliet, tikai mazliet, apmulsusi.

-   Laulība, turpināja Rodnijs, ir līgums, ko noslēdz divi pilngadību sasnieguši cilvēki, kuri ir pie pilna prāta un pilnībā apzinās, kādas saistības uzņemas. Tas ir sadarbības līguma paveids, saskaņā ar kuru katrs no partneriem ir saistīts ar līgumā paredzētajiem noteikumiem proti, būt viens otram uzticīgi kā priekos, tā bēdās, kā veselībā, tā slimībā, kā pārticībā, tā trūkumā.

Tas, ka šie vārdi tiek izrunāti baznīcā un tos pavada mācītāja svētība, nemaina lielas būtību tas ir tāds pats līgums kā jebkura cita vienošanās starp diviem cilvēkiem. Savukārt las, ka dažus šī līguma noteikumus nevar piespiest pildīt ar tiesas lēmumu, nenozīmē, ka tie nav saistoši cilvēkiem, kuri tos apņēmušies ievērot. Domāju, ka tu man piekritīsi šāds laulības vērtējums ir objektīvs.

Brīdi valdīja klusums, tad Everila teica:

-   Kādreiz tas tā varbūt patiešām bija, bel mūsdienās uz laulību raugās citādāk, un daudzi cilvēki vispār nesalaulājas baznīcā, tāpēc mācītāja tradicionālo formulējumu neuzklausa. Turklāt atļaušos apgalvot, ka arī viņš šos vārdus tagad izrunā bez agrākās pārliecības un nebūt nesagaida, lai kāds tos dzīvē ievērotu.

Everila paraustīja plecus.

-   Vai tu atzīsti, ka Ruperts Kārgils stājies šādās līgumattiecībās ar sievieti, kura ir viņa sieva, kaut arī viņu nevar piespiest tās pildīt ar likuma spēku? vaicāja Rodnijs. Savulaik viņam bija jāapsver, ka var uzbrukt slimības vai trūkums, bet viņu tas nekavēja stāties laulībā.

Everila bija stipri nobālusi.

-   Nesaprotu, ko tu ar to visu vēlies panākt, viņa teica.

-   Gribu, lai tu atzīsti, ka laulība, neraugoties uz sentimentālo jūtoņu, kas to pavada, ir gluži parasts darījuma līgums. Vai tu to atzīsti, vai ne?

-   Es to atzīstu.

-   Un Ruperts Kārgils grib lauzt šo līgumu ar tavu atbalstu?

-Jā.

-   Neņemot vērā, ka arī otrajai llgumslēdzējpusei ir savas tiesības un privilēģijas?

-   Ar viņu viss būs kārtībā. Viņa Rupertam nav nemaz tik briesmīgi pieķērusies. Viņa domā tikai par savu veselību un…

Rodnijs viņu asi pārtrauca.

-   Es no tevis gribu dzirdēt nevis sentimentālus apsvērumus, bet gan fakta apstiprinājumu.

-   Es neesmu sentimentāla.

-   Esi gan. Tu galīgi neko nezini par Kārgila kundzes domām un jūtām. Tu tās esi izdomājusi atbilstoši saviem nolūkiem. Viss, ko es vēlos no tevis, ir piekrišana manam apgalvojumam, ka viņai ir tiesības.

Everila atmeta galvu.

-   Nu, labi. Viņai ir tiesības.

-  Tātad tu patlaban skaidri apzinies, ko gribi darīt?

-   Vai tu esi beidzis, tēv?

-   Nē, man ir vēl kas sakāms. Tu taču saproti, vai ne, ka Kārgils veic ļoti vērtīgu, svarīgu darbu, ka viņa izstrādātās tuberkulozes ārstēšanas metodes guvušas ārkārtīgi labus panākumus, padarot viņu par ievērojamu autoritāti medicīnas pasaulē, kā arī to, ka vīrieša personīgā dzīve var ietekmēt viņa profesionālo karjeru. Tas nozīmē, ka jūsu abu iecerētā rīcība var nopietni ietekmēt, ja ne pat sagraut, Kārgila darbu cilvēces labā.

-   Vai tu mēģini mani pārliecināt, ka mans pienākums ir atteikties no Ruperta, lai viņš varētu turpināt aplaimot cilvēci? -vaicāja Everila.

Viņas balsij bija mazliet nicīga pieskaņa.

-   Nē, atteica Rodnijs, es domāju par to nabaga puisi…

Viņa balsī savukārt piepeši ieskanējās kaismīga nots.

-   Vari man ticēt, Everil, ka vīrietis, kas nevar strādāt iemīļoto darbu darbu, kuram viņš ir radīts, tāds puscilvēks vien ir. Esmu pilnīgi pārliecināts ja tevis dēļ Rupertam Kārgilam būs liegta iespēja turpināt savu darbu, pienāks diena, kad tu apjautīsi, ka tevis mīlētais vīrietis ir nelaimīgs, pirms laika novecojis, noguris un zaudējis cerības. Viņa dzīve būs nepiepildīta, un, ja tu domā, ka lava vai jebkuras citas sievietes mīlestība spēj šādu pusdzīvi piepildīt, varu tev skaidri un gaiši pateikt, ka tu esi sasodīti sentimentāla, maza muļķīte.

Viņš apklusa. Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņš izlaida pirkstus caur matiem.

-   Tu man to visu pateici, bet kā lai es… Everila saminstinājās, tad sāka vēlreiz, kā lai es zinu…

-   Ka tā ir taisnība? Varu tev tikai sacīt, ka es to uzskatu par taisnību, un tas ir tas, ko zinu no personiskās pieredzes. Es runāju ar tevi, Everil. gan kā tēvs, gan kā vīrietis.

-  Jā, noteica Everila. Es saprotu…

Apslāpētā, nogurušā balsī Rodnijs piebilda:

-   Tev, Everil, pašai jāizvērtē manis sacītais, lai varētu to pieņemt vai noraidīt. Ticu, ka būsi tam pieliekami drosmīga un tālredzīga.

Everila lēnām gāja uz durvju pusi. Uzlikusi roku uz durvju roktura, viņa atskatījās.

Kad Everila ierunājās, Džoenu izbiedēja negaidīti dzēlīgais atriebīgums, kas skanēja viņas balsī.

-  Neiedomājies, ka būšu tev kādreiz pateicīga, tēv, viņa sacīja. Es domāju… es domāju, ka ienīstu tevi.

Un Everila izgāja no istabas liii aizvēra durvis.

Džoena grasījās sekot, bet Rodnijs ar žestu sievu apturēja.

-  Atstāj viņu mierā, viņš sacīja. Atstāj viņu mierā! Vai tad tu nesaproti? Mēs esam uzvarējuši…

Astotā nodaļa

Un ar to viss bija galā.

Everila tikpat kā nerunāja, ja viņu kāds uzbilda, atbildēja vienzilbīgi. Viņa bija kļuvusi vājāka un bālāka.

Kādu mēnesi vēlāk Everila izteica vēlēšanos doties uz Londonu un mācīties par sekretāri.

Rodnijs uzreiz bija piekritis. Everila bija aizbraukusi, pat nemēģinādama izlikties, ka šķiršanās viņu skumdina.

Kad viņa pēc trim mēnešiem ieradās mājās, lai apciemotu vecākus, tā atkal bija agrākā Everila mierīga un apmierināta ar jautro dzīvi Londonā (vismaz tāda pēc viņas nostāstiem tā šķita).

Džoena jutās atvieglota un runāja par to ar Rodniju.

-   Viņai viss ir pilnīgi pārgājis. Es ne mirkli nešaubījos, ka tas nemaz nav nopietni tikai viena no tām muļķīgajām meiteņu iedomām.

Rodnijs raudzījās viņā, smaidīja un teica:

-  Nabaga mazā Džoena.

Šī frāze Džoenu allaž kaitināja.

-  Tev tomēr jāatzīst, ka tobrīd tas bija visai uztraucoši. Bet tie nebija tavi uztraukumi, Džoen, vai ne?

-  Kā tu to domā? Viss, kas attiecas uz bērniem, uztrauc mani vairāk nekā viņus pašus.

-   Vai tad tā ir? vaicāja Rodnijs. Es šaubos…

Nevarēja noliegt, ka attiecības starp Everilu un viņas

tēvu bija kļuvušas daudz vēsākas. Viņi taču bija bijuši tādi draugi. Nu no tā vairs nebija ne miņas tikai formāla pieklājība. No otras puses, Everila bija sākusi jaukāk izturēties pret māti, kaut arī joprojām saglabāja savu vēso atturību.

"Jādomā, ka, būdama prom no mājām, viņa var mani labāk novērtēt," prātoja Džoena.

Viņa pati noteikti priecājās par Evcrilas apciemojumiem. Saprātīgā, vēsā Everila ienesa mājas dzīvē zināmu mieru.

Arī Barbara nu bija pieaugusi, un ar viņu sākās visādi sarežģījumi.

Džoenu nemitīgi tracināja jaunākās meitas neprasme izvēlēties draugus. Viņai nepiemita ne mazākās atlases spējas. Kreiminstcrā bija tik daudz jauku meiteņu, bet Barbara aiz tīrās iecirtības negribēja ar viņām draudzēties.

-   Viņas ir tik riebīgi garlaicīgus, māt.

-   Nieki, Barbara. Esmu pārliecināta, ka gan Mērija, gan Elisona ir patīkamas, dzīvespriecīgas meitenes.

-   Viņas ir šausmīgas. Abas valkā matu tīkliņus.

Džoena apjukusi lūkojās meitā.

-   Nudien, Barbara, ko tu ar to gribi teikt? Kāda tam nozīme?

-   Ir gan nozīme. Tas ir sava veida simbols..

-   Es domāju, ka tu runā muļķības, mīļā. Un Pamela Greilinga? Viņas māte kādreiz bija man laba draudzene. Kāpēc tu ar šo meiteni nevarētu sapazīties tuvāk?

-   Ak, māt, viņa ir bezcerīgi drūma, no Pamelas nevar izspiest pat smaida ēnu.

-   Nu, manuprāt, viņas visas ir ļoti jaukas meitenes.

-  Jā, jaukas un garlaicīgas. Turklāt kāda tam nozīme, ko par viņām domā tu?

-Tu esi ļoti rupja. Barbara.

-   Es tikai gribēju teikt, ka ne jau tev ar viņām jādraudzējas. Tā ka nozīme ir tam, ko es par viņām domāju. Man patīk Betija Ērla un Primroza Dīna, bet tu vienmēr slej degunu gaisā, kad es uzaicinu viņas uz tēju.

-   Atklāti sakot, viņas ir diezgan šausmīgas — Betijas tēvs organizē tos briesmīgos izbraukumus vaļējās ekipāžās, un viņam vispār ir sliktas manieres.

-   Bet viņam ir daudz naudas.

-  Nauda nav viss. Barbara.

-īsi sakot, māt, man ir vai nav tiesības pašai izvēlēties sev draugus?

-    Protams, ka ir, Barbara, tomēr tev jāatļauj man dot šajā ziņā zināmu ievirzi. Tu joprojām vēl esi ļoti jauna.

-  Tas nozīmē, ka man nav tādu tiesību. Cik nožēlojami, ka man tiek liegts vienīgais, kas man sagādātu prieku. Šī māja ir īsts cietums.

Un tieši tobrīd bija ienācis Rodnijs un vaicājis:

-   Kas ir cietums?

-   Mūsu māja! bija izkliegusi Barbara.

Taču viņš nevis nopietni aprunājās ar meitu, bet tikai iesmējās un ķircinoši sacīja:

-   Nabaga mazā Barbara ar viņu apietas kā ar melnādainu verdzeni.

-   Nu, tāda es arī esmu.

-   Un pareizi vien ir. Es atbalstu to, ka meitas tiek turētas verdzībā.

Barbara bija apkampusi Rodniju un čukstējusi:

-   Mīļais tēti, tu esi tāds… tāds savādnieks. Es nekad nespēju uz tevi ilgi dusmoties.

-   Es ceru, ka tu ne… sašutumā bija iesākusi Džoena.

Bet Rodnijs smējās un, kad Barbara bija izgājusi no istabas, teica:

-   Neuztver visu pārāk nopietni, Džoen! Jaunām ķēvītēm taču jāļauj mazliet paslieties pakaļkājās.

-   Bet tie viņas šausmīgie draugi…

-   Acumirkļa izaicinājums mums. Tas pāries. Neuztraucies, Džoen!

''Viegli teikt neuztraucies," sašutuma pilna, Džoena bija domājusi. Kas ar viņiem visiem notiktu, ja viņa neuztrauktos? Rodnijs visu uzņēma pārāk viegli un varbūt nespēja izprast, ko jūt māte.

Lai cik smags pārbaudījums arī bija Barbaras izvēlētās draudzenes, tas nebija nekas salīdzinājumā ar vīriešiem, kas patika viņu meitai.

Džordžs Hārmons un tas galīgi nepieņemamais jaunais Vilmors viņš ne tikai strādāja konkurējošā advokātu birojā, kas uzņēmās visapšaubāmākās lietas, bet turklāt vēl pārāk daudz dzēra, pārāk skaļi runāja un pārāk aizrāvās ar zirgu skriešanās sacīkstēm. Tieši ar jauno Vilmoru Barbara bija nozudusi no rātsnama Ziemassvētku balles un atgriezusies tikai pēc piecām dejām, raidot uz mātes pusi vainīgus, taču vienlaikus izaicinošus skatienus.

Viņi bija sēdējuši ārā šķiet, uz jumta, kā to dara tikai viegli pieejamas meičas, tā Džoena bija teikusi Barbarai, un meita bija ļoti satraukusies.

-   Tev ir Edvaida [17] laika tikumiskie uzskati, māt. Mūsdienās tas izklausās absurdi.

-   Mani uzskati nebūt nav atpalikuši, un ļauj man tev aizrādīt. Barbara, ka daudz kas no vecajiem priekšstatiem par jaunas meitenes uzvedību tiek atkal atzīts. Meitenes vairs neslaistās apkārt jaunekļu sabiedrībā, kā darīja to pirms desmit gadiem.

-   Patiesi, māt, varētu domāt, ka es ar Tomu Vilmoru esmu pavadījusi kopā nedēļas nogali.

-   Nerunā ar mani tā, Barbara, es to necietīšu. Un es dzirdēju, ka tu esi redzēta "Sunī un pīlē" kopā ar Džordžu Hārmonu.

-   Ak, mēs tikai staigājām pa krodziņiem.

-Tu esi pārāk jauna, lai darītu kaut ko tamlīdzīgu. Man nepatīk, ka mūsdienās meitenes lieto alkoholu.

-   Es dzēru vienīgi alu. Mēs galvenokārt nodarbojāmies ar šautriņu spēli.

-   Man tas nepatīk. Barbara. Vēl vairāk es netaisos ar to samierināties. Man nav pa prātam nedz Džordžs Hārmons, nedz Toms Vilmors, un es vairs negribu viņus redzēt mūsu mājā, vai tu saproti?

-   Labi, māt. Tā ir tava māja.

-   Lai būtu, kā būdams, es nesaprotu, kas tev viņos patīk.

Barbara paraustīja plecus.

-  Ak, es nezinu. Viņos ir kaut kas aizraujošs.

-   Es nevēlos, ka tu ved viņus pie mums uz mājām, vai dzirdi?

Džoena pēcāk bija stipri noskaitusies, kad Rodnijs kādu svētdienu atveda jauno Hārmonu uz vakariņām. Viņa juta, ka tā ir Rodnija vājuma izpausme. Džoena bija izturējusies ārkārtīgi ledaini, un jaunais cilvēks, viņai par prieku, jutās ļoti neveikli par spīti tam, ka Rodnijs ar viņu sarunājās draudzīgi un visādi nopūlējās, lai Hārmons atbrīvotos no sasprindzinājuma. Džordžs Hārmons bija pārmaiņus vai 11u runājis pārāk skaļi, vai kaut ko nesaprotami murminājis, plātījies, tad atkal nokaunējies par savu dižošanos.

Vēlāk vakarā Džoena bija asi saukusi Rodniju pie kārtības.

-Jādomā, tu zināji, ka esmu aizliegusi Barbarai vest šo cilvēku uz mūsu māju?

-   Es zināju, Džoen, bet tā ir kļūda. Barbarai ir ļoti niecīgas cilvēku novērtēšanas spējas, viņa neprot atšķirt mazvērtīgus grabuļus no īstas mantas. Redzot šos cilvēkus viņai svešā vidē, Barbarai nav atskaites punkta, tāpēc būs labāk, ja ļausim viņai vērot, kā tie izskatās vidē, kuru viņa pazīst kopš bērnības. Viņas acīs jaunais Hārmons ir bīstams un neparasts cilvēks, nevis muļķīgi lielīgs zaļknābis, kurš pārāk daudz dzer un savā mūžā vēl nevienu dienu nav godīgi nostrādājis.

-   Es būtu varējusi viņai to pateikt!

Rodnijs pasmaidīja.

-   Ak, Džoen, mīļā viss, ko mēs ar tevi varētu pateikt, uz jauno paaudzi neatstās nekādu iespaidu.

Rodnija vārdu patiesīgums apstiprinājās, kad kārtējo reizi viņus uz īsu laiku apciemoja Everila.

Šoreiz, viesis bija Toms Vilmors. Viņam diez kā neizdevās pārvarēt Everilas auksto, kritisko nepatiku.

Vēlāk Džoenai gadījās dzirdēt abu māsu sarunas fragmentu.

-   Vai tev viņš nepatīk, Everil?

Un Everila, nievājoši pagorījusi plecus, bija dzēlīgi atteikusi:

-   Manuprāt, viņš ir pretīgs. Tava gaume attiecībā uz vīriešiem, Barbara, patiešām ir šausmīga.

Tādā kārtā Vilmors bija nozudis no skatuves, un kādudien simpātijās nepastāvīgā Barbara bija nomurminājusi:

-  Toms Vilmors? Ak, bet viņš taču ir pretīgs.

Godīgās, plaši ieplestās acis liecināja, ka viņa par saviem vārdiem ir pilnīgi pārliecināta.

Džoena sarosījās, lai rīkotu tenisa sacensības un ielūgtu viesus, bet Barbara nelokāmi atteicās viņai palīdzēt.

-   Nevajag drudžaini darboties, māt. Tu mūždien gribi pieaicināt pilnu māju ar cilvēkiem. Man tāda kņada galīgi nepatīk, turklāt tu allaž saaicini šausmīgus tizleņus.

Aizvainotā Džoena bija skarbi atteikusi, ka meitas zobgalības viņu neskar.

-   Esmu pārliecināta, ka nemaz nezinu, A'otu vēlies!

-   Es tikai gribu, lai mani liek mierā.

Barbara patiešām bija rūpju bērns. Kad Džoena par to bija ieminējusies Rodnijam, viņš piekrita, tomēr mazliet sarauca pieri.

-  Ja viņa kaut pateiktu, ko grib, turpināja Džoena.

-To viņa pati nezina. Viņa ir ļoti jauna, Džoen.

-   Tieši tāpēc viņai jāļauj, lai mēs daudz ko izlemjam viņas vietā.

-   Nē, mīļā, viņai pašai jārod sev pamats zem kājām. Ļauj viņai rīkoties lai Barbara ved uz mājām savus draugus. Tikai nevajag neko organizēt. Tas jauniešus visvairāk tracina.

"īsti vīrišķīga attieksme lai tikai viss rit savu gaitu," izmisusi nodomāja Džoena. Nabaga mīļais Rodnijs, viņš vienmēr lidinājies pa mākoņiem, nu viņai tas bija jāatzīst. Ar dzīves praktisko pusi Džoenai bija jātiek galā pašai! Un tomēr ļaudis runāja, ka viņš esot vērīgs un gudrs jurists.

Džoena atminējās to vakaru, kad Rodnijs bija izlasījis vietējā avīzē paziņojumu par Džordža Hārmona laulībām ar Primrozu Dīnu un ar ķircinošu smaidu piemetinājis:

-Tava kādreizējā kaislība, vai ne. Barbij?

Barbara bija smējusies, tomēr viņas jautrība šķila visai apšaubāma.

-  Es zinu. Patiešām, biju kā traka pēc viņa. Viņš patiesi ir diezgan pretīgs tips. Es nudien tā domāju.

-    Man vienmēr likās, ka viņš ir ārkārtīgi nepatīkams jauneklis. Nevarēju saprast, ko tu viņā saskati.

-  Es arī vairs nesaprotu.

Astoņpadsmit gadu vecumā Barbara par savām septiņpadsmitgadīgas meitenes muļķībām runāja kā par senu pagātni.

-   Bet, zini, tēt, man toreiz tiešām likās, ka mīlu viņu. Domāju, ka māte mēģinās mūs šķirt, un jau gatavojos aizbēgt kopā ar Džordžu; ja tu vai māte man to neļautu, es iebāztu galvu gāzes plītī un padarītu sev galu.

-  īsti Džuljetas garā!

Barbarai tēva ironija diez ko nepatika.

-   Es toreiz no tiesas būtu varējusi to izdarīt, tēt. Galu galā, ja cilvēks kaut ko nespēj paciest, viņam nekas cits neatliek, kā darīt sev galu.

Džoena, kura nespēja vairs ilgāk klusēt, asi iejaucās sarunā.

-    Nerunā tādas nejēdzības, Barbara! Tu pati neapjēdz…

-   Es aizmirsu, ka tu esi šeit, māt. Protams, tu jau nu gan nekad tā nerīkotos. Tu vienmēr saglabātu mieru, lai kas arī notiktu.

-   Es nudien ceru, ka šajā ziņā tev ir taisnība.

Džoena tikai ar grūtībām valdīja dusmas. Kad Barbara bija izgājusi no istabas, viņa sacīja Rodnijam:

-   Tev nevajag pamudināt bērnu uz tik muļķīgām valodām.

-   Ak. manuprāt, jāļauj viņai to izrunāt skaļi, tad viņa tamlīdzīgas domas ātrāk izmetīs no galvas.

-   Protams, ka viņa nekad nebūtu spējīga uz tādām briesmu lietām, par kurām te runāja.

Rodnijs klusēja, un Džoena pārsteigta viņu uzlūkoja.

-Tu taču nedomā…

-   Nē, nē. Nu jau Barbara ir vecāka un līdzsvarotāka. Bet, ņemot vērā, cik viņa bija emocionāli nestabila, mēs varējām sagaidīt arī to…

-   Cik muļķīgi!

-   Jā, tā liekas mums, kas visās lietās zinām mēru. Bet ne viņai. Barbara vienmēr reaģē ārkārtīgi tieši. Viņa ļaujas mirkļa noskaņojumam, neprot distancēties un paskatīties uz lietām no jocīgās puses. Seksuāli viņa ir pāragri attīstījusies…

-   Nudien, Rodnij! Tu runā kā par vienu no tām šausmīgajām lietām, kas nodotas policijas izmeklēšanai.

-   Šausmīgajās lietās, kuras izmeklē policija, arī iesaistītas dzīvas, cilvēciskas būtnes, neaizmirsti to!

-  Jā, bet tādas labi audzinātas meitenes kā Barbara taču ne…

-   Ko "ne", Džoen?

-   Vai mums par to vajadzētu runāt?

Rodnijs nopūtās.

-   Nē. Protams, ne. Bet es vēlos, jā, patiešām ļoti vēlos, kaut Barbara satiktu kādu simpātisku jaunu cilvēku un iemīlētos viņā no tiesas.

Patiešām šķita, ka Rodnija lūgšana tikusi uzklausīta, jo drīz vien pēc tam uzradās Viljams Rejs viņš atbrauca no Irākas apciemot savu tanti lēdiju I Id iotu.

Džoena ar Viljamu pirmoreiz tikās kādu nedēļu pēc viņa ierašanās. Jaunais cilvēks lika pieteikts pēcpusdienā, kad Barbaras nebija mājās. Džoena bija pārsteigti pacēlusi galvu no rēķiniem, kurus tobrīd kārtoja pie rakstāmgalda, un ieraudzījusi gara auguma jaunekli ar spēcīgu miesas būvi, izvirzītu zodu, ļoti sārtu seju un vērīgām, zilām acīm.

Pietvīcis vēl sārtāks, Bils Rejs bija nomurminājis savā krekla apkaklītē, ka viņš esot lēdijas Heriotas māsasdēls un atnācis… ē… lai atdotu Skademoras jaunkundzei raketi, kuru viņa… ē… aizmirsusi pie viņiem iepriekšējā dienā.

Džoena kļuva modra un iaipni sasveicinājās ar jaunekli.

Barbara ir tik izklaidīga, viņa teica. Visur izmētā savas mantas. Viņas gan šobrīd neesot mājās, bel varbūt drīz atgriezīšoties. Reja kungam noteikti jāpaliek uz tēju.

Tā šķila, ka Reja kungam pret uzkavēšanos nav nekas iebilstams, tāpēc Džoena pazvanīja, lai atnes tēju. un apjautājās par Reja kunga tanti.

Saruna par lēdijas Heriotas veselību aizņēma piecas minūtes, tad valodas mazliet apsīka. Reja kungs nebija nekāds lielais tērzētājs. Viņa seja visu laiku palika stipri pietvīkusi, viņš sēdēja ar pārmērīgi taisnu muguru, un radās neskaidras aizdomas, ka jaunais cilvēks cieš no iekšķīgām sāpēm. Par laimi, tika atnesta tēja, un tas pārtrauca neveiklo saspīlējumu.

Džoena joprojām laipni tērzēja, tomēr ar zināmu piespiešanos, kad, viņai par lielu atvieglojumu, no darba birojā mazliet ātrāk nekā parasti atgriezās Rodnijs. Viņš lieliski palīdzēja. Rodnijs runāja par Irāku, ar dažiem vienkāršiem jautājumiem atraisīja puisim mēli, un pamazām Bilam Rejam izdevās atbrīvoties no krampjainā stīvuma. Drīz. vien viņš jau tērzēja itin aizrautīgi. Visbeidzot Rodnijs aizveda viņu uz savu kabinetu. Pulkstenis bija septiņi, kad Bils diezgan negribīgi atvadījās.

-  Jauks puisis, teica Rodnijs.

-  Jā, tīri nekas. Diezgan kautrīgs.

-   Neglābjami, uzjautrināts atsaucās Rodnijs. Es tomēr nedomāju, ka viņš vienmēr ir tik bikls.

-   Cik šausmīgi ilgi viņš pie mums uzkavējās!

-   Vairāk nekā divas stundas.

-   Viņš tevi droši vien briesmīgi nogurdināja, Rodnij.

-   Ak, nē man bija patīkami ar viņu sarunāties. Tam puisim galva strādā labi, turklāt viņam ir neparasti uzskati par daudzām lietām. Filozofiski ievirzīts prāts. Viņam ir gan smadzenes, gan raksturs. Jā. man viņš patīk.

-   Viņam noteikti patiki tu ja reiz viņš tik ilgi ar tevi pļāpāja.

Rodnijs atkal izskatījās uzjautrināts.

-   Ak, viņš jau te neuzkavējās, lai tērzētu ar mani. Puisis cerēja, ka atgriezīsies Barbara. Klau, Džoen, vai tad tu neredzi mīlestību, kad tā ir tavā acu priekšā? Nabaga zellis no apmulsuma bi ja galīgi sastindzis. Un tāpēc jau viņš bija sarkans kā biete. Viņam vajadzēja krietni sadūšoties, lai nāktu šurp, un, kad nu viņš bija ieradies, no sirdsdāmas ne vēsts. Jā, tā neapšaubāmi ir mīlestība no pirmā acu uzmetiena.

Kad beidzot atgriezās Barbara pēdējā mirklī, lai nenokavētu pusdienas, Džoena sacīja:

-   Bija ienācis viens no taviem pielūdzējiem. Barbara, lēdijas Heriotas radinieks. Viņš atnesa tavu raketi.

-  Ak Bils Rejs? Tātad viņš to atradis. Vakar man šķita, ka tā pazudusi uz visiem laikiem.

-   Viņš te kādu brīdi uzkavējās, piebilda Džoena.

-   Žēl, ka manis nebija. Es ar Krebsiem biju uz kino. Šausmīgi dumja filma. Vai Bils jūs drausmīgi garlaikoja?

-   Nē, atteica Rodnijs. Man viņš patika. Mcs apspriedām Tuvo Austrumu politiku. Tevi gan tas, jādomā, būtu garlaikojis.

-   Man patīk klausīties par tālām zemēm. Gribētos ceļot. Līdz kaklam apnicis tupēt visu laiku Kreiminsterā. Lai būtu, kā būdams, Bils vismaz atšķiras no pārējiem.

-   Tu vari braukt apgūt kādu profesiju, ierosināja Rodnijs.

-   Ak, profesiju! Barbara sarauca degunu. Zini, tēt, es esmu slinkumpūznis. Man nepatīk strādāt.

-   Domāju, ka tas nepatīk vairākumam cilvēku, teica Rodnijs.

Barbara pieskrēja pie tēva un apskāva viņu.

-   Tu pārāk daudz strādā. Man vienmēr tā licies. Tā ir kauna lieta!

Tad, atrāvusies no tēva, viņa sacīja:

Es piezvanīšu Bilam. Viņš kaut ko runāja par pārgājienu uz Mersdenu…

Rodnijs stāvēja un noskatījās meitai pakaļ, kad viņa devās pie telefona, kas atradās priekštelpā pie sienas. Tas bija savāds skatiens vaicājošs, šaubu pilns.

Viņam Bils Rejs bija iepaticies no pirmā acu uzmetiena, to nevarēja noliegt. Kāpēc tad Rodnijs bija izskatījies tāds kā noraizējies vai nemierīgs, kad Barbara bija iedrāzusies pie viņiem un paziņojusi, ka saderinājusies ar Bilu un viņi tūlīt pat apprecēsies, lai varētu braukt uz Bagdādi kopā?

Bils bija jauns, ar labiem sakariem, materiāli nodrošināts un ar lieliskām izredzēm nākotnē. Kāpēc Rodnijs iebilda un pieprasīja ilgāku saderināšanās laiku? Kāpēc viņš staigāja apkārt ar sarauktu pieri, kā būdams par kaut ko neziņā vai šaubīdamies?

Un tad, tieši pirms laulībām, no viņa puses nāca negaidīts izvirdums Rodnijs neatlaidīgi uzstāja, ka Barbara ir pārāk jauna, lai precētos.

Taču Barbara ar tēva iebildumiem ātri tika galā un pēc sešiem mēnešiem apprecēja savu Bilu un aizbrauca uz Bagdādi. Savukārt Everila ap to pašu laiku paziņoja par savu saderināšanos ar kādu biržas mākleri, vārdā Edvards Herisons-Vilmots.

Viņš bija kluss, patīkams, apmēram trīsdesmit četrus gadus vecs vīrietis, turklāt ārkārtīgi bagāts.

Tā viss nokārtojās vienkārši lieliski, par to Džoena bija pārliecināta. Rodnijs par Everilas saderināšanos neko nerunāja, bet, kad Džoena uzstāja, lai viņš izsaka savas domas, Rodnijs tikai noteica:

-Jā, jā, tas ir vislabākais. Viņš ir jauks puisis.

Kad Everila apprecējās, Džoena un Rodnijs palika mājā divi vien.

Tonijs pēc mācībām lauksaimniecības koledžā izgāzās gala eksāmenos, tādējādi sagādādams vecākiem krietnas galvassāpes. Beidzot tomēr arī ar viņu viss nokārtojās -Tonijs aizbrauca uz Dienvidāfriku, kur kādam Rodnija klientam Rodēzijā piederēja liela apelsīnu plantācija.

Tonijs rakstīja viņiem entuziasma pilnas vēstules, kaut arī tās nebija pārāk garas. Tad viņš bija atrakstījis, lai paziņotu par savu saderināšanos ar kādu meiteni no Dārbenas. Džoena jutās diezgan neapmierināta, ka viņu dēls sadomājis precēt meiteni, kuru viņa vecāki nav pat redzējuši. Naudas tai meitenei nebija, turklāt kā Džoena sacīja Rodnijam ko viņi par šo jaunkundzi zināja? Pilnīgi neko.

Rodnijs atteica, ka tā esot Tonija darīšana un ka viņiem atliekot cerēt uz visu to labāko. Šķiet, ka meitene esot visai glīta, cik var spriest no fotogrāfijām, kuras atsūtījis Tonijs, un izskatās, ka viņa ir apņēmības pilna kopā ar Toniju Rodēzijā kaut ko sasniegt.

-   Un jādomā, ka viņi tur nodzīvos visu mūžu un diez vai Toni js kādreiz atgriezīsies mājās. Viņu vajadzēja piespiest iestāties ģimenes firmāsavulaik es jau tikli to apgalvojusi!

Rodnijs bija pasmaidījis un teicis, ka cilvēku piespiešana neesot viņa stiprā puse.

-   Nē, nudien, Rodnij, tev vajadzēja uzstāt. Viņš drīz vien būtu ar to samierinājies. Cilvēki allaž samierinās.

Jā, tā esot taisnība, bija teicis Rodnijs, bet viņš domājot, ka risks esot bijis pārāk liels.

Risks? Džoena sacīja, ka viņa nesaprotot. Ko viņš domājot ar jēdzienu "risks"?

Rodnijs atbildēja, ka viņš ar to domājis Tonija iespējami nelaimīgo dzīvi.

Džoena atteica, ka viņa reizēm zaudē pacietību, klausoties visās šajās runās par laimi. Neviens ne par ko citu nedomā. Laime dzīvē nav vienīgais. Pastāv daudzas svarīgākas lietas.

-   Piemēram, kādas? bija vaicājis Rodnijs.

-   Nu, mirkli vilcinājusies, sacīja Džoena, piemēram, pienākums.

Rodnijs iebilda, ka cilvēkam nevarot būt pienākums kļūt par advokātu.

Mazliet noskaitusies, Džoena atbildēja, ka viņš gluži labi saprotot, ko viņa ar to domājusi. Tonija pienākums bija sagādāt tēvam prieku, nevis vilšanos.

-Tonijs nav man sagādājis vilšanos.

Bet Rodnijs taču nevarot priecāties, bija izsaukusies Džoena, ka viņa vienīgais dēls atrodas pasaules otrā malā, kur vecāki savu zēnu nevar pat apciemot.

-   Nē, priecīgs es par to neesmu, nopūzdamies atzinās Rodnijs. Tonija man ļoti pietrūkst. Viņš bija tik saulains un mundrs un piepildīja mūsu māju ar gaišumu un dzīvību. Jā, man viņa pietrūkst…

-   Tieši par to jau es runāju. Tev vajadzēja būt nelokāmam.

-   Džoen, galu galā tā taču ir Tonija dzīve. Nevis mūsējā. Mūsējā ir galā. un labāk vai sliktāk, bet mēs to esam jau nodzīvojuši. Es ar to, protams, domāju mūsu dzīves aktīvo daļu.

-  Jā… nu… tā tas varētu būt.

Viņa kādu minūti padomāja, tad teica:

-   Tā bija loti jauka dzīve. Un, protams, tā joprojām ir tāda.

-   Priecājos to dzirdēt.

Viņš smaidīdams raudzījās uz sievu. Rodnijam bija jauks, zobgalīgs smaids. Reizēm izskatījās, ka viņš smaida par kaut ko tādu, ko viņa nespēj pamanīt.

-   Taisnību sakot, mēs ar tevi esam viens otram ļoti atbilstoši, sacīja Džoena.

-Jā, mēs neesam bieži ķildojušies.

-   Un arī ar bērniem mums laimējies. Tas būtu šausmīgi, ja no viņiem nebūtu iznākuši krietni cilvēki vai arī tic būtu nelaimīgi un tamlīdzīgi.

-   Jocīgā Džoena, bija noteicis Rodnijs.

-   Bet. Rodnij, tas nudien būtu ļoti sarūgtinoši.

-   Nedomāju, ka tevi kaut kas varētu sarūgtināt uz ilgu laiku, Džoen.

Viņa brīdi pārdomāja.

-   Protams. Man ir ļoti nosvērts raksturs. Zini, es uzskatu, ka tas ir cilvēka pienākums nepadoties.

-Apbrīnojami saprātīgs secinājums!

-  Ir taču jauki, vai ne, smaidīdama sacīja Džoena, just, ka tev izdevies dzīvē gūt panākumus?

-Jā.

Rodnijs bija nopūties.

-Jā, tam vajadzētu būt ļoti jauki.

Džoena iesmējās un, uzlikusi plaukstu uz Rodnija rokas, to mazliet sapurināja.

-  Neesi nu tik pieticīgs, Rodnij! Tev ir lielākā advokāta prakse visā apkaimē. Tava firma ir daudz ievērojamāka, nekā tā bija tēvoča Henrija laikā.

-   Jā, ar firmu viss ir kārtībā.

-   Un līdz ar jauno partneri tajā ieplūdīs lielāki naudas līdzekļi. Vai tev ir kaut kas pret jauna partnera ienākšanu firmā?

Rodnijs papurināja galvu.

-   Ak, nē mums nepieciešamas svaigas asinis. Mēs abi ar Eldermenu kļūstam veci.

"Jā, tā ir taisnība," nodomāja Džoena. Rodnija tumšajos matos bija daudz sirmu pavedienu.

Džoena piecēlās un paskatījās pulkstenī.

Rīts bija pagājis ātri, un Džoenu vairs nebija vajājušas tās satraucošās, haotiskās domas, kas uzbāzīgā kārtā bija mēģinājušas iespiesties viņas smadzenēs.

Nu, ko tas nepārprotami pierādīja, ka "disciplīna" bija īstenā parole, pēc kuras vadīties. Domas bija jāsakārto noteiktā secībā, atmiņā atsaucot tikai patīkamo un apmierinošo. Tieši to viņa torīt bija darījusi un, raugi, cik ātri pagāja laiks! Apmēram pēc pusotras stundas būs lenčs. Varbūt viņai vajadzētu iziet ārā un mazliet pastaigāties, gan pārāk neattālinoties no viesnīcas? Tā būtu neliela pārmaiņa. Tad viņa atkal varētu nākt iekšā, lai iebaudītu kārtējo karsto, smagi sagremojamo maltīti.

Džoena iegāja guļamistabā, uzlika tropu cepuri un devās ārā.

Arābu zēns bija nometies ceļos uz zemes, seju pavērsis pret Meku, un te noliecās, te atkal izslējās, kaut ko murminādams augstā, nazālā balsī.

Indietis, kurš nemanīti bija pienācis viņai klāt, Džoenai pār plecu paskaidroja:

-   Viņš skaitīt pusdienas lūgsnu.

Džoena palocīja galvu. Šis paskaidrojums, viņasprāt, bija lieks. Viņa taču pati loti labi redzēja, ko zēns dara.

-   Viņš teikt Allahs loti līdzjūtīgs, Allahs ļoti žēlsirdīgs.

-   Es zinu, sacīja Džoena un gāja prom, uzmanīgi virzīdamās uz. to pusi, kur atradās ar dzeloņstiepļu žogu norobežotā dzelzceļa stacijas ēka.

Viņa atcerējās, kā bija redzējusi kādus sešus vai septiņus arābus nopūlamies ap smiltīs iestrēgušu lordu tie stenēdami stūma automobili katrs savā virzienā, un viņas znots Viljams bija paskaidrojis, ka šīs labi domātās, taču bezjēdzīgās pūles papildinot viņu cerību pilnā murmināšana:

-  Allahs ir žēlsirdīgs!

"Allaham tādam vajadzētu būt," Džoena bija nodomājusi, jo skaidri saprata, ka tikai brīnums spēs izkustināt automobili no vietas, ja viņi turpinās to stumt pretējos virzienos!

Visdīvainākais bija tas, ka viņi visi šķita laimīgi un apmierināti ar savu dzīvi. "Ja Allahs tā būs vēlējis," viņi mēdza teikt un nepielika nekādas saprātīgas pūles, lai mēģinātu apmierināt savas vēlmes. Tas nebija dzīvesveids, ko Džoena vērtētu atzinīgi. Cilvēkam ir jādomā par rītdienu un jāplāno sava nākotne. Lai gan dzīvojot tādā nekurienes viduspunktā kā Telabuhemida, tas varbūt nebija nepieciešams.

"Uzturoties šeit ilgāku laiku," prātoja Džoena, "cilvēkam var pat sajukt nedēļas dienas…"

Un viņa nodomāja: "Paga, paraudzīsimies, šodien ir ceturtdiena… jā, ceturtdiena, es šeit ierados pirmdienas vakarā."

Viņa bija pienākusi pie dzeloņstiepļu vijuma un aiz tā, kādu gabaliņu tālāk, redzēja stāvam vīrieti ģērbušos tādā kā formas tērpā un ar šauteni uz pleca. Viņš bi ja atspiedies pret lielu kasti, un Džoena nosprieda, ka vīrs acīmredzot sargā vai nu staciju, vai robežu.

Šķita, ka viņš ir aizmidzis, un Džoena nolēma, ka tālāk vairs neies, jo sargs varēja pamosties un viņu nošaut. Viņa juta, ka Telabuhemida ir tā vieta, kur kaut kas tāds varētu itin viegli notikt.

Džoena devās pretējā virzienā, metot nelielu līkumu, lai pienāktu pie viesnīcas no otras puses. Tādējādi pastaiga aizņems vairāk laika un vienlaikus nebūs jābaidās no savādo, agorafobisko izjūtu atkārtošanās (ja tā bija agorafobija).

Rīts bija aizritējis veiksmīgi, viņa atzinīgi nosprieda. Viņa bija domās apcerējusi to, par ko varēja būt dzīvei pateicīga. Everilas laulības ar dārgo Edvardu tik saprātīgu, uzticamu vīrieti, turklāt materiāli tik labi nodrošinātu; arī Everilas māja Londonā bija ļoti jauka, un Heroda universālveikals turpat pa rokai. Un Barbaras laulības. Jā, un arī Tonija dzīve… Kaut gan dēla precības diez vai varēja uzskatīt par apmierinošām faktiski par viņa sievu nekas nebija zināms, taču Tonijs jau pats nebija rīkojies tā, kā krietnam dēlam piedien. Viņam būtu vajadzējis palikt Kreiminsterā un iestāties darbā Eldermena, Skademora un Vitnija juridiskajā firmā. Un apprecēt jauku angļu meiteni, kurai patiktu dzīve laukos. Tādējādi viņš būtu gājis tēva pēdās.

Nabaga Rodnijs, mati viņam jau metas sirmi un nav dēla, kurš turpinātu viņa darbu.

Patiesību sakot, Rodnijs bija pārāk iecietīgi izturējies pret dēla iegribām. Viņam vajadzēja uzstāt stingrāk. Stingrība tikai ar to kaut ko varēja panākt. "Kas būtu noticis ar Rodniju pašu, ja es stingri nepaliktu pie s:iva." domāja Džoena. Viņai kjuva silti ap sirdi no atzinības par pašas kādreiz, tik pareizo rīcību. Rodnijs slīktu nost parādos un varbūt mēģinātu ieķīlāt savu fermu tāpat kā vecais Hadesdons. Džoena prātoja, vai Rodnijs maz ir tā īsti novērtējis, ko viņa paveikusi tā labā…

Džoena raudzījās taisni uz priekšu, kur bija redzama izplūdusī apvāršņa līnija. Šķita, ka tur mirguļo ūdens virsma. Tā, protams, bija mirāža!

Jā, tā tas bija mirāža… kaut kas līdzīgs ezeram smilšu klajuma vidū. Viņa gan allaž bija domājusi, ka mirāža ir daudz konkrētāka cilvēks redz kokus, pilsētas…

Bet savāda bija arī šī šķietamā ūdens ņirbēšana, tā lika aizdomāties par to, kas īstenībā // realitāte.

"Mirāža," viņa domāja, "mirāža." Šis vārds likās svarīgs.

Par ko viņa bija domājusi? Ak. jā. protams, par Toniju un to, cik savtīgi un neapdomīgi viņš bija rīkojies.

Izprast Toniju vienmēr bijis ārkārtīgi grūti. Viņš bija tik nenoteikts, ārēji paklausīgs un ar klusu, draudzīgu smaidu uz lūpām darīja tieši to. ko gribēja. Tonija pieķeršanās mātei Džoenai vienmēr bija šķitusi nepietiekami stipra. Tēvs viņam rūpēja daudz vairāk.

Viņa atcerējās, kā septiņgadīgais Tonijs nakts vidū bija iedrāzies ģērbistabā, kur gulēja Rodnijs, un klusā, lietišķā balsī paziņojis:

-    Es domāju, lēt, ka esmu ēdamās sēnes vietā apēdis suņu sēni, jo man briesmīgi sāp vēders un es laikam miršu. Tā nu es nācu šurp, lai nomirtu pie tevis.

īstenībā izrādījās, ka ar sēnēm tam nav nekāda sakara. Tas bija aklās zarnas iekaisums, un pēc divdesmit četrām stundām zēnu operēja. Bet Džoenai joprojām likās dīvaini, ka dēls bija skrējis pie Rodnija, nevis pie viņas. Būtu taču bijis daudz dabiskāk, ja Tonijs par sāpēm sāktu sūdzēties mātei.

Jā, Tonijs bija sagādājis viņiem daudz smagu pārbaudījumu. Skolā viņš slinkoja. Bija pārāk gauss, lai nodarbotos ar sportu. Un, lai gan zēns izskatījās ļoti glīts un labi audzināts, tāds, kuru nav kauns ļaudīm parādīt, viņš visādi bija izlocījies, lai nebūtu ar māti kaut kur kopā jāiet, turklāt viņam piemita kaitinošs paradums bez pēdām nozust tieši tad, kad māte viņu meklēja.

Everila to bija saukusi par Tonija "mīmikriju".

-   Tonijam daudz labāk izdodas saplūst ar ainavu nekā mums, viņa bija teikusi.

Džoena nebija īsti sapratusi, ko meita ar to gribēja sacīt, bet viņa par šiem vārdiem bija jutusi neskaidru aizvainojumu.. .

Džoena ielūkojās rokas pulkstenī. Nebija vajadzības pārmērīgi aizrauties ar staigāšanu. Tagad jādodas atpakaļ uz viesnīcu. Rīts bija pavadīts lieliski nekādu starpgadījumu, nekādu nepatīkamu domu vai agorafobisku izjūtu…

"Nudien, tu runā kā slimnīcas žēlsirdīgā māsa!" kāda iekšēja balss viņai sacīja. "Kā tu domā, kas tu esi, Džoena Skademora? Slimniece? Vājprātīgā? Kāpēc tu vienlaikus jūties tik lepna par sevi un nogurusi? Vai tad apstāklī, ka aizvadīts patīkams, parasts rīts, slēpjas kas īpašs?"

Viņa steidzīgi iegāja viesnīcā un jutās iepriecināta, redzēdama, ka lenčā pārmaiņas pēc ir pasniegti konservēti bumbieri.

Pēc lenča Džoena devās uz savu istabu un apgūlās gultā.

Ja vien varētu aizmigt un nogulēt līdz tējas laikam…

Bet no miegainības nebija ne vēsts. Viņas smadzenes bija spirgtas un modras. Viņa gulēja ar aizvērtām acīm, bet viņas augums bija saspringts un nemiera pilns, it kā tas kaut ko gaidītu… it kā tam būtu jābūt gatavam aizstāvēties pret draudošām briesmām. Visi viņas muskuļi bija cieši savilkti.

"Man jāatslābinās," domāja Džoena, "man jāatslābinās."

Bet to viņa nespēja. Viņas ķermenis bija kā nospriegots. Sirds dauzījās mazliet straujāk nekā parasti. Prāts bija modrs un piesardzīgs.

Sis stāvoklis Džoenai kaut ko atgādināja. Brīdi padomājusi, viņa atrada īsto salīdzinājumu kā uzgaidāmajā telpā pie zobārsta.

Tā bija sajūta, ka gaidāms kaut kas nepatīkams, vēlēšanās sevi iedrošināt, nedomāt par to, vienlaikus zinot, ka smagais pārbaudījums tuvojas ar katru minūti…

Kas par smagu pārbaudījumu? Ko īsti viņa gaidīja?

Kam bija jānotiek ?

"Ķirzakas taču salīdušas atpakaļ savās alās," viņa domāja… "Laikam tuvojas vētra… klusums… pirms vētras… gaidas… gaidas…"

Augstās Debesis, viņa atkal kļuva gluži nesakarīga.

Džilbejas jaunkundze… disciplīna… garīga šķīstīšanās.. .

Šķīstīšanās! Viņai jāmeditē. Džoena atcerējās kaut ko par vārda "om"* atkārtošanu… Kas tas bija teozofija? Vai budisms…

Nē, nē, jāpieturas pie savas reliģijas. Jāmeditē par Dievu. Par mīlestību uz Dievu. Dievs… Mūsu Tēvs debesīs…

Viņas pašas tēvs vīrs ar stūraini apcirptu, brūnu jūrnieka bārdu un zilām, caururbjošām acīm. Kārtība un ikdienas ritms viņu mājās līdzinājās dzīvei uz kuģa jo tēvam tā patika. Laipns cilvēks, bet stingras disciplīnas piekritējs tāds bija viņas tēvs, tipisks atvaļināts admirālis. Un viņas māte gara, kalsna, nenoteikta un nevīžīga, bet apveltīta ar bezrūpīgu mīļumu, kas lika cilvēkam viņu attaisnot pat tad, kad viņa to bija galīgi nokaitinājusi.

Viņas māte, kura devās uz viesībām saburzītos svārkos, bet katras rokas cimds viņai bija no sava pāra un cepure šķībi piestiprināta pie sudrabaini pelēkajiem matiem. Viņa jutās laimīga un pilnīgi neapzinājās trūkumus, kuri piemita viņas ārienei. Un admirāļa dusmas tās allaž lika vērstas pret meitām, bet nekad pret sievu.

-   Kāpēc jūs, meitenes, nepieskatāt savu māti? Kāpēc ļaujat viņai staigāt tādā izskatā? Es necietīšu tādu nevīžību! viņš rēca.

Un trīs meitenes padevīgi atbildēja:

-  Jā, tēvs.

Reliģisks vārds (mantra), ko hinduisti izmanto meditējot.

158

Bet vēlāk, savā starpā, viņas runāja:

Ir jau labi, bet māte, nudien, ir neciešama!

Džoena māti, protams, bija ļoti mīlējusi, taču mīlestība viņu nedarīja aklu pret mātes trūkumiem; māte patiesi bija ļoti nogurdinoša sieviete diez vai viņas bezatbildīgā līksme un sirsnīgā impulsivitāte atsvēra mūžīgo haotiskumu.

Džoena bija šokēta, kad reiz, kārtojot pēc mātes nāves tās atstātos papīrus, viņa bija uzgājusi tēva vēstuli. Viņš to rakstījis mātei viņu laulības divdesmitajā gadadienā.

"Mīļā sirds, es dziļi skumstu, ka šodien nevaru būt Tev līdzās. Vēlētos Tev šajā vēstulē izteikt, ko Tava mīlestība man visus šos gadus ir nozīmējusi un ka šobrīd Tu man esi mīļāka nekā jebkad agrāk. Tava mīlestība ir bijusi manas dzīves mirdzošais vainagojums, un es pateicos Dievam par to un par Tevi…"

Nezin kāpēc Džoenai nekad nebija ienācis prātā, ka tēvam pret māti varētu būt tādas jūtas…

"Mums ar Rodniju decembrī apritēs divdesmit pieci gadi, kopš esam precējušies," viņa domāja. "Mūsu sudrabkāzas. Cik jauki būtu, ja viņš uzrakstītu man tādu vēstuli…"

Un Džoena iedomājās, kāda šī vēstule varētu būt.

"Vismīļā Džoena jūtu, ka man jāuzraksta par visu to, ko esmu Tev parādā un ko Tu man esi nozīmējusi… Tu pat nevari iedomāties par to esmu pārliecināts ka Tava mīlestība ir bijis mirdzošs vainagojums…"

"Kaut arī neskan pārāk īsti," domāja Džoena, pārtraukdama šo iztēles vingrinājumu. Neiespējami iedomāties

Rodniju rakstām tādu vēstuli… lai cik stipri viņš Džoenu mīlētu… lai cik stipri arī mīlētu…

Kāpēc tas būtu tik izaicinoši jāatkārto? Kāpēc viņa sajuta dīvainus, aukstus drebuļus? Par ko viņa domāja pirms tam?

Protams! Džoena šokēta atjēdzās. Viņa taču gribēja nodoties garīgai meditācijai, bet nu domāja par pasaulīgām lietām saviem sen mirušajiem vecākiem.

Viņi bija miruši un atstājuši Džoenu vienu pašu.

Vienu pašu tuksnesī. Vienu pašu šajā nepatīkamajā, cietuma kamerai līdzīgajā istabā.

Vienu pašu ar domām par sevi.

Viņa strauji piecēlās. Nebija jēgas gulēt gultā, ja neizdodas aizmigt.

Viņa ienīda istabas ar augstiem griestiem un nelieliem, ar smalku drāšu pinumu aizsegtiem logiem. Tajās cilvēks bija kā maisā mazs, nevarīgs, skudrai līdzīgs radījums. Viņa gribēja atrasties plašā, gaišā viesistabā, kur mēbeles klāj kretona pārvalki dzīvespriecīgos toņos un kamīnā sprakšķēdama kuras uguns, viņa vēlējās būt tur, kur ir cilvēki, daudz cilvēku, pie kuriem var iet ciemos un kuri nāk ciemos paši…

Ak, vilcienam drīz jābūt klāt tam vajadzētu būt drīz. Vai automobilim vai vienalga kam…

Es nevaru te palikt, Džoena skaļi sacīja. Es nevaru te palikt!

("Tu runā pati ar sevi," viņa nodomāja, "tā ir ļoti slikta zīme.")

Viņa iedzēra tēju un izgāja ārā. Viņa juta, ka vairs nevar nekustīgi sēdēt un nodoties domām.

Viņa ies ārā, staigās un nedomās.

Domāšana cilvēku satrauc. Lūk, šie cilvēki, kuri dzīvo šajā vietā, indietis, arābu zēns, pavārs. Viņa bija gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka tie nemēdz domāt.

"Dažreiz es sēž un domā, un dažreiz es tikai sēž… "[18]

Kurš to bija teicis? Kas par apbrīnojamu dzīvesveidu!

Viņa nedomās, viņa tikai pastaigāsies. Neies,pārāk tālu prom no viesnīcas, ja nu gadījumā… nūjā ja nu gadījumā… Pretējā gadījumā kas? Viņa nezināja. Viņai nebi ja ne mazākā priekšstata.

Viņa nedrīkst domāt par Rodniju, viņa nedrīkst domāt par Everilu, viņa nedrīkst domāt par Toniju, viņa nedrīkst domāt par Barbaru. Viņa nedrīkst domāt par Blanšu Hegardu. Viņa nedrīkst domāt par sārtiem rododendra ziedpumpuriem. (Jo īpaši viņa nedrīkst domāt par sārtiem rododendra ziedpumpuriem!) Viņa nedrīkst domāt par dzeju…

Viņa nedrīkst domāt par Džoenu Skademora. "Bet tā taču esmu es pati! Nē, tā nav. Jā, tā ir gan…"

"Ja tev nebūs nekā. ko pārdomāt, vienīgi tu pali. interesanti. ko tu par sevi atklāsi?"

Es negribu to zināt, Džoena skaļi sacīja.

Pašas balss skaņas viņu izbiedēja. Kas tas bija, ko viņa negribēja zināt?

"Es cīnos, jau iepriekš zinādama, ka esmu zaudējusi," Džoena domāja.

Pret ko viņa cīnījās? Pret kuru?

"Vienalga," viņa nolēma. "Es negribu zināt…"

Tā bija laba frāze. Pie tās vajadzēja turēties.

Viņai šķita, ka visu laiku kāds iet tai līdzās. Kāds, kuru viņa ļoti labi pazina. Ja viņa pagrieztu galvu… nu, to viņa arī izdarīja, bet neviena nebija. Galīgi neviena.

Tomēr otra cilvēka klātesamības sajūta palika. Tas viņu biedēja. Rodnijs, Everila, Toni js, Barbara neviens no viņiem tai nepalīdzēs, neviens nevarēja, neviens negribēja viņai palīdzēt. Nevienam gar viņu nebija nekādas daļas.

Viņa atgriezīsies viesnīcā, lai tiktu vajā no tā, kurš viņu izspiegoja.

Indietis stāvēja pie drāšu pinuma ārdurvīm. Džoena ejot mazliet grīļojās. Viņai nepatika, kā indietis uz viņu skatās.

-   Kas ir? Džoena vaicāja. Kas par lietu?

-   Memsahiba neizskatīties labi. Varbūt memsahibai būt drudzis?

Tā tas varēja būt. Protams, tā bija. Viņai bija drudzis! Cik muļķīgi, ka viņa par to nebija iedomājusies agrāk.

Viņa iesteidzās iekšā. Viņai jāizmēra temperatūra, jāsameklē hinīns. Viņai kaut kur jābūt hinīnam.

Viņa sameklēja termometru un palika to zem mēles.

Drudzis protams, ka tas bija drudzis! Nesakarīgas domas, beziemesla bailes, drūmas priekšnojautas, paātrināta sirdsdarbība.

Tam visam bija fiziskas dabas cēlonis.

Viņa izņēma termometru no mutes un pavērās tajā. Temperatūra bija mazliet zemāka par vidēji normālu.

Viņa kaut kā aizvadīja vakaru. Tobrīd viņa jau bija sākusi par sevi nopietni bažīties. Tā nebija saule, tas nebija drudzis tiem vajadzēja būt nerviem.

Ļaudis mēdz teikt: "Tie ir tikai nervi." Viņa pati tā bija teikusi par citiem. Viņa nebija zinājusi, ko tas nozīmē. Nu viņa to zināja. Tikai nervi, nudien! Nervi spēja pārvērst dzīvi par elli! Viņai bija nepieciešams ārsts, jauns, līdzjūtīgs ārsts un slimnīca, un laipna, prasmīga medmāsa, kura nekad neizietu no palātas. "Skademora kundzi nedrīkst atstāt vienu." Taču viņai bija izbalsināta cietuma kamera tuksneša vidū, pussaprātīgs indietis, pilnīgi plānprātīgs arābu puika un pavārs, kurš pēc īsa brīža atsūtīs viņai maltīti, kurā būs rīsi, konservēta desa, ceptas pupas un cieti novārītas olas.

"Viss ir aplam," domāja Džoena, "situācija galīgi neatbilst manam veselības stāvoklim…"

Pēc pusdienām viņa atgriezās savā istabā un pārbaudīja aspirīna pudelīti. Tur bija atlikušas sešas tabletes. Viņa neapdomīgi iedzēra tās visas. Tas nozīmēja, ka rītdienai vairs neatliek nekas, bet viņai bija jāmēģina kaut ko darīt savā labā. "Nekad mūžā nedošos ceļā, ja man nebūs līdzi kārtīgas miega zāles," viņa nodomāja.

Viņa izģērbās un, nelāgu priekšnojautu mākta, apgūlās.

Lai cik savādi tas arī būtu, viņa gandrīz tūlīt pat aizmiga.

Tonakt viņa sapņoja, ka atrodas milzīgā cietuma ar gariem līčloču gaiteņiem. Viņa mēģināja no tā izkļūt, bet nevarēja atrast ceļu, tomēr neatstāja sajūta, ka īstenībā viņa zina, kur tas meklējams…

"Tev tikai jāatceras," viņa nemitējās sev dedzīgi iegalvot, "tev tikai jāatceras."

No rīta viņa pamodās un jutās diezgan mierīga, lai arī gurda.

Tev tikai jāatceras, viņa sacīja pati sev.

Viņa piecēlās, apģērbās un paēda brokastis.

Viņa jutās itin labi, tikai bija mazliet nomākta.

"Jādomā, ka drīz viss atkal sāksies no gala," viņa pie sevis nosprieda. "Ak, es tur nekā nevaru darīt."

Viņa kūtri sēdēja krēslā. Pēc neilga laika viņa ies ārā, bet tagad vēl ne.

Viņa nemēģinās domāt par kaut ko konkrētu un necentīsies arī nedomāt neko. Abas šīs nodarbības bija pārāk nogurdinošas. Viņa ļaus domām iet savu gaitu.

Eldermana, Skademora un Vitnija birojs aklu vāki, kuriem uzlīmētas baltas etiķetes. Sera Džespera Folkesa īpašums (miris). Pulkvedis Ečingems Viljamss. Gluži kā remarkas lugas tekstā.

Pīters Šērstons pacēlis gaišo, dedzīgo seju no rakstāmgalda. Cik ļoti viņš līdzinājās savai mātei; nē, ne gluži viņam bija Čārlza Šērstona acis. To ašais, glūnīgi izvairīgais skatiens. "Es Rodnija vietā viņam pārāk neuzticētos," bija nodomājusi Džoena.

Savādi, ka viņai bija ienākušas prātā tādas domas!

Pēc Leslijas Šērstonas nāves viņas vīrs bija galīgi nolaidies. īsā laikā viņš bija nodzēries līdz nāvei. Bērnus pieņēma radi. Trešais bērns meitenīte nomira sešu mēnešu vecumā.

Vecākais zēns Džons saistīja savu dzīvi ar džungļu izpēti. Viņš atradās kaut kur Birrnā. Džoena atminējās Lesliju un viņas ar roku apdrukātos mēbeļu pārvalkus. Ja Džons bija atsities mātē un arī vēlējās, lai viss ap viņu augtu ātri, viņam tagad vajadzēja būt ļoti laimīgam. Viņa bija dzirdējusi, ka Džons gūstot labus panākumus.

Pīters Šērstons bija ieradies pie Rodnija un izteicis vēlēšanos iestāties darbā birojā.

-   Māte teica, ka jūs man noteikti palīdzēšot, ser.

Pievilcīgs, mērķtiecīgs puisis, smaidīgs, dedzīgs, allaž

gatavs pakalpot no abiem tas simpātiskākais, tā Džoena bija vienmēr domājusi.

Rodnijs Pīteru bija pieņēmis ar prieku. Viņš laikam to uztvēra kā zināmu kompensāciju tam, ka paša dēls bija devies pāri okeānam un praktiski sarāvis saites ar ģimeni.

Pēc kāda laika Rodnijs droši vien no tiesas pieķērās Pīteram gandrīz kā savam dēlam. Viņš bieži viesojās pie Skademoriem un apburoši izturējās pret Džoenu. Viņam bija patīkamas, nesamākslotas manieres ne tik uzbāzīgi glumas kā viņa tēvam.

Un tad kādu dienu Rodnijs bija atgriezies mājās, pēc izskata noraizējies un slims. Uz sievas jautājumiem viņš neiecietīgi attrauca, ka viss esot pilnīgā kārtībā. Bet pēc nedēļas Rodnijs ieminējās, ka Pīters grasoties pamest darbu birojā viņš esot nolēmis doties uz lidmašīnu būves rūpnīcu.

-   Ak, Rodnij, un tu taču biji tik labs pret viņu. Un mums abiem viņš tā patika!

-Jā… pievilcīgs puisis.

-   Kas tad par nelaimi? Vai viņš ir slims?

-  Ak, nē viņam labi padodas skaitļošana un tamlīdzīgas lietas.

-  Tāpat kā tēvam?

-   Jā, tāpat kā viņa tēvam. Bet jauniešus jau allaž saistījis viss jaunais… lidošana… un tamlīdzīgi atklājumi.

Taču Džoena neklausījās. Pašas izteiktie vārdi par Pītera tēvu bija iedvesuši viņai kādu domu. Pītera Šērstona aiziešana tomēr bija pārāk negaidīta.

-   Rodnij… vai ar viņu negadījās kāda kļūmei

-   Kļūme? Kā tu to domā?

-   Nu, es domāju… kaut kas tāds, kā ar viņa tēvu. Viņam ir Leslijas mute, bet acīs… tāds pats izvairīgs skatiens kā viņa tēvam. Ak, Rodnij, tā taču ir taisnība, vai ne? Viņš // kaut ko izdarījis?

-   Mums ar viņu bija nelielas nepatikšanas, gausi atbildēja Rodnijs.

-   Tas bija saistīts ar rēķiniem? Viņš piesavinājās naudu?

-   Es negribu par to runāt, Džoen. Tas nebija nekas liels.

-   Tāds pats blēdis kā viņa tēvs! Vai iedzimtība nav dīvaina lieta?

-   Ļoti dīvaina. īpaši, ja tā darbojas nepareizā virzienā.

-Tu gribi teikt, ka Pīters varēja mantot arī Leslijas īpašības? Viņa gan nebija sevišķi izveicīga, vai ne?

-   Es uzskatu, ka viņa bija pietiekami izveicīga, sausi atteica Rodnijs. Savu darbu Leslija veica ļoti labi.

-   Nabadzīte.

-  Es vēlētos, kaut tu viņu mūždien nežēlotu, aizkaitināts sacīja Rodnijs. Man tas krīt uz nerviem.

-   Bet, Rodnij, neesi taču tik nelaipns! Viņai patiesi bija šausmīgi skumja dzīve.

-   Es tā nekad neesmu domājis.

-   Un tad viņas nāve…

-   Man patiktu, ja tu par to nerunātu.

Viņš novērsās.

"Visiem ir bail no vēža," domāja Džoena. Cilvēki saraujas, jau šo vārdu dzirdot vien, un cenšas to apzīmēt kaut kā citādāk runā par ļaundabīgu audzēju, nopietnu operāciju, nedziedējamu kaiti vai iekšķīgu problēmu… Pat Rodnijam nepatika dzirdēt to pieminam. Jo neko nevarēja zināt… galu galā katrs divdesmitais cilvēks taču mirst ar šo kaiti, vai ne? Un bieži vien tā uzbruka visveselīgākajiem cilvēkiem. Tādiem, kuri ne reizi mūžā nebija slimojuši.

Džoena atcerējās dienu, kad Mārketskvērā bija dabūjusi dzirdēt jaunumus no Lemberta kundzes.

-   Mīļā, vai esat dzirdējusi? Nabaga Šērstona kundze!

-  Kas viņai lēcies?

-  Mirusi! tas tika pasludināts ar zināmu labpatiku.

Tad viņa klusinātā balsī piemetināja:

-Jādomā, iekšķīga vaina… neiespējami operēt… Dzirdēju, ka viņa cietusi briesmīgas sāpes. Bet turējusies ļoti braši. Visu laiku turpinājusi strādāt, tikai pāris nedēļas pirms beigām iegūlusi gultā tad jau vajadzējis šļircināt morfiju. Mana krustdēla sieva redzējusi viņu pirms sešām nedēļām. Viņa izskatījusies šausmīgi slima un bijusi vāja kā maikste, bet vēl smējusies un jokojusi kā agrāk. Manuprāt, cilvēki vienkārši nespēj noticēt tam, ka neizveseļosics. Ak, nu viņai bija skumja dzīve, tai nabaga sievietei. Uzdrošinos apgalvot, ka nāve viņai varbūt bija žēlsirdīga atpestīšana…

Džoena bija steigusies mājās, lai pavēstītu jauno ziņu Rodnijam, un viņš bija klusu atteicis, ka jā, viņš zinot. Viņš esot Lcslijas testamenta izpildītājs, Rodnijs sacīja, tāpēc viņam tas ticis uzreiz paziņots.

Nekādu lielo mantu Leslija Šērstona nebija atstājusi. To, kas bija, vajadzēja sadalīt starp abiem bērniem. Satraukumu Kreiminsterā izraisīja kāda cita testamenta klauzula Leslija vēlējās, lai viņu apglabā Kreiminstcras kapos. "Jo šajā pilsētā," bija teikts testamentā, "es biju ļoti laimīga."

Tā nu Lcsliju Adelīnu Šērstonu apglabāja Kreiminstcras svētās Marijas kapsētā.

Dīvaina vēlēšanās, sprieda ļaudis, ņemot vērā, ka tieši Kreiminsterā viņas vīru pieķēra bankas fondu nelikumīgā izmantošanā. Citi gan teica, ka tas esot gluži dabiski — jo te viņa bija laimīga, iekams sākās tās nepatikšanas, tāpēc Leslijas acīs Kreiminsterā bija tāda kā zaudētā paradīze.

Nabaga Leslija visai šai ģimenei bija traģisks liktenis. Pīters, izmācījies par lidotāju-izmēģinātāju, gāja bojā, avarējot lidmašīnai.

Rodniju tas bija ārkārtīgi satriecis. Dīvainā kārtā šķita, ka viņš vaino sevi Pītera nāvē.

-   Nudien, Rodnij, es nesaprotu, kāds tam sakars ar tevi.

-   Leslija viņu atsūtīja pie manis viņa bija teikusi zēnam, ka es došu tam darbu un pieskatīšu viņu.

-   Nu, bet to jau tu darīji. Tu pieņēmi viņu savā birojā.

-   Es zinu.

-   Un, kad viņš nogrēkojās, tu taču neierosināji izmeklēšanu vai ko tamlīdzīgu, bet sedzi iztrūkumu no savas kabatas, vai ne?

-   Jā, jā bet ne jau par to ir runa. Vai tad tu nesaproti, kāpēc Leslija viņu sūtīja pie manis. Viņa saprata, ka Pīters ir vājš, ka viņam piemīt Šērstona nenoturība. Ar

Džonu viss bija kārtībā. Viņa uzticēja man pieskatīt Pīteru, jo viņam varēja paslīdēt kāja. Pīterā bija dīvains sajaukums no abiem vecākiem, viņā apvienojās Šērstona blēdīgums ar Leslijas drosmi. Armdeils man atrakstīja, ka viņš bijis labākais pilots, kāds pie viņiem jebkad strādājis, Pīters nepazinis baiļu un ar lidmašīnām apgājies kā īsts burvis tas viņiem ir tāds izteiciens. Puisis brīvprātīgi pieteicies izmēģināt kaut kādu slepenu lidmašīnas ierīci. Visi zinājuši, cik tas ir bīstami. Tā viņš gājis bojā.

-  Nu, es teiktu, ka tas ir slavējami, ļoti slavējami.

Rodnijs īsi, sausi iesmējās.

-  Ak, jā, Džoen. Taču diez vai tu par to runātu tik bezrūpīgi, ja bojā gājušais būtu tavs dēls. Vai tu justos apmierināta, ja Tonijs būtu miris šādā, kaut arī godpilnā nāvē?

Džoena cieši raudzījās vīrā.

-   Bet Pīters nebija mūsu dēls. Tas ir pavisam kas cits.

-   Es domāju par Lesliju… par to, ko viņa būtu jutusi…

Sēdēdama viesnīcā, Džoena mazliet sagrozījās krēslā.

Kāpēc viņai, atrodoties šeit, bija nemitīgi jādomā par Šērstoniem? Viņai bija citi draugi, kas tai nozīmējuši daudz vairāk nekā jebkurš no Šērstoniem.

Džoenai Leslija neko sevišķi nebija patikusi, viņa to bija tikai žēlojusi. Nabaga Leslija, kura atdusējās zem marmora plāksnes.

Džoena nodrebinājās. "Man ir vēsi," viņa domāja. "Man ir vēsi. Kāds staigā pa manu kapu."

Bet tas taču bija Lcslijas Šērstonas kaps, par kuru Džoena domāja.

"Te, iekšā, ir vēsi," viņa nosprieda, "vēsi un drūmi. Es iešu ārā, saulē. Negribu te vairs ilgāk palikt."

Kapsēta un Leslijas Šērstonas kaps. Un sarkanais, smagnējais rododendra pumpurs, kas nokrita no Rodnija mēteļa atloka.

"Rauj maija ziedoņpumpurus skarbs, vējš arvicnu… "

Devītā nodaļa

Džoena gandrīz skriešus izskrēja ārā, saules gaismā.

Viņa straujā gaitā devās uz priekšu, tik tikko ievērodama bedri ar tukšajām konservu kārbām un vistas.

Te bija labāk. Siltajā saulē.

Silts un vairs nekādu aukstuma drebuļu…

Viņa bija aizbēgusi no tā visa…

Bet ko viņa domāja ar jēdzienu "aizbēgt no tā visa"?

Džilbejas jaunkundzes gars pēkšņi atkal nostājās viņai līdzās un daudznozīmīgi sacīja:

Disciplinē savas domas, Džoen! Esi precīzāka izteikumos! Tev loģiski jāizspriež, kas ir tas, no kā tu bēdz.

Bet to Džoena nezināja. Viņai nebija ne mazākā priekšstata.

Viņu vajāja tādas kā bailes vai nenoteikta draudu apjausma.

Kaut kas tāds, kas allaž bijis viņai līdzās un gaidījis īsto brīdi… un viss, ko Džoena tagad varēja darīt, bija mēģināt visiem spēkiem no tā izvairīties…

"Nudien, Džoena Skademora," viņa sacīja pati sev, "tu uzvedies ļoti dīvaini…"

Bet tamlīdzīgas pašuzrunas situāciju neuzlaboja. Ar viņu kaut kas ļoti nopietni nebija kārtībā. Tā nevarēja būt tikai agorafobija (vai viņa bija atcerējusies pareizo nosaukumu viņai darīja raizes tas, ka nevarēja būt par to pilnīgi pārliecināta), jo šoreiz viņai bija radusies nepārvarama tieksme skriet ārā no aukstās, balsināto sienu ierobežotās telpas ārā, plašumā un saulē. Un te viņa jutās krietni vien labāk.

Arā! Arā, saulē! Prom no uzmācīgajām domām.

Gana sēdēts istabā ar augstajiem griestiem, kura atgādināja mauzoleju.

Leslijas Šērstonas kaps un Rodnijs…

Leslija…

Rodnijs…

Jātiek ārā…

Saule…

Tik auksti tur, tajā istabā…

Auksti un vientuļi…

Viņa pielika soli. Jātiek prom no šī drūmā viesnīcas mauzoleja. Tik draudīga un žņaudzoša…

Tā bija vieta, kur varēja sagaidīt parādāmies spokus.

Kas par muļķīgu iedomu ēka bija ļoti jauna, būvēta tikai pirms pāris gadiem.

Jaunās mājās nav spoku, tas taču katram zināms.

Nē, ja reiz viesnīcā bija kāds spoks, tad to sev līdzi bija atvedusi viņa Džoena Skademora.

Tā bija loti nepatīkama doma…

Viņa sāka iet vēl ātrāk.

"Lai būtu, kā būdams," Džoena apņēmīgi nodomāja, "kopā ar mani vismaz neviena nav. Esmu pilnīgi viena. Te pat nav neviena, ko varētu satikt."

Nebija iespējama pat tāda tikšanās kā Stenlijam ar Livingstonu*.

"Es pieņemu, ka jūs esat doktors Livingstons."

Nekā tamlīdzīga. Viņa te varēja satikt vienu vienīgu cilvēku, un tā bija Džoena Skademora.

Komiska iedoma! "Iepazīstieties ar Džoenu Skademoru." "Priecājos ar jums iepazīties, Skademora kundze. "

Nudien -gluži interesanta ideja…

Iepazīties ar sevi…

Iepazīties ar sevi…

Ak Dievs, viņa bija nobijusies…

Viņa bija šausmīgi nobijusies…

Džoena gāja tik ātri. ka tas jau līdzinājās skriešanai. Viņa skrēja uz. priekšu, un kājas viņai ķērās… To pašu darīja arī Džoenas domas.

"… Esmu nobijusies…"

"… Ak Dievs, esmu ļoti nobijusies…"

"… Ja vien te kāds būtu. Kāds, kurš varētu atrasties man līdzās…"

"Blanša," viņa domāja. "Es vēlos, kaut Blanša būtu šeit."

Jā, Blanša bija tieši tas cilvēks, kuru viņa gribēja sev līdzās.

Nevienu no sev tuvajiem un mīļajiem cilvēkiem. Nevienu no draugiem.

Tikai Blanšu…

Sers Henrijs Mortons Stenlijs (1841 1904) velsietis, pētnieks un avīzes reportieris, kuru 1871. gadā kāda Amerikas avīze nosūtīja sameklēt Deividu Livingstonu. Viņu sastopot, Stenlijs Āfrikas džungļos teica vārdus, kuri vēlāk kļuva leģendāri: "Ks pieņemu, ka jūs esal doktors Livingstons?"

Blanšu ar viņas vaļīgo, sirsnīgo laipnību. Blanša bija laipna. Blanšu nevarēja nedz pārsteigt, nedz šokēt.

Un Blanša turklāt uzskatīja, ka Džoenai dzīvē veicies. Blanšai viņa palika.

Nevienam citam viņa…

Jā, tā bija tā doma, kas viņu visu laiku mocīja… tas bija tas, ko īstā Džoena Skademora zināja, ko viņa vienmēr bija zinājusi…

Ķirzakas, kas līda ārā no alām…

Patiesība…

Sīkās patiesības drumslas kā šaudīgas ķirzakas, tās pabāza galvu un teica:

"Tc mēs esam. Tu mūs pazīsti. Tu mūs diezgan labi pazīsti. Neizliecies, ka nepazīsti."

Un viņa tās patiešām pazina tas bija tas šausmīgākais.

Viņa varēja atpazīt katru no tām.

Tās smīkņāja un smējās par viņu.

Visas mazās patiesības drumslas un kripatiņas. Tās rādīja sevi Džoenai kopš tā brīža, kad viņa bija šeit ieradusies. Viss, ko viņai vajadzēja darīt, bija salikt tās kopā vienotā veselumā.

Viņas dzīvesstāsts patiesība par Džoenu Skademoru…

Tā bija šeit un gaidīja viņu…

Nekad agrāk viņa nebija jutusi nepieciešamību par to domāt. Nebija grūti piepildīt savu dzīvi ar ikdienišķiem sīkumiem, kas neatstāja laiku pašizziņai.

Kā bija teikusi Blanša?

"Ja tev dienām ilgi nebūs nekā cita. par ko domāt, kā vien tu pati, interesanti, ko tu par sevi atklāsi?"

Un cik augstprātīgi, pašapmierināti un muļķīgi viņa bija atbildējusi:

"Vai tad cilvēks var atklāt par sevi kaut ko tādu, ko iepriekš nebūtu zinājis?"

"Dažreiz, māt, man liekas, ka tu ne par vienu neko nezini. .."

To bija teicis Tonijs.

Cik viņam bija liela taisnība!

Viņa nebija zinājusi neko par saviem bērniem, par Rodniju. Viņa bija tos mīlējusi, bet nebija pazinusi.

Viņai būtu vajadzējis tos pazīt.

Ja mīl kādu cilvēku, viņš ir jāpazīst.

"Tu par viņiem neko nezināji, jo bija daudz vieglāk un patīkamāk noticēt tam, ko tu biji pieņēmusi par patiesību, nevis satraukt sevi ar to, kā tas bija īstenībā."

Kā toreiz ar Everilu Everila bija cietusi sāpes.

Viņa nebija gribējusi atzīt, ka Everila cieš…

Everila, kura viņu vienmēr bija nicinājusi…

Everila, kura jau kopš agras bērnības redzēja viņai cauri…

Everila, kuru dzīve salauza un ievainoja un kura, iespējams, vēl aizvien bija dvēseliski sakropļota būtne.

Tomēr viņa vienlaikus bija arī drosmīga būtne…

Drosme bija tas, kā Džoenai allaž bija pietrūcis.

"Drosme vēl nav viss," viņa bija teikusi.

Un Rodnijs bija atteicis:

"Vai patiesi?…"

Rodnijam bija taisnība…

Tonijs, Everila, Rodnijs tie visi bija viņas apsūdzētāji-

Un Barbara?

Kas īsti bija lēcies Barbarai? Kāpēc ārsts bija tik atturīgs? Ko viņi visi no Džoenas slēpa?

l

Ko biju pastrādājis šis kaismīgais, nedisciplinētais bērns, kas bija apprecējis pirmo vīrieti, kurš viņu bildināja, lai tikai varētu likt prom no mājām?

Jā, tā bija taisnībatieši tā Barbara bija rīkojusies. Mājās viņa bija nelaimīga. Un nelaimīga viņa bi ja tāpēc, ka Džoena ne druskas necentās padarīt Barbaras mājas dzīvi laimīgāku.

Viņa nebija Barbaru nedz mīlējusi, nedz sapratusi. Mundri un savtīgi viņa bija izlēmusi, kas Barbarai der un kas ne, pat visniecīgākajā mērā nerēķinoties ar meitas gaumi vai vēlmēm. Viņa nebija priecājusies par Barbaras draugiem, bija tos atbaidījusi. Nav brīnums, ka doma par aizceļošanu uz Bagdādi meitai bija šķitusi kā glābiņš.

Steidzīgi un impulsīvi viņa bija apprecējusies ar Bilu Reju, viņu nemīlēdama (tā apgalvoja Rodnijs). Un kas tad bija noticis?

Mīlas romāns? Nelaimīgs romāns? Iespējams, ka ar to majoru Rīdu. Jā, tā varēja izskaidrot viņu apmulsumu, kad Džoena pieminēja šo vārdu. "Tam vajadzēja būt tieši tāda tipa vīrietim," viņa domāja, "kas spēj apmāt muļķa meiteni, kura īstenībā vēl nemaz nav pieaugusi."

Un tad izmisumā, pārdzīvojot vienu no tām mežonīgajām izmisuma lēkmēm, kas Barbarai mēdza uznākt jau kopš agras bērnības, tās bija kā kataklizmas, kuru laikā viņa galīgi zaudēja mēra sajūtu, Barbara būs mēģinājusi jā, tā tam vajadzēja būt notikušam izdarīt pašnāvību.

Un viņa bija ļoti, ļoti slima bīstami slima.

"Vai Rodnijs to zināja," prātoja Džoena. Viņš neapšaubāmi bija mēģinājis sievu atturēt no steigšanās uz Bagdādi.

Nē. Rodnijs to noteikti nevarēja zināt. Viņš būtu viņai pateicis. Nē, laikam gan viņš tomēr nebūtu teicis. Lai būtu, kā būdams, viņš bija darījis, ko spējis, lai atrunātu Džoenu no braukšanas.

Bet viņa bija cieši nolēmusi to darīt. Viņa bija jutusi, ka tai absolūti nepieciešams doties pie nabaga bērna.

777, neapšaubāmi, bija slavējama tieksme.

Tikai… vai tā bija visa patiesība?

Vai tad viņu nebija saistījusi iespēja kaut kur aizbraukt, redzēt jaunas vietas? Vai viņai nebija sagādājis patikšanu tas, ka var spēlēt mīlošas mātes lomu? Vai viņa nebija raudzījušies uz sevi kā uz apburošu, impulsīvu sievieti, kuru ai ilgošanos gaida slimā meita un satriektais znots? "Cik mīļi no tevis, ka tu tā steidzies pie mums," viņiem būtu vajadzējis sacīt.

Īstenībā viņi, protams, nemaz nebija priecājušies, ieraugot Džoenu! Atklāti sakot, viņas klātbūtne tos bija mulsinājusi. Viņi bija nobrīdinājuši ārstu, paši runājuši, cik piesardzīgi vien varēdami, darījuši visu iespējamo, lai viņa neuzzinātu patiesību. Viņi negribēja, lai Džoena to zina, jo neuzticējās viņai. Barbara nebija mātei uzticējusies. "Neteiksim to mātei!" Iespējams, ka tā bija tikai Barbaras ideja.

Cik atviegloti viņi bija, kad Džoena paziņoja, ka tai jādodas atpakaļ uz mājām. Protams, tas tika gluži labi nomaskēts ar pieklājīgiem iebildumiem, lūgumiem, lai viņa uzkavējas vēl kādu laiku. Bet, kad Džoena uz īsu brīdi bija šādu iespēju pieļāvusi, cik ātri Viljams pacentās viņu no tā atrunāt.

Patiesībā viņas steidzīgajam ceļojumam uz austrumiem bija tikai viens pozitīvs rezultāts dīvainā kārtā viņa bija satuvinājusi Barbaru un Viljamu, jo tic apvienoja savus pūliņus, lai tiktu no Džoenas vaļā un glabātu noslēpumā to, kas bija noticis. Viņa atcerējās, cik bieži joprojām vārgā Barbara bija vērsusi pret vīru lūdzošu skatienu, un tad Viljams steigšus sāka runāt, lai izskaidrotu kādu šaubīgu apstākli un atvairītu Džoenas kārtējo netaktisko jautājumu.

Un Barbara bija raudzījušies uz Viljamu ar sirsnīgu pateicību.

Džoenu pavadot, abi bija stāvējuši uz perona. Un viņa atcerējās, kā Viljams bija turējis Barbaras roku un meita piespiedusies vīra plecam.

"Saņem drosmi, mīlulīt! Drīz viss būs garām viņa jau brauc prom…"

Lūk, ko tas bija nozīmējis.

Un, kad vilciens bija aizbraucis, viņi atgriezās savā bungalo un rotaļājās ar Mopsiju jo abi mīlēja Mopsi ju, apburošo mazuli, kurš izskatījās kā muļķīga Viljama karikatūra, un Barbara droši vien teica:

"Paldies Dievam, viņa ir prom, un mūsu māja atkal pieder mums pašiem."

Nabaga Viljams, kurš tik ļoti mīlēja Barbaru un kuram vajadzēja būt tik nelaimīgam, bet kurš tomēr bija stiprs savā mīlestībā un maigumā.

Neraizējies par viņu! bija teikusi Blanša. Ar Barbaru viss būs kārtībā. Viņai ir bērns un tamlīdzīgi.

Laipnā Blanša, viņa bija centusies mazināt raizes, kuras tobrīd nemaz nepastāvēja.

Un viņa, Džoena, to vien bija spējusi, kā mazliet augstprātīgi nožēlot savas senās draudzenes neveiksmīgo dzīvi.

"Es pateicos Tev, Kungs, ka neesmu tāda kā šī sieviete."

Jā, viņa pat bija uzdrošinājusies vērsties pie Dieva ar šādu lūgumu…

Un tagad, šajā bridi, Džoena bija gatava atdot visu, lai tikai Blanša būtu viņai līdzās.

Laipnā, līdzjūtīgā Blanša viņa nejuta nicinājumu ne pret vienu dzīvu būtni.

Tonakt, gulēdama viesnīcas istabiņā, Džoena bija lūgusi Dievu, ietinusies neīsta pārākuma apmetnī.

Vai viņa spēja lūgt Dievu arī tagad, kad viņai šķita, ka tās kailumu vairs nesedz pat nožēlojamas skrandas?

Džoena sakņupa uz priekšu un nometās ceļos.

-   Dievs. viņa lūdza, palīdzi man…

-   … Es zaudēju prātu, Dievs…

-   … Neļauj man sajukt…

-   … Neļauj man turpināt domāt…

Klusums…

Klusums un saule…

Un viņas pašas sirdspuksti…

"Dievs ir mani pametis," viņa domāja…

"… Dievs man nepalīdzēs…"

"… Esmu viena gluži viena…"

Šis šausmīgais klusums… šī briesmīgā vientulība…

Mazā Džoena Skademora… muļķīgā, nekam nederīgā, pretenciozā, mazā Džoena Skademora…

Pavisam viena tuksneša vidū.

"Kristus," viņa domāja, "bija tuksnesī viens."

Četrdesmit dienas un četrdesmit naktis…

… Nē, nē, uz to neviens nebija spējīgs neviens to nevarētu izturēt…

Klusums, saule, vientulība…

Viņai atkal uzmācās bailes bailes no plašas, tukšas telpas, kurā cilvēka vienīgais sabiedrotais ir Dievs…

Viņa pietrausās kājās.

Viņai jāatgriežas viesnīcā jā, viņai jāatgriežas viesnīcā.

Indietis… arābu zēns… vistas… tukšās konservu kārbas…

Cilvēce.

Viņa tramīgi raudzījās apkārt. Nebija ne miņas no viesnīcas ne miņas no nelielās akmeņu kaudzes, kura šeit atveidoja staciju ne miņas pat no kalniem, kas vīdēja tālumā.

Acīmredzot viņa bija aizgājusi tālāk nekā parasti, tik tālu, ka vairs nevarēja saskatīt nevienu orientieri.

Visšausmīgākais bija tas, ka viņa pat nezināja, kādā virzienā atrodas viesnīca…

Kalni tie noteikti nevarēja nekur pazust… bet horizontu aizsedza zemi mākoņi… Kalni? Mākoņi? Tos nevarēja atšķirt.

Viņa bija apmaldījusies, galīgi apmaldījusies…

Nē, ja viņa gāja uz ziemeļiem jā, tā bija uz ziemeļiem.

Saule…

Saule bija tieši virs galvas… pēc saules virzienu noteikt nebija iespējams…

Viņa bija apmaldījusies, jā, apmaldījusies viņa nekad neatradīs ceļu atpakaļ…

Piepeši viņa sāka skriet kā neprātīga.

Vispirms vienā virzienā, tad, pēkšņas panikas pārņemta, metās uz pretējo pusi. Viņa tramīgi, izmisīgi mētājās turp un atpakaļ.

Un viņa sāka kliegt pilnā balsī, il kā saucot kādu…

Palīdziet…

Palīdziet…

("Viņi nemūžam mani nesadzirdēs," viņa domāja… "Esmu pārāk tālu…")

Tuksnesis noslāpēja viņas balsi, padarīja kliedzienu par vārgu blējienu. "Gluži kā aita," viņa domāja, "gluži kā aita…"

"Tas Kungs ir mans gans… "

"Tava gana vēzda un Tavs gana zizlis mani iepriecina.. ."

Rodnijs zāļainās ganības un tumšā ieleja Haistrītā [19] …

"Rodnij," viņa sauca, "palīdzi man. palīdzi man… "

liet Rodnijs attālinājās pa stacijas peronu ar iztaisnotiem pleciem un atpakaļ atmestu galvu… priecādamies par dažām brīvības nedēļām… uz mirkli juzdamies atkal jauns…

Viņš nevarēja Džoenu sadzirdēt.

"Everila… Everila… vai Everila nevarētu man palīdzēt?"

"Esmu tava māte, Everil, vienmēr esmu darījusi visu tavā labā… "

Nē, Everila mierīgi izietu no istabas, varbūt piemetinādama:

"Es te neko nevaru līdzēt…"

Tonijs Tonijs viņai palīdzēs.

Nē, Toni js nevarēja palīdzēt. Viņš bija Dienvidāfrikā.

Tālu, tālu prom…

Barbara Barbara bija pārāk slima… Barbara bija saindējusies ar ēdienu.

'"Leslija," viņa domāja. "Leslija man palīdzētu, ja būtu dzīva. Bet Leslija ir mirusi. Viņa cieta, un viņa nomira…"

Nebija jēgas kliegt te neviena nebija…

Viņa atkal sāka skriet izmisīgi, bez jebkāda priekšstata par virzienu; viņa vienkārši skrēja…

Sviedri viņai lija pār seju, kaklu viss augums bija sviedriem noplūdis…

"Tās ir beigas," viņa nodomāja…

"Kristu," viņa lūdzās "… Kristu… "

Kristus atnāks pie viņas uz tuksnesi…

Kristus viņai parādīs ceļu uz. zāļainām ganībām.

… Viņš vadīs to kopā ar avīm.

… Nomaldījusies avs…

… Grēku nožēlniece…

… Caur ēnainu ieleju…

(Ēnas nebija-tikai saule…)

… Vadi mani žēlīgi gaismā. (Bet saule nebija žēlīga…)

Zāļainās ganības… zāļainās ganības… viņai jāatrod zāļainās ganības…

Tas ir ceļš, kurš ved prom no Haistrītas, uz. zaļu ieleju pašā Kreiminsteras vidū.

Tas ir ceļš, kurš ved ārā no tuksneša…

Četrdesmit dienas un četrdesmit naktis.

Bija pagājušas tikai trīs dienas Kristum vēl vajadzēja būt tuksnesī.

"Kristu" viņa lūdzās, "palīdzi man… "

Kristu…

Kas tas bija?

Tur tālāk uz priekšu un pa labi tas niecīgais apveids, kurš vīdēja pret apvārsni!

777 biju viesnīcu… viņa nebija apmaldījusies… viņa bija glābta…

Glābta…

Viņai saļodzījās ceļgali viņa sabruka uz zemes…

Desmitā nodaļa

Džoena pamazām atguva samaņu…

Viņa jutās galīgi slima…

Un vārga vārga kā bērns.

Bet viņa bija glābta. Viesnīca bija šeit. Tiklīdz Džoena jutīsies labāk, viņa piecelsies un dosies turp.

Pagaidām viņa paliks nekustīgi guļam un visu pārdomās. Pamatīgi pārdomās bez mazākās izlikšanās.

Galu galā bija izrādījies, ka Dievs nav viņu pametis…

Viņai vairs nebija tās briesmīgās apziņas par pašas vientulību…

"Bet man ir jādomā," viņa sacīja pati sev. "Man ir jādomā. Man jātiek ar visu skaidrībā bez aplinkiem. Tāpēc jau es šeit atrodos lai visu noskaidrotu…"

Viņai reizi par visām reizēm bija jāzina, kas par cilvēku ir sieviete, vārdā Džoena Skademora…

Tāpēc viņai bija jānokļūst šeit, tuksnesī. Šī skaidrā, briesmīgā spozme parādīs viņai, kas viņa ir. Atklās tai patiesību par visām tām lietām, kuras Džoena nebija gribējusi skatīt vaigu vaigā, bet par kurām viņa īstenībā bija visu laiku zinājusi.

Vakar Džoena bija bijusi tuvu atminējumam. Varbūt jāsāk ar to. Jo tieši tobrīd viņu bija pārņēmusi pirmā panisku baiļu lēkme, vai ne?

Viņa deklamēja dzeju tā tas bija sācies.

"No tevis šķiros šajā pavasarī… "

Šī soneta rindiņa bija likusi viņai iedomāties par Rodniju, un Džoena bija teikusi:

-   Bet tagad ir novembris…

Tieši tāpat, kā Rodnijs tovakar bija sacījis:

-   Bet tagad ir oktobris…

Tās dienas vakarā, kad viņš Ešcldaunā kavējās kopā ar Lesliju abi sēdēja četras pēdas atstatu viens no otra un klusēja. Un Džoena bija nodomājusi, ka tas nav pārāk draudzīgi.

Bet tagad viņa zināja un īstenībā viņai, protams, to būtu vajadzējis zināt jau toreiz, kāpēc viņi sēdēja tik atstatu.

Viņi tā darīja tāpēc, ka neiedrošinājās atrasties tuvāk viens otram…

Rodnijs un Leslija Šērstona…

Nevis Mirna Rendolfa tā nemūžam nebija Mirna Rendolfa. Džoena apzināti bija iestāstījusi sev mītu par Mirnu Rendolfu, jo zināja, ka īstenībā tur nekā nav. Mirnu Rendolfu viņa bija padarījusi par tādu kā dūmu aizsegu, lai noslēptu patiesību.

Un daļēji tas notika arī tāpēc "esi tagad godīga, Džoen,'' ka viņai bija vieglāk pieņemt Mirnu Rendolfu. nekā Lesliju Šērstonu.

Džoenas pašlepnumu mazāk aizvainoja doma, ka Rodn i ju savaldzinājusi daiļā sirēna Mirna Rendolfa, jo par viņu valdīja uzskats, ka tai pretoties nevar neviens vīrietis, ja vien tam nepiemīt pārcilvēciskas pretestības spējas.

Bet Leslija Šērstona… Leslija, kura pat nebija skaista… kura nebija jauna… kura pat nebija apveltīta ar prasmi gaumīgi ģērbties. Leslija ar savu nogurušo seju un jocīgo paradumu smaidīt tikai ar vienu lūpu kaktiņu. Pieļaut, ka Rodnijs būtu varējis mīlēt Lesliju turklāt mīlēt tik kaislīgi, ka neuzdrošinātos pienākt šai sievietei tuvāk par četrām pēdām, to Džoena visvairāk nebija gribējusi atzīt.

Izmisīgā ilgošanās, nepiepildītā, sāpīgā vēlme kaislības spēks, kādu viņa pati nekad nebija pazinusi…

Bet Džoena to bija sajutusi todien starp tiem diviem Ešeldaunā un tieši tāpēc, ka bija to sajutusi, ātri steigusies prom. Nokaunējusies un neatzīdama to, ko īstenībā ļoti labi zināja…

Rodnijs un Leslija… sēdēja klusēdami… pat ncpalūkojās viens uz otru jo viņi neuzdrošinājās to darīt.

Leslija, kas tik izmisīgi mīlēja Rodniju, ka vēlējās tapt apglabāta pilsētā, kurā viņš dzīvo…

Rodnijs, kurš skatījās uz marmora plāksni un teica, ka esot sasodīti muļķīgi iedomāties Lesliju Šērstonu guļam zem aukstas marmora plāksnes. Un nokritušais rododendra ziedpumpurs kā spilgti sarkans traips.

-   Sirds asinis, viņš bija teicis. Sirds asinis.

Un pēc tam viņš bija piebildis:

-   Esmu noguris, Džoen. Esmu noguris.

Un tā savādā frāze:

-   Mēs visi nevaram būt drosmīgi…

To sakot, Rodnijs bija domājis par Lesliju. Par Lesliju un viņas drosmi.

-   Drosme vēl nav viss…

-   Vai tad nē?

Un Rodnija nervu sabrukums tā cēlonis bija Leslijas nāve.

Viņš rāmi gulēja Kornvelas sanatorijā, klausījās kaiju kliedzienos un klusi smaidīja, nejuzdanis nekādu interesi par dzīvi…

Tonija nievājoši zēniskā balss:

-   Vai tad tu par tēvu neko nezini?

Viņa nebija zinājusi. Neko nebija zinājusi! Jo apzināti nebija vēlējusies neko zināt.

Leslija, kura raudzījās ārā pa logu, skaidrodama, kāpēc grib laist pasaulē Šērstona bērnu.

Rodnijs, kurš arī skatījās ārā pa logu, sacīdams:

-   Leslija nekad neapstājas pusceļā…

Ko tie abi bija redzējuši, tā stāvēdami un lūkodamies ārā pa logu? Vai Leslija redzēja ābeles un anemones savā dārzā? Vai Rodnijs redzēja tenisa laukumu un dīķi ar zelta zivtiņām? Vai arī viņu acu priekšā tēlojās ainava, kas bija redzama, ja sēdēja Ešeldaunas kalna galotnē, bālas gaismas apspīdētie tīrumi un tālumā ar mežu apaugušais pakalns…

Nabaga Rodnijs, nabaga nogurušais Rodnijs…

Rodnijs ar savu laipno, ķircinošo smaidu, Rodnijs, kurš saka "nabaga mazā Džoena"… vienmēr mīļš un sirsnīgs cilvēks, uz kuru varēja paļauties…

Nu, viņa jau arī tam ir bijusi laba sieva, vai ne?

Rodnija intereses Džoenai vienmēr bijušas pirmajā vietā…

Pag vai tā bija?

Rodnijs, kura skumjās acis lūdzoši raugās Džoenā… Vienmēr skumjās acis.

Rodnijs, kurš sacīja:

-   Kā es varēju zināt, ka darbs birojā man tā riebsies?

Bēdīgi raudzījās viņā un \ aicāja:

-   Kā tu zini, ka es būšu laimīgs?

Rodnijs, kurš izlūdzās viņai tādu dzīvi, kādu gribēja dzīvot. Fermera dzīvi.

Rodnijs, kurš stāvēja tirgus dienā pie biroja loga un vēroja garāmejošo ganāmpulku.

Rodnijs, kurš stāstīja Leslijai Šērstonai par piensaimniecību.

Rodnijs, kurš sacīja Everilai:

-   Ja vīrietis nestrādā to darbu, ko vēlas, viņš ir tikai puscilvēks.

To viņa, Džoena, bija nodarījusi Rodnijam…

Drudžaini un steidzīgi viņa sāka aizstāvēt sevi pret pašas prāta izdarītajiem jaunajiem secinājumiem.

Viņa bija g ribējusi tikai to labāko! Cilvēkam jābūt praktiskam! Bija jādomā par bērniem. Viņa nebija tā rīkojusies, savtīgu motīvu vadīta.

Bet protesta izvirdums aprima tikpat strauji, kā iesācies.

Vai tad viņa nebija rīkojusies savtīgi?

Vai nebi ja tā, ka viņai pašai negribējās dzīvot fermā? Viņa gribēja sagādāt bērniem vislabākos apstākļus bet kuri apstākļi bija vislabākie? Vai Rodnijam nebija tādas pašas tiesības lemt, kas viņa bērniem nepieciešams, kā viņai?

Vai īstenībā nebija tā, ka tēvam pieder pirmtiesības, izvēloties, kādu dzīvi viņa bērniem būs jādzīvo, bet mātei tikai jārūpējas par viņu labklājību un uzticīgi jāseko, lai tēva nolemtais rastu savu piepildījumu?

Bērniem būtu labi dzīvot fermā, bija sacījis Rodnijs.

Tonijam jau nu tas noteikti būtu paticis.

Rodnijs bija parūpējies, lai Tonijam netiktu likti šķēršļi un viņš varētu dzīvot tādu dzīvi, kādu pats izvēlējies.

Man diez kā nepadodas cilvēku piespiešana kaut ko darīt, — bija sacījis Rodnijs.

Turpretim viņa, Džoena, nebija kautrējusies piespiest Rodniju…

"Bet es taču mīlu Rodniju," ar pēkšņām asām sāpēm iedomājās Džoena. "Es mīlu Rodniju. Nav taču tā, ka es viņu nemīlētu…"

Un tad pār viņu piepeši nāca atklāsme tieši tāpēc jau tas bija tik nepiedodami.

Viņa mīlēja Rodniju un tomēr bija viņam to nodarījusi.

Ja Džoena ienīstu Rodniju, viņas rīcību varētu attaisnot.

Ja viņai Rodnijs būtu vienaldzīgs, arī tad tam nebūtu sevišķas nozīmes.

Bet viņa bija vīru mīlējusi un mīlēdama liegusi viņam izmantot tiesības, kuras katram cilvēkam dotas no dzimšanas tiesības izvēlēties savu dzīvesveidu.

Un tāpēc Džoena bija nesmalkjūtīgi izmantojusi savus sievietes ieročus bērnu, kuru gaidīja piedzimstam, un bērnu, kurš jau gulēja šūpulī, lai atņemtu Rodnijam kaut ko tādu, ko viņš dzīvē vairs nevarēja atgūt. Viņa bija laupījusi tam daļiņu vīrietības.

Viņš, būdams maigs pēc dabas, nebija cīnījies ar Džoenu, lai viņu uzvarētu. Viņš labāk atdeva tai pusi no savas cilvēciskās esības uz šīs zemes…

"Rodnij… Rodnij…"

"Un es nevaru viņam to atdot… es nevaru viņam to atlīdzināt… es neko nevaru darīt," viņa domāja.

"Bet es mīlu viņu es patiešām mīlu viņu…

Un es mīlu Everilu un Toniju, un Barbaru…

Es vienmēr esmu viņus mīlējusi…"

(Bet tas nav bijis pietiekami tāda bija atbilde nav bijis pietiekami…)

"Rodnij, Rodnij," viņa domāja, "vai tiešām nav nekā, ko es varētu darīt? Nekā, ko es varētu tev pateikt?"

"No tevis šķīros šajā pavasarī… "

"Jā," viņa domāja, "un uz ilgu laiku… kopš pavasara… tā pavasara, kad mēs iemīlējām viens otru…

Esmu palikusi tā pati, kas reiz biju, Blanšai taisnība esmu meitene, kura absolvējusi svētās Annas skolu. Vieglāko ceļu meklētāja, kūtra domāšanā, apmierināta ar sevi, baiļodamās no visa, kas varētu sagādāt sāpes…"

Bez drosmes…

"Ko es varu darīt," viņa domāja. "Ko es varu darīt?"

Un viņa nosprieda, ka var iet pie Rodnija. Var teikt viņam: "Man ļoti žēl. Piedod man…"

Jā, to viņa varēja teikt… Viņa varēja teikt: "Piedod man! Es nezināju. Es vienkārši nezināju…"

Džoena piecēlās. Kājas bija notirpušas un nespēcīgas.

Viņa gāja gausi kā veca sieva ar sāpošām kājām.

Gāja, gāja lika vienu kāju, tad otru…

"Rodnij," Džoena domāja, "Rodnij…"

Cik slima viņa jutās, cik vārga…

Tas bija garš ceļš ļoti garš ceļš.

No viesnīcas viņai pretim izskrēja indietis. Vīrieša sejā staroja smaids, viņš māja un žestikulēja.

-   Labi jaunumi, memsahiba, labi jaunumi!

Viņa klusēdama raudzījās indietī.

-  Vai redzēt? Vilciens atbraukt! Vilciens stacijā. Jūs šovakar aizbraukt ar vilcienu.

Vilciens? Vilciens, kurš aizvedīs viņu pie Rodnija. ("Piedod man, Rodnij… piedod man…") Viņa dzirdēja sevi smejamies mežonīgi un nedabiski. Indietis blenza uz Džoenu, un viņa savaldījās.

Vilciens ieradies, Džoena teica, tieši īstajā laikā. ..

Vienpadsmitā nodaļa

"Tas bija kā sapnis," nodomāja Džoena. "Jā. tas bija kā sapnis."

Viņi iegāja otrpus dzeloņstiepļu savijuma arābu zēns nesa Džoenas ceļasomas un turciski mundri pļāpāja ar lielu, resnu, aizdomīga izskata vīru, kurš izrādījās Turcijai piederošās stacijas priekšnieks.

Un tur jau viņu gaidīja labi pazīstamais guļamvagons, tā pavadonis šokolādes krāsas formas tērpā bija izliecies pa logu.

Uz vagona sāniem bi ja rakstīts "Alepa-Stambula".

Tā bija saite, kura savienoja šo nomaļo tuksneša nostūri ar civilizāciju!

Džoenu pieklājīgi apsveica franču valodā, atvēra viņas kupejas durvis, un tur jau gaidīja saklāta gulta balti palagi un spilvens.

Atgriešanās civilizācijā…

Arēji Džoena bija tā pati klusā, lietišķā ceļotāja, tā pati Skademora kundze, kas pirms nepilnas nedēļas izbrauca no Bagdādes. Tikai Džoena pati zināja par tām satriecošajām, gandrīz biedējošajām izmaiņām, kuras slēpās aiz mierīgās fasādes.

Vilciens, kā jau viņa sacīja, bija ieradies tieši īstajā laikā. Tieši tad, kad pieaugošie baiļu un vientulības uzplūdi bija aizskalojuši pēdējās barjeras, kuras viņa sevī tik rūpīgi bija uzbūvējusi.

Viņa gluži kā Bībeles varone bija skatījusi Vīziju. Vīziju, kurā redzēja pati sevi. Un kaut arī ārēji Džoena atkal bija visparastākā angļu ceļotāja, ko aizrāvušas ceļojuma vissīkākās detaļas, viņas sirds un prāts glabāja pazemojošo pašpārmetumu pēdas. Pašpārmetumu, kuri bija vajājuši Džoenu šajā klusuma un saules spozmes valstībā.

Viņa gandrīz mehāniski bija atbildējusi indietim, kas apbēra viņu ar jautājumiem un piezīmēm.

-    Kāpēc memsahiba nenākt atpakaļ uz lenču? Lenčs sen gatavs. Ļoti labs lenčs. Pulkstenis būt gandrīz pieci. Pārāk vēlu lenčam. Dzert tēju?

-  Jā, bija atteikusi Džoena, es dzeršu tēju.

-   Bet kur memsahiba staigāt? Es skatīties ārā, neredzēt memsahibu. Nezināt, uz kuru pusi memsahiba iet.

Viņa esot aizgājusi diezgan tālu, Džoena bija sacījusi. Tālāk nekā parasti.

-   Tas nebūt droši. Nemaz nebūt droši. Memsahiba apmaldīties. Nezināt, uz kuru pusi iet. Varbūt izvēlēties nepareizo virzienu.

Jā, Džoena bija atbildējusi, uz īsu brīdi viņa patiešām esot pazaudējusi ccļu, bet laimīgā kārtā gājusi pareizā virzienā. Tagad viņa dzeršot tēju un tad atpūtīšoties. Cikos vilciens dosies prom?

-   Vilciens braukt prom pusdeviņos. Dažreiz tas gaidīt ceļotājus, kuri braukt ar automobiļu kolonna. Bet šodien kolonna nebūt. Vadi upe ļoti slikta ļoti daudz ūdens, tas velties krākdams. Šausmas!

Džoena pamāja.

-   Memsahiba izskatīties ļoti nogurusi. Memsahibai varbūt drudzis?

Nē, Džoena bija atbildējusi, tagad viņai neesot drudzis.

-   Memsahiba izskatīties citādāk.

"Nūjā," Džoena bija nodomājusi, "memsahiba ir citādāka. Iespējams, ka tas atspoguļojas viņas sejā." Džoena iegāja savā istabā un palūkojās mušu notraipītajā spogulī.

Vai bija redzamas kādas izmaiņas? Viņa noteikti izskatījās vecāka. Zem acīm bija tumši loki. Seju klāja sviedri un dzelteni putekļi.

Džoena nomazgāja seju, sasukāja matus, padarbojās ar pūderi un lūpu krāsu, tad atkal pavērās spogulī.

Jā, viņa noteikti izskatījās citādāk. Kaut kas bija nozudis no sejas, kura no spoguļa atklāti raudzījās viņai pretim. Kaut kas… varbūt pašapmierinātība?

Cik šausmīgi pašapmierināts radījums viņa bijusi! Džoena joprojām sajuta saasināto pretīgumu, ko šeit bija vērsusi pret sevi, sevis neieredzēšanu kā jaunu dvēseles pazemojuma veidu.

"Rodnij," viņa domāja, "Rodnij…"

Tikai viņa vārds, kuru tā domās klusi atkārtoja…

Džoena turējās pie vīra vārda kā savu nodomu simbola. Izstāstīt viņam visu, sevi nežēlojot. Tas, ko viņa juta, tagad bija vienīgais, kam vēl varēja būt kāda nozīme. Viņi abi kopā sāks jaunu dzīvi cik nu tas viņu vecumā būs iespējams. Viņa sacīs Rodnijam:

"Esmu neveiksminiece un muļķe. Māci mani ar savu gudrību un laipnību, kā dzīvot."

Un tad varbūt nāks piedošana. Jo Rodnijam bija daudz, ko viņai piedot. Visbrīnišķīgākais Rodnijā bija tas to

Džoena tagad saprata, ka viņš nekad nebija viņu ienīdis. Nav brīnums, ka visi Rodniju ļoti mīlēja bērni viņu dievināja (pat Everila, neraugoties uz savu antagonismu, nekad nebija mitējusies tēvu mīlēt), kalpotāji bija gatavi darīt visu iespējamo, lai tik viņam izpatiktu, visur Rodnijam bija draugi. "Rodnijs," viņa nodomāja, "nekad savā mūžā ne pret vienu nav bijis nelaipns…"

Viņa nopūtās. Viņa bija ļoti nogurusi, sāpēja visas maliņas.

Viņa padzēra tēju un tad atlaidās gultā, kur nogulēja līdz tam laikam, kad vajadzēja doties pusdienās un posties uz vilcienu.

Viņa vairs nejuta nemieru, nejuta bailes, neilgojās pēc kaut kā tāda. kas aizņemtu viņas prātu un novērstu uzmanību no nevēlamām domām. Nebija vairs ķirzaku, kuras līstu ārā no alām un biedētu viņu.

Viņa bija satikusi un iepazinusi pati sevi…

Nu viņa gribēja tikai atpūsties, gulēt, neko nedomājot, vienīgi zemapziņā lolojot Rodnija laipnās, tumsnējās sejas neskaidro tēlu…

Un nu viņa bija vilcienā, uzklausījusi pavadoņa daudzvārclīgo stāstījumu par nelaimes gadījumu uz. dzelzceļa līnijas, bi ja pasniegusi viņam savu pasi un biļetes, un pavadonis bija nosolījies telegrafēt uz Stambulu, lai atjaunotu biļetes pieteikumu uz Simplonas Austrumu ekspresi. Viņa uzdeva pavadonim no Alcpas nosūtīt telegrammu arī Rodnijam. "Ceļojums ieilga viss kārtībā mīlu Džoena."

Rodnijs to saņems, pirms būs pagājis laiks, kuru viņa sākotnēji bija paredzējusi savai prombūtnei.

Tā nu viss bija nokārtots, un viņai vairs nebija nekā. ko darīt vai par ko domāt. Viņa varēja atslābināties kā noguris bērns.

Piecas mierīgas un klusas dienas, kamēr "Taurus", tad Austrumu ekspresis trauksies uz rietumiem, ar katru dienu pietuvinādams viņu Rodnijam un piedošanai.

Nākamajā rītā agri vilciens iebrauca Alepā. Līdz šejienei Džoena bija bijusi vienīgā pasažiere, jo satiksme ar Irāku bija pārtraukta, bet nu vilciens bija ar braucējiem bāztin piebāzts. Vagonu pildīja skarbas, satrauktas runas visdažādākajās valodās tur protestēja, iebilda, strīdējās, noskaidroja nesaskaņas, kas bija radušās pārpratumu dēļ, iepriekš pasūtot guļamvietas.

Džoena ceļoja pirmajā klasē, un "Taurus"ekspreša pirmās klases kupejās pa vecai modei bija divas guļamvietas.

Durvis tika atvilktas, un ienāca gara auguma sieviete, tērpusies melnās drānās. Viņai aiz muguras pavadonis, izliecies ārā pa gaiteņa logu, saņēma no nesējiem sievietes ceļasomas. Kupeja drīz vien bija pieblāķēta ar tām pilna. Tās bija dārgas ceļasomas, kurām virsū uzspiests kronis.

Garā sieviete ar pavadoni sarunājās franču valodā. Viņa norādīja tam, kā jāizvieto viņas mantas. Beidzot pavadonis aizgāja. Sieviete pagriezās un uzsmaidīja Džoenai daudz pieredzējušu, kosmopolītisku smaidu.

Jūs esat angliete, viņa sacīja.

Sieviete runāja ar tikko samanāmu akcentu. Viņai bija garena, bāla, ārkārtīgi kustīga seja un diezgan savādas, gaišpelēkas acis. Džoena nosprieda, ka sieviete varētu būt apmēram četrdesmit piecus gadus veca.

-   Es atvainojos par šo iebrukumu tik agrā rīta stundā. Man nācās traucēt jūsu atpūtu, jo vilciens no Alepas izbrauc neiedomājamā, necivilizētā agrumā. Turklāt šie vagoni ir ļoti vecmodīgi jaunajos ir vienvietīgas kupejas. Bet ceru, viņa pasmaidīja, šoreiz tas bija ļoti mīļš, gandrīz bērnišķīgs smaids, ka mēs pārāk nekritīsim viena otrai uz nerviem. Līdz Stambulai gan jābrauc divas dienas, bet ar mani nav grūti sadzīvot. Ja es pārāk daudz smēķēšu, jūs man aizrādīsiet. Tagad ļaušu jums gulēt, bet pati došos uz restorānvagonu, kuru patlaban pievieno vilciena sastāvam, viņa mazliet sagrīļojās, jo grūdiens apstiprināja tās vārdu patiesumu, un sagaidīšu tur brokastis. Atkārtoju vēlreiz, ka ļoti nožēloju par jums sagādātajām neērtībām.

-   Ak, neraizējieties, viss ir kārtībā, atsaucās Džoena. Ceļojuma laikā ar tādām lietām jāsamierinās.

-   Redzu, ka jūs esat simpātiska… labi mēs sapratīsimies lieliski.

Viņa izgāja no kupejas, un, sievietei verot ciet durvis, Džoena izdzirda, kā viņu sauca uz perona palikušie draugi. Izsaucieni "Saša, Saša!" mijās ar straujiem runas plūdiem Džoenai nepazīstamā valodā.

Viņa pati tobrīd jau bija pilnīgi pamodusies. Pēc aizvadītās nakts miega Džoena jutās atpūtusies. Viņa vilcienā vienmēr labi gulēja. Džoena piecēlās un sāka ģērbties. Vilciens izbrauca no Alepas tobrīd, kad viņa bija gandrīz galā ar ģērbšanos. To pabeigusi, Džoena izgāja gaitenī, bet pirms tam viņa paskatījās uz etiķetēm, kuras bija piestiprinātas pie jaunās ceļabiedrenes somām.

Firstiene Hohenbaha Seima.

Restorānvagonā viņa ieraudzīja šo dāmu ēdam brokastis un dzīvi tērzējam ar tuklu maza auguma francūzi.

Firsticne sveicienam pamāja Džoenai ar roku un ar žestu norādīja, lai tā viņiem piebiedrojas.

-  Jūs nu gan esat enerģiska. viņa izsaucās. Es jūsu vietā joprojām vēl gulētu. Bodjē kungs, turpiniet savu stāstījumu! Tas ir ļoti interesanti.

Firstiene ar Bodjē kungu sarunājās franciski, ar Džoenu angliski, ar viesmīli tekoši turciski, bet diezgan melanholiska izskata virsnieku, kas sēdēja pie galdiņa otrpus ejai, viņa laiku pa laikam tikpat tekoši uzrunāja itāliski.

Galu galā tuklais francūzis beidza brokastot un, pieklājīgi palocījies, aizgāja.

-  Jūs esat laba valodu pratēja, sacīja Džoena.

Garenajā, bālajā sejā atplauka smaids šoreiz visai

skumjš.

-Jā, laikam gan. Redzat, es esmu krieviete. Biju precējusies ar vācieti, ilgu laiku dzīvoju Itālijā. Runāju kādās astoņās deviņās valodās citā labāk, citā sliktāk. Tas ir ļoti patīkami, ja var sarunāties, vai jūs tā nedomājat ? Visas cilvēciskās būtnes ir interesantas, un mums uz šīs zemes nav atvēlēts pārāk ilgs laiks! Cilvēkiem jāapmainās ar idejām un pieredzi.

Uz zemes ir par maz mīlestības, to es jums saku. "Saša," draugi man saka, "ir cilvēki, kurus nav iespējams mīlēt, turki, armēņi, levantieši." Bet es to noliedzu. Es mīlu viņus visus. Gargon, iaddition[20]!

Džoena mazliet samirkšķināja acis, jo pēdējais teikums ar priekšpēdējo gandrīz saplūda kopā.

Restorānvagona kalpotājs godbijīgi steidzās šurp, un Džoena apjauta, ka viņas ceļabiedre acīmredzot ir visai ievērojama persona.

Visu rītu un pēcpusdienu vilciens brauca pa līdzenumu, bet pret vakaru sāka virzīties augšup kalnos.

Saša sēdēja savā kaktā, lasīja, smēķēja un laiku pa laikam izteica negaidītas un dažbrīd diezgan mulsinošas piezīmes. Džoena juta, ka viņu savaldzinājusi šī dīvainā sieviete, kura nāca no pavisam citas pasaules un kuras domāšanas veids pilnīgi atšķīrās no tām garīgajām ievirzēm, ar kādām Džoenai iepriekš bija iznācis sastapties.

Bezpersoniskums un intimitāte vienlaikus Džoena apbrīnoja tieši šo savādo sajaukumu.

Piepeši Saša viņai sacīja:

-   Jūs nelasāt nē? Un jūs neko nedarāt ar rokām — jūs neadāt. Tas jūs atšķir no vairākuma angļu sieviešu. Un tomēr jūs izskatāties ļoti angliska jā, jūs izskatāties kā īsta angliete.

Džoena pasmaidīja.

-   Patiesību sakot, man nav, ko lasīt. Dzelzceļa līnijas avārijas dēļ es iestrēgu Telabuhemidā, tā ka izlasīju visas grāmatas, kuras man bija līdzi.

-   Bet jūs tas īpaši nesatrauc, vai ne? Jūs pat nemēģinājāt sadabūt kādu lasāmvielu Alepā. Nē, jūs esat apmierināta, ka varat vienkārši sēdēt un raudzīties pa logu uz kalniem, lai gan jūs tos nemaz neredzat jūs raugāties uz kaut ko tādu, ko redzat tikai jūs pati, vai tā nav? Jūsu prāts ir spēcīga pārdzīvojuma varā. Jums ir bēdas? Vai varbūt esat piedzīvojusi lielu laimi?

Džoena, mazliet saraukusi pieri, vilcinājās atbildēt.

Saša izplūda smieklos.

-   Ak, tas ir īsti angļu stilā. Jūs domājat, ka esmu nekautrīga, uzdodama jums jautājumus, kuri man kā krievietei cilvēku savstarpējā saskarē šķiet gluži dabiski. Tas ir savādi ja es vaicātu jums, kur bijāt, kādās viesnīcās dzīvojāt, kādus dabasskatus aplūkojāt, vai jums ir bērni un ko viņi dara, vai jūs daudz ceļojat un vai jums Londonā nav zināms labs frizieris, jūs man ar prieku atbildētu. Bet. ja es iedomātos jums jautāt, vai jums ir bēdas, vai vīrs jums ir uzticīgs, vai bieži guļat ar vīriešiem, kāds ir jūsu skaistākais piedzīvojums un vai esat jutusi Dieva mīlestību, jūs nepatikā sarautos, juzdamās aizskarta, un tomēr tas ir krietni vien interesantāk nekā viss pārējais, nicht wnhrķ ?

-   Manuprāt, mēs esam ļoti atturīga nācija, lēnām noteica Džoena.

-Jā, jā. Nesen apprecējusies angļu sieviete uzskatīs, ka ir nepiedienīgi vaicāt, vai tai būs bērns. Tas ir, to nedrīkst vaicāt skaļi, pie brokastu galda. Nē, viņa ir jāpaved sāņus, un šis jautājums jāuzdod čukstus. Tomēr, ja mazulis ir jau piedzimis un guļ šūpulī, mierīgi var apvaicāties: "Kā klājas mazajam?"

-   Nu… tās ir diezgan intīmas lietas, vai ne?

-    Nē, man gan tā neliekas. Vakar satiku kādu savu draudzeni, ungārieti, kuru nebiju redzējusi daudzus gadus. "Mici," es viņai teicu, "tu esi precējusies vairākus gadus, bet bērnu tev nav. Kāpēc?" Viņa atbild, ka nezina iemeslu. Piecus gadus viņi ar vīru smagi nopūloties, ak, cik smagi! "Ko tur varētu darīt?" viņa man vaicā. Un, tā kā šī saruna norisinājās viesību laikā, visi klātesošie apber Mici ar padomiem. Jā, un daži no tiem bija gluži praktiski. Kas zina, varbūt viņai no tā visa kaut kas arī noderēs.

Džoena izskatījās mēreni sašutusi, lai gan neko neteica.

Piepeši viņa sajuta sevī spēcīgu vēlmi atklāt šai draudzīgajai, savdabīgajai ārzemniecei savu sirdi. Džoenai ļoti gribējās pastāstīt kādam to, ko bija pieredzējusi tuksnesī. Viņai tādējādi bija nepieciešams pārliecināties par notikušā realitāti…

-   Jums taisnība esmu piedzīvojusi kaut ko diezgan satraucošu, Džoena gausi iesāka.

-  Ach, jā? Kas tas bija? Vai vīrietis?

-   Nē. Vīrietis noteikti ne.

-  Priecājos. Tik bieži tas ir vīrietis tā ka galu galā sāk kļūt mazliet apnicīgi.

-    Biju pilnīgi viena Tclabuhcmidas viesnīcā. Tā ir šausmīga vieta vienvienīgas mušas un konservu kārbas, un dzeloņstiepļu rituļi, bet iekštelpas drūmas un tumšas.

-   Tas ir nepieciešams vasaras karstuma dēļ, bet es saprotu, ko jūs domājat.

-  Nebija neviena, ar ko parunāt… grāmatas es drīz vien izlasīju… un nonācu… es nonācu ļoti dīvainā stāvoklī.

-   Jā, jā, tā var būt. Tas ir interesanti, ko jūs man stāstāt. Turpiniet!

-   Sāku izdarīt visādus atklājumus pati par sevi. Atklāju lietas, par kurām agrāk nebiju zinājusi. Vai, pareizāk sakot, lietas, kuras biju zinājusi, bet nekad netiku vēlējusies atzīt. Nevaru jums tā īsti izskaidrot…

-   Ak, nē varat gan. Tas nav grūti. Es sapratīšu.

Saša izrādīja tik dabisku un nepiespiestu interesi, ka Džoena turpināja stāstīt, mazliet satraukta par savu pašapziņas trūkumu. Tā kā Sašai sarunas par jūtām un intīmām attiecībām šķita gluži dabiskas, arī Džoenai tas sāka tā likties.

Viņa nu runāja raiti, nevilcinādamās atainoja savu sasprindzinājumu, bailes un paniku, kas to galu galā pārņēma.

-   Atļaušos sacīt, ka jums tas droši vien liksies absurdi… bet es jutos tā, it kā būtu pilnīgi pazudusi… vientuļa… ka pat Dievs ir mani atstājis…

-   Jā, lādas sajūtas cilvēkam reizēm uzmācas es pali esmu to piedzīvojusi. Tumša, šausmīga sajūta…

-   Tumšs nebija, taisni otrādi gaismas bija par daudz… tā žilbināja… nebija nekāda patvēruma nedz nojumes, nedz ēnas.

-    Mēs abas tomēr domājam vienu un to pašu. Jums šausmīga šķita gaisma, jo ilgu laiku bijāt dzīvojusi zem apsega, pavēnī. Bet man tā bija tumsa, kas naktī neļauj saskatīt ceļu. Mokas abos gadījumos sagādā viens un tas pats apziņa par savu niecību un to, ka Dievs tev atrāvis savu mīlestību.

-   Un tad noliku tas kā brīnums, gausi turpināja Džoena. Es redzēju visu. Sevi kāda esmu bijusi. Visas savas muļķīgās iedomas un izlikšanos. Bija tā… bija tā, it kā es piedzimtu no jauna…

Viņa tramīgi paskatījās uz otru sievieti. Saša saprotoši palocīja galvu.

-  Un es zināju, kas man jādara. Jāatgriežas mājās un jāsāk viss no sākuma. Jāveido jauna dzīve…

Iestājās klusums. Saša domīgi raudzījās uz Džoenu, un kaut kas viņas sejas izteiksmē Džoenu mulsināja. Mazliet pietvīkusi, viņa sacīja:

-   Ak, es zinu, ka tas izklausās melodramatiski un nepārliecinoši.. .

Saša viņu pārtrauca.

-   Nē, nē, jūs mani nesapratāt. Tas, ko jūs likāt piedzīvojusi, atgadījies daudziem svētajam Paulam, citiem Dieva apustuļiem, kā arī vienkāršajiem mirstīgajiem un grēciniekiem. Tā ir pārvēršanās. Tā ir vīzija. Tas ir dvēseles sarūgtinājums, kurš laužas uz āru. Jā, un tā ir gluži reāla parādība kā pusdienu ēšana vai zobu tīrīšana. Bet es brīnos tomēr es brīnos…

-   Jūtu, ka esmu rīkojusies nelāgi… nodarījusi pāri kādam… kādam, kuru es mīlu…

-  Jā, jā, jums ir sirdsapziņas pārmetumi.

-   Un es tik tikko spēju sagaidīt, kad nokļūšu mājās. Es tik ļoti daudz ko vēlos viņam pateikt.

-   Viņam? Jūsu vīram?

-   Jā. Viņš allaž bijis laipns un pacietīgs. Bet viņš nav bijis laimīgs. Es neesmu viņu darījusi laimīgu.

-   Un jūs domājat, ka tagad spēsiet darīt viņu laimīgu?

-   Mēs vismaz varam izskaidroties. Viņš uzzinās, cik ļoti man žēl, ka tā viss ievirzījies. Viņš var man palīdzēt ak, kā to lai saka?

Prātā viņai iešāvās vārdi no komūnijas dievkalpojuma.

-   No šī brīža uzsākt jaunu dzīvi.

-   Uz to bijuši spējīgi tikai svētie, — drūmi noteica .Saša.

Džoena cieši pavērās viņā.

-   Bet es… es neesmu svētā.

-   Nē. Tieši to jau es domāju.

Saša mirkli klusēja, tad mazliet mainīja sarunas toni.

-   Piedodiet, ka man nācās jums to pateikt. Turklāt tā varbūt nemaz nav taisnība.

Džoena izskatījās nedaudz apmulsusi.

Saša aizkūpināja kārtējo cigareti un nikni smēķēja, raudzīdamās ārā pa logu.

-   Nezinu, nedroši ieteicās Džoena, kāpēc man vajadzēja jums to visu stāstīt…

-   Gluži dabiski, ka jūs vēlējāties kādam par to pastāstīt — jums gribējās par to runāt, jo šīs domas nodarbināja jūsu prātu. Jūsu vēlmē dalīties ar kādu tajā, ko esat piedzīvojusi, nav nekā pretdabiska.

-  Parasti esmu ļoti atturīga.

Saša izskatījās uzjautrināta.

-   Un ārkārtīgi ar to lepojaties kā visi angļi. Ak, jūs esat ļoti dīvaina tauta ļoti dīvaina. Pašu tikumi jūs mulsina, jūs par tiem kaunaties, bet trūkumus esat gatavi ar prieku izcelt.

-   Domāju, ka jūs mazliet pārspīlējat, stīvi sacīja Džoena.

Viņa piepeši jutās kā īstena angliete, kam nav nekā kopīga ar eksotisko, bālo sievieti, kura sēdēja kupejas pretējā stūrī, ar sievieti, kurai tikai pirms pāris minūtēm viņa bija uzticējusi savus visintīmākos personiskos pārdzīvojumus.

-   Vai brauksiet tālāk ar Simplonas Austrumu ekspresi? ikdienišķā balsī vaicāja Džoena.

-   Nē, pavadīšu kādu dienu Stambulā, tad došos uz. Vīni.

Saša nevērīgi piebilda:

-   Iespējams, ka es tur nomiršu, bet varbūt arī, ka ne.

-   Vai jūs gribat sacīt… Džoena apmulsusi meklēja vārdus, ka jums ir tāda priekšnojauta?

-   Nē, nē, Saša sāka smieties. Nē, nekā tamlīdzīga! Man Vīnē paredzēta operācija. Ļoti nopietna operācija. Tikai retu reizi tāda veida operācijām ir labvēlīgs iznākums. Bet Vīnē ir labi ķirurgi. Es braucu pie loti gudra ārsta viņš ir ebrejs. Vienmēr esmu sacījusi, ka ir muļķīgi vērsties pret Eiropas ebrejiem. Viņi ir gudri terapeiti un prasmīgi ķirurgi, jā, un no viņu vidus nāk daudzi ievērojami mākslinieki.

-   Ak Kungs, teica Džoena. Man ir tik ļoti žēl.

-  Tāpēc, ka es varbūt nomiršu? Bet kāda gan tam nozīme? Cilvēkam šā vai tā reiz ir jāmirst. Un iespējams, ka es nemaz nemiršu. Esmu apņēmusies ja izdzīvošu, tad iestāšos kādā man zināmā klosterī. Tur valda ļoti stingra kārtība neviens nesarunājās, visi nododas nepārtrauktai meditācijai un lūgšanām.

Džoena nekādi nespēja iedomāties Sašu nerunājam un nepārtraukti meditējam.

-   Lūgšanas cilvēkiem drīz vien būs ļoti nepieciešamas, Saša drūmi turpināja. Kad sāksies karš.

-   Karšl

Džoena iepleta acis.

Saša palocīja galvu.

-   Bet, protams, karš tuvojas. Tas sāksies nākamgad vai kādu gadu vēlāk.

-   Es nudien domāju, ka jūs kļūdāties, iebilda Džoena.

-  Nē, nē. Man ir draugi, kuri šajā ziņā ir ļoti labi informēti, un viņi man to apgalvoja. Tā jau ir izlemta lieta.

-   Bet kur šis karš notiks un pret ko?

-   Visur. Tajā tiks ierautas visas tautas. Mani draugi domā, ka Vācija gūs ātru uzvaru, bet es viņiem nepiekrītu. Ja nu vienīgi viņiem izdosies uzvarēt patiešām zibenīgā ātrumā. Redziet, es pazīstu daudzus angļus un amerikāņus un zinu, uz ko viņi ir spējīgi.

-   Esmu pārliecināta, sacīja Džoena, ka īstenībā neviens nemaz negrib karot.

Viņa Sašas sacīto uztvēra visai skeptiski.

-   Kādam nolūkam tad, jūsuprāt, pastāv Hitlera jaunatnes organizācija?

-   Bet man ir draugi, kuri diezgan ilgi dzīvojuši Vācijā, un viņi uzskata, ka par nacistu kustību vairāk izrunāts, nekā tur patiesībā ir.

-  O-Ia-lā! izsaucās Saša. Diez vai viņi tā domās arī pēc trim gadiem.

Vilciens palēnināja gaitu un apstājās. Saša noliecās uz priekšu un sacīja:

-    Vai redzat, mēs esam atbraukušas līdz tā sauktajiem Kilikiešu vārtiem. Burvīgs skats, vai ne? Izkāpsim ārā.

Viņas izkāpa no vilciena un raudzījās lejup, kur caur kalnu grēdām vīdēja zilie, dūmakā lītie līdzenumi…

Drīz vajadzēja norietēt saulei, un gaiss bija neparasti rāms un vēss.

"Cik skaisti," nodomāja Džoena.

Viņa vēlējās, kaut Rodnijs būtu šeit un kopā ar viņu nolūkotos dabas ainavā.

Divpadsmitā nodaļa

Viktorijas stacija…

Džoena juta, ka sirds viņai no piepeša satraukuma sāk stipri sisties.

Bija labi atgriezties mājās.

Uz īsu brīdi viņai šķita, ka nemaz nav bijusi prom. Anglija, viņas pašas zeme. Jaukie angļu nesēji… Ne tik jauka, toties īsti angliska, miglaina diena!

Ne pārāk romantiskā un ne sevišķi glītā, tomēr vecā, mīļā Viktorijas stacija tāda pati kā vienmēr, gan pēc ārējā izskata, gan tc valdošajām smaržām!

"Ak," nodomāja Džoena, '"kā es priecājos, ka esmu atgriezusies."

Tas bija garš, nogurdinošs ceļojums pāri Turcijai, Bulgārijai, Dienvidslāvijai, Itālijai'un Francijai. Muitas ierēdņi un pasu pārbaudes. Dažādi formas tērpi, dažādas valodas. Viņa bija nogurusi jā, tieši nogurusi no ārzemniekiem. Pat tā neparastā krievu sieviete, ar kuru kopā Džoena brauca no Alepas līdz Stambulai, beigās kļuva diezgan apnicīga. Iesākumā viņa Džoenai bija likusies interesanta patiešām, gluži aizraujoša vienkārši tāpēc, ka bija citādāka. Bet ap to laiku, kad vilciens jau tuvojās Marmora jūrai un Heidarpačai, Džoena ar ilgošanos gaidīja brīdi, kad viņām būs jāšķiras. No vienas puses, viņu mulsināja pašas atklātība Džoena bija runājusi par savām personiskajām lietām ar galīgi svešu cilvēku. No otras puses vārdos to bija grūti izteikt, bet šajā sievietē bija kaut kas tāds, kas lika Džoenai justies neglābjami provinciālai. Tā nebija sevišķi patīkama sajūta. Džoena bija mēģinājusi sev iegalvot, ka viņa nemaz nav sliktāka, taču tas viņai diez ko nebija izdevies. Džoena nevarēja atbrīvoties no apziņas, ka, neraugoties uz visu savu draudzīgumu, Saša tomēr bija aristokrāte, bet viņa pati piederēja pie vidusšķiras maznozīmīga lauku advokāta sieva. Protams, bija ļoti muļķīgi tā justies…

Lai būtu, kā būdams, tas viss un bija garām. Viņa bija atkal mājās, savā dzimtajā zemē.

Džoenu neviens nesagaidīja, jo viņa nebija sūtījusi Rodnijam telegrammu, lai paziņotu, kad tieši ieradīsies.

Viņu bi ja pārņēmusi spēcīga vēlēšanās tikties ar Rodniju mājās, nevis uz stacijas perona. Džoena gribēja tūlīt pat, bez vilcināšanās uzsākt savu grēksūdzi. Viņa domāja, ka tā būs vieglāk.

Nevarēja taču sagaidīt piedošanu no vīra, kurš ar šo atzīšanos liktu pārsteigts uz Viktorijas stacijas perona!

Katrā ziņā tas nevarēja notikt uz perona, pie kura apstājas iebraucošie vilcieni, tur drūzmējās steidzīgi [audis, bet perona galā nojumē gaidīja kārtējā muitas pārbaude.

Nē, viņa mierīgi pārlaidīs nakti viesnīcā un brauks uz Kreiminsteru tikai rīt.

Džoena prātoja, vai pirms aizbraukšanas no Londonas viņa nevarētu apciemot Everilu. Viņa varētu piezvanīt meitai no viesnīcas.

Jā, Džoena nolēma. Tā viņa darīs.

Viņai līdzi bija tikai rokas bagāža, un. tā kā to jau bi ja pārbaudījuši Duvrā, Džoena kopā ar nesēju drīkstēja doties taisnā ceļā uz viesnīcu.

Viņa nomazgājās, pārģērbās un tad piezvanīja Everilai. Laimīgā kārtā Everila bi ja mājās.

Māt! Es nezināju, ka tu jau esi atgriezusies.

-   Iebraucu šopēcpusdien.

-   Vai tēvs arī ir Londonā?

-  Nē. Es viņam nepaziņoju, kad iebraukšu. Viņš tad sadomātu mani sagaidīt… un viņam jau tā ir tik daudz darba. Negribēju viņu lieki nogurdināt.

Džoenai likās, ka meitas balsī saklausāms viegls izbrīns, kad viņa sacīja:

-   Jā… es domāju, ka tu rīkojies pareizi. Pēdējā laikā viņš ir ļoti aizņemts.

-   Vai Ui ar viņu bieži tikies?

-   Nē. Pirms trim nedēļām viņš uz vienu dienu bija iebraucis Londonā, un mēs kopā paēdām lenču. Kā ar šo vakaru, māt? Vai tu negribētu aiziet kaut kur kopā ar mani un paēst pusdienas?

-   Es labāk gribētu, lai tu atnāc pie manis, mīļā, ja tev nekas nav pretim. Esmu pēc ceļa mazliet nogurusi.

-   Domāju gan. Labi, es aiziešu pie tevis.

-   Vai Edvards nenāks kopā ar tevi?

-   Viņam šovakar jāpiedalās lietišķās vakariņās.

Džoena nolika klausuli. Viņas sirds dauzījās mazliet ātrāk nekā parasti. "Everila, mana Evenki," viņa domāja…

Cik vēsi bija skanējusi meitas balss… mierīgi, atsvešināti, bezpersoniski.

Pēc pusstundas viesnīcas dežurants piezvanīja, ka ieradusies Herisona-Vilmota kundze, un Džoena nokāpa lejā.

Māte un meita sasveicinājās ar īsti anglisku atturību. "Everila labi izskatās," nodomāja Džoena. Viņa vairs nebija tik kalsna. Ieejot kopā ar meitu ēdamzālē, Džoena juta vieglas lepnuma trīsas. Everila tiešām bija ļoti glīta, tik izsmalcināta un neparasta pēc izskata.

Viņas apsēdās pie galdiņa, un acumirklī Džoena saņēma triecienu viņa sastapās ar meitas acīm.

Tās bija tik vēsas un neieinteresētas…

Everila, tāpat kā Viktorijas stacija, nebija mainījusies.

"Tā esmu es, kas ir mainījusies," domāja Džoena, "bet Everila to nezina."

Viņa iztaujāja māti par Barbaru un Bagdādi. Džoena stāstīja par saviem piedzīvojumiem atpakaļceļā. Kaut kāda iemesla dēļ viņu saruna negribēja raisīties. Everilas jautājumi par Barbaru bija gandrīz nevērīgi. Šķita, ka viņa uzskata pamatīgāku izvaicāšanu par nesmaikjūtīgu. Bcl Everila jau nevarēja zināt patiesību. Tā bija viņas parastā, pieklājīgi vienaldzīgā attieksme.

"Patiesība," Džoenai piepeši ienāca prātā, "kā es varu zināt, kādu ir patiesību!" Vai tās nevarēja būt tikai viņas iedomas? Galu galā nebija taču nekādu noteiktu pierādījumu…

Džoena tūdaļ pat atteicās no šī pieņēmuma, tomēr viņas pārliecībai tas bija devis triecienu jau ar to vien, ka bija iešāvies prātā. Ja nu viņa pieder pie cilvēkiem, kuri dzīvo iedomās…

-   Edvards ieņēmis galvā, ka kuru katru dienu varot sākties karš ar Vāci ju, savā vēsajā balsī sacīja Everila.

Džoena sapurinājās.

-  To pašu man teica tā sieviete vilcienā. Šķiet, viņa par to bija pilnīgi pārliecināta. Būdama diezgan svarīga persona, viņa zināja, ko runā. Es nespēju tam noticēt. Hitlers nekad neuzdrošināsies sākt karu.

-  Ak, cs nezinu… domīgi atteica Everila.

-  Neviens negrib karot, mīļā.

-Cilvēki reizēm dabū to, ko nemaz nav vēlējušies.

-   Manuprāt, tādas runas par karu ir ļoti bīstamas, apņēmīgi sacīja Džoena. Tās rada cilvēkiem nepareizu nK skaņojumu.

Everila pasmaidīja.

Viņas turpināja diezgan saraustīti tērzēt. Pēc pusdienām Džoena nožāvājās, un Everila teica, ka viņa māti nekavēsviņa droši vien jūtoties nogurusi.

Džoena sacīja, ka jā, viņa esot diezgan nogurusi.

Nākamās dienas rītā Džoena mazliet pastaigāja pa veikaliem un iepirkās. Pustrijos viņa jau sēdēja vilcienā un brauca uz Kreiminsteru. Mājās viņa būs pēc četriem un varēs sagaidīt Rodniju uz pēcpusdienas tēju…

Džoena atzinīgi raudzījās ārā pa vagona logu. Nekā daudz jau šajā gadalaikā tur nebija, ko redzēt, vīdēja kaili koki, smidzināja sīks lietutiņš bet cik tas viss bija dabiski un mājīgi! Bagdāde ar saviem ļaužu pilnajiem tirgiem un košajām, zilizeltainajām mošejām bija palikusi tālu prom un šķita nereāla it kā viņa tur nemaz nebūtu bijusi. Šis garais, fantastiskais ceļojums Anatol ijas līdzenumi, sniegotie kalni, Bosfora jūras līcis, Stambula ar tās minaretiem, Balkāni, kur dīvainos vagonos pārvadāja vēršus, Itālija, kur saulē mirdzēja zilā Adrijas jūra, Šveice ar krāšņajām Alpu ainavām, kuras nomainīja cita citu… un tas viss beidzās ar ceļojumu mājup caur ziemīgajiem Anglijas laukiem…

"It kā es nemaz nebūtu bijusi prom," domāja Džoena. "It A;ī es nemaz nebūtu bijusi prom…"

Viņa jutās apmulsusi, nespējīga sakārtot domas skaidrā secībā. Tikšanās ar Everilu iepriekšējā vakarā bija Džoenu satraukusi Everilas vēsās acis, kas mierīgi un vienaldzīgi vērās mātē. "Everilu" viņa nodomāja, "nesaskatīja manī nekādas pārmaiņas." Bet galu galā kāpēc viņai tās būtu bijis jāsaskata?

Džoena taču nebija mainījusies ārēji.

Rodnij… viņa ļoti klusi pie sevis noteica.

Atgriezās tā pati jūtoņa skumjas, ilgas pēc mīlestības un piedošanas…

"Tā ir patiesība," viņa nodomāja, "es sāku jaunu dzīvi…"

No stacijas uz mājām Džoena atbrauca ar taksometru. Durvis atvēra Agnese, kurai izdevās notēlot prieku un pārsteigumu par viņas atgriešanos.

Kungs, sacīja Agnese, būšot iepriecināts.

Džoena uzkāpa augšā savā guļamistabā, noņēma cepuri un nokāpa atkal lejā. Telpa izskatījās mazliet patukša, bet tas bija tāpēc, ka tajā neredzēja ziedus. "Rīt jānogriež kādi lauru zari," viņa domāja, "un stūra veikalā jānopērk neļķes."

Viņa staigāja pa istabu, juzdamās nervoza un uzbudināta.

Vai viņai būtu jāstāsta Rodnijam par saviem apsvērumiem Barbaras slimības sakarā? Ja nu pieņem, ka galu galā…

Protams, ka tā nebija taisnība! Viņa to visu bija iedomājusies. Uz to Džoenu bija pamudinājis tas, ko viņai sacīja tā muļķīgā sieviete Blanša Hegarda nē, Blanša Donovana. Nudien, Blanša bija izskatījusies šausmīgi tik veca un aprepējusi.

Džoena pielika plaukstu pie pieres. Viņa jutās tā, it kā smadzenēs tai grieztos kaleidoskops. Bērnībā viņa bija rotaļājusies ar kaleidoskopu, un Džoenai tas bija paticis ar aizturētu elpu viņa bija raudzījušies krāsaino drumslu virpulī, pirms tās aprima un izveidoja rakstu …

Kas ar viņu bija noticis?

Tā baismīgā viesnīca un savādie pārdzīvojumi, kurus Džocnā bija izraisījis tuksnesis… Viņa bija iztēlojusies visnepatīkamākās lietas ka bērniem viņa nepatīk, ka Rodnijs bija mīlējis Lesliju Šērstonu. (Protams, ka nebija kas par muļķīgu iedomu! Nabaga Leslija.) Un viņa pat bija nožēlojusi, ka atrunājusi Rodniju no trakās vēlmes kļūt par fermeri. īstenībā viņa bija rīkojusies ļoti saprātīgi un tālredzīgi…

Ak Dievs, kas viņu bija tā samulsinājis? Tas viss, ko viņa iedomājās un kam noticēja, tik nepatīkamas lietas…

Vai tā bija patiesība? Vai varbūt nebija? Viņa negribēja, lai tā būtu patiesība.

Viņai tas bija jāizlemj -viņai tas bija jāizlemj…

Kas viņai bija jāizlemj?

"Saule," domāja Džoena, "saule bija loti karsta. Saule mēdz izraisīt halucinācijas…"

Skrējiens pa tuksnesi… kritiens četrrāpus pie zemes… lūgšana…

Vai tā bija realitāte?

Vai realitāte bija tas, ko viņa domāja tagad?

Ārprāts pilnīgs ārprāts, lūk, kas bija visas viņas iedomas. Cik ērti un patīkami atgriezties mājās, Anglijā, un justies tā, it kā prombūtnes nemaz nebūtu bijis. Viss bija tieši tāds, kādu viņa to allaž bija domājusi esam…

Un, protams, nekas nebija mainījies.

Kaleidoskops griežas… griežas…

Līdz beidzot izveido to vai citu rakstu.

"Rodnij. piedod man es nezināju… "

"Rodnij. te es esmu. Esmu atgriezusies mājās!"

Kuru rakstu, kuru modeli izvēlēties? Kuru? Viņai bija jāizvēlas.

Viņa dzirdēja atveramies ārdurvis šo skaņu viņa tik labi pazina tik ļoti labi…

Nāca Rodnijs.

Kuru modeli? Kuru modeli? Ātri!

Durvis atvērās. Ienāca Rodnijs. Pārsteigts viņš apstājās.

Džoena aši pagājās uz priekšu. Viņa uzreiz neieskatījās vīram sejā. "Jādod viņam laiks" viņa domāja, "jādod viņam laiks.

Tad viņa līksmi sacīja:

Te es esmu, Rodnij… Esmu atgriezusies mājās…

Epilogs

Rodnijs Skademors sēdēja nelielā atpūtas krēslā ar zemu atzveltni, bet viņa sieva lēja tasēs tēju, tinkšķināja tējkarotītes un mundri tērzēja, stāstīdama, cik jauki atkal būt mājās un cik patīkami redzēt, ka te viss palicis pa vecam. Rodnijs nevarot ne iedomāties, cik brīnišķīgi esot būt atpakaļ Anglijā, atpakaļ Kreiminsterā, atpakaļ savā pašas mājā.

Uz palodzes stāvēja glāze, pa kuru augšup lejup, svarīgi zumēdama, tekalēja siltās novembra dienas maldināta mēslu muša.

"Zumm, bzumm, bzumm," tā ducināja.

"Tink, tink, tink," tinkšķēja Džoenas Skademoras balss.

Rodnijs sēdēja, smaidīja un māja ar galvu.

"Trokšņi," viņš domāja, "trokšņi…"

Tie vienam cilvēkam daudz ko atklāj, bet otrs tos vispār nepamana.

Rodnijs nosprieda, ka ir kļūdījies iesākumā viņam bija licies, ka ar Džoenu kaut kas nav kārtībā. Pirmais iespaids pēc sievas atbraukšanas izrādījās mānīgs. Džoenai nekas nekaitēja, viņa bija tāda pati kā vienmēr. Viss bija tāpat kā vienmēr.

Beidzot Džoena devās uz guļamistabu izsaiņot mantas, un Rodnijs, šķērsojis priekštelpu, iegāja savā kabinetā, kur viņu gaidīja no biroja līdzi paņemtais darbs.

Bet vispirms viņš atslēdza nelielo atvilktni rakstāmgalda labajā pusē un izņēma Barbaras vēstuli. Tā bija nosūtīta ar aviopastu dažas dienas pirms Džoenas izbraukšanas no Bagdādes.

Tā bija gara vēstule, uzrakstīta sīkā, ciešā rokrakstā, un Rodnijs to jau gandrīz zināja no galvas. Neraugoties uz to, viņš vēstuli atkal pārlasīja, mazliet pakavēdamies pie pēdējās lappuses.

"… Nu esmu Tev izstāstījusi visu. tčt. Domāju, ka daudz ko no tā Tu jau pats biji nojautis. Tev par mani nav jāraizējas. Es patiešām saprotu, kāda nekrietna, ļauna, maza muļķī te esmu bijusi. Atceries, māte nekā nezina. Nebija viegli no viņas to visu noslēpt, bet lāga doktors Makkvīns mums joti palīdzēja, un Viljams turējās lieliski. Es nudien nezinu, ko būtu iesākusi bez viņa, viņš visu laiku bija man līdzās, gatavs novirzīt mātes uzmanību uz kaut ko citu, ja viņas jautājumi sāka kļūt bīstami. Biju stipri izmisusi, kad saņēmu mātes telegrammu, kas ziņoja par viņas ierašanos. Es zinu, ka Tu noteikti mēģināji viņu no braukšanas atrunāt, bet Tev, mīļais, tas neizdevās. Savā ziņā tas, protams, no mātes puses bija jauki tā steigties pie manis, tikai viņa, dabiski, tūdaļ pat metās pārkārtot visu mūsu dzīvi, un tas mani darīja vai traku, taču jutos pārāk vārga, lai viņai daudz pretotos! Paies dažas dienas, līdz atkal varēšu sajust, ka Mopsija ir mans bērns! Viņa ir mīļa. Es vēlētos, kaut Tu varētu redzēt savu mazmeitiņu. Vai mēs Tev patikām, būdami zīdaiņi, vai arī Tu mūs iemīļoji tikai vēlāk? Mīļo tēt, es tā priecājos, ka tieši Tu esi mans tēvs. Neraizējies par mani! Tagad viss ir kārtībā.

Tava mīlošā Babsija."

Turēdams vēstuli rokā, Rodnijs vilcinājās. Viņš būtu vēlējies to saglabāt. Viņam šī vēstule daudz nozīmēja tas bija rakstisks meitas uzticēšanās un mīlestības apstiprinājums.

Bet profesionālā pieredze viņu brīdināja, ka vēstuļu saglabāšana bieži vien izrādās bīstama. Ja viņš negaidīti nomirtu, Džoena, izskatot viņa papīrus, atrastu vēstuli, un tā sagādātu viņai nevajadzīgas sāpes. Nebija nekādas vajadzības sāpināt un izbiedēt Džoenu. Lai viņa dzīvo laimīga drošajā, gaišajā pasaulē, kuru tā pati sev tik pašpārliecināti radījusi.

Rodnijs šķērsoja kabinetu un iemeta Barbaras vēstuli kamīnā. "Jā," viņš domāja, "tagad ar meitu viss būs kārtībā. Ar viņiem visiem viss būs kārtībā." Par Barbaru viņš bija visvairāk baidījies viņai bija nenosvērts, ārkārtīgi emocionāls raksturs. Nu, ko krīze bija garām. Nevarēja teikt, ka viņa no tās būtu iznākusi neskarta, taču dzīva gan. Un viņa jau tagad saprot, ka viņas īstenā dzīve ir Mopsija un Bils. Lāga zēns Bils Rejs. Rodnijs cerēja, ka viņš nav pārāk nežēlīgi cietis.

Jā, ar Barbaru viss būs kārtībā. Un arī Tonijam klājās labi viņa apelsīnu birzīs Rodēzijā viņš bija tālu prom, taču viņam nekas nekaitēja un šķiet, ka Tonijs izvēlējies īsto meiteni sev par sievu. Tonijam nekad nekas nebija sagādājis pārāk stipras sāpes, un varbūt viņš tā arī savu mūžu nodzīvos, raudzīdamies pasaulē gaišām acīm.

Un ar Everilu arī viss bija kārtībā. Vienmēr, kad Rodnijs domāja par Everilu, viņš juta lepnumu, nevis žēlumu. Everila ar savu sauso, loģisko prātu un vājību, un visai miglainiem izteikumiem. Everila ar savu vēso, sarkastisko runasveidu. Viņa bija kā klints, tik nelokāma, tik…

Viņš bija cīnījies ar Everilu un uzveicis meitu, izmantodams vienīgos ieročus, ar kuriem varēja iedarboties uz viņas nicīgo prātu. Viņam bija riebies tos izmantot; diemžēl auksti, loģiski, nežēlīgi spriedumi bija vienīgais, kas atstāja uz Everilu iespaidu.

Bet vai viņa bija tēvam piedevusi? Viņš domāja, ka ne. Lai gan tam nebija nekādas nozīmes. Ja arī viņš bija iznīcinājis meitas mīlestību pret tēvu, tomēr viņas cieņu tam bija izdevies saglabāt un pat pavairot. "Galu galā," viņš domāja, "nevainojami godīgam cilvēkam ar tādu prāta ievirzi kā Everilai cieņa bija vairāk no svara nekā mīlestība."

Everilas kāzu dienas priekšvakarā viņš bija mēģinājis uzrunāt savu vismīļāko bērnu pāri lai plaisai, kura abus tagad šķīra. Viņš bija teicis:

-   Es ceru, ka tu būsi laimīga.

Un viņa bija klusām atbildējusi:

-   Es mēģināšu būt laimīga.

Tāda bija Everila nekāda dramatisma, nekādas kavēšanās pagātnē vai pašnožēlas. Disciplinēta dzīves uztvere un spējas to nodzīvot bez citu palīdzības.

"Nu viņiem vairs nav nepieciešama mana gādība maniem trim bērniem,* Rodnijs nodomāja.

Viņš pacilāja un atlika atpakaļ dokumentus,.kuri stāvēja uz rakstāmgalda, un apsēdās atzveltnes krēslā pie kamīna, līdzi paņemot tikai Mesingemas nomas līgumu. Tad, viegli nopūties, sāka to pārlasīt.

"Zemes īpašnieks izīrē un nomnieks ņem savā pārziņā fermai piederošās ēkas, zemes un ganības, kuras atrodas…" Viņš turpināja lasīt un pāršķīra lappusi. "… apņemas ik gadu zināmu daļu aramzemes atstāt papuvē (vai arī sēt tur rapsi, kuru noēstu aitas, un tāda zemes izmantošana būtu pielīdzināma papuvei) un…"

Rodnija roka ar līgumu noslīga klēpī, un viņa acis aizklīda pie tukšā atzveltnes krēsla iepretim.

Tur bija sēdējusi Leslija. kad viņš bija strīdējies ar lo par bērniem, mēģinādams pierādīt, ka viņiem nav vēlams nonākt saskarē ar Šērstonu. Viņas pienākums ir rēķināties ar bērniem tā viņš bija sacījis Lcslijai.

Viņa esot rēķinājusies ar bērniem, Leslija bija atbildējusi, un Šērstons galu galā esot viņu tēvs.

Tēvs, kurš sēdējis cietumā, viņš iebilda, izbijis arestants… sabiedrības vērtējums… ostrakisms… bērnu atraušana no viņu ierastās sabiedriskās eksistences… nepelnītas ciešanas tēva grēku dēļ… Viņas pienākums esot par to visu padomāt, tā viņš bi ja teicis. Bērnu jaunības gadus nedrīkst aptumšot. Viņu dzīves rītam jābūt taisnīgi iekārtotam.

Un Leslija bija atbildējusi:

-Tieši to jau es arī saku. Viņš //viņu tēvs. Bērni ne tik daudz pieder pie viņu, cik viņš pie bērniem. Es. protams, varētu vēlēties, kaut viņu tēvs būtu citādāks bet tāds nu viņš ir.

Viņa vēl piemetināja:

Kas tas būtu par dzīves iesākumu sākt ar izvairīšanos no sava tēva?

Nu, ko Rodnijs, protams, saprata viņas domu. lai gan nevarēja Leslijai piekrist. Viņš pats vienmēr bija vēlējies sagādāt bērniem visu to labāko patiesi, tas viņiem ar Džoenu ari bija izdevies. Labākās skolas, saulainākās istabas mājā viņi paši bija taupījuši un atteikušies, lai tas būtu iespējams.

Bet viņiem nebija bijis morālu problēmu. Nekā neglīta, nekādu tumšu ēnu, neveiksmju, izmisuma un ciešanu, nekādas nepieciešamības uzdot sev jautājumu: "Vai mēs viņus pasaudzēsim, vai arī ļausim piedalīties notiekošajā?"

Un Leslijas uzskats bija, ka bērniem jādalās ģimenes liktenī. Lai gan Leslija mīlēja savus bērnus, viņa tomēr nevairījās daļu nastas uzkraut to šaurajām, nenorūdītajām mugurām. Viņa to nedarīja savtīgi, lai atvieglotu pati savu dzīvi; tas tika darīts, lai bērniem neietu secen visniecīgākā, visneciešamākā dzīves īstenības daļa.

Rodnijs domāja, ka viņa kļūdās. Bet viņam, kā vienmēr, nācās atzīt Leslijas drosmi. Viņa nebija drosmīga sevis labad. Leslijai bija drosme tiem, kurus viņa mīlēja.

Rodnijs atcerējās, kā tajā rudens dienā, kad viņš devās uz biroju, Džoena bija sacījusi:

-   Drosme? Ak, jā bet drosme jau nav viss!

Un viņš bija atvaicājis:

-   Patiešām ne?

Leslija, kura sēdēja viņa krēslā, kreiso uzaci savilkusi mazliet uz augšu labais mutes kaktiņš viņai nedaudz raustījās, bet galva bija atspiesta pret blāvi zilo atzveltnes polsterējumu, kas savādā kārtā lika viņas matiem izskatīties zaļiem.

Viņš atcerējās savu viegli pārsteigto balsi sakām:

-  Tavi mati nav brūni. Tie ir zaļi.

Tas bija vienīgais personiskais jautājums, par kuru viņš jebkad ar Lesliju tika runājis. Leslijas izskats nekad nebija pārāk nodarbinājis viņa domas. Viņa izskatījās nogurusi, to viņš zināja. Nogurusi un slima, tomēr vitāla un stipra. jā, fiziski stipra. Reiz viņš bija pilnīgi nevietā nodomājis, ka viņa varētu pārmest kartupeļu maisu sev pār plecu gluži kā vīrietis.

Tā nebija pārāk romantiska doma, un. patiesību sakot, nekā romantiska viņš par Lesliju vispār nevarēja atcerēties. Labais plecs augstāks par kreiso, kreisā uzacs slejas uz augšu, labā slīgsi uz. leju; kad viņa smaidīja, viens mutes kaktiņš tai nodrebēja. Jā, un vēl brūnie mati, kuri pret krēsla blāvi zilo atzveltni izskatījās zaļi.

Tā bija visai trūcīga barotne mīlestībai. Un kas gan bija mīlestība? Dieva dēļ, kas bija mīlestība? Miers un apmierinājums, kuru viņš juta, redzot Lesliju sēžam viņa kabineta atzveltnes krēslā. Zaļi mati pret zilu krēsla polsteri. Viņas balss intonācija, kad viņa sacīja:

-   Zini, esmu domājusi par Koperniku…

Koperniks? Ak Kungs, kāpēc par Koperniku? Mūks

ar ideju, vīziju par citāda apveida Zemi viņš tomēr izrādījās pietiekami viltīgs un izmanīgs, lai atrastu kompromisu ar šīs pasaules varenajiem un savu ticības apliecinājumu uzrakstītu tā, lai tas izturētu inkvizīcijas pārbaudi.

Kāpēc Leslija, kuras vīrs sēdēja cietumā un kurai pašai bija jāpelna iztika un jārūpējas par bērniem, sēdēja viņa krēslā un, laižot pirkstus caur matiem, sacīja:

-   Esmu domājusi par Koperniku.

Un šī iemesla dēļ katru reizi, kad tika pieminēts Koperniks, Rodnijam sirds stāja pukstēt. Pie sienas viņš bija piekāris vecu gravīru, no kuras raudzījās ķecerīgais mūks un sacīja viņam: "Leslija."

"Man vismaz būtu vajadzējis viņai pateikt, ka cs viņu mīlu," viņš nodomāja. "Man vajadzēja viņai to pateikt kaut vienu vienīgu reizi."

Bet vai tas bija nepieciešams? Todien Ešeldaunā, kad viņi tur sēdēja, oktobra saules apspīdēti. Viņš un viņa kopā un tomēr šķirti. Mokas un izmisīgas ilgas. Starp viņiem bija četras pēdas tukšuma četras pēdas, jo mazāks attālums nebūtu bijis drošs. Viņa to bija sapratusi. Viņai vajadzēja to saprast. Viņš mulsi nodomāja: "Tās četras pēdas starp mums kā elektriskais lauks, kuru uzlādējušas ilgas."

Viņi nebija viens otru uzlūkojuši. Viņš bija skatījies lejup, uz. aparto lauku un fermu, kur tālumā pukšķināja traktors un vīdēja sarkanīgas velēnas. Un Leslija pāri fermai bija skatījusies uz mežu.

Viņi bija kā divi cilvēki, kas raugās uz apsolīto zemi, kurā tie nedrīkst ieiet. "Toreiz man vajadzēja pateikt, ka mīlu viņu," Rodnijs domāja.

Bet neviens no viņiem neko nebija sacījis Leslija tikai bija nočukstējusi: Tik tava vasara vien nenobālēs.

Tie bija viņas vienīgie vārdi šis banālais citāts. Un viņš pat nebija zinājis, ko Leslija ar to bija domājusi.

Vai varbūt bija gan zinājis. Jā, varbūt bija gan.

Atzveltnes polsterējums saplūda ar vakara krēslu, paņemot līdzi Leslijas'seju. Viņš atcerējās šo seju visai neskaidri, patiesībā tikai dīvaino mutes raustīšanos.

Un tomēr pēdējo sešu nedēļu laikā viņa te bija sēdējusi katru vakaru un sarunājusies ar Rodniju. Tikai viņa fantāzijā, protams. Viņš bija izdomājis pseidoLesliju, nosēdinājis viņu krēslā sev iepretim un ielicis vārdus viņai mutē. Viņš lika tai sacīt to, ko gribēja no viņas dzirdēt, un viņa bija tam paklausījusi, bet lūpu kaktiņš viņai bija savilcies uz augšu it kā Leslija smietos par to, ko viņš dara.

Viņš nodomāja, ka tās bijušas ļoti laimīgas sešas nedēļas. Rodnijs bija apciemojis Votkinsu un Milzu, pavadījis jautru vakaru pie Hārgreiva Teilora tā teikt, šaurā draugu lokā. Svētdienā viņš bija devies patīkamā ceļojumā pāri kalniem. Kalpotāji bija pasnieguši Rodnijam sevišķi garšīgas maltītes, un viņš bija tās lēnām notiesājis, tieši tā, kā viņam patika to darīt, lasot grāmatu, kura bija atbalstīta pret šifonu ar sodas ūdeni. Dažreiz pēc pusdienām viņš bija pabeidzis kādu iesāktu darbu, tad aizkūpināja pīpi un tikai tāpēc, lai nejustos vientuļš, lika iekārtoties krēslā viltus Leslijai, lai viņa sastādītu tam kompāniju.

Jā, viltus Leslija bet vai nebija tā, ka tepat netālu, kaut kur gluži līdzās atradās īstā Leslija?

"Tik tava vasara vien nenobālēs… "

Rodnijs atkal ieskatījās nomas līgumā.

"… un visādā ziņā apsaimniekos minēto fermu, kā tas labam saimniekam pieklājas."

"Es nudien esmu gluži labs jurists," Rodnijs pārsteigti nodomāja.

Un tad bez īpaša izbrīna (un ne īpaši ieinteresēti) viņš domās piemetināja.

"Esmu veiksmīgs jurists."

Fermas apsaimniekošana ir smags, sirdi plosošs darbs, viņš nosprieda.

"Lai gan, mans Dievs, arī es esmu noguris," viņš domāja.

Tik noguris viņš sen nebija juties.

Atvērās durvis, un ienāca Džoena.

Ak, Rodnij, nedrīkst taču lasīt tādā tumsā.

Džoenai šķērsojot telpu, nošalca viņas drānas viņa ieslēdza gaismu. Viņš pasmaidīja un pateicās.

-   Tu rīkojies tik muļķīgi, mīļais, tā bojādams savas acis, kaut gan pietiktu pastiept roku un ieslēgt gaismu.

Un apsēzdamās viņa sirsnīgi piemetināja:

-   Nezinu, ko tu iesāktu bez manis.

-  Ļautos visiem iespējamiem kaitīgiem ieradumiem.

Viņš smaidīja ķircinoši un laipni.

„Vai atceries, turpināja Džoena, kā tu reiz biji sadomājis atteikties no tēvoča Henrija piedāvājuma, lai nodarbotos ar lauksaimniecību?

-  Jā, es atceros.

-   Vai tu tagad neesi priecīgs, ka es tev neļāvu to darīt?

Viņš uzlūkoja sievu, apbrīnodams viņas dedzīgo pārliecību. jaunavīgo kakla līniju, viņas gludo, glīto seju, kurā nebija nevienas grumbiņas. Mundra, pašpārliecināta, sirsnīga. "Džoena man bijusi ļoti laba sieva," viņš nodomāja.

-   Jā, es esmu priecīgs, viņš klusi atbildēja.

-   Mums visiem reizēm uzmācas gluži nepraktiskas iedomas, teica Džoena.

-   Pat tev?

Viņš bija vaicājis zobodamies, bet bija pārsteigts, ieraugot Džoenas saraukto pieri. Viņas sejai pārslīdēja savāda izteiksme kā sīki vilnīši, kas aizņirb pa "gludu ūdens virsmu.

-  Cilvēks dažreiz kļūst nervozs nododas slimīgām iedomām.

Viņš bija vēl vairāk pārsteigts. Rodnijs nespēja Džoenu iedomāties nervozu vai murgainu ideju pārņemtu.

Mainīdams sarunas tematu, viņš sacīja:

-  Zini, es gandrīz vai apskaužu tevi par šo ceļojumu uz Austrumiem.

-  Jā, tas bija interesanti. Bet es tomēr negribētu dzīvot Bagdādē.

-   Es vēlētos uzzināt, kāds ir tuksnesis, domīgi teica Rodnijs. — Tam vajadzētu būt kaut kam aizraujošam tāds plašums un spilgta gaisma. Tieši gaisma mani valdzina visvairāk. Iespēja skaidri saskatīt…

Džoena viņu pārtrauca.

-   Tas ir pretīgi! Pretīgi viens vienīgs neauglīgs tukšums! -viņa strauji sacīja.

Tad pārlaida telpai asu, nervozu skatienu. "Kā dzīvnieks, kurš vēlas aizmukt no vajātāja," Rodnijs nodomāja.

Piepeši Džoenas seja noskaidrojās.

-   Krēsla mēbeļdrāna galīgi izbalējusi, jāsagādā jauna.

Rodnijs jau gribēja asi iebilst, taču laikus apvaldīja sevi.

Galu galā kāpēc ne? Mēbeļdrāna patiešām ir izbalējusi. Leslija Adelīna Šērstona guļ kapos zem marmora plāksnes. Firma "Eldermens, Skademors un Vitnijs" turpina uzplaukt. Fermeris Hadesdons mēģina saņemt vēl vienu aizdevumu pret ķīlu zīmi.

Džoena staigāja pa kabinetu, pārvelkot ar pirkstu noputējušām vietām, pārvietojot grāmatplauktā kādu grāmatu, uz kamīna dzegas pārbīdot tur saliktos nieciņus. Taisnība pēdējo sešu nedēļu laikā šī telpa bija sākusi izskatīties netīra un nekārtīga.

-  Brīvdienas beigušās, Rodnijs pie sevis klusi nomurmināja.

-  Ko? viņa strauji apcirtās, lai paskatītos uz vīru. Ko tu teici?

Viņš atbruņojoši samirkšķināja acis.

-   Vai tad es ko teicu?

-   Man likās, ka tu teici "brīvdienas beigušās". Acīmredzot tu bi ji iesnaudies un sapņoji par bērniem ka viņiem jādodas atpakaļ uz skolu.

-  Jā, sacīja Rodnijs. Es laikam gan sapņoju.

Džoena stāvēja un vērās vīrā ar šaubu pilnu skatienu.

Tad pamanīja kādas pārmaiņas telpas iekārtojumā.

-   Kas tas ir? Tu esi iegādājies kaut ko jaunu, vai ne?

-  Jā. Ieraudzīju to izpārdošanā pie Hertlija.

-  Ak, Džoena aizdomīgi aplūkoja jaunieguvumu, Kopcrniks? Vai šī gravīra ir vērtīga?

-   Nav ne jausmas, atteica Rodnijs un domīgi atkārtoja, nav ne jausmas…

Kas bija vērtīgs un kas ne? Vai atmiņām bija kāda vērtība?

"Zini, es liku domājusi par Koperniku…"

Leslija ar savu blēdīgo vīru cietumnieku dzeršana, nabadzība, slimība, nāve.

"Nabagu Šērstona kundze, tik skumja dzīve."

"Bet Leslija nebija skumja," viņš domāja. Viņa gāja caur vilšanos, nabadzību un slimību kā vīrietis, kurš iet caur purvu, pāri arumiem un upēm mundri, nepacietīgi, lai ātrāk sasniegtu to vietu, kurp dodas…

Nogurušām, bet laipnām acīm Rodnijs domīgi uzlūkoja sievu.

Tik gudra, praktiska un darbīga, tik apmierināta un veiksmīga. "Viņai nevar dot vairāk par divdesmit astoņiem gadiem," viņš nodomāja.

Un pēkšņi Rodniju pārņēma spēcīga žēluma uzplūdi.

-   Nabaga mazā Džoena, viņš izjusti sacīja.

Viņa cicši pavērās virā.

-  Kāpēc nabaga? Un cs neesmu maza.

-   Še es esmu. mazā lēkātāja Džoena. Ja pie manis neviena nav, esmu pavisam vientuļa, Rodnijs noskaitīja savā ierasti zobgalīgajā tonī.

Viņa pēkšņi pieskrēja pie vīra un, elpai aizraujoties, sacīja:

-   Es neesmu vientuļa. Es neesmu vientuļa. Man esi tu.

-   Jā, atteica Rodnijs. Tev esmu es.

Tiet, sacīdams šos vārdus, viņš zināja, ka tas nav tiesa. Rodnijs domāja:

"Tu esi vientuļa un vienmēr tāda būsi. Bet, paldies Dievam, tu to nekad neuzzināsi."

Mērija Vestmakota (Agata Kristi) ŠĶIRŠANĀS PAVASARĪ Romāns

Apgāds "Artava", LV -1007, Rīgā, Bezdelīgu iela Tālr. 7222472. Licence Nr. 2-0356

*Vai ne? (Vācu vai.)

[1] vorens Hastingss (1732 1818) britu valstsvīrs, pirmais Indijas ģenerālgubernators.

[2] domata angļu meiteņu organizācija.

20

[2]FJ ec Fārenheila.

[3] labdabīgs clraudzlgums (franču vai.).

[4] v. Šekspīrs. venēcijas tirgotājs, 4. cēl., i. aina. Atdz. A. Krūklis.

[5] v. Šekspīrs. simbelīna. atdz. j. vēveris.

[6] v. Šekspīra 116. sonets. aīdz. l. akuratcre.

[7] v. Šekspīra ik. sonets. atdz. l. akuratcre.

[8] 16. psalms; 11.

[9] 23. psalms; 1, 2.

[10] v. Šekspīra 98. sonets. atdz. j. vēveris.

[11]liberty 1875. gadā dibināts universālveikals, kurā nopērkamas preces no Tālajiem un Tuvajiem Austrumiem. Tam ir filiāles gandrīz visās Anglijas pilsētās.

[12] nav pierādīts (latīņu vai.) termins, ko lielo Skotijas jurisdikcijā, ja apsūdzētais tiek attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ.

[13] bailes no plašas telpas, plašiem laukumiem, viens no neirozes veidiem.

[14] stīgu lociņinstrumcnta spēles veids: skaņu rada, asā ritmā raustot slīgu ar pirkstu.

[15] starp mums (franču vai.).

[16] Ģetzemanes dārzā jēzus kristus ar saviem sekotājiem atradās tobrīd, kad Jūda viņu nodeva romiešiem.

[17] domāts karaļa edvarda vii (1841 1910) valdīšanas laiks.

140

[18] no humoreskas, kas publicēta angļu literāri humoristiskajā žurnālā "Punch" 1906. gadā.

[19] atsauce uz 23. psalmu.

[20] viesmīl, rēķinu! (franču vai.)

Content

Kristi Agata Šķiršanās pavasarī.

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Epilogs