Kristi Agata

Noslēpumainais misters Kīns

Agata Kristi

Noslēpumainais misters Kīns

1. nodaļa Mistera Kīna ierašanās

Bija Jaungada vakars.

Pieaugušie, kas piedalījās viesībās Rojstonā, sapulcējās lielajā zālē.

Misters Satertvaits priecājās, ka bērni ir devušies pie miera, jo ne sevišķi ieredzēja pusaudžus. Viņam šķita, ka jaunieši ir neatsaucīgi un muļķīgi. Tiem trūka smalkjūtības. Ar gadiem misters Satertvaits šo īpašību vērtēja aizvien augstāk.

Misteram Satertvaitam bija sešdesmit divi gadi, viņš izskatījās salīcis un sīks, ar dīvaini sačokurojušos, ziņkārīgu rūķa seju, kurā jautās nerimtīga interese par citu cilvēku dzīvēm. Visu mūžu misters Satertvaits it kā bija sēdējis partera pirmajā rindā un vērojis drāmas, kas norisinājās uz skatuves. Viņš allaž bija mierā ar skatītāja lomu, taču tagad prasības auga. Patlaban viņam kārojās redzēt kaut ko neparastāku.

Šajā ziņā misteram Satertvaitam bija teicama oža. Kā vecs kara zirgs sirmais vīrs

instinktīvi nojauta, kurā brīdī sāksies izrādes galvenie notikumi.

Kopš ierašanās Rojstonā šī dīvainā iekšējā sajūta nelika mieru un darīja uzmanīgu. Te visādā ziņā bija jānoliek kaut kam interesantam.

Mājas viesības nebija lielas. Te bija Toms īveshems omulīgais un allaž priecīgais namatēvs, viņa nopietnā un uz politiku ķertā laulātā draudzene, kuru pirms laulībām sauca lēdija Lora Ķīna. Bija atbraucis arī sers Ričards Konvejs karavīrs, ceļotājs un sportists, tad vēl seši vai septiņi jaunieši, kuru vārdus misters Satertvaits tā arī nebija iegaumējis, un Porteli.

Misteru Satertvaitu interesēja tieši Porteli.

Viņš nekad agrāk nebija ticies ar Alekšu Portelu, taču par šo cilvēku zināja visai daudz, jo bija pazinis gan viņa tēvu, gan vectēvu, un Alekss Portels bija tipisks savas ģimenes pārstāvis. Viņam bija gandrīz četrdesmit gadu, gaiši mati, zilas acis kā visiem Porteliem, sportisks augums, viņam veicās azartspēlēs un medībās, toties pilnīgi trūka iztēles. Aleksā Portelā nebija nekā sevišķa. Visparastākais angļu lāga zēns.

Ar viņa sievu bija citādi. Misters Satertvaits zināja, ka viņa ir austrāliete. Ārkārtīgi neparasta sieviete!

Pirms diviem gadiem Portels apceļoja Austrāliju, tur sastapa savu nākamo sievu, apprecēja viņu un pārveda mājās. Viņa nekad agrāk nebija bijusi Anglijā. Taču šī būtne nemaz nelīdzinājās tām austrāliešu sievietēm, kuras misteram Satertvaitam bija gadījies satikt.

Vecais vīrs slepus vēroja misis Portelu. Viņa šķita tik mierīga un tomēr tik moža. Dzīvīga! Tas bija īstais vārds! Ne jau žilbinoši skaista, tomēr ārkārtīgi apburoša un šarmanta. un to pamanīja ikviens vīrietis. Kamēr mistera Satertvaita vīrišķā daļa prātoja par šo jautājumu, viņa sievišķo pusi (jo misteram Satertvaitam piemita arī mazliet sievišķības) interesēja pavisam kas cits. Kāpēc misis Portela krāso matus?

Neviens cits noteikti nebūtu to pamanījis, taču misters Satertvaits mēdza ievērot tādas lietas. Un šis fakts viņu izbrīnīja. Daudzas tumšmates cenšas kļūt par blondīnēm, taču viņš vēl nekad nebija redzējis gajšmati, kura būtu krāsojusi melnus matus.

Šī sieviete šķita ārkārtīgi noslēpumaina. Likās, ka viņa ir vai nu ļoti laimīga, vai ļoti nelaimīga. Misters Satertvaits netika gudrs, kā īstenībā ir, un tas viņu darīja nemierīgu. Un vēl šis tikko jaušamais sasprindzinājums attiecībās ar vīru.

"Viņš sievu pielūdz!" misters Satertvaits nodomāja. "Taču reizēm viņš… mjā, viņš no tās baidās! Interesanti! Ļoti interesanti…"

Bija acīmredzams, ka Portels ir iedzēris pār mēru. Un brīžos, kad sieva uz viņu neskatījās, vīrs viņu savādi uzlūkoja.

-    Nervi, nomurmināja misters Satertvaits. Tas zellis ir viens liels nervu kamols. Arī sieva to mana, taču izliekas, ka viss ir kārtībā.

Jā, ārkārtīgi interesants laulātais pāris. Te nudien risinājās neizprotami notikumi.

Mistera Satertvaita pārdomas iztraucēja lielā pulksteņa zvana skaņas.

-   Tūlīt būs divpadsmit! īveshems iesaucās. Jaunais gads ir klāt. Laimīgu Jauno gadu visiem! Patiesībā šis pulkstenis ir piecas minūtes ātrāks… Nesaprotu, kāpēc bērni nevarēja palikt nomodā un sagaidīt Jauno gadu tepat?

-   Es gan neticu, ka viņi tiešām devušies pie miera, viņa sieva mierīgi iebilda. Iespējams, patlaban mūsu gultās tiek liktas matu sukas. Tādi joki viņus uzjautrina. Es nespēju saprast, kāpēc. Mūsu bērnībā neko tādu neatļāva darīt.

-   Autre temps, autres moeurs,* Konvejs smaidīdams attrauca.

•Citi laiki, citi tikumi. (Franču vai.)

8

Tas bija garš vīrs ar karavīra stāju. Viņam bija daudz kopīga ar namatēvu abi godīgi, kārtīgi un tieši vīri bez lielām pretenzijām uz prāta smalkumu.

-        Manā jaunībā mēs visi sadevāmies rokās un dziedājām "Auld Lang Syneturpināja lēdija Ix>ra. "Aizmirsīsim visu slikto" tik aizkustinoša dziesma, tā man allaž patikusi.

īveshems nemierīgi sakustējās.

-        Ak, beidz taču, Lora! viņš nomurmināja. Nejau šeit!

Viņš devās uz zāles otru galu, lai ieslēgtu vēl vienu lampu.

-        Es rīkojos muļķīgi, ierunājās lēdija Lora sotto voce.* Skaidrs, ka tas atgādināja viņam par nabaga misteru Kepelu. Dārgā, vai pie uguns tev nav par karstu?

Eleonora Portela satrūkās.

-        Paldies! Es pastumšu krēslu mazliet nostāk.

"Cik viņai skaista balss! Viena no klusajām, dobjajām balsīm, kas paliek atmiņā," nosprieda Satertvaits. "Tagad viņas seja atrodas ēnā. Cik žēl!"

No pustumsas misis Portela atkal ierunājās.

-   Misteru Kepelu?

-        Jā. Vīru, kuram agrāk piederēja šī māja. Jūs taču zināt viņš nošāvās! Ak jā, labi,

•Klusā balsī. (Itāļu vai.) mīļais Tom, es to nepieminēšu, ja tev nepatīk. Protams, Tomam tas bija liels trieciens, jo viņš te viesojās, kad tas notika. Un arī jūs, ser Ričard, vai ne?

-  Jā, lēdija Lora.

Cits pulkstenis zāles stūri nokrekšķēja, iečīkstējās, astmatiski noklepojās un nozvanīja divpadsmit reizes.

-   Laimīgu Jauno gadu, Tom! Iveshems nevērīgi novilka.

Lēdija Lora gandrīz vai atviegloti saritināja savu adījumu.

-   Hrn, Jauno gadu esam sagaidījuši, viņa noteica, lūkodamās uz misis Portelu. Kā jums šķiet, dārgā?

Eleonora Portela aši piecēlās.

-  Jāiet gulēt, viņa nepiespiesti attrauca.

"Viņa izskatās tik bāla," misters Satertvaits nodomāja. Arī viņš pieslējās kājās, sākdams darboties ap svecēm. "Pirms brīža viņa tā neizskatījās."

Vecais vīrs aizdedza sveci un sniedza to dāmai, smieklīgi un vecmodīgi paklanīdamies. Misis Portela to paņēma un. pateikusi paldies, lēni devās uz kāpņu pusi.

Pēkšņi misteru Satertvaitu pārņēma dīvaina vēlēšanās. Viņam gribējās sekot šai sievietei un nomierināt viņu. Misteram Satertvaitam radās sajūta, ka jaunajai sievietei draud briesmas. Taču šī iedoma pagaisa, un viņš nokaunējās. Arī viņš ir kļuvis nervozs.

Kāpdama pa kāpnēm, misis Portela neatskatījās uz vīru, taču, tikusi kāpņu galā, pagrieza galvu un ilgi, pētoši lūkojās pār plecu. Šis skatiens likās dīvaini saspringts un nez kāpēc satrauca misteru Satertvaitu.

Viņš attapās, ka diezgan neveikli atvadās no namamātes.

-   Es tiešām ceru, ka jaunais gads būs laimīgs, sacīja lēdija Lora. Lai gan politiskais stāvoklis vieš nedrošību.

-   Jums taisnība, misters Satertvaits nopietni piebalsoja. Tā patiesi ir.

-   Es tikai ceru, turpināja lēdija Lora, ka slieksni pirmais pārkāps tumšmatains vīrietis. Jūs taču zināt šo ticējumu, ko? Mister Satertvait? Nē? Jūs mani pārsteidzat. Lai ienestu mājā laimi, jaunā gada dienā slieksni pirmajam jāpārkāpj tumšmatainam vīrietim. Ak kungs, es ceru, ka manā gultā nebūs ielikts kaut kas gaužām nepatīkams! Es nudien neuzticos bērniem. Viņi ir tik nenopietni!

Nelāgās nojautās purinādama galvu, lēdija Lora majestātiski virzījās augšup pa kāpnēm.

Kad dāmas bija aizgājušas, krēsli tika pievilkti tuvāk plašajā, atklātajā pavardā gailošajām pagalēm.

-   Sakiet, ko jums ieliet! viesmīlīgi uzsauca īveshems, paceldams viskija karafi.

Kad visi bija pateikuši, ko dzers, saruna atgriezās pie iepriekšējās tēmas.

-   Jūs noteikti pazināt Dereku Kepelu, vai ne, Satertvait? Konvejs apjautājās.

-  Jā, nedaudz.

-   Un jūs, Portel?

-   Nē, nekad neesmu ar viņu ticies.

Viņš to pateica tik skarbi un noraidoši, ka misters Satertvaits viņu izbrīnīti uzlūkoja.

-    Nevaru ciest, ka Lora runā par šo tēmu. īveshems lēni novilka. Pēc traģēdijas šis nams tika pārdots kādam lielrūpniekam. Taču tas pēc gada izvācās kaut kas viņam neesot bijis pa prātam. Klīda baumas, ka māja esot nolādēta tā ieguva sliktu slavu, jo te spokojoties. Protams, kad Lora pierunāja mani pievērsties politiskajai karjerai Rietumkidlebijā, vajadzēja apmesties tuvumā, bet nebija tik vienkārši atrast piemērotu māju. Rojstona maksāja lēti, un… hm, galu galā es to nopirku. Spoki ir tikai iedomas, tomēr nav gluži patīkami dzīvot namā, kur nošāvies tavs paša draugs. Nabaga vecais zēns

Dereks, mēs nekad neuzzināsim, kāpēc viņš to izdarīja.

-        Viņš nav ne pirmais, ne pēdējais zellis, kurš padarījis sev galu bez skaidra iegansta, drūmi novilka Alekss Portels.

Viņš piecēlās un ielēja sev vēl vienu dzēriena glāzi, ar nedrošu roku izšļakstīdams viskiju.

"Ar viņu nav labi," misters Satertvaits prātoja. "Es gribētu zināt, kas īsti notiek."

-        Klau! iesaucās Konvejs. Paklausieties, kāds vējš! Šī ir viena nejauka nakts!

-       īsti piemērota spoku izpriecām, noteica Portels, bezrūpīgi iesmiedamies. Visi velni šovakar atstājuši elli un devušies ceļojumā!

-       Ja varam ticēt lēdijai Lorai, tad melnākie no tiem nesīs mums laimi! iespurgdamies atgādināja Konvejs. Turēsimies pie šī apgalvojuma!

Vējš atkal šausminoši ievaimanājās. Kad tas noklusa, pie smagajām durvīm atskanēja trīs skaļi klauvējieni.

Visi sarāvās.

-        Kas, pie velna, šādā nakts laikā varētu nākt šurp? īveshems iesaucās.

Pārējie saskatījās.

-       Es atvēršu, īveshems piedāvājās. Kalpotāji jau devušies pie miera.

Viņš piegāja pie ārdurvīm, brīdi padarbojās ap smagajiem režģiem, un durvis atvērās. Zālē iebrāzās ledains vējš.

Uz sliekšņa stāvēja garš un slaids vīrietis. Istabas apgaismojums rotaļājās durvju vitrāžas stiklos, tāpēc misteram Satertvaitam uz bridi šķita, ka vēlā nācēja drānas atviz visās varavīksnes krāsās. Taču svešinieks spēra soli uz priekšu un atklājās, ka tas ir kalsns, parastās melnās ceļojuma drēbēs ģērbies vīrs.

-   Es atvainojos, ka tā pie jums ielaužos, patīkamā balsī ierunājās vīrietis. Bet man salūza mašīna. Vaina nav liela, šoferis to drīz salabos, taču pusstunda vēl paies, un ārā valda tik nikns aukstums…

Vīrs apklusa, un īveshems iesaucās:

-   Es domāju gan! Nāciet iekšā un kaut ko iedzeriet! Vai jums nav vajadzīga palīdzība?

-   Nē. paldies! Mans šoferis zina, kas darāms. Starp citu, mani sauc Kīns Arleks Kīns.

-   Sēdieties, mister Kīn! īveshems piedāvāja. Tas ir sers Ričards Konvejs, bet šis misters Satertvaits. Es esmu īveshems.

Iepazinies ar visiem, misters Kīns atkrita krēslā, ko viņam viesmīlīgi pastūma īveshems. Kad viesis apsēdās, no kamīna krītošā

ēna radīja iespaidu, it kā viņam uz sejas būtu maska.

īveshems iemeta ugunī vēl dažas malkas pagales.

-   Vai dzersiet?

-   Paldies!

īveshems atnesa viesim glāzi un apjautājās:

-   Vai jūs pazīstat šo apkaimi, mister Kin?

-  Jā, esmu te bijis.

-   Patiesi?

-       Jā gan. Tolaik māja piederēja vīram vārdā Kepels.

-        Tā? Jā, nopūtās īveshems. Nabaga Dereks Kepels. Vai jūs viņu pazināt?

-  Jā. Es viņu pazinu.

īveshema uzvedība tikko jaušami mainījās, bet šo pārvērtību spētu pamanīt tikai izcils britu pazinējs. Ja pirms brīža viņa izturēšanās bija mazliet atturīga, tagad tā vairs nešķita. Misters Kīns pazina Dereku Kepelu. Viņš ir drauga draugs, un kā tādu viņu arī pienākas atbilstoši uzņemt.

-       Tas notikums bija tik dīvains, īveshems sacīja. Mēs nupat par to runājām. Es jums saku, nebija prāta darbs pirkt šo māju. Ja vien būtu gadījies kas cits, bet neko labāku, vai zināt, neatradu! Es biju šeit tonakt, kad

viņš nošāvās, un Konvejs tāpat. Goda vārds, es allaž gaidu, kad parādīsies Dereka rēgs.

-   Pilnīgi neizskaidrojami, ļoti lēnām novilka misters Kīns. Un apklusa kā aktieris, kurš nupat pateicis svarīgu repliku.

-  Jūs pareizi sakāt tiešām neizskaidrojami! Konvejs iesaucās. Tas ir viens tumšs noslēpums un tāds ari paliks!

-   Nedomāju vis, misters Kīns skarbi attrauca. Jā, ser Ričard? Ko jūs teicāt?

-    Satriecošs notikums, tik tiešām. Vīrs pašos spēka gados jautrs pēc dabas un rūpju nenomocīts kopā ar dažiem seniem draugiem lieliskā omā vakariņo un kaļ nākotnes plānus. Tad pieceļas no galda, dodas augšā uz savu istabu, paņem no atvilktnes revolveri un nošaujas. Kāpēc? To neviens nekad neuzzinās. Neviens un nekad.

-   Vai tas nav pārsteidzīgs apgalvojums, ser Ričard? misters Kīns smaidīdams noprasīja.

Konvejs pārsteigts viņā palūkojās.

-   Kā jūs to domājat? Es nesaprotu.

-   Ja atbilde uz jautājumu nav atrasta, tas nenozīmē, ka tādas nav vispār.

-  Tā? Klau, ja nekas nenoskaidrojās toreiz, nav cerību, ka noskaidrosies tagad pēc desmit gadiem.

Misters Kīns tikko manāmi pašūpoja galvu.

-   Es jums nepiekritu. Vēsture liecina par ko citu. Jebkurš vēsturnieks daudz precīzāk apraksta pagātni, nekā laiku, kurā pats dzīvo. Ir vajadzīga zināma laika distance. Ja tīk, varat to saukt par relativitātes teoriju.

Alekss Portels paliecās uz priekšu, viņa seja izskatījās sāpīgi saviebta.

-   Jums taisnība, mister Kīn! viņš iesaucās. Tas ir pareizi! Laiks Jauj uz jebkuru jautājumu palūkoties no cita skatu punkta.

īveshems iecietīgi smaidīja.

-   Tātad jūs gribat teikt, mister Kīn, ja mēs šonakt sarīkotu tiesas sēdi par Dereka Kepela nāves apstākļiem, tad iespēja nonākt pie atrisinājuma būtu lielāka nekā pirms desmit gadiem?

-   Pilnīgi iespējams, mister īveshem. Pa šo laiku daudzi personiskie iespaidi jau ir aizmirsušies, un jūs atcerēsieties tikai faktus, nemēģinot tos tulkot pēc sava prāta.

īveshems šaubīdamies sarauca pieri.

-   Protams, ir vajadzīgs izejas punkts, misters Kīns turpināja klusā, mierīgā balsī. Hipotēze. Esmu drošs, ka kādam nojums tāda ir. Ko teiksiet, ser Ričard?

Konvejs domīgi sarauca uzacis.

Mjā, skaidrs, viņš norūca, it kā taisnodamies. Mēs domājām… ir gluži saprotami, ka mēs visi prātojām tur jābūt iejauktai sievietei. Parasti vainīga ir sieviete vai nauda, vai ne? Naudas grūtību nebija. Kas gan vēl tur varētu būt?

Misters Satertvaits satrūkās. Viņš bija noliecies uz priekšu, lai kaut ko piebilstu, un pēkšņi pamanīja pret galerijas margām atspiedušos sievietes stāvu. Viņa bija sarāvusies, cenzdamās palikt neredzama, un vienīgais, kurš varēja viņu pamanīt, bija misters Satertvaits. Sieviete stāvēja saspringusi un uzmanīgi klausījās sarunā. Misters Satertvaits nespēja noticēt savām acīm senlaicīgā brokāta auduma kleitā tērptā būtne bija Eleonora Portela.

Pēkšņi visi nakts notikumi sakārtojās pareizā secībā mistera Ķīna ierašanās vairs nešķita tikai nejaušība, bet gan aktiera uznākšana īstajā brīdī, lai pateiktu savu repliku. Rojstonas lielajā zālē šajā naktī tika spēlēta drāma, un nebija nozīmes tam, ka viens no aktieriem jau ir miris. Ak jā, arī Dereks Kepels ir dabūjis lomu šajā lugā! Misters Satertvaits bija par to cieši pārliecināts.

Negaidot viņu pārņēma apskaidrība. Tas ir mistera Ķīna iestudējums! Tas ir viņš, kas uzvedis lugu un iedevis aktieriem tekstus. Viņš ir ticis līdz noslēpuma atrisinājumam un nu rausta aukliņas, liekot lellēm kustēties. Viņš zina visu, pat par sievieti, kura atspiedusies pret galerijas kokā grieztajām margām. Jā, viņš zina.

Atgāzies krēslā, misters Satertvaits skatījās izrādi, kas risinājās acu priekšā. Klusi un nemanāmi misters Kīns pavilka saitīti, liekot marionetēm kustēties.

-   Sieviete, mjā, viņš domīgi nomurmināja. Vai pie vakariņu galda tika pieminēta kāda sieviete?

-   Kā tad, ka tika! īveshems iesaucās. Dereks paziņoja par savu saderināšanos! Tieši tāpēc tas viss šķiet tik neticami. Viņš likās tik aizgrābts! Teica, ka vēl ir par agru to paziņot publiski, bet deva mājienu, ka esot nolēmis beidzot izbeigt savu vecpuiša dzīvi.

-   Skaidrs, ka mēs visi sapratām, kas ir šī lēdija, Konvejs sacīja. Mārdžorija Dilka. Jauka meitene.

Šķita, ka pienākusi mistera Ķīna kārta runāt, taču viņš klusēja, it kā aicinādams klātesošos turpināt. Galu galā Konvejs neizturēja:

-    Kura cita gan tā varētu būt? Ko, Iveshem?

-   Es nezinu, lēni novilka Toms īveshems. Ko Dereks toreiz sacīja? Kaut ko par atvadām no vecpuiša dzīves… viņš nevarot minēt lēdijas vārdu, kamēr neesot saņēmis atjauju, un vēl neesot pienācis laiks par saderināšanos paziņot publiski… Tad viņš teica, ka jūtoties traki laimīgs un gribot, lai vecie draugi zinātu, ka nākamgad ap šo laiku viņš būšot precēts vīrs. Protams, mēs domājām, ka tā ir Mārdžorija. Abi esot ļoti tuvi un viņš šo dāmu ārkārtīgi mīlot.

-   Vienīgi… Konvejs iesāka, bet aprāvās.

-   Ko jūs gribējāt sacīt, Dik?

-   Hm, es domāju, tas ir dīvaini… Ja tā būtu Mārdžorija, tad taču saderināšanās tiktu pasludināta uzreiz. Es gribēju teikt… kāpēc tad būtu jāslēpjas? Tā vien šķiet, ka tā būs bijusi precēta sieviete varbūt tikko šķīrusies vai kļuvusi atraitne.

-   Tiesa gan, īveshems attrauca. Ja tā būtu Mārdžorija, saderināšanos nevajadzētu turēt noslēpumā. Un, zināt, ja tā padomā, es neticu, ka viņi ar Mārdžoriju būtu bijuši īpaši tuvi. Es atceros, ka pēdējā laikā viņi viens pret otru izturējās diezgan vēsi.

-   Interesanti, ierunājās misters Kīns.

-   Jā… Šķita, it kā kāds būtu nostājies pa vidu.

-   Cita sieviete, domīgi novilka Konvejs.

-   Nudien, sacīja īveshems, zināt, tovakar vecais zēns Dereks bija neticami līksms. Viņš no laimes šķita gluži vai apreibis! Un tomēr… es nevaru paskaidrot, ko īsti gribu sacīt… bet viņš izskatījās savādi izaicinošs.

-   Kā cilvēks, kurš izaicina likteni, drūmi nomurmināja Alekss Portels.

"Interesanti, vai viņš runā par Dereku Kepelu vai par sevi?" Misters Satertvaits pieliecās, lai varētu labāk saskatīt Portela seju. Jā, tieši tāds bija Alekss Portels vīrs, kurš izaicina likteni.

Tas atgādināja par paša slepenajiem vērojumiem.

Misters Satertvaits pavērās augšup. Viņa joprojām bija tur. Skatījās un klausījās aizvien vēl sastingusi, it kā sasalusi, gandrīz vai mirusi.

-  Tā ir patiesība, sacīja Konvejs. Kepels bija satraukts savādi uzbudināts. Es viņu raksturotu kā vīru, kas saderējis uz augstām likmēm un, par spīti visam, laimējis.

-   Iespējams, apkopoja drosmi pirms izšķirošā soļa? Portels ieminējās un tūlīt pat devās ieliet sev viskiju.

-   Nekā tamlīdzīga! skarbi iesaucās īveshems. Es būtu gatavs zvērēt, ka nekas tāds viņam nebija ne prātā! Konvejam taisnība. Veiksmīgs spēlētājs, kurš laimējis lielo balvu un tik tikko spēj noticēt savam guvumam.

Konvejs noraidoši atmeta ar roku.

-   Un tomēr, viņš norūca, pēc desmit minūtēm…

Visi sēdēja klusēdami. īveshems uzsita ar dūri pa galdu.

-   Tajās desmit minūtēs kaut kas notika, viņš iesaucās. Tā noteikti bija! Bet kas? Atcerēsimies visu pēc kārtas. Mēs runājāmies. Un tad Kepels pēkšņi piecēlās un izgāja no istabas…

-   Kādēļ? misters Kīns noprasīja.

Šķita, ka šī iejaukšanās izsitusi īveshemu no līdzsvara.

-   Piedodiet, lūdzu?

-   Es tikai pajautāju, kāpēc, atteica misters Kīns.

īveshems sarauca pieri, pūlēdamies atcerēties.

-   Toreiz tas nešķita svarīgi… ek! Atceros, bija pienācis pasts! Vai atminaties zvanīja pie durvīm… un mēs satrūkāmies. Toreiz sniga trīs dienas no vietas, atcerieties, un mēs bijām pamatīgi ieputināti! Tā bija pēdējo gadu lielākā sniega vētra. Nekādu avīžu vai korespondences. Kepels devās ārā paskatīties, vai beidzot kaut kas nav pienācis, un atgriezās ar veselu kaudzi laikrakstu un vēstuļu. Viņš atlocīja avīzi, uzmeta aci ziņām un tad devās augšā, lai pārlūkotu vēstules. Pēc trim minūtēm mēs izdzirdējām šāvienu… Neizskaidrojami, pilnīgi neizskaidrojami!

-   Nemaz ari ne, iebilda Portels. Jūsu draugs droši vien saņēma sliktas ziņas. Tas ir skaidrs kā diena.

-   Ak nē! Nedomājiet, ka mēs kaut ko tik svarīgu būtu palaiduši garām. Tas bija pirmais izmeklēšanas tiesneša jautājums. Neviena vēstule nebija at plēsta! Tās visas stāvēja uz tualetes galdiņa!

Portels izskatījās pārsteigts.

-   Vai esat drošs, ka viņš nevienu no tām netika lasījis? Varbūt vēstule pēc tam lika iznīcināta?

-   Nē, esmu pārliecināts, ka ne. Protams, tas visu izskaidrotu. Bet nē, visas vēstules bija aizlīmētas. Nekādu sadedzinātu vai saplēstu papīru… Istabā nedega gaisma.

Portels nogrozīja galvu.

-   Neticami!

-   Tas bija tik savādi… īveshems klusi ierunājās. Izdzirduši šāvienu, mēs abi ar Konveju uzkāpām augšā un viņu atradām… es biju satriekts, to gan varu apgalvot pavisam droši!

-   Bija vien jāzvana policijai, ko? misters Kīns ievaicājās.

-   Rojstonā toreiz nebija telefona. Es liku to ievilkt, kad nopirku māju. Nē, sagadījās tā, ka ieradās vietējais konstebls. Viens no suņiem… jūs taču atceraties nabaga veco Roveru, Konvej? Tas iepriekšējā dienā bija aizmucis. Kāds garāmbraucējs suni atrada kupenā un aizveda uz policijas iecirkni. Tur teikuši, ka tas ir Kepela suns, un konstebls devās šurp. Tikko viņš ienāca, atskanēja šāviens. Tādējādi mums tika aiztaupītas dažas raizes.

-   Hm, toreiz gan bija sniega vētra! Konvejs apcerīgi ieminējās. Aptuveni šajā pašā laikā, vai ne? Janvāra sākumā.

-   Februāri, man šķiet. Pag, ļaujiet padomāt, mēs drīz pēc tam aizbraucām uz ārzemēm.

-   Esmu pārliecināts, ka tas notika janvārī. Mana medību apgabala pārzinis Neds jūs taču atcerat ies Nedu? janvāra otrajā pusē cieta negadījumā. Tas notika uzreiz pēc traģēdijas.

-   Tad tās būs bijušas pašas mēneša beigas. Dīvaini, cik grūti ir atcerēties datumus.

-   Tas tiesa, dedzīgi piebalsoja misters Kīns. Svarīgi ir atrast kādu piesaisti svarīgu, atmiņā paliekošu notikumu, piemēram.

ievērojamas svinības vai nelaimes gadījumu… skandalozu tiesas prāvu…

-   Jā, protams! Konvejs iesaucās. Tas bija īsi pirms Epltonu prāvas sākuma!

-  Vai tad ne pēc tam?

-   Nē, nē! Vai tad jūs neatceraties Kepels pazina Epltonus, viņš iepriekšējā gada pavasari viesojās pie vecā vīra. Tieši nedēļu pirms sirmgalvja nāves… Vienvakar viņš runāja par šo cilvēku kāds vecs īgņa viņš esot un cik mokoši droši vien ir tik jaunai un skaistai sievietei kā misis Epltona būt precētai ar tādu nūgi. Toreiz nevienam vēl nebija aizdomu, ka tieši viņa ir parūpējusies, lai vecais noliktu karoti.

-    Nudien, jums ir taisnība! Atminos, ka avīzē bija rakstīts par pavēli ekshumēt līķi. Tā laikam lika saņemta tajā pašā dienā… Atceros, ka nepievērsu tam nekādu vērību, jUs taču saprotat, biju norūpējies par lāga zēnu Dcreku, kas gulēja beigts.

-  Tā ir izplatīta un labi zināma parādība, piezīmēja misters Kīns. Liela satraukuma brīžos prāts pats no sevis fiksē arī nenozīmīgus faktus, kas ataust atmiņā daudz vēlāk un līdzīgā situācijā.

-    Pārsteidzoši, ka jūs par to ieminaties, mister Kīn, Konvejs piebalsoja. Ir gluži tā, kā jūs sakāt es piepeši jūtos tā, it kā būtu atgriezies toreizējā Dereka Kepela namā tajā istabā, kur viņš miris gulēja uz grīdas… Pilnīgi skaidri redzu lielo koku ārā aiz loga un ēnu, ko tas meta sniegā. Jā gan mēnesnīcu, sērsnu un koka atveidu šobrīd es spēju to atkal ieraudzīt. Zvēru pie Dieva, es varētu pat uzzīmēt, lai gan nekad nebūtu iedomājies, ka esmu to ievērojis.

-   Viņa istaba bija tā lielā telpa virs lieveņa, vai ne? misters Kīns apjautājās.

-   Jā, un tas koks ir lielais bērzs, kas aug piebraucamās alejas pagriezienā.

Misters Kīns pamāja, viņš šķita apmierināts. Misters Satertvaits izskatījās savādi nemierīgs. Viņš bija pārliecināts, ka ik vārds, pat balss tonis izvēlēts ar nolūku. Šis vīrs vedināja sarunu noteiktā virzienā. Uz kurieni tieši, to misters Satertvaits nesaprata, taču nekļūdīgi nojauta, ka svešinieks to dara pārliecināti un mērķtiecīgi. Brīdi valdīja klusums, un tad īveshems atgriezās pie iepriekšējās tēmas.

-   Tā Epltonu lieta… tagad es to labi atceros. Tā gan bija sensācija! Viņa taču tika cauri sveikā, ko? Izskatīga sieviete, pat ļoti skaista… uzkrītoši glīta…

Gandrīz pret savu gribu mistera Satertvaita acis meklēja sagumušo sievietes siluetu augšstāvā. Vai tā bija tikai iedoma, vai arī viņa tikko jaušami sarāvās, it kā būtu saņēmusi sitienu? Viņš redzēja arī roku, kas slīdēja pa galdautu un pēkšņi sastinga.

Atskanēja plīstoša stikla šķindoņa. Alekss Portels, liedams sev viskiju, bija izmetis no rokām karafi.

-   Es ļoti atvainojos, ser! Pats nesaprotu, kas man uznāca…

īveshems pārtrauca viņa atvainošanos pusvārdā.

-   Viss kārtībā. Ir jau labi, dārgais draugs. Savādi… Plīstošā stikla skaņa man atgādināja… To pašu izdarīja arī viņa. tā taču bija? Misis Epltona? Viņa saplēsa portvīna karafi?

-   Jā. Vecais Epltons mēdza ik vakaru iedzert glāzi portvīna. Nākamajā dienā pēc viņa nāves kāds no kalpotājiem redzēja, ka kundze paķer karafi un tīšām to sasit. Skaidrs, ka tāda rīcība radīja baumas un aizdomas. Visi zināja, ka vecais sievu pamatīgi nomocījis. Valodas izplatījās aizvien tālāk un tālāk, līdz vecā vīra radi pieprasīja līķa ekshumāciju. Un, protams, atklājās, ka Epltons ir noindēts. Ar arsēnu, vai ne?

-    Nē, manuprāt, tas bija strihnīns. Bet tam nav būtiskas nozīmes. Mjā, tieši tā arī notika. Un šķita, ka to izdarīt varēja tikai viens cilvēks. Misis Epltonai bija jāstājas tiesas priekšā. Viņa tika attaisnota drīzāk tādēļ, ka trūka pierādījumu, nevis tāpēc, ka pietika pārliecinošu argumentu, kas apliecinātu viņas nevainību. Citiem vārdiem sakot, viņai palaimējās. Jā gan, nedomāju, ka pastāv daudz iemeslu šaubīties par viņas vainu šajā noziegumā. Kas ar viņu notika tālāk?

-    Misis Epltona aizceļoja uz Kanādu, ja pareizi atceros. Vai arī uz Austrāliju? Viņai tur dzīvoja tēvocis vai kāds cits radagabals, kurš piedāvāja pajumti. Tas bija labākais, ko šī sieviete varēja pasākt.

Misters Satertvaits kā noburts nespēja novērst skatienu no Alekša Portela labās rokas, kura bija sakampusi glāzi. Cik cieši viņš bija to saspiedis!

"Tev vajadzētu būt uzmanīgam, citādi pēc minūtes vai divām tu to sašķaidīsi," misters Satertvaits nodomāja. "Ak kungs, cik tas viss ir interesanti!"

īveshems piecēlās un ielēja sev dzeramo.

-   Mjā, bet mēs neesam tikuši ne par soli tuvāk apjausmai, kāpēc nabaga Dereks Kepels nošāvās, viņš aizrādīja. Pratināšana tiesā neko īpašu nedeva. Tā taču ir, mister Kīn?

Misters Kīns iesmējās.

Tie bija dīvaini, gandrīz vai zobgalīgi smiekli, kas lika visiem sarauties.

-    Piedodiet, lūdzu, viņš novilka. Jūs vēl aizvien dzīvojat pagātnē, mister īveshem. Jūs joprojām esat agrāko priekšstatu varā. Turpretī es cilvēks no malas, svešinieks redzu tikai faktus!

-   Faktus?

-   Kā tad.

-   Ko jūs ar to gribat sacīt? īveshems noprasīja.

-    Es skaidrāk saskatu notikumu secību, par kuriem jūs paši man stāstījāt, neievērojot to nozīmīgumu. Atgriezīsimies pagātnē un palūkosimies, ko varam ieraudzīt, atmetot iedomas un emocijas. Misters Kīns bija piecēlies un izskatījās loti garš. Viņam aiz muguras lāktīja uguns. Viņš runāja klusā, noteiktā balsī.

-    Jūs esat ieradušies vakariņās. Dereks Kepels paziņo par savu saderināšanos. Toreiz jūs nolēmāt, ka līgava ir Mārdžorija Dilka. Bet tagad jūs vairs neesat par to tik pārliecināti. Viņš atgādina vīru, kurš veiksmīgi izaicinājis likteni. Tad nošķind zvans. Kepels iet atvērt, lai saņemtu pastu, kas ilgi kavējies. Viņš nav atvēris vēstules, taču jūs paši teicāt, ka viņš atlocīja avīzi, ieskatīdamies ziņās. Tas notika pirms desmit gadiem, un mēs nezinām, kādi bija tās dienas jaunumi. Kaut kur tālu notikusi zemestrīce, tepat draud politiskā krīze? Vienīgais, ko atceramies par avīzes saturu, ir neliels ziņojums, ka ir saņemta atļauja ekshumēt mistera Epltona līķi.

-   Ko?

Misters Kīns turpināja:

-    Dereks Kepels uzkāpj savā istabā un kaut ko ierauga pa logu. Sers Ričards Konvejs mums stāstīja, ka aizkars nav bijis aizvilkts, tādēļ aleja bija labi pārskatāma. Ko viņš tur redzēja? Kaut ko tādu, kas lika viņam laupīt sev dzīvību?

-   Kā jūs to domājat? Ko viņš varēja ieraudzīt?

-   Manuprāt, atbildēja misters Kins, viņš pamanīja policistu. Policistu, kurš bija ieradies suņa dēļ, bet Dereks Kepels to nezināja… viņš tikai redzēja policistu, un viss.

Ilgāku laiku valdīja klusums, it kā visi censtos aptvert dzirdēto.

-   Mans Dievs! īveshems beidzot nočukstēja. -Jūs taču nedomājat, ka… Epltonu… Dereka taču tur nebija, kad vecais nomira… Sirmgalvis bija mājās divatā ar sievu.

-   Taču viņš tur viesojās iepriekšējā nedēļā. Strihnīns slikti šķist, tāpēc lielākā daļa droši vien palika portvīna karafes apakšā. Un vecais vīrs to izdzēra nedēļu pēc Kepela viesošanās.

Portels metās uz priekšu. Viņa balss bija aizsmakusi, acis pieplūdušas asinīm.

-   Kādēļ viņa saplēsa karafi? Alekss kliedza. Kādēļ viņa to izdarīja? Pasakiet man to!

Pirmoreiz šajā vakarā misters Kīns uzrunāja misteru Satertvaitu:

-  Jūs esat dzīvē daudz ko pieredzējis, mister Satertvait. Varbūt jūs varētu mums to pastāstīt?

Mistera Satertvaita balss mazliet iedrebējās. Bija pienākusi viņa kārta! Nu viņam jāpasaka viena no svarīgākajām replikām šajā lugā! Tagad viņš ir aktieris, ne tikai skatītājs vien!

-   Cik noprotu, viņš pieticīgi nomurmināja, viņa… mīlēja Dereku Kepelu. Bet, man šķiet, viņa bija laba un kārtīga sieviete, tāpēc atraidīja mīļoto. Kad vīrs nomira, viņa apjauta patiesību. Un, lai glābtu mīļoto vīrieti, mēģināja iznīcināt pierādījumus, kas varētu liecināt pret viņu. Droši vien vēlāk Dereks pārliecināja sievieti, ka aizdomām nav pamata, un pierunāja apprecēties. Tomēr viņa vēl arvien īsti neticēja… Sievietes, manuprāt, ir apveltītas ar spēcīgu intuīciju.

Misters Satertvaits bija nospēlējis savu lomu.

Pēkšņi atskanēja gara, dreboša nopūta.

-        Mans Dievs! īveshems iesaucās. Kas tas?

Misters Satertvaits būtu varējis viņam pateikt, ka tā ir Eleonora Portela augšstāva galerijā, tomēr tas sabojātu lielisko izrādi.

Misters Kins pasmaidīja.

-         Mana mašīna jau būs salabota. Paldies jums par viesmīlību, mister īveshem. Ceru, ka izdarīju kaut ko sava drauga labā.

Visi izbrīnījušies lūkojās viņā.

-        Vai par šo jautājuma pusi jūs neesat padomājuši? Viņš mīlēja to sievieti. Tik loti, ka bija gatavs izdarīt slepkavību viņas dēļ. Tad, kļūdaini nospriedis, ka pienācis atmaksas brīdis, atņēma sev dzīvību, aizmirsdams, ka par visu nāksies samaksāt mīļotajai.

-        Viņa taču tika attaisnota… īveshems nomurmināja.

-        Tāpēc, ka trūka pierādījumu. Varbūt es kļūdos, tomēr… iespējams, ka viņa vēl arvien turpina maksāt par Dereka nodarījumu.

Portels sēdēja krēslā, paslēpis seju rokās.

Kīns pagriezās pret Satertvaitu.

-        Ardievu, mister Satertvait. Jūs esat aizrāvies ar teātri, vai ne?

Misters Satertvaits pārsteigts pamāja.

-   Es varētu piedāvāt jūsu uzmanībai veselu arlekinādi. Mūsdienās šis žanrs pamazām iznīkst, tomēr vēl arvien pelna ievērību. Tajā ir tik daudz simbolu, ka visiem grūti izsekot, tomēr nemirstīgi sacerējumi tādi paliek vienmēr. Vēlu jums visiem labu nakti!

Viņi noraudzījās, kā misters Kīns pazūd tumsā. Krāsainie stikli, tāpat kā iepriekš, radīja dīvainu iespaidu, it kā Ķīna kungam mugurā būtu raibs āksta tērps.

Misters Satertvaits uzkāpa augšstāvā. Viņš piegāja pie loga, lai aizvērtu slēgus. Misters Kīns lēnām gāja pa aleju. Tad pa sētas durvīm skriešus izmetās sieviete. Bridi abi sarunājās, pēc tam viņa atgriezās mājā. Sieviete pagāja garām logam, un misters Satertvaits ievēroja dzīvesprieka pilno sejas izteiksmi. Tagad viņa kustējās kā būtne, kas mīt laimīgā sapnī.

-   Eleonora!

Viņai pievienojās Alekss Portels.

-    Eleonora, lūdzu piedod man… piedod man… Tu stāstīji patiesību, bet, Dievs mans liecinieks, es īsti nespēju noticēt…

Kaut arī misters Satertvaits ļoti interesējās par citu cilvēku darīšanām, tomēr viņš bija arī džentlmenis, tāpēc ļoti lēnām vēra ciet slēģus, vēl pagūdams dzirdēt Eleonoras apbrīnojami maigo balsi:

Es zinu, es zinu… Tu piedzīvoji gatavo elli. Tāpat kā toreiz es. Mīlot un tomēr cīnoties ar aizdomām. Gaiņājot prom šaubas, kas atkal un atkal uzrodas ar savām ņirdzīgajām sejām… Es saprotu, Aleks, es saprotu… Taču ir vēl ļaunāka elle par šo tā, ko es pieredzēju kopā ar tevi… Es manīju tavu svārstišanos, tavas bailes… Tas vīrs tas nejaušais garāmbraucējs mani izglāba! Es vairs ilgāk nespēju to paciest, vai saproti? Šovakar… šonakt es gribēju padarīt sev galu. Aleks… Aleks…

2. nodaļa Ēna stiklā

Paklausieties šo! sacīja lēdija Sintija Dreidža.

Viņa skaļi nolasīja fragmentu no raksta avīzē, ko turēja rokā:

"Misters un misis Ankertoni šajā nedēļā rīko viesības Grīnvejhausā. Lūgto viesu vidū ir arī lēdija Sintija Dreidža, misters un misis Skoti, majors Porters, misis Steivertona, kapteinis Allensons un misters Satertvaits."

-   Tas tik ir vareni, turpināja lēdija Sintija, nolikdama laikrakstu. Vismaz uzzinām, kas īsti ir ielūgts! Ir nu gan mums gadījusies laba sabiedrība!

Lēdijas sarunbiedrs tas pats misters Satertvaits, kura vārds tika minēts viesu saraksta beigās, viņu jautājoši uzlūkoja. Rakstā tāpat bija teikts, ka mistera Satertvaita ierašanās parasti nozīmē vai nu to, ka namā tiek pasniegts lielisks ēdiens, vai ari to, ka gaidāmi dramatiski notikumi. Misteru Satertvaitu ārkārtīgi interesēja līdzcilvēku dzīves. Lēdija Sintija sieviete vidējos gados ar bargu seju un liberāliem uzskatiem par kosmētikas lietošanu, viegli piebikstīja viņam ar lietussargu, ko turēja klēpī.

-   Nemēģiniet izlikties, ka mani nesaprotat! Jums viss ir skaidrs. Vēl trakāk es domāju, ka jūs te esat ar nolūku, jo gribat redzēt, kā putēs spalvas!

Misters Satertvaits sparīgi iebilda, apgalvodams, ka nezina, par ko lēdija runā.

-    Es runāju par Ričardu Skotu. Vai jūs teiksiet, ka nekad neesat par viņu dzirdējis?

-   Nē, protams, esmu. Viņš ir slavens mednieks, vai ne?

-   Jā. "Tie lielie lāči, tīģeri un citi zvēri nošauti", kā dziesmiņā sacīts. Tagad gan izskatās, ka viņš pats ir kļuvis par medījumu, jo visi viņu cenšas ielūgt savā mājā, protams, kopā ar jauno sievu. Tik apburoša meitene… ak vai! Vēl gluži bērns, un tik naiva viņai ir tikai divdesmit gadu, jūs taču zināt, bet viņam droši vien ir visi četrdesmit pieci!

-   Misis Skota šķiet valdzinoša, miegaini piebalsoja misters Satertvaits.

-  Jā, nabaga bērns.

-   Kādēļ nabaga bērns?

Lēdija Sintija veltīja viņam pārmetošu skatienu un turpināja:

-     Porteram nav nekādas vainas, tomēr viņš ir viens garlaicīgs zellis, tipisks mednieks saulē iededzis un nerunīgs. Otrā vijole pēc Ričarda Skota, un tā bijis vienmēr viņi visu mūžu ir bijuši draugi un tamlīdzīgi. Ja tā padomā, viņi toreiz bija kopā…

-   Kad?

-   Tajā ceļojumā! Kopā ar misis Steivertonu. Un tagad jūs teiksiet, ka neesat dzirdējis par misis Steivertonu.

-   Es esmu dzirdējis par misis Steivertonu, gandrīz negribīgi atbildēja misters Satertvaits.

Viņi saskatījās.

-  Tas tiešām ir raksturīgi Ankertoniem, dāma novaidējās, viņi nekad neapgūs labas manieres! Veidojot viesu sarakstu, es domāju… Kas par iedomu uzaicināt viņus abus kopā! Protams, saklausījušies, ka misis Steivertona ir sporta un medību cienītāja, liela ceļotāja un tamlīdzīgi, vēl ari tās viņas grāmatas… Tādi cilvēki kā Ankertoni nespēj saprast, kādās lamatās tādā veidā var iekrist! Pagājušajā gadā es nomocījos, dodama viņiem padomus, kā būtu pareizi. Jums nav ne jausmas, kam esmu gājusi cauri. Tagad esmu tam metusi mieru. Nav jau tā, ka mēs būtu sastrīdējušies, es vispār nemēdzu ķildoties. Vienmēr esmu teikusi, ka varu pieciest vulgaritāti, taču nespēju samierināties ar zemisku ļaunprātību!

Pēc šī Jaunu vēstošā paziņojuma lēdija Sintija mirkli klusēja, izvērtēdama Ankertonu vieglprātību.

-   Ja es joprojām nodarbotos ar padomu došanu šādos jautājumos, viņa beidzot turpināja, tad droši un skaidri pateiktu: "Jūs nedrīkstat ielūgt misis Steivertonu kopā ar Ričardu Skotu! Viņi taču reiz bija…"

Lēdija zīmīgi apklusa.

-  Vai tiešām bija? misters Satertvaits noprasīja.

-  Bet, mans dārgais! Tas taču ir vispārzināms fakts! Tas ceļojums… Es brīnos, ka tai sievietei pieticis dūšas šeit ierasties!

-   Varbūt viņa nemaz nenojauta, ka tie abi arī būs? misters Satertvaits apvaicājās.

-   Iespējams, ka tā. Tas ir vairāk nekā ticami.

-Jums šķiet, ka…

-    Es šādas sievietes uzskatu par bīstamām. Viņas nevienam nepieķeras. Šajā nedējas nogalē es nevēlētos būt Ričarda Skota vietā.

-   Kā jums šķiet, vai viņa sieva neko nezina?

-   Tā liekas gan. Bet ticiet man, gan jau atradīsies kāds laipns draugs, kas agrāk vai vēlāk visu izstāstīs, ja vien tas jau nav izdarīts. Lūk, kur nāk Džimijs Allensons. Jauks zēns. Viņš pagājušā ziemā Ēģiptē izglāba man dzīvību. Es biju tik nobēdājusies, jūs taču atceraties. Paklausieties, Džimij, nāciet šurp!

Kapteinis Allensons tūlīt paklausīja un pienāca tuvāk. Tas bija skaists jauneklis ar glītiem zobiem un valdzinošu smaidu viņam vēl nebija trīsdesmit.

-   Priecājos, ka esmu kādam vajadzīgs, viņš sacīja. Skoti dūdo kā balodīši, tur trešais ir lieks, Porters rītin rij laikrakstu, bet es nokļūtu nāves briesmās, ja ļautu mājasmātei sevi izklaidēt.

Viņš iesmējās. Lēdija Sintija piebalsoja. Misters Satertvaits, būdams diezgan vecmodīgs, reti kad atļāvās apsmiet namatēvu un namamāti, kamēr atradās viņu pajumtē, tāpēc palika nopietns.

-   Nabaga Džimijs! novilka lēdija Sintija.

-   "Nezinu, kāpēc un kur, man ir ātri jāuzspurdz!" viņš nodungoja. Nonācu sprukās, jo bija jāklausās ģimenes spoku stāsti.

-   Ankertonu dzimtas spoks! izdvesa lēdija Sintija. Kādas šausmas!

-    Ne jau Ankertonu, bet Grīnvejhausas spoks! misters Satertvaits izlaboja. Viņi nopirka to kopā ar māju.

-   Protams, lēdija Sintija apstiprināja. Tagad es atceros. Tas taču nešķindina važas, vai ne? Spokam bija kāds sakars ar logu.

Džimijs Allensons aši pavērās augšup.

-   Logu?

Brīdi misters Satertvaits neko neteica. Viņš raudzījās garām Džimijam turp, kur no mājas puses tuvojās trīs cilvēki slaida meitene un divi vīrieši. Tie abi likās mazliet līdzīgi gara auguma un tumšmataini, ar bronzas krāsas sejām un šaudīgām acīm, taču, aplūkojot tuvāk, līdzība izzuda. Ričards Skots mednieks un pētnieks, bija neparasti spilgta personība. Viņa stāvs izstaroja magnētisku pievilcību. Džons Porters viņa draugs un biedrs, arī mednieks, šķita stūraināks, robustāk veidots, viņa seja šķita kā kokā griezta tā neko nepauda, bet pelēkās acis izskatījās domīgas. Viņš bija kluss cilvēks un, šķiet, apmierināts ar savu otrās vijoles lomu.

Un pa vidu šiem abiem soļoja Moira Skota, kura pirms trim mēnešiem vēl bija Moira O'Konela. Slaiks augums, lielas un skumjas acis un zeltaini rudi mati, kas apņēma mazo sejiņu kā svētās nimbs.

-   Šim bērnam nedrīkst nodarīt pāri! pie sevis noteica misters Satertvaits. Būtu briesmīgi, ja meitene tiktu sāpināta.

Lēdija Sintija sveica nācējus, mādama ar lietussargu.

-   Sēdieties un nejaucieties pa vidu! viņa iesaucās. Misters Satertvaits stāsta leģendas par spokiem.

-   Man patīk nostāsti par spokiem, paziņoja Moira Skota un nometās zālājā.

-     Par Grīnvejhausas spoku? Ričards Skots noprasīja.

-  Jā. Vai jums par to ir kas zināms?

Skots pamāja.

-   Es senāk mēdzu te ciemtoties, viņš paskaidroja. Pirms tam, kad Elioti bija spiesti māju pārdot. Kavalieris Vērotājs vai tā viņu dēvēja?

-   Kavalieris Vērotājs, viņa sieva klusi novilka. Tas man patīk. Izklausās interesanti. Lūdzu, turpiniet!

Taču šķita, ka misteram Satertvaitam negribas kavēties pie šīs tēmas. Viņš pūlējās pārliecināt jauno sievieti, ka stāstā nav nekā aizraujoša.

-   Jums nu gan ir paņēmieni, Satertvait! sardoniski norūca Ričards Skots. Tāda tielēšanās vēl vairāk uzkurina interesi!

Atsaucoties pārējo lūgumiem, misters Satertvaits bija spiests runāt.

-   Tas tiešām ir pavisam banāli, viņš, itin kā taisnodamies, turpināja. Manuprāt, leģenda radusies sakarā ar kādu Eliotu dzimtas senci kavalieri. Viņa sievai bijis mīļākais no Roundhedas. Mīlnieks nogalējis vīru augšstāva istabā, un vaininieku pāris aizbēdzis. Taču bēgdami viņi atskatījušies un ieraudzījuši logā mirušā vīra seju tas abus vērojis. Tāds ir nostāsts, taču tas saistīts tikai ar rūti un kādu istabu ar izplūdušu traipu logā tuvumā tas gandrīz neesot pamanāms, bet no tālienes atgādina vīrieša seju, kas veras ārā.

-   Kurš logs tas ir? vaicāja misis Skota, paskatīdamās uz māju.

-   No šejienes jūs to nevarat redzēt, misters Satertvaits attrauca. Logs atrodas otrā pusē, bet jau apmēram četrdesmit gadus ir aiznaglots no iekšpuses.

-   Kāpēc tā? Man šķiet, jūs teicāt, ka spoks neblandās apkārt.

-   Tas tiešām neblandās, misters Satertvaits apstiprināja. Manuprāt… hm, manuprāt, tie ir tikai aizspriedumi, nekas vairāk.

Tad viņš diezgan veikli pavērsa sarunu uz citu pusi. Džimijs Allensons bija gatavs viņam piebiedroties un izstāstīt par ēģiptiešu pareģiem, kas mēdzot zīlēt smiltīs.

-   Lielākoties tie ir krāpnieki. Gatavi iegalvot jums sazin ko, miglaini muld par pagātni, taču par nākotni neko sakarīgu nevar pavēstīt.

-   Es gan domāju, ka parasti mēdz būt otrādi, Džons Porters aizrādīja.

-    Bet tajā valstī pareģot nākotni nemaz nav atjauts, vai ne? Ričards Skots iebilda. Moira pierunāja čigānieti pazīlēt viņai, bet tā atdeva šiliņu atpakaļ un teica, ka neesot jēgas kaut ko stāstīt.

-   Varbūt viņa ieraudzīja kaut ko tik briesmīgu, ka nevēlējās man to teikt, Moira attrauca.

-   Nepiesauciet nelaimi, misis Skota, Allensons jautri piekodināja. Es, piemēram, atsakos ticēt, ka pār jums stāv draudīgi pacelts likteņa zobens.

-   Es prātoju… klusām noburkšķēja misters Satertvaits. Es prātoju…

Tad viņš pēkšņi palūkojās sāņus. No mājas iznāca divas sievietes viena maza auguma resnīte ar melniem matiem, ģērbusies nepiemērotā zaļā tērpā, otra gara un tieva būtne krēmkrāsas kleitā. Pirmā bija namamāte misis Ankertona, otrā dāma, par kuru viņš bija daudz dzirdējis, bet nekad nebija saticis.

-Tur jau nāk misis Steivertona, apmierinātā balsī paziņoja misters Ankertons. Tagad visi draugi ir kopā, kā šķiet.

-   Šie ļautiņi ir spējīgi pavēstīt arī visļaunāko, ja vien rodas tāda izdevība, noburkšķēja lēdija Sintija, taču misters Satertvaits neklausījās. Viņš pētīja misis Steivertonu.

Cik brīvi un nepiespiesti viņa izturas! Viņas bezrūpīgais sveiciens skanēja:

-   Sveiks, Ričard! Mēs tik sen neesam tikušies! Žēl, ka es nevarēju ierasties kāzās! Vai šī ir jūsu sieva? Jūs droši vien esat nogurusi no vīra vecajiem draugiem.

Sekoja Moiras atbilde ieturēta un kautrīga. Misis Steivertonas ašais, vērtējošais skatiens pārslīdēja otram vīrietim.

-   Sveiks, Džon! viņa teica tajā pašā jautrajā tonī, tikai šoreiz balss bija mazliet citāda. Tajā ieskanējās iepriekš nemanīts siltums.

Pēkšņi sieviete pasmaidīja. Un šis smaids viņu pilnīgi pārvērta. Lēdijai Sintijai taisnība. Viņa ir bīstama sieviete! Cik gaišas, dziļi zilas acis tāda krāsa nav raksturīga sirēnām! Seja gandrīz vai naidīga, gluži nekustīga. Būtne ar lēnu, stieptu runu un piepešu, žilbinošu smaidu.

Airisa Steivertona apsēdās. Viņa gluži dabiski un nepiespiesti nokļuva mazās cilvēku grupiņas uzmanības centrā. Un bija skaidrs, ka tā notiek vienmēr.

Misteru Satertvaitu no domām iztraucēja majora Portera uzaicinājums pastaigāties. Viņš parasti nemēdza aizrauties ar staigāšanu, tomēr šoreiz piekrita. Abi vīri soļoja pāri mauriņam.

-   Jūs nule stāstījāt visai interesantas lietas, majors ieminējās.

-   Es jums parādīšu to logu, misters Satertvaits atbildēja.

Viņš veda majoru apkārt mājas rietumu pusei. Tur atradās mazs dārziņš saimnieki to bija nodēvējuši par Noslēpumu dārzu, un šajā nosaukumā slēpās kaut kas zīmīgs. Dārzam apkārt kuploja augsts akmeņozolu dzīvžogs, bet ieeja tajā bija izveidota zigzaga formā. Iekšpuse izskatījās apburoša veclaicīgas, ģeometriskas puķu dobes, ar akmens plāksnēm izliktas taciņas un zemi, smalki izgrebti akmens soli. Kad viņi bija tikuši līdz dārza vidum, misters Satertvaits pagriezās un norādīja uz māju. Šaurajā rietumpuses sienā bija tikai viens logs tas atradās otrajā stāvā un bija efeju aiztīklots, ar drūmi tumšām rūtīm, turklāt no iekšpuses aiznaglots.

-   Te nu mēs esam! norūca misters Satertvaits.

Pastiepis kaklu. Porters palūkojās augšup.

-    Hm, es redzu vienā no rūtīm tādu kā gaišumu, neko vairāk.

-   Mēs atrodamies pārāk tuvu, aizrādīja misters Satertvaits. Tur tālāk, mežmalā, ir izcirtums, no kura jūs varēsiet saskatīt daudz labāk.

Viņš vedināja majoru uz priekšu un strauji pagriezās uz meža pusi. Satertvaita kungu bija pārņēmusi sen nepiedzīvota aizrautība, un viņš nemaz nepamanīja, ka vīrs, kas iet līdzās, ir kļuvis domīgs un neuzmanīgs.

-    Protams, toreiz, kad aiznagloja šo, bija jāizveido cits logs, misters Satertvaits skaidroja. Jaunais veras uz dienvidiem un mauriņu, kur mēs nupat sēdējām. Es iedomājos, ka Skotiem droši vien ierādīs tieši to istabu. Tāpēc negribēju runāt par šo tēmu. Misis Skota droši vien justos satraukta, ja saprastu, ka viņai būs jāguļ spoku apsēstā istabā.

-  Jā, saprotams, Porters piekrita.

Misters Satertvaits viņu pētoši uzlūkoja

un noprata, ka klausītājs nav dzirdējis ne vārda no teiktā.

-   Ļoti interesanti, Porters purpināja. Viņš ar spieķi satraikšķīja dažas garas uzpirkstītes un, pieri saraucis, piebilda: Viņai nevajadzēja braukt šurp. Viņai nevajadzēja te atrasties!

Cilvēki bieži mēdza sacīt misteram Satertvaitam ko līdzīgu. Viņš šķita tik nenozīmīgs, tik parasts cilvēks, turklāt bija neaizstājams klausītājs.

-   Jā, Porters turpināja, viņai nevajadzēja te ierasties.

Misters Satertvaits instinktīvi juta, ka majors nerunā par misis Skotu.

-  Jums šķiet, ka ne? viņš noprasīja.

Porters pašūpoja galvu, it kā viņu mocītu

ļaunas nojautas.

-        Es biju kopā ar viņiem tajā ceļojumā, viņš pēkšņi atzinās. Mēs bijām trijatā. Skots, es un Airisa. Viņa ir apbrīnojama sieviete. Un lieliska šāvēja. Viņš aprāvās. Kas viņiem lika šo dāmu ielūgt? viņš piepeši ievaicājās.

Misters Satertvaits paraustīja plecus.

-   Nezināšana, viņš atteica.

-        Briest nepatikšanas, majors nopūtās. Mums jābūt tuvumā. Un jādara viss, ko spējam.

-Taču misis Steivertona, protams…?

-        Es runāju par Skotu. Viņš apklusa. Vai saprotat, mums jāņem vērā, ka misis Skota ir te.

Misters Satertvaits visu laiku bija ar šo faktu rēķinājies, taču neuzskatīja par vajadzīgu to skaļi paziņot.

-        Kā misters Skots iepazinās ar savu sievu? viņš pajautāja.

-        Pagājušā gada ziemā, Kairā. Tas notika ātri. Abi saderinājās trīs nedēļu laikā, bet pēc sešām apprecējās.

-   Viņa šķiet gluži apburoša.

-        Tā arī ir, par to nav šaubu. Un vīrs viņu dievina. Taču tas nav būtiski. Majors atkal

klusi atkārtoja teikumu, kas nepārprotami varēja attiekties tikai uz vienu cilvēku: Pie velna visu, bet viņai nevajadzēja te rādīties…

Abi vīrieši iznāca pie augsta, ar kuplu zāli apauguša pakalna netālu no mājas. Atkal tādā kā teatrālā pacilātībā misters Satertvaits izstiepa roku.

-   Paraugieties! viņš mudināja.

Pamazām bija sācis krēslot. Logu tomēr

vēl varēja skaidri saskatīt, un šķita, ka pie vienas rūts ir piespiesta vīrieša seja ar platmali galvā.

-   Pārsteidzoši, sacīja Porters. Tiešām, tas ir gluži neticami! Kas notiks, ja tā rUts kādu dienu saplīsīs?

Misters Satertvaits pasmaidīja.

-   Tā ir stāsta aizraujošākā daļa. Cik man zināms, šī rūts ir tikusi nomainīta jau vismaz septiņas reizes, ja ne biežāk. Pēdējā reize bija pirms divpadsmit gadiem, kad toreizējais mājas īpašnieks nolēma darīt šim mītam galu. Taču nekas nav mainījies. Traips parādās no jauna ne jau uzreiz, bet pamazām. Parasti tas uzrodas mēneša vai divu laikā.

Nu Porters izskatījās ieinteresēts.

-   Tas viss ir sasodīti dīvaini. Un nekādi nav izskaidrojams. Bet kāpēc logs ir aiznaglots no iekšpuses?

-   Hm… Klīda runas, ka šī istaba… nes nelaimi. Iveshemi tajā dzīvoja pirms šķiršanās. Pēc tam tajā apmetās Stenliji, un virs pameta sievu, aizbēgdams ar koristi.

Porters sarauca uzacis.

-   Skaidrs. Briesmas draud nevis tiem, kas apmetušies šajā istabā, bet gan viņu morālei.

-   Un tagad, misters Satertvaits pie sevis noteica, tajā apmetīsies Skoti… Es prātoju…

Abi klusēdami soļoja atpakaļ uz māju. Gandrīz bez trokšņa iedami pa sauso kūdru, viņi domāja katrs savu domu un nejauši izdzirdēja kādu strīdu.

Brīdī, kad viņi atradās pie akmeņozolu žoga stūra, atskanēja Airisas Steivertonas balss tā bija tik spalga, ka no dārza dziļumiem bija skaidri saklausāma.

-  Tu vēl nožēlosi… tu to vēl nožēlosi!

Skota balss atbildēja klusi un nedroši, tāpēc atsevišķus vārdus nevarēja dzirdēt. Tad sieviete spiedzīgi iesaucās:

-   Greizsirdība dzen cilvēku velna kalpībā! Tik tiešām pie paša velna! Tā var novest pie slepkavības! Esi uzmanīgs, Ričard, Dieva dēļ, esi uzmanīgs!

Pēc brīža viņa izmetās no Noslēpumu dārza un pagriezās ap stūri, nācējus nepamanīdama, viņa gāja aši, gandrīz skriešus, gluži kā ragana, kurai pa pēdām dzenas vajātāji.

Misters Satertvaits atkal atcerējās lēdijas Sintijas vārdus. Bīstama sieviete. Un viņam pirmoreiz uzmācās traģēdijas nojausma tā tuvojās ātri un nonovēršami, un tur neko nevarēja darīt. y

Tomēr vakarā viņu pārņēma kauna sajūta par šīm bailēm. Viss likās tik ikdienišķi un patīkami. Misis Steivertona bezrūpīga un līksma, neizrādīja nekādu saspringumu. Moira Skota bija apburoša un izturējās nepiespiesti. Šķita, ka abas sievietes saprotas lieliski. Ričards Skots izskatījās pacilāts.

Visbažīgākais cilvēks šajā sabiedrībā bija druknā misis Ankertona. Viņa galu galā izsūdzēja savas raizes misteram Satertvaitam.

-   Varat domāt, ka tas ir muļķīgi, ja jums tīk, bet man rodas nelāgas domas. Varu godīgi atzīties, ka bez Neda ziņas es piezvanīju stikliniekam.

-   Stikliniekam?

-   Lai viņš ieliek jaunu rūti tajā logā. Viss pārējais ir kārtībā. Neds ar šo telpu lepojas.

viņš apgalvo, ka tā piešķirot mājai īpašu gaisotni. Man gan tā nepatīk. To es jums atklāti pasaku. Ieliksim jauku, mūsdienīgu stikla rūti, ar kurn nesaistīsies nekādi nostāsti.

-   Jūs kaut ko aizmirstat, ierunājās misters Satertvaits, vai arī nezināt. Tas traips atgriežas.

-   Var jau būt, misis Ankertona novilka. Teikšu tikai vienu ja tā notiek, tad tas ir kaut kas nenormāls!

Misters Satertvaits sarauca uzacis, bet neatbildēja.

-   Un ja arī tā būtu?! misis Ankertona saērcināti turpināja. Mēs vēl neesam bankrotējuši un varam atļauties ielikt jaunu rūti ik mēnesi. Vai pat katru nedēju, ja būs nepieciešams.

Misters Satertvaits nestrīdējās pretī. Viņš bija pieredzējis, ka daudz kas sadrūp un sabirst pīšļos naudas priekšā, tādēj bija gatavs noticēt tam, ka ari spoks nespēs tai pretoties. Tomēr misis Ankertonas raižpilnais balss tonis viņu ieinteresēja. Pat šī dāma nav izņēmums, arī viņu ietekmē nomācošā gaisotne, tikai viņa iemeslu meklē spoku stāstos, nevis to laužu attiecībās, kas ieradušies viesos.

Misteram Satertvaitam bija lemts dzirdēt vēl kādu sarunas fragmentu, kas ieviesa zināmu skaidrību. Viņš devās augšā pa platajām kāpnēm uz savu guļamistabu, kad izdzirdēja Džona Portera un misis Steivertonas sarunu kādā lielās zāles nišā. Sieviete šķita aizkaitināta, tas bija skaidri saklausāms viņas glāsmainajā balsī.

Man nebija ne jausmas, ka Skoti būs te! Ja es būtu zinājusi, tad nebrauktu šurp, taču varu apgalvot, dārgais Džon, ja reiz esmu ieradusies, tad negrasos bēgt prom…

Misters Satertvaits pagāja garām, pie sevis prātodams: "Netieku gudrs, cik daudz no tā visa ir patiesība? Vai viņa zināja? Nez, kas no tā iznāks?"

Viņš nogrozīja galvu.

No rīta misters Satertvaits nosprieda, ka iepriekšējā vakara iztēles rotājās bijis noskaņots nedaudz melodramatiski. Tiesa, zināms sasprindzinājums bija jaušams protams, no tā šādos apstākjos nevarēja izvairīties, bet nekas vairāk. Cilvēki pie visa pierod. Iedomas, ka draud briesmas, bija tikai nervozitātes radītas tur vainīgi nervi vai varbūt aknas. Jā, tieši tā aknas. Būs pienācis laiks atkal uz nedēju vai divām doties uz Karlsbādi.

Šoreiz viņš bija tas, kurš vakarā ierosināja mazliet pastaigāties. Vecais vīrs piedāvāja majoram Porteram aiziet līdz meža klajumam, lai apskatītos, vai misis Ankertona turējusi vārdu un rūts ir apmainīta. "Man ir vajadzīgi vingrinājumi," viņš nosprieda. "Tieši tā vingrinājumi."

Abi vīrieši lēnām gāja uz priekšu. Porters, kā allaž, bija sadrūmis.

-   Man tā vien šķiet, misters Satertvaits omulīgi ieminējās, ka mēs vakar iedomājāmies pārāk daudz. Gaidot… hm… nepatikšanas. Galu galā, cilvēki taču prot pieklājīgi uzvesties apslēpt savas jūtas un savaldīties.

-   Iespējams, atteica Porters un pēc mirkļa piebilda: Civilizēti ļaudis, jā.

-  Jūs gribat sacīt…

-   Tie, kas labu laiku dzīvojuši ārpus sabiedrības, reizēm aizmirst par labām manierēm.

Abi uzkāpa pakalnā. Misters Satertvaits sāka straujāk elpot. Viņam ne sevišķi palika rāpties kalnā.

Viņš palūkojās uz logu. Seja joprojām bija tur dzīvāka nekā jebkad.

-   Kā noprotu, mūsu namamāte ir pārdomājusi.

Porters veltīja logam tikai paviršu skatienu.

-   Šķiet, ka Ankertons būs iejaucies, viņš vienaldzīgi attrauca. Tas ir vīrs, kurš labprāt lepojas ar citas ģimenes spoku un negatavojas atteikties no tā, par ko samaksājis naudu.

Viņš kādu mirkli klusēja, lūkodamies apkārt nejau uz māju, bet uz biezo jaunaudzi.

-   Vai esat ievērojis, viņš turpināja, ka civilizācija ir sasodīti bīstama?

-   Bīstama? Tik pārsteidzoša piezīme ieinteresēja misteru Satertvaitu.

-  Jā. Zināt, tai nav drošības vārstuļu.

Viņš pēkšņi pagriezās, un abi sāka kāpt lejā pa to pašu taciņu, pa kuru bija atnākuši.

-   Es tiešām jūs īsti nesaprotu, ierunājās misters Satertvaits, stīvām kājām klumburodams uz priekšu, lai turētos majoram līdzi. Saprātīgi cilvēki…

Porters iesmējās. īsi un skarbi. Tad viņš uzlūkoja mazo, pieklājīgo džentlmeni sev blakus.

-   Jums šķiet, ka es runāju niekus, mister Satertvait? Bet ir tādi ļaudis, iedomājieties tikai, kuri var pateikt, kad tuvojas vētra. Ir tādi, kuri to nojauš. Un nelaime tuvojas, mister Satertvait, liela nelaime. Tā var notikt kuru katru bridi. Tā varbūt…

Viņš aprāvās, sastingdams uz vietas un satverdams mistera Satertvaita roku. Un šajā nospriegotajā klusuma brīdi viņi saklausīja divus šāvienus, kuriem sekoja kliedziens tā bija sievietes balss.

-   Mans Dievs! Porters iesaucās. Tā ir klāt!

Viņš metās lejup pa taciņu, un misters Satertvaits elsdams steberēja viņam pakaļ. Pēc mirkļa viņi nonāca zālājā netālu no Noslēpumu dārza dzīvžoga. Tajā pašā acumirklī, traukdamies no pretējās puses, parādījās Ričards Skots un misters Ankertons.

-   Tas… tas bija tur! izdvesa Ankertons, paceldams drebošo roku.

-     Iesim paskatīties, Porters vedināja. Viņš devās uz priekšu pa taciņu. Ticis līdz akmeņozolu dzīvžoga pēdējam pagriezienam, Ankertons sastinga uz vietas. Misters Satertvaits pavērās viņam pār plecu. Ričards Skots skaļi iekliedzās.

Dārzā atradās trīs cilvēki. Vīrietis un sieviete gulēja zālē pie akmens sola. Trešā bija misis Steivertona, kas, šausmās sastingusi, stāvēja turpat blakus un kaut ko turēja labajā rokā.

-  Airisa! iesaucās Porters. Dieva dēļ! Kas tev rokā?

Tad viņa paskatījās uz priekšmetu labajā plaukstā. Sievietes skatienā jautās pārsteigums un neticība.

-   Tā ir pistole, viņa izbrīnījusies noteica un pēc brīža, kas šķita nebeidzams, bet patiesībā ilga tikai dažas sekundes, piebilda: Es to pacēlu.

Misters Satertvaits paspēra soli tuvāk Ankertonam un Skotam, kas bija notupušies zālē.

-   Ārstu! Skots iesaucās. Mums jāat rod ārsts!

Taču meklēt ārstu bija par vēlu. Džimijs Allensons, kurš bija žēlojies, ka zīlētāji nav runājuši par nākotni, un Moira Skota, kurai čigāniete bija atdevusi šiliņu, gulēja tur, apklusuši uz mūžu.

Skots ātri pārbaudīja viņu pulsu. Šis briesmīgais notikums liecināja, ka Ričardam ir dzelzs nervi. Pēc pirmā izmisīgā kliedziena viņš bija atguvies un nu atkal bija līdzsvarots un mierīgs. Viņš maigi noguldīja sievu zemē.

-   Nošauta no mugurpuses, viņš strupi sacīja. Lode izgājusi viņai cauri.

Pēc tam viņš aptaustīja Džimiju Allensonu. kuram lode bija iestrēgusi krūtīs. Džons Porters tuvojās viņiem.

-   Neko nedrīkst aiztikt! viņš bargi izrīkoja. Policijai viss jāredz tieši tā, kā ir tagad!

-   Policijai! norūca Ričards Skots. Viņa acis pēkšņi iedegās, uzlūkojot sievieti, kas stāvēja pie akmeņozolu dzīvžoga. Viņš paspēra soli uz viņas pusi, taču arī Džons Porters sakustējās, itin kā aizšķērsojot viņam ceļu. Kādu mirkli šķita, ka notiek īsta divkauja, kurā piedalās abu draugu skatieni.

Porters pavisam mierīgi pašūpoja galvu.

-   Nē, Ričard, viņš noteica. Viss izskatās tā… bet tu kļūdies.

Ričards Skots ierunājās, ar mokām aplaizīdams sausās lūpas:

-  Tad kāpēc… ierocis ir viņai rokā?

Airisa Steivertona ierunājās tajā pašā nedzīvajā balsī:

-   Es… to pacēlu.

-    Policija! Ankertons pieceldamies sacīja. Mums tūlīt jāizsauc policija! Vai tu nepiezvanītu, Skot? Kādam jāpaliek šeit jā, kādam te noteikti ir jāpaliek!

Misters Satertvaits piedāvājās palikt. Namatēvs izskatījās atvieglots.

-   Lēdijas! viņš ieminējās. Man jāpaziņo par notikušo viņām! Lēdijai Sintijai un manai dārgajai sievai!

Misters Satertvaits palika Noslēpumu dārzā, raudzīdamies uz līķi, kas reiz bija Moira Skota.

-   Nabaga bērns, viņš klusībā nomurmināja. Nabaga bērns…

Viņš atcerējās teicienu par ļauniem cilvēkiem, kas dzīvo ilgi. Vai Ričards Skots kaut kādā ziņā nebija vainojams savas jaunās sievas nāvē? Un Airisa Steivertona droši vien tiks pakārta. Arī tās ir sekas, kas paliek aiz slikta cilvēka. Tas ļaunums, ko viņš nodarījis…

Un meitene nevainīga meitene par to ir samaksājīisi.

Viņš ar dziļu žēlumu raudzījās lejup uz jauno sievieti. Viņas smalkā seja, tik bāla un skumja, joprojām ar tādu kā pussmaidu uz lūpām… Viļņainie, zeltainie mati, maigā auss… Uz pieres bija asins traips. It kā būtu detektīvs, misters Satertvaits pamanīja auskaru, kas bija izrauts, meitenei krītot. Viņš paliecās uz priekšu. Jā, tiesa otrā ausī bija redzama maza pērlīte.

Nabaga bērns, nabaga bērns.

-  Tātad, ser, sacīja inspektors Vinklilds.

Viņi atradās bibliotēkā. Inspektors lietpratīga izskata spēcīgs vīrs, kuram bija gadu četrdesmit grasījās pabeigt iztaujāšanu. Viņš jau bija nopratinājis lielāko daļu viesu un mēģināja izdarīt secinājumus par notikušo. Inspektors klausījās, kas bija sakāms majoram Forteram un misteram Satertvaitam. Misters Ankertons bija smagi atslīdzis krēslā, ar izvelbtām acīm stīvi blenzdams pretējā sienā.

-   Cik noprotu, džentlmeņi, turpināja inspektors, jūs devāties pastaigā. Un gājāt atpakaļ uz māju pa taciņu, kas pa labo pusi vijas apkārt tā saucamajam Noslēpumu dārzam. Vai pareizi?

-   Gluži pareizi, inpektor.

-  Jūs dzirdējāt divus šāvienus un sievietes kliedzienu?

-Jā.

-   Tad jūs skrējāt, cik ātri vien varējāt, ārā no meža uz Noslēpumu dārza pusi. Ja kāds būtu no dārziņa izgājis, tad būtu redzams tikai no vienas puses? Akmeņozolu krūmiem cauri nevar tikt. Ja kāds izspruktu no dārza un pagrieztos pa labi, tad uzdurtos misteram Ankertonam un misteram Skotam. Ja viņš būtu pagriezies pa kreisi, tad nevarētu nepamanīts tikt garām jums. Vai tā ir?

-   Tā ir gan, majors Porters apstiprināja. Viņa seja bija pavisam bāla.

-   Tad jau šķiet, ka viss ir skaidrs, teica inspektors. Misters un misis Ankertoni, un lēdija Sintija Dreidža sēdēja mauriņā, misters Skots atradās biljarda istabā, kuras durvis veras uz zālāju. Kad pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri sešiem, misis Steivertona iznāca no mājas, pateica dažus vārdus tiem, kas tur sēdēja, un ap mājas stūri devās uz Noslēpumu dārza pusi. Pēc divām minūtēm atskanēja šāvieni. Misters Skots izskrēja no nama un kopā ar misteru Ankertonu traucās uz dārza pusi. Tajā pašā laikā jūs un misters… hm… Satertvaits parādījāties no pretējās puses. Misis Steivertona stāvēja ar pistoli rokā no tās tika raidīti abi šāvieni. Cik noprotu, viņa vispirms no mugurpuses nošāvusi lēdiju, kas bija apmetusies uz soliņa. Tad kapteinis Allensons metās viņai klāt, un misis Steivertona to sašāva krūtīs. Es dzirdēju, ka starp viņu un misteru Skotu bijusi… hm… pieķeršanās.

-  Tie ir sasodīti meli! Porters iesaucās.

Viņa balss skanēja skarbi un izklausījās

aizsmakusi. Inspektors neatbildēja, tikai pašūpoja galvu.

-   Ko saka viņa pali? pavaicāja misters Satertvaits.

-   Stāsta, ka iegājusi Noslēpumu dārzā, lai tur mazliet nomierinātos. Un brīdī, kad iegriezusies pēdējā žoga līkumā, ieraudzījusi pie kājām pistoli. Viņa pieliekusies un to pacēlusi. Neviens neesot gājis viņai garām, un dārziņā viņa nevienu nav redzējusi, tikai abus upurus. Inspektors izteiksmīgi apklusa. Tā viņa saka. Lai gan es brīdināju par atbildību, kas var draudēt par melīgu liecību sniegšanu, viņa uzstāj, ka tieši tā esot noticis.

-   Ja viņa tā apgalvo, ierunājās majors Porters, tad tā ir patiesība. Es pazīstu Airisu Steivertonu.

-   Labi, ser, inspektors novilka, mums vēl būs pietiekami daudz laika tajā visā iedziļināties. Bet tagad man jādara savs darbs.

Porters ar strauju kustību pagriezās pret misteru Satertvaitu.

-   Jūs… Vai jūs būtu gatavs palīdzēt? Vai jūs varētu kaut ko izdarīt?

Misters Satertvaits gribot negribot jutās glaimots. Viņam visnenozīmīgākajam cilvēciņam lūdza palīdzību, turklāt tāds vīrs kā Džons Porters.

Viņš jau grasījās atbildēt, izsakot nožēlu, kad ienāca mājas virssulainis Tompsons un uz paplātes ienesa vizītkarti, ko, atvainodamies un kāsēdams, pasniedza saimniekam. Misters Ankertons joprojām sēdēja, sakumpis krēslā, un nepiedalījās sarunās.

-    Es teicu šim džentlmenim, ka jūs varbūt negribēsiet viņu pieņemt, ser, Tompsons sacīja. Bet viņš uzstāja, ka esot te norunājis tikšanos un tā ir loti steidzama.

Ankertons paņēma vizītkarti.

-   Misters Arleks Kīns, viņš izlasīja. Es atceros, viņš gribēja ar mani runāt par to ģīmetni… Es piekritu tikties, taču patlaban situācija ir tāda, ka…

Bet misters Satertvaits jau bija pienācis tuvāk.

-   Misters Arleks Kīns? viņš iesaucās. Cik pārsteidzoši, cik bezgala pārsteidzoši! Major Forter, jūs jautājāt, vai es varētu palīdzēt. Man šķiet, ka varu! Šis misters Kīns ir draugs pareizāk sakot, mans paziņa. Tas ir viens saprātīgs vīrs.

-   Viens no tiem amatieriem, kas izmeklē noziegumus, ko? inspektors nicīgi nomurmināja.

-   Nē, attrauca misters Satervaits. Viņš nav tāds. Bet viņam ir spējas… skaidrāk parādīt to, ko esat redzējuši paši savām acīm, un likt saklausīt to, ko esat dzirdējuši paši savām ausīm… Mums visādā ziņā jāizstāsta viņam par šo lietu… un jāpavaicā, kas būtu darāms.

Misters Ankertons uzlūkoja inspektoru, kurš tikai nosprauslojās un lūkojās griestos.

Tad viņš īsi pamāja Tompsonam, kurš atstāja istabu tan atgriezās kopā ar gara auguma slaidu svešinieku.

-   Mister Ankerton? Ienācējs paspieda viņam pastiepto roku. Atvainojiet, ka ielaužos pie jums šādā laikā! Mums būs jāatliek saruna par to gleznu uz citu reizi. Ak! Mans draugs misters Satertvaits! Vai jums joprojām patīk drāmas?

Izrunājot šos vārdus, uz svešinieka lūpām rotājās tikko jaušams smaids.

-   Mister Kīn, izteiksmīgi sacīja Satertvaits, šeit ir notikusi traģēdija. Man un manam paziņam majoram Porteram gribētos dzirdēt jūsu domas par to.

Misters Kīns apsēdās. No sarkanā lampas kupola krita plata gaismas strēle, veidojot raibu rakstu uz viņa svārkiem, bet seja slēpās ēnā, it kā viņš būtu uzlicis masku.

Misters Satertvaits kodolīgi un pēc kārtas izklāstīja notikušo. Tad viņš apklusa un, elpu aizturējis, gaidīja orākula vārdus.

Bet misters Kīns tikai nogrozīja galvu.

-  Cik bēdīgs notikums! viņš novilka. Kāda briesmīga un satriecoša traģēdija! Motīva trūkums padara to vēl intriģējošāku.

Ankertons lūkojās viņā.

-  Jūs nesaprotat, viņš teica, ir dzirdēts, ka misis Steivertona draudējusi Ričardam Skotam. Viņu mocīja traka greizsirdība pret šā cilvēka sievu. Greizsirdība…

-   Piekrītu, norūca misters Kīns. Greizsirdība ir dēmoniska apmātība. Bet tik un tā… Jūs nepareizi iztulkojāt manis teikto. Es nerunāju par misis Skotas, bet par kapteiņa Allensona slepkavību.

-   Jums taisnība! iesaucās Porters, panākdams uz priekšu. Tur ir nesakritība! Ja Airisa būtu plānojusi nošaut misis Skolu, tad būtu nogalinājusi tikai viņu. Nē, mēs esam uz nepareizajām pēdām! Un, man šķiet, es redzu citu risinājumu! Noslēpumu dārzā iegāja tikai šie trīs cilvēki. Tas ir neapstrīdams fakts, un es nesākšu to noliegt. Bet es atveidotu šo traģēdiju citādi. Pieņemsim, ka Džimijs Allensons vispirms nošāva misis Skotu, bet pēc tam nošāvās pats. Tas taču ir iespējams, vai ne? Viņš krītot aizmet pistoli, tā nokrīt zemē, kur to atrod misis Steivertona. Kā jums šķiet?

Inspektors pašūpoja galvu.

-     Nederēs, major Porter. Ja kapteinis Allensons būtu izšāvis, turēdams pistoli sev tuvu klāt, tad uz drēbēm būtu pulvera pēdas.

-   Viņš varēja turēt pistoli izstieptas rokas attālumā.

-    Kāpēc lai viņš tā rikotos? Kāda jēga? Turklāt nav motīva…

-  Varbūt viņš pēkšņi zaudējis prātu! Porters bez pārliecības nomurmināja. Viņš atkal aprāvās, tad izaicinoši noprasīja: Kā tad ir, mister Kīn?

Uzrunātais pakratīja galvu.

-   Es neesmu burvis. Un neesmu kriminologs. Bet es jums kaut ko pateikšu es ticu neizdzēšamiem iespaidiem. Ikkatrā krīzes situācijā ir brīdis, kas paliek atmiņā aina. kas neizdziest, kad citas pagaisušas. Šķiet, misters Satertvaits vismazāk atrodas aizspriedumu varā, tādēļ spēj objektīvi vērtēt klātesošos. Vai jūs varētu pavērties atpakaļ, mister Satertvait, parakņāties atmiņās un pastāstīt, kurš brīdis uz jums atstāja visspēcīgāko iespaidu? Vai tas, kad dzirdējāt šāvienus? Vai tas, kad pirmoreiz ieraudzījāt mirušos? Vai varbūt tas, kad aplūkojāt pistoli misis Steivertonas rokā? Atbrīvojiet prātu no jebkādiem pieņēmumiem un pastāstiet!

Misters Satertvaits nenovērsa skatienu no mistera Ķīna sejas un, stomīdamies ka skolaspuika, kurš gribētu atbildēt uzdoto, taču nav drošs, vai atcerēsies, sacīja:

-        Nē. Tas nebija neviens no šiem. Mirklis, ko es nekad neaizmirsīšu, ir tas, kad es vēlāk viens pats stāvēju pie līķiem, vērdamies uz misis Skotu. Viņa gulēja uz viena sāna. Viņas mati bija sacirtoti. Un uz mazās austiņas asins traips.

Šajā pašā mirklī viņš apjēdza, ka pateicis kaut ko īpaši nozīmīgu.

-       Asinis uz auss? Jā, atceros, lēnām nomurmināja Ankertons.

-        Viņai krītot, laikam bija izrauts auskars, misters Satertvaits paskaidroja.

Taču šis paziņojums izskanēja mazliet nepārliecinoši.

-        Viņa gulēja uz kreisā sāna, Porters iebilda. -Tātad tā bija kreisā auss?

-       Nē, misters Satertvaits ātri izlaboja. Tā bija labā auss.

Inspektors noklepojās.

-        Šo te es atradu zālē, viņš paziņoja un parādīja zelta stieplītes gabaliņu.

-        Bet, mans Dievs, cilvēk, iesaucās Porters, tā taču nevarēja pārlūzt no kritiena! Drīzāk gan to kāds būs pāršāvis ar lodi!

-       Tiesa! piebalsoja misters Satertvaits. Tā bijusi lode! Tai jābūt lodei!

-        Taču bija tikai divi šāvieni! inspektors aizrādīja. Viens no tiem nevarēja ķert jaunās dāmas ausi un trāpH viņai mugurā. Ja pirmais šāviens skāra auskaru, tad viņu nogalināja otrais. Tādā gadījumā tas nevarēja nogalināt ari kapteini Allensonu. Ja nu vienīgi viņš būtu stāvējis loti tuvu misis Skotai viņai priekšā… pagriezies pret viņu tā tas varētu būt. Ak nē, pat tad ne, ja vien… tas ir…

-   Ja vien vīrietis nebija viņu apskāvis, vai to jūs gribējāt sacīt? apjautājās misters Kīns, mazliet dīvaini smaidīdams. Mjā, un kāpēc ne?

Visi saskatījās. Šī doma šķita tik neticama Allensons un misis Skota… Misters Ankertons izteica šo izbrīnu skaļi:

-   Bet abi tik tikko pazina viens otru!

-   Nezinu gan, misters Satertvaits domīgi novilka. Varbūt viņi pazina viens otru daudz labāk, nekā mēs varam iedomāties. Lēdija Sintija stāstīja, ka šis jauneklis pagājušajā ziemā Ēģiptē esot paglābis viņu no nāvējošas garlaicības, bet jūs, viņš pagriezās pret Porteru, jūs man teicāt, ka Ričards Skots sastapis savu sievu pagājušajā gadā Kairā. Tur taču viņi varēja viens otru iepazīt loti pamatīgi…

-   Nelikās, ka viņi pavada daudz laika kopā! Ankertons aizrādīja.

-   Nē, drīzāk vairījās viens no otra. Tas šķita gluži nedabiski… ja tā padomā…

Visi uzlūkoja misteru Ķīnu, it kā justos mazliet pārsteigti par secinājumu, kas tik negaidīti bija radies.

Misters Kīns piecēlās kājās.

-   Redziet, viņš sacīja, ko mums pavēstīja vērtīgais mistera Satertvaita novērojums! Viņš pagriezās pret Ankertonu. Un tagad ir jūsu kārta!

-  Tā? Es jūs nesaprotu.

-   Kad es ienācu šajā istabā, jūs šķitāt tāds domīgs. Man gribētos zināt, par ko jūs prātojāt. Ja tam nav nekāda sakara ar šo traģēdiju, tas nav svarīgi. Un pat tad, ja jums šķiet, ka tie ir tikai aizspriedumi… Misters Ankertons tikko jaušami sarāvās. Pastāstiet mums.

-   Man nav nekas pretī, Ankertons piekrita. Lai gan manām drūmajām domām nav nekā kopīga ar šo notikumu, un jūs, iespējams, par tām smiesieties. Man labāk patiktu, ja mana sieva būtu likusi nolādētā loga rūti mierā, nevis pavēlējusi to nomainīt. Es jūtos tā, it kā viņa ar savu rīcību būtu piesaistījusi šo lāstu.

Viņš netika gudrs, kāpēc abi pretī stāvošie vīri uz viņu tik pārsteigti blenž.

-   Bet tā taču vēl nav nomainīta! misters Satertvaits beidzot sacīja.

-   Ir gan. No paša rīta ieradās vīrs, kas ielika jaunu stiklu.

-   Mans Dievs! Porters izdvesa. Es sāku saprast. Tā istaba ir apšūta ar paneļiem, nevis tapetēm.

-   Bet kāds tām sakars ar…

Taču Porters jau bija izmeties ārā. Pārējie sekoja viņam. Viņš traucās augšā uz Skota istabu. Tā bija apburoša telpa, izlikta ar krēmkrāsas paneļiem, un diviem logiem, kas vērās uz dienvidiem. Porters pārlaida roku rietumpuses sienai.

-   Te kaut kur jābūt atsperei! Tā! Atskanēja klikšķis, un daja sienas atvirzījās sānis. Tā aizsedza nolādētā loga rūtis. Viena no tām bija gluži jauna un spoža. Porters ātri pieliecās un kaut ko pacēla. Viņš turēja atrasto priekšmetu paceltā saujā. Tā bija dala no strausa spalvas. Majors uzlūkoja misteru Ķīnu, kurš piekrītoši pamāja.

Majors piegāja pie guļamistabas skapja cepuru nodalījuma. Tajā atradās vairākas mirušās sievietes cepures. Viņš izņēma vienu ar platām malām un kuplām spalvām smalku Eskotas galvassegu.

Misters Kīns sāka runāt laipnā, apcerīgā balsī.

-    Pieņemsim, viņš sacīja, ka vīrietis ir neganti greizsirdīgs. Viņš jau agrāk ir te dzīvojis un zina atsperes un paneļa noslēpumu. Lai izklaidētos, viņš kādu dienu to atver un nejauši paveras laukā uz Noslēpumu dārzu. Tur viņš ierauga savu sievu kopā ar citu vīrieti abi jūtas pilnīgi drošībā, tiem nav ne jausmas, ka viņi ir redzami. Vīram nerodas nekādas šaubas par attiecībām, kas vieno šo pāri. Viņš kļūst vai traks no dusmām. Ko viņš dara? Virām iešaujas prātā kāda doma. Viņš pieiet pie skapja un uzliek galvā cepuri ar platām malām un spalvām. Jau krēslo, un viņš ir atcerējies nostāstu par blāvo traipu stiklā. Ikviens, kas palūkosies augšup, ieraudzīs izdaudzināto Kavalieri Vērotāju. Tā viņš mierīgi var vērot sievu un viņas pielūdzēju, un brīdī, kad abi ir apskāvušies, vīrs izšauj. Viņš ir lielisks strēlnieks… vislabākais šāvējs. Abiem krītot, viņš izšauj vēlreiz, un lode notriec auskaru. Vīrs izmet pistoli pa logu, steidzas lejā pa kāpnēm un caur biljarda istabu ārā.

Porters paspēra soli uz viņa pusi.

-   Un pieļauj, ka viņa tiek vainota slepkavībā! majors iesaucās. Blakus stāvēdams, noskatās, kā viņai uzrāda apsūdzību! Kāpēc? Kāpēc?

-   Šķiet, ka es zinu, kāpēc, atbildēja misters Kīns. Man ir nojauta… ka Ričards Skots reiz bija neprātīgi iemīlējies Airisā Steivertonā tik nevaldāmi, ka arī tagad viņā pamodās greizsirdība it kā būtu sabikstīti zem pelniem gailoši nodeguļi. Es teiktu Airisa Steivertona reiz bija iedomājusies, ka šo cilvēku mīl, tādēļ kopā ar viņu devās medību braucienā, bet atgriezās no tā, ieskatījusies labākā vīrā.

-   Labākā vīrā, mulsi atkārtoja Porters. Jūs gribat sacīt…?

-   Jā, tikko jaušami smaidīdams, atbildēja misters Kīns. Es domāju jūs. Mirkli klusējis, viņš piebilda: Ja es būtu jūsu vietā, tad tagad ietu pie viņas.

-   Es tā arī darīšu, Porters nomurmināja.

Viņš pagriezās un atstāja istabu.

3. nodaļa "Āksta tērps un zvaniņi"

Misters Satertvaits garlaikojās. Šī visādā ziņā bija nelāga diena. Viņi izbrauca pārāk vēlu, pēc tam pārdUra riepu un visbeidzot vēl nomaldījās no ceļa, Selisberijas līdzenumā nogriezdamies no lielceļa nepareizā vielā. Tagad pulkstenis jau bija gandrīz astoņi, bet viņi joprojām atradās četrdesmit jūdžu attālumā no Marsvīkmenoras, jo riepa bija plīsusi vēlreiz, padarot visu vēl sarežģītāku.

Misters Satertvaits, kurš izskatījās pēc maza putniņa ar izspūrušām spalvām, staigāja šurpu turpu ciema autodarbnīcas priekšā, kamēr šoferis jau gluži aizsmacis skaidrojās ar vietējo meistaru.

-   Vismaz pusstundu, skanēja viņa nepārsūdzamais spriedums.

-   Tā vēl ir liela veiksme, noteica šoferis vārdā Māsterss. Man gan šķiet, ka būs trīs ceturtdaļstundas, ja gribat zināt.

-   Kas vispār šī ir par vietu? misters Satertvaits ar netīksmi noprasīja. Būdams džentlmenis, kurš mēdza ņemt vērā citu jūtas, viņš ar vārdu "vieta" aizstāja teicienu "Dieva aizmirsts caurums", kas pirmais bija patrāpījies uz mēles.

-   Kirtlingtonmalleta.

To dzirdējis, misters Satertvaits nebūt nejutās daudz gudrāks, tomēr viņam likās, ka šis nosaukums kaut ko atgādina. Viņš pētoši pavērās apkārt. Kirtlingtonmalletā, šķiet, bija tikai viena vienīga iela, kuras vienā pusē atradās garāža un pasta nodaļa, bet otrā trīs veikaliņi, kur tirgoja sazin ko. Pagājies mazliet tālāk pa ceļu, misters Satertvaits pamanīja kādu izkārtni, kas šūpojās vējā un čīkstēja, un viņa garastāvoklis nedaudz uzlabojās.

-  Te, cik noprotu, ir mājvieta! viņš sacīja.

-   "Āksta tērps un zvaniņi", auto mehāniķis paskaidroja. Rau, kur ir!

-  Ja drīkstu izteikt ierosinājumu, ser, ierunājās Māsterss, kāpēc lai mēs neapskatītos, kā tur ir? Tur jums noteikti pasniegs maltīti. Bet, protams, nejau tādu, pie kādas esat pieradis.

Viņš apklusa, it kā taisnodamies, jo misters Satertvaits bija pieradis pie vislabākās virtuves, pie viņa pat kalpoja francūzis, kuram tika maksāta pasakaina alga.

-   Ser, mēs nevarēsim doties ceļā vēl vismaz trīs ceturtdaļstundas, par to esmu pilnīgi drošs. Un pulkstenis rāda pāri astoņiem. Jūs no mājvietas varat piezvanīt seram Džordžam Fosteram un paziņot, kāpēc mēs kavējamies.

-   Šķiet, jūs domājat, ka iespējams nokārtot pilnīgi visu, Māsters, misters Satertvaits nošņāca.

Māsterss, kurš tiešām tā domāja, goddevīgi klusēja.

Misters Satertvaits, neraugoties uz savu nopietno vēlmi noraidīt katru priekšlikumu, kas tiktu izteikts, tomēr bija īstajā garastāvoklī, lai pamēģinātu ko jaunu, un piekrītoši pavērās uz grabošo mājvietas izkārtni. Viņš bija vīrs ar putna ēstgribu epikūrietis, taču pat šādi cilvēki reizēm mēdz būt izsalkuši.

-   "Āksta tērps un zvaniņi", viņš domīgi novilka. Cik dīvains nosaukums mājvietai! Man vis nešķiet, ka jebkad agrāk esmu par tādu dzirdējis.

-   Kā tad. tur parasti sarodas dīvaini ļautiņi, paziņoja vietējais iedzīvotājs.

Viņš bija noliecies pār riteni, tāpēc balss skanēja dobji un neskaidri.

-   Dīvaini Jautiņi? misters Satertvaits brīnījās. Kā jūs to domājat?

Taču šķita, ka vīrs pats to lāgā nezina.

-  Tādi, kas nāk un iet. Šādi tādi, viņš nepārliecināti noteica.

Misters Satertvaits nosprieda, ka mājvietā var pulcēties tikai cilvēki, kas "nāk un iet". Viņam šķita, ka šim raksturojumam trūkst precizitātes. Tomēr ziņkārība bija pamodināta. Tā vai citādi, bija vien jāiet iekšā, lai pārlaistu trīs ceturtdaļstundas. "Āksta tērps un zvaniņi" šim nolūkam derēja tikpat labi kā jebkurš cits krogs.

Kā allaž sperdams īsus, lēkājošus solīšus, viņš devās uz priekšu. Tālumā atskanēja pērkona rūkoņa. Mehāniķis pavērās debesīs un uzrunāja šoferi:

-  Tuvojas negaiss. Tas jūtams gaisā.

-   Re, kā! norūca Māsterss. Vēl jāveic četrdesmit jūdzes!

-   Kā tad! nomurmināja meistars. Ar šo darbiņu nav ko steigties. Jūs tik un tā negribēsiet doties cejā, iekams vētra nebūs beigusies. Tas jūsu mazais kungs nepavisam neizskatās pēc tāda, kam patīk braukt, kad ducina pērkons un zibeņo.

-   Ceru, ka viņu tajā krogā labi apkalpos, šoferis noburkšķēja. Es ari došos turp, lai kaut ko iekostu.

-   Billijam Džonsam ir kārtīga virtuve, mehāniķis noteica. Ēdiens ir lielisks.

Misters Viljams Džonss varena auguma dūšīgs vīrs ap gadiem piecdesmit žilbinoši uzsmaidīja mazajam misteram Satertvaitam.

-Varujums pagatavot lielisku sitcni, ser… un ceptus kartupeļus, un pasniegt tik labu sieru, kādu vien džentlmenis var vēlēties! Lūdzu, šeit, ser, kafijas zālē! Mums pašlaik nav daudz viesu, pēdējie makšķernieki jau aizgāja. Mazliet vēlāk atkal būs pilns nāks mednieki. Te ir tikai viens džentlmenis, viņa vārds ir Kīns…

Misters Satertvaits sastinga uz vietas.

-    Kīns? viņš satraukti noprasīja. Vai jūs sacījāt Kīns?

-    Tā viņu sauc, ser. Vai viņš ir jūsu draugs?

-   Jā, patiesi. Ak! Jā, pilnīgi noteikti! Satraukti čivinādams, misters Satertvaits pēkšņi apjēdza, ka pasaulē varbūt nav tikai viens cilvēks ar tādu uzvārdu. Viņš tomēr nešaubījās, ka šis ir tas pats vīrs. Dīvainā kārtā informācija pilnīgi atbilda auto meistara teiktajam. "Ļaudis, kas nāk un iet…" Ļoti precīzs mistera Ķīna raksturojums. Un ari mājvietas nosaukums, šķiet, piestāvēja viņam.

-   Ak kungs, ak kungs, izdvesa misters Satertvaits. Tas gan ir bezgala savādi. Ka mēs te tā satiekamies! Misters Arleks Kīns, vai tas ir viņš?

-    Gluži pareizi, ser. Viņš ir kafijas zālē, ser. Ak! Tur jau tas džentlmenis ir!

Garš, tumšmatains, smaidīgs. Pazīstamais mistera Ķīna stāvs piecēlās no galda un ierunājās balsī, ko misters Satertvaits bija labi ielāgojis:

-   Palūk! Mister Satertvait, mēs atkal sastopamies! Tā tik ir negaidīta tikšanās!

Misters Satertvaits silti paspieda viņa roku.

-   Kāds prieks, kāds prieks, šaubu nav! Šī man ir laimīga atpūtas stunda. Mašīna sabojājās, vai zināt. Vai esat te apmeties? Uz ilgu laiku?

-  Tikai uz nakti.

-  Tad man patiešām ir paveicies.

Misters Satertvaits apsēdās pretī draugam, gandarīti nopūzdamies, un ar patīkamām gaidām uzlūkoja tumšo, smaidīgo seju sev pretī.

Misters Kīns laipni pašūpoja galvu.

-   Es jums galvoju, viņš sacīja, ka neslēpju piedurknē ne kausu ar zelta zivtiņu, ne trusīti, ko varētu negaidīti izvilkt.

-   Tas ir bēdīgi! misters Satertvaits, mazliet apmulsis, iesaucās. Jā, man jāatzīstas, es tiešām no jums kaut ko tādu cerēju piedzīvot! Jūs esat burvis! Ha, hā! Tādu es jūs redzu! Kā maģijas zinātāju!

-   Un tomēr, misters Kīns atbildēja, trikus rādāt jūs, nevis es.

-   Ak tā? misters Satertvaits aizrautīgi pārjautāja. Bet bez jums tie man neizdodas. Man trūkst… teiksim, iztēles?

Misters Kīns smaidīdams pakratīja galvu.

-  Tas ir pārāk spēcīgi sacīts. Es tikai dodu pieturas punktus, tas arī viss.

Šajā mirklī ienāca saimnieks ar maizi un dzeltena sviesta trauciņu. Kad viņš nolika atnesto uz galda, uzzibsnīja un atskanēja skaļš pērkona grāviens.

-   Briesmīgs vakars, džentlmeņi.

-   Tādā vakarā… iesāka misters Satertvaits, taču aprāvās.

-   Cik savādi, ierunājās mājvietas īpašnieks, bet arī es gribēju sacīt tieši šos pašus vārdus. Tas notika šādā vakarā kapteinis Hārvels pārveda mājās līgavu un nākamajā dienā pazuda bez vēsts!

-   Ak vai! pēkšņi iesaucās misters Satertvaits. Protams!

Viņš bija atradis atslēgu un atcerējās, kādēļ šis vārds Kirtlingtonmalleta šķita pazīstams. Pirms trim mēnešiem Satertvaits bija lasījis avīzēs par pārsteidzošo kapteiņa Ričarda Hārvela pazušanu. Tāpat kā citi Lielbritānijas iedzīvotāji, arī viņš prātoja par šī notikuma apstākļiem un, arī tāpat kā jebkurš brits, izgudroja pats savu versiju.

-   Protams, viņš atkārtoja. Tas taču notika Kirtlingtonmalletā.

-   Pagājušajā ziemā, medību sezonas laikā, viņš bija apmeties šajā namā, saimnieks sacīja. Jā! Es viņu labi pazinu. Tāds skaists, jauns džentlmenis nepavisam ne tāds, kuru varētu mākt kādas rūpes. Viņš ir nogalināts tāda ir mana pārliecība! Ne reizi vien tiku redzējis abus kopā dodamies izjādēs viņu un mis Lekuto, un viss ciems baumoja, ka no šiem iznākšot pāris. Cilvēki zināja, ko teica, jo tā ari notika. Tik burvīga jauna lēdija ar teicamu reputāciju, neskatoties uz to, ka bija kanādiete. Ak! Tas noteikti ir kāds tumšs noslēpums. Mēs nemūžam neatklāsim, kas īsti notika. Šis gadījums salauza viņai sirdi, šaubu nav. Jūs jau būsiet dzirdējuši, ka dāma ir pārdevusi muižu un aizbraukusi uz ārzemēm, jo nevarēja izturēt dzīvi šeit, kur katrs blenza uz viņu un rādīja ar pirkstiem, kaut gan viņa ne pie kā nebija vainīga. Nabaga meitene! Tas ir viens tumšs noslēpums, lūk, kas tas ir!

Viņš papurināja galvu, tad pēkšņi atcerējās par saviem pienākumiem un izsteidzās no zāles.

-  Tumšs noslēpums, misters Kins klusi atkārtoja.

Viņa balss mistera Satertvaita ausīs skanēja izaicinoši.

-   Vai jūs domājat, ka mēs varētu atrisināt jautājumu, ar ko Skotlendjards netika galā? viņš dzestri noprasīja.

Sarunbiedrs pamāja.

-  Kādēļ ne? Ir pagājis ilgs laiks. Tā ir būtiska atšķirība.

-   Tā šķiet ļoti aizraujoša doma, misters Satertvaits nesteidzīgi novilka, ka cilvēks vēlāk visu saskata labāk nekā notikuma laikā.

-   Jo ilgāks laiks pagājis, jo vairāk detaļu nostājas savās vietās. Tāpēc var ievērot to savstarpējo saistību.

Iestājās klusums, kas ilga dažas minūtes.

-   Es gan neesmu drošs, šaubīdamies nomurmināja misters Satertvaits, ka tagad skaidrāk atceros faktus.

-   Domāju, ka tā ir gan, mierīgi noteica misters Kīns.

Misteram Satertvaitam bija pietrūcis tieši šāda iedrošinājuma. Viņš allaž bija ieņēmis skatītāja un klausītāja lomu. Tikai mistera Ķīna klātbūtnē pozīcijas mainījās. Tad misters Kīns kļuva par uzmanīgu klausītāju, bet misters Satertvaits iekārtojās skatuves centrā.

-    Pirms gada, viņš iesāka, Ešlijgrendža nonāca mis Eleonoras Lekuto īpašumā. Tā ir skaista, veca muiža, taču nolaista un ilgi stāvējusi tukša. Tai nemaz nevarētu atrast piemērotāku pilskundzi. Mis Lekuto bija kanādiete, šis sievietes senči emigrēja Franču revolūcijas laikā un atstāja viņai nenovērtējamu relikviju un senlietu kolekciju. Ari viņa pati pirka dažādus priekšmetus un bija apveltīta ar smalku un izkoptu gaumi. Ieguvumu bija tik daudz, ka tad, kad viņa pēc traģēdijas nolēma pārdot Ešlijgrendžu un visu, kas tajā, misters Sairuss Dž. Bredberns, amerikāņu miljonārs, nekaulējās par neticamo cenu sešdesmit tūkstošiem mārciņu un samaksāja to bez liekas gaušanās!

Misters Satertvaits apklusa.

-   Es pieminu šos faktus tikai tādēļ, lai attēlotu gaisotni, kādā pazuda jaunais misters Hārvels.

Misters Kīns pamāja.

-   Tas vienmēr ir noderīgi, viņš nopietni teica.

-    Un tā, mūsu rīcībā ir jaunās sievietes tēls, sarunbiedrs turpināja. Divdesmit trīs gadus veca, skaista tumšmate. Un ļoti bagāta to mēs nedrīkstam aizmirst! Jaunā sieviete bija bārene. Pie viņas dzīvoja laikkavētāja misis Sentklēra lieliski audzināta lēdija ar nevainojamu izcelsmi. Eleonora Lekuto pati pilnībā pārvaldīja savu īpašumu. Daudzi laimes meklētāji kāri lūkojās pēc viņas pūra. Visur, kur šī sieviete parādījās, ap viņu grozījās vismaz ducis nabadzīgu jaunekļu gan medībās, gan ballēs, lai kur viņa ietu. Lords Lekens vislabākā partija valsti esot lūdzis viņas roku, taču dāmas sirds kā bija, tā palika brīva. Tas ir, līdz brīdim, kad ieradās kapteinis Ričards Hārvels. Kapteinis Hārvels medību laikā bija apmeties šajā mājvietā. Pievilcīgs, dzīvespriecīgs un pārgalvīgs zellis. Vai atceraties seno sakāmvārdu, mister Kīn? "Laimīgais ātri piesaista laimi." Tā ari bija, vismaz sākumā. Jau pēc diviem mēnešiem Ričards Hārvels un Eleonora Lekuto saderinājās. Bet pēc trim mēnešiem sekoja laulības. Laimīgais pāris aizbrauca divu nedēļu ilgā medusmēneša ceļojumā un tad atgriezās pārvaldīt Ešlijgrendžu. Mājvietas saimnieks mums jau pastāstīja, ka tovakar, kad viņi pārradās, ārā plosījās negaiss gluži tāpat kā tagad. Vai šī būtu kāda zīme, ko? Netieku gudrs. Kurš to pateiks? Šā vai tā, nākamajā rītā ap pusseptiņiern kapteinis Hārvels esot redzēts staigājam pa dārzu kopā ar vienu no dārzniekiem Džonu Matiasu. Viņa galva bijusi kaila, un viņš svilpojis. Te mums ir attēls jautra, bezrūpīga un laimīga vīra ģīmetne. Taču kopš tās reizes, cik mums zināms, neviens un nekad vairs kapteini Ričardu Hārvelu netika redzējis.

Misters Satertvaits apklusa, patīkami satraukts par dramatisko iespaidu, kādu bija atstājis. Mistera Ķīna apbrīnas pilnā skatiena uzmundrināts, viņš turpināja:

-    Viņa pazušana bija neparasts un neizprotams notikums. Tikai nākamajā dienā nobažījusies sieva piezvanīja uz policiju. Kā jau jūs zināt, noslēpums tā ari netika atklāts.

-   Pieņēmumi taču bija? misters Kīns apvaicājās.

-   Ak jā! Diezgan daudzi, to es varu apgalvot! Pirmais no tiem kapteinis Hārvels ir noslepkavots, kāds ar viņu izrēķinājies. Bet, ja tā, kur ir līķis? Tas taču nekur nevarēja pagaist. Un turklāt kāds gan varētu būt motīvs? Cik zināms, kapteinim Hārvelam visā pasaulē nebija neviena paša ienaidnieka.

Viņš pēkšņi apklusa, it kā nejustos gluži pārliecināts par nule teikto. Misters Kīns paliecās uz priekšu.

-   Jūs domājat, viņš nomurmiftāja, par jauno Stīvenu Grāntu.

-   Tā ir, misters Satertvaits atzinās. Stivens Grānts, ja pareizi atceros, gādāja par kapteiņa Hārvela zirgiem, un saimnieks viņu atlaida par kādu nenozīmīgu pārkāpumu.

Kapteiņa pazušanas rītā Stīvens Grānts esot redzēts Ešlijgreindžas tuvumā un pēcāk nevarēja īsti ticami izskaidrot, ko tur darījis. Policija šo zelli aizturēja, turot aizdomās par saistību ar kapteiņa Hārvela pazušanu, tomēr pret viņu nebija nekādu pierādījumu un viņš drīz vien tika atbrīvots. Tiesa gan, šis jaunais vīrietis varētu turēt ļaunu prātu uz kapteini Hārvelu atlaišanas dēļ. Tomēr šāds nozieguma motīvs nebija sevišķi pārliecinošs. Manuprāt, policija vienkārši centās kaut ko darīt. Redziet, kā jau es nupat teicu, kapteinim Hārvelam šajā pasaulē nebija ienaidnieku!

-  Vismaz mēs par tiem neko nezinām, domīgi novilka misters Kīns.

Misters Satertvaits piekrītoši pamāja.

-   Pie tā mēs vēl nonāksim. Ko mēs vispār varam noskaidrot par kapteini Hārvelu? Kad ieradās policija, lai apskatītos, kas noticis, tai trūka faktu. Kas bija Ričards Hārvels? No kurienes viņš ieradies? Vai tiešām šis cilvēks uzradies no zila gaisa, kā varētu domāt? Lielisks jātnieks, kā šķiet, turklāt pietiekami turīgs. Kirtlingtonmalletā neviens nav centies neko tuvāk izdibināt. Mis Lekuto nav ne vecāku, ne aizgādņu, kas ievāktu ziņas par līgavaiņa sabiedrisko un mantisko stāvokli. Viņa ir pati sev pavēlniece… Policijas teorija šajā jautājumā ir gluži skaidra. Bagāta jauna sieviete un nekaunīgs krāpnieks. Vecs stāsts! Tomēr tā tas nav. Tiesa, mis Lekuto nav vecāku un aizbildņu, toties Londonā ir advokātu birojs, kas darbojas viņas labā! Taču pilnvaroto liecības vērš noslēpumu vēl neizprotamāku. Eleonora Lekuto vēlējusies iemaksāt zināmu naudas summu nākamā vīra rēķinā, bet viņš no tās atteicies un pavēstījis, ka esot pietiekami turīgs. Vēlāk pierādījās, ka Hārvels nekad nav ņēmis ne penija no sievas naudas. Tātad viņš nebija parasts blēdis. Varbūt viņu interesēja mākslas priekšmeti? Vai arī viņš plānoja kādu šantāžu gadījumam, ja Eleonora Hārvela sagribētu apprecēt kādu citu? Es atzīšos, ka man šāds variants liktos visticamākais. Tā šķita līdz šim vakaram.

Misters Kīns paliecās uz priekšu, tā ļaujot noprast, ka uzmanīgi klausās.

-   Šim vakaram?

-   Kā tad. Nu tas mani vairs neapmierina. Kā viņš pamanījās tik pēkšņi pazust, turklāt bez pēdām agrā rīta stundā, kad zemes arāji tikai pošas uz darbu! Un vēl ar kailu galvu.

-   Un tas ir droši zināms, jo dārznieks viņu redzēja?

-   Jā, dārznieks Džons Matiass. Es prātoju, vai šim vīram šai lietā nav kādu nopelnu.

-   Policija nebūtu laidusi viņu vaļā, misters Kīns aizrādīja.

-     Viņi dārznieku pamatīgi nopratināja. Vīrs nesapinās pretrunās. Sieva bojājusi viņam nervus, tāpēc zellis septiņos no rīta devies uz siltumnīcām, bet atgriezies bez divdesmit minūtēm astoņos. Pulkstenis esot rādījis aptuveni piecpadsmit minūtes pāri septiņiem, kad kalpotāji namā dzirdējuši noklaudzam ārdurvis. Tas ir bridis, kad kapteinis Hārvels izgāja no mājas. Ak jā! Es saprotu, ko jūs domājat.

-   Vai tiešām? Ko tad? misters Kīns pārjautāja.

-   Jā, es ticu, ka tā ir. Matiasam bija diezgan laika, lai novāktu saimnieku. Bet kāpēc, cilvēk, kāpēc?! Un, ja tā, kur viņš noslēpis līķi?

Ienāca saimnieks ar paplāti.

-   Atvainojiet, džentlmeņi, ka jums bija tik ilgi jāgaida.

Saimnieks nolika uz galda šķīvi ar pamatīgiem siteņiem un pilnu bļodu ar kraukšķīgiem, brūniem kartupeļiem. Ēdiena smarža tīkami kutināja mistera Satertvaita nāsis un uzlaboja omu.

-   Izskatās vareni, viņš sacīja. Tiešām lieliski! Mēs apspriedām kapteiņa Hārvela pazušanu. Kas notika ar dārznieku Matiasu?

-     Cik noprotu, tad viņš dabūja darbu Eseksā. Negribēja palikt šajā apkaimē. Daži cilvēki uz viņu skatījās greizi, pats saprotat. Taču es nekad neesmu ticējis, ka viņam bija kāds sakars ar notikušo.

Satertvaits uzlika uz šķīvja siteni. Misters Kīns sekoja viņa piemēram. Misteram Satertvaitam nebija iebildumu, gluži otrādi.

-   Un kā ir ar to Matiasu? viņš turpināja izvaicāšanu. Kāds tas vīrs ir?

-    Pusmūža zellis, agrāk droši vien bijis stiprs, bet tagad viņu saliecis un sakropļojis reimatisms. Viņu mocīja šī postošā kaite, dažkārt viņš tikai gulēja un nevarēja neko darīt. Es domāju, ka mis Eleonora viņu paturēja laipnības dēļ. Labuma no tāda strādnieka vairs nebija, bet viņa sieva pamanījās būt noderīga kungu namā. Esot bijusi lietpratīga virēja un allaž gatava šur tur pielikt savu roku.

-   Kāda sieviete viņa bija? mmisters Satertvaits aši apvaicājās.

Saimnieka atbilde lika vilties.

-   Neglīta, viņš norūca. Padzīvojusi un ar skarbu dabu. Nedzirdīga turklāt. Es gan par viņiem neko daudz nezinu. Viņi paguva te pavadīt tikai mēnesi, jūs taču saprotat, un tad ari viss notika. Ļaudis stāsta savā laikā tas vīrs bijis nepārspējams dārznieks. Mis Eleonora ar viņu risinājusi aizraujošas sarunas par šo tēmu.

-   Vai tad viņa interesējās par dārzkopību? misters Kīns neuzmācīgi pajautāja.

-    Nē, ser, tā vis nevarētu teikt. Ne gluži tā, kā apkārtnes lēdijas, kuras maksā lielu naudu dārzniekiem un pavada labu dalu sava laika, rāpojot uz ceļiem. Es to saucu par muļķību! Redziet, mis Lekuto nepalika te bieži, ja nu vienīgi ziemā, kad devās medībās. Parasti viņa dzīvoja Londonā un tajos ārzemju kūrortos, kuros, kā runā, franču dāmas tik vien kā apmērcē ūdenī kāju pirkstgalus, jo baidās sabojāt peldkostīmus.

Misters Satertvaits pasmaidīja.

-   Vai nebija… hm… kādas sievietes, kura būtu pinusies ar kapteini Hārvelu? viņš noprasīja.

Lai gan pirmā teorija bija izgāzusies, viņš tomēr turējās pie tās.

Misters Viljams Džonss papurināja galvu.

-   Nekā tamlīdzīga. Nekas par to nav dzirdēts. Nē, šis notikums ir viens tumšs noslēpums, lūk, tā!

-   Un kāda ir jūsu versija? Ko jūs par to domājat? uzstāja misters Satertvaits.

-   Es, vai?

-Jā.

-   Pat nezinu, ko sacīt. Uzskatu, ka viņš ir nogalināts, taču nevaru pateikt, kurš to izdarījis. Es jums atnesīšu sieru, džentlmeņi.

Saimnieks izgāja no zāles, paņemot līdzi tukšos traukus. Negaiss, kas bija pieklusis, pēkšņi atsākās ar jaunu spēku. Uzzibsnīja sazarota zibens šautra, un nogranda pērkons, blīkšķis lika mazajam misteram Satertvaitam satrūkties, un pēdējās grāviena atbalsis vēl nebija noklusušas, kad zālē iesteidzās meitene, kura nesa pasūtīto siem.

Tā bija gara auguma tumšmate, kurai piemita savdabīgs, padrūms skaistums. Līdzība ar mājvietas īpašnieku Jāva noprast, ka tā ir viņa meita.

-   labvakar, Mērij! sacīja misters Kīns. Cik vētrains vakars!

Viņa pamāja.

-   Nevaru ciest šādas naktis! Viņa nopūtās.

-  Jūs baidāties no pērkona? misters Satertvaits laipni apjautājās.

-   No pērkona? Ne jau nu es! Nē, bet negaiss rosina visus pļāpāt. Runā un runā vienu un to pašu kā papagaiļi. Tēvs iesāka. "Tas man atgādina… es atminos… to dienu, kad pazuda nabaga kapteinis Hārvels…" Un tā tālāk, un tā joprojām. Viņa pagriezās pret misteru Ķīnu. Jūs taču dzirdējāt, ko viņš gvelž! Kāda no tā visa jēga? Vai tiešām nevar atstāt mierā pagātnes notikumus?

-   Pagātne kļūst par pagātni tikai tad, kad notikumi ir beigušies, aizrādīja misters Kīns.

-   Vai tad tie nav galā? Un ja nu tas vīrs vēlējās pazust? Smalki džentlmeņi reizēm tā rīkojas.

-   Vai jums šķiet, ka viņš pagaisa pats pēc savas brīvas gribas?

-    Kādēļ gan ne? Tur būtu vairāk jēgas, nekā prātot, ka viņu nobeidzis tik labsirdigs cilvēks kā Stīvens Grānts. Kāpēc lai šis viņu nogalētu, to gan es vēlētos zināt! Stīvens viendien bija pavairāk iedzēris un runāja pretī, tādēļ tika padzīts. Un kas par to? Viņš taču dabūja citu darbu, tikpat labu. Vai tas ir iemesls aukstasinīgi nogalēt cilvēku?

-   Bet, protams, attrauca misters Satertvaits. Vai policija ir pilnīgi pārliecināta par viņa nevainību?

-   Policija? Kāda nozīme tam, ko domā policija? Kad Stīvens vakarā ienāk bārā, visi uz viņu dīvaini lūr. Patiesibā neviens netic, ka viņš nobeidzis Hārvelu, bet ne par ko nav īsti droši, tāpēc greizi blenž un lavās prom. Tā gan ir jauka dzīve redzēt, kā citi no tevis novēršas! It kā viņš būtu kāds spitālīgais. Kāpēc tēvs negrib ne dzirdēt par manām precībām ar Stīvenu? "Tu vari pārdot savu cūciņu kārtīgākam pircējam, manu meitiņ. Man nav aizspriedumu pret Stīvenu, taču… mēs nezinām, vai ne?"

Viņa aprāvās. Meitenes krūtis strauji cilājās, atklājot, cik vētrainas ir viņas jūtas.

-   Tas ir cietsirdīgi! Tas ir nežēlīgi, lūk, tā! viņa iesaucās. Stīvens nav spējīgs pat mušu nosist! Bet visu turpmāko mūžu cilvēki domās, ka tā varbūt noticis! Tāpēc viņš kļuvis tik savāds, rūgtuma pilns! Es par to nebrīnos, jānudien! Bet, jo drūmāks viņš top, jo vairāk laužu uzskata, ka tur kaut kas nav kārtībā.

Meitene atkal aprāvās. Viņas acis nenovērsdamas raudzījās mistera Ķīna sejā, it kā tajā būtu manāms tas, kas izraisījis viņas jūtu izvirdumu.

-  Vai mēs neko nevaram pasākt? misters Satertvaits nomurmināja.

Viņš bija patiesi uztraucies, jo saprata, ka no šādiem sarežģījumiem nav iespējams izvairīties. Aizplīvurotās un nepietiekamās liecības, kas nespēja pierādīt Stīvena Grānta vainu, neļāva viņu uzskatīt arī par nevainīgu-

Jaunā meitene pagriezās pret viņu.

-  Viņam var palīdzēt tikai patiesība! saimnieka atvase iesaucās. Ja kapteinis Hārvels tiktu atrasts, ja viņš atgrieztos… Ja vien viss noskaidrotos…

Viņa iešņukstējās un ātri izsteidzās no istabas.

-   Izskatīga meitene, sacīja misters Satertvaits. Cik bēdīgs gadījums! Es gribētu… es patiesi gribētu viņai palīdzēt.

Viņa laipnā sirds bija aizkustināta.

-   Mēs jau darām visu, ko varam, misters Kīns atbildēja. Mūsu rīcībā vēl ir krietna pusstunda, tikai tad jūs varēsiet braukt.

Misters Satertvaits izbrīnīti blenza viņā.

-   Jums šķiet, ka mēs varētu atklāt noslēpumu, to šādi apspriežot?

-   Jūs daudz ko esat šajā dzīvē redzējis, misters Kīns nopietni aizrādīja. Vairāk nekā lielākā daļa cilvēku.

-   Dzīve aizgājusi man garām, misters Satertvaits rūgti noteica.

-   Taču jūs esat ārkārtīgi vērīgs. Kad citi sisti ar aklumu, jūs spējat saskatīt.

-  Tā ir, misters Satertvaits piekrita. Esmu labs novērotājs.

Viņš paglaimoja pats sev. Skumju brīdis bija pāri.

-   Es uz šo lietu raugos tā, viņš pēc brīža turpināja, ka mums jāizpēta sekas, lai tiktu līdz cēlonim.

-   Ļoti labi, misters Kīns atzinīgi secināja.

-   Šajā gadījumā sekas ir tādas, ka mis Lekuto misis Hārvela, es gribēju sacīt it kā ir precējusies, bet tajā pašā laikā nav. Viņa nav brīva, viņa nevar apprecēties vēlreiz. Un, paveroties uz situāciju no šīs puses, mēs ieraugām misteru Hārvelu kā noslēpumainu vīru, par kuru nekas nav zināms.

-   Es piekrītu, misters Kīns piebalsoja. Jūs teicāt to pašu, ko sacītu ikviens. Kapteinis Hārvels ir aizdomīgs vīrs.

Misters Satertvaits viņu šaubīdamies nopētīja. Likās, ka šie vārdi viņa apziņā uzbūruši mazliet citādu ainu.

-   Mēs esam tikuši skaidrībā par sekām, viņš teica. Vai arī nosaukuši tās par sekām. Tagad varam pāriet pie…

Misters Kins viņu pārtrauca.

-   Jūs nenovērtējāt šo iznākumu no tiri materiālā viedokļa.

-   Jums taisnība, misters Satertvaits pēc neilga pārdomu brīža piebalsoja. Viss ir jādara pamatīgi. Tātad, sacīsim, šīs traģēdijas iznākums ir tāds, ka misis Hārvela ir gan precēta, gan neprecēta, viņa nevar laulāties vēlreiz, bet misters Sairuss Bredberns varēja iegādāties Ešlijgrendžu ar visu iedzīvi par sešdesmit tūkstošiem mārciņu, vai tā? Un kāds Eseksā tomēr pieņēma Džonu Matiasu par dārznieku! Taču mēs nevaram domāt, ka šis "kāds Eseksā" vai misters Sairuss Bredberns būtu jāvaino kapteiņa Hārvela pazušanā.

-   Tas izklausās pēc sarkasma, noteica misters Kīns.

Misters Satertvaits pētoši pavērās viņā.

-   Bet jūs taču piekrītat, ka…

-   Ak jā, kā tad, misters Kīns apstiprināja. Šī ideja ir bezjēdzīga. Un tālāk?

-   Iztēlosimies, ka esam nokļuvuši atpakaļ tajā liktenīgajā dienā. Pazušana, sacīsim, notikusi šorīt.

-   Nē, nē, misters Kīns smaidīdams protestēja. Ja jau mums vismaz pašu fantāzijā piemīt vara pār laiku, pagriezīsim to visu citādi. Pieņemsim, ka kapteinis Hārvels izgaisis pirms simt gadiem. Mēs esam divtūkstoš divdesmit piektajā gadā un raugāmies atpakaļ.

-   Jūs esat savādnieks, misters Satertvaits lēni ierunājās. Jūs ticat pagātnei, nevis tagadnei. Kāpēc?

-   Ne pārāk sen jūs piesaucāt vārdu "gaisotne". Tagadnē tādas nav.

-   Iespējams, ka jums taisnība, misters Satertvaits domīgi novilka. Jā, tā ir tagadne ir… aprobežota.

-   Tas ir labs vārds, misters Kīns piebalsoja.

Misters Satertvaits mazliet smieklīgi palocījās.

-   Jūs esat pārlieku laipns, viņš nomurmināja.

-Tad ņemsim… nē, ne šo gadu, tas būtu pārāk grūti, bet… piemēram, iepriekšējo, sarunbiedrs turpināja. Apkopojiet faktus, jo jums piemīt spēja ietērpt tos saprotamos vārdos.

Misters Satertvaits bridi prātoja. Viņam bija dārga paša reputācija.

-   Pirms simt gadiem bija pulvera un uzšuvju laikmets, viņš iesāka. Vai varam apgalvot, ka 1924. gadā modē bija krustvārdu miklas un slaveni laupītāji?

-   Lieliski! misters Kīns uzmundrināja. Ceru, ka jūs to secināt nacionālajā, ne internacionālajā nozīmē?

-   Par tām krustvārdu mīklām es gan īsti nezinu, atbildēja misters Satertvaits, bet laupītāju gan netrūka nevienā zemē. Vai atceraties, cik daudz zādzību notika Francijas pilīs? Ir skaidrs, ka viens cilvēks nevarēja to visu pastrādāt. Tur tika paveiktas brīnumlietas. Pastāvēja teorija, ka tur iejaukta akrobātu trupa viņu uzvārds bija Klondīni. Es reiz redzēju viņu izrādi tā patiesi bija meistarīga. Māte, dēls un meita. Viņi kaut kādā noslēpumainā veidā pazuda no skatuves. Taču mēs novirzījāmies no tēmas.

-   Ne īpaši tālu, attrauca misters Kīns. Tikai līdz kanāla otram krastam.

-   Kur, kā stāstīja mūsu brašais saimnieks, ūdenī mērcējot tikai kāju pirkstgalus! misters Satertvaits iespurgdamies atgādināja.

Iestājās zīmīgs klusumbrīdis.

-   Kāpēc viņš izgaisa? misters Satertvaits iesaucās. Kāpēc? Kāpēc? Tas ir neticami! Kaut kāds burvju triks.

-  Jā, apstiprināja misters Kīns. Burvju triks. Pilnīgi precīzi. Redziet, tā atkal ir gaisotne. Un kur ir maģiskā trika būtība?

-   "Roku veiklība apmāna acis", misters Satertvaits citēja.

-   Tas taču ir viss, kas vajadzīgs, vai ne? Apmānīt acis? Reizēm ar ātru roku kustību, reizēm ar citiem līdzekļiem. Tādu ir daudz pistoles šāviens, sarkana lakata pavicināšana, kaut kas šķietami svarīgs, kam patiesībā nav nozīmes. Skatiens tiek atrauts no īstenībā notiekošās darbības, jo to piesaista kāda iespaidīga rīcība, kurai nav nekādas jēgas, gluži nekādas!

Misters Satertvaits saguma uz priekšu, viņa acis spīdēja.

-   Kaut kas tajā visā ir. Tā ir ideja!

Viņš klusā balsī turpināja: Pistoles šāviens. Kas varēja kalpot par pistoles blīkšķi burvju uzvedumā, ko mēs apspriežam? Kas ir tas iespaidīgais triks, kurš aizrauj iztēli?

Viņš strauji ievilka elpu.

-  Pazušana. misters Satervaits izdvesa, ja to aizmirstam, nekas cits nepaliek.

-  Nekas? Pieņemsim, ka viss risinātos gluži tāpat, bet nebūtu šī dramatiskā notikuma…

-  Jūs gribat sacīt… iedomāsimies, ka mis Lekuto tik un tā pārdotu Ešlijgrendžu un dotos projām… bez jebkāda iemesla?

-   Hm.

-   Mjā, bet kāpēc ne? Varbūt cilvēki sāktu tenkot, tiktu pievērsta liela uzmanība muižai un tās iekārtojumam… Ak jā! Pagaidiet!

Viņš mirkli klusēja, tad turpināja: Jums taisnība, būtu pārāk daudz uzmanības, taču tagad visa vērība tika pievērsta kapteinim Hārvelam. Un tāpēc viņa palika ēnā. Mis Lekuto! Ikkatrs vaicāja: "Kas ir kapteinis Hārvels? No kurienes viņš uzradies?" Tā kā mis Lekuto bija cietējas lomā, neviens neko nevaicāja. Vai viņa tiešām nāk no Kanādas? Vai bija saņēmusi šo leģendāro mantojumu? Jums bija taisnība, kad teicāt, ka mēs neesam aizklīduši tālu no temata tikai pāri kanālam. Tās bagātības, iespējams, ir nozagtas no pilīm, tāpēc tās ir vērtīgi objets d'art,[1] kurus būtu grūti pārdot. Šī dāma nopērk māju, visdrīzāk tikai leģendai. Apmetas tajā un labi maksā nevainojamai angju lēdijai, lai tā dzīvotu pie viņas. Tad ierodas viņš. Un sižets sāk risināties. Laulības, pazušana un nebeidzams izbrīns. Ko gan vēl varētu iesākt sieviete ar salauztu sirdi, ja ne pārdot visu, kas atgādina viņas agrāko laimi? Amerikānis ir lietpratējs, retumi ir īsti un skaisti, daži nenovērtējami. Viņš nosauc cenu, dāma ir ar to mierā. Viņa pamet šo apkaimi kā noskumusi un traģiska būtne. Dižais triks ir izdevies. Publikas acis ir aizmālētas ar roku veiklību un iespaidīgiem trikiem.

Misters Satertvaits aprāvās, pietvīcis uzvaras priekā.

-   Taču bez jums es nemūžam to nebūtu apjēdzis, viņš piepeši pazemīgi piebilda. Jūs mani pārsteidzoši ietekmējat. Cilvēki bieži saskata dažādas norises, nesaprotot, ko tās īstenībā nozīmē. Jums ir ķēriens norādīt, kā uz tām jālūkojas. Tomēr man viss vēl nav gluži skaidrs. Hārvelam noteikti nebija viegli tā vienkārši pazust. Viņu taču meklēja visa Anglijas policija. Visvienkāršāk būtu noslēpties Greindžā, prātoja misters Satertvaits, ja vien to būtu iespējams izdarīt.

-   Domāju, ka viņš slēpās tuvumā, misters Kīns apstiprināja.

Viņa zīmīgais skatiens nepalika bez uzmanības.

-   Matiasa būdā? iesaucās misters Satertvaits. Bet policija taču noteikti to pārmeklēja?

-   Droši vien pat vairākas reizes, piekrita misters Kīns.

-    Matiass! izdvesa misters Satertvaits, saraukdams uzacis.

-   Un misis Matiasa, papildināja misters Kīns.

Satertvaits pētoši pavērās viņā.

-   Ja šī patiesi bija Klondīni banda, viņš sapņaini novilka, tad tajā darbojās trīs cilvēki. Divi jaunie varētu būt Hārvels un Eleonora Lekuto. Un māte… vai tā būtu misis Matiasa? Bet, tādā gadījumā…

-   Matiasu mocīja reimatisms, ko? mis

ters Kīns nevainīgi ierunājās.

-   Ak! iesaucās misters Satertvaits. Sapratu! Bet kā to varēja paveikt? Klausieties! Matiass tur bija tikai mēnesi. Hārvels un Eleonora bija prom divas nedēļas baudīja medusmēnesi. Veikls vīrs varētu notēlot abus gan Hārvelu, gan Matiasu. Kad Hārvels ieradās Kirtlingtonmalletā, Matiass likās gultā, jo viņam uznāca reimatisma lēkme, un misis Matiasa apliecināja šo stāstu. Viņai bija ļoti svarīga loma. Bez viņas kāds varētu uzminēt patiesību. Kā jau jūs teicāt, Hārvels slēpās Matiasa būdā. Viņš bija Matiass. Kad plāns bija nobriedis un Ešlijgrendža pārdota, viņi abi ar sievu devās projām it kā uz Eseksu. Džons Matiass ar visu sievu pazuda uz visiem laikiem.

Pie kafijas zāles durvīm kāds pieklauvēja. Ienāca Māsterss.

-   Mašīna gaida pie durvīm, ser! viņš paziņoja.

Misters Satertvaits piecēlās. Misters Kīns darīja to pašu, viņš piegāja pie loga un atvilka aizkarus. Telpā iespīdēja mēnesstars.

-  Vētra beigusies, viņš sacīja.

Misters Satertvaits uzvilka cimdus.

-    Komisārs nākamajā nedēļā pusdienos kopā ar mani, viņš svinīgi pavēstīja. Es viņam pastāstīšu… hm… savu teoriju.

-   Tā ir viegli pārbaudāma, pieņemama vai noraidāma, misters Kīns atbildēja. Katrā ziņā būtu jāpārbauda Ešlijgrendžas mākslas priekšmeti un jāsalīdzina ar franču policijas atsūtīto sarakstu…

-  Tieši tā! misters Satertvaits piekrita. Misteram Bredbernam tas būs liels pārbaudījums, bet… hm…

-  Manuprāt, viņš zaudējumu pārcietīs, attrauca misters Kīns.

Misters Satertvaits pastiepa roku.

-   Uz redzēšanos, viņš teica. Pat nespēju izteikt, cik ļoti mani iepriecināja šī negaidītā tikšanās! Šķiet, jūs sacījāt, ka brauksiet prom rīt?

-  Varbūt vēl šonakt. Manas darīšanas šeit ir galā. Jūs taču zināt es nāku un eju…

Misters Satertvaits atcerējās, ka dzirdējis šos vārdus tepat, šajā pašā vakarā. Cik savādi!

Izgājis ārā, viņš pa atvērto logu dzirdēja saimnieka balsi dobju un skanīgu.

-   Tumšs noslēpums! viņš sacīja. Neizprotams noslēpums, lūk, kas tas ir!

Taču šie vārdi nebūt nenozīmēja tumsu, īstenībā tiem bija gluži cita jēga. Viljams Džonss bija pieredzējis virs, kuram patika runāt miklās. Un bāra apmeklētājiem patika saimnieka biedējošie mājieni.

Misters Satertvaits ērti atlaidās limuzīna sēdeklī. Viņa krūtis priekā cilājās. Viņš redzēja jauno meiteni Mēriju iznākam uz lieveņa un nostājamies uz kāpnēm pie čīkstošās izkārtnes.

-   Viņa vēl neko nezina, misters Satertvaits noteica. Viņai nav ne jausmas, ko es gatavojos darīt!

Izkārtne ar uzrakstu "Āksta tērps un zvaniņi" tikko jaušami šūpojās vējā.

4. nodaļa zīme debesīs

Tiesnesis beidza runu, ko bija teicis zvērinātajiem.

Džentlmeņi, tagad esmu pateicis gandrīz visu, ko vēlējos. Te ir pierādījumi, ko iesaku

rūpīgi apdomāt, jo apsūdzība pret šo vīru šķiet pilnībā pamatota var apgalvot, ka viņš ir noslepkavojis Vivjenu Bārnebiju. Jums ir kalpotāju liecības par laiku, kad atskanēja šāviens. To apliecina visi kā viens. Jūsu rīcībā ir vēstule, ko Vivjena Bārnebija rakstījusi tajā pašā ritā tā bija piektdiena, trīspadsmitais septembris, un aizstāvība pat nav mēģinājusi to noliegt. Kā dzirdējāt, apcietinātais vispirms noliedza, ka bijis Dīringhilā, bet vēlāk atzinās, ka esot gan tur iegriezies. Jūs paši varat secināt, ko nozīmē sākotnējais noliegums. Tas gan nav tiešs pierādījums. Jūs varat paši spriest par motīvu, līdzekļiem un iespējām. Aizstāvība apgalvo, ka nezināma persona iegājusi mūzikas istabā pēc tam, kad apsūdzētais no tās izgājis, un nošāvis Vivjenu Bārnebiju ar ieroci, ko apcietinātais dīvainas sagadīšanās dēl esot tur atstājis. Jūs dzirdējāt stāstu par iemesliem, kuri pusstundu neļāva šim cilvēkam nokļūt mājās. Ja jūs neticat apsūdzētā apgalvojumiem un nešaubāties, ka viņš piektdien, trīspadsmitajā septembrī, nospiedis gaili, turēdams ieroci pie Vivjenas Bārnebijas galvas, ar nolūku šo dāmu nogalināt, džentlmeņi, tad pasludiniet viņu par vainīgu. Bet, ja jums radušās kādas šaubas, tad jūsu pienākums ir šo vīru attaisnot. Un tagad es jūs lūgšu doties uz apspriežu telpu un visu apsvērt, lai pēc tam paziņotu man, vai esat pieņēmuši kādu lēmumu.

Zvērinātie bija projām apmēram pusstundu un atgriezās, lai pasludinātu spriedumu, ko visi bija gaidījuši: "Vainīgs!"

Misters Satertvaits noklausījās verdiktu un izgāja no tiesas nama, domīgi saraucis pieri.

Slepkavības prāva viņu nevilināja. Viņš bija pārāk smalks pēc dabas, lai pētītu parasta nozieguma pretīgos sīkumus. Ar šo Vailda lietu gan bija citādi. Jaunais Martins Vailds bija cilvēks, ko varētu uzskatīt par džentlmeni, un upuris sera Džordža Bārnebija sieva vecajam kungam bija personiski pazīstama.

To visu viņš apcerēja, iedams uz Holbornu un iedziļinādamies mazo ieliņu mudžeklī, kas veda Soho virzienā. Vienā no tām izvietojās neliels restorāns, par kuru zināja tikai nedaudzi cilvēki, un misters Satertvaits bija viens no tiem. Cenas tajā nebija nekādas mazās, jo restorānu bija iecienījuši sevišķi izsmalcināti klienti. Tur bija kluss nekāda grandoša džeza mūzika nebija atjauta, lai netraucētu mierīgo gaisotni. Telpās valdīja pustumsa, viesmīļi staigāja nedzirdamiem soļiem, pēkšņi iznirdami no krēslas, nesot sudraba paplātes tik svinīgi, it kā piedalītos kādā rituālā. Šis restorāns saucās "Arlekīns".

Joprojām domīgs, misters Satertvaits iegriezās "Arlekīnā" un devās pie sava iecienītā galdiņa tālākajā kaktā. Tā kā visapkārt biezēja krēsla, tikai nonācis pie paša galdiņa, viņš pamanīja, ka pie tā jau kāds sēž tas bija garš, tumšs vīrs, kura seja slēpās ēnā, un no krāsainās loga vitrāžas uz viņa atturīgā uzvalka krita spilgti, raibi gaismas plankumi, kas padarīja to līdzīgu āksta tērpam.

Misters Satertvaits jau gribēja griezties atpakaļ, taču svešinieks sakustējās, un viņš to pazina.

Dievs mans liecinieks, ierunājās misters Satertvaits, kuram patika patētiski izteicieni, vai tikai tas nav misters Kīns?

Viņš jau vairākas reizes bija ticies ar misteru Ķīnu, un vienmēr atgadījās kaut kas īpašs. Cik dīvains cilvēks ir šis misters Kīns viņam ir ķēriens parādīt mazliet citādā gaismā to, kas sen jau zināms!

Piepeši misters Satertvaits jutās satraukts un tīkami uzbudināts. Parasti viņš mēdza tikai vērot un apzinājās savu lomu, tomēr šad tad, nokļūstot mistera KIna sabiedrībā, radās ilūzija, ka viņš pats ir aktieris, turklāt galvenais varonis.

-   Cik jauki! misters Satertvaits sacīja, saverkšķījis savu mazo, sažuvušo sejiņu smaidā. Tik tiešām! Ceru, ka jums nebūs iebildumu, ja es pievienošos?

-  Jutīšos iepriecināts, misters Kīns atbildēja. Kā redzat, es vēl vēl neesmu sācis maltīti.

No krēslas bijīgi iznira zāles pārzinis. Misters Satertvaits, būdams gardēdis, nodevās ēdienkartes pētīšanai. Pēc dažām minūtēm zāles pārzinis, tikko jaušami un atzinīgi smaidīdams, devās projām, un ieradās jauns viesmīlis pieņemt pasūtījumu. Misters Satertvaits pagriezās pret misteru Ķīnu.

-   Es nule ierados no Oldbeilijas, viņš iesāka. Bēdīgs gadījums, es domāju.

-  Tātad viņu atzina par vainīgu? misters Kīns apjautājās.

-   Jā. Zvērinātie apspriedās tikai pusstundu.

Misters Kīns pamāja.

-   Tāds rezultāts bija neizbēgams, viņš novilka. Ar tādiem pierādījumiem…

-   Un tomēr… misters Satertvaits ierunājās, taču tūlīt aprāvās.

Misters Kīns pabeidza teikumu viņa vieta:

-   Jūs jutāt līdzi apsūdzētajam? Vai to jūs gribējāt sacīt?

-   Jā, tā bija gan. Martins Vailds ir izskatīgs jauneklis grūti noticēt, ka viņš kaut ko tādu pastrādājis. Kaut gan, protams, pēdējā laikā ir manīti apburoši zēni, kuri izrādījušies aukstasinīgi un neganti slepkavnieki.

-  Tādu ir pat pārāk daudz, misters Kīns klusi apstiprināja.

-    Piedodiet, kā lūdzu? misters Satertvaits mazliet izbrīnīti pārvaicāja.

-   Neparasti daudz. Jau kopš paša sākuma visiem gribējās uzskatīt Martina Vailda lietu par kārtējo gadījumu, kad vīrieši centušies atbrīvoties no vienas sievietes, lai apprecētu otru.

-   Hm, misters Satertvaits šaubīdamies norūca. Lai gan pierādījumi…

-  Ak jā! misters Kīns attrauca. Baidos, ka neko daudz nezinu par pierādījumiem.

Misters Satertvaits pēkšņi atguva pašpārliecību. Viņš piepeši jutās gan stiprs, gan ietekmīgs. Un viņam uzmācās kārdinājums tēlot galveno lomu šajā lugā.

-   Es centīšos jums visu pastāstīt. Raugi, es esmu ticies ar Bārnebijiem un šo to zinu par lietas apstākļiem.

Misters Kīns uzmundrinoši pasmaidīja.

Satertvaita kungs ar abām rokām sakampa galda malu. Viņš bija satraukts un aizrāvies. Šajā mirklī viņš kļuva aktieris, un viņa izteiksmes līdzekļi bija vārdi.

Ātri, trāpīgiem vilcieniem viņš ieskicēja dzīvi Dīringhilā. Seru Džordžu Bārnebiju pavecāku, tuklu, uzpūtīgu vīru. Tādu cilvēku, kurš nemitīgi noņemas ar dažādiem sīkumiem. Katru piektdienas vakaru uzvelk visus pulksteņus, bet katru otrdienas rītu maksā lēses, pašrocīgi ierakstīdams tās rēķinu grāmatās. Viņš allaž pārbaudīja, vai ārdurvis naktī ir aizslēgtas. Piesardzīgs zellis.

Pastāstījis par seru Džordžu, misters Satertvaits attēloja lēdiju Bārnebiju. Tagad viņš runāja maigāk, tomēr tikpat pārliecināti. Viņš esot ticies ar šo sievieti tikai vienreiz, taču iespaids par viņu esot skaidrs un paliekošs. Dzīvespriecīga, izaicinoša būtne, turklāt ārkārtīgi jauna. Slazdā iedzīts bērns lūk, kā viņu varētu raksturot.

Viņa ienīda savu vīru, vai saprotat? Apprecējās, nezinādama, ko dara. Un tad…

Lēdija bijusi izmisumā. Viņai nebija pašai savas naudas, tāpēc viņa bija pilnīgi atkarīga no pavecā vīra. Turklāt sieviete neapzinājās savu spēku, lai gan bija neticami daiļa. Tomēr neaizsargātā meitene bija ari ļoti alkatīga. Par to misters Satertvaits jutās pavisam drošs. Izaicinoša daba kopā ar vēlmēm radīja visai bīstamu kombināciju.

Es nekad neesmu sastapis Martinu Vaildu, turpināja misters Satertvaits. Taču esmu par viņu dzirdējis. Jaunais vīrietis dzīvoja aptuveni jūdzes attālumā no Bārnebijiem. Viņš bija fermeris. Un pēkšņi jaunā dāma sāka interesēties par laukiem vai arī viņa tikai izlikās, ka interesējas. Ja jūs vaicātu man, es teiktu, ka izlikās. Manuprāt, viņai šķita, ka jauneklis nozīmē kādu izeju, un viņa tvērās pie tā kāri kā bērns. Raugiet, tas gan varēja beigties tikai vienā veidā. Mēs arī zinām, kā, jo tiesā tika lasītas vēstules. Jaunais cilvēks glabāja viņas rakstītās vēstules, dāma to nedarīja, taču no viņas vēstulēm varēja secināt, ka vīrieša jūtas sāka apdzist. Viņš pats to atzina. Esot arī cita meitene. Viņa arī dzīvojot tajā pašā Dīringveilas ciemā. Vietējā ārsta meita. Varbūt jūs pamanījāt šo meiteni tiesā? Nē, jūs teicāt, ka neesat tur bijis. Es jums par viņu pastāstīšu. Viņai ir ļoti gaiši mati. Maiga. Iespējams… jā, varbūt mazliet padumja. Taču gana patīkama. Un uzticama. Galvenais, ka uzticama.

Satertvaits uzlūkoja misteru Kinu, it kā atbalstu meklēdams, un misters Kīns to neliedza, veltīdams viņam mierinošu, atzinīgu smaidu. Tad misters Satertvaits turpināja:

-  Jūs zināt, kas bija rakstīts tajā vēstulē… droši vien lasījāt par to avīzē. To pašu, kas tapusi piektdien. 13. septembra rītā. Tā bija rūgtu pārmetumu un nenoteiktu draudu pilna. Nobeigumā lēdija lūdza Martinu Vaildu ierasties Dīringhilā tajā pašā vakarā, pulksten sešos. "Es atstāšu sētas durvis vaļā, jo nevienam nav jāzina, ka esi te bijis. Es būšu mūzikas istabā." Lēdija bija to aizsūtījusi ar ziņnesi.

Misters Satertvaits brīdi klusēja.

-   Kad Martins Vailds tika pirmoreiz arestēts, atcerieties vien, viņš noliedza, ka tovakar būtu tur bijis. Viņš liecināja, ka esot paņēmis bisi un devies uz mežu pašaudīt. Taču, kad policisti minēja savus argumentus, viņa alibi sabruka. Policija bija atradusi viņa pirkstu nospiedumus iedomājieties, gan uz durvīm, gan uz vienas no divām kokteiļglāzēm, kas atradās mūzikas istabā uz galda. Tad Martins atzinās, ka bija iegriezies pie lēdijas Bārnebijas, abi vētraini izskaidrojušies, bet beigās viņš esot mēģinājis lēdiju nomierināt. Viņš apzvērēja, ka atstājis šaujamo ārpusē, pieslietu pie sienas turpat pie durvīm, bet lēdiju Bārnebiju pametis sveiku un veselu pulkstenis rādījis aptuveni septiņpadsmit minūtes pāri sešiem. Martins apgalvo, ka gājis tieši uz mājām. Taču kāds no lieciniekiem stāstīja, ka Martins nonācis savā fermā tikai bez ceturkšņa septiņos. Un, kā jau nupat sacīju, tā atrodas tikai jūdzes attālumā. Nav vajadzīga pusstunda, lai turp nokļūtu. Viņš esot aizmirsis par bisi tā pats stāsta. Tādi apgalvojumi nešķiet īpaši ticami. Un tomēr…

-   Un tomēr? pārjautāja misters Kīns.

-   Hm, lēni turpināja misters Satertvaits. Tomēr tas ir iespējams, vai ne? Protams, ka izmeklēšanas tiesnesis par šādu skaidrojumu pasmējās, taču man šķiet, ka viņš kļūdās. Redzat, esmu pazinis lērumu jaunu vīriešu, un tādas emocionālas ķildas parasti viņus pamatīgi ietekmē it īpaši tik nenoturīgus un nervozus cilvēkus kā Martins Vailds. Sievietes gan ir spējīgas sarīkot scēnu un pēc tam justies labāk, ja vien ir pieradušas pie skandāliem. Dāmām tā ir tikai tvaika nolaišana, pēc tam viņu nervi nomierinās. Taču es varu iztēloties Martinu Vaildu bēgot projām pilnīgā apmulsumā viņš droši vien jutās satriekts un nožēlojams, tāpēc neatcerējās bisi, ko bija atstājis pie durvīm.

Satertvaits mirkli klusēja un pēc tam turpināja:

-   Nav jau tā, ka šim apstāklim būtu kāda īpaša nozīme. Jo turpmākais, par nožēlu, ir pārāk skaidrs. Kad atskanējis šāviens, pulkstenis rādījis tieši divdesmit minūtes pāri sešiem. To saklausījuši visi kalpotāji, virēja, virtuves strādniece, namzinis, apkopēja un lēdijas Bārnebijas personiskā istabene. Visi steigušies uz mūzikas salonu. Saimniece esot pārkritusi pār krēsla atzveltni. Bises stobrs šaujot atradies tuvu viņas pakausim, tāpēc nav bijis iespējams netrāpīt. Vismaz divi lādiņi atradās viņas smadzenēs.

Viņš atkal aprāvās, un misters Kīns nevērīgi pajautāja:

-   Kalpotāji taču sniedza liecības?

Misters Satertvaits pamāja.

-   Jā. Namzinis gan esot tur nokļuvis mazliet ātrāk par citiem, bet viņu liecības saskan.

-    Tātad liecināja pilnīgi visi? misters Kīns domīgi apvaicājās.

-   Tagad es atceros, misters Satertvaits ieminējās. Istabene esot runājusi tikai ar izmeklēšanas tiesnesi noklaušināšanā, jo pēc tam aizbraukusi uz Kanādu.

-   Skaidrs, misters Kīns nomurmināja.

Iestājās klusums, un likās, ka mazā restorāna gaisotnē kaut kas ir mainījies radies tāds kā saspringums. Misters Satertvaits pēkšņi jutās tā, it kā viņam būtu jāaizstāvas.

-   Un kāpēc lai viņa to nedarītu? viņš piepeši noprasīja.

-  Jā, kāpēc lai viņa to nedarītu? misters Kīns atkārtoja, tikko jaušami paraustīdams plecus.

Šis jautājums nezin kāpēc kaitināja misteru Satertvaitu. Viņš gribēja no tā izvairīties un atgriezties pie ģimenes sarežģījumiem.

-   Kā šķiet, nav šaubu par to, kurš raidījis šāvienu. Patiesībā kalpotāji laikam bija mazliet zaudējuši galvu. Mājā nebija neviena, kurš būtu varējis visu nokārtot. Aizritējušas vairākas minūtes, un tikai tad kāds apķēries, ka būtu jāzvana policijai. Un, mēģinādami to izdarīt, viņi atklājuši, ka telefons nedarbojas.

-  Tā? misters Kīns noprasīja.

-   Jā gan, apstiprināja misters Satertvaits. Un pēkšņi viņu pārņēma savāda sajūta, it kā būtu pateikts kaut kas īpaši svarīgs. Protams, tas varētu būt sabojāts ar nolūku, viņš lēni turpināja. Taču šķiet, ka tāda rīcība būtu bezjēdzīga. Nāve bija iestājusies gandrīz acumirklī.

Misters Kīns neiebilda, bet Satertvaits tik un tā apjauta, ka izskaidrojums ir nepietiekams.

Nebija neviena cita aizdomās turamā, tikai jaunais Vailds, viņš papildināja. Pēc Martina vārdiem, viņš esot izgājis no mājas, un jau pēc trim minūtēm atskanējis šāviens. Un kurš gan vēl būtu varējis šaut? Sers Džordžs piedalījās bridža partijā turpat kaimiņos dažas mājas tālāk. Viņš devies uz mājām pusseptiņos, un pie vārtiņiem viņu sagaidījis kalpotājs, kurš pastāstījis par notikušo. Pēdējais robers beidzies tieši pusseptiņos, par to neesot nekādu šaubu. Mums vēl atliek sera Džordža sekretārs Henrijs Tompsons. Viņš todien bijis Londonā darīšanās. Visbeidzot, mums ir arī Silvija Deila, kurai, cita starpā, ir visnotaļ ticams motīvs, lai cik dīvaina liktos jebkāda viņas saistība ar šo noziegumu. Šī sieviete bijusi Dīringveilas stacijā pavadījusi draugu uz vilcienu, kas atiet sešos divdesmit astoņās. Tātad viņa atkrīt. Tad vēl ir kalpotāji, bet kāds viņiem varētu būt motīvs? Turklāt tie visi ieradās notikuma vietā gandrīz vai reizē. Nē, tam jābūt Martinam Vaildam.

Taču nez kāpēc viņš to teica neapmierinātā balsī.

Abi turpināja pusdienot. Misters Kīns nelikās noskaņots uz pļāpāšanu, bet misters Satertvaits bija visu pateicis. Tomēr klusums šķita jautājumu pilns.

Pēkšņi misters Satertvaits ar troksni nolika nazi un dakšiņu.

-        Pieņemsim, ka tas jauneklis ir nevainīgs, viņš ieminējās. Bet viņu taču pakārs!

Misters Kīns izskatījās satraucies un noraizējies. Tomēr viņš neko neteica.

-        Ja nu vienīgi… misters Satertvaits iesāka, taču aprāvās. Bet kāpēc lai tā sieviete nebrauktu uz Kanādu? viņš nedroši pabeidza.

Misters Kīns papurināja galvu.

-        Es pat nezinu, uz kuru Kanādas dalu viņa aizbraukusi, misters Satertvaits pikti norūca.

-         Vai jūs varētu to izdibināt? sarunbiedrs apjautājās.

-        Iespējams, ka varētu. Jā, namzinis… viņam tas droši vien būtu jāzina. Vai ari Tompsons…

Vecais vīrs atkal apklusa, bet tad gandrīz lūdzoši turpināja:

-   Bet tā taču nav mana darīšana, ko?

-        To jauno cilvēku droši vien pakārs pēc kādām trim nedēļām?

-   Hm, jā! Ja jūs tā sakāt, tad tā arī ir. Es, protams, saprotu, ko jūs domājat. Dzīve un nāve… Un vēl tā nabaga meitene… Nav jau tā, ka es būtu cietpauris… bet, visbeidzot… ko mēs panāksim? Vai visa šī lieta nav pārlieku neticama? Arī tad, ja es noskaidrošu, kur tieši Kanādā šī sieviete atrodas… var gadīties, ka man pašam būs jādodas turp.

Misters Satertvaits izskatījās uztraucies.

-   Bet es nākamajā nedēļā gribēju braukt uz Rivjēru… viņš žēli novilka.

Vecā vīra skatiens likās sakām: "Vai jūs nevarat likt mani mierā?"

-  Vai jūs nekad neesat bijis Kanādā?

-   Nekad.

-  Tā ir ļoti interesanta zeme.

Misters Satertvaits šaubīdamies pavērās sarunubiedrā.

-   Vai jums šķiet, ka man vajadzētu doties turp?

Misters Kīns atzvēlās krēslā un aizdedza cigareti. Starp izpūstajiem dūmu mākuļiem viņš nevērīgi ierunājās:

-   Man šķiet, jūs esat bagāts vīrs, mister Satertvait. Ne gluži miljonārs, bet cilvēks, kas spēj nodarboties ar ko vien vēlas, neuztraucoties par izdevumiem. Jūs esat vērojis dažādas drāmas, ko piedzīvojuši citi. Vai nekad neesat domājis iesaistīties izrādē un spēlēt pats savu lomu? Vai ne mirkli neesat iztēlojies sevi par cilvēku likteņu lēmēju? Stāvot skatuves vidū un turot rokās gan dzīvi, gan nāvi?

Misters Satertvaits noliecās uz priekšu. Viņu atkal pārņēma agrākā aizrautība.

-   Jūs gribat teikt, ja es traukšos meklēt to nezin ko uz Kanādu…?

Misters Kīns pasmaidīja.

-   Hm, braukšana uz Kanādu taču bija jūsu ierosinājums, nevis mans! viņš jautri atgādināja.

-   Jūs varat mani viegli pamudināt uz jebko, misters Satertvaits nopietni atbildēja. Ikreiz, kad sastopos ar jums… Viņš aprāvās.

-   Kā, lūdzu?

-   Jums piemīt kaut kas tāds, ko es neizprotu. Un varbūt nemūžam nesapratīšu. Pēdējoreiz, kad jūs saliku…

-     Tas bija vasaras saulgriežu svinību priekšvakarā.

Misters Satertvaits jutās pārsteigts, it kā šajos vārdos slēptos atminējums tam, ko viņš nespēja aptvert.

-   Vai tiešām tas bija vasaras vidū? viņš izbrīnīti pārjautāja.

-  Jā. Taču nekavēsimies pie šīs tēmas. Tas nav svarīgi, vai ne?

-   Ja jūs tā sakāt, atsaucīgi piebalsoja misters Satertvaits. Kad pārradīšos no Kanādas… viņš ieminējās un mulsi apklusa. Es… man… noteikti gribētos jūs atkal sastapt.

-    Diemžēl man patlaban nav pastāvīgas adreses, misters Kīns ar nožēlu paskaidroja. Bet es bieži nāku uz šo vietu. Ja arī jūs to apmeklējat, mēs noteikti sastapsimies.

Abi draudzīgi šķīrās.

Misters Satertvaits jutās ārkārtīgi uztraucies. Viņš steidzās uz Kuka aģentūru un apjautājās par kuģiem. Tad piezvanīja uz Dīringhilu. Atbildēja namziņa balss samtaina un godbijīga.

-   Mani sauc Satertvaits. Es runāju… hm, advokātu firmas uzdevumā. Es vēlētos ievākt ziņas par jaunu sievieti, kura kalpoja pie jūsu saimniekiem par istabeni.

-   Vai tā būtu Luīza, ser? Luīza Ballārda?

-  Tā viņu sauca, misters Satertvaits apliecināja, loti iepriecināts par raito sarunu.

-   Diemžēl viņas vairs nav šajā valstī, ser. Viņa pirms sešiem mēnešiem devās uz Kanādu.

-   Vai jūs varētu man iedot viņas tagadējo adresi?

Taču namzinis atteica, ka to nezinot. Viņa devusies uz kādu vietu kalnos… ar tādu skotisku nosaukumu… kā tur bija? Banfu! Dažas istabenes esot gaidījušas no viņas kādu ziņu, taču viņa neesot nedz rakstījusi, nedz ari atsūtījusi savu adresi.

Misters Satertvaits pateicās un nolika klausuli. Viņš joprojām nebija zaudējis dūšu. Piedzīvojumu meklētāja gars viņa krūtīs vēl aizvien bija dzīvs. Viņš brauks uz Banfu.

Kā par brīnumu, misters Satertvaits tiešām izbaudīja šo ceļojumu. Bija pagājis daudz gadu, kopš viņš pēdējo reizi ilgāku laiku ceļoja ar kuģi. Parasti viņš devās uz Rivjēru, Letukē un Dovilu, arī uz Skotiju tāds bija pierastais maršruts. Sajūta, ka jāveic neiespējams uzdevums, piešķīra ceļojumam asumu. Cik muļķīgi gan ir pārējie ceļabiedri, kas iedomājušies, ka zina, ko grib atrast! Taču viņi nav pazīstami ar misteru Ķīnu.

Banfā viņš ātri atrada meklēto. Luīza Ballārda strādāja lielā viesnīcā. Pēc mistera Satertvaita ierašanās nebija pagājušas ne divpadsmit stundas, kad viņš jau stāvēja pretī meklētajai sievietei.

Luīzai Ballārdai varēja būt gadi trīsdesmit pieci, viņa šķita mazasinīga, taču labi veidota. Sievietei bija gaišbrūni, viļņaini mati un godīgas, brūnas acis. Misters Satertvaits nodomāja, ka viņa varētu būt mazliet vientiesīga, taču uzticama.

Viņa mījuprāt noticēja mistera Satertvaita teiktajam, ka viņš sūtīts apvaicāties par faktiem, kas viņai zināmi par traģēdiju Dīringhilā.

-     Es lasīju avīzē, ka misters Martins Vailds esot notiesāts, ser. Tas ir bēdīgi, pavisam bēdīgi.

Tomēr likās, ka viņa nešaubās par jaunā vīrieša vainu.

-   Tik jauks džentlmenis noklīdis neceļos! Taču, lai gan man negribas runāt sliktu par mirušajiem, jāsaka, ka tā bija lēdija, kas viņu pavedināja. Nelikās mierā, neparko. Jā, tie abi savu sodu ir saņēmuši. Kad vēl biju bērns, pie manas istabas sienas karājās uzraksts: "Dievs neļaujas piemānīties!" Un tā ir patiesība. Tovakar man bija nojauta, ka atgadīsies kas slikts, un tā ari bija.

-   Kā tā? misters Satertvaits noprasīja.

-   Es biju savā istabā, ser, pārģērbos… un gadījās, ka paskatījos ārā pa logu. Garām gāja vilciens, baltie dūmi cēlās augšup, ticiet vai ne, tie veidoja zīmi tādu kā milzīgu roku lielu un baltu. Ar saliektiem pirkstiem, it kā kaut ko tverot. No tā skata man noreiba galva. "Vai apjēdz?" es sacīju sev. 'Tas ir mājiens, ka gaidāms kaut kas nelāgs!" Un, protams, tajā pašā brīdī izdzirdu šāvienu. "Tas ir klāt!" teicu sev, metos lejā pie Kerijas un pārējiem, kas atradās vestibilā mēs traucāmies uz mūzikas salonu, un tur viņa bija, ar lodi galvā. Un visur asinis, šausmīgi! Es pastāstīju seram Džordžam, ka redzēju zīmi, bet nelikās, ka viņš to ņemtu par pilnu. Tā bija viena nelaimīga diena es jau no rīta to jutu! Piektdiena un trīspadsmitais ko tur labu var gaidīt?

Viņa turpināja tarkšķēt. Misters Satertvaits bija pacietīgs. Viņš atkal un atkal vedināja sievieti atpakaļ pie liktenīgās dienas. Tomēr beigās bija spiests atzīt savu sakāvi. Luīza Ballārda bija atklājusi visu, ko zināja, un tajā nebija gandrīz nekā interesanta.

Bija tomēr kāds savāds fakts. Šo vietu istabenei piedāvājis misters Tompsons sera Džordža sekretārs. Alga esot tik liela, ka viņa kritusi kārdinājumā un piekritusi, lai gan tāpēc bijusi spiesta pamest Angliju. Misters Denmens esot veicis visus sagatavošanās darbus šeit, turklāt piekodinājis nerakstīt Anglijā palikušajām draudzenēm, jo tā "varētu piesaistīt sev imigrācijas kontroles iestāžu uzmanību", un viņa akli noticējusi šim apgalvojumam.

Alga, ko sieviete pieminēja, patiesi bija tik liela, ka misters Satertvaits pabrīnījās vien. Mirkli šaubījies, viņš tomēr pieņēma lēmumu un uzmeklēja misteru Denmenu.

Denmena kungs pastāstīja, ka Londonā esot saticis Tompsonu un abi lieliski sapratušies. Sekretārs septembrī atrakstījis, ka sers Džordžs personisku iemeslu dēl vēloties, lai šī sieviete atstāj Angliju. Vai viņš varot sameklēt tai darbu? Viņam esot nosūtīta arī krietna naudas summa, lai varētu maksāt lielāku algu.

Cik noprotams, tie ir parastie sarežģījumi, sacīja misters Denmens, nevērīgi atgāzies krēslā. Viņa šķiet tāda jauka, klusa būtne.

Misters Satertvaits nedomāja, ka tie būs bijuši parastie sarežģījumi. Luīza Ballārda par to viņš bija pārliecināts nebija sera Džordža Bārnebija mīļākā, ko viņš pametis. Tomēr kaut kāda iemesla dēļ viņam bija svarīgi dabūt šo sievieti prom no Anglijas. Bet kāpēc? Kas aiz tā visa slēpās? Pats sers Džordžs, kura uzdevumā rīkojās Tompsons? Vai arī sekretārs darbojās pats uz savu roku, slēpdamies aiz sava darba devēja vārda?

Turpinādams prātot par šiem jautājumiem, misters Satertvaits brauca mājās. Viņš jutās nomākts un bēdīgs. Ceļojums neko īpašu nebija devis.

Skumju pārņemts, misters Satertvaits nākamajā dienā devās uz "Arlekīnu". Viņš pat necerēja sastapt misteru Ķīnu, tomēr, sev par atvieglojumu, ieraudzīja pazīstamo stāvu sēžam nišā pie tālākā galdiņa. Mistera Arleka Ķīna tumšā seja sirsnīgi smaidīja.

-   Lieliski! izsaucās misters Satertvaits, uzlikdams uz maizes sviesta piciņu. Jūs tiešām aizsūtījāt mani pakaļ tam, nezin kam.

Misters Kīns uzrāva uzacis.

-   Es jūs aizsūtīju? viņš pārjautāja. Tā bija jūsu ideja.

-   Lai nu kā, lielas jēgas no tā nebija. Luīza Ballārda neko interesantu nevarēja pastāstīt.

Misters Satertvaits visos sīkumos attēloja sarunu ar istabeni, pēc tam arī ar misteru Denmenu. Misters Kīns klusēdams klausījās.

-   Vienā ziņā man bija taisnība, misters Satertvaits turpināja. Viņa tīši dabūta nost no ceļa. Bet kāpēc? To es nesaprotu.

-    Nē? misters Kīns iesaucās, un viņa balss, kā allaž, šķita izaicinoša.

Misters Satertvaits piesarka.

-   Jūs droši vien sacīsiet, ka man vajadzēja to sievieti pamatīgāk izprašņāt. Es jums galvoju, ka tirdīju viņu no visas sirds. Nav mana vaina, ka nesagaidījām to, ko cerējām.

-   Vai esat drošs, misters Kīns noprasīja, ka nedzirdējāt to, ko gribējāt?

Misters Satertvaits izbrīnīti raudzījās viņā un pamanīja to pašu kaitinošo, zobgalīgo skatienu, ko tik labi pazina.

Mazais vīriņš mazliet pārsteigti pašūpoja galvu.

Iestājās klusums, tad misters Kīns gluži citā tonī turpināja:

-   Jūs man viņdien lieliski raksturojāt visas šajā notikumā iesaistītās personas. Ar dažiem trāpīgiem vārdiem jūs tās gluži vai atdzīvinājāt acu priekšā. Es gribētu, lai jūs kaut ko līdzīgu izdarāt ar vietu, kurā viss norisinājās līdz šim jūs to atstājāt ēnā.

Misters Satertvaits jutās glaimots.

-   Vietu? Dīringhilu? Hm, tā ir visparastākā māja. Sarkanu ķieģeļu ēka, zināt, ar erkerlogiem. No ārpuses diezgan neglīta, bet iekšpusē omulīga. Celtne nav īpaši liela. Zeme apmēram divi akri. Arī apkārtējās mājas pavisam līdzīgas. Būvētas bagātiem cilvēkiem. Iekšpusē atgādina viesnīcu guļamistabas kā hoteļa numuri. Vannas, aukstā un karstā ūdens krāni visās guļamtelpās, zeltītas lampas un elektrība. Nevainojamas ērtības, nepavisam ne kā laukos. Varētu sacīt, ka Dīringveila atrodas ne tālāk kā deviņpadsmit jūdzes no Londonas.

Misters Kīns uzmanīgi klausījās.

-  Esmu dzirdējis, ka vilcienu satiksme tur ir slikta, viņš iestarpināja.

-   Es gan tā neteiktu! misters Satertvaits atbildēja, sāktās tēmas aizrauts. Pagājušajā vasarā pavadīju tur zināmu laiku. Satiksme bija visnotaļ pieņemama. Vilcieni iet ik stundu tieši četrdesmit astoņās minūtēs. Pēdējais vilciens no Vaterlo iet desmitos četrdesmit astoņās.

-   Un cik ilgā laikā var aizkļūt līdz Diringveilai?

-  Apmēram četrdesmit minūtēs.

-  Protams! misters Kīns izdvesa, noplātīdams rokas. Man vajadzēja atcerēties. Mis Deila tovakar esot redzējusi kaut ko sešos divdesmit astoņās, vai ne?

Misters Satertvaits brīdi klusēja. Domās viņš piepeši bija atgriezies pie neatrisinātā jautājuma. Tad viņš ieminējās:

-        Interesanti, ko jus domājāt, jautājot, vai esmu drošs, ka neesmu dzirdējis to, ko vēlējos?

Šis teikums likās gana samudžināts, taču misters Kīns necentās izlikties, ka nav sapratis.

-        Es prātoju, vai jūs nebijāt pārāk prasīgs. Jūs tomēr izdibinājāt, ka Luīze Ballārda tīši dabūta prom no valsts. Ja tā, ir bijis kāds nopietns iemesls. Un šim iemeslam jābūt apslēptam stāstā, ko jūs dzirdējāt.

-       Tā, misters Satertvaits pikti norūca. Ko tad viņa teica? Ja šī sieviete liecinātu tiesā, ko viņa sacītu?

-        To, ko redzējusi, misters Kīns novilka.

-   Ko tad viņa redzēja?

-   Zīmi debesīs.

Misters Satertvaits lūkojās viņā.

-        Jūs domājat par tām blēņām? Aizspriedumainos niekus, ka tā ir Dieva roka?

-        Iespējams. nomurmināja misters Kīns, cik mums zināms, tā tiešām varēja būt Dieva roka, vai ne?

Satertvaita kungs izskatījās mazliet apmulsis.

-        Nieki, viņš noskaldīja. Luīze sacīja, ka tie bijuši dūmi no vilciena.

»

-   No tā, kas brauca uz pilsētu vai nāca no tās netieku gudrs! misters Kīns purpināja.

-   Diez vai tas būtu gājis turp. Tas iet bez desmit sešos. Šim jābūt no pilsētas sešos divdesmit astoņās… Nē, neder! Luīze teica, ka tūlīt pēc tam atskanējis šāviens, bet mums zināms, ka tas notika divdesmit pāri sešiem. Vilciens nevarēja iet desmit minūtes agrāk.

-   Noteikti ne, misters Kīns apstiprināja.

-  Varbūt tas bijis preču vilciens, viņš norūca. Bet, ja tā…

-  Tad nebūtu vajadzības dabūt viņu prom no Anglijas, tur es jums piekritu, misters Kīns noteica.

Misters Satertvaits aizrautīgi lūkojās viņā.

-   Sešos divdesmit astoņās, viņš lēni novilka. Bet, ja tā, kāpēc visi apgalvo, ka šāviens atskanējis agrāk?

-   Skaidrs, attrauca misters Kīns. Pulksteņi nav bijuši precīzi.

-   Visiem? misters Satertvaits pārprasīja. Tā ir diezgan neticama sagadīšanās, ziniet.

-   Negribas ticēt, ka tā ir sakritība, Kīns piekrita. Tā taču bija piektdiena.

-   Piektdiena? misters Satertvaits pavaicāja.

-   Jūs pats stāstījāt, ka sers Džordžs vienmēr uzvilcis pulksteņus piektdienas pievakarē, misters Kīns, it kā taisnodamies aizrādīja.

-    Viņš būs noregulējis pulksteņus tā, lai tie rādītu par desmit minūtēm vēlāku laiku! gandrīz vai čukstus paziņoja misters Satertvaits, sava atklājuma aizgrābts. Tad viņš devās pie kaimiņiem uz bridža partiju. Manuprāt, viņš tajā rītā būs atradis sievas vēstuli Martinam Vaildam jā, un noteikti to izlasījis. Viņš aizgāja no bridža spēles sešos trīsdesmit, atrada Martina bisi pie sētas durvīm, iegāja iekšā un nošāva sievu. Pēc tam izgāja atkal ārā, iemeta bisi krūmos, kur to vēlāk atrada policija, un izlikās, ka nule iznācis pa kaimiņmājas durvīm. Bet telefons… Kas bija lēcies telefonam? Ak jā! Saprotu! Viņš to atvienoja, lai policijai nerastos šaubas par laiku pienākošie zvani tiek reģistrēti. Tādā gadījumā Vailda stāsts atbilst patiesībai. Jaunais vīrietis devās projām, kad pulkstenis bija divdesmit pāri sešiem. Lēni soļodams, viņš varēja nonākt mājās bez piecpadsmit septiņos. Jā, es ticu, ka tā varēja būt. Vienīgais misēklis bija Luīze, kas bez mitas pļāpāja par savām muļķīgajām vīzijām. Kāds varētu saprast, par kuru

vilcienu ir runa, un tad ardievu, lieliski sarūpētais alibi!

-   Brīnišķīgi! misters Kīns noteica.

Misters Satertvaits, pietvīcis priekā, pagriezās pret viņu.

-  Vienīgais jautājums… ko tagad iesākt?

-        Es iesaku aprunāties ar Silviju Deilu, misters Kīns ierosināja.

Misters Satertvaits šaubījās.

-        Es jau jums minēju, viņš nomurmināja, ka tā meitene man šķita tāda… hm… padumja.

-        Viņai ir tēvs un brāli, kas paveiks visu nepieciešamo.

-       Tiesa gan, misters Satertvaits atviegloti piekrita.

Neilgi pēc tam viņš jau sēdēja blakus meitenei un stāstīja par saviem atklājumiem. Viņa uzmanīgi klausījās un neuzdeva jautājumus, taču, kad misters Satertvaits bija ticis līdz beigām, piecēlās.

-   Man tūlīt pat jādabū taksometrs!

-   Mīļais bērns, ko jūs gribat darīt?

-   Es došos pie sera Džordža Bārnebija.

-       Tā būtu pilnīgi bezjēdzīga rīcība. Ļaujiet man…

Viņš satraukti čivināja, mēģinādams pārliecināt jauno meiteni, tomēr bez panākumiem. Silvijai Deilai bija pašai savi plāni. Viņa ļāva misteram Satertvaitam braukt līdzi, tomēr aizrādījumos neklausījās. Atstājusi misteru Satertvaitu mašīnā, viņa iegāja sera Džordža birojā.

Pēc pusstundas meitene iznāca ārā. Viņa izskatījās pārguruši un sanīkusi. Misters Satertvaits norūpējies viņu sagaidīja.

-   Esmu uzvarējusi! viņa paziņoja, atslīgdama sēdekli un pievērdama acis.

-   Ko? viņš izbrīnīti noprasīja. Ko jūs sakāt?

Jaunā dāma tikko manāmi izslējās.

-   Es pateicu viņam, ka Luīze Ballārda bijusi policijā un visu izstāstījusi. Sacīju arī, ka policija visus pratina un ka ir cilvēki, kas redzējuši viņu ieejam paša mājā un īsi pēc pussešiem izejam no tās. Un paziņoju, ka spēlīte beigusies. Viņš… viņš sabruka. Es aizrādīju, ka vēl ir laiks var aizbēgt, iekams policija ieradīsies viņu arestēt. Ja viņš parakstīs atzīšanos, ka nogalējis Vivjenu, es neko neuzsākšu, ja ne kliegšu un pastāstišu patiesību visiem, kas gadīsies tuvumā. Tas cilvēks bija tādā panikā, ka nesaprata, ko iesākt. Viņš parakstīja to dokumentu, pats nesajēgdams, ko dara.

Un jaunā meitene iespieda misteram Satertvaitam rokās papīra lapu.

-   Ņemiet… ņemiet! Jūs zināt, kas ar to jādara, lai Martins tiktu atbrīvots.

-   Un viņš tiešām to parakstīja? misters Satertvaits mulsi iesaucās.

-   Viņš bija tik apstulbis, vai varat iedomāties, Silvija Deila turpināja. Tāpat kā es, viņa vēl piebilda, it kā būtu kaut ko atcerējusies. Grūti pat iztēloties, cik ļautiņi var būt muļķīgi. Cilvēki pārbīstas, pieļauj kļūdas un pēcāk tās nožēlo.

Meitene nodrebinājās, un misters Satertvaits papliķēja viņas roku.

-   Jums vajadzētu kaut ko iedzert, lai saņemtos, misters Satertvaits ieminējās. Iesim, tepat ir restorāns, kas man ļoti patīk "Arlckīns". Vai jūs kādreiz esat tur bijusi?

Viņa papurināja galvu.

Misters Satertvaits lika šoferim apturēt taksornteru un ieveda meiteni restorānā. Ar strauji pukstošu sirdi viņš devās uz nišu, taču tā bija tukša.

Silvija Deila pamanīja vilšanās izteiksmi viņa sejā.

-   Kas noticis? viņa noprasīja.

-   Nekas, misters Satertvaits attrauca. Tas ir, es cerēju te sastapt kādu draugu. Tas nekas. Kādu dienu, man šķiet, es viņu atkal satikšu…

5. nodaļa krupjē dvēsele

Misters Satertvaits baudīja saules starus, kas apmirdzēja terasi Montekarlo.

Ik gadu janvāra otrajā svētdienā misters Satertvaits pameta Angliju un devās uz Rivjēru. Viņš šajā ziņā bija precīzāks par jebkuru bezdelīgu. Aprīlī misters Satertvaits atgriezās Anglijā. Maiju un jūniju viņš pavadīja Londonā un nekad nemēdza kavēt zirgu skriešanās sacīkstes Eskotā. Pēc Itonas un Herovas mača viņš pameta galvaspilsētu un apmeklēja vairākus draugus laukos, lai pēcāk brauktu uz Dovilu vai Letukē. Lielāko daļu septembra un oktobra aizpildīja medības, bet gada pēdējos mēnešus viņš parasti palika pilsētā. Misters Satertvaits Montekarlo pazina ikvienu, un varam droši apgalvot, ka visi tāpat pazina viņu.

Šajā rītā vecais virs likās sadrūmis. Jūras zilgme izskatījās brīnišķa, ari dārzi tāpat, taču cilvēki lika vilties. Misteram Satertvaitam tie šķita slikti ģērbušies un noplukuši kā salašņu pūlis. Daži no šiem ļautiņiem, protams, bija spēlmaņi pazušanai nolemtas dvēseles, kuras nejaudāja apstāties. Tās misters Satertvaits piecieta. Šie cilvēciņi bija nepieciešamais fons. Tomēr viņam trūka parastā "krējuma" smalko aprindu elites.

Tās nu gān ir pārmaiņas! misters Satertvaits drūmi norūca. Tagad te drūzmējas personas, kas agrāk neko tādu nevarēja atļauties. Un vēl, protams, es kļūstu vecs… Visi tie jaunieši… viņi tikai ienāk dzīvē. Un brauc uz Šveices kūrortiem.

Viņam pietrūka smalki ģērbtu baronu un grāfu, ārzemju diplomātu, lielhercogu un kroņprincešu. Vienīgais kroņprincis, ko viņam līdz šim bija izdevies ieraudzīt, strādāja par liftnieku ne īpaši iecienītā viesnīcā. Viņš ilgojās ari pēc skaistajām lēdijām dārgos tērpos. Dāmu bija maz, katrā ziņā ne tik daudz, kā šeit ierasts skatīt.

Misters Satertvaits bija nopietns dzīves drāmas pētnieks, taču šis materiāls viņam patika tad, ja bija koši iekrāsots. Viņš juta, ka sāk uzmākties apnikums. Vērtības mainījās, bet viņš pats bija pārāk vecs, lai pagūtu mainīties tām līdzi.

Tieši tajā mirklī misters Satertvaits pamanīja grāfieni Čarnovu, kas nāca uz viņa pusi.

Viņš bija ievērojis grāfieni Montekarlo arī iepriekšējās sezonās. Pirmajā reizē viņa te ieradās lielhercoga sabiedrībā. Nākamajā kopā ar baronu no Austrijas. Vēlākajos gados grāfienes draugi bija no ebreju vidus glumi vīreļi ar līkiem deguniem un spožiem gredzeniem. Pēdējo pāris gadu laikā šī lēdija kavējās pavisam jauneklīgu vīriešu, gandrīz vai zēnu. sabiedrībā.

Arī tagad viņai līdzās bija ļoti zēnisks jauneklis. Sagadījās tā, ka misters Satertvaits pazina puisi. Viņam bija žēl šī zeļļa. Frenklins Redžs bija amerikānis tipisks vidējo rietumu iedzīvotājs, kuram gribas atstāt iespaidu, neapdomīgs, bet sirsnīgs, pārsteidzošs iedzimtas apsviedības un ideālisma apvienojums. Viņš bija ieradies Montekarlo kopā ar bariņu jaunu amerikāņu, un tie visi kaut kādā ziņā līdzinājās viņam. Šī bija viņu pirmā saskare ar Veco Pasauli, un jaunieši atklāti izteica gan savu sajūsmu, gan kritiku.

Viņiem negāja pie sirds angļi, kas bija apmetušies viesnīcā, un gluži tāpat viņi nepatika angļiem. Misteram Satertvaitam, kurš lepojās ar savu kosmopolītismu, amerikāņi likās visnotaļ patīkami. Šo puišu un meiču tiešums un sparīgums likās pievilcīgs, lai gan viņu nepieklājība un valodas kļūdas reizumis lika nodrebināties.

Viņam iešāvās prātā, ka grāfiene Čarnova nekādā ziņā nav Frenklinam Redžam piemērota draudzene.

Misters Satertvaits pieklājīgi noņēma cepuri, kad abi pienāca sasveicināties. Grāfiene apburoši pamāja un uzsmaidīja.

Tā bija gara auguma, lieliski veidota sieviete. Viņai bija melni mati un acis, bet skropstas un uzacis daudz tumšākas, nekā daba jebkad būtu varējusi nodrošināt.

Misters Satertvaits, kurš zināja par dāmu noslēpumiem daudz vairāk nekā citi vīrieši, tūlīt nosprieda, ka tur likta lietā prasmīga grimēšanās māksla. Lēdijas seja izskatijās nevainojami.

Tikko jaušamās tumšbrūnās ēnas zem acīm darīja tās ārkārtīgi pievilcīgas, savukārt lūpas nebija krāsotas nedz vulgāri sarkanas, nedz jauneklīgi sārtas, bet gan piesātinātā sarkanvīna tonī. Viņa bija ģērbusies visnotaļ pārdrošā melnbaltā tērpā un rokā nesa rožainu saulessargu, kas allaž tīkami atsvaidzina ādas krāsu.

Frenklins Redžs šķita laimīgs un pārņemts ar paša svarīgumu.

Tur iet viens jauns nelga, misters Satertvaits pie sevis noteica. Bet tā nav mana darīšana, turklāt viņš tik un tā manī neklausītos. Jā, jā, es pats savulaik dārgi maksāju par savu pieredzi.

Taču viņš tik un tā jutās noraizējies, jo jauniešu pulciņā bija kāda ļoti pievilcīga amerikāņu meitene misters Satertvaits bija pārliecināts, ka tai Frenklina Redža draudzība ar grāfieni nekādā ziņā nepatiks.

Viņš jau grasījās doties pretējā virzienā, taču pamanīja pa celiņu nākam minēto meiteni. Viņai mugurā bija labas šuvējas darināts kostīms un balta muslīna blūze ar jostu, kājās smalkas, labas kurpes, bet rokā tūristu rokasgrāmata. Ir redzētas amerikānietes, kas aizbrauc uz Parīzi un pārrodas, tērpušās kā Sabas ķēniņienes, bet Elizabete Martina nebija no tādām. Šai jaunajai būtnei bija augstas prasības gan kultūras, gan mākslas jomā, un viņa ar saviem ierobežotajiem līdzekļiem centās iegūt pēc iespējas vairāk.

Nevarētu teikt, ka viņa misteram Satertvaitam šķistu īpaši izsmalcināta un labi audzināta, toties ļoti jauna gan.

-   Labrīt, mister Satertvait, Elizabete sveicināja. Vai esat redzējis Frenklinu? Misteru Redžu?

-   Manīju viņu pirms dažām minūtēm.

-  Kopā ar savu draudzeni grāfieni, ko? meitene skarbi noprasīja.

-   Hm… jā gan, ar grāfieni, misters Satertvaits apstiprināja.

-    Es to grāfieni nevaru ciest, meitene augstā, spiedzīgā balsī iesaucās. Frenklins viņas dēļ ir kā bez prāta. Nespēju saprast, kāpēc.

-   Iespējams, ka grāfienei ir apburošas manieres es ticu, ka tā ir, vecais vīrs piesardzīgi nomurmināja.

-  Vai jūs viņu pazīstat?

-   Mazliet.

-   Es esmu noraizējusies par Frenklinu, mis Martina atzinās. Parasti tas puisis ir prātīgs. Nekad nevarētu noticēt, ka viņš gatavs sapīties tādas sirēnas tīklos. Bet Frenklins negrib neko dzirdēt, viņš kļūst nikns kā sirsenis, ja kāds bilst kaut vārdiņu. Sakiet, vai viņa tiešām ir īsta grāfiene?

-    Nevaru apgalvot, misters Satertvaits saminstinājās. Bet varētu būt.

-  Tas tik ir joks angļu manierē! Elizabete ar netīksmi noteica. Vienīgais, ko varu piebilst, ka Sargonspringsā tā ir mūsu dzimtā pilsēta, mister Satertvait šāda grāfiene izskatītos gana dīvaini.

Misters Satertvaits domās piekrita, ka tā būtu gan. Viņš nesteidzās aizrādīt, ka viņi neatrodas Sargonspringsā, bet Monako karalistē, kur grāfiene iederējās daudz labāk nekā mis Martina.

Misters Satertvaits neatbildēja, un Elizabete devās uz kazino pusi. Misters Satertvaits apsēdās uz sola saulītē, un drīz vien viņam pievienojās Frenklins Redžs.

Redžs bija spara pilns.

-   Es jūtos tik priecīgs! jauneklis naivā sajūsmā paziņoja. Jā, ser! To es saucu par pieredzes uzkrāšanu… Šī ir pavisam citāda dzīve atšķirīga no tās, kāda ir pie mums štatos.

Vecais vīrs viņu domīgi uzlūkoja.

-    Dzīve gandrīz visur ir vienāda, viņš gurdi sacīja. Tikai drānas citādas, tas arī viss.

Frenklins Redžs neizpratnē blenza viņā.

-   Es nesaprotu…

-   Protams, ka ne, misters Satertvaits norūca. Tā ir tāpēc, ka jums vēl garš ceļš ejams. Un es atvainojos. Neviens pavecāks vīrs nevar atļauties paradumu lasīt citiem sprediķus.

-   Ak, nekas, nekas! Redžs iesmējās, parādot skaistus zobus kā daudziem amerikāņiem. Redziet, es jūtos vīlies kazino. Biju iztēlojies, ka spēle ir citāda drudžaināka. Tā man likās garlaicīga un bezjēdzīga.

-   Kazino ir spēlmaņa dzīve un nāve, taču neko īpašu jūs tur neieraudzīsiet, misters

Satertvaits paskaidroja. Par to ir interesantāk lasit, nekā vērot.

Jauneklis piekrītoši pamāja.

-    Kā rādās, esat liels sabiedrības lauva, ko? viņš noprasīja tik mīļi, ka nebija iespējams apvainoties. Es gribēju sacīt, ka jūs pazīstat visas hercogienes, grāfus un grāfienes…

-   Lielāko daļu no viņiem, misters Satertvaits apstiprināja. Kā arī ebrejus, portugāļus, grieķus un argentīniešus.

-   Ko, ko? misters Redžs pārvaicāja.

-   Es tikai saku, misters Satertvaits paskaidroja, ka visus šos ļautiņus esmu saticis britu sabiedrībā.

Frenklins Redžs kādu mirkli apdomāja dzirdēto.

-   Jūs taču pazīstat grāfieni Čarnovu, vai ne? viņš beidzot pajautāja.

-   Mazliet, misters Satertvaits atzinās, atbildēdams to pašu, ko Elizabetei.

-    Ārkārtīgi interesanta sieviete! Cilvēki mēdz uzskatīt, ka Eiropas aristokrātija esot uzspēlēta un neīsta. Varbūt tā ir taisnība, runājot par vīriešiem, bet ar sievietēm ir citādi. Vai nav patiess prieks sastapt tik izsmalcinātu dāmu kā šī grāfiene? Asprātīga, valdzinoša, gudra, paaudžu paaudzēs izkopta būtne, augstmane līdz pirkstu galiņiem!

-  Vai tiešām? misters Satertvaits vaicāja.

-       Vai tad ne? Vai jūs esat pazīstams ar viņas ģimeni?

-        Nē, misters Satertvaits attrauca. Baidos, ka zinu par viņu pārāk maz.

-        Viņa nākot no Radzinskiem, Frenklins Redžs skaidroja. Tā ir viena no Ungārijas vecākajām dzimtām. Grāfienei bijusi ārkārtīgi neparasta dzīve. Jūs taču esat redzējis garo pērļu virteni viņai ap kaklu?

Misters Satertvaits pamāja.

-        Tā esot Bosnijas karaļa dāvana. Viņa esot šī cilvēka uzdevumā izvedusi no valsts kaut kādus dokumentus.

-        Jā, esmu dzirdējis, ka pērles dāvinājis Bosnijas karalis, misters Satertvaits apliecināja.

Tādas baumas tiešām klīda, taču vairāk melsa par to, ka grāfiene bijusi Viņa Majestātes mīļākā.

-  Tad es jums pastāstīšu vēl kaut ko.

Misters Satertvaits klausījās un apbrīnoja

grāfienes Čarnovas bagāto iztēli. Nekādu vulgāru "sirēnas tiklu", kā izteicās Elizabete Martina. Nē, izgājusi cauri diplomātisko intrigu labirintam, grāfiene esot spējusi palikt atturīga un nevainojama. Skaidrs, ka viņai bija ienaidnieki un nelabvēli kā gan citādi! Jaunajam amerikānim šķita, ka viņš ielūkojies pasaulē, kur grāfiene ir bijusi centrālā persona atturīga, aristokrātiska padomnieku un prinču draudzene tāda, kas raisa romantisku jūsmu un mudina uz varoņdarbiem.

-   Tomēr viss nav tik vienkārši, jaunietis siltā tonī turpināja, pārsteidzoši, bet neviena sieviete nekad nav bijusi viņai īsta draudzene. Visu mūžu citas dāmas bijušas noskaņotas pret grāfieni.

-   Var jau būt, atteica misters Satertvaits.

-   Vai jums nešķiet, ka tas ir nelietīgi? Redžs dedzīgi noprasīja.

-   N… nē, misters Satertvaits apcerīgi novilka. Man neliekas, ka tā ir. Ziniet, sievietēm ir sava saprašana. Mums nevajadzētu jaukties viņu darīšanās. Lai viņas pašas tiek galā ar savām lietām.

-   Tur es jums nepiekrītu! Redžs nopietni sacīja. Tā ir viena no lielākajām mūsdienu nelaimēm. Vai jūs pazīstat Elizabeti Martinu? Teorētiski viņa man pilnīgi piekrīt. Mēs esam bieži to pārrunājuši. Elizabete ir tikai bērns, tomēr domā pareizi. Taču, kad nonākam līdz praksei… tad viņa ir tāda pati kā pārējās. Uzbrūk grāfienei, neko par viņu nezinādama. un negrib klausīties, kad mēģinu kaut ko pastāstīt. Tas ir pilnīgi nepieņemami, mister Satertvait. Es ticu demokrātijai… un… kas gan cits tā patiesībā ir, ja ne brāļu attiecības starp vīriešiem un māsu starp sievietēm?

Viņš domīgi apklusa. Misters Satertvaits pūlējās iztēloties apstākļus, kuros starp grāfieni un Elizabeti Martinu varētu izveidoties māsu attiecības, un nekas piemērots prātā nenāca.

-   Bet grāfiene, Redžs turpināja, dievina Elizabeti un uzskata viņu par pārsteidzoši apburošu. Par ko tas liecina?

-   Tikai par to, sausi atteica misters Satertvaits, ka grāfiene dzīvojusi šajā pasaulē daudz ilgāk nekā mis Martina.

Frenklins Redžs negaidot zaudēja apvaldu.

-   Vai jūs zināt, cik veca šī dāma ir? Viņa pati man pateica! Kāda atklātība! Man likās, ka viņai varētu būt divdesmit deviņi gadi, bet viņa atzinās, ka esot trīsdesmit pieci! Viņa nemaz neizskatās tik veca. vai ne?

Misters Satertvaits, kura privātie uzskati par šīs lēdijas vecumu bija tādi, ka viņš tai dotu četrdesmit piecus līdz četrdesmit deviņus gadus, tikai paraustīja plecus.

-   Man būtu jūs jābrīdina, lai neticat visam, ko Montekarlo kāds jums stāsta, viņš nomurmināja.

Misteram Satertvaitam bija pietiekami liela pieredze, lai zinātu, ka strīdēties ar jaunuli nav jēgas. Frenklins Redžs bija tik bruņnieciski noskaņots un tik vientiesīgs, ka neticētu nekādiem apgalvojumiem, ja tie nebalstītos uz neapšaubāmiem pierādījumiem.

-   Un, lūk, arī grāfiene! puisis pieceldamies sacīja.

Dāma pienāca klāt, līgodama ķermeni glāsmainām, vijīgām kustībām, kas viņai tik labi piestāvēja. Visi trīs kādu brīdi pasēdēja kopā. Lēdija pret misteru Satertvaitu izturējās ārkārtīgi apburoši, tomēr bija mazliet atturīga. Viņa laipni tērzēja, vaicāja mistera Satertvaita viedokli te šādā, te tādā jautājumā, it kā viņš Rivjērā būtu liela autoritāte.

Viss notika varen veikli. Jau pēc dažām minūtēm Frenklins Redžs miji, bet nepārprotami tika aizsūtīts prom, un grāfiene ar misteru Satertvaitu palika divatā.

Dāma nolaida saulessargu un sāka ar to zīmēt rakstus putekļos.

-  Jūs ir ieinteresējis tas jaukais amerikāņu zēns, mister Satertvait, vai ne?

Lēdijas balss bija zema un maiga.

-   Patīkams jauneklis, misters Satertvaits mīļuprāt apstiprināja.

-   Jā, es arī domāju, ka viņš ir gluži pieņemams, grāfiene apcerīgi turpināja. Es viņam šo to pastāstīju par savu dzīvi.

-  Tiešām? misters Satertvaits pārvaicāja.

-   Ari šo to tādu, ko neesmu teikusi nevienam, lēdija sapņaini piebilda. Man bijusi pārsteidzoša dzīve, mister Satertvait. Nav daudz cilvēku, kuri būtu pieredzējuši kaut ko līdzīgu.

Misters Satertvaits bija pietiekami gudrs, lai saprastu, kas viņai prātā. Notikumi, ko grāfiene stāstījusi Frenklinam Redzam, varēja būt arī patiesi. Tas likās ļoti apšaubāmi un tikpat kā neiespējami, tomēr tā varēja gadīties… Neviens neuzņemtos droši apgalvot: 'Tā nav tiesa!".

Misters Satertvaits neatbildēja. Un grāfiene turpināja sapņaini raudzities pāri līcim.

Tad pēkšņi misters Satertvaits apjauta, ka viņa priekšstats par šo dāmu ir mainījies. Viņš vairs neuzskatīja šo sievieti par harpiju, bet gan par izmisušu būtni, kas zobiem un nagiem cīnās par pastāvēšanu. Viņš zagšus uzlūkoja grāfieni. Saulessargs bija nolaists, un misters Satertvaits redzēja sīkās grumbiņas acu kaktiņos. Deniņos manāmi klauvēja pulss.

Nule nākusī apjauta nu vairs neatkāpās. Blakus sēdēja vajāta un izmisusi sieviete. Un šī sieviete varēja kjūt bīstama gan misteram Satertvaitam, gan kādam citam, ja tas nostātos starp viņu un Frenklinu Redžu. Taču viņš joprojām juta, ka īsti neizprot situāciju. Lēdijai noteikti naudas netrūka. Viņa vienmēr bija skaisti ģērbusies, rotājusies ar brīnišķīgiem dārgakmeņiem. Pēc bagāta pielūdzēja it kā nebūtu vajadzības. Vai tā būtu mīlestība? Ar sievietēm viņas vecumā tā mēdz gadīties to misters Satertvaits zināja tādas lēdijas spējīgas aizrauties ar jauniem zēniem. Varbūt tā arī ir noticis. Taču šajā situācijā misters Satertvaits bija par to pārliecināts jaušams kaut kas neparasts.

Šī grāfienes radītā divvientulība ir kā izaicinājums. Lēdija izvēlējusies viņu par savu galveno ienaidnieku. Misters Satertvaits iedomājās, ka grāfiene vēlētos viņu pieķert sakām kaut ko sliktu Frenklinam Redžam. Misters Satertvaits klusībā pasmaidīja. Viņš bija pārāk vecs un viltīgs, lai ko tādu darītu. Misters Satertvaits zināja, kad jātur mēle aiz zobiem.

Vecais kungs tajā pašā vakarā vēroja grāfieni kazino spēlējam ruleti.

Viņa riskēja atkal un atkal, vienmēr zaudēdama. Un lēdija prata zaudēt turējās nesatricināmi aukstasinīgi avec sang froid, kā jau pieredzējusi spēlmane. Reizi vai divas viņa riskēja en plein, liekot uz sarkano, kādu nieku laimēja, tad atkal zaudēja, turklāt pamatīgi. Pēc tam, tikko jaušami paraustīdama plecus, devās prom.

Zelta brokāta tērpā grāfiene izskatījās satriecoši. Slavenā Bosnijas pērļu virtene bija apvīta viņai ap kaklu, ausīs karājās gari pērļu auskari.

Misters Satertvaits dzirdēja, ko runāja divi vīrieši, raksturodami šo sievieti.

-   Tā Čarnova, sacīja viens, tik labi ģērbjas, vai ne? Bosnijas kroņa dārglietas viņai piestāv!

Otrais mazs, ebrejiska izskata vīrelis, ziņkārīgi lūkojās viņai nopakaļ.

-  Tātad šīs ir tās Bosnijas pērles, ko? viņš iesaucās. Vai patiesi? Cik dīvaini!

Un klusi iespurdzās.

Misters Satertvaits neko vairāk nepaguva saklausīt, jo šajā mirklī pagrieza galvu un nopriecājās, ieraudzījis senu draugu.

-    Mans dārgais mister Kīn! misters Satertvaits noteica un silti paspieda viņam roku. Šī ir pēdējā vieta, kur es būtu cerējis jūs ieraudzīt!

Mistera Ķīna tumšā, pievilcīgā seja atplauka smaidā.

-  Jums nevajadzētu justies pārsteigtam, viņš attrauca. Ir karnevāla laiks. Es bieži mēdzu ierasties šeit uz karnevālu!

-   Patiesi? Jā, tas ir jauks laika kavēklis. Vai jūs sēžat istabā? Man tur ir par karstu.

-   Patīkamāk būtu ārā, draugs piekrita. Varam pastaigāt pa parkiem.

Gaiss laukā bija spirgts, taču ne auksts. Abi vīrieši dziļi ievilka elpu.

-   Te tiešām ir labāk, misters Satertvaits apliecināja.

-   Daudz labāk, misters Kīns piekrita.

Tad Satertvaita kungs, aizrautīgi runādams, atklāja viņam savas bažas. Kā vienmēr, viņš vispirms pievērsās gaisotnei. Attēloja Frenklinu, grāfieni, sašutušo Elizabeti, trāpīgiem vilcieniem uzskicēdams viņus visus.

-    Kopš mūsu iepazīšanās jūs esat mainījies! smaidīdams paziņoja misters Kins, kad stāsts bija galā.

-   Kā tā?

-   Agrāk jūs apmierinājāties ar to, ka vērojāt piedāvāto drāmu. Tagad jūs jau gribat piedalīties un tēlot pats savu lomu.

-   Tā ir, atzinās misters Satertvaits. Taču šajā gadījumā es nezinu, ko iesākt. Tas viss ir gaužām mulsinoši. Varbūt… Viņš saminstinājās. Varbūt jūs varētu man palīdzēt?

-  Ar prieku, misters Kīns piedāvāja. Palūkosimies, ko mēs varētu darīt.

Misters Satertvaits tūlīt jutās apbrīnojami bezrūpigs un paļāvīgs.

Nākamajā dienā viņš iepazīstināja Frenklinu Redžu un Elizabeti Martinu ar savu draugu misteru Arleku Ķīnu. Viņš nopriecājās, ka šie cilvēki labi saprotas. Grāfiene netika pieminēta, bet maltītes laikā viņš izdzirda kaut ko tādu, kas piesaistīja uzmanību.

-   Mirabella šovakar ieradīsies Montekarlo, viņš satraukti pavēstīja misteram KInam.

-   Parīzes skatuves zvaigzne?

-   Jā. Man šķita, ka jūs zināt… jo visi par to runā. Viņa ir Bosnijas karaļa pēdējā aizraušanās. Domājams, ka viņš atstājis visus savus dārgameņus tai. Stāsta, ka viņa esot visiespaidīgākā un ekstravagantākā sieviete visā Parīzē.

-   Būtu interesanti redzēt, kā viņa un grāfiene Čarnova šovakar satiksies.

-   Es arī domāju tieši par to.

Mirabella bija gara, slaida būtne ar brīnišķu, gaiši izbalinātu matu kodeļu. Viņas seja bija bāla, plaksti mēļi, bet lūpas oranžas. Viņa izskatījās satriecoši eleganta. Šīs sievietes tērps atgādināja grezna paradīzes putna spalvas, kailo kaklu rotāja dārgakmeņu virtnes. Ar kreisās rokas locītavu bija aplikta smaga, dimantiem rotāta aproce.

Ienākusi kazino, viņa radīja sensāciju.

-   Jūsu draudzenei grāfienei būs grūti šo dāmu pārspēt, misters Kīns nomurmināja misteram Satertvaitam pie auss.

Satertvaits pamāja. Viņu pārņēma ziņkāre arī viņš gribēja redzēt, kā uzvedīsies grāfiene, kad abas satiksies.

Grāfiene ieradās vēlu, un, kamēr viņa tuvojās vienam no ruletes galdiem, apkārt skanēja klusa čala.

Viņa bija ģērbusies baltā, vienkāršā kleitā kā jaunava, kas dodas uz pirmo balli, viņas balto kaklu un rokas nerotāja nekas neviena paša dārgakmeņa.

-   Tas gan ir gudri! atzinīgi iesaucās misters Satertvaits. Sāncensība viņai nepatīk, viņa padara pretinieci smieklīgu!

Viņš piegāja tuvāk un nostājās pie galda. Šad un tad uzjautrinājās, atļaudamies kādu likmi. Reizēm mazliet laimēja, taču biežāk zaudēja.

Sakritības bija šausminošas. Atkal un atkal atkārtojās skaitļi "31" un "34". Žetoni krājās kaudzē.

Misters Satertvaits smaidīdams riskēja pēdējo reizi šajā vakarā un lika uz piekto numuru.

Grāfiene arī noliecās uz priekšu un lika uz sesto numuru.

-   Failes vos jeux! Lieciet savas likmes! aizsmakušā balsī kliedza krupjē. Viss cauri! Rien ne va plus! Plus rien!

Bumbiņa virpuļoja, omulīgi dūkdama. Misters Satertvaits klusībā prātoja: 'Tas katram no mums nozīmē kaut ko citu. Cerības un bezcerības mokas, garlaicību, dīku uzjautrināšanos, dzīvību un nāvi."

Klikt!

Krupjē noliecās uz priekšu, lai paskatītos.

-   Numur pieci sarkans, nepāris, rouge, impair, manque!

Misters Satertvaits bija laimējis!

Krupjē pastūma laimestu tuvāk misteram Satertvaitam. Viņš pastiepa roku, lai to paņemtu. Grāfiene darīja to pašu. Krupjē uzlūkoja te vienu, te otru.

-   Kundzei a Madame! viņš pēkšņi sacīja.

Grāfiene paņēma naudu. Misters Satertvaits atrāvās atpakaļ. Viņš bija un palika džentlmenis. Grāfiene ieskatījās viņam tieši sejā, un viņš vērās pretī. Daži no apkārtējiem norādīja, ka krupjē kļūdijies, bet tas tikai nepacietīgi purināja galvu. Viņš bija izlēmis. Un viss. Krupjē atsāka klaigāt:

-  Faites vos jcux, Messieurs et Mesdames!

Misters Satertvaits pievienojās misteram

Kīnam. Par spīti uzsvērtajam ārējam mieram, iekšēji viņš bija dziļi sašutis. Misters Kīns līdzjūtīgi klausījās.

-  Tas ir nelāgi, viņš sacīja. Bet tā mēdz notikt. Mēs satiksimies ar jūsu draugu Frenklinu Redžu mazliet vēlāk. Es rīkošu nelielas vakariņas.

Visi trīs sastapās pirms pusnakts, un misters Kīns pastāstīja par savu plānu.

-  Tās būs viesības "uz labu laimi", viņš skaidroja. Mēs izvēlēsimies kādu noteiktu vietu, un katrs no mums ielūgs to personu, kuru pirmo ieraudzīs.

Frenklinam Redžam šī doma iepatikās.

-   Un kas notiks, ja ielūgtie nenāks?

-  Jums jāliek lietā savas pārliecināšanas spējas.

-   Labi. Un kur būs tikšanās vieta?

-    Piemēram, "Bohēmiešu kafejnīcā" tur var cienāt ari visdīvainākos viesus. To dēvē ari par "Pagrabiņu".

Misters Kīns izstāstīja, kur tas atrodas, un visi trīs šķīrās. Misteram Satertvaitam laimējās viņam gadījās sastapt Elizabeti Martinu, un viņš ar patiesu prieku ielūdza jauno meiteni. Abi drīz nonāca "Pagrabiņā" un nokāpa velvē, kur atrada jau uzklātu dzīru galdu, uz kura vecmodīgos svečturos dega sveces.

-   Mēs esam pirmie, sacīja misters Satertvaits. Ak! Tur nāk Frenklins!

Viņš pēkšņi aprāvās. Līdzās Frenklinam nāca grāfiene. Brīdis bija neērtības sajūtas pilns. Elizabete neizturējās tik iecietīgi, kā būtu varējusi. Grāfiene, kā jau smalka sabiedrības dāma, neļāva manīt nekādu vilšanos.

Pēdējais ieradās misters Kīns. Viņam līdzi bija mazs, kārtīgi ģērbies, tumšmatains vīrelis, kura seja misteram Satertvaitam šķita tāda kā pazīstama. Pēc mirkļa misters Satertvaits saprata, kas ir šis cilvēks. Tas bija krupjē, kurš spēļu zālē bija pieļāvis tik nožēlojamu kļūdu.

-   Ļaujiet man iepazīstināt jūs ar pārējiem. Tas ir Pjērs Vošē kungs, misters Kīns sacīja.

Mazais vīriņš šķita apmulsis. Misters Kīns nepiespiesti un jautri iepazīstināja viņu ar pārējiem. Tika atnestas vakariņas lielisks ēdiens. Arī vīns bija labs. Gaisotne kļuva siltāka. Grāfiene klusēja, Elizabete tāpat. Frenklins Redžs kļuva runīgs un stāstīja ne gluži smieklīgus, drīzāk gan nopietnus atgadījumus. Misters Kīns mierīgi un gādīgi pasniedza vīnu.

-   Es jums atklāšu kādu patiesu notikumu par cilvēku, kurš darīja labu! Frenklins Redžs svinīgi paziņoja.

Nācis no patērētāju zemes, viņš cītīgi rādīja godu šampanietim.

Viņš pabeidza savu vēstījumu tas šķita mazliet stiepts. Un, kā daudzi patiesi sižeti pārlieku līdzīgs izdomājumam.

Kad jauneklis bija beidzis, Pjērs Vošē, kurš sēdēja viņam pretī, uzslējās kājās. Arī viņš bija iebaudījis daudz šampanieša. Vīrs noliecās uz priekšu.

-   Arī es jums kaut ko pavēstīšu, viņš notaurēja. Taču mans stāsts būs par vīru, kurš nedarīja labu. Par cilvēku, kurš nevis kāpa kalnā, bet lejā no tā. Un, tāpat kā jūsē jais, arī mans sižets ir patiess.

-   Lūdzu, pastāstiet mums to! misters Sa tertvaits laipni uzaicināja.

Pjērs Vošē atslīga atpakaļ krēslā un palūkojās griestos.

-   Viss sākās Parīzē. Tur dzīvoja virs, kas strādāja par juvelieri. Jauns un vieglprātīgs, darbīgs un centīgs amatnieks. Ļaudis viņam paredzēja spožu nākotni. Viņu gaidīja laulības, līgava bija glīta, ar pieņemamu pūru. Un kā jūs domājat kas notika? Kādu ritu viņš ieraudzīja jaunu meiteni. Pavisam sīku un nožēlojamu būtni, kungi. Vai skaistu? Jā, iespējams, ja viņa nebūtu tik izdilusi no bada. Un tomēr viņai piemita burvība, kurai šis vīrietis nespēja pretoties. Viņa bija cīnījusies par izdzīvošanu, izmēģinājusi dažādus darbus. Vismaz tā viņa teica. Nezinu, vai tā bija taisnība.

Pustumsā piepeši atskanēja grāfienes balss.

-    Kāpēc lai tā nebūtu patiesība? Tādu meiteņu ir daudz.

-Jā, kā jau sacīju, tas vīrietis viņai noticēja. Un apprecēja. Ak, to muļķību! Viņa ģimene vairs negribēja šo dulburi pazīt. Tuvinieki jutās aizvainoti. Viņš salaulājās ar šo… es saukšu šo sievieti par Žannu. Tā bija godprātīga rīcība. Viņš bija daudz ko upurējis šīs meičas dēļ.

-   Apburošs dzīves sākums nabaga meitenei, grāfiene sarkastiski piezīmēja.

-   Jā, viņš šo sievieti mīlēja, taču tā jau kopš paša sākuma viņu krāpa. Viņai spēji mainījās garastāvoklis, gluži vai joņiem viendien tā bija vēsa, nākošajā dienā aizrautīga. Visbeidzot vīrs saprata patiesību viņa nekad to nebija mīlējusi. Un apprecējusi tikai tāpēc, lai kāds nodrošinātu viņai iztiku. Šī patiesība vīru aizskāra, tā viņu dziļi sāpināja, taču viņš mēģināja neizrādīt savu vilšanos. Viņam šķita, ka būtu pelnījis pateicību un atsaucību. Viņi strīdējās. Sieva viņam pārmeta… mans Dievs vai bija kaut kas tāds, ko viņa tam nebūtu pārmetuši?

Jūs jau paredzat tālāko, vai ne? To, kam bija jānotiek. Sieva viņu pameta. Divus gadus viņš bija viens un strādāja savā mazajā darbnīcā, par laulāto draudzeni nekādas ziņas nesaņemdams. Vīram bija tikai viens mierinājums absints. Un darbs vairs nevedās.

Kādu dienu, iegājis darbnīcā, viņš atrada šo būtni tur sēžam. Viņa bija skaisti ģērbusies. Ar gredzeniem pirkstos. Vīrs stāvēja un aplūkoja sievieti. Viņa sirds joprojām strauji sitās! Tas cilvēks nesaprata, ko iesākt. Viņam būtu gribējies šo vazaņķi piekaut, apskaut, nogāzt uz grīdas un mīdīt kājām vai ari mesties ceļos. Taču vīrs neko tādu nedarīja. Tikai paņēma darbarīkus un turpināja strādāt. "Ko kundze vēlas?" viņš noprasīja.

Tāda attieksme viņu satracināja. Redziet, viņa nebija gaidījusi kaut ko tādu. "Pjēr," viņa sacīja, "es esmu atgriezusies." Vīrs nolika darbarīkus un uzlūkoja sievu. "Vai nāci lūgt piedošanu?" viņš apjautājās. "Vai gribi, lai ņemu tevi atpakaļ? Vai tu no visas sirds nožēlo savu uzvedību?" "Vai tu vēlies, lai atgriežos pie tevis?" viņa nomurmināja. Ak, cik mīlīgi viņa to pateica!

Viņš saprata, ka tās ir lamatas. Tomēr ilgojās spiest sievu pie krūtīm, taču bija pārāk gudrs, lai to tūlīt darītu. Viņš tēloja vienaldzību.

"Es esmu kristietis," vīrs sacīja. "Es darīšu tā, kā liks baznīca." 'Tā!" vīrs domāja. "Es panākšu, ka viņa klust pazemīga, saliekšu ragā!"

Tad Žanna atmeta galvu un iesmējās. Tie bija ņirdzīgi smiekli. "Es tikai pasmaidu par tevi, mazais Pjēr," viņa teica. "Paskaties uz šīm skaistajām drēbēm, šiem gredzeniem un sprādzēm. Es atnācu tev to visu parādīt. Domāju, ka tu mani apskausi un tad tad es iespļautu tev sejā un atgādinātu, kā es tevi ienīstu!"

Pēc tam viņa izgāja no darbnīcas. Vai jūs spējat noticēt, kungi, ka viena sieviete var būt tik ļauna? Un pārrasties mājās tikai tāpēc, lai mani spīdzinātu?

-   Nē! iesaucās grāfiene. Es neticu, un neviens vīrietis, ja nav pavisam stulbs, arī neticētu! Taču visi vīrieši ir akli un dumji!

Pjērs Vošē nelikās par viņu zinis. Viņš turpināja:

-    Un tā tas jaunais cilvēks, par kuru es jums stāstu, grima aizvien dzijāk un dziļāk. Viņš dzēra aizvien vairāk un vairāk absinta. Mazā darbnīca tika izūtrupēta. Tās saimnieks nonāca renstelē. Tad sākās karš. Ak! Kara laikā bija labi. Vīrs izrāpās no notekas un iemācījās būt cilvēks, nevis lops. Karš viņam nāca par labu tas viņu atskurbināja. Viņš pārcieta aukstumu un sāpes, un nāves bailes, taču neaizgāja bojā, un pēc tam viņš atkal bija vīrietis.

Un tad, kungi, tad viņš ieradās dienvidos. Viņa plaušas bija cietušas no kaujas gāzēm, tādēļ vajadzēja atrast darbu te. Nenogurdināšu jūs ar sīkumiem, attēlojot visu, ko viņš darīja. Pietiks, ja pateikšu, ka viņš kļuva par krupjē, un tad tad vienvakar kazino atkal ieraudzīja sievieti, kura bija izpostījusi viņa dzīvi. Sieva viņu nepazina, bet viņš gan pazina savu laulāto draudzeni. Šķita, ka viņa ir bagāta un tai netrūkst nenieka, tomēr, kungi, krupjē ir asa acs. Pienāca vakars, kad viņa riskēja ar pēdējo likmi ar visu, kas atlicis. Tikai neprasiet, kā es to zinu es to nojaušu, jo tādas lietas man nepaliek apslēptas. Citi varēja neko tādu nepamanīt. Viņa joprojām bija grezni ģērbusies varēja taču ieķīlāt tērpus, jūs sacīsiet. Bet pēc tam nekur vairs nesaņemtu kredītu! Viņas dārgakmeņi? Nē, ko jūs! Vai tad es neesmu juvelieris, lai ari bijušais? īstie akmeņi jau sen ir pārdoti. Bosnijas karaļa pērles tika iztirgotas pa vienai vien, aizstājot tās ar viltotām. Viņai vajadzēja ēst un maksāt viesnīcas rēķinus! Jā, un pārtikušie vīrieši tādi uz viņu vairs neskatījās, turklāt īsti bagātnieki te sen nav manīti! Tpū, viņi noskurinājās viņai ir pāri piecdesmit! "Es par savu naudu varu dabūt jaunāku!"

No loga puses, kur sēdēja grāfiene, atskanēja gara, drebelīga nopūta.

Jā. Tas bija lielisks bridis. Biju viņu vērojis divus vakarus. Zaudējam, zaudējam un atkal zaudējam. Un tagad viss bija galā. Viņa riskēja ar pēdējo. Angļu milords viņai līdzās arī lika uz visu. Bumbiņa aizripoja… Šis mirklis bija klāt viņa zaudēja…

Viņas skatiens satikās ar manējo. Un ko es izdarīju? Es liku uz spēles savu vietu kazino. Un aplaupīju angļu milordu. "A Madame kundzei" es teicu un izmaksāju viņai naudu.

-       Ak! Atskanēja trauku šķinda grāfiene bija pielēkusi kājās un pārliekusies pār galdu, notraukdama savu glāzi uz grīdas.

-        Kāpēc? viņa iekliedzās. Es gribu zināt, kāpēc tu to izdarīji?

Iestājās ilgs klusumbrīdis, kas šķita bezgalīgs. Abi joprojām neatraudamies raudzījās viens otrā. Gluži kā divkaujā.

Pjēra Vošē sejā parādījās tikko jaušams launīgs smaidiņš. Viņš pacēla rokas.

-        Madame, viņš novilka, pasaulē vēl ir arī žēlums…

-  Ak Dievs!

Grāfiene atslīga krēslā.

-   Skaidrs.

Viņa atkal bija mierīga, smaidīga un savaldīga.

-        Cik interesants stāsts, Vošē kungs! Vai tad tā nav? Ļaujiet man piedāvāt jums uguni, ja gribat aizdegt cigareti.

Sieviete veikli saritināja naudaszīmi, aizdedzināja pie sveces un pastiepa viņam. Vīrs paliecās uz priekšu, līdz liesma skāra cigareti, ko viņš bija iespraudis lūpās.

Pēkšņi grāfiene piecēlās.

-   Un tagad man jūs jāatstāj. Lūdzu, pavadoņi man nav nepieciešami.

Neviens vēl nebija paguvis atjēgties, kad viņa jau bija prom. Misters Satertvaits gribēja steigties viņai pakaļ, taču sastinga uz vietas, izdzirdis francūža lāstu.

-   Zibeņi un pērkoni!

Vīrs blenza uz pusapdegušo naudaszīmi, ko grāfiene bija nometusi uz galda. Viņš bija to atritinājis.

-    Mans Dievs! viņš murmināja. Mon Dieu! Tā ir piecdesmittūkstoš franku banknote! Vai apjēdzat? Viss viņas laimests! Viss, kas viņai šobrīd pieder! Un viņa ar to aizdedza manu cigareti! Tāpēc, ka ir pārāk lepna, lai pieņemtu… cik žēl! Ak vai, cik lepna, viņa allaž tāda bijusi kā pats nelabais! Viņa ir neatdarināma, lieliska!

Viņš uzlēca kājās un izmetās laukā. Arī misters Satertvaits un misters Kīns piecēlās. Frenklinam Redžam tuvojās viesmīlis.

-   La note, monsieur, viņš paziņoja. Rēķins, ser, viņš bez jebkādām emocijām paziņoja.

Misters Kīns iejaucās un ātri to paņēma.

-   Es jūtos mazliet vientuļš, Elizabet, Frenklins Redžs sacīja. Tie ārzemnieki… tur ir ko palauzīt galvu! Es viņus nesaprotu. Ko tas viss varētu nozīmēt, kā tev šķiet?

Viņš pāri galdam uzlūkoja meiteni.

-   Klau, cik patīkami ieraudzīt kaut ko tik simtprocentīgi amerikānisku kā tu! viņš turpināja. Un viņa balss piepeši kļuva žēli gražīga kā bērnam. Tie svešzemnieki ir tik dīvaini!

Viņi pateicās misteram Kīnam un kopā devās ārā tumsā. Misters Kīns, pēc rēķina samaksas paņēmis izdoto naudas atlikumu, uzsmaidīja misteram Satertvaitam, kurš bozās kā apmierināts putns.

-   Vareni, viņš noteica. Viss norisinājās lieliski! Abi mūsu balodīši mīlētāju pāris atkal ir kopā.

-   Kuri tad? misters Kīns apvaicājās.

-   Hm! misters Satertvaits pārsteigti aprāvās, viņš likās apjucis. Ak jā, patiesi, laikam jums taisnība, ja ņemam vērā latīņu temperamentu un pārējo…

Tomēr viņš šķita šaubu mākts.

Misters Kīns pasmaidīja, un gaisma no krāsaino stiklu paneļa, kas palika aiz muguras, uz īsu mirkli ietērpa viņu spilgti krāsainā, raibā āksta ģērbā.

6. nodaļa vīrs no jūras

Misters Satertvaits jutās vecs. Tas nebūtu nekas pārsteidzošs, jo daudzi cilvēki domāja, ka viņš tiešām tāds ir. Bezrūpīgi jaunekli sacīja savām draudzenēm: "Vecais Satertvaits? Ak, viņam droši vien jau ir simt gadu! Vai vismaz astoņdesmit." Un pat vismīlīgākās meitenes žēlīgi nopūtās: "Tas Satertvaits? Jā, viņš ir diezgan padzīvojis. Viņam noteikti jau ir sešdesmit." Taču patiesībā bija vēl ļaunāk viņam bija sešdesmit deviņi.

Tomēr misters Satertvaits sevi neuzskatīja par vecu. Sešdesmit deviņi gadi tas ir interesants vecums, kad cilvēkam tiek dotas dažādas iespējas. Šajā vecumā beidzot ierunājas dzīves pieredze. Justies vecam tas ir kas cits: nogurums un prāta panīkums, kad cilvēks sāk sev uzdot nepatīkamus jautājumus. Kas viņš tāds ir? Mazs, izkaltis vīriņš, kuram nav ne bērnu, ne dzīvnieku, nedz arī mantas. Tikai vērtīga mākslas darbu kolekcija, kas viņu pašu dīvainā kārtā nepavisam neapmierināja. Nevienam nerūp, vai viņš ir dzīvs vai miris…

Šajā bridi misters Satertvaits sakopoja domas un attapās. Tādi prātojumi šķita slimīgi un bezjēdzīgi. Misters Satertvaits zināja labāk par jebkuru citu sieva, ja tāda būtu, viņu ienīstu vai arī viņš ienistu sievu. Bērni būtu pastāvīgu rūpju un bažu avots, tie prasītu laiku un pieķeršanos, sagādājot nemitīgus sirdēstus.

Lai justos droši un omulīgi, misters Satertvaits apņēmīgi nosprieda, ir labi tā, kā ir.

Tas atgādināja par šorīt saņemto vēstuli. Viņš izvilka to no kabatas un pārlasīja, ar prieku izgaršodams ik vārdu. Vispirms jau tā bija no hercogienes, un misters Satervaits mīļuprāt saņēma ziņas no tik augstdzimušām lēdijām. Tiesa gan, vēstule sākās ar lūgumu pēc naudas ziedojuma žēlsirdības fondam ja nebūtu šis vajadzības, tad tā droši vien nemaz nebūtu tapusi, taču vārdi, ar kādiem šī vēlme tika izteikta, šķita tik patīkami, ka misters Satertvaits spēja aizmirst patieso rakstīšanas iemeslu.

"Tātad Jūs esat pametis Rivjēru," hercogiene rakstīja. "Kāda tā Jūsu sala ir? Vai dzīve tur lēta? Šogad Kanoti ir apkaunojoši pacēlis cenas, un es vairs negribētu braukt uz Rivjēru. Es varētu iepazīt Jūsu salu nākamajā gadā, ja dosiet labas atsauksmes, lai gan man nepatiktu pavadīt piecas dienas uz kuģa. Tomēr ir jēga izmēģināt visu, ko Jūs iesakāt, ērtību noteikti netrūks, jo esat tāds vīrs, kas prot par sevi parūpēties. Ir tikai viena aizraušanās, kas Jūs glābj, Satertvait. un tā ir Jūsu nepiesātināmā interese par citu cilvēku dzīvēm."

Misters Satertvaits salocīja vēstuli, un acu priekšā atausa hercogienes tēls. Viņas sīkumainība, negaidītā un satraucošā laipnība, asā mēle un nevaldāmais gars.

Gars! Tas ir vajadzīgs ikvienam. Misters Satertvaits izvilka otru vēstuli ar Vācijas marku. To bija rakstījusi jauna dziedātāja, par kuru viņš bija parūpējies. Vēstule bija jauka un pateicības pilna.

"Kā lai Jums pateicos, dārgais mister Satertvait? Šķiet pārāk brīnišķīgi apjaust, ka pēc dažām dienām es tēlošu Izoldi…"

Cik žēl, ka viņai jāsāk tieši ar Izoldi! Burvīgajai, strādīgajai meitenei Olgai ar brīnišķo balsi… viņai taču pilnīgi trūkst temperamenta. Vecais džentlmenis pie sevis dungoja: "Tā pavēle! Vai saproti to? Es pavēlu. Es, Izolde!" Nē, šim bērnam nekādā ziņā kaut kas tāds neizdosies. Jo gars nepakļaujama griba izpaužas tieši fināla "Ich, Isolde!"

Labi, vismaz kādam viņš ir palīdzējis. Šī sala Satertvaitu nomāca. Kādēļ gan? KādēJ viņš bija atstājis Rivjēru, ko tik labi pazina un kur viņu tik labi pazina? Šeit, kā rādās, neviens nesaprata, ka ieradies tas misters Satertvaits, kurš ir hercogieņu, grāfieņu, dziedātāju un rakstnieku draugs. Šajā salā nebija neviena ievēribas cienīga augstākās sabiedrības cilvēka, arī neviena, kas nāktu no mākslas pasaules. Lielākoties te bija ļautiņi, kuri šeit pavadījuši septiņus, četrpadsmit vai divdesmit vienu gadu. Tā bija viņu vērtība savās un arī citu acīs.

Smagi nopūties, misters Satertvaits devās projām no viesnīcas lejup pa nogāzi uz mazo, nomaļo ostu. Ieliņa, pa kuru viņš gāja, vijās starp bugenvilejām apaugušiem mūriem tās bija kā dzīva, košsarkana masa, kas lika misteram Satertvaitam justies panīkušākam un pelēkākam kā jebkad.

Es kļūstu vecs, viņš nomurmināja. Vecs un noguris.

Misters Satertvaits nopriecājās, kad bija ticis garām bugenvilejām un tuvojās balto sienu ietvertās ieliņas galam, kur rēgojās zila jūra.

Ceja vidū sēdēja vieglprātīga izskata suns, žāvādamies un staipīdamies saulē. Svētlaimīgi izžākstījies, tas apsēdās un sāka cītīgi kasīties. Tad radījums atkal piecēlās, nopurinājās un pavērās apkārt pēc vēl kaut kā, ko dzīve varētu piedāvāt.

Ielas malā bija netīrumu kaudze suns, trīcēdams patīkamās nojautās, devās kaudzes virzienā. Deguns, protams, nevīla! Negantā maitas smaka pārspēja visas cerības! Dzīvnieks ostīja aizvien aizrautīgāk, tad pēkšņi metās vārtīties nogūlās uz muguras un neprātīgi viļājās vilinošajā mitrumā. Likās šorīt šī pasaule ir īsta suņu paradīze!

Beidzot noguris, tas uzslējās kājās un atkal izsteberēja ceļa vidū. Tajā brīdī bez kāda brīdinājuma ap stūri negantā ātrumā pagriezās mašīna veca grabaža, pārbrāzās sunim pāri un neapstādamās aiztraucās tālāk.

Suns uzslējās kājās, mirkli pastāvēja, uzlūkodams misteru Satertvaitu ar trulu, tikko jaušamu pārmetumu skatienā, un pēc tam sabruka. Misters Satertvaits piegāja tam klāt un noliecās. Kustonis bija pagalam. Misters Satertvaits devās tālāk, prātodams par dzīves Jaunumu un nežēlību. Cik dīvains, apdulluma pilns skatiens bija dzīvnieka acīs! "Ak! Šī pasaule!" tas šķita sakām. "Ak! Brīnišķā pasaule, kurai es tā uzticējos! Kāpēc jūs man to nodarījāt?"

Misters Satertvaits soļoja uz priekšu garām palmām un šur tur izkaisītajām baltajām mājām, garām melnajai lavas pludmalei, kur pret krastu dimdēja bangas. Te pirms ilga laika bija noslīcis slavens angļu peldētājs. Viņš gāja garām lāmām un peļķēm, kur plunčājās bērni un vecas lēdijas šie ļautiņi to sauca par peldēšanos. Misters Satertvaits turpināja ceļu pa līkumoto taku, kas vijās augšup līdz klints galotnei. Tur pašā kraujas malā atradās māja, kas bija atbilstoši iedēvēta par miera vietu "La Paz". Tā bija balta ēka ar izbalējušiem, zaļiem slēgiem un skaistu, aizaugušu dārzu. Slēgi bija ciet, taka izlocījās cauri cipresēm līdz pašai klints malai, no kuras varēja raudzīties lejup… lejup… lejup uz dziļo, zilgo jūru apakšā.

Misters Satertvaits bija pieķēries šai vietai. Viņam ļoti patika villas dārzs. Misters Satertvaits nekad nebija iegājis pašā namā. Šķita, ka tas vienmēr stāv tukšs. Manuēls spāņu dārznieks, smalki palocīdamies, ikvienam novēlēja labu rītu un dāmām pasniedza puķu pušķi, bet džentlmeņiem vienu ziediņu, ko iespraust pogcaurumā. Viņa tumšā seja bija savilkta smaidā.

Reizēm misters Satertvaits sacerēja iedomu stāstus par iespējamo villas īpašnieku.

Viņa iemīļotākais tēls bija spāņu dejotāja, kura reiz tikusi daudzināta skaistuma dēļ, bet nu šeit paslēpusies, lai neviens neuzzinātu, ko laiks viņai nodarījis.

Misters Satertvaits iztēlojās viņu krēslā iznākam no mājas un staigājam pa dārzu. Dažkārt viņš juta kārdinājumu pavaicāt Manuālam, kā ir patiesībā, bet allaž atvairīja šo vēlmi.

Pārmijis dažus vārdus ar Manuēlu un laipni pieņēmis dāvanu oranžu rozes pumpuru, misters Satertvaits pa ciprešu aleju pagājās uz priekšu līdz jūrai. Bija brīnišķīgi sēdēt un raudzīties lejā. Neviļus uzmācās domas par Tristanu un Izoldi trešā cēliena sākumu ar Tristanu un Kurvenālu… Vientulīgo gaidīšanu, Izoldes uznācienu no jūras un Tristana nāvi viņas rokās. (Nē, mazā Olga nemūžam nenotēlos Izoldi. Kornvolas Izoldi karaļa nīdēju un karaļa mīlnieci…) Viņš nodrebēja. Misters Satertvaits jutās dīvaini, viņam kļuva salti un bēdīgi. Kas viņam šajā dzīvē piederēja? Nekas… nekas. Pat ne tik daudz kā tas suns uz ielas…

No domām iztraucēja negaidīta skaņa. Kāds nedzirdamiem soliem nāca pa taciņu starp cipresēm un pēkšņi skaļi iesaucās:

Sasodīts!

Satertvaits palūkojās apkārt un ieraudzīja jaunu cilvēku nīgri un pārsteigti blenžam uz viņu. Vīrietis šķita pazīstams, viņš bija ieradies iepriekšējā dienā un izraisījis mistera Satertvaita interesi. Misters Satertvaits viņu uzskatīja par jaunekli, jo, salīdzinot ar lielāko daļu viesnīcas iemītnieku, viņš tiešām tāds bija, lai gan, visticamāk, jau bija pārkāpis četrdesmit gadu slieksni. Par spīti tam, vīrietis izskatījās jauneklīgs, mazliet nenobriedis. Ar šo svešinieku bija tāpat kā ar pieaugušu suni, kurā vēl manāms kucēna dauzonīgums.

"Šis zellis patiesībā tā ari nav pieaudzis," misters Satertvaits nosprieda, "tas ir nav pa īstam nobriedis."

Tomēr viņā nebija nekā no Pītera Pena. Vīrietis šķita labi kopts, mazliet apaļīgs tāds, kurš allaž bijis labi nodrošināts un nekad nav sev liedzis nekādus dzīves priekus. Vīram bija brūnas, apaļas acis, gaiši, jau iesirmi mati, mazas ūsiņas un ļoti sārta seja.

Misters Satertvaits jau iepriekšējā vakarā bija lauzījis galvu, pūlēdamies uzminēt, kas vīrieti atvedis uz šo salu. Viņš varēja iedomāties šo cilvēku medījam, šaujam, spēlējam polo, golfu vai tenisu un mīlējāmies ar daiļām sievietēm. Taču šajā salā nebija nekā, ko šaut vai medīt, nedz arī kur spēlēt polo un tenisu, un vienīgā dabūjamā sieviete varētu būt jau padzīvojusī mis Beba Kinderslija. Protams, bija arī mākslinieki, kurus varētu kārdināt šejienes dabas skaistums, taču misters Satertvaits jutās pilnīgi drošs, ka šis vīrs nav mākslinieks. Viņš izstaroja mietpilsonību.

Kamēr misters Satertvaits prātoja, svešinieks ierunājās, mazliet par vēlu apjēdzis, ka viņa izsaucienu varēja noturēt par sašutuma izpausmi.

-   Piedodiet, lūdzu, viņš mazliet mulsi ieminējās. Īstenībā es… hm… izbijos. Negaidīju. ka šeit kāds būs.

Viņš atbruņojoši pasmaidīja. Šim vīram bija apburošs smaids draudzīgs un valdzinošs.

-    Šī ir diezgan vientuļa vieta, piekrita misters Satertvaits, pieklājīgi pavirzīdamies mazliet tālāk un atbrīvojot vietu uz soliņa. Svešinieks pieņēma mēmo ielūgumu un apsēdās.

-   Diez vai ir tik vientuļa, viņš sacīja. Šķiet, ka te vienmēr kāds ir.

Vīrieša balsī bija saklausāma tāda kā vilšanās. Misters Satertvaits brīnījās, kāpēc. Viņam šķila, ka svešinieks ir sirsnīgs cilvēks. Kādē| tāda nepieciešamība būt vienam? Vai viņam te norunāta tikšanās? Nē, nevar būt. Misters Satertvaits atkal vērīgi, ar vāji slēptu ziņkāri nopētīja savu sarunbiedru. Kur gan viņš vēl nesen tika redzējis tieši šādu sejas izteiksmi?

-   Vai jūs jau esat bijis te, augšā? misters Satertvaits noprasīja drīzāk tāpēc, lai kaut ko sacītu, nekā tāpēc, lai dzirdētu atbildi.

-   Biju te vakar vakarā pēc maltītes.

-  Tā? Man šķita, ka vārti allaž ir aizslēgti.

Uz mirkli iestājās klusums, tad svešinieks

sadrūmis atzinās:

-   Es pārkāpu pāri mūrim.

Misters Satertvaits, kuram piemita pēdu dzinēja prāts, nopētīja sarunbiedru vēl uzmanīgāk. Tātad bija zināms, ka svešais ieradies tikai vakar, līdz ar to bija pārāk maz laika, lai atklātu villas skaistumu dienas gaismā, turklāt viņš ne ar vienu netika runājis. Tomēr pēc tumsas iestāšanās viņš bija devies tieši uz villu "La Paz". Kādēļ? Gandrīz neapzināti misters Satertvaits pagrieza galvu un pavērās uz villu ar zaļajiem slēģiem, taču tā joprojām šķita nedzīva, cieši aizslēģota. Nē, noslēpuma atminējums neslēpās tur.

-   Un jūs kādu satikāt?

Virs pamāja.

-        Jā. Droši vien tas cilvēks bija no otras viesnīcas. Viņš bija ģērbies karnevāla tērpā.

-   Karnevāla tērpā?

-  Jā. Tādā kā Arlekina apmetnī.

-   Ko?

Pār mistera Satertvaita lūpām izlauzās dīvaina skaņa. Sarunbiedrs pārsteigts pagriezās.

-        Šeit viesnīcās taču bieži notiek karnevāli, ko?

-        Mjā! norūca misters Satertvaits. Kā nu ne.

Uz bridi apklusis, viņš piebilda:

-         Neņemiet vērā manu satraukumu. Vai esat dzirdējis par katalīzi?

Jaunākais virs raudzījās viņam acīs.

-   Neesmu vis. Ko šis vārds nozīmē?

Misters Satertvaits nopietni citēja: "Ķīmiska reakcija, ko izraisa kāda substance, kas pati paliek nemainīga."

-  Tā? šaubīdamies novilka sarunbiedrs.

-        Man ir draugs misters Kīns, un, runājot par viņu, būtu vietā pieminēt katalīzi. Viņa klātbūtne ir zīme, ka šeit kaut kas notiks. Jo allaž, kad viņš parādās, nāk gaismā neparasti atklājumi, daudz kas noskaidrojas. Tomēr viņš pats tajā visā nepiedalās.

-   Tad gan tas ir attapīgs zellis. Viņš mani pamatīgi pārsteidza. Uzradās negaidot, it kā būtu izniris no jūras.

Misters Satertvaits apskatīja mazo laukumiņu, stāvo krauju un ūdeni dziļi lejā.

-   Tie, saprotams, ir nieki, svešinieks sacīja. Ir skaidrs, ka uzrāpties vai uzlidot šeit nav iespējams. Viņš pavērās pāri kraujas malai. Gluži taisna siena. Ja kāds nokristu, tās būtu beigas.

-   Patiesībā šī ir ideāla vieta slepkavībai, mīlīgi sacīja misters Satertvaits.

Vīrs blenza viņā tā, it kā neko nesaprastu. Pēc tam mulsi norūca: Ak jā, kā tad…

Viņš sēdēja, ar spieķi bikstīdams zemē mazas bedrītes gluži kā pirkstu nospiedumus, un rauca pieri. Piepeši misters Satertvaits pamanīja kādu līdzību, kas jau bija iešāvusies prātā. Truls, izbrīna pilns jautājums. Tā raudzījās mašīnas notriektais suns. Tā acīs un šā vīra acīs bija viena un tā pati neizpratne un klusais pārmetums. "Ak! Pasaule, kurai es uzticējos ko tā man nodarījusi!"

Viņš ievēroja ari citas līdzības abiem piemita dzīvespriecīga bezrūpība, rotaļīga nevērība, tieksme pēc baudām un intelektuāla nevarība. Abiem bija gana ar šo mirkli, šī zeme taču ir lieliska vieta, kā radīta miesīgai svētlaimei: saule, jūra, debess, atkritumu čupa. Un kas tālāk? Suni bija sabraueis auto. Kas piemeklējis šo cilvēku?

Pārdomās iegrimušo Satertvaitu iztrūcināja svešinieka balss:

-   Vai kāds varētu pateikt, kāda tam visam jēga?

Pazīstami vārdi, kas parasti lika misteram Satertvaitam pasmaidīt. Tie netīši atklāja tāda cilvēka iedzimto egoismu, kurš uzskata ikkatru dzīves izpausmi par apliecinājumu tā priekam vai mokām. Viņš neatbildēja. Svešinieks, itin kā atvainodamies, īsi iesmējās:

-   Esmu dzirdējis, ka ikvienam vīram vajadzētu uzcelt māju, izaudzināt dēlu un iestādīt koku. Mazliet paklusējis, viņš piebilda: Šķiet, es reiz ieliku zemē ozola zīli…

Misters Satertvaits tikko jaušami sakustējās. Viņā bija pamodusies ziņkāre tā allaž klātesošā interese par citu darīšanām, ko viņam tik apsūdzoši bija piedēvējusi hercogiene. To nebija grūti izskaidrot. Misteram Satertvaitam piemita ari sievišķā puse, kas viņam ļāva būt par lielisku klausītāju, īstajā vietā iestarpinot pa vārdam. Patlaban viņš gribēja tikt skaidrībā par šo vīrieti un tā stāstu.

Svešinieku sauca Entonijs Kosdens, un viņa dzīve lielā mērā bijusi tāda, kādu misters Satertvaits to iedomājās. Viņš nebija nekāds veiklais runātājs, tomēr misters Satertvaits spēja diezgan viegli aizpildīt tukšumus. Tā bija gana vienkārša dzīve ar vidējiem ienākumiem, dienestu armijā, ar sportu, kad vien radās iespēja; viņam bija daudz draugu, patīkamu nodarbību un sieviešu. Tāda dzive, kas neizraisa vēlmi to attēlot. Patiesību sakot, dzīvnieciska eksistence. "Taču ir arī sliktākas," nodomāja pieredzējušais misters Satertvaits. "Ak vai, nesalīdzināmi sliktākas…" Entonijam Kosdenam šī pasaule šķita lieliska vieta. Viņš sūdzējās tāpēc, ka tā darīja visi un vienmēr, taču šī kurnēšana nebija nopietna. Un tad nāca tas.

Visbeidzot viņš sāka stāstīt ari par to aizplīvuroti un nesakarīgi. Pats neko īpašu neesot jutis vismaz neko daudz. Aizgājis pie sava ārsta, tas ieteicis apmeklēt speciālistu no Hārlijstritas. Un tad atklājusies neticamā patiesība. Ārsti mēģinājuši viņu saudzēt būšot jādzīvo mierīgāk, taču neesot spējuši noslēpt, ka tā visa ir tikai acu aizmālēšana. Tie esot viņu jau norakstījuši. Un atvēlējuši sešus mēnešus. Tik vien tie viņam dodot. Sešus mēnešus.

Viņš pievērsa izbrīna pilnās brūnās acis misteram Satertvaitam. Skaidrs, ka šim zellim tas bijis satriecošs pārsteigums. Un viņš nezināja, gluži vienkārši neapjēdza, ko tagad iesākt.

Misters Satertvaits nopietni un saprotoši pamāja.

Bijis pagrūti samierināties, Entonijs Kosdens turpināja. Kā lai iekļaujas šajā laikā? Šķita tik nejēdzīgi gaidīt galu. Viņš nejūtoties īsti slims vēl ne. Tas, protams, sekošot vēlāk, tā teicis speciālists. Visdrīzāk tā ari būšot. Liekoties tik muļķīgi mirt, tā arī nesaprotot, kā un kāpēc. Tāpēc viņš nolēmis izturēties tāpat kā parasti. Taču nez kāpēc tas neesot izdevies.

Te misters Satertvaits viņu pārtrauca:

-  Vai te nav, viņš smalkjūtīgi norādīja, iejaukta kāda sieviete?

Tomēr šķita, ka nav vis. Skaidrs, ka tādas esot gan, taču nekā tamlīdzīga. Viņa draugi un meitenes visi esot apburoši ļautiņi. Un viņiem, tā sakot, nepatīk līķi. Viņš ari negribot būt staigājošs mironis kapsētas klients. Tāda uzvedība visus apgrūtinātu. Tāpēc viņš devies uz ārzemēm.

-  Jūs atbraucāt apskatit šīs salas? Bet kāpēc? Misters Satertvaits meklēja kaut ko, kam pieķerties kaut ko netveramu, tik smalku, ka tas nemitīgi izslīdēja no rokām. Un tomēr viņš bija pārliecināts, ka tas tepat vien ir. Varbūt jūs jau agrāk esat te bijis?

-   Jā, Entonijs gandrīz vai pret savu gribu atzinās. Pirms daudziem gadiem, kad vēl biju pavisam jauns.

Tad pēkšņi itin kā neapzināti viņš ātri pavērās pār plecu uz villu.

-   Es atceros šo vietu, viņš novilka, norādīdams uz jūras pusi. Viens solis līdz mūžībai!

-  Tāpēc jūs vakar vakarā atnācāt šurp? misters Satertvaits mierīgi apjautājās.

Entonijs Kosdens veltīja viņam nīgru skatienu.

-   Ak! Es saku… es tiešām… Entonijs protestēja.

-    Un jūs te kādu atradāt. Un šopēcpusdien uzdūrāties man. Tātad jūsu dzīvība tika izglābta divreiz.

-  Varat tā domāt, ja vēlaties. Bet, sasodīts, tā taču ir mana dzīvība! Man ir tiesības darīt ar to, ko gribu!

-   Tā ir klišeja! misters Satertvaits gurdi atbildēja.

-   Es, protams, saprotu, kas jums prātā, Entonijs Kosdens atteica. Skaidrs, ka jūs sakāt to, ko tādās reizēs mēdz teikt. Es būtu gatavs izrunāt sausu muti, lai otru pārliecinātu ari tad, ja sirds dziļumos apzinātos, ka viņam ir taisnība. Ātras beigas bez mocībām ir labākas nekā ilga nīkšana… tā rada ciešanas un izdevumus neērtības visiem. Šā vai tā, šajā pasaulē nav neviena, kas piederētu tikai man…

-   Bet ja būtu? misters Satertvaits noprasīja.

Kosdens dziļi ievilka elpu.

-   Es nezinu. Kā šķiet, pat tad ši izeja būtu tā vieglākā. Taču šāda cilvēka nav…

Viņš pēkšņi aprāvās. Misters Satertvaits viņu ziņkārīgi nopētīja. Būdams nelabojams romantiķis, viņš atkal nosprieda, ka noteikti ir jābūt sievietei. Bet Kosdens to noliedza. Viņam neklājoties žēloties. Kopumā viņš esot aizvadījis ļoti jauku dzīvi. Esot gan žēl, ka tā tik drīz beigsies, bet tas arī viss. Tomēr viņš uzskatot, ka tā bijusi dzīvošanas vērta. Žēl vienīgi, ka neesot bērnu. Viņam būtu gribējies dēlu. Tagad būtu svarīgi zināt, ka pēc viņa paliek pēcnācējs. Bet tik un tā, vīrs uzstāja, viņa dzīve esot bijusi lieliska…

Tad misters Satertvaits zaudēja pacietību.

-   Neviens, viņš aizrādīja, kurš patiesībā vēl nav nobriedis un atrodas kāpura stadijā, nevar apgalvot, ka vispār kaut ko saprot no dzīves.

Tā kā vārdi "kāpura stadija" Kosdenam nepārprotami neko neizteica, misters Satertvaits turpināja skaidrot:

-  Jūs vēl neesat sācis dzivot. Esat tikai pašā ceļa sākumā.

Kosdens iesmējās.

-   Mani mati jau ir sirmi! Man ir četrdesmit gadu…

Misters Satertvaits viņu pārtrauca.

-  Jūsu vecumam ar briedumu nav nekāda sakara. Dzīve ir fiziskas un garīgas pieredzes summa. Man, piemēram, ir sešdesmit deviņi, un es tā ari jūtos. Esmu iepazinis gandrīz visu, ko vien iespējams, lai no kuras puses uz to raugāmies. Jūs esat kā cilvēks, kurš spriež par visu gadu, kaut ari ir redzējis tikai sniegu un ledu! Pavasara puķes, vasaras gurdinošās dienas, rudeni krītošās lapas par to visu viņš neko nezina. Pat to, ka kaut kas tāds vispār ir. Un jūs gribat pagriezt muguru, nemaz nemēģinot to visu iepazīt .

-   Šķiet, jūs aizmirstat, Entonijs Kosdens sausi iebilda, ka manā rīcībā ir tikai seši mēneši.

-   Laiks, tāpat kā viss cits, ir relatīvs, sacīja misters Satertvaits. Šie seši mēneši varētu but garakie un pamāeošakie jusu mūžā.

Kosdens izskatījās šaubu mākts.

-    Manā vietā, viņš novilka, jūs darītu to pašu.

Misters Satertvaits pakratīja galvu.

-     Nē, viņš vienkārši atteica. Pirmkārt, es neticu, ka man pietiktu dūšas. Tur vajadzīga drosme, un es nepavisam neesmu varonīgs cilvēks. Un, otrkārt…

-Jā?

-   Man allaž gribas zināt, kas notiks rīt.

Pēkšņi iesmējies, Kosdens piecēlās.

-     Tiešām, ser, jūs bijāt loti laipns, ļaudams man izrunāties. Pat nezinu, kādēļ, šā vai tā, viss ir tā, kā ir. Es pateicu pārāk daudz. Aizmirstiet to!

-    Ja rīt tiks paziņots par nelaimes gadījumu, man būtu jāizliekas, ka neko nezinu? Un nav jāatklāj nevienam, ka tā ir pašnāvība?

-     Kā vēlaties. Priecājos, ka jūs saprotat nav jūsu varā mani apturēt.

-     Mans dārgais jaunekli, mierīgi sacīja misters Satertvaits. es nevaru jums pielipt kā dadzis. Agrāk vai vēlāk jūs aizlavītos un īstenotu savu nolūku. Taču šopēcpusdien jūs esat satraukts. Jums nav patikas doties nāvē, atstājot mani te, jo varu kļūt par aizdomās turamo kāds var apgalvot, ka esmu jūs pagrūdis.

-   Tā ir gan, Kosdens piekrita. Ja jūs noteikti uzstājat, ka paliksiet…

-   Es to daru! misters Satertvaits apņēmīgi apstiprināja.

Kosdens omulīgi iesmējās.

-   Tad plāns uz kādu laiku būs jāatliek. Un tādā gadījumā es dodos atpakaļ uz viesnīcu. Varbūt tiksimies vēlāk.

Misters Satertvaits viens pats sēdēja un lūkojās jūrā.

-   Un tagad? viņš klusi teica pats sev. Kas nāks tālāk? Turpinājumam taču jābūt. Es prātoju…

Viņš pieslējās kājās un kādu brīdi stāvēja kraujas malā, vērdamies lejup virmojošajā ūdenī. Taču, neatradis ne mazāko iedvesmu, lēnām pagriezās un devās atpakaļ pa taciņu caur kluso dārzu. Misters Satertvaits pavērās uz aizslēģoto, mierpilno māju un ņēmās prātot par cilvēkiem, kuri te dzīvojuši, un notikumiem, kas risinājušies aiz šīm nerunīgajām sienām. Pēkšņa iedoma lika viņam uzkāpt pa apdrupušajiem akmens pakāpieniem un pieskarties vienam no zaļajiem, izbalējušajiem slēgiem.

Viņam par pārsteigumu slēgis no pieskāriena atsprāga vaļā. Misters Satertvaits īsu mirkli svārstījās, pēc tam pagrūda to, atverot vēl plašāk. Jau nākamajā brīdī viņš ar tikko dzirdamu izsaucienu atkāpās. Pie loga stāvēja sieviete un lūkojās viņā. Lēdija bija ģērbusies melnā, viņas galvu sedza mežģīņu mantija.

Misters Satertvaits steigšus kaut ko nomurmināja, jaukdams itāliešu un vācu valodu. Viņš jutās satriekts un nokaunējies un lūdza, lai senjora viņam piedod. To pateicis, viņš aši devās prom. Sieviete nebija izrunājusi ne vārda.

Misters Satertvaits jau bija ticis gandrīz līdz pagalma vidum, kad viņa piepeši iesaucās tik spalgā balsī, ka tā izklausījās pēc pistoles šāviena:

Nāciet atpakaļ!

Tā viņa būtu varējusi uzkliegt sunim tonis bija tik pavēlošs, ka misters Satertvaits steidzīgi apcirtās un tipināja uz loga pusi, vēl nepaguvis atgūties un sapīkt. Viņš tiešām bija paklausījis kā suns. Dāma joprojām nekustīgi stāvēja pie loga. Viņa noskatīja misteru Satertvaitu no galvas līdz kājām, uzmanīgi novērtēdama.

-   Jūs esat anglis, viņa nomurmināja. Tā jau man šķita.

Misters Satertvaits sāka atvainoties.

-  Ja es būtu zinājis, ka esat angliete, viņš teica, tad būtu runājis sakarīgāk. Es no visas sirds atvainojos par to, ka lodāju ap slēgiem. Baidos, ka man nav cita attaisnojuma, vienīgi ziņkāre. Man uzmācās vēlēšanās pavērties, kāda ir šīs skaistās mājas iekšiene.

Viņa pēkšņi iesmējās tie bija dobji, skanīgi smiekli.

-   Ja jūs tiešām gribat paskatīties, dāma sacīja, tad, lūdzu, ienāciet!

Viņa atkāpās no loga, un misters Satertvaits, priecigi satraukts, devās iekšā. Istabā bija tumšs, jo pārējo logu slēgi bija ciet, taču viņš varēja redzēt, ka iekārtojums ir pieticīgs un noplucis, turklāt visu klāja putekļu kārta.

-    Šeit ne, dāma novilka, te es nedzīvoju-

Viņa vedināja misteru Satertvaitu uz priekšu pa gaiteni, un viņš sekoja. Tieši pretī atradās telpa, kuras logi vērās uz jūru, un pa tiem iespīdēja saule. Mēbeles, tāpat kā pirmajā istabā, bija necilas, taču dažas no apdilušajām segām, kā šķita, agrāk bijušas gluži greznas. Te atradās ari liela, ar ādu apvilkta smalka lāde no Spānijas un uz galdiem stāvēja vāzes ar svaigiem ziediem.

Jūs padzersiet kopā ar mani tēju, namamāte piedāvāja un mierinoši piebilda: Tā ir lieliska, un būs ari karsts ūdens.

Dāma izgāja pa durvīm un spāniski kādam kaut ko uzsauca, pēc tam atgriezās un apsēdās uz dīvāna pretī viesim. Misters Satertvaits pirmoreiz varēja rūpīgi aplūkot viņas ārieni.

Tā bija kliedzošā pretstatā valdonīgajai dabai. Sieviete bija gara auguma, brūni iedegusi, tumšmataina un skaista, lai gan vairs nebija jauna. Kad viņa atradās istabā, šķita saule spīd divtik spoži, un drīz vien misteru Satertvaitu pamazām pārņēma pārsteidzoši silta un dzīvinoša sajūta. It kā viņš būtu pastiepis savas tievās, krunkainās rokas pret pavardu, kurā lāktī tīkama uguns. "Viņā ir daudz spēka," misters Satertvaits nodomāja, "tā pietiek ari citiem."

Un atsauca atmiņā pavēlošo balsi, kad lēdija bija aicinājusi viņu atpakaļ. Kaut viņa aizbilstamā Olga spētu iegūt kaut vai dalu no tāda spara! Viņš turpināja prātot: "Šī te gan būtu Izolde! Taču viņai varbūt nemaz nav balss. Dzīve nav taisnīga." Turklāt viriam bija no šīs dāmas mazliet bail. Viņam nepatika pavēlnieciskas sievietes. Beidzot viņa pamāja ar galvu it kā būtu kaut ko izlēmusi.

-   Priecājos, ka jūs atnācāt, viņa sacīja. Man šajā pēcpusdienā bija vajadzīgs kāds, ar ko aprunāties. Un jūs esat pieradis klausīties, vai ne?

-   Es lāgā nesaprotu…

-   Es gribēju teikt cilvēki noteikti jums visu ko stāsta. Jūs taču saprotat, ko es domāju! Kādēļ izlikties?

-   Lai būtu… iespējams…

Dāma turpināja, nemaz neklausīdamās, ko viņš grasās pavēstīt.

-   Jums var atklāt visu. Jo jūsu daba ir pa pusei sievišķīga. Jūs zināt, ko mēs jūtam, ko domājam… un izprotat dīvainības… tās, ko mēs darām.

Dāmas balss apsīka. Resna, smaidīga spāņu meiča ienesa tēju. Tā bija lieliska Ķīnas tēja. Misters Satertvaits atzinīgi sāka to malkot.

-  Vai jūs te dzīvojat? viņš apjautājās.

-Jā.

-   Taču ne jau vienmēr. Villa parasti ir aizslēgta, vai ne? Vismaz tā man ir stāstīts.

-   Es te mitinos jau labu laiku ilgāk, nekā varētu domāt, bet varbūt to neviens nav pamanījis. Es mītu tikai šis puses istabās.

-Vai māja jau sen pieder jums?

-   Tā ir mana jau divdesmit divus gadus… Un es jau pirms tam biju šeit pavadījusi gadu.

-   Tas ir ļoti garš laiksprīdis. Misters Satertvaits jutās visai pārsteigts un izbrīnīts.

-   Gads? Vai divdesmit divi?

Mistera Satertvaita interese bija pamodināta. Atkarībā no apstākļiem, viņš atbildēja.

Sieviete palocīja galvu.

-   Jā, tā gan. Tie ir divi atsevišķi periodi. Un tiem nav nekāda sakara vienam ar otru. Kurš ir garš? Kurš īss? Es to nevaru pateikt.

Kādu mirkli dāma klusēja, kaut ko prātodama. Tad, tikko jaušami pasmaidījusi, turpināja:

-   Es jau sen neesmu ne ar vienu runājusi. Es netaisnojos. Jūs pats pienācāt pie mana slēga. Un gribējāt ieskatīties pa manas mājas logu. Jūs tā darāt vienmēr, vai ne? Atverat slēgus un lūkojaties iekšā pa logu, lai ieraudzītu patiesās cilvēku dzīves. Ja viņi to ļauj. Un bieži vien arī tad, ja neļauj! Nojums būtu grūti kaut ko noslēpt. Jūs minētu… un uzminētu patiesību.

Misteram Satertvaitam dīvainā kārtā sagribējās teikt patiesību.

-   Man ir sešdesmit deviņi gadi, viņš atzinās. Viss, ko uzzinu, man ir jau pazīstams. Reizēm šī sajūta mani sarūgtina. Un tomēr es tāpēc esmu atklājis gana daudz.

Dāma apcerīgi pamāja.

-   Skaidrs. Dzīve ir gauži savada. Nespēju iztēloties, kā tas ir allaž skatīties no malas.

Viņas balss skanēja izbrīnīti. Misters Satertvaits pasmējās.

-   Nē, to jūs nevarat iedomāties. Jūsu vieta ir skatuves vidū. Jūs allaž būsiet primadonna.

-   Cik dīvains apgalvojums!

-   Bet man ir taisnība. Ar jums ir daudz kas noticis… un tā būs vienmēr. Vai tā nav?

Dāmas acis samiedzās. Viņa vērās sarunbiedrā.

-   Ja jūs te paliksiet pietiekami ilgi, kāds jums noteikti pastāstīs par angļu peldētāju, kurš noslīka šīs klints pakājē. Izstāstīs, cik jauns un stiprs šis cilvēks bijis, cik skaists, un vēl piebildīs, ka viņa meitenīgā sieva vērusies lejup no klints un redzējusi, kā vīrs nogrimst.

-  Jā, es jau esmu dzirdējis par šo gadījumu.

-   Tas jauneklis bija mans virs. ŠI bija viņa villa. Viņš atveda mani šurp, kad man bija astoņpadsmit, un pēc gada aizgāja bojā straume viņu uztrieca tām melnajām klintīm, sadauzot līdz nāvei, viņš tika sagraizīts un sakropļots vienos zilumos.

Misters Satertvaits izbrīnīti iesaucās. Sieviete paliecās uz priekšu, ar degošām acīm lūkodamās viesim sejā.

-   Jūs pieminējāt traģēdiju. Vai varat iedomāties lielāku traģēdiju par šo? Jaunai sievai, kura tikai gadu precējusies stāvēt un bezpalīdzīgi noraudzīties, kā mīļotais cilvēks cīnās par savu dzīvību… un to zaudē… Drausmīgi.

-   Tiešām briesmīgi, misters Satertvaits piekrita. Viņš runāja ļoti izjusti. Tā ir. Esmu ar jums vienisprātis. Nekas nevarētu būt tik šausmīgi.

Pēkšņi iesmējusies, viņa atmeta galvu.

-     Nav tiesa, sieviete novaidējās, vēl briesmīgāk ir tad, ja jaunā sieva cer un ilgojas, lai vīrs noslīkst.

-   Bet, augstais Dievs! misters Satertvaits iesaucās. Jūs taču negribat sacīt, ka…?

-  Jā, es teicu tieši to! Tā ari bija! Es nometos ceļos turpat uz klints un lūdzos. Kalpotāji domāja, ka es lūdzu Dievu par viņa izglābšanos. Taču tā nebija. Es lūdzu, lai viņam tiktu aiztaupīts tas, ko ir iespējams aiztaupīt. Es atkārtoju vēl un vēl: "Dievs, palīdzi man nevēlēties, lai viņš mirst! Dievs, palīdzi man nevēlēties, lai viņš mirst!" Bet tas neko nelīdzēja. Visu laiku es cerēju… cerēju… Un manas cerības piepildījās.

-   Mans bērns! misters Satertvaits pārsteigti novilka.

Minūti vai divas viņa klusēja, tad pavisam maigi un gluži citādā balsi turpināja:

-    Zinu, zinu. Es biju pārāk jauna, lai ar mani notiktu kaut kas tāds. Jo tā gadās tikai ar vecākiem cilvēkiem, kuri ir vairāk sagatavoti… zvērībām. Neviens nezina to labāk par jums pats saprotat, kā tas ir. Kad es viņu pirmoreiz satiku, viņš man šķita lielisks, es jutos laimīga un lepna, kad šis vīrietis lūdza manu roku. Taču viss gandrīz tūlīt sagriezās ar kājām gaisā. Viņš bija tik nejauks pret mani nekas, ko darīju, viņam nepatika, lai kā es centos. Tad vīram sāka sagādāt prieku manis mocīšana. Un vēl jo vairāk biedēšana. Virs izgudroja visvisādas spīdzināšanas… šaušalīgas nodarbes. Es jums nestāstīšu, kādas. Kā šķiet, viņš bija nedaudz sajucis. Es šeit biju viena un viņa varā, cietsirdība kļuva par mana vīra izklaidi. Sievietes acis iepletās un satumsa. Ļaunākais notika ar manu mazulīti. Es gaidīju bērnu. Bet viņš ar mani bija darījis tādas lietas, ka bērns piedzima nedzīvs. Mans mazais bērniņš! Es pati tik tikko nenomiru. Taču man gribējās, kaut tā būtu.

Misters Satertvaits neskanīgi novaidējās.

-   Un tad, manuprāt. Dievs mani no viņa atbrīvoja… tā, kā es jums stāstīju. Dažas meičas, kuras bija apmetušās viesnīcā, vīru uzkūdīja. Visi spāņi brīdināja, ka neesot prātīgi tajā vietā mesties jūrā. Taču vīrs bija ļoti iedomīgs viņam patika izrādīties. Un es… es noskatījos, kā viņš noslīka… un jutos atvieglota. Dievam nevajadzētu pieļaut tādu postu.

Misters Satertvaits izstiepa mazo, izkaltušo roku un saņēma sievietes plaukstu. Dāma to cieši saspieda, gluži kā bērns. No viņas sejas bija pazudusi vecīguma ēna. Misters Satertvaits tagad bez grūtībām spēja iztēloties, kāda viņa bijusi deviņpadsmit gadu vecumā.

-   Sākumā šķita, ka viss ir pārāk labi, lai būtu patiesība. Un man neviens vairs nevarēja nodarīt pāri! Vai zināt, es esmu bārene, man nav tuvu radu, nevienam nav daļas, kas ar mani notiek. Tādēļ viss bija vēl jo vienkāršāk. Es paliku dzīvot te šajā villā un jutos kā debesīs. Jā. gluži kā debesīs. Nekad vēl nebiju bijusi tik laimīga un laikam vairs nebūšu. Tāda svētlaime pamosties un redzēt, ka viss ir kārtībā: nav sāpju, nav baiļu, nav jāprāto, ko viņš atkal ar mani izdarīs. Jā, tiešām. Kā debesīs!

Viņa ilgi klusēja, un misters Satertvaits ierunājās:

-   Un tālāk?

-   Cilvēks nekad nav apmierināts. Vispirms pietika jau ar to, ka bija iespējams būt brīvai. Taču pēc kāda brīža sākās… hm… vientulība. Es sāku domāt par savu mirušo bērnu. Ja vien mans mazulītis būtu palicis dzīvs! Es gribēju viņu atpakaļ gan kā savu mazuli, gan kā spēļlietiņu, ar ko noņemties. Alku pēc kaut kā vai kāda, ar ko rotaļāties. Tas izklausās tik meitenīgi, bet tā bija.

-   Es saprotu, misters Satertvaits noteica.

-   Turpmāko ir vēl grūtāk izskaidrot. Tas gluži vienkārši… notika. Viesnīcā bija apmeties jauns anglis. Viņš apmaldījās un ieklīda dārzā. Man mugurā bija spāņu tērps, tāpēc viņš noturēja mani par spāņu meiteni. Man šķita, ka ir varen jauki par tādu izlikties, un es tiešām to notēloju. Tas vīrietis gandrīz nemaz nerunāja spāniski. Es viņam iestāstīju, ka villa pieder angļu lēdijai, kura ir aizcelojusi. Teicu, ka viņa mazliet iemācījusi man angļu valodu, un izlikos, ka murmulēju lauzītā valodā. Tas bija tik jocīgi… tik uzjautrinoši… Es vēl tagad spēju atcerēties, cik smieklīgi tas bija. Mēs iemilējāmies viens otrā. Norunājām izlikties, ka villa ir mūsu mājas, ka mēs esam nupat apprecējušies un apmetušies te uz dzīvi. Es ierosināju, ka mums vajadzētu paraustīt vienu slēgi to pašu, ko šajā vakarā aizskārāt jūs. Tas pavērās un atklāja putekļainu, nesakoptu istabu. Mēs iekāpām iekšā. Tas bija tik aizraujoši un burvīgi! Mēs iztēlojāmies, ka tā ir mūsu abu māja!

Sieviete pēkšņi apklusa un žēli uzlūkoja misteru Satertvaitu.

Tas šķita tik skaisti kā pasakā! Un man visbrīnišķīgākais likās tas, ka tā nebija īstā dzīve! Tā nebija realitāte!

Misters Satertvaits pamāja. Viņš, iespējams, saskatīja notikušo vēl skaidrāk nekā pati stāstītāja šī izbiedētā, vientuļā būtne lāvās iedomām, jo tās sniedza drošības sajūtu.

-Tas, protams, bija visparastākais jaunais cilvēks. Devies meklēt piedzīvojumus, bet bez Jauna nolūka. Mēs turpinājām izlikties.

Dāma apklusa, uzlūkoja misteru Satertvaitu un ierunājās atkal:

-  Jūs saprotat?

Viņa atkal uz brīdi aprāvās.

-    Nākamajā rītā jauneklis atkal atnāca uz villu. Redzēju viņu pa guļamistabas slēgu spraugu. Skaidrs viņam ne sapņos nerādījās, ka es esmu tur iekšā. Viņš joprojām domāja, ka esmu spāņu zemnieku meiča. Viņš stāvēja un skatījās apkārt. Cerēja, ka es viņu sagaidīšu. Es biju apsolījusi, taču nedomāju to darīt.

Viņš nekustējās no vietas un izskatījās noraizējies. Manuprāt, tas vīrietis bija nobažījies par mani. Tas bija jauki tā satraukties manis dēj. Viņš bija patīkams…

Sieviete atkal aprāvās.

-    Nākamajā dienā viņš aizbrauca. Nekad vairs neesmu ar viņu tikusies. Bērns piedzima pēc deviņiem mēnešiem. Es visu laiku jutos neprātīgi laimiga. Tas šķita lieliski tikt pie bērna tik mierīgi, bez bailēm tikt sāpinātai vai aizvainotai. Diemžēl nepajautāju savam angju pielūdzējam viņa kristīto vārdu. Būtu varējusi zēnu nosaukt viņa vārdā. Nebija glīti pat necensties to noskaidrot. Tas bija netaisni. Šis cilvēks bija man devis to, ko es visvairāk vēlējos, taču pats to nemaz neuzzināja! Protams, es teicu sev, ka viņš varbūt raugās uz to visu gluži citādi. Iespējams, šāda ziņa manu draugu tikai kaitinātu vai saniknotu. Varbūt esmu viņam bijusi tikai nenopietna izklaide, ne vairāk.

-   Un bērns? misters Satertvaits apvaicājās.

-    Dēls ir lielisks! Es nosaucu viņu par Džonu. Brīnumains! Man gribētos, kaut jūs viņu redzētu! Viņam ir divdesmit gadu. Viņš būs kalnraktuvju inženieris. Viņš man allaž ir bijis labākais un mīļākais dēls pasaulē. Es puikam iestāstīju, ka viņa tēvs ir miris jau pirms viņa dzimšanas.

Misters Satertvaits raudzījās sievietē. Pārsteidzošs stāsts. Un nez kāpēc viņam šķita, ka dāma nav atklājusi visu. Misters Satertvaits nojauta, ka te slēpjas vēl kaut kas.

-   Divdesmit gadi ir ilgs laiks, viņš domīgi noteica. Vai jūs nekad neesat gribējusi atkal apprecēties?

Viņa papurināja galvu. Iedegušie vaigi lēnām, bet tumši piesārta.

-   Vai jums vienmēr pietika ar bērnu vien?

Sieviete uzlūkoja misteru Satertvaitu. Viņas acis šķita maigākas nekā jebkad.

-   Cik dīvainas lietas reizēm notiek! viņa nomurmināja. Cik savādas… Jūs nemaz nespētu noticēt… Nē! Es kļūdos jūs varbūt spētu gan! Es nemīlēju Džona tēvu, tajā laikā ne. Man pat nešķiet, ka es jebkad esmu zinājusi, kas ir mīlestība. Protams, es biju domājusi, ka bērns būs līdzīgs man. Taču tā nebija. Dēls atgādināja savu tēvu. Nevienu citu, bet tieši tēvu. Iemācījos mīlēt šo cilvēku caur viņa dēlu. Tagad es mīlu viņu. Un vienmēr mīlēšu. Jūs varat sacīt, ka tā ir tikai iedoma, ka esmu iztēlojusies ideālu, tomēr tā nav! Es mīlu to reālo cilvēku. Es viņu pazītu, ja rīt pēkšņi ieraudzītu, lai gan kopš tā laika pagājuši divdesmit gadi. Viņu mīlot, es izveidojos par sievieti. Es mīlu viņu tā, kā sieviete mīl vīrieti. Divdesmit gadus esmu aizvadījusi, viņu mīlot. Un nomiršu, viņu mīlēdama.

Viņa piepeši aprāvās, pēc tam izaicinoši uzrunāja klausītāju.

-   Kā jums šķiet, vai esmu jukusi, stāstīdama jums kaut ko tik neticamu?

-  Ak vai! Mana dārgā! misters Satertvaits nopūtās. Viņš atkal saņēma sievietes roku.

-  Jūs saprotat?

-   Domāju, ka jā. Taču te ir kaut kas vairāk, vai ne? Kaut kas tāds, ko jūs man neesat pavēstījusi?

Viņas piere saraucās un seja sadrūma.

-   Jā, ir gan. Jūs esat tik gudrs, ka apjautāt. Es uzreiz nopratu, ka jūs neesat t āds cilvēks, no kura kaut ko var noslēpt. Tomēr es negrasījos to atklāt, jo jums būtu labāk to nezināt.

Misters Satertvaits nopētīja sarunbiedreni. Viņa atbildēja uz šo skatienu droši un izaicinoši. Misters Satertvaits sacīja sev: "Šis ir pārbaudījums. Visi trumpji ir manās rokās. Ja es domātu pareizajā virzienā, tad uzminētu."

Sekoja klusumbrīdis, tad viņš lēnām turpināja:

-   Kaut kas ir nogājis greizi! Viņš pamanīja, ka dāmas plakstiņi tikko jaušami notrīs, un noprata, ka ticis uz pareizā ceļa.

-    Kaut kas ir aizgājis pavisam greizi… pēkšņi… pēc visiem šiem gadiem. Misters Satertvaits jutās tā, it kā taustītos šīs lēdijas tumšajos gara apcirkņos, kur viņa mēģināja pasargāt savu noslēpumu.

-   Zēns… tam ir sakars ar viņu. Nekas cits jūs nesatrauktu.

Misters Satertvaits dzirdēja vāru nopūtu un nolēma, ka secinājums ir pareizs. Tas ir cietsirdīgi, taču nepieciešami. Te cīkstējās šīs sievietes griba pret viņa gribu. Dāmas gribasspēks bija valdonīgs, nežēlīgs, taču arī misters Satertvaits aiz patīkamajām manierēm slēpa ciešu apņēmību. Un debesu dāvātu tāda vīra pašpārliecību, kurš dara labu darbu. Viņš juta tikko manāmu žēlumu pret ļaudīm, kuru darba pienākumos ietilpa noziegumu atklāšana pieturas punktu meklēšana, traukšanās pa pēdām patiesībai un apmierināta roku berzēšana, kad šķiet, ka atrisinājums ir pavisam tuvu. Viņš varēja vadīties tikai pēc sarunbiedrenes uzstājīgajām pūlēm noklusēt patiesību. Jo tuvāk viņš tai tika, jo saspringtāka kļuva sieviete.

-  Jūs sacījāt, ka man labāk to nezināt. Vai tā būtu ērtāk man? Taču jūs neesat ļoti apdomīga sieviete. Jūs būtu gatava sagādāt svešiniekam arī neērtības, vai ne tā? Ir vēl kaut kas. Ja pastāstīsiet to man, tad padarīsiet mani par līdzdalībnieku, nostādot fakta priekšā. Tas izklausās pēc nozieguma. Fantastiski! Es nespēju to saistīt ar jums. Ja nu vienīgi noziegumu pret sevi pašu.

Dāmas plaksti neviļus nodrebēja, viņas skatiens aizmiglojās. Misters Satertvaits noliecās uz priekšu un saņēma sievietes roku.

-   Labi, tā tiešām ir! Jūs esat domājusi atņemt sev dzīvibu!

Viņa klusi iekliedzās.

-   Kā jūs to zināt? Kā jūs to atklājāt?

-   Bet kāpēc? Jums taču viss nav apnicis! Nekad neesmu redzējis kādu, kurai vēl vairāk derētu izbaudīt to, kas agrāk nav izdevies. Jūs esat tik starojoša.

Dāma piecēlās, piegāja pie loga un atmeta no pieres matu šķipsnu.

Ja jau esat tik daudz ko uzminējis, varu arī pateikt patiesību. Man šovakar nevajadzēja laist jūs iekšā. Man būtu jāapjēdz, ka jūs ieraudzīsiet pārāk daudz. Jūs esat tāda tipa cilvēks. Par to iemeslu jums bija taisnība. Tas ir zēna dēļ. Viņš neko nenojauš. Bet pēdējā reizē, kad dēls bija ieradies mājās, viņš bēdīgi runāja par kādu savu draugu, un es kaut ko sapratu. Ja dēls atklās, ka viņš ir ārlaulības bērns, viņa sirds būs salauzta. Jaunietis ir lepns ļoti lepns! Un vēl ir meitene. Ak! Es nesākšu stāstīt sīkumus. Taču viņš drīz atbrauks… un vēlas noskaidrot visu par savu tēvu! Jaunās dāmas vecāki, protams, grib visu zināt. Kad dēls atklās patiesību, abu attiecības droši vien izjuks, viņš dosies projām un izpostīs sev dzīvi. Ak! Es nojaušu, ko jūs teiksiet! Dēls ir nepiedzīvojis, taču nebūs tik vientiesīgs un cietpaurīgs, lai visu uztvertu tā! Varbūt tā ir taisnība. Bet vai gan ir nozīme tam, kādiem cilvēkiem vajadzētu būt? Tie ir tādi, kādi ir. Šī ziņa salauzīs viņa sirdi! Taču, ja pirms dēla ierašanās notiktu nelaimes gadījums, visi šie jautājumi zaudētu jēgu. Dēls pārlūkos dokumentus, neko neatradīs un bēdāsies, ka esmu viņam pastāstījusi tik maz. Tā būtu labākā izeja. Par laimi jāmaksā… Un es esmu bijusi tik laimīga… ak! Tik loti laimīga! Un īstenībā tā nebūs dārga maksa. Mazliet drosmes… lai nolēktu tikai viens izmisuma mirklis!

-   Bet, mīļais bērns…

-    Nestrīdieties ar mani! Viņa uzlūkoja misteru Satertvaitu plati ieplestām acīm. Es negribu klausīties nekādu pārliecināšanu! Tā ir mana dzīve. Līdz šim tā bija nepieciešama Džona dēļ. Bet viņam tā vairs nav vajadzīga. Dēlam ir līgava… draudzene… kad manis vairs nebūs, viņš tai pieķersies vēl sirsnīgāk. Manai dzīvei nav jēgas, bet nāvei būtu. Un ar savu dzīvību es drīkstu darīt, ko vēlos!

-  Vai esat par to droša?

-  Ja tā nevienam nenes svētību… es par to varu spriest vislabāk.

Misters Satertvaits atkal viņu pārtrauca.

-  Tā gluži nav.

-   Kā jūs to domājat?

-   Paklausieties! Es ļaušu jums pašai izvērtēt. Cilvēks atnāk uz kādu vietu, teiksim, lai izdarītu pašnāvību. Taču gadās, ka viņš tur atrod otru vīru, tāpēc atmet šo nodomu un dodas projām, lai dzīvotu! Tas otrais ir viņu izglābis. Un nevis tāpēc, ka tam būtu noderīga viņa dzive, bet tāpēc vien, ka viņš tajā laikā bija šajā vietā. Šodien jūs atņemsiet sev dzīvību, bet, iespējams, pēc pieciem, sešiem, septiņiem gadiem kāds aizies bojā tikai tāpēc, ka jūs nebūsiet tuvumā. Tas var būt trakojošs zirgs, kas skries pa ielu un nogriezīsies sānis, nesabradājot bērnu, kas rotaļājas renstelē. Bet mazais izaugs un kļūs par dižu mūziķi vai atklās zāles pret vēzi. Var gadīties arī kaut kas mazāk melodramatisks. Viņš var pieaugt par visparastāko cilvēku un kļūt laimīgs.

Sieviete blenza viņā lielām acīm.

Jūs esat dīvainis. Tas viss, ko jūs stāstāt… man nekas tāds nebūtu ienācis prātā…

-Jūs apgalvojat, ka jūsu dzīve pieder tikai jums, turpināja misters Satertvaits. Bet vai jūs neesat iedomājusies, ka piedalāties milzu drāmā pēc dievišķā Režisora norādījumiem? Jūsu replika varbūt paredzēta pašās lugas beigās. Tā var būt pilnīgi nesvarīga kāda frāze otrajā plānā, taču no tās atkarīgas izrādes beigas. Tās izjuks, ja jūs nepateiksiet savu frāzi. Visa celtne var sabrukt. Jūs varbūt neesat svarīga nevienam visā pasaulē, bet kā īstā persona vajadzīgajā vietā esat neaizstājama.

Viņa sēdēja, joprojām izbrīnīti lūkodamās vecajā vīrā.

-        Ko jūs gribat, lai es daru? viņa vienkārši noprasīja.

Tas bija mistera Satertvaita uzvaras prieka bridis. Viņš varēja pavēlēt.

-        Es gribu, lai jūs man apsolāt vienu: vismaz divdesmit četras stundas neko neuzsākt.

Sieviete brīdi klusēja, tad sacīja: Es apsolu.

-   Un es vēlos vēl kaut ko.

-Jā?

-        Atstājiet slēgi, kuru es attaisīju, neaizbultētu. Un naktī esiet modra.

Dāma viņu ziņkārīgi uzlūkoja, tomēr piekrītoši pamāja.

-        Un tagad, misters Satertvaits mazliet vainīgi turpināja, man tiešām jāiet. Lai Dievs jūs svētī, dārgā.

Diezgan samulsis viņš izgāja no istabas. Veselīgā spāņu meiča sagaidīja viņu gaitenī un atvēra sāndurvis, ziņkārīgi pētīdama viesi.

Kad misters Satertvaits bija ticis līdz viesnīcai, ārā jau sāka tumst. Uz terases rēgojās

vientulīgs stāvs tur kāds sēdēja. Misters Satertvaits devās noskaidrot, kas šis kāds ir. Viņš bija satraucies un juta, ka sirds krūtīs strauji pukst. Misters Satertvaits apjauta, ka visi pavedieni beidzot ir viņam rokās. Viena nepareiza kustība, un…

Taču viņš mēģināja apslēpt uzbudinājumu un runāt ar Entoniju Kosdenu mierīgi un nevērīgi.

-   Silts vakars! viņš ieminējās. Es pilnīgi zaudēju laika izjūtu, sēžot tur augšā uz klints.

-  Vai jūs tur palikāt līdz pat šim brīdim?

Misters Satertvaits palocīja galvu. Viesnīcas virpuļdurvis pavērās, ielaižot kādu iekšā, un gaismas staru kūlis pēkšņi apgaismoja sēdošā vīrieša seju, kas izskatījās mokās izvaikstīta tajā bija trula un skarba izteiksme.

"Ar viņu ir vēl ļaunāk," misters Satertvaits domāja, "nekā ar mani. Fantāzija, pieņēmumi, iztēles rotaļas tas viss spēj daudz ko paveikt. Pat palīdzēt cilvēkam tikt pāri ciešanām Tādas dzīvnieciskas sāpes ir briesmīgas…"

Kosdens piepeši niknā balsī sacīja:

-   Pēc vakariņām es došos pastaigā. Jūs… vai jūs saprotat? Trešā reize mēdz būt laimīga. Dieva dēļ, likai nejaucieties iekšā! Es zinu, ka jūs maisāties pa kājām, vēlot man labu. Taču, ticiet man, tas ir velti!

Misters Satertvaits izslējās.

-   Es nekad nekur nejaucos, viņš attrauca, samelodams par visas savas dzīves jēgu.

-   Es zinu, kas jums prātā, Kosdens turpināja, taču tika pārtraukts.

-   Atvainojiet, misters Satertvaits paziņoja, bet neviens nezina, ko domā otrs cilvēks. Viņi gan ir pārliecināti, ka tā ir, taču gandrīz vienmēr kļūdās.

-   Mjā, var jau būt, Kosdens šaubīdamies un mazliet apmulsis norūca.

-   Domas pieder tikai jums, viņa sarunbiedrs turpināja. Neviens nevar tās atņemt vai ierobežot, ja jūs pats negribat mainīt viedokli. Apspriedīsim kādu ne tik sāpīgu tēmu. Piemēram, to veco villu. Tā šķita pārsteidzoši pievilcīga, atturīga, paslēpta no pasaules, glabājot Dievam vien zināmu noslēpumu… Tā mani izaicināja uz pārdrošu rīcību. Es parāvu vienu no slēgiem.

-   Jūs to izdarījāt? Kosdens aši pagrieza galvu. Tas taču bija ciet, vai ne?

-    Nē, sacīja misters Satertvaits. Tas bija vajā. Un viņš laipni piebilda: Trešais no beigām.

-   Kā? Kosdens iesaucās. Tas bija…

Kosdens šķita gandrīz vai sašutis, bet

misters Satertvaits bija pamanījis gaismas staru, kas iemirdzējās vīrieša acīs. Viņš apmierināti pagrozījās krēslā.

Tomēr mistera Satertvaita uzvedībā bija manāms tikko jaušams nemiers. Liekot lietā iecienītās teātra vides metaforas, šis aktieris cerēja, ka pateicis savu tekstu pareizi. Jo replika bija ārkārtīgi svarīga.

Taču, visu apsverot, viņa mākslinieka nojauta šķita apmierināta. Ceļā uz klinti Kosdens noteikti pavilks slēgi… Jo nebūtu cilvēka dabā pretoties tādam kārdinājumam. Viņu uz šo vietu atvilināja divdesmit gadu vecas atmiņas, un šķiet tās liks ari pagrabināt slēgi. Un kas būs tālāk?

-  Rīt no rīta es zināšu, misters Satertvaits klusībā noteica, lēnām pārģērbdamies vakara maltītei.

Ap pulksten desmitiem misters Satertvaits atkal iegāja villas "La Paz" dārzā.

Manuels māja viņam un smaidīdams sacīja: Labrīt!

Dārznieks sniedza misteram Satertvaitam rozes pumpuru, ko viņš rūpīgi iesprauda pogcaurumā, un devās uz mājas pusi. Dažas minūtes viņš pavadīja, stāvēdams pie tās un vērdamies augšup uz mierpilnajām, baltajām sienām, margām ar augiem un izbalējušajiem, zaļajiem slēgiem. Tāda klusa, jauka vieta. Vai viņš būtu visu notikušo nosapņojis?

Taču šajā mirkli durvis atvērās un iznāca sieviete, kura bija nodarbinājusi mistera Satertvaita domas. Dāma nāca tieši viņam klāt līganā, glāsmainā gaitā kā būtne, kas nes sev līdzi veselu satraukuma vilni. Sievietes acis mirdzēja, viņas seja bijapiesārtusi. Viņa atgādināja simbolisku statuju _ pa šu līksmes iemiesojumu. Nebija nekādu šaubu nedz arī pieņēmumu vai baiļu. Nonākusi pie mistera Satertvaita, villas saimniece uzlika rokas uz viņa pleciem un vairākas reizes noskūpstīja. Garas, tumšas, sarkanas, g\U i\ samtainas rozes lūk, ko viņš vēlāk atcerējās, atsaukdams atmiņā šo brīdi. Saule , vasara, putnu dziesmas tā bija vide, ktira viņš iestrēga. Siltums, prieks un sparīgs niundrums.

-  Esmu tik laimīga! dāntia iesaucās. Mīļumiņ! Kā jūs nopratāt? Kā jūs varējāt zināt? Jūs esat kā labais burvis no pasakas!

Viņa apklusa, it kā tai no sajūsmas būtu aizrāvusies elpa.

-  Mēs šodien ejam pie konsula, lai salaulātos! Kad Džons atbrauks, viņa tēvs jau būs priekšā. Mēs paskaidrosim, ka agrāk notika nelāgs pārpratums! Ak vai! Viņš taču neuzdos nekādus jautājumus! Lūk! Es esmu tik pārņemta… tik aizgrābta… tik pacilāta!

Tiešām laime plūda no viņas kā paisuma vilnis. Tas virmoja ap misteru Satertvaitu kā silts, burbuļojošs ūdens.

-   Entonijs tā priecājās, kad atklāja, ka viņam ir dēls. Man nebija ne jausmas, ka viņu kaut kas tāds varētu aizraut un interesēt. Dāma paļāvigi ieskatījās misteram Satertvaitam acīs. Vai nav dīvaini, kā viss nokārtojās un beidzās tik jauki, ka labāk nemaz nevarēja vēlēties?

Viņš joprojām redzēja sievieti tādu pašu kā agrāk. Bērns tā viņam joprojām šķita kā bērns meitene, kas iemīlējusies vai iedomājusies, ka tā ir… Viņas pasakas mēdz beigties laimīgi, un divi cilvēki "dzīvo kopā mūžīgi un bez bēdām".

Misters Satertvaits laipni ierunājās:

-  Ja dāvāsiet šim vīrietim laimi viņa dzīves pēdējos mēnešos, tad patiesi izdarīsiet labu darbu!

Sievietes acis pārsteigumā plati iepletās.

-  Ak! viņa izdvesa. Jūs taču nedomājat, ka es ļaušu savam mīļotajam nomirt, ko?

Pēc visiem šiem gadiem… kad viņš ir pārnācis pie manis! Esmu pazinusi daudzus cilvēkus, kurus ārsti izglābuši un kuri ir dzīvi vēl šobaltdien! Mirt? Bet, protams, ka viņš nemirs!

Misters Satertvaits uzlūkoja dāmu kāds spēks, kāds skaistums, kāds spars… Viņas drosme un griba. Arī misters Satertvaits atcerējās gadījumus, kad ārsti bija kļūdījušies. Cilvēka faktors nekad nevar zināt, cik daudz vai cik maz tas nozīmē.

Viņa ierunājās atkal, un balss tonī varēja saklausīt gan nicinājumu, gan uzjautrinājumu:

-   Jūs taču nedomājat, ka es ļaušu viņam nomirt, ko?

-   Nē! laipni atbildēja misters Satertvaits. Patiesi, mana dārgā, man nešķiet, ka jūs to spētu…

Tad viņš devās tālāk pa taku līdz soliņam, no kura pavērās skats uz jūru. Un, protams, ieraudzīja to cilvēku, kuru bija cerējis redzēt. Misters Kīns, kā allaž tumsnējs, padrūms, skumjš un tomēr smaidīgs, piecēlās kājās un apsveicinājās.

-  Jūs mani gaidījāt? viņš noprasīja.

-  Jā, misters Satertvaits atteica. Es tiešām cerēju, ka atnāksiet!

Viņi apsēdās uz sola.

-       Man radās kāda doma. Spriežot pēc jūsu sejas izteiksmes, jūs droši vien atkal spēlējat Providences lomu, misters Kīns nomurmināja.

Misters Satertvaits viņu pārmetoši uzlūkoja.

-   It kā jūs visu nezinātu.

-       Jūs allaž sakāt, ka es visu zinu, smaidīdams attrauca misters Kīns.

-        Ja tā nav, tad kāpēc tovakar bijāt šeit? Un ko tagad gaidāt? misters Satertvaits apjautājās.

-  Ak, jūs par to?

-   Bet, protams!

-   Man bija… veicams kāds uzdevums.

-   Kālab?

-       Jūs reiz trāpīgi nosaucāt mani par mirušo laužu advokātu.

-        Mirušo? mazliet izbrīnījies misters Satertvaits pārvaicāja. Šoreiz es to nesaprotu.

Misters Kīns ar garu, slaiku pirkstu norādīja lejup uz zilgajiem dziļumiem.

-        Tur pirms divdesmit diviem gadiem noslīka vīrietis.

-  Zinu. Bet es nesaprotu, kā…

-        Pieņemsim, ka viņš tomēr savu jauno sievu mīlēja. Mīlestība spēj cilvēkus padarīt

par velniem tāpat kā par eņģeļiem. Viņai tā bija tikai meiteniga pieķeršanās, virs tā arī nespēja modināt viņā sievišķību, un šī apziņa to darīja vai traku. Zellis mocīja viņu tāpēc, ka mīlēja. Tādas lietas notiek. Jūs to zināt tikpat labi kā es.

-   Jā, piekrita misters Satertvaits. Esmu šo to līdzīgu redzējis, taču reti, ļoti reti…

-   Un jūs būsiet pamanījis, ka pastāv arī sirdsapziņas pārmetumi. Un vēlme labot nodarīto…

-  Jā, bet nāve pienāca tik ātri…

-   Nāve! Mistera Ķīna balss skanēja nedaudz nicīgi. Jūs ticat pēcnāves dzīvei, vai ne? Kā jūs varat apgalvot, ka tajā otrā dzīvē nevalda tās pašas alkas, tās pašas dziņas? Ja vēlme ir gana stipra vēstnesi var sameklēt.

Viņa balss apsīka.

Misters Satertvaits nodrebēdams piecēlās.

-    Man jātiek atpakaļ uz viesnīcu, viņš sacīja. Ja arī jums jāiet uz to pusi…

Bet misters Kīns pašūpoja galvu.

-   Nē, viņš attrauca. Es iešu atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atnācu.

Kad misters Satertvaits pavērās atpakaļ, viņš redzēja, ka draugs tuvojas klints malai.

7. nodaļa balss tumsā

I

-   Esmu mazliet norūpējusies par Mārdžeriju, novilka lēdija Strenlija. Tā ir mana meita, jūs taču zināt! viņa piebilda un domigi nopūtās. Ja sievietei ir pieaugusi meita, viņa jūtas briesmīgi veca.

Misters Satertvaits, kurš uzklausīja šos atklājumus, iznesīgi piecēlās.

-   Grūti tam noticēt, viņš, tikko jaušami paklanīdamies, atbildēja.

-   Jūs glaimojat izklaidīgi noteica lēdija Strenlija, it kā viņas domas kavētos kur citur.

Misters Satertvaits ar apbrīnu uzlūkoja kalsno, bālo seju. Kannu saule bija dedzinoša, bet lēdijai Strenlijai sekmīgi izdevās saglabāt baltu ādu. Iztālēm viņa tiešām izskatījās jaunāka. Lēdiju pat varētu noturēt par jaunu meiteni. Misters Satertvaits, kurš zināja visu, saprata, ka lēdijai Strenlijai varētu būt ari pieauguši mazbērni. Viņa bija lielisks piemērs tam, kā māksla uzvar dabu. Viņas seja bija skaista, augums lielisks. Šī dāma bija padarījusi bagātus daudzus kosmētiskos salonus, un rezultāts, protams, bija gluži vai neticams.

Lēdija Strenlija aizdedza cigareti, sakrustoja slaikās kājas, kas bija ietērptas miesaskrāsas zīda zeķēs. Jā, viņa nomurmināja, es tiešām raizējos par Mārdžeriju.

-  Dārgā, misters Satertvaits jautāja. Kas tad noticis?

Lēdija Strenlija pievērsa viņam savas skaistās zilās acis.

-   Jūs nekad neesat ar viņu ticies, vai ne? Viņa ir Čārlza meita, viņa nevērīgi paskaidroja.

Ja rokasgrāmatā "Kas ir kas" tiklu rakstīta balta patiesība, tad par lēdiju Strenliju tur būtu teikts: "vaļasprieks: precēšanās". Tiešām viņa gāja pa dzīvi, krādama vīrus. Trīs no tiem viņa bija zaudējusi šķiršanās prāvās, vienu laupīja nāve.

-   Ja viņa būtu Rūdolfa meita, tad es saprastu, lēdija Strenlija domīgi turpināja. Vai atceraties Rūdolfu? Viņš allaž bija niķīgs. Pēc mūsu kāzām bija aizritējuši seši mēneši, kad biju spiesta atgādināt vīram par… kā to lai nosauc par laulības pienākumu? Jūs jau zināt, ko es domāju. Paldies Dievam, tagad tas viss ir vienkāršāk. Atceros, es viņam toreiz uzrakstīju pavisam muļķīgu vēstuli patiesībā to man nodiktēja priekšā advokāts. Lūdzu, lai virs atgriežas, iedomājieties tikai, apsolīju, ka es darišu visu, ko varēšu… un tā tālāk, un tā joprojām, bet uz Rūdolfu nekad nevarēja pajauties viņš bija tik kaprīzs! Viņš patiesi atgriezās, taču jēgas no tā nebija, un nekas nenotika tā, kā juristi bija paredzējuši.

Lēdija nopūtās.

-   Bet kas ir ar Mārdžeriju? apjautājās misters Satertvaits, taktiski vedinādams atpakaj pie iepriekšējās sarunas tēmas.

-    Tūlīt jums visu izstāstīšu. Mārdžerija redz un dzird visādus ērmus. Rēgus, spokus un tamlīdzīgi! Es nemūžam nespēju iedomāties, ka Mārdžerijai ir tik dzīva iztēle! Viņa ir jauka un laba meitene, vienmēr tāda bijusi, bet tagad kļuvusi gluži vai par ēnu.

-   Nevar būt! mazliet apjucis, nomurmināja misters Satertvaits.

-   Patiesībā viņa kļūst pavisam garlaicīga, sacīja lēdija Strenlija. Meitu vairs neinteresē dejošana, kokteiļi un citas izklaides, kas allaž aizrauj jaunas meitenes. Viņai labāk patīk palikt mājās, nevis kopā ar mani iziet ļaudīs.

-   Ak kungs, ak kungs! novaidējās misters Satertvaits. Viņa nenāk jums līdzi, jūs sakāt?

-    Hm, es necenšos viņu piespiest. Man šķiet, ka pieaugušas meitas nomācoši ietekmē māti.

Misters Satertvaits pūlējās iedomāties, kā izskatītos, ja lēdiju Strenliju pavadītu nopietna, pieaugusi meita, taču viņam tas neizdevās.

-   Es netieku gudra, vai Mārdžerijai galvā nav kaut kas sagriezies, līksmā tonī turpināja māte. Dzirdēt balsis tā ir slikta zīme, kā esmu dzirdējusi. Ebotsmīdā nekad nav manīti spoki. Vecā ēka 1836. gadā nodega līdz pamatiem, un vietā tika uzcelta tāda kā agrīnā Viktorijas laika pils. Diezgan neglīta un parasta.

Misters Satertvaits ieklepojās. Viņš brīnījās, kāpēc dāma viņam to visu stāsta.

-    Es iedomājos, lēdija Strenlija sacīja, starojoši pasmaidīdama, ka jūs varētu man palīdzēt.

-   Es?

-   Jā. Jūs rīt dosieties atpakaļ uz Angliju, vai ne?

-  Tā ir. Jā, tā ir, piesardzīgi atzinās misters Satertvaits.

-    Un jūs taču pazīstat visus tos psihes pētniekus… Tā vajadzētu būt, jo jūs pazīstat pilnīgi visus!

Misters Satertvaits tikko jaušami pavīpsnāja. Tā bija viena no viņa vājībām.

-   Tātad, kas gan varētu būt vienkāršāk? lēdija Strenlija turpināja. Es nemūžam nespētu sarunāties ar tādām personām. Jūs jau zināt nopietni viri ar bārdām un brillēm… Kaut kas tāds mani garlaiko līdz nāvei.

Misters Satertvaits jutās gluži apmulsis. Lēdija Strenlija joprojām starojoši smaidīja.

-   Jūs varētu iegriezties Ebotsmīdā un apraudzīt Mārdžeriju, lai visu nokārtotu. Es būtu jums ļoti pateicīga! Protams, ja Mārdžerija tiešām jūk prātā, es pati došos mājās! Ak! Un tur jau ir Bimbo!

Lēdijas smaids nu kļuva žilbinošs.

Viņiem tuvojās jauns cilvēks baltā tenisa tērpā. Jauneklim varēja būt gadi divdesmit pieci, un viņš izskatījās lieliski.

Vīrietis ierunājās: Bebsa, es jūs visur meklēju.

-   Kāds bija tenisa mačs?

-   Negants.

Lēdija Strenlija piecēlās. Viņa pagrieza galvu, vērdamās pār plecu uz misteru Satertvaitu, un saldā balstiņā nomurmināja:

-   Būtu patiešām brīnišķīgi, ja jūs man palīdzētu. Es nekad to neaizmirstu!

Misters Satertvaits nolūkojās pakaļ pārim, kas devās prom.

"Interesanti", viņš klusībā nodomāja, "vai Bimbo nebūs piektais numurs."

II

Luksusvagona konduktors parādīja misteram Satertvaitam vietu, kur pirms dažiem gadiem bija notikusi vilciena katastrofa. Kad viņš beidza iespaidīgo stāstījumu, misters Satertvaits pavērās augšup un ieraudzīja pazīstamu, smaidošu seju, kas vērās pāri konduktora plecam.

-   Mans dārgais mister Kīn! misters Satertvaits izdvesa, un viņa sikā, savītusi sejiņa atplauka smaidā. Tā tik ir sagadīšanās! Mēs abi atgriežamies Anglijā ar vienu vilcienu. Jūs taču dodaties turp, kā šķiet?

-   Jā! atteica misters Kīns. Jānokārto dažas svarīgas darīšanas. Vai jūs mēdzat agri ēst vakariņas?

-   Es vienmēr tā daru. Protams, pusseptiņi ir neparasts laiks, taču labāk ēst agrāk nekā vēlāk.

Misters Kīns saprotoši pamāja.

-   Es ari tā domāju, viņš noteica. Mēs varētu satikties pie vakariņām.

Pusseptiņos misters Kins un misters Satertvaits iekārtojās restorānvagonā viens otram pretī. Izpētījis vīnu karti, misters Satertvaits pievērsās ceļabiedram.

-    Neesmu jūs saticis kopš tās reizes… ak jā, kopš tās reizes Korsikā. Jūs todien aizbraucāt tik pēkšņi.

Misters Kīns paraustīja plecus.

-   Tāpat kā parasti. Es nāku un eju, pats zināt. Nāku un eju.

Šie vārdi uzjundīja mistera Satertvaita prātā kādas atmiņas. Viņš juta, ka pār muguru pārskrien aukstas tirpas, taču tās nebija nepatīkamas. Viņu bija pārņēmušas priecīgas gaidas.

Misters Kīns turēja rokā sarkanvīna pudeli, pētīdams etiķeti. Pudele atstaroja gaismu, un pēc brīža šķita, ka mistera Ķīna stāvu ieskauj tāds kā sārts mirdzums.

Misters Satertvaits atkal sajuta savādu uzbudinājumu.

-    Ari man Anglijā ir veicams kāds uzdevums, viņš ieminējās, plati smaidīdams. Jūs droši vien pazīstat lēdiju Strenliju?

Misters Kīns papurināja galvu.

-   Viņa nāk no senas dzimtas, misters Satertvaits turpināja. Pat loti. Strenliji ir viena no nedaudzajām ģimenēm, kur titulu var mantot ari sievietes. Lēdija Strenlija ir baronese, un ar šo titulu ir saistīts visai romantisks notikums.

Misters Kīns ērtāk iekārtojās krēslā. Viesmīlis, pūlēdamies saglabāt līdzsvaru zvalstīgajā vagonā, brīnumainā kārtā atnesa viņiem pilnus zupas šķīvjus. Misters Kīns piesardzīgi to nogaršoja.

-   Jūs kārtējo reizi gribat man sniegt kādu no saviem brīnišķajiem raksturojumiem, viņš nomurmināja. Tā ir, vai ne?

Misters Satertvaits starojoši pasmaidīja.

-   Lēdija Strenlija ir apbrīnojama sieviete, viņš sacīja. Viņai jābūt ap sešdesmit, vai zināt, jā gan, vismaz… Es pazinu abas māsas, kad tās vēl bija jaunas meitenes. Vecāko sauca par Beatrisi. Beatrise un Barbara… Atceros, viņas dēvēja par Barona meitām. Abas bija izskatīgas un tiem laikiem gana labas partijas. Taču tas bija pirms daudziem gadiem ak Kungs, es pats tad vēl biju gluži jauneklis, misters Satertvaits nopūtās. Tolaik starp māsām un titulu vēl stāvēja vairāki vīrieškārtas mantinieki. Vecais lords Strenlijs bija viņu brālēns. lēdijas Strenlijas dzīve tiešām bijusi dramatiska. Vispirms negaidīti aizgāja bojā divi vecā vīra brāļi un brāļadēls. Pēc tam "Urālijas" katastrofa. Jūs taču to atceraties? Kuģis nogrima pie Jaunzēlandes krastiem. Baronmeitas atradās uz klāja. Beatrise noslīka. Bet jaunākā māsa Barbara bija viena no nedaudzajiem, kas izglābās. Pēc sešiem mēnešiem vecais Strenlijs nomira, un viņa mantoja gan titulu, gan lielo bagātību. Kopš tā laika viņa rūpējas tikai par sevi! Viņa vienmēr bijusi tāda skaista, nekaunīga, pilnīgi bezjūtīga, aizrāvusies vienīgi ar sevi. Viņai ir bijuši četri vīri, un es nešaubos, ka drīz būs arī piektais.

Misters Satertvaits pastāstīja par uzdevumu, ko viņam uzticējusi lēdija Strenlija.

-   Esmu nodomājis aizbraukt uz Ebotsmīdu apraudzīt jauno dāmu, viņš paskaidroja. Es… es jūtu, ka kaut kas ir jādara! Nespēju iztēloties lēdiju Strenliju mātes lomā. Misters Satertvaits apklusa un pāri galdiņam uzlūkoja misteru Ķīnu. Man gribētos, lai jūs braucat turp kopā ar mani, viņš sērīgi ierunājās. Vai tas būtu iespējams?

-   Baidos, ka ne, misters Kīns atbildēja. Taču… kā jūs teicāt tā ir Ebotsmīdā Viltšīrā, ko?

Misters Satertvaits pamāja.

-   Sagadīšanās pēc es apmetīšos netālu no Ebotsmīdas mājvietā, kuru mēs abi pazīstam. Misters Kīns pasmaidīja. Vai atceraties to mazo viesnīciņu "Āksta tērps un zvaniņi"?

-   Protams! misters Satertvaits iesaucās. Jūs būsiet tur?

Misters Kīns piekrītoši pamāja.

-   Nedēju vai desmit dienas. Var gadīties, ka ilgāk. Es ļoti priecāšos, ja ieradīsieties mani apciemot.

Nezin kāpēc misteru Satertvaitu šis apgalvojums nomierināja.

III

-   Mana dārgā mis… hm… Mārdžerij, sacīja misters Satertvaits, es zvēru, ka neesmu pat domājis pārjums smieties!

Jaunā sieviete mazliet sadrūma. Viņi sēdēja lielajā, ērtajā Ebotsmīdas hallē. Mārdžerija Geila bija liela auguma stūraina meitene. Ārēji viņa bija līdzīga savam tēvam sporta un zirgu cienītājam, lauku skvairam. Jaunā būtne izskatījās svaiga un veselīga, īsts spirgtuma iemiesojums. Tomēr misters Satertvaits klusībā prātoja, vai visai šai ģimenei nav raksturīga zināma psihiska nestabilitāte. Varbūt Mārdžerija ir mantojusi tēva fiziskās īpašības un mātes nestabilo psihi?

-   Man gribētos, Mārdžerija ieminējās, tikt vaļā no tās sievietes Kesonas. Es neticu gariem, un spiritisms man nepatīk. Viņa allaž melš niekus un grib atvest mēdiju.

-   Ļaujiet man pārliecināties, ka esmu visu pareizi sapratis. Pirmo reizi, cik noprotu, šis… hm… fenomens atgadījās pirms diviem mēnešiem?

-   Aptuveni, jaunā dāma piekrita. Dažkārt tie bija čuksti, reizēm pilnīgi skaidra balss, kas teica vienu un to pašu.

-   Ko tieši?

-    "Atdodiet to, kas nav jūsu! Atdodiet to, ko nozagāt!" Es ieslēdzu gaismu, bet istaba izrādījās pilnīgi tukša, tajā neviena nebija. Visbeidzot es kļuvu tik tramīga, ka pierunāju Klaitonu mātes istabeni gulēt manā istabā uz dīvāna.

-   Bet balss skan tik un tā?

-  Jā, un tieši tāpēc es baidos… Klaitona to nedzird.

Misters Satertvaits apdomāja šos faktus.

-   Vai balss bija klusa vai skaļa?

-   Gandrīz vai čuksts, Mārdžerija atzina. Ja Klaitona bija kārtīgi aizmigusi, viņa tiešām varēja to nedzirdēt. Viņa teica, lai es ejot pie ārsta! Jaunā dāma rūgti iesmējās un piebilda: Bet kopš vakarnakts mis Klaitona ir sākusi man ticēt.

-   Un kas notika pagājušajā naktī?

-    Nevienam vēl neesmu neko teikusi. Vakar es piedalījos medībās un pamatīgi piekusu. Jutos nogurusi līdz nāvei un gulēju kā beigta. Redzēju briesmīgu sapni ka esmu pārkritusi pāri dzelzs margām, un viena no smailēm lēnām duras man kaklā. Pamodos un apjēdzu, ka tā tiešām ir kaklā spiedās kaut kas ass, un kāda balss klusi murmināja: "Jūs nozagāt to, kas pieder man! Jūs gaida nāve!" Es iekliedzos, Mārdžerija turpināja, un tvēru… tukšu gaisu, jo tur neviena nebija. Kleitona atradās blakus telpā un izdzirdēja manu kliedzienu. Viņa atskrēja pie manis un paziņoja, ka esot jutusi kaut ko tumsā paspraucamies garām, taču, lai kas tas esot bijis, cilvēks noteikti ne.

Misters Satertvaits pārsteigts lūkojās jaunajā sievietē. Meitene noteikti bija pārlieku satraukta un nobijusies. Viņš pamanīja uz Mārdžerijas kakla plāksteri. Ievērojusi vecā vīra skatienu, viņa pamāja.

-   Jā, jaunā sieviete apstiprināja, jūs pats redzat, ka tā nebija iztēles rotaļa vien.

Misters Satertvaits uzdeva jautājumu tādā tonī, it kā taisnotos.

-   Vai jūs nezināt nevienu, kam… hm… ir pamats turēt uz jums ļaunu prātu? viņš noprasīja.

-  Skaidrs, ka es nevienu tādu nepazīstu! Mārdžerija attrauca. Kas tās par iedomām?

Misters Satertvaits turpināja iztaujāšanu un metās uzbrukumā no citas puses.

-   Kādi cilvēki jūs apmeklējuši pēdējo divu mēnešu laikā?

-   Jūs runājat par pastāvīgajiem viesiem, nevis tiem, kas atbrauc tikai nedēļas nogalēs, vai ne? Marsija Ķīna, mana labākā draudzene, pavada te diezgan daudz laika. Tad vēl mans brālēns Rolijs Vavasērs arī viņš bieži brauc šurp.

Misters Satertvaits pamāja un sacīja, ka gribot aprunāties ar istabeni Klaitonu.

-   Viņa pie jums strādā jau visai ilgi, vai ne? viņš apvaicājās.

-   Daudzus gadus! Mārdžerija atbildēja. Viņa bija mātes un krustmāmiņas Beatrises istabene jau tad, kad abas vēl bija meitenes. Tāpēc māte viņu paturēja, lai gan viņai ir ari jauna franču kalpotāja. Klaitona šuj un veic visus sīkos darbiņus.

Mārdžerija uzveda misteru Satertvaitu augšstāvā, un drīz vien parādījās Klaitona. Tā bija gara, tieva veča ar sirmiem, kārtīgi pāršķirtiem matiem. Viņa izskatījās kā lietišķuma iemiesojums.

-   Nē, ser, viņa teica, atbildot uz mistera Satertvaita jautājumu. Es neko neesmu dzirdējusi par spokiem, kas būtu rādījušies šajā namā. Patiesību sakot, ser, es līdz pagājušajai naktij biju pārliecināta, ka tās visas ir mis Mārdžerijas iedomas. Taču es no tiesas manīju tumsā kādu paspraucamies garām. Bet es varu apgalvot, ser, ka tas nebija cilvēks. Un tad vēl tas ievainojums mis Mārdžerijas kaklā… Viņa taču nav uzplēsusi to pati, nabaga jēriņš!

Taču misters Satertvaits nevijus aizdomājās par šiem vārdiem. Patiesi, vai būtu iespējams, ka Mārdžerija pati iecirtuši sev šo brūci? Viņš bija dzirdējis par gadījumiem, kad jaunas meitenes, šķietami tikpat veselīgas un līdzsvarotas kā Mārdžerija, tika darījušas vēl pārsteidzošākas lietas.

-  Tas drīz sadzīs, Klaitona turpināja. Nepaliks tāda rēta kā man.

Viņa norādīja uz savu pieri.

-  To es ieguvu pirms četrdesmit gadiem, ser, un joprojām nēsāju kā zīmi.

-   Tas notika toreiz, kad nogrima "Urālija"! Mārdžerija iestarpināja. Klaitona dabūja pa pieri ar kaut kādu koku. Vai tā bija, Klaitona?

-  Jā, mis.

-   Kā jums šķiet, Klaitona, apvaicājās misters Satertvaits, ko nozīmē šie uzbrukumi mis Mārdžerijai?

-   Man patiešām negribētos par to runāt, ser.

Misters Satertvaits saprata, ka Klaitona runā tā, kā pieklājas uzticamai kalpotājai.

-   Bet ko jūs patiesībā domājat, Klaitona? viņš neatlaidīgi turpināja.

-   Manuprāt, ser, šajā mājā būs noticis kas nelāgs. Un, kamēr tas netiks izpirkts, miera nebūs.

Sieviete runāja nopietni, un viņas izbalējušās, zilās acis droši raudzījās pretī.

Misters Satertvaits nokāpa lejā, juzdamies visai neapmierināts. Acīmredzot, Klaitona, tāpat kā visi citi, uzskata, ka namā tiešām spokojas tāpēc, ka agrāk izdarīts kāds noziegums. Misters Satertvaits tomēr tik viegli nenomierinājās. Spokošanās te novērota tikai pēdējos divus mēnešus. Tā sākās pēc tam, kad šeit viesojās Marsija Ķīna un Rolijs Vavasērs. Nāksies par šiem abiem uzzināt ko vairāk. Iespējams, ka tas viss ir tikai joks. Tomēr misters Satertvaits tam īsti neticēja. Nule bija pienācis pasts, un Mārdžerija pārskatīja vēstules. Pēkšņi viņa skaļi iesaucās.

-   Māte ir jukusi! Mārdžerija nomurmināja. Izlasiet šo! Un viņa pasniedza misteram Satertvaitam vēstuli.

Tā bija ļoti raksturiga lēdijai Strenlijai.

"Dārgā Mārdžerij!

Es tā priecājos, ka pie Tevis ir tas jaukais, mazais misters Satertvaits. Viņš ir ļoti gudrs un pazīst visus psihes pētniekus, kā ari smalkos aristokrātus, kuru mājās mēdz spokoties. Jūs varēsiet to visu apspriest un pamatīgi izpētīt. Esmu droša, ka jūs lieliski pavadīsiet laiku, un vēlētos būt kopā ar jums, taču pēdējā laikā jūtos gluži slima. Viesnīcās pasniedz tik sliktu ēdienu! Ārsti apgalvo, ka esmu saindējusies ar pārtiku. Vairākas dienas es tiešām jutos briesmīgi slima!

Cik jauki, ka Tu atsūtīji man šokolādi, bet nebija vērts noņemties ar tādiem niekiem. Es gribēju sacīt te ir tik daudz lielisku saldumu.

Ardievu, dārgā, un izklaidējies, gaiņājot ģimenes spokus! Bimbo saka manas iemaņas tenisā strauji uzlabojas. Vēlu veselu jūru mīlestības!

Tava Barbara."

Māte allaž vēlas, lai saucu viņu par Barbarū, Mārdžerija novilka. Manuprāt, tas ir muļķīgi.

Misters Satertvaits tikko jaušami pasmaidīja. Viņš noprata, ka meitas konservatīvie uzskati reizēm pamatīgi kaitina lēdiju Strenliju. Taču viņu ieinteresēja kāda detaļa, kurai pati Mārdžerija nepievērsa uzmanību.

-   Vai jūs aizsūtījāt mātei šokolādi? viņš noprasīja.

Meitene papurināja galvu. Nē, es neko tādu neesmu darījusi. Tas būs bijis kāds cits.

Misters Satertvaits izskatījās noraizējies. Viņu satrauca, ka lēdija Strenlija saindējās pēc tam, kad bija saņēmusi šokolādi. Šķiet, viņai pat nav ienācis prātā, ka starp abiem šiem notikumiem pastāv kāda saistība. Vai tāda tiešām ir? Misters Satertvaits nosprieda, ka ir gan.

No istabas iznāca gara auguma tumšmataina meitene un pievienojās viņiem.

Tā bija Marsija Ķīna. Viņa uzsmaidīja mazajam vīriņam jautri un omulīgi.

-   Vai esat ieradies medīt Mārdžerijas spoku? viņa dziedošā balsī apjautājās. Mēs visi apsmejam viņu par šiem spoku stāstiem. Ei, un tur jau ir Rolijs!

Pie ārdurvīm bija apstājusies mašīna. No tās izkūņojās jauns vīrietis ar gaišiem matiem un zēnisku seju.

-   Sveika, Mārdžerij! viņš iesaucās. Sveika. Marsij! Esmu atvedis palīgspēkus! Viņš pagriezās pret divām sievietēm, kuras tobrīd nāca iekšā vestibilā. Misters Satertvaits vienā no viņām pazina misis Kesonu, par kuru bija stāstījusi Mārdžerija.

-  Piedod, lūdzama, dārgā Mārdžerij! viņa, plati smaidīdama, novilka. Misters Vavasērs teica, ka būtu jauki braukt kopā. Tā tiešām bija viņa ideja paņemt līdzi arī misis Loidu.

Viņa ar iespaidīgu rokas vēzienu norādīja uz ceļabiedreni.

-  Tā ir misis Loida! viņa triumfējošā tonī paziņoja. Labākais mēdijs, kāds jebkad redzēts!

Misis Loida nemēģināja izlikties kautrīga un apmulsusi, tikai palocīja galvu un palika stāvam, rokas uz vēdera sakrustojusi. Tā bija melnīgsnēja, jauna, pēc izskata gluži parasta sieviete. Viņas tērps bija nemoderns, toties ap kaklu bija mēnessakmeņu rota, pirkstos vairāki gredzeni.

Misters Satertvaits nosprieda, ka Mārdžerija Geila īpaši nepriecājas par viņu ierašanos. Viņa īgni uzlūkoja Roliju Vavasēru. kurš nelikās neko manām.

-  Šķiet, maltīte ir gatava, Mārdžerija noteica.

-  Lieliski! attrauca misis Kesona. Tūlīt pēc tās sarīkosim kārtīgu seansu! Vai jums ir daži augļi misis Loidai? Viņa nekad pirms seansa daudz neēd.

Visi devās uz ēdamistabu. Misis Loida apēda divus banānus un ābolu, laiku pa laikam īsi un piesardzīgi atbildot uz Mārdžerijas jautājumiem. Kad pārējie gatavojās celties no galda, viņa piepeši atmeta galvu un sāka ostīt gaisu.

-   šajā mājā kaut kas nepavisam nav kārtībā. Es to jūtu!

-   Vai viņa nav lieliska? zemā, aizgrābtā balsī noprasīja misis Kesona.

-    Ak! Šaubu nav! misters Satertvaits sausi atbildēja.

Seanss notika bibliotēkā. Misters Satertvaits nosprieda, ka namamātei nepavisam nepatīk šādas izdarības, un tikai viesu skaidri saskatāmā sajūsma atturēja viņu no skaliem iebildumiem.

Sagatavošanās darbus veica misis Kesona, kura acīmredzot jau iepriekš tika piedalījusies līdzīgos pasākumos. Viņa salika krēslus aplī, aizvilka aizkarus, un tad mēdijs paziņoja, ka varot sākt.

-   Seši cilvēki, sieviete sacīja, aplūkodama istabu. Tas ir slikti. Jābūt nepāra skaitlim. Septiņi būtu ideāli. Man veicas īpaši labi, kad piedalās septiņi.

-   Derētu viena no kalpotājām! Rolijs piedāvāja. Viņš piecēlās. Es palūgšu saimniecības vadītāju.

-    Pasauksim Klaitonu, Mardžerija izrīkoja.

Misters Satertvaits pamanīja, ka Rolija Vavasēra glītajai sejai pārslīd īgnuma ēna.

-   Bet kāpēc Klaitonu? viņš noprasīja.

-  Jums nepatīk Klaitona? Mārdžerija lēni nomurmināja.

Rolijs paraustīja plecus. Klaitona nevar mani ciest! viņš šķobīdamies noteica. Patiesībā viņa mani ienīst! Viņš mirkli nogaidīja, taču Mārdžerija negrasījās padoties. Labi! Rolijs beidzot ierunājās. Sauc to veču lejā!

Aplis tika izveidots.

Iestājās klusums, kuru traucēja tikai parastā klepošana un čaukstināšanās. Driz vien atskanēja klauvējieni, tad mēdija balss izsauca kādu indiāni no čeroki cilts.

-   Indiānis Drošais Vīrs vēl jums labu vakaru, lēdijas un džentlmeņi! garu saucēja dobjā balsī turpināja. Te kāds ir ļoti uztraucies. Kāds ir nemierīgs un grib kaut ko pavēstīt jaunai dāmai! Es tagad eju. Gars pastāstīs, ko atnācis pateikt.

Iestājās pauze, pēc tam cita sievietes balss tikko dzirdami pajautāja:

-  Vai Mārdžerija ir te?

Atbildēja Rolijs Vavasērs.

-  Jā! viņš iesaucās. Ir gan. Kas runā?

-   Esmu Beatrise.

-   Beatrise? Kas ir Beatrise?

Visiem par nožēlu, atkal atskanēja čeroki indiāņa balss.

-        Man ir ziņa visiem šiem cilvēkiem. Šeit dzīve ir ļoti gaiša un skaista! Mēs visi smagi strādājam! Lai palīdzētu tiem, kas vēl nav pārgājuši robežu un tikuši šurp.

Vēlreiz uz bridi iestājās klusums, tad atkal atskanēja sievietes balss:

-  Te runā Beatrise.

-   Kāda Beatrise?

-   Beatrise Barona.

Misters Satertvaits noliecās uz priekšu. Viņš šķita gauži uztraucies.

-         Beatrise Barona, kas noslīka kopā ar "Urāliju"?

-        Jā, tā pati. Es atceros "Urāliju". Man ir ziņa šai mājai atdodiet to, kas nav jūsu!

-        Es nesaprotu! Mārdžerija bezpalīdzīgi novilka. Es… Bet vai jūs tiešām esat krustmāmiņa Beatrise?

-  Jā, esmu tava tante.

-        Skaidrs, ka ir! misis Kesona pārmetoši noburkšķēja. Kā tu vari būt tik aizdomīga? Gariem tāda attieksme nepatīk.

Un pēkšņi misters Satertvaits attapās, ka to ir loti viegli pārbaudīt. Kad viņš ierunājās, balss mazliet nodrebēja.

-   Vai jūs atceraties misteru Botačeti? misters Satertvaits noprasīja.

Tūlīt sekoja dzidru smieklu šalts.

-   Nabaga dumiķi Laivasbendi? Protams!

Misters Satertvaits jutās satriekts. Pārbaude bija izturēta. Runa bija par kādu gadījumu pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem, kad viņš bija satapis Baronmeitenes kādā piejūras kūrortā. Kāds jauns cilvēks viņu itāliešu paziņa bija izbraucis ar laivu un to nogremdējis, tāpēc Beatrise Barona jaunekli iedēvēja par Laivubendi. Šķita neiespējami, ka vēl kāds šajā istabā varētu zināt par šo notikumu, ja nu vienīgi viņa.

Garu saucēja sakustējās un ievaidējās.

-  Viņa jau attopas no transa! misis Kesona pavēstīja. Baidos, ka tas ir viss, ko mums šodien izdosies uzzināt.

Vismaz divi no klātesošajiem jutās pamatīgi nobijušies.

Misters Satertvaits pēc Mārdžerijas bālās sejas izteiksmes saprata, ka jaunā sieviete ir dziļi satriekta. Kad viņi bija tikuši vaļā no misis Kesonas un misis Loidas, viņš lūdza namamāti uz sarunu divatā.

-   Es gribu uzdot jums dažus jautājumus, mis Mārdžerij. Ja jums ar māti būtu lemts iet bojā kas mantotu titulu un īpašumu?

-    Šķiet, Rolijs Vavasērs. Mūsu mātes ir māsīcas.

Misters Satertvaits pamāja.

-    Laikam viņš pagājušajā ziemā te pavadījis daudz laika, viņš laipni turpināja. Piedodiet man, ka to vaicāju, bet vai viņš ir jums pieķēries?

-   Pirms trim nedēļām viņš lūdza manu roku, Mārdžerija klusi atbildēja. Es viņu atraidīju.

-   Atvainojiet, lūdzu, bet vai jūs esat saderinājusies ar kādu citu?

Misters Satertvaits redzēja, ka meitenes seja piesarkst.

-   Tā ir, viņa atzinās. Es gatavojos precēt Noelu Bārtonu. Māte mani apsmej un apgalvo, ka tāda iecere esot absurda. Kā šķita, viņu uzjautrina, ka esmu izvēlējusies mācītāja palīgu. Man gribētos zināt, kāpēc! Mācītāji taču ir dažādi! Jums vajadzētu redzēt, kā Noels sēž zirgā!

-   Ak tā, sacīja misters Satertvaits. Jā, bez šaubām.

Ienāca sulainis ar telegrammu. Mārdžerija to atplēsa.

-   Rit ieradīsies mate! viņa sacīja. Atkal rūpes! Man gribētos, lai viņa ilgāk būtu projām.

Misters Satertvaits neko neteica un ne sevišķi brīnījās par tādu attieksmi pret vecākiem. Iespējams, viņš nolēma, ka tai ir zināms iemesls.

-   Tādā gadījumā, viņš paziņoja, man šķiet, es rit došos atpakaj uz Londonu.

IV

Misters Satertvaits nejutās gluži apmierināts. Viņš nosprieda, ka uzdevums ir palicis neatrisināts. Tiesa, līdz ar lēdijas Strenlijas atgriešanos viņa atbildība par jauno sievieti beidzās, tomēr viņš nodomāja, ka vēl nav dzirdējis neko sakarīgu par muižas noslēpumiem.

Taču drīz vien sekoja turpinājums, kas pārsteidza misteru Satertvaitu pilnīgi nesagatavotu. Par to viņš izlasīja rīta laikrakstā. "Baronese ņēmusi galu vannā" vēstīja avīze "Daily Megaphone". Citas bija smalkjūtīgākas, un to reportieri izteicās iejūtīgāk, taču fakti bija tie paši. Lēdija Strenlija bija atrasta mirusi par nāves cēloni tika atzīta noslīkšana. Viņa zaudējusi samaņu un noslīkusi pati savā vannā.

Taču misters Satertvaits nejutās apmierināts ar šādu skaidrojumu. Pasaucis sulaini, viņš diezgan steidzīgi un ne tik rūpīgi kā citkārt saģērbās, sakārtoja ceļasomas, un jau pēc desmit minūtēm lielais rolsroiss veda viņu prom no Londonas, ripodams, cik ātri vien iespējams.

Taču dīvainā kārtā viņš devās nevis uz Ebotsmidu, bet uz mazu mājvietu apmēram piecdesmit jūdžu attālumā, kas saucās diezgan īpatnēji "Āksta tērps un zvaniņi". Misters Satertvaits atviegloti uzelpoja, noskaidrojis, ka misters Arleks Kīns joprojām ir turpat. Jau pēc brīža viņš sastapās ar draugu aci pret aci.

Paspiedis roku, misters Satertvaits tūlīt sāka aizrautīgi runāt.

-   Esmu briesmīgi noraizējies. Jums man jāpalīdz! Man ir nelāga sajūta, ka nu jau var būt par vēlu! Nākamreiz var nobendēt to jauko, jauno dāmu, bet viņa ir tik burvīga!

-  Vai jūs man nepastāstītu kaut ko vairāk?

Misters Satertvaits pārmetoši uzlūkoja draugu-

-  Jūs noteikti jau visu zināt. Esmu pārliecināts, ka esat par to dzirdējis. Bet es jums pastāstīšu vēlreiz.

Tad viņš airi iepazīstināja draugu ar saviem piedzīvojumiem Ebotsmīdā. Saruna ar misteru Ķīnu kā allaž sagādāja neticami daudz prieka. Viņš gari un plaši attēloja notikušo.

-   Redziet, viņš piebilda, beidzis stāstīt, tam visam ir vajadzīgs kāds izskaidrojums.

Vecais vīrs uzlūkoja misteru Ķīnu tik cerīgi kā suns, kas raugās uz savu saimnieku.

-   Tas jāatrisina jums, nevis man, misters Kīns novilka. Es tos cilvēkus nepazīstu. Jūs gan.

-   Es tikos ar Baronmeitām pirms četrdesmit gadiem, misters Satertvaits lepni sacīja.

Misters Kīns pamāja. Viņš izskatījās saprotošs, un misters Satertvaits sapņaini turpināja:

-   Joks par Botičeti Laivubendi bija gaužām muļķīgs, bet kā mēs smējāmies! Ak kungs, ak kungs! Es toreiz biju jauns. Darīju visādas muļķības. Atceros ari kalpotāju, kura toreiz bija viņām līdzi. Viņu sauca Elisa maza, trausla būtne. Es viņu noskūpstīju viesnīcas gaitenī, to labi atminos, un viena no jaunajām sievietēm mani gandrīz pieķēra. Ak Dievs, ak Dievs! Cik tas viss bija sen!

Viņš atkal papurināja galvu un nopūtās. Pēc tam uzlūkoja misteru Ķīnu.

-  Tātad jūs nevarēsiet man palīdzēt? viņš žēli apjautājās. Citos gadījumos…

-    Ari citos gadījumos jūs visu atklājāt pats! misters Kīns nopietni atbildēja. Droši vien šoreiz būs tāpat. Jūsu vietā es tagad dotos uz Ebotsmldu.

-   Kā tad, kā tad! misters Satertvaits piekrita. Tieši to es gatavojos darīt. Vai man nav cerību jūs pārliecināt, lai braucat kopā ar mani?

Misters Kīns papurināja galvu.

-   Nē, viņš atteica, mans darbs šeit ir galā. Es tūlīt braukšu prom.

Ebotsmīdā misters Satertvaits bez kavēšanās tika aizvesta pie Mārdžerijas Geilas. Jaunās saimieces acis bija sausas, viņa sēdēja pie viesistabas galda un šķiroja dažādus dokumentus. Meitene apsveica viesi tik laipni, ka viņš jutās aizkustināts. Šķita, ka ciemiņa ierašanās namamāti ļoti iepriecinājusi.

-   Rolijs un Marsija nule aizbrauca. Mister Satertvait, viss nav tā, kā domā ārsti. Esmu pilnīgi droša, ka māti kāds pagrūdis zem ūdens un noslīcinājis. Viņa ir noslepkavota, un tas, kas to izdarījis, grib piebeigt arī mani. Tāpēc es… Viņa norādīja uz papīriem. Es rakstīju testamentu! Mārdžerija turpināja. Liela daļa naudas un citu īpašumu nav saistīti ar titulu, un vēl ir ari mana tēva mantojums. Visu, ko vien varu, es atstāšu Noelam. Zinu, ka viņš pratīs apieties ar naudu. Es neuzticos Rolijam. viņš allaž dzīvo tikai sava prieka dēj. Vai jūs būsiet mans liecinieks?

-   Mīļā lēdij! attrauca misters Satertvaits. Testaments jāparaksta divu cilvēku klātbūtnē, un abiem tas jāapliecina vienlaicīgi.

Mārdžerija atmeta ar roku.

-   Man gan nešķiet, ka tas būtu svarīgi! viņa atrunājās. Klaitona redzēja, kā es to parakstīju, un uzvilka arī savu vārdu. Es piezvanīšu, lai saimniecības vadītāja viņu pasauc, bet jūs varat darit savu darāmo.

Misters Satertvaits neiebilda. Viņš paņēma pildspalvu un, grasīdamies uzšņāpt uzvārdu, pēkšņi sastinga. Ieraugot tur jau esošo parakstu, viņu pārņēma neskaidras atmiņas. Elisa Klaitona.

Šķita, ka no apziņas dzijumiem uznirst kāda nojausma. Elisa Klaitona šis vārds kaut ko atgādināja! Tam bija kāda saistība ar misteru Ķīnu. Pareizāk sakot ar to, ko viņš pats stāstīja misteram Kīnam …

Ak jā! Elisa Klaitona, kā tad! Tieši tā viņu sauca. Maza, trausla būtne. Jā, cilvēki mainās, bet ne jau tik Joti! Un tai Elisai Klaitonai, kuru misters Satertvaits pazina, bija brūnas acis. Šķita, ka istaba sākusi griezties. Misters Satertvaits taustījās pēc krēsla. Un pēkšņi, it kā no liela attāluma dzirdēja Mārdžerijas balsi bažīgi sakām: Vai esat slims? Kas noticis? Man šķiet, ar jums nav labi!

Bet misters Satertvaits jau bija atguvies un saņēma jaunās dāmas roku.

-    Mana dārgā, nu es visu saprotu! Jums jābūt gatavai lielam pārsteigtimam. Tā sieviete, kuru jūs saucat par Klaitonu, nemaz nav Klaitona. īstā Elisa Klaitona nogrima kopā ar "Urāliju".

Mārdžerija pārsteigta lūkojās uz veco vīru.

-   Kas… Kas tad viņa tāda ir?

-   Es nekļūdos, es nevaru kļūdīties! Tā, kuru jūs saucat par Klaitonu, ir jūsu mātes māsa Beatrise Barona. Vai atceraties jūs teicāt, ka viņa dabūja pa galvu ar masta koku? Droši vien trieciens laupīja viņai atmiņu, un tad jūsu māte saskatīja izdevīgu.gadījumu…

-   Pievākt titulu, ko? Mārdžerija rūgti apjautājās. Jā, viņa to spētu. Ir briesmīgi to sacīt tagad, kad māte ir mirusi, bet viņa varētu kaut ko tādu izdarīt.

-    Beatrise bija vecākā māsa, turpināja misters Satertvaits. Tēvoča nāves gadījumā viņa mantotu visu, bet jūsu māte neko daudz. Un viņa apgalvoja, ka ievainotā ir viņas kalpotāja, nevis māsa. Tad Beatrise pamodās no nemaņas un noticēja tam, kas viņai tika iegalvots. ka viņa ir Elisa Klaitona, jūsu mātes istabene. Droši vien pēdējā laikā atmiņa sāka atgriezties, tomēr pirms daudziem gadiem saņemtais belziens bija nodarījis postu smadzenēm.

Mārdžerija raudzījās misterā Satertvaitā ar šausmu pilnām acīm.

-   Viņa nogalināja māti un gribēja to pašu izdarīt ar mani, jaunā sieviete izdvesa.

-   Viņai prātā bija tikai viena neskaidra iedoma ka nozagts viņas mantojums un jūs abas ar māti to esat viņai atņēmušas.

-   Bet… Bet Klaitona taču ir tik veca!

Misters Satertvaits mirkli klusēja. Viņa

acu priekšā uzplaiksnīja divas sievietes šī novītusi veča un starojošā zeltmate jaunava, kas bija sēdējusi saulītē Kannās. Māsas! Vai tas tiešām bija iespējams? Misters Satertvaits atcerējās Baronmeitu uzkrītošo līdzību. Un lūk, abu dzīves bija aizgājušas pavisam atšķirīgos virzienos…

Misters Satertvaits sparīgi pakratīja galvu, brīnīdamies un nožēlodams šādu notikumu pavērsienu…

Pagriezies pret Mārdžeriju, viņš laipni sacīja: Labāk iesim augšā un aprunāsimies ar viņu!

Viņi atrada Klaitonu sēžam mazajā istabiņā, kur viņa mēdza šūt. Kad abi ienāca, viņa nepagrieza galvu, un misters Satertvaits drīz vien saprata, kāpēc.

Viņu piemeklējusi sirdslēkme, mazais vīriņš nomurmināja, pieskardamies aukstajam un stīvajam plecam. Un varbūt tā ari ir labāk.

8. nodaļa helēnas seja

I

Misters Satertvaits bija ieradies operā un viens pats sēdēja savā lielajā ložā pirmajā balkonā. Uz tās durvīm bija viņa vizītkarte. Būdams mākslu pazinējs un baudītājs, misters Satertvaits izjuta īpašu kaislību pret labu mūziku un katru gadu iegādājās Koventgārdenas abonementu loža bija viņa rīcībā otrdienās un piektdienās.

Taču viņš reti tur sēdēja viens. Būdams sabiedrisks, mazais, jocīgais džentlmenis labprāt ielūdza pie sevis vai nu smalkos aristokrātijas ļaudis, vai kādu no māksliniekiem. Bet šajā vakarā viņš palika viens, jo kāda grāfiene nebija pildījusi doto solījumu. Grāfiene, būdama skaista un slavena sieviete, bija ari lieliska māte. Viņas bērnus bija piemeklējusi bieži sastopama un nepatīkama slimība cūciņas, un grāfiene neatstāja māju, liedama asaras un skubinādama kopējas rūpīgi stīvinātās aubēs. Dāmas vīrs un bērnu tēvs, lai gan varēja lepoties ar titulu, visādi citādi bija pilnīga niecība, izmantoja izdevību un nozuda. Viņu mūzika garlaikoja vairāk par visu.

Tā misters Satertvaits sēdēja ložā gluži viens. Tovakar rādīja divus uzvedumus "Cavalleria Rusticana" un "Pagliacci". Tā kā pirmais misteru Satertvaitu neaizrāva, viņš ieradās tikai uz otro tūlīt pēc tam, kad pēc Santucas nāves skata nolaidās priekškars. Viņam vēl pietika laika pavērties apkārt, kamēr skatītāji vēl nebija devušies ārā no zāles, lai satiktu paziņas vai dotos uz bufeti iebaudīt kafiju un limonādi. Misters Satertvaits pacēla binokli, palūkojās pa labi un pa kreisi, meklēdams "upuri", un devās uzbrukumā ar labi apdomātu kaujas plānu prātā. Tomēr šī iecere netika īstenota, jo, tikko paguvis iziet no ložas, viņš saskrējās ar gara auguma tumsnēju vīru, kuru pazinis, notrīsēja patīkamās gaidās.

-   Mister Kīn! misters Satertvaits iesaucās.

Viņš sirsnīgi paspieda drauga roku, brīdi paturēdams to savā, it kā baidīdamies, ka misters Kīns varētu izkūpēt gaisā.

-   Jums jānāk manā ložā! apņēmīgi iesaucās misters Satertvaits. Jūs taču neesat kopā ar paziņām?

-   Nē, es viens pats sēžu parterā, smaidīdams atbildēja misters Kīns.

-   Tad tas būtu nokārtots! atviegloti nopūzdamies, sacīja misters Satertvaits.

Nejaušam vērotājam viņa izturēšanās liktos gandrīz vai komiska.

-   Jūs esat tik laipns, misters Kīns nomurmināja.

-   Nebūt ne. Man ir patiess prieks. Es nezināju, ka jums patīk mūzika.

-   Ir vairāki iemesli, kāpēc mani aizrauj tieši "Pagliacci".

-   Ak tā! Jā, protams… novilka misters Satertvaits, sazvērnieciski pamādams, lai gan patiesībā, ja tā labi padomā, viņam būtu grūti paskaidrot, kāpēc atbildējis tieši tā. Kā tad, jums tas noteikti iet pie sirds.

Atskanot pirmajam zvanam, abi iegāja ložā. Noliekušies uz priekšu, viņi lūkojās, kā skatītāji atgriežas savās vietās.

-   Cik burvīga galviņa! pēkšņi ierunājās misters Satertvaits, ar binokli norādot uz vietu parterā, kas atradās tieši zem ložas. Tur sēdēja meitene, viņas seja nebija īsti labi saskatāma bija redzami tikai zeltaini mati un tiem pieskaņota maza cepurīte, zem kuras vīdēja baltais kakls.

-    Grieķiska! misters Satertvaits jūsmīgi turpināja. Gluži klasiska! viņš laimīgi nopūtās. Ja tā padomā, cik maz ir sieviešu, kurām ir patiesi piemērots matu sakārtojums. Mūsdienās, kad modē nākuši īsi matu griezumi, tas šķiet arvien uzkrītošāk.

-   Jūs esat visai vērīgs, misters Kīns sacīja-

-  Jā, misters Satertvaits apstiprināja. Šo to es ievēroju. Piemēram, šo galviņu es pamanīju uzreiz. Būtu interesanti ieraudzīt arī viņas seju. Bet tā droši vien sagādās vilšanos.

Gandrīz tajā pašā brīdī gaismas kļuva nespodras un lēnām nodzis&. Diriģents pavicināja zizli, un opera sākās. Šajā vakarā dziedāja jaunais tenors, kuru daudzināja par otru Karūzo. Avīžnieki viņu dēvēja par dienvidslāvu, čehu, albāni, ungāru vai bulgāru, un neviens netika gudrs, kā ir patiesībā. Viņš bija lieliski uzstājies Albertholā, izpildot savas kalnu zemes tautas dziesmas kopā ar orķestri. Kritiķi šo priekšnesumu nosauca par "pārlieku neparastu", savukārt mūziķi teica, ka ausij jābūt īpaši trenētai, lai uztvertu šādus smalkumus. Lai nu kā, šodien skatītāji jutās atviegloti, kad atklājās, ka Joahims prot dziedāt arī itāliski.

Pirmais cēliens bija galā, atskanēja skaļi aplausi. Misters Satertvaits pievērsās misteram Kīnam. Viņš noprata, ka draugs gaida viņa vērtējumu, un mazliet atplauka. Viņš tiešām zināja, ko sacīt. Kā kritiķis vecais vīrs gandrīz nekad nekļūdījās.

Satertvaita kungs lēni palocīja galvu.

-  Viņš patiesi ir talantīgs, viņš sacīja.

-  Jums tā šķiet?

-    Tikpat laba balss kā Karūzo. Sākumā ļaudis to nenovērtē, jo dziedāšanas tehnika vēl nav izkopta. Šis tas nav nostrādāts līdz galam, trūkst pašpārliecības. Taču balss ir lieliska.

-   Es biju aizgājis uz viņa koncertu Albertholā, misters Kīns paziņoja.

-   Vai tiešām? Es netiku.

-   "Gana dziesma" bija nepārspējama.

-   Es par to lasīju, misters Satertvaits atzinās. Piedziedājums ikreiz beidzās ar augsto noti tādu kā kliedzienu. Varen aizraujoši.

Joahims tika izsaukts uz skatuves trīs reizes, viņš palocījās un smaidīja. Gaismas iedegās, cilvēki pamazām devās ārā no zāles. Misters Satertvaits pieliecās, lai apskatītu jauno meiteni ar zeltainajiem matiem. Viņa piecēlās, sakārtoja šalli un pagriezās.

Misteram Satertvaitam aizrāvās elpa. Viņš zināja, ka pasaulē ir šādas sejas tādas, kas maina vēsturi.

Jaunā būtne devās uz gaiteņa pusi, viņas pavadonis turējās līdzās. Misters Satertvaits pamanīja, ka tuvumā esošie vīrieši nespēj novērst skatienu no meitenes.

-   Skaistule! vecais vīrs nomurmināja. Tas ir kaut kas! Ne valdzinājuma, ne pievilcības, ne magnētisma, nekā no tā, par ko tik daudz tiek runāts. Tikai nevainojams daiļums. Sejas apveids, uzacu līnijas, žokļa izliekums… Viņš pavisam klusi pēc atmiņas citēja: 'Tā seja ceļā raidījusi tūkstoš kuģu…" Pirmoreiz viņš saprata šo vārdu īsteno nozīmi.

Misters Satertvaits uzlūkoja misteru Ķīnu, kura skatienā jautās patiesa izpratne.

-   Es vienmēr esmu prātojis, misters Satertvaits sacīja, kādas īsti ir šādas sievietes.

-   Kuras jūs domājat?

-   Helēnas. Kleopatras, Marijas Stjuartes.

Misters Kīns saprotoši pamāja.

-   Iziesim ārā, viņš ierosināja, varbūt, ka izdosies kaut ko uzzināt.

Izgājuši no ložas, viņi drīz vien ieraudzīja to, ko meklēja. Pārītis sēdēja nišā kāpņu laukumiņā. Tagad pirmoreiz misters Satertvaits tā īsti ieraudzīja jaunās meitenes pavadoni tumšmataino puisi, kurš nebija skaists, taču likās aizrautīgs un dedzīgs. Viņa sejas līnijas veidoja dīvaini lauztus leņķus, vaigu kauli bija izcilni, žoklis stūrains, bet dziļi dobumos iegrimušās acis zem melnajām, biezajām uzacīm šķita apbrīnojami gaišas.

-   Cik interesanta seja! sacīja misters Satertvaits drīzāk pats sev, nevis draugam. Tik patiesa… Tā kaut ko nozīmē.

Jaunais vīrietis, noliecies uz priekšu, kaut ko nopietni runāja. Meitene klausījās. Neviens no viņiem nepiederēja augstākajām aprindām. Tie drīzāk bija mākslinieki. Meitenei mugurā bija bezveidīga lēta, zaļa zīda kleita.

Kurpes bija no apdiluša, ne pārāk tīra satina. Puisis nepārprotami vakara uzvalkā jutās neērti.

Abi vairākkārt pagāja pārītim garām. Kad viņi atgriezās ceturto reizi, jauneklim un meitenei bija pievienojies trešais gaišmatains zellis, kurš atgādināja klerku. Un līdz ar viņu bija parādījies tāds kā saspringums. Klerks rotaļājās ar savu kaklasaiti un acīmredzami uztraucās, meitenes skaistā seja bija nopietna, pievērsta jauneklim, bet viņas pavadonis nikni lūrēja caur pieri.

-    Gluži parasts stāsts, klusi ierunājās misters Kīns, kad viņi atkal soļoja garām trijotnei.

-    Jā, misters Satertvaits nopūzdamies piekrita. Tas ir neizbēgami. Divi suņi, kas cīnās par vienu kaulu. Tā vienmēr bijis un būs. Un tomēr varētu vēlēties, lai kaut kas notiktu citādi. Skaistums… viņš aprāvās. Daiļums misteram Satertvaitam nozīmēja kaut ko īpašu. Viņam šķita grūti to izteikt vārdos. Viņš uzlūkoja misteru Ķīnu, kurš saprotoši pamāja ar galvu.

Abi atgriezās savās vietās, lai skatītos otro cēlienu.

Izrādes beigās misters Satertvaits pievērsās draugam.

-   Šis ir drēgns vakars. Ārā mani gaida auto. Vai ļausiet sevi aizvest… kur nepieciešams?

Teikuma turpinājums norādīja uz mistera Satertvaita smalkjūtību. Ja viņš sacītu "uz mājām", tas nozīmētu ziņkāres izrādīšanu. Misters Kīns allaž bija tik atturīgs. Gluži pārsteidzoši, cik maz misters Satertvaits par viņu zināja.

-   Bet varbūt, piebilda mazais vīriņš, jūs gaida mašīna.

-   Nē, misters Kīns attrauca. Negaida vis.

-Tad…

Bet misters Kīns pakratīja galvu.

-  Jūs esat ļoti laipns, viņš sacīja. Bet es labprātāk iešu savu ceļu pats. Turklāt, viņš smaidot piebilda, ja kaut kas notiks, rīkoties vajadzēs jums. Arlabunakti, paldies jums. Mes atkal kopā redzējām kādu drāmu…

Un viņš nozuda tik ātri, ka misteram Satertvaitam nepietika laika iebilst, lai gan viņu māca t ikko jaušams nemiers. Par kādu drāmu misters Kīns runāja? Par operu vai kādu citu?

Māsterss mistera Satertvaita šoferis mēdza gaidīt sānieliņā, jo saimniekam nepatika ilgā gaidīšana, kamēr daudzās mašīnas iegriezīsies ap stūri, pametot operas namu. Arī šajā reizē viņš, tāpat kā parasti, ātri devās turp, kur vajadzēja stāvēt mašīnai. Priekšā gāja meitene un jauneklis, un negaidot viņiem piebiedrojās otrs vīrietis.

Viss notika acumirklī. Atskanēja saniknota vīrieša balss. Otra aizkaitināti kaut ko atcirta. Tad sākās kņada. Sitieni, skaļa elsošana, atkal belzieni, no kaut kurienes pēkšņi iznira policista stāvs, un jau nākamajā minūtē misters Satertvaits atradās blakus jaunajai būtnei, kas bija atspiedusies pret sienu.

-   Atļaujiet jūs pavadīt, viņš piedāvāja, jūs nevarat te palikt.

Misters Satertvaits saņēma jaunās dāmas elkoni un steigšus veda viņu projām. Uz mirkli viņa atskatījās.

-   Vai man nevajadzētu…? meitene nedroši ieminējās.

Misters Satertvaits pašūpoja galvu.

-  Tas būtu ļoti nepatīkami, ja jūs tiktu tur iejaukta. Jums droši vien kopā ar viņiem nāktos iet uz policijas iecirkni. Man šķiet, ka neviens no jūsu… draugiem to negribētu.

Viņš apstājās.

-   Ši ir mana mašīna. Ja jūs man atļautu, es ar prieku aizvestu jūs mājās.

Jaunā meitene pētoši pavērās viņā. Mistera Satertvaita respektablā āriene viesa uzticību. Viņa pamāja.

-   Paldies, viņa sacīja un iekāpa auto, kura durvis šoferis jau bija paguvis atvērt.

Atbildot uz mistera Satertvaita jautājumu, meitene nosauca adresi Čelsijā, un vecais kungs apsēdās līdzās. Būdams smalkjūtīgs, viņš nevēlējās traucēt jaunās meitenes pārdomas. Tomēr drīz viņa pagriezās un ierunājās pati:

-   Man gribētos, viņa nomurmināja, kaut cilvēki nebūtu tik dumji.

-   Tas ir nopietns trūkums, misters Satertvaits piekrita.

Vecā vīra lietišķā izturēšanās meiteni nomierināja, un viņa turpināja runāt:

-   Nav gluži tā, kā… Mēs ar misteru Istniju esam draugi jau ilgāku laiku kopš es ierados Londonā. Viņš vienmēr rūpējies par manu balsi, iepazīstināja ar noderīgiem ļaudīm, viņš bijis pret mani mīļāks, nekā spēju izstāstīt. Pilnīgi pārņemts ar mūziku. Tas bija tik jauki, ka viņš šovakar aizveda mani uz izrādi. Droši vien viņš tās biļetes nemaz nevarēja atjauties. Bet tad pienāca misters Bernss un sāka runāties, viņš neko tādu neteica, bet Fils, tas ir, misters Istnijs, nezin kāpēc sadusmojās. Šajā zemē taču valda brīvība. Un misters Bernss allaž ir tik patīkams, tik omulīgs. Un tad, kad mēs gājām uz metro, viņš mūs panāca, bet paguva pateikt tikai pāris vārdu, kad Filips metās viņam virsū kā jucis. Un… ak vai! Tas viss mani nepavisam neiepriecina.

-        Vai patiesi? misters Satertvaits klusi pajautāja.

Viņa pietvīka, taču tikai mazliet. Šajā būtne nebija nekā no pašapzinīgas sirēnas. Protams, ja viņas dēl notika cīniņš, nelielam saviļņojumam vajadzēja rasties, tas bija saprotami. Misters Satertvaits nosprieda, ka jaunā dāma jūtas noraizējusies, un jau nākamajā mirkli apjauta satraukuma cēloni. Meitene sacīja:

-   Ceru, ka viņš nav to savainojis.

"Kurš un kuru?" tumsā smaidīdams, prātoja misters Satertvaits un tad pavaicāja:

-Jūs cerat, ka misters… hm… īstnijs nav piekāvis misteru Bernsu?

Meitene pamāja.

-        Jā, tieši tā es teicu. Tas viss šķiet tik briesmīgi. Kaut es zinātu…

Auto nobremzēja.

-        Vai jums ir telefons? misters Satertvaits noprasīja.

-Jā.

-       Ja vēlaties, es noskaidrošu, kas noticis, un tad jums piezvanīšu.

Jaunās dāmas seja atplauka.

-   Ak, tas būtu ļoti laipni… Vai jūs pārāk nenopūlēsieties?

-   Nē, nepavisam.

Meitene atkal pateicās un iedeva savu telefona numuru, kautrīgi paziņodama:

-   Mani sauc Džiliāna Vesta.

Braucot pa naksnīgo pilsētu, misters Satertvaits noslēpumaini smaidīja.

"Lūk, kā tas ir," viņš domāja. "Šī sejas forma, zoda izliekums!"

Taču savu solījumu viņš pildīja.

II

Nākamās svētdienas pievakarē misters Satertvaits devās uz Kjūgārdenu papriecāties par rododendriem. Pirms daudziem gadiem neticami sen, vismaz tā viņam šķita misters Satertvaits bija ieradies Kjūgārdenā kopā ar kādu jaunu lēdiju, lai aplūkotu zilos zvaniņus. Misters Satertvaits jau iepriekš bija rūpīgi apdomājis, ko sacīs un tieši kādus vārdus izteiks, lūdzot dāmas roku. Viņš pārcilāja tos prātā un diezgan izklaidīgi piebalsoja sajūsmas izsaucieniem par puķēm, kad nāca trieciens. Jaunā lēdija mitējās apbrīnot zilos zvaniņus un piepeši atklāja misteram

Satertvaitam (īstam draugam), ka mīlot citu. Misters Satertvaits atmeta nolūku sacīt iecerēto runu un steigšus meklēja citus atbalsta un sirsnības pilnus vārdus.

Tāds bija mistera Satertvaita mīlas stāsts kautrs un vecmodīgs Viktorijas laika romāns, taču pieķeršanās pastaigām Kjūgārdenā bija palikusi viņš bieži gāja turp aplūkot zvaniņus vai, ja ilgāk nekā parasti bija uzkavējies ārzemēs, rododendrus. Rūgti nopūzdamies un gremdēdamies sentimentālās pārdomās, viņš kā jau romantisks un vecmodīgs cilvēks patiesi priecājās ari par šādiem niekiem.

Šajā pēcpusdienā misters Satertvaits jau soļoja atpakaļ garām tējas namiņiem, kad pēkšņi pamanīja pārīti, kas sēdēja pie viena no mazajiem galdiņiem zālājā. Tā bija Džiliāna Vesta un gaišamatainais jauneklis. Viņi pazina misteru Satertvaitu. Vecais vīrs ievēroja, ka meitene pietvīkst un steigšus kaut ko saka savam pavadonim. Jau pēc mirkļa abi spieda mistera Satertvaita roku, un viņš pieņēma ielūgumu iedzert kopā tēju.

Pat nespēju izteikt vārdos, ser, ierunājās misters Bernss, cik pateicīgs jūtos par to, ka jūs tajā vakarā parūpējāties par Džiliānu. Viņa man visu izstāstīja.

-   Jā, patiesi! meitene piebalsoja. Jūs bijāt tik laipns.

Misters Satertvaits jutās iepriecināts un ieinteresēti nopētīja pārīti. Abu naivums un vaļsirdība viņu aizkustināja. Tie ļāva ielūkoties pasaulē, kuru misters Satertvaits nepazina. Šie jaunieši bija no tādām aprindām, ar kurām viņam parasti nebija saskares.

Mazais, izdilušais vīriņš parasti izturējās ļoti saprotoši. Drīz vien viņš par abiem zināja visu. Un pamanīja, ka misters Bernss jau kļuvis par Čārliju, tāpēc nejutās īpaši pārsteigts, uzzinot, ka jaunie ir saderinājušies.

-   Mēs to izdarījām šodien, vai ne, Džil? moži tērgāja Čārlijs.

Bernss bija ierēdnis kuģniecības firmā. Viņš diezgan labi pelnīja, tādēļ bija šo to iekrājis, un abi plānoja drīz apprecēties.

Misters Satertvaits klausījās, māja ar galvu un apsveica abus.

"Vienkāršs jauns cilvēks," viņš klusībā prātoja, "ļoti parasts puisis. Jauks, taisnprātīgs, labprāt stāsta par sevi, jo ir pašapzinīgs, taču nav iedomīgs, ir izskatīgs, bet nav žilbinoši skaists. Nekā īpaša viņā nav, viņš nemēdz izcelties. Un šī meitene viņu mīl…"

-   Un misters Istnijs… viņš ieminējās un tūlīt pat aprāvās, taču bija paguvis izraisīt sekas, ko šādā situācijā varēja gaidīt. Čārlija Bernsa seja apmācās, bet Džiliana likās uztraukusies. Pat vairāk, kā šķita vecajam vīram. Viņa izskatījās nobijusiies.

-  Tas viss man nemaz nepatīk! viņa klusi ierunājās. Šie vārdi bija domāti misteram Satertvaitam, it kā viņa instinktīvi apjaustu, ka šis cilvēks sapratīs arī tādas jūtas, kas ir svešas viņas izredzētajam. Iedomājieties tikai, viņš tik daudz ko manā labā darījis… Iedrošināja apgūt dziedāšanu un… palīdzēja mācīties. Es taču apzinājos, ka mana balss nav izkopta un sevišķi spēcīga… Protams, man bija lomu piedāvājumi…

Viņa aprāvās.

-   Bet bija arī nepatikšanas, Bernss turpināja. Jaunai dāmai allaž vajadzīgs kāds, kas viņu uzmana. Džiliānai bieži gadās nelāgi piedzīvojumi, mister Satertvait. Viņai arvien kaut kas atgadās. Jūs jau redzat, cik viņa ir izskatīga… Un… mjā, tādas meitenes ātri iekļūst nepatikšanās.

Pamazām misters Satertvaits sāka saprast, ko īsti Bernss dēvē par "nepatikšanām". Jauns cilvēks esot nošāvies, kāds bankas direktors (precēts vīrs) uzvedoties kā plānprātīgs, reiz uzbrucis nesavaldīgs svešinieks, kurš droši vien bija piedzēries, ari kāds pavecāks mākslinieks esot gluži kā jucis. Traģēdijas, vardarbību un pārējās postošās pēdas, ko Džiliāna Vesta atstājusi savā ceļā, Čārlzs Bernss uzskaitīja visikdienišķākajā tonī.

-   Un es uzskatu, jauneklis turpināja, ka tas zellis Istnijs arī ir ķerts. Kopā ar viņu Džiliāna atkal iekultos ķezā, ja es nebūtu viņu paglābis.

Viņa smiekli skanēja mazliet plātīgi, vismaz misteram Satertvaitam tā šķita. Meitenes sejā neparādījās smaids, viņa nopietni uzlūkoja misteru Satertvaitu.

-   Ar Filu viss ir labi, viņa lēni noteica. Es zinu, ka viņam rūp mans liktenis, tāpat kā man viņa, jo mēs esam draugi, bet… bet ne vairāk. Nezinu, kā viņš uzņems ziņu par Čārliju… Nav ne jausmas. Viņš… es baidos, ka…

Džiliāna aprāvās, it kā nespēdama skali izteikt savas neskaidrās bailes.

-   Ja es varu jums kaut kādā veidā palīdzēt, silti ierunājās misters Satertvaits, tad, lūdzu, sakiet!

Šķita, ka Čārlijs Bernss veltī viņam tādu kā nicinošu skatienu, bet Džiliāna tūlīt atsaucās: Pateicos.

Misters Satertvaits atstāja savus jaunos draugus, apsolījis nākamajā ceturtdienā iedzert tēju kopā ar Džiliānu.

Kad tā pienāca, misters Satertvaits juta priecīgas gaidu trīsas. "Es esmu vecs vīrs," viņš domāja, "bet ne tik vecs, lai man negribētos paraudzīties uz tādu daiļumu. Tādu daiļumu…" Un viņš nelāgās nojautās pašūpoja galvu.

Džiliāna bija viena. Čārlijs Bernss solījās ierasties vēlāk. Jaunā meitene šoreiz šķita daudz laimīgāka. Misters Satertvaits nodomāja, ka viņa izskatās tā, it kā būtu nometusi smagu nastu. Patiesi, meitene atzinās, ka tā arī esot.

-   Es baidījos stāstīt Filam par Čārlzu. Tas bija muļķīgi. Man vajadzēja Filu pazīt labāk. Viņš, protams, bija izmisis, bet maigs un laipns kā vienmēr. Patiešām mīļš. Palūk, ko viņš šorīt atsūtījis tā ir kāzu dāvana! Vai nav brīnišķīga?

Jā, ņemot vērā jaunā vīrieša materiālos apstākļus, dāvana tiešām bija iespaidīga pēdējā parauga radioaparāts.

-   Ziniet, mums abiem patīk mūzika, Džiliāna skaidroja. Fils sacīja kad es klausīšoties kādu koncertu, tad vienmēr iedomāšoties par viņu. Un esmu pārliecināta, ka tā arī būs. Mēs taču bijām tik labi draugi!

-  Jūs varat lepoties ar tādu draugu, misters Satertvaits iejūtīgi ierunājās. Šķiet, viņš uztvēris šo triecienu kā īsts vīrs.

Džiliāna pamāja. Misters Satertvaits redzēja, ka meitenes acīs sariešas asaras.

Fils man lūdza kaut ko izdarīt. Šī ir mūsu iepazīšanās gadadiena. Viņš piekodināja, lai es šovakar palieku mājās un klausos mūziku, nevis kaut kur izeju ar Čārliju. Es teicu, ka, protams, paklausīšu. Ka esmu loti aizkustināta un domāšu par viņu ar lielu pateicību un pieķeršanos.

Misters Satertvaits palocīja galvu, bet jutās pamatīgi izbrīnījies. Viņš reti kad kļūdījās, vērtējot cilvēku raksturus, un nemūžam nebūtu ticējis, ka šis jaunais cilvēks Filips īstnijs ir spējīgs uz tik sentimentālu rīcību. Viņš bija banālāks, nekā misteram Satertvaitam bija šķitis. Džiliāna laikam nospriedusi, ka tāda rīcība pilnīgi saskan ar viņas atraidītā mīlnieka dabu. Misters Satertvaits jutās mazliet vīlies, bet tikai mazliet. Viņš pats bija sentimentāls un to apzinājās, taču no pārējās pasaules gaidīja kaut ko saprātīgāku. Jo sentiments piestāvēja viņa vecumam. Jauno sabiedrībā tam nebija vietas.

Misters Satertvaits lūdza Džiliānu mazliet padziedāt, un viņa piekrita. Vecais vīrs slavēja meitenes balsi, taču klusībā nosprieda, ka tā tiešām nav sevišķi izcila. Vērā ņernamas sekmes profesijā viņa varēja sasniegt sejas, nevis balss dēļ.

Misters Satertvaits nebūt nevēlējās tik drīz atkal redzēt, jauno Bernsu, tāpēc piecēlās, lai ietu. Tajā brīdī viņa uzmanību piesaistīja kāds priekšmets uz kamīna malas, kas starp pārējiem niekiem izcēlās kā dārgakmens gružu kaudzē.

Tas bija izliekts plāna, zaļa stikla biķeris, kas balansēja uz tāda kā milzīga, varavīkšņaina ziepju burbuļa. Džiliana pamanīja viņa sajūsmu.

-  Šī ir vēl viena Fila dāvana. Manuprāt, ļoti jauka. Viņš strādā stikla fabrikā.

-  Tā ir skaista, misters Satertvaits apbrīnā noteica. Murano stikla pūtēji varētu lepoties ar šādu darbu.

Viņš devās prom, turpinādams brīnīties par Filipu Istniju. Cik intriģējošs jauns vīrietis! Un tomēr daiļava ar brīnumskaisto seju deva priekšroku Čārlijam Bernsam. Cik dīvaina un neizprotama pasaule!

Misters Satertvaits pēkšņi aptvēra, ka laikam gan Džiliānas Vestas uzkrītošais skaistums ir licis aizmirst misteru Ķīnu. Galu galā katra tikšanās ar šo vīru nesa sev līdzi savādus un neparedzamus notikumus. Iespējams, cerībā satikt savu nenotveramo draugu misters Satertvaits devās uz "Arlekīnu" restorānu, kur agrāk bija gadījies sastapt misteru Kinu.

Misters Satertvaits izstaigāja visas "Arlekīna" zāles, taču no tumsnējās, smaidīgās mistera Ķīna sejas nebija ne miņas. Taču tur bija kāds cits. Pie maza galdiņa sēdēja Filips īstnijs.

Restorāns bija pilns, un misters Satertvaits apsēdās jaunajam vīrietim pretī. Viņu pēkšņi pārņēma savāds nemiers it kā viņš būtu iesaistīts kādā satraucošā notikumā. Sirmais virs saprata, ko misters Kīns bija domājis tovakar operā. Te risinājās drāma, un misteram Satertvaitam tajā bija svarīga loma. Viņš nedrīkstēja nokavēt īsto brīdi, lai pateiktu savu repliku. Misters Satertvaits apsēdās pretī Filipam īstnijam ar tādu sajūtu, ka padodas neizbēgamajam. Uzsākt sarunu bija diezgan vienkārši. īstnijam, šķiet, gribējās patērzēt. Misters Satertvaits kā allaž bija saprotošs un līdzjūtīgs klausītājs. Viņi runāja par karu, par spridzekļiem un indīgajām gāzēm. Par pēdējām īstnijam bija daudz ko sacīt, jo kara laikā viņš bija iesaistīts to ražošanā. Misteram Satertvaitam tas viss likās ļoti interesanti.

īstnijs paziņoja, ka esot kāda ārkārtīgi spēcīga gāze, kura nemaz netika izmēģināta.

jo iestājies pamiers. Uz šo gāzi liktas lielas cerības, jo tās iedarbība esot acumirklīga. Runājot par šo tematu, jauneklis izskatījās varen aizrāvies.

Ledus bija salauzts, un misters Satertvaits novirzīja sarunu uz citu tēmu mūziku. īstnija šaurā seja atplauka. Viņš runāja aizrautīgi dedzīgi kā īstens pazinējs. Abi apsprieda Joahima balsi, un jauneklis jūsmoja par to. Gan viņš, gan misters Satertvaits piekrita, ka nekas uz pasaules nevar sacensties ar izkoptu tenora balsi. īstnijs zēna gados bija dzirdējis Karūzo un nemūžam nespēja to aizmirst.

-  Vai jūs zināt, ka viņa balss spēj saplēst vīna glāzi? īstnijs pajautāja.

-  Es vienmēr domāju, ka tās ir pasakas, misters Satertvaits smaidīdams atbildēja.

-  Nē, es ticu, ka tā ir svēta patiesība. To sauc par rezonansi.

Viņš tūlīt pat iedziļinājās tehniskās detaļās. Jaunekļa seja piesarka, acis mirdzēja. Viņš runāja aizrautīgi un dedzīgi. Vecais vīrs noprata, ka īstnijs ir apveltīts ar izcilu, gandrīz ģeniālu intelektu. Apķērīgs, bet nenoteikts un neizlēmīgs, kad zināšanas jāliek lietā, tomēr neapšaubāmi ģēnijs.

Neviļus prātā iešāvās doma par Džiliānas Vestas neizprotamo izvēli.

Misters Satertvaits gluži vai satrūkās, atklājis, cik vēls jau ir. Viņš palūdza rēķinu, īstnijs šķita mazliet vainīgs.

-    Man kauns… ka es tā aizpļāpājos! viņš noteica. Taču liktenis bijis vēlīgs, atsūtot jūs šurp. Es… man šovakar vajadzēja kādu, ar ko aprunāties.

To pateicis, jauneklis dīvaini iesmējās. Viņa acis joprojām spīdēja savādā uzbudinājumā. Un tomēr īstnijā bija kaut kas traģisks.

-   Man bija ļoti patīkami! atteica misters Satertvaits. Mūsu saruna man šķita gana interesanta un pamācoša.

Kā allaž laipni paklanījies, viņš izgāja no restorāna. Nakts bija silta, vecais vīrs lēnām soļoja pa ielu, un gluži negaidot viņu pārņēma sajūta, ka blakus ir vēl kāds. Misters Satertvaits velti centās sev iestāstīt, ka tie ir maldi, dīvainā sajūta neatkāpās. Kāds tiešām gāja līdzās, bet nebija saskatāms. Misters Satertvaits prātoja, kāpēc acu priekšā stāv mistera Ķīna tēls. Sirmais džentlmenis jutās tā, it kā misters Kīns tiešām ietu kopā ar viņu, tomēr acis liecināja ko citu paveroties apkārt, neviens nebija redzams.

Bet doma par draugu neatstājās, un reizē ar to uzradās arī nemiers, satraukums, uzmācīga nelaimes nojauta. It kā tūlīt pat būtu kaut kas jadara. It ka kaut kas nebulu kartībā un viņa rokās būtu atrisinājums, kā to labot…

Ši sajūta bija tik spēcīga, ka misters Satertvaits vairs nepūlējās to atvairīt. Viņš aizvēra acis un pūlējās pievilkt iztēles radīto mistera Ķīna tēlu tuvāk. Ja vien viņš būtu pajautājis misteram Kīnam… taču, kad šī doma uzplaiksnīja smadzenēs, viņš tūlīt saprata, ka kļūdās. Iztaujāt misteru Ķīnu nebija nekādas jēgas. "Visi pavedieni ir jūsu rokās!" lūk, ko viņš teiktu!

Pavedieni… Kādi gan pavedieni? Viņš rūpīgi izvērtēja savas apjausmas un iespaidus. Un šīs briesmu priekšnojautas… Kuram gan kaut kas draud?

Pēkšņi prātā uzausa tēls Džiliāna Vesta, kas viena pati sēž un klausās radio.

Misters Satertvaits iedeva peniju garāmejošam avīžzēnam un paķēra laikrakstu. Viņš tūlīt uzšķīra Londonas radio programmu un ieinteresēti pamanīja, ka šajā vakarā dzied Joahims. Salve Dimora no "Fausta" un pēc tam ari tautas dziesmas "Gana dziesmu", "Zivtiņu", "Mazo briedi" un pārējās.

Misters Satertvaits salocīja avīzi. Zinot, ko tieši Džiliāna klausās, viņam bija vēl vieglāk iztēloties šo ainu. Sēdēdama tur viena pati…

Cik dīvains šķiet tāds Filipa īstnija lūgums. Nemaz neizklausās pēc vīrieša. Un vēl mazāk… īstnijs nepavisam nešķita sentimentāls. Viņš bija aizrautīgs, dedzīgs, varbūt pat bīstams vīrs…

Atkal ši briesmu sajūta. Biedējošs jauneklis tas kaut ko nozīmē. "Visi pavedieni ir jūsu rokās." Tikšanās ar Filipu īstniju varen savādi… Laimīga sagadīšanās, īstnijs bija teicis. Vai tā ir? Vai ari tā ir daļa no sižeta, kurā misters Satertvaits šovakar jutās iesaistījies?

Viņš lūkoja atcerēties. īstnija vārdos jābūt kaut kam, kas radīja šo baiļu sajūtu. Par ko viņš bija runājis? Par dziedāšanu, karu, Karūzo.

Karūzo… Mistera Satertvaita juceklīgās domas pamazām noskaidrojās. Joahima balss bija līdzīga Karūzo balsij… Džiliāna sēž un klausās to pilnā skaļumā, mūzika atbalsojas istabā, liekot šķindēt traukiem…

Viņam aizrāvās elpa. Karūzo, kas dziedot lika sašķīst vīna glāzēm! Joahims, kurš dzied Londonas radiostudijā… Balss, kas piepilda kādu istabu un liek šķindēt nevis vīna glāzēm, bet zaļam biķerim, līdz kristāla ziepju burbulis ir pušu, bet tas, iespējams, nav tukšs…

Tajā brīdī garāmgājējiem noteikti šķita, ka misters Satertvaits ir sajucis prātā. Viņš vēlreiz atšķira avīzi un ieskatījās radio programmā, tad metās projām tādā ātrumā, it kā viņam būtu jāglābj dzivība. Ielas galā viņš atrada taksometru un ielēca tajā, kliegtin izkliedza adresi un paziņoja, ka esot jābrauc uz dzīvību un nāvi. Šoferis nolēma, ka šis pasažieris nav pie pilna prāta, taču ir bagāts, tādēļ darīja, kā vēlēts.

Misters Satertvaits atslīga sēdekli, galvā šaudījās juceklīgas domas, atceroties skolā apgūtās zināšanas un īstnija stāstīto. Rezonanse… tās periodi… ja tie sakrīt… bija dzirdēts kaut kas par sabrukušu tiltu, kad tam pāri maršējuši kareivji un soļu ritms sakritis ar tilta svārstību ritmu. īstnijs to zina… Un īstnijs ir izgudrotājs.

Pulksten 10 un 45 minūtēs jādzied Joahimam. Un šis laiks jau ir klāt. Jā, bet pirmā ir ārija no "Fausta". Augstā nots nāks pēc piedziedājuma… un… kas notiks tad?

Prātā šaudījās juceklīgas domas. Toņi, virstoņi, pustoņi… Viņš neko daudz par to nezināja. Bet īstnijs gan. Lai Dievs dod, ka viņš paspētu laikā!

Taksometrs apstājās. Misters Satertvaits izlēca no tā un metās augšā pa akmens kāpnēm

uz otro stāvu kā jauns sportists. Dzīvokļa durvis stāvēja pusvirus. Viņš tās atvēra un izdzirda dižā tenora balsi. "Gana dziesmas" vārdi padzīvojušajam vīram jau bija pazīstami:

"Reku, gan, kur zirgi garām skrien…"

Tātad viņš bija paguvis laikā. Misters Satertvaits atrāva ari lielās istabas durvis. Džiliāna sēdēja krēslā pie kamīna.

"Bajār Mišas meita šodien precēsies,

Man ir laiks uz viņas kāzām iet —"

Džiliāna laikam nodomāja, ka ienācējs ir jucis, kliegdams kaut ko nesaprotamu, viņš sagrāba jauno meiteni un rāva ārā no dzīvokļa, līdz abi nokļuva kāpnēs.

"Man ir laiks uz viņas kāzām iet -

Jā ā ā!"

Lieliskā augstā nots izskanēja spēcīga un piepildīta ar tādu varētu lepoties ikviens dziedātājs. Un tūlīt sekoja otra skaņa plīstoša stikla tinkšķis.

Noklīdis kaķis paspruka abiem garām un ielavījās pa dzīvokļa durvīm. Džiliāna sakustējās, bet misters Satertvaits parāva viņu atpakaļ, nesakarīgi murminādams:

Nē, nē, tā ir nāvējoša! Tai nav smakas, nebūs nekāda brīdinājuma… Viens elpas Vilciens, un viss būs galā. Neviens nenojauš, cik indīga tā ir! Tā nav līdzīga nevienai citai indei.

III

Filips īstnijs izvilka pulksteni un ieskatījās tajā. Pusdivpadsmit! Viņš jau trīsceturtdaļstundas nemierīgi soļoja pa krastmalu. Pavēries pāri Temzai. jauneklis pagriezās un ieraudzīja sava vakariņu galdabiedra seju.

-        Cik dīvaini! viņš sacīja un iesmējās. Šķiet, ka pats liktenis mums lēmis šovakar nemitīgi satikties!

-        To var saukt ari par likteni, noburkšķēja misters Satertvaits.

Filips īstnijs uzlūkoja viņu uzmanīgāk, un viņa sejas izteiksme pēkšņi mainījās.

-  Jā? viņš klusi pārjautāja.

Misters Satertvaits runāja skaidru valodu.

-   Es nāku no mis Vestas dzīvokļa.

-Jā?

Tā pati balss. Tikpat nesatricināmi mierīga.

-   Mēs iznesām no turienes… beigtu kaķi!

Iestājās klusums. Tad īstnijs noprasija:

-   Kas jūs īsti esat?

Misters Satertvaits pastāstīja vakara notikumus no sākuma līdz beigām..

-        Redzat, es paspēju laikā! vecais vīrs piebilda un pēc mirkļa gluži laipni pajautāja:

-  Jūs… gribat man ko sacīt?

Viņš gaidīja jūtu izvirdumu, kādu mēģinājumu taisnoties. Taču nenotika nekas.

-        Nē! izdvesa Filips īstnijs, apcirtās uz papēža un devās projām.

Misters Satertvaits noraudzījās viņam pakal, kamēr jaunais cilvēks nozuda tumsā. Par spīti visam, viņš juta līdzi īstnijam kā mākslinieks otram māksliniekam, kā sentimentāls večuks mīlētājam, kā parasts cilvēks izgudrotājam.

Tad pēkšņi viņš spēji sarāvās un sāka iet tajā pašā virzienā, kurā bija aizgājis īstnijs. Migla kļuva arvien biezāka. Parādījās policists, kas viņu aizdomīgi nopētīja.

-        Vai jūs nule nedzirdējāt šļakstu? policists noprasīja.

-   Nē, misters Satertvaits atteica.

Policists vērās upes virzienā.

-        Atkal pašnāvība, cik noprotu, viņš norūca. Tā viņi dara.

-   Šķiet, sacīja misters Satertvaits, ka viņiem ir savi iemesli.

-   Lielākoties naudas dēļ, policists noteica. Un reizēm ari sieviešu dēl, viņš piebilda, gatavodamies doties projām. Ne vienmēr tā ir viņu vaina, bet lēdijas bieži sagādā nepatikšanas!

-   Dažas, misters Satertvaits klusi piebalsoja.

Kad policists aizgāja, vecais vīrs apsēdās uz sola. Apkārt biezēja migla, un atkal uzmācās doma par Trojas Helēnu varbūt ari viņa bija jauka, parasta sieviete, kura, par laimi vai nelaimi, bija apveltīta ar brīnišķu seju.

9. nodaļa mirušais arlekīns

Misters Satertvaits lēnām soļoja pa Bondstritu un priecājās par silto sauli. Kā allaž rūpīgi un eleganti ģērbies, viņš devās uz Hārčestras galeriju, kur bija aplūkojama Frenka Bristova jauna un līdz šim nepazīstama mākslinieka izstāde. Mākslinieks par sevi bija radījis lielu interesi, un misters Satertvaits bija mākslas mecenāts.

Galerijā misters Satertvaits tika laipni sagaidīts.

Labrīt, mister Satertvait, es jau domāju, ka mēs jūs drīz satiksim. Vai esat redzējis Bristova darbus? Skaisti, patiešām skaisti! Savā ziņā viņš ir neatkārtojams.

Nopircis katalogu, misters Satertvaits devās tālāk caur vaļējo arku uz gareno izstāžu zāli. Akvareļi izskatījās neparasti un koši, atgādinot krāsainas gravīras. Misters Satertvaits lēnām gāja uz priekšu, uzmanīgi pētot darbus, un jutās visnotaļ apmierināts. Viņš prātoja, ka jaunais mākslinieks ir pelnījis ievērību, jo bija apveltīts ar oriģinālu domāšanu un neparastu izpildījuma tehniku. Protams, bija arī pavāji darbi, tomēr kopumā varēja runāt gandrīz vai par ģenialitāti. Mistera Satertvaita skatiens apstājās pie nelielas glezniņas, kas attēloja Vestminsteras tiltu ar autobusiem, tramvajiem un steidzīgiem gājējiem. Glezna saucās "Skudrupūznis". Misters Satertvaits devās tālāk un piepeši strauji ievilka elpu. jo kaut kas bija piesaistījis viņa skatienu.

Darbs saucās "Mirušais Arlckīns". Priekšplānā uz melnbaltas marmora grīdas ar ieplestām rokām gulēja Arlekīns melnsarkanā ģērbā. Aiz viņa bija manāms logs, un pa to raudzījās kāds vīrs, kura siluetu izgaismoja rietošās saules sārtais mirdzums.

Šī glezna piesaistīja mistera Satertvaita uzmanību divu iemeslu dēj. Pirmais viņš vai nu pazina, vai arī viņam šķita, ka ir pazinis gleznā redzamo cilvēku. Tas viņam atgādināja misteru Kinu paziņu, ko misters Satertvaits šad tad bija saticis visai noslēpumainos apstākļos.

Tas pilnīgi noteikti ir viņš, viņš nomurmināja. Un, ja tā, ko gan tas nozimē?

Misters Satertvaits zināja, ka katra tikšanās ar šo savādo vīru nozīmē kaut ko īpašu. Bet mistera Satertvaita interesei bija vēl kāds iemesls. Viņš pazina arī vietu, kas bija redzama gleznā. Čārnliju muižas terase. Viens Arlekīns gul miris uz grīdas, otrs raugās iekšā pa logu.Varbūt tā ir viena un tā pati persona? Satertvaita kungs lēnām virzījās tālāk, ar neko neredzošām acīm raudzīdamies uz citām gleznām, jo prātu vēl aizvien aizņēma doma par Arlekīnu. Viņš jutās satraukts. Dzīve, kas šorīt bija šķitusi mazliet pliekana, tagad pēkšņi vairs tāda nebija. Viņš pilnīgi droši zināja, ka atrodas uz aizraujošu, neparastu notikumu sliekšņa.

Satertvaita kungs tuvojās galdam, pie kura sēdēja misters Kobs Harčesteras galerijas uzraugs, kuru viņš pazina jau sen.

-   Es gribētu nopirkt trīsdesmit devīto numuru, Satertvaits sacīja. Ja vien tas jau nav pārdots.

Kobs ieskatījās reģistrā.

-   Trāpīts desmitniekā! viņš nomurmināja. īsts dārgakmens, vai ne? Nē, tas nav pārdots. Viņš nosauca cenu. Tas ir labs naudas ieguldījums, mister Satertvait. Nākamgad ap šo laiku jums par to būtu jāmaksā trīsreiz vairāk.

-   Nu, jūs tā sakāt vienmēr, misters Satertvaits smaidīdams novilka.

-   Tā? Vai tad man nav taisnība? misters Kobs noprasīja. Es neticu, mister Satertvait, ka tad, ja jūs pārdotu savu kolekciju, kaut viena glezna maksātu mazāk nekā jūs pats par to samaksājāt.

-   Es pirkšu to gleznu! misters Satertvaits pavēstīja. Tūlīt izrakstīšu jums čeku!

-   Jūs to nenožēlosiet. Mēs ticam Bristovam.

-   Vai viņš ir jauns?

-   Viņam ir divdesmit seši vai septiņi gadi, tā šķiet.

-   Man gribētos ar viņu iepazīties, misters Satertvaits ieminējās. Varbūt viņš kādu dienu būtu ar mieru pavakariņot kopā ar

i man i?

-   Varu jums iedot adresi. Esmu drošs, ka viņš nelaidīs garām tādu izdevību. Jūsu vārdam mākslas pasaulē ir svars!

-   Jūs man glaimojat! misters Satertvaits atteica.

Viņš gribēja vēl kaut ko sacīt, bet misters Kobs viņu pārtrauca: Re, kur viņš ir! Es tūlīt jūs iepazīstināšu!

Kobs piecēlās no krēsla. Misters Satertvaits devās viņam līdzi turp, kur stāvēja garš, lempīgs jauns cilvēks, kurš, atspiedies pret sienu, vēroja apmeklētājus, drūmi saraucis pieri, it kā būtu paslēpies aiz barikādēm.

Misters Kobs iepazīstināja abus, un misters Satertvaits svinīgi ierunājās:

-   Ir gadījies tā, ka es nule nopirku vienu no jūsu gleznām "Mirušo Arlekīnu".

-   Tā? Ceru, ka šis ieguvums jums atmaksāsies! misters Bristovs nesmalkjūtīgi attrauca. Tas ir sasodīti lielisks darbs, lai gan man neklātos sevi slavēt.

-   Jūsu darbos manāma meistara roka, misters Satertvaits atbildēja. Glezna man šķita ārkārtīgi interesanta, mister Bristov. Tā nemaz neatbilst tik jaunam cilvēkam. Varbūt jūs būtu ar mieru kādu reizi paēst vakariņas kopā ar mani? Vai šodien esat aizņemts?

-   Patiesībā neesmu vis, misters Bristovs atteica, un viņa balss neliecināja ne par kādām pateicības jūtām.

-   Tad varbūt pulksten astoņos, ko? misters Satertvaits turpināja. Te būs mana vizītkarte ar adresi.

-   Tā? Labi! misters Bristovs attrauca. Paldies!

"Šis jauneklis nav sevišķi augstās domās par sevi un baidās, ka pārējā pasaule pievienosies šim uzskatam."

Tāds bija mistera Satertvaita secinājums, kad viņš iznāca saules pielietajā Bondstrītā. Un misters Satertvaits gandrīz nekad nekļūdījās savos spriedumos par cilvēkiem. Frenks Bristovs ieradās, kad pulkstenis rādīja piecas minūtes pāri astoņiem, un vakariņas varēja sākties. Misters Satertvaits nebija viens, viņam blakus sēdēja pulkvedis Monktons. Uz ovālā sarkankoka galda atradās vēl ceturtais trauku komplekts. Misters Satertvaits steidzās paskaidrot:

-   Es ceru, ka atnāks arī mans draugs misters Kīns, viņš sacīja. Man gribētos zināt, vai jūs, māksliniek, kādreiz ešat ar viņu ticies. Viņa vārds ir Arleks Kīns. ■

-   Es nekad ne ar vienu netiekos, Bristovs norūca.

Pulkvedis Monktons skatījās uz gleznotāju ar atturīgu interesi, it kā būtu ieraudzījis retas sugas medūzu. Misters Satertvaits centās, lai sarunas risinātos nepiespiesti.

-   Es pievērsu uzmanību jūsu gleznai tāpēc, ka vieta man šķita pazīstama tā ir Čārnliju muižas terase, vai ne? Mākslinieks pamāja, un Satertvaits turpināja: Tas ir aizraujoši. Man pašam vairākkārt gadījies tur viesoties. Varbūt jūs pazīstat kādu no saimnieku ģimenes?

-  Nē, nepazīstu vis! Bristovs attrauca. Tādi ļaudis nemēdz dibināt pazīšanos ar tik nabadzīgu cilvēku kā es. Es tur ierados ar autobusu.

-   Dievs Tēvs! nopūtās pulkvedis Monktons, visdrīzāk tāpēc vien, lai kaut ko teiktu. Ar autobusu? Vai dieniņ!

Frenks Bristovs pavērās viņā, savilcis uzacis.

-   Kāpēc gan ne? viņš nikni noprasīja.

Nabaga pulkvedis Monktons izskatījās

pārsteigts. Viņš pārmetoši uzlūkoja misteru Satertvaitu, it kā teikdams: "Šīs primitīvās dzīvības formas varbūt šķiet interesantas jums, kas esat naturālists, bet kāpēc jūs iesaistāt tajā visā mani?"

-  Ak vai, autobusi ir drausmīgi! viņš skaļi sacīja. Tie tik briesmīgi kratās un zvāļojas!

-   Rolsroisu es nevaru atļauties, Bristovs pūcīgi atcirta.

Pulkvedis Monktons blenza viņā. Misters Satertvaits nodomāja: "Ja man neizdosies uzlabot jaunā cilvēka omu, mūs gaida diezgan nepatīkams vakars."

-   Čārnliju muiža man allaž ir patikusi! viņš ieminējās. Taču pēc traģēdijas esmu tur bijis tikai vienreiz. Tik drūma māja gluži spokaina.

-  Tā ir gan, Bristovs piekrita.

-   Tur patiesi rādoties veseli divi spoki, Monktons ierunājās. Stāsta, ka Čārlzs I reizumis izejot uz terases ar paša galvu padusē. Tikai esmu aizmirsis, kāpēc tā. Vēl tur rādoties Raudošā Lēdija ar sudraba krūku. Tas vienmēr notiekot pēc tam, kad kāds no Čārnlijiem nomirstot.

-   Blēņas! Bristovs nicīgi novilka.

-   Tai dzimtai nu gan ir ļoti nelaimīgs liktenis, misters Satertvaits steigšus iestarpināja. Veseli četri titula mantinieki gājuši bojā vardarbīgā nāvē, bet pēdējais lords Čārnlijs esot izdarījis pašnāvību.

-  Tas patiesi bija dīvains notikums, Monktons nopietni ierunājās. Es toreiz tur biju.

-   Ļaujiet atcerēties, tas notika pirms četrpadsmit gadiem, misters Satertvaits turpināja. Kopš tā laika muiža ir slēgta.

-   Es par to nebrīnos, Monktons novilka. Jaunajai dāmai tas laikam bija briesmīgs trieciens. Viņi bija tikko precējušies, nule pārradušies no medusmēneša. Lai atzīmētu pārbraukšanu, sarīkoja lielu maskuballi. Kad sāka ierasties viesi, Čārnlijs ieslēdzās Ozolsalonā un nošāvās. Ārkārtīgi savāda rīcība. Piedodiet?

Viņš aši pagrieza galvu un, vainīgi iesmiedamies, uzlūkoja misteru Satertvaitu.

-   Man, kā šķiet, ari sāk rādīties ķiņķēziņi, Satertvait. Vienu mirkli likās, ka tukšajā krēslā kāds sēž un kaut ko man saka.

-   Jā, viņš pēc minūtes vai divām piebilda, Aliksai Čārnlijai tas bija šausmīgs trieciens. Tā bija viena no burvīgākajām sievietēm. ko esmu saticis. Dzīvesprieka pilna, bet tagad ļaudis runā, ka viņa pati atgādinot rēgu. Es gan gadiem neesmu viņu redzējis. Kā šķiet, viņa lielāko daļu laika pavada ārzemēs.

-   Un puika?

-   Dēls mācās ītonā. Ko viņš darīs, kad pieaugs, es nezinu. Nez kāpēc neticu, ka viņš varētu atgriezties ģimenes īpašumā.

-   Tur varētu ierīkot lielisku publisko izklaižu parku, Bristovs ieminējās.

Pulkvedis Monktons pavērās viņā ar patiesām šausmām.

-   Nē, nē. jūs taču to nedomājāt nopietni? misters Satertvaits noprasīja. Šādi domādams, jūs nebūtu radījis to gleznu. Tradīcijas un gaisotne tas ir kaut kas neaizskarams. Tas ir radies gadu simteņos, un, to iznīcinot, neko vairs nevarētu atjaunot.

Namatēvs piecēlās.

-   Iesim smēķēšanas istabā. Man ir dažas Čārnliju fotogrāfijas, ko gribētos jums parādīt.

Amatieruzņēmumi bija viens no mistera Satertvaita iemīļotajiem laikkavēkliem. Viņš varēja lepoties arī ar paša radītu grāmatu "Manu draugu nami". Visi šie draugi bija aristokrāti, tādēļ varēja domāt, ka misters Satertvaits ir snobiskāks, nekā patiesībā bija.

-    Šī ir terases fotogrāfija, viņš sacīja, vērsdamies pie Bristova. Redziet, leņķis ir gandrīz tāds pats, kā jūsu gleznā. Cik brīnišķīgs paklājs… cik žēl, ka melnbaltajā uzņēmumā nevar redzēt krāsas.

-   Es to atceros, Bristovs piebalsoja. Tiešām brīnišķīgas krāsas. Paklājs laistījās kā liesma. Taču tur tas izskatījās mazliet neiederīgs par lielu telpai ar melnbaltajām grīdas plāksnēm. Citur nekādu paklāju nebija. Šis sabojā visu iespaidu kā liels asins plankums.

-    Varbūt tas jūs iedvesmoja radīt gleznu? misters Satertvaits jautāja.

-   Tā varētu būt, Bristovs domīgi noteica. To ieraugot, cilvēks gribot negribot iztēlotos kaut ko līdzīgu traģēdijai, kas notika mazajā, paneļiem klātajā telpā blakus terasei.

-   Ozolsalonā, Monktons novilka. Jā, tieši tur rādoties spoki. Salonā ir niša, kurā no vajātājiem slēpušies priesteri viens panelis pie kamīna ir atbīdāms. Stāsta, ka ari Čārlzs 1 reiz tajā paglābies. Šajā telpā divi cilvēki gājuši bojā divkaujā. Un Redžijs Čārnlijs padarīja sev galu.

Viņš izņēma fotogrāfiju no Bristova rokām.

-   Bet tas taču ir persiešu paklājs, misters Satertvaits aizrādīja. Manuprāt, savas tūkstoš mārciņas vērts. Kad es tur viesojos, paklājs atradās Ozolsalonā. Marmora plāksnēm tepiķis tiešām galīgi nepiestāv.

Raudzīdamies uz tukšo krēslu, Satertveita kungs domīgi jautāja:

-  Es prātoju, kad tas paklājs tika pārvietots?

-        Droši vien neilgi pēc tam. Es atceros, ka traģēdijas dienā es runāju ar Čārnliju, kurš minēja, ka tādas lietas būtu jāliek zem stikla.

Misters, Satertvaits nogrozīja galvu.

-         Muiža taču tika slēgta tūlīt pēc traģēdijas, un viss palika tieši tā, kā bija.

Tajā mirklī sarunā iejaucās Bristovs. Viņš bija atmetis savu agresīvo runasveidu.

-        Kāpēc lords Čārnlijs nošāvās? viņš vaicāja.

Pulkvedis Monktons neomulīgi sagrozījās krēslā.

-        To neviens nezina, viņš nenoteikti novilka.

-        Jādomā, misters Satertvaits lēnām iestarpināja, ka tā bija pašnāvība.

Pulkvedis viņu pārsteigti uzlūkoja.

-        Protams, Monktons norūca, kā gan citādi. Mans draugs, es taču toreiz tur biju!

Misters Satertvaits atkal paskatījās uz tukšo krēslu sev blakus un klusībā pasmaidīja, it kā būtu atcerējies kādu joku, kuru citi nezināja. Viņš rimti ierunājās:

-         Dažkārt cilvēks pēc gadiem visu redz skaidrāk nekā notikuma brīdī.

-       Muļķības! Monktons nomurmināja. Gatavie nieki! Ar laiku taču atmiņas izbālē.

Bet misters Satertvaits saņēma atbalstu no gluži negaidītas puses.

-    Es saprotu, ko jūs domājat, mākslinieks paziņoja. Jums, iespējams, ir taisnība. Tas ir jautājums par proporcijām, vai ne? Varbūt ne tikai par tām. Par relativitāti un tamlīdzīgām padarīšanām.

-   Ja gribat zināt manas domas, pulkvedis iestarpināja, visas tās Einšteina teorijas ir gatavās nejēdzības. Tāpat kā spoku stāsti un pārējie nieki. Viņš nīgri pavērās apkārt. Skaidrs, ka tā bija pašnāvība! viņš turpināja. Var teikt, ka es to visu redzēju pats savām acīm.

-    Pastāstiet mums, ierosināja misters Satertvaits Lai ari mēs to ieraudzītu savām acīm.

Grūti nopūties, pulkvedis ērtāk iekārtojās krēslā.

-   Tas notika pilnīgi negaidīti, viņš iesāka. Čārnlijs izturējās tāpat kā vienmēr. Uz balli bija ieradušies daudz viesu. Neviens nevarēja ne iedomāties, ka viņš nošausies pašā balles sākumā.

-   Viņš rīkotos smalkāk, ja pagaidītu, līdz viesi aizies, sacīja misters Satertvaits.

-   Protams, ka tā ir. Sasodīti slikta gaume.

-   Tas ir tik neraksturīgi, misters Satertvaits piebilda.

-   Jā, Monktons piekrita, tas neizskatās pēc Čārnlija.

-   Un tomēr tā bija pašnāvība?

-   Protams, bija. Mēs stāvējām kāpņu augšgalā es, Ostrenderu meita Eldžija Darsija… hm, un vēl viens vai divi cilvēki. Čārnlijs izgāja cauri zālei pirmajā stāvā un iegāja Ozolsalonā. Ostrenderu skuķe stāstīja, ka viņa sejā bijusi spokaina izteiksme, acis plaši ieplestas un blenzušas taisni uz priekšu, taču tās droši vien ir blēņas, jo viņa nemaz nevarēja redzēt namatēva seju no tās vietas, kur mēs stāvējām. Taču viņš soļoja salīcis, kūkumu uzmetis, it kā plecus nospiestu visas pasaules smagums! Viena no dāmām viņu pasauca, manuprāt, tā bija guvernante, ko lēdija Černlija bija laipni ielūgusi kopā ar saimniekiem. Viņa sauca: "Lord Čārnlij, lēdija Čārnlija grib zināt…" Taču viņš nelikās neko manām, iegāja Ozolsalonā un aizcirta durvis, mēs dzirdējām, kā tiek pagriezta atslēga. Apmēram pēc minūtes atskanēja šāviens.

Mēs steidzāmies lejā uz zāli. Tur ir vēl vienas durvis, kas ved no Ozolsalona uz terasi. Paraustījām rokturi, taču arī tās bija ciet.

Mums vajadzēja durvis uzlauzt. Čārnlijs gulēja zemē miris, pie labās rokas atrdās pistole. Kas cits tas varēja būt, ja ne pašnāvība? Negadījums? Tikai nestāstiet! Ir vēl viena iespēja slepkavība! Taču nav slepkavības bez slapkavas! To jūs droši vien atzīsiet?

-   Varbūt slepkava aizlavījās, misters Satertvaits nomurmināja.

-   Tas nav iespējams. Ja iedosiet zīmuli un papīru, es uzzīmēšu plānu. Uz Ozolsalonu ved divas durvis vienas no zāles, otras no terases. Abas bija aizslēgtas no iekšpuses, un atslēgas bija slēdzenē!

-   Un logs?

-   Tas bija ciet, bultas aizšautas un slēgi aizvērti.

Iestājās klusums.

-    Tātad tā bija pašnāvība! pulkvedis Monktons triumfējoši sacīja.

-  Skaidrs, ka tā šķiet, misters Satertvaits pikti attrauca.

-   Ielāgojiet, norūca pulkvedis, es gan nupat smējos par garu saucējiem, taču namā tiešām bija tāda velnišķīga gaisotne. Sienu paneļos bija redzami vairāki ložu caurumi pēc dueļiem, kas tur notikuši, bet uz grīdas bija dīvains traips, kas tur uzrodas atkal un atkal, lai gan dēļi tika vairākas reizes mainīti. Manuprāt, tagad pleķim jābūt vēl lielākam no nabaga Čārnlija asinīm.

-   Vai tad bija daudz asiņu? misters Satertvaits noprasīja.

-   Pavisam maz… pat pārsteidzoši tā teica ārsts.

-   Kur viņš sev iešāva, vai galvā?

-   Nē, sirdī.

-   Tas nemaz nav tik vienkārši, Bristovs aizrādīja. Ir velnišķīgi grūti uzminēt, kur īsti sirds atrodas. Es, piemēram, to nespētu.

Misters Satertvaits pagrozīja galvu. Viņš šķita neapmierināts. Bija cerējis kaut ko atklāt, bet nesaprata, ko īsti. Pulkvedis Monktons turpināja:

-   Tā Čārnliju muiža tiešām ir neomulīga. Taču es nekādus spokus neredzēju.

-   Jūs nesastapāt Raudošo Lēdiju ar sudraba krūku?

-   Nē, negadījās vis, ser, pulkvedis nīgri norūca. Bet es domāju, ka ikkatrs pils kalpotājs būs gatavs zvērēt, ka viņam tas ir izdevies.

-   Māņticība ir viduslaiku palieka, Bristovs sacīja. Šur un tur vēl saglabājusies. Bet, paldies Dievam, mēs sākam no tās atbrīvoties.

-   Māņticība, misters Satertvaits novilka, vērodams tukšo krēslu. Reizēm… vai jūs nedomājat, ka tā var būt noderīga?

Bristovs neizpratnē blenza viņā.

-   Noderīga… cik dīvaini sacits.

-   Hm, es ceru, ka man ir izdevies kliedēt jūsu šaubas, Satertvait, pulkvedis noprasīja.

-    Jā, kā tad, attrauca misters Satertvaits. Bet vispār šķiet diezgan savādi… tik bezjēdzīgi jauns, nesen apprecējies, bagāts, laimīgs, turklāt viesību laikā… Pārsteidzoši, bet es jums piekritu fakti paliek fakti. Otrreiz izrunādams vārdu "fakti", viņš to izteica jau klusāk. Un sarauca uzacis.

-     Mēs nekad neuzzināsim, aizrādīja Monktons, kādēļ tas notika. Protams, klīda baumas… visdažādākās. Jūs jau zināt, cilvēki mēdz runāt niekus…

-  Taču neviens neko noteiktu nezināja, apcerīgi iebilda misters Satertvaits.

-   Kriminālromānam šis sižets nederēs, vai ne? Bristovs ieminējās. No tā vīra nāves neviens neko neieguva.

-   Nē, ja nu vienīgi vēl nedzimušais bērns, misters Satertvaits paskaidroja.

Monktons pēkšņi sāka klepot. Tas tik bija trieciens nabaga Hugo Čārnlijam! Viņš norūca. Tikko kļuva zināms, ka būs bērns, viņam atlika tikai sēdēt un gaidīt, vai būs puika vai meitene. Ari viņa kreditori bija noraizējušies. Kad piedzima zēns, daudzi jutās vīlušies.

-   Vai atraitne bija ļoti izmisusi? Bristovs noprasīja.

-   Nabadzīte, Monktons nopūtās. Es to nekad neaizmirsīšu! Viņa neraudāja, nesabruka nekā tamlīdzīga! Viņa šķita tāda kā… sasalusi. Kā jau teicu, drīz pēc tam viņa slēdza muižu un, cik man zināms, nekad tur vairs neatgriezās.

-   Ja runājam par motīvu, tad mēs taustāmies pa tumsu, Bristovs pasmiedamies turpināja. Cits vīrietis, cita sieviete. Viens vai otrs, ko?

-  Tā šķiet, misters Satertvaits piekrita.

-   Drīzāk varētu būt otra sieviete, iebilda Bristovs. Tā kā skaistā atraitne nav apprecējusies vēlreiz… Nevaru ciest sievietes! viņš bezkaislīgi nobeidza.

Misters Satertvaits tikko jaušami pasmaidīja. Bristovs to pamanīja un apskaitās.

-   Varat vīpsnāt, cik gribat, viņš iesaucās, bet tā ir taisnība! Viņas visu sabojā! Visur jaucas! Nostājas starp vīrieti un viņa darbu! Viņas… Es tikai vienu reizi esmu sastapis sievieti, kura bija… mjā, interesanta.

-    Es ari domāju, ka vienu allaž ir iespejams atrast, misters Satertvaits nomurmināja.

-   Nejau tā, kā jums šķiet… Es… es viņu sastapu gluži nejauši. Īstenībā… tas notika vilcienā. Bet, viņš izaicinoši noprasīja, kāpēc gan cilvēki nevarētu iepazīties vilcienā?

-   Saprotams, ka var, mierinoši attrauca misters Satertvaits, tikpat labi kā visur citur.

-   Vilciens nāca no ziemeļiem. Kupejā mēs bijām divi vien. Nezinu, kāpēc, bet mēs sākām tērzēt. Es nezinu, kā viņu sauc. Un neceru vēl kādreiz satikt. Un man nav skaidrs, vai es to vēlētos. Varbūt tas bija tikai… žēlums. Jauneklis aprāvās, viņam bija grūti paskaidrot. Tā nebija gluži reāla būtne, vai zināt. Tāda kā ēna. Kā feja, kas nākusi no ķeltu teikām.

Misters Satertvaits saprotoši pamāja. Viņa iztēlē veidojās pilnīgi skaidra aina. Visnotaļ apdomīgais un saprātīgais Bristovs un sudrabains, spokains stāvs… ēna, kā to raksturoja Bristovs.

-   Protams, ja noticis kaut kas briesmīgs… gandrīz vai neizturams, tāds noskaņojums varētu rasties. Cilvēks var aizbēgt no dzīves prozas pats savā pasaulē un pēc kāda laika vairs netikt atpakaļ.

-   Vai tā varēja atgadīties arī ar viņu? misters Satertvaits ziņkārīgi pajautāja.

-   Nezinu, Bristovs atbildēja. Viņa man neko nestāstīja. Es varu tikai minēt.

-  Jā, misters Satertvaits piebalsoja. Atliek minēt.

Atvērās durvis, un viņš pavērās turp. Skatiens bija ātrs un nogaidošs, bet namziņa vēsts šķietami lika vilties.

-    Ser, lēdija gribot runāt ar jums. Ļoti steidzami. Mis Aspazija Glena.

Misters Satertvaits izbrīnījies piecēlās. Šis vārds viņam bija pazīstams. Kurš gan Londonā nebija dzirdējis Aspazijas Glenas vārdu? Viņu dēvēja par "dāmu ar šalli", un šī būtne bija sarīkojusi izrāžu sēriju, kas vienā mirklī iekaroja galvaspilsētu gluži kā vētras brāziens. Izmantojot šalli, viņa spēja attēlot dažādus raksturus. Šalle bija gan mūķenes auts, gan piena sievas lakats, gan zemnieces aube, turklāt katrā lomā Aspazija Glena bija pavisam citāda un atšķirīga. Misteram Satertvaitam šī aktrise ļoti patika. Taču viņam nekad nebija gadījies ar mākslinieci iepazīties. Viņas apmeklējums tik neparastā stundā namatēvam šķita diezgan pārsteidzošs. Pateicis dažus atvainošanās vārdus, saimnieks atstāja istabu un cauri vestibilam devās uz salonu.

Mis Glena sēdēja telpas vidū uz divāna, kas bija tapsēts ar zelta brokātu. Viņa šķita tik iespaidīga, it kā aizņemtu visu istabu. Misters Satertvaits tūlīt noprata, ka dāma grib kļūt par situācijas noteicēju. Savādā kārtā misters Satertvaits juta nepatiku. Un viņš bija tik aizrautīgs šīs dāmas talanta pielūdzējs! Aspazija Glena prožektoru gaismā bija šķitusi saistoša un pievilcīga. Izrādē viņa šķita skumja un vilinoša, taču ne pavēlnieciska. Turpretī tagad radās pavisam citāds iespaids. Šajā būtnē slēpās kāds spēks, cieta apņēmība un pārdrošība. Viņa bija gara, apmēram trīsdesmit piecus gadus veca tumšmate. Neapšaubāmi izskatīga, turklāt to apzinājās.

Piedodiet, ka ierados bez uzaicinājuma, mister Satertvait, dāma sacīja. Viņas balss izklausījās sulīga un pavedinoša. Es nevaru apgalvot, ka jau sen būtu gribēju ar jums iepazīties, taču priecājos, ka ir radies iemesls to izdarīt. Es atnācu pie jums… viņa iesmējās, jo… ja kaut ko vēlos, tad nevaru gaidīt! Ja es kaut ko iekāroju, tad man noteikti tasjādabū!

-   Esmu ar mieru pieņemt jebkuru ieganstu, kas atvedis pie manis tik apburošu viešņu, atbildēja vecmodīgi smalkais misters Satertvaits.

-   Jūs esat tik jauks! Aspazija Glena turpināja.

-   Dārgā lēdij, sacīja misters Satertvaits. Vai drīkstu jums pateikties par baudījumu, ko tik bieži esat man dāvājusi savās izrādēs?

Aktrise aizkustināta pasmaidīja.

-    Uzreiz ķeršos vērsim pie ragiem. Šodien izrāde notika Herčesteras galerijā. Un es ieraudzīju gleznu, bez kuras nespēju dzīvot! Gribēju to nopirkt, taču jūs jau bijāt pasteidzies. Tāpēc… viņa uz mirkli aprāvās, mīļais mister Satertvait, tā glezna man noteikti jādabū! Man līdzi ir čeku grāmatiņa. Sieviete cerīgi uzlūkoja sarunbiedru. Runā, ka jūs esot ārkārtīgi galants cilvēks. Pret mani vīrieši parasti ir ļoti laipni. Varbūt tas neliecina neko labu par mani, bet tā nu tas ir.

Tad tādas ir Aspazijas Glenas metodes. Misters Satertvaits, vienaldzīgi vērodams aktrisi, juta iekšēju nepatiku pret pārspīlēto sievišķību un izlutinātā bērna pozu. Tai, šķiet, vajadzēja viņu valdzināt, bet tā nenotika. Aspazija Glena bija kļūdījusies. Viņa nosprieda, ka runā ar vecu amatieri, ko varēs viegli apmāt skaista sieviete. Bet misters Satertvaits aiz patīkamajām manierēm slēpa asu un kritisku prātu. Viņš redzēja cilvēkus tādus, kādi tie ir, nevis tādus, kādi tie gribēja izlikties. Un tagad viņš saskatīja nevis apburošu būtni, kura vēlas piepildīt savu kaprīzi, bet nežēlīgu egoisti, kas grib panākt savu. Misters Satertvaits nosprieda, ka Aspazija Glena nedrīkst uzvarēt. Viņš nepadosies un nepārdos "Mirušo Arlekīnu". Tāpēc misters Satertvaits klusībā meklēja iemeslu lūgumu noraidīt tā, lai nekļūtu atklāti rupjš.

-   Es nešaubos, viņš sacīja, ka ikviens pakļaujas jūsu kaprīzēm un turklāt jūtas priecīgs pakalpojot.

-   Tātad jūs esat gatavs pārdot man gleznu?

Misters Satertvaits lēnām papurināja galvu un ar nožēlu atteica:

-   Baidos, ka tas nav iespējams. Redziet… viņš uz mirkli apklusa, es to gleznu nopirku kādai lēdijai. Tā ir dāvana.

-Ak tā! Taču…

Tobrīd iezvanījās telefons. Nomurminājis atvainošanās vārdus, misters Satertvaits pacēla klausuli un izdzirdēja smalku, tikko saklausāmu balsi.

-   Vai es, lūdzu, varētu runāt ar misteru Satertvaitu?

-   Es klausos.

-   Jums zvana lēdija Čārnlija, Aliksa Čārnlija! Jūs laikam mani neatceraties, mister Satertvait? Mēs tikāmies pirms vairākiem gadiem.

-   Ko jūs, dārgā Aliksa! Protams, es jūs atceros!

-   Es gribētu jums kaut ko jautāt. Šodien iegriezos Harēesteras galerijā aplūkot izstādi un ieraudzīju gleznu, kas saucas "Mirušais Arlekīns". Varbūt jums palikusi prātā tajā attēlotā telpa tā ir Čārnliju muižas terase. Es… man gribētos dabūt to gleznu. Tā esot pārdota jums. Viņa uz mirkli aprāvās. Mister Satertvait, man personisku iemeslu dēļ tā ir ļoti nepieciešama. Vai jūs nebūtu ar mieru to pārdot?

"Dievs Tēvs!" misters Satertvaits domāja. 'Tie gan ir brīnumi!"

Runādams klausulē, viņš nopriecājās, ka Aspazija Glena dzird tikai viņa sacīto. Es ļoti priecātos, ja jūs pieņemtu manu dāvanu. Izdzirdis niknu kliedzienu sev aiz muguras, viņš steigšus turpināja: Es to nopirku jums. Patiesi! Bet paklausieties, dārgā Aliksa, es vēlos jums kaut ko lūgt, ja drīkstu.

-     Protams, mister Satertvait! Es esmu jums tik loti pateicīga!

-   Es vēlētos, lai jūs tūlīt atbraucat pie manis! viņš paziņoja.

Iestājās īss klusumbrīdis, tad lēdija mierīgi atbildēja: Es jau braucu!

Misters Satertvaits nolika klausuli un pievērsās mis Glenai.

-   Vai jūs runājāt par gleznu? viņa nikni ievaicājās.

-   Jā, misters Satertvaits atzinās. Lēdija, kurai es nopirku šo gleznu, pēc dažām minūtēm būs klāt.

Aspazijas Glenas sejā pēkšņi parādījās smaids. Vai jūs man dosiet iespēju mēģināt viņu pārliecināt, ka glezna ir vajadzīga man?

-  Jums tāda izdevība būs.

Viņš jutās dīvaini satraukts. Acu priekšā norisinājās drāma, kuras iznākums nebija paredzams. Un viņam vērotājam bija piešķirta zvaigznes loma. Misters Satertvaits pagriezās pret mis Glenu.

-   Vai jūs būtu ar mieru kopā ar mani ieiet blakus istabā? Es gribētu jūs iepazīstināt ar dažiem draugiem.

Viņš atvēra dāmai durvis un, šķērsojis zāli, ieveda viņu smēķētavā.

-    Mis Glena, viņš sacīja, ļaujiet man jūs iepazīstināt ar savu veco draugu pulkvedi Monktonu. Un šis ir misters Bristovs, kura gleznu jūs tā apbrīnojat. Tad viņš satrūkās, jo no krēsla, kas bija stāvējis tukšs, piecēlās kāds stāvs.

-   Manuprāt, jūs šovakar gaidījāt mani, ierunājās misters Kīns. Kamēr bijāt projām, es iepazinos ar jūsu viesiem. Es tiešām priecājos, ka varēju pie jums iegriezties.

-   Mījais draugs! misters Satertvaits iesaucās. Es… es daru, ko varu, bet… viņš aprāvās, ieraudzīdams mazliet sardonisko mistera Kina skatienu. Ļaujiet man jūs iepazīstināt. Misters Arleks Kīns. Mis Aspazija Glena.

Vai viņam tikai tā šķita, vai arī aktrise mazliet sarāvās? Viņas sejā parādījās dīvaina izteiksme. Pēkšņi Bristovs skali ierunājās:

-   Es sapratu!

-   Ko tad?

-   To, kas man šķita savādi. Tā ir līdzība, skaidri saskatāma līdzība. Viņš pārsteigti uzlūkoja misteru Ķīnu. Jūs taču arī to redzat? viņš noprasīja, pievērsies misteram Satertvaitam. Viņš atgādina Arlekīnu manā gleznā to, kurš skatās pa logu!

Šajā reizē tā vis nebija iedoma. Mis Glena strauji ievilka elpu un spēra soli atpakaļ.

-   Es jau jums teicu, ka gaidu vēl kādu! sacīja misters Satertvaits. Viņa balsī bija saklausāms triumfs. Jāatzīstas, ka mans draugs, misters Kīns, ir loti neparasts cilvēks. Viņš spēj atklāt noslēpumus. Un liek mums pamanīt daudz ko agrāk neievērotu.

-   Vai jūs esat gaišreģis, ser? pajautāja pulkvedis Monktons, šaubīdamies aplūkodams misteru Ķīnu.

Viesis pasmaidīja un lēni papurināja galvu.

-   Misters Satertvaits pārspīlē, viņš klusi atbildēja. Reizi vai divas, kad bijām kopā, viņš atrisināja dažus diezgan sarežģītus detektlvsižetus. Kāpēc nopelni tiek piedēvēti man, es nezinu. Laikam kautrības dēļ.

-   Nē, nē, misters Satertvaits sparīgi iebilda. -Tā nav. Jūs ļaujat man saskatīt to… ko vajadzēja redzēt jau agrāk… ko jau biju pamanījis, bet neapzinājos.

-   Izklausās velnišķīgi sarežģīti, pulkvedis Monktons noteica.

-   Patiesībā ne, misters Kīns sacīja. Nelaime tā, ka mums nepietiek tikai ar to, ko ieraugām… mēs izdarām nepareizus secinājumus.

Aspazija Glena pagriezās pret Frenku Bristovu.

-   Man gribētos saprast, viņa nervozi ieminējās, kā jums iešāvās prātā doma radīt tādu gleznu?

Bristovs paraustīja plecus. Man nav ne jausmas! viņš atzinās. Tā vieta… es domāju Čārnliju muižu… mani pārņēma savā varā. Tā lielā, tukšā istaba. Terase, stāsti par spokiem un tamlīdzīgi. Es dzirdēju par pēdējo lordu Čārnliju, kurš nošāvies. Pieņemsim, ka cilvēks ir miris, bet viņa gars dzīvo? Tas droši vien šķiet savādi, paši zināt. Ka dvēsele varētu stāvēt ārā, vērdamās pa logu uz savu ķermeni, un visu saprast.

-  Ko jūs ar to gribat teikt? Aspazija Glena noprasīja. Kā tā visu saprast?

-   Gluži vienkārši saprast, kas ir noticis…

Tajā brīdī atvērās durvis namzinis paziņoja, ka ieradusies lēdija Čārnlija. Misters Satertvaits devās sagaidīt viešņu. Viņš nebija ar šo sievieti ticies gadus trīspadsmit. Un atcerējās viņu kā starojošu, možu meiteni. Tagad viņš ieraudzīja Ledus lēdiju. Bālu un blāvu gaišmati, kura drīzāk slīdēja, nevis gāja. Kā sniega pārsla, ko nes uz priekšu salts vējš. Šī dāma šķita gluži nereāla. Tik auksta, tik atsvešināta.

-  Jūs bijāt ļoti laipna, atbraukdama šurp! misters Satertvaits sacīja.

Viņš veda lēdiju uz priekšu. Viešņa sarāvās, it kā būtu pazinusi mis Glenu, un sastinga uz vietas, kad otra sieviete nekādi nereaģēja.

-   Atvainojiet, lūdzama, bet es noteikti esmu ar jums tikusies.

-   Varbūt teātrī? misters Satertvaits ieminējās. Tā ir mis Aspazija Glena. Lēdija Čārnlija.

-    Es priecājos ar jums iepazīties, lēdija Čārnlija, Aspazija Glena nobēra.

Piepeši viņas balsī ieskanējās tāds kā aizokeāna akcents. Misters Satertvaits atcerējās kādu no viņas lomām.

-   Pulkvedi Monktonu jūs jau pazīstat, misters Satertvaits turpināja. Un tas ir misters Bristovs.

Viņš ievēroja, ka lēdijas vaigos pēkšņi parādījusies krāsa.

-   Ari mēs ar misteru Bristovu esam tikušies, viņa atzinās, tikko jaušami pasmaidot. Vilcienā.

-   Un misters Arleks Kīns.

Misters Satertvaits cieši nopētīja Aliksu, taču nešķita, ka viņa šo vīrieti atcerētos. Viņš piedāvāja lēdijai krēslu, apsēdās pats, noklepojās un mazliet nervozi paziņoja:

-   Es… hm, šī ir neparasta sanākšana. Viss grozās ap gleznu, ko es šodien nopirku. Es…

es domāju, ka mēs, ja vien vēlamies, varam šo to noskaidrot.

-  Jūs taču negrasāties rīkot garu saukšanas seansu, Satertvait? pulkvedis Monktons noprasīja. Jūs šovakar esat varen dīvains.

-    Nē, atteica misters Satertvaits. Tā nav. Bet mans draugs misters Kīns tic. un es piekrītu viņam, ka cilvēks, vērdamies atpakaļ pagātnē, redz notikumus tādus, kādi tie ir, nevis tādus, kādi tie šķituši tolaik.

-   Pagātnē? lēdija Čārnlija pārjautāja.

-   Es runāju par jūsu vīra pašnāvību, Aliksa. Es zinu, cik jums ir sāpīgi…

-   Nē! Aliksa Čārnlija attrauca. Nav vis. Man vairs nesāp nekas.

Misters Satertvaits atcerējās Frenka Bristova vārdus, ka vilcienā satiktā sieviete esot šķitusi gluži nereāla, kā ēna vai feja no pasakām.

Ēna… Tieši tā viņš bija raksturojis šo dāmu. Tas šķita tik precīzi. Ēna. Un kur tad palikusi īstā Aliksa? Misters Satertvaits ātri atrada atbildi. Pagātnē. Tajā, kuru no mums šķir četrpadsmit gadi.

-   Dārgā! viņš sacija. Jūs mani biedējat! Jūs esat kā Raudošā Lēdija ar sudraba krūku.

Tinkš! Kafijas tase, kuru no galda bija notraucis Aspazijas elkonis, sašķīda sīkās drumslās. Misters Satertvaits tikai atmeta ar roku, it kā aiztraukdams prom viņas atvainošanos. "Mēs esam tikuši tuvāk," viņš domāja. "Jautājums vienīgi, kam?"

-    Paraudzīsimies atpakaļ uz to vakaru pirms četrpadsmit gadiem! viņš mudināja. Lords Čārnlijs padarīja sev galu. Kāda iemesla dēj? To neviens nezina.

lēdija Čārnlija tikko jaušami sakustējās krēslā.

-    Lēdija Čārnlija zina! Frenks Bristovs piepeši pavēstīja.

-    Nieki! iesaucās pulkvedis Monktons, bet tūlīt aprāvās, izbrīnīti uzlūkodams sievieti.

Viņa raudzījās uz mākslinieku, it kā viņš mēģinātu izvilkt no šīs sievietes patiesību. Tad viņa ierunājās, lēnām mādama ar galvu; balss šķita kā sniegpārsla auksta un maiga.

-   Jā, jums ir taisnība. Es zinu. Tieši tāpēc es nekad neatgriezīšos Čārnlijā. Un tāpēc ja mans dēls Diks kādreiz gribēs, lai mēs tur atgriežamies, es nekad tam nepiekritīšu.

-   Vai jūs atklāsiet mums iemeslu, lēdija Čārnlija? misters Kīns pajautāja.

Viņa uzlūkoja vīrieti. Tad. itin kā hipnotizēta, turpināja tik mierīgi un nepiespiesti kā bērns:

-   Es to atklāšu, ja vēlaties. Tagad šķiet, ka tas vairs nav svarīgi. Viņa dokumentos es atradu kādu vēstuli un to iznicināju.

-   Kas tā bija par vēstuli? misters Kīns noprasīja.

-    Tā bija no jaunas meitenes. Nabaga bērns! Viņa bija Meriemu bērnu guvernante. Mans vīrs bija… to meiteni pavedinājis jā gan, būdams saderināts ar mani, tieši pirms mūsu kāzām. Un viņa… viņa gaidīja bērnu. Meitene piedraudēja, ka par savu grūtniecību pastāstīs man. Tieši tāpēc arī mans vīrs nošāvās.

Lēdija palūkojās apkārt gurdi un sapņaini kā bērns, kas tikko atbildējis labi iemācītu dzejoli. Pulkvedis Monktons izšņauca degunu.

-   Mans Dievs! viņš iesaucās. Tad tā tas bija? Jā, tas ir izskaidrojums…

-   Vai tiešām? misters Satertvaits pārjautāja. Ne jau visam. Piemēram, kāpēc misters Bristovs uzgleznoja to darbu.

-   Kā jūs to domājat?

Misters Satertvaits uzlūkoja misteru Ķīnu, it kā lūgdams atbalstu, un laikam to arī saņēma, jo turpināja:

-  Jā, es zinu tas izklausās neprātīgi, bet tajā gleznā ir visa notikušā atrisinājums.

Mēs visi šovakar atrodamies te šīs gleznas dēļ. Tai bija jātop to es gribēju sacīt!

-   Vai jūs runājat par Ozolsalona nelāgo ietekmi? pulkvedis Monktons atsāka.

-    Nē! misters Satertvaits attrauca. Ne jau Ozolsalona! Terases! Tur ir tas āķis! Mirušā vīra gars stāv ārā pie loga, raugās iekšā un redz uz grīdas savu mirušo ķermeni.

-   Viņš to nevarēja, pulkvedis sacīja, jo līķis bija Ozolsalonā.

-    Pieņemot, ka nebija, misters Satertvaits neatlaidās, ka īstenībā tas gulēja tieši tur, kur misters Bristovs to redzēja savā iztēlē, es gribēju sacīt, uz melnbaltajām plāksnēm pretī logam.

-   Jūs gvelžat niekus, iesaucās pulkvedis Monktons. Ja līķis bija tur, kā tad mēs varējām to atrast Ozolsalonā?

-   Jo kāds to būs tur ienesis, misters Satertvaits atbildēja.

-   Tādā gadījumā kā mēs varējām redzēt Čārnliju ieejam pa Ozolsalona durvīm? pulkvedis Monktons vaicāja.

-    Bet jūs taču nesaskatījāt viņa seju, vai ne? Es gribēju teikt, ka jūs droši vien redzējāt, kā Ozolsalonā ieiet vīrietis, pārģērbies namatēva kostīmā.

-   Brokāta drānās un ar parūku galvā, Monktons paskaidroja.

-   Tieši tā, un jūs nolēmāt, ka tas ir lords Čārnlijs, jo jaunā meitene viņu tā nosauca.

-  Un tomēr kad mēs pēc dažām minūtēm tikām iekšā, tur atradās vienīgi mirušais lords Čārnlijs. No šī lakta mums nekur nesprukt, Satertvait.

-   Nē, atteica misters Satertvaits. Nē. Ja nu vienīgi tad, ja tur ir slēptuve.

-   Vai tad jūs nestāstījāt, ka tajā istabā esot priesteru niša? Frenks Bristovs iestarpināja.

-  Kā tad! misters Satertvaits iesaucās. Ja nu…? Viņš pamāja ar roku, lai pārējie apklust, pēc tam pieskārās pierei un lēnām, šaubīdamies turpināja:

-   Man ir ideja… Varbūt tā ir tikai iedoma, bet es jaušu, ka tā daudz ko izskaidro. Pieņemsim, ka lordu Čārnliju kāds nošāva. Un izdarīja to uz terases. Tad šis cilvēks… vai kāds cits ievilka līķi salonā. Un atstāja zemē, ar pistoli pie labās rokas. Tagad iesim tālāk. Ir jārīkojas tā, lai nepaliktu nekādu šaubu, ka lords Čārnlijs izdarījis pašnāvību. Manuprāt, to var paveikt ļoti vienkārši. Vīrietis brokāta kostīmā, ar parūku galvā iziet caur zāli un nozūd Ozolsalona durvīs. Un kāds, lai viss liktos ticamāk, no kāpņu gala nosauc viņu par lordu Čārnliju. Viņš ieiet, aizslēdz abas durvis un iešauj sienas panelī. Tur jau bija ložu caurumi, ja atceraties, un vienu jaunu neviens nemanītu. Tad viņš klusām noslēpjas kambarī. Durvis tiek uzlauztas, ļaudis iebrūk iekšā. Un rodas iespaids, ka lords Čārnlijs izdarījis pašnāvību. Nekādi citi pieņēmumi netiek minēti.

-   Nē, man šķiet, ka tie ir nieki, attrauca pulkvedis Monktons. Jūs aizmirstat, ka Čārnlijam tiešām bija iemesls padarīt sev galu.

-   Vēlāk atrastā vēstule? misters Satertvaits pavīpsnāja. Cietsirdīgs un melīgs sacerējums, ko rakstījusi viltīga un nekaunīga sieviete, kura bija iecerējusi kādā jaukā dienā pati kļūt par lēdiju Čārnliju.

-  Jūs domājat?

-   Tā meitene bija uz vienu roku ar Ilugo Čārnliju, misters Satertvaits pavēstīja. Vai zināt, Monkton, ikkatrs saprot, ka tas vīrs bija nelietis. Viņš bija pārliecināts, ka mantos titulu. Un mazais večuks ātri pievērsās lēdijai Čārnlijai. Kā sauca to meiteni, kura rakstīja vēstuli?

-   Monika Forda, lēdija atbildēja.

-   Vai tā bija Monika Forda, kas no kāpņu augšgala sauca lordu Čārnliju?

-   Jā, kad jūs tagad tā sakāt, es atceros tā bija gan.

-   Bet tas taču nav iespējams! izdvesa lēdija Čārnlija. Es… es devos pie viņas, lai visu noskaidrotu. Viņa apzvērēja, ka tā esot patiesība! Es gan viņu pēc tam redzēju tikai vienu reizi. Bet nevar būt, ka viņa tikai tēloja.

Misters Satertvaits uzlūkoja Aspaziju Glenu.

-   Man gan šķiet, ka viņa to varēja, viņš klusi turpināja. Manuprāt, viņai piemita izcilas aktrises dotības.

-  Taču tas vēl nav viss, ierunājās Frenks Bristovs, uz terases grīdas vajadzēja būt asinīm. Tik ātri tās neviens nespētu saslaucīt.

-   Nē, misters Satertvaits piekrita. Bet kaut ko tomēr varēja iesākt, piemēram, pārsegt asinis ar persiešu paklāju. Pirms tam taču paklājs neatradās uz terases.

-   Droši vien jums taisnība, Monktons atzina, bet tik un tā pēcāk taču tās asinis būtu jānotīra?

-   Jā, misters Satertvaits apstiprināja. Nakts vidū. Sieviete ar krūku vai bļodu varēja nokāpt pa kāpnēm un notīrīt traipus.

-   Un ja nu kāds būtu viņu ieraudzījis?

-   Kāda tam nozīme? misters Satertvaits attrauca. Es runāju par to, kas notika patiesībā. Tāpēc es minēju sievieti ar krūku vai bļodu, nevis Raudošo lēdiju ar sudraba krūku. Viņš piecēlās un tuvojās Aspazijai Glenai. Tieši to taču jūs darījāt, vai ne? viņš noprasīja. Tagad ļautiņi jūs dēvē par "Dāmu ar šalli". Taču savu pirmo lomu jūs nospēlējāt tajā nakti Raudošo lēdiju ar sudraba krūku. Tāpēc jūs nule nogāzāt no galdiņa kafijas krūzīti. Ieraugot gleznu, jūs nobijāties, jo sapratāt, ka ir kāds, kas zina.

Lēdija Čārnlija apsūdzoši izstiepa roku.

-   Monika Forda! viņa izdvesa. Tagad es jūs pazīstu.

Aspazija Glena iekliegdamās uzlēca kājās. Viņa pastūma misteru Satertvaitu sānis un drebēdama nostājās pretī misteram Kīnam.

-   Tātad man bija taisnība. Kāds zināja! Un jūs te izliekaties, ka gribat tikt skaidrībā! Viņa norādīja uz misteru Klnu. Jūs bijāt tur! Jūs stāvējāt pie loga un lūrējāt iekšā! Jūs redzējāt, ko mēs ar Hugo izdarījām! Man jau šķita, ka tur kāds glūn, es visu laiku to jutu! Un tomēr kad paskatījos, neviena nebija! Es nojautu, ka mūs kāds uzmana! Man šķita, ka logā pavīd kāda seja! Tā mani biedēja visus šos gadus! Kāpēc jūs nolēmāt visu atklāt tagad? To gan es gribētu zināt!

-   Varbūt tāpēc, lai mirušais varētu dusēt mierā! misters Kīns atbildēja.

Pēkšņi Aspazija Glena metās uz durvju pusi un apstājās uz sliekšņa, pār plecu iesaucoties:

-   Dariet, ko vēlaties! Dievam ir zināms, ka es saku patiesību, un man ir gana daudz liecinieku! Man vienalga, viss ir vienalga! Es mīlēju Hugo un palīdzēju viņam veikt to posta darbu, taču viņš pēc tam mani pameta. Pagājušajā gadā viņš nomira! Varat uzrīdīt man policistus, ja gribat, bet, kā jau tas mazais, izdilušais niekkalbis teica, es esmu laba aktrise! Viņiem būs grūti kaut ko pierādīt! Sieviete izmetās arā, aizcirzdarna durvis.

-   Redžij! lēdija Čārnlija iesaucās. Redžij! Pār viņas seju ritēja asaras. Ak kungs, ak kungs, es taču varu doties atpakaļ uz Čārnliju muižu! Un varu tur dzīvot kopā ar Dikiju! Es drīkstēšu viņam stāstīt, kāds bija viņa tēvs visjaukākais, burvīgākais vīrietis visā pasaulē!

-   Mums būtu nopietni jāapspriež, ko tagad darīt! pulkvedis Monktons ierunājās. Aliksa, mana dārgā, ja jūs ļautu aizvest jūs uz mājām, es ar lielāko prieku pārmītu dažus vārdus par šo tēmu!

Lēdija Čārnlija piecēlās. Viņa tuvojās misteram Satertvaitam, uzlika abas rokas uz večuka pleciem un maigi viņu noskūpstīja.

-   Tas ir tik jauki atkal būt dzīvai pēc tam, kad tik ilgi biju mirusi! Paldies jums! lēdija sacīja un kopā ar pulkvedi izgāja no istabas. Vecais džentelmenis vērīgi nolūkojās viņiem pakaļ. Frcnks Bristovs pie sevis nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

-    Lieliska sieviete, mākslinieks skumji ierunājās, tomēr ne tik noslēpumaina kā agrāk.

-   Jūsos ir ierunājies mākslinieks, aizrādīja misters Satertvaits.

-    Jā, ne tik noslēpumaina! turpināja Bristovs. Kā šķiet, man vairs nav cerību gleznot Čāmlijā. Un es nemaz nevēlos ierasties tur, kur neesmu gaidīts.

-    Dārgais jaunekli, misters Satertvaits sacīja, jums vajadzētu mazāk domāt par to, kādu iespaidu atstājat uz citiem, tad varbūt jūs kļūtu gudrāks un laimīgāks. Jūs darītu prātīgi, ja izmestu no prāta šādas tādas vecmodīgas muļķības. Un pirmā no tām ka mūsdienās cilvēka izcelsmei ir kāda nozīme.

Jūs piederat jaunekļiem, kurus sievietes allaž uzskata par izskatīgiem, turklāt jūs noteikti esat ārkārtīgi talantīgs. Pirms likšanās gulēt katru vakaru atkārtojiet sev to desmit reizes un pēc trim mēnešiem apciemojiet lēdiju Čārnliju. Tāds ir mans padoms, un es esmu ļoti pieredzējis, vecs virs, kas labi pazīst šo pasauli.

Pēkšņi mākslinieka sejā parādījās apburošs smaids.

-   Jūs pret mani bijāt tik laipns! viņš pēkšņi iesaucās, satvēris mistera Satertvaita roku. Esmu jums bezgalīgi pateicīgs! Liels paldies par vienu no lieliskākajiem vakariem manā mūžā!

Viņš pavērās apkārt, it kā gribētu vēl no kāda atvadīties, un satrūkās.

-   Paklausieties, ser, jūsu draugs ir pazudis! Es neredzēju, kā viņš aizgāja. Dīvains cilvēks, vai ne?

-   Tā viņš dara parasti nāk un iet, kad pats vēlas, misters Satertvaits atteica. Tas ir viņam raksturīgi. Cilvēki ne vienmēr pamana, kad viņš ierodas un kad nozūd.

-   Viņš ir neredzams kā Arlekīns, ieminējās Frenks Bristovs un sirsnīgi pasmējās pats par savu joku.

10. nodaļa putns ar salauzto spārnu

Misters Satertvaits pavērās pa logu un nodrebinājās. Ārā joprojām līņāja. 'Tikai nedaudzas lauku mājas," viņš prātoja, "tiek pienācīgi apkurinātas." Veco kungu uzmundrināja doma, ka pēc dažām stundām viņš jau trauksies Londonas virzienā. Cilvēkam, kuram jau ir pāri sešdesmit, galvaspilsēta tiešām ir piemērotākā dzīvesvieta.

Viņš jutās vecs un nožēlojams. Visi pārējie viesi bija krietni jaunāki. Četri no tiem bija iegājuši bibliotēkas istabā dancināt šķīvīti. Viņi bija aicinājuši līdzi arī misteru Satertvaitu, taču viņš atteicās. Veco vīru nesaistīja vienmuļā alfabēta burtu saukšana un to bezjēdzīgās kombinācijas.

Jā, Londona viņam būs vislabākā vieta. Vecais vīrs nopriecājās, ka atraidījis Medžas Kīlijas ielūgumu. Viņa piezvanīja pirms pusstundas un piedāvāja ierasties Laidelā. Protams, Medža bija jauna, apburoša meitene, taču Londona vilināja vairāk.

Misters Satertvaits atkal nodrebinājās un atcerējās, ka bibliotēkas istabā kamīnā parasti deg silta uguns. Viņš atvēra durvis un piesardzīgi iegāja krēslainajā istabā.

-  Ja es netraucēju…

-  Vai tas ir "N" vai "M"? Skaitīsim… Skaidrs, ka ne, mister Satertvait. Vai zināt, te notiek tik satraucošas lietas! Gars, ko sauc Ada Spiersa saka, ka mūsu Džons pavisam drīz apprecēšot kādu Gledisu Banu…

Misters Satertvaits apsēdās lielajā, ērtajā krēslā pretī kamīnam. Plakstiņi lēnām vērās ciet, un viņš iesnaudās. Laiku pa laikam vecais vīrs uztvēra dažus sarunu fragmentus.

-   Ko varētu nozīmēt P A B Z L? Varbūt tas ir kāds krievs? Džon, tu taču pastūmi šķīvi! Es redzēju! Manuprāt, tuvojas kāds jauns gars!

Misters Satertvaits atkal aizsnaudās. Pēkšņi kāds vārds lika viņam sarauties un pamosties.

-   K I N S vai tā ir? Jā, viens klauvējiens, tātad atbilde ir apstiprinoša. Kīns. Vai jums ir ziņa kādam no klātesošajiem? Jā. Man? Džonam? Sārai? Evelīnai? Nē. Bet neviena cita te nav. Ak jā, vēl ir misters Satertvaits. Gars teica "Jā"! Mister Satertvait, šī vēsts ir jums!

-   Un ko tad viņš saka?

Misters Satertvaits, pilnīgi pamodies, taisni izslējās krēslā un saspringa. Viņa acis spīdēja.

Galdiņš sazvāļojās, un viena no meitenēm nolasīja: LAI… nevar būt! Tas neko nenozīmē! Tā neviens vārds nesākas!

-   Turpiniet! misters Satertvaits mudināja, un viņa balss skanēja tik pavēloši, ka jaunā dāma paklausīja, neko nejautādama.

-    LAIDELA? Un viss. Re, laikam tiešām viss!

-   Un tālāk?

-   Lūdzu, vēl kādu norādi!

Iestājās klusums.

-   Kā šķiet, nekā cita nebūs. Šķīvis stāv uz vietas kā sastindzis. Cik muļķīgi!

-   Nē, misters Satertvaits domīgi novilka. Man nešķiet, ka tas ir muļķīgi.

Misters Satertvaits piecēlās un izgāja no istabas. Viņš bez kavēšanās devās pie telefona. Drīz vien viņam izdevās dabūt savienojumu.

-   Vai es varētu runāt ar mis Kīliju? Vai tā esat jūs, Medža, mana dārgā? Esmu pārdomājis. Ja drīkstu, es labprāt pieņemtu jūsu laipno ielūgumu. Izrādās, ka nav nepieciešams steigties uz Londonu. Jā, jā… Es pagūšu uz vakariņām.

Noliekot klausuli, misters Satertvaita apvīlušajos vaigos parādījās dīvains sārtums. Misters Kīns… noslēpumainais misters Arleks Kīns. Misters Satertvaits uz rokas pirkstiem varēja saskaitīt tās reizes, kad viņam bija gadījies satikties ar šo neizprotamo vīru. Tur, kur parādās misters Kīns, allaž kaut kas notiek… Kas gan ir noticis vai vēl notiks Laidelā?

Lai kā ari būtu, tur atradīsies darbs viņam, misteram Satertvaitam. Būs jāspēlē kāda loma. Par to viņš bija drošs.

Laidela bija liela muiža. Tās īpašnieks Deivids KIlijs bija kluss, neizlēmīgs virs, kuru tuvinieki mēdza uztvert gandrīz vai kā mēbeli. Taču šim neizleiksmīgumam nebija sakara ar viņa prāta spējām KIlijs bija ļoti apdāvināts matemātiķis un daudzu grāmatu autors. Viņa darba saturs gan palika pilnīgi nesaprotams deviņdesmit deviņiem procentiem līdzcilvēku. Taču, tāpat kā daudzi intelektuāļi, viņš nevarēja lepoties ar fizisko spēku un pievilcību. Ļautiņi mēdza jokot, ka Deivids Kīlijs ir īsts "neredzamais cilvēks". Sulaiņi pagāja viņam garām, cienastu nepasnieguši, bet viesi aizmirsa sasveicināties vai pateikt ardievas.

Viņa meita Medža bija pavisam citāda. Viņa bija stalta, jauna sieviete, pilna dzīvesprieka un enerģijas. Pilnīga, veselīga un vienkārša, turklāt ārkārtīgi jauka.

Misteru Satertvaitu sagaidīja tieši šī būtne.

-        Cik jauki, ka jūs tomēr atbraucāt… par spīti visam!

-        Tas ir burvīgi, ka jUs ļāvāt man mainīt domas! Medža, mana dārgā, cik jūs labi izskatāties!

-  Ak, es vienmēr esmu tāda, kāda esmu.

-       Jā, es zinu. Taču tas nebūt nav viss. Jūs esat… Hm, ziedoša tas ir tas vārds, kas pirmais nāk prātā. Vai kaut kas atgadījies, mana mīļā? Vai kaut kas… hm, īpašs?

Viņa iesmējās un mazliet pietvīka.

-         Tas nav godīgi, mister Satertvait. Jūs vienmēr visu uzminat!

Misters Satertvaits saņēma jaunās lēdijas roku.

-  Vai tā ir? Misters īstais ir atradies?

Tas izklausījās vecmodīgi, bet Medža neiebilda. Viņai ļoti patika mistera Satertvaita manieres.

-        Domāju gan, ka tā… jā gan. Taču tas nevienam nav jāzina! Tas ir noslēpums. Bet man nav iebildumu jums to atklāt, mister Satertvait. Jūs allaž izturaties tik jauki un iejūtīgi.

Misteram Satertvaitam gāja pie sirds romantiski jaunumi. Viņš bija sentimentāls karalienes Viktorijas laika cilvēks.

-   Laikam jau nedrīkstu jautāt, kurš ir tas laimīgais? Ceru vismaz, ka viņš ir šī goda cienīgs.

"Vecais Satertvaita kungs nu gan ir mīlulītis!" Medža nodomāja.

-   Ak jā, mēs tiešām lieliski saprotamies, viņa sacīja. Redziet, mums ir līdzīga gaume, uzskati, un tas ir ļoti svarīgi, vai ne? Mums tiešām ir daudz kopīga… un mēs zinām visu viens par otru… Tas bija skaidrs jau ilgu laiku. Tā ir jauka drošības sajūta, vai ne?

-    Šaubu nav! atbildēja misters Satertvaits. Bet mana pieredze ir tāda, ka neviens nevar par otru zināt visu. Tā ir daļa no dzīves jaukuma un valdzinājuma.

-   Ak tā! Es tomēr riskēšu, smiedamās attrauca Medža, un abi kāpa uz augšstāvu, lai pārģērbtos vakariņām.

Misters Satertvaits bija atbraucis diezgan vēlu. Viņš nebija paņēmis līdzi savu kalpotāju, tāpēc vajadzēja ļaut, lai mantas izsaiņo svešs cilvēks, un šādos gadījumos viņš vienmēr satraucās. Nokāpis lejā, vecais vīrs atklāja, ka visi jau ir sapulcējušies un gaida viņu. Medža to izlikās nemanām un iesaucās:

-   Tā, un te ir arī misters Satertvaits! Es mirstu badā! Iesim nu!

Viņa devās uz priekšu kopā ar gara auguma sirmu dāmu, kurai bija skanīga balss un skaista seja ar pareiziem vaibstiem.

-    Kā jums iet, Satertvait? apjautājās misters Kīlijs. Misters Satertvaits sarāvās.

-   Sveicināti, viņš atteica. Atvainojiet, es jūs nepamanīju.

-   Mani neviens nepamana. misters Kīlijs bēdīgi noteica.

Viņi iegāja ēdamistabā un apsēdās pie ovāla sarkankoka galda. Misters Satertvaits sēdēja pa vidu starp jauno namamāti un maza auguma tumšmati sirsnīgu meiču ar skalu balsi un tīši skanīgiem smiekliem, kas nepārprotami liecināja par apņemšanos būt laipnai par katru cenu, nevis par īstu jautrību. Viņu laikam sauca Dorisa šī bija no tām jaunajām sievietēm, kas misteram Satertvaitam nepavisam nepatika, jo bija ārkārtīgi neinteresanta. Medžai blakus sēdēja vīrietis, kuram varēja būt gadu trīsdesmit un kura nepārprotamā līdzība ar sirmo kundzi liecināja par abu radniecību.

Bet blakus viņam…

Misteram Satertvaitam aizrāvās elpa.

Bija grūti pateikt, kāpēc sieviete šķita tik satriecoša. Tas pat nebija daiļums, bet kaut kas cits daudz netveramāks un nesaprotamāks.

Jaunā sieviete, tikko jaušami pieliekusi galvu, klausījās mistera Kīlija tērzēšanā, tomēr šķita, ka domās viņa ir tālu prom. Viņa izskatījās gluži nereāla. Sievietes skatiens uz mirkli satikās ar mistera Satertvaita acīm, un vecajam vīram prātā iešāvās meklētais vārds.

Apburoša jā, tas bija īstais vārds. Tāda viņa bija. Gluži kā lauma, kura tikai pa pusei ir cilvēks, vai feja, kas mīt kalnos. Blakus viņai visi pārējie šķita pārāk reāli…

Tomēr dīvainā kārtā sieviete izraisīja kaut ko līdzīgu žēlumam. Šķita, it kā viņa neiederētos šajā pasaulē.

"Putns ar salauztu spārnu," misters Satertvaits pie sevis nosprieda.

Vecais kungs apmierināts pievērsās Dorisai, cerēdams, ka jaunā meitene nav pamanījusi viņa izklaidīgo noskaņojumu. Kad Dorisa pagriezās pret vīrieti, kurš sēdēja otrajā pusē, misters Satertvaits uzrunāja Medžu.

-   Kas ir tā dāma, kura sēž līdzās jūsu tēvam? viņš neuzkrītoši apjautājās.

-   Misis Greiema? Ai, nē! Jūs noteikti domājat Meiblu. Vai jūs viņu pazīstat? Meibla Enslija. Viņa ir no Klaidslijiem no dzimtas ar traģisko likteni.

Misters Satertvaits sarāvās. No nelaimīgajiem Klaidslijiem. Viņš atcerējās. Brālis esot nošāvies, māsa noslīcinājusies, vēl kāds rads gājis bojā zemestrīcē. Dīvaina, nolādēta ģimene. Šķiet, ka šī dāma ir tās jaunākā pārstāve.

No pārdomām misteru Satertveitu iztraucēja Medžas roka, kas zem galda pieskārās viņa plaukstai. Visi pārējie sparīgi sarunājās. Medža tikko jaušami pamāja uz kreiso pusi.

Tas ir viņš, meitene tikko dzirdami nomurmināja.

Misters Satertvaits aši pamāja, ka sapratis. Tātad viņas izredzētais ir šis Greiems. Jā, pēc ārējā izskata spriežot, diez vai Medža būtu varējusi atrast labāku partiju. Misters Satertvaits bija apveltīts ar īpašām novērošanas spējām. Patīkams, jauks, lietišķs jauns cilvēks. Abi būtu burvīgs pāris. Nekādu muļķību. jauki un veseligi saderinātie.

Laidelā tika ievēroti veco laiku tikumi. Lēdijas izgāja no ēdamzāles pirmās. Misters Satertvaits tuvojās Greiemam un sāka ar viņu tērzēt. Iespaids apstiprinājās, tomēr kaut kas nelikās tā, kā vajag. Rodžers Greiems izskatījās izklaidīgs, viņa domas kavējās tālumā, un, noliekot glāzi, jaunajam vīrietim drebēja rokas.

"Viņu kaut kas nomāc," misters Satertvaits secināja. "Man gan šķiet tas nav tik svarīgi, kā viņš iedomājas. Bet šā vai tā gribētos zināt, kas tas ir."

Misters Satertvaits bija radis pēc maltītes iedzert dažas zāļu tabletītes gremošanas veicināšanai. Viņš bija aizmirsis tās paņemt līdzi, kad nāca vakariņās, tāpēc devās uz savu istabu tām pakaļ.

Iedams atpakaļ uz salonu, viņš iegriezās garajā apakšstāva gaitenī. Aptuveni pusceļā atradās istaba, kuras dunas vērās uz terasi. Kad misters Satertvaits garāmejot ielūkojās tajā, viņš sastinga uz vietas.

Pa logiem iespīdēja mēness gaisma. Krītot cauri krāsainajiem stikliem, tā veidoja dīvainus rakstus uz grīdas. Uz zemās palodzes sēdēja kāds stāvs un maigi strinkšķināja havajiešu ģitāras stīgas, melodija šķita savāda un senatnīga. Misters Satertvaits stāvēja, aizgrābti vērdamies uz sievieti. Viņai mugurā bija tumšzils šifona tērps ar rišām un bārkstīm, mazliet atgādinot putna spalvas. Sieviete bija pārliekusies pār instrumentu.

Misters Satertvaits loti lēnām tuvojās ģitāras spēlētājai. Kad viņš atradās pavisam blakus, viņa pavērās augšup un ieraudzīja nācēju.

-        Es ceru, ka jūs neiztraucēju, misters Satertvaits ierunājās.

-   Lūdzu, sēdieties.

Sirmais kungs iekārtojās viņai līdzās uz pulētā ozolkoka krēsla. Sieviete kaut ko klusām dungoja.

-        Šis vakars ir tik burvīgs, viņa sacīja. Vai jums tā nešķiet?

-Jā, nakts laikam būs jauka.

-       Viesi gribēja, lai paņemu savu ģitāru, viņa turpināja. Bet, nākot atpakaļ, es pamanīju šo brīnišķīgo mēnesnīcu.

-        Tad es… Misters Satertvaits grasījās piecelties, bet dāma viņu apturēja.

-        Neejiet projām! Jūs… jūs kaut kā te iederaties. Tas šķiet savādi, un bet tā ir.

Misters Satertvaits atkal apsēdās.

-        Šis tiešām bija dīvains vakars, sieviete ieminējās. Vēlu pēcpusdienā es aizgāju līdz mežam un tur satiku kādu ļoti neparastu vīru garu un tumšu, īstu noklīdušo dvēseli. Rietēja saule, un gaisma, kas krita cauri koku lapotnēm, darīja viņu līdzīgu Arleklnam.

-        Ak tā! izdvesa misters Satertvaits, noliekdamies uz priekšu. Viņš jau bija aizrāvies.

-        Es gribēju ar viņu aprunāties. Jo viņš atgādināja kādu, ko pazīstu. Bet vīrietis nozuda starp kokiem.

-  Atzīstos, ka laikam zinu, kas viņš ir, sacīja misters Satertvaits.

-Tiešām? Viņš ir… interesants, vai ne?

-  Jā, ir gan.

Iestājās klusums. Misters Satertvaits bija uztraucies. Viņš juta, ka kaut kas būtu jādara, bet nezināja, kas īsti. Taču noteikti, pavisam noteikti tam bija sakars ar šo jauno meiteni. Viņš stomīdamies sacīja:

-   Reizēm… kad cilvēks ir nelaimīgs, viņam gribas tikt projām…

-   Jā. Protams. Sieviete pēkšņi aprāvās. Ak jā! Es zinu, ko jūs domājat. Bet jūs kļūdāties. Ir pilnīgi pretēji. Es vēlējos būt viena tāpēc, ka esmu laimīga.

-Tā?

-  Ārkārtīgi laimīga.

Viņa runāja pavisam klusu, bet misters Satertvaits pēkšņi jutās izbrīnījies. Tas, ko ši dīvainā dāma grib teikt, nav gluži tas pats, ko ar līdzīgiem vārdiem bija centusies pasacīt Medža Kllija. Meiblai Enslijai laime nozīmē aizraujošu un pacilājošu ekstāzi. Viņš mazliet atrāvās atpakaļ.

-   Es… nenojautu, viņš nomurmināja.

-   Skaidrs, ka jūs to nevarējāt zināt. Un tas nav… vēl nav īstenojies… jo es vēl neesmu panākusi visu… tomēr tā būs. Viņa paliecās uz priekšu. Vai jūs spējat iztēloties, kā tas ir stāvēt mežā lielā un biezā, ar melnām ēnām un kokiem cieši apkārt… tādā, no kura jūs nekad netiksiet ārā… un tad pēkšņi tieši pretī ieraudzīt savu sapņu zemi, spožu un skaistu… tikai jāiznāk no biezokņa un tumsas un jūs to atradīsiet…

-   Daudz kas izskatās valdzinoši, misters Satertvaits piebalsoja, pirms esam tur nonākuši. Pat visnejaukākās lietas no attāluma šķiet skaistas…

Negaidot uz grīdas atbalsojās soļi. Misters Satertvaits pagrieza galvu. Tur stāvēja gaišmatains vīrs ar pamuļķīgu, gluži kā kokā tēstu seju. Tas bija cilvēks, kuru misters Satertvaits pie vakariņu galda nepaguva kārtīgi apskatit.

-   Mēs tevi gaidām, Meibla, viņš paziņoja.

Kad sieviete piecēlās, pirmītējā izteiksme

jau bija izgaisusi no viņas sejas, bet balss skanēja neizteiksmīgi un klusi.

-   Nāku, Džerard, viņa atbildēja. Es runājos ar misteru Satertvaitu.

Viņa izgāja no istabas, misters Satertvaits sekoja. Viņš pagrieza galvu un pavērās pār plecu, nopētīdams vīrieša seju. Viņa skatiens šķita alkains un izmisuma pilns.

"Burvīga būtne," misters Satertvaits prātoja. "Viņš to uztver tik saasināti. Nabadziņš!"

Salons bija labi apgaismots. Medža un Dorisa Koula skali bārās.

Meibla, jūs, nejaukā! Pazust uz tik ilgu laiku!

Viņa apsēdās uz zema soliņa, sākdama strinkšķināt ģitāru un dziedāt. Pārējie viņai pievienojās.

"Vai tas ir iespējams," prātoja misters Satertvaits, "ka par "manu mīlulīti" sacerēts tik daudz muļķīgu dziesmiņu?"

Taču bija vien jaatzīst, ka glāsmaini žēlie toņi ķērās pie sirds. Lai gan, protams, tie neaizkustināja tik ļoti kā seno laiku valši.

Gaisotne sabiezēja, dziedāšana turpinājās.

"Nav ne sarunu," misters Satertvaits domāja, "ne labas mūzikas. Nedz arī miera." Viņam gribējās, lai apkārtējā pasaule nebūtu tik trokšņaina.

Pēkšņi Meibla Enslija aprāvās, uzsmaidīja viņam un uzsāka Grīga dziesmu par gulbi.

Misteram Satertvaitam tā bija vismīļākā. It īpaši viņam patika izbrīna pilnā nots dziesmas beigās.

Pēc tam viesi sadalījās pulciņos. Medža piedāvāja dzērienus, viņas tēvs paņēma nomesto havajiešu ģitāru un sāka nevērīgi strinkšķināt. Tad viesi, novēlējuši viens otram labu nakti, virzījās uz durvju pusi. Džerards Enslijs nemanīts aizslīdēja prom.

Izgājis no salona, misters Satertvaits ceremoniāli atvadījās no misis Greiemas. Namā bija divas kāpnes vienas turpat blakus, otras gaiteņa galā. Līdz mistera Satertvaita istabai varēja nokļūt pa otrajām. Misis Greiema un viņas dēls devās uz tuvākajām kāpnēm, pa kurām jau bija uzkāpis klusais Džerards Enslijs.

-    Labāk paņemiet ģitāru, Meibla, ierunājās Medža. Citādi no rīta to aizmirsīsiet. Jums taču agri jāceļas.

-   Nāciet, mister Satertvait! iesaucās Dorisa Koula, satvērusi viņu aiz rokas. Savlaicīgi jāiet pie miera!

Medža pieķērās pie otras rokas, un visi trīs ātri aizsoļoja līdz gaiteņa galam, Dorisas smiekliem skanot. Tur trijotne apstājās, lai pagaidītu Deividu Kīliju, kurš sekoja lēnākā gaitā, pa ceļam izslēgdams gaismu. Augšā četrotne kāpa kopā.

Nākamajā rītā misters Satertvaits gatavojās doties lejā uz brokastīm, kad pie durvīm kāds pieklauvēja. Tā bija Medža Kīlija. Meitenes seja bija nāvesbāla, viņa drebēja pie visām miesām.

-  Ak vai, mister Satertvait!

-   Mīļais bērns, kas noticis? Viņš saņēma Medžas roku.

-   Meibla… Meibla Enslija…

-Jā?

Kas gan varēja atgadīties? Kas? Kaut kas briesmīgs, tas bija skaidrs uzreiz. Medža tik tikko spēja parunāt.

-  Viņa… viņa pagājušajā naktī pakārusies! Pie durvju vadža! Ak! Tas ir tik šausmīgi! Medža sabruka un sāka šņukstēt.

Pakārusies? Tas nekādi nav iespējams. Neizprotami!

Viņš pateica Medžai dažus mierinošus vārdus un kāpa lejā. Tur viņš atrada Deividu Kīliju, kurš izskatījās nobijies un apjucis.

-   Es piezvanīju policijai, mister Satertvait. Šķiet, tā pienākas. Kaut ko tādu sacīja ārsts. Viņš nule beidza… apskati. Ak Dievs, tas ir kaut kas briesmīgs! Viņai vajadzēja justies ārkārtīgi nelaimīgai… lai kaut ko tamlīdzīgu iesāktu! Un vēl tā dīvainā dziesma vakar vakarā. Gulbja dziesma… Viņa pati izskatījās pēc gulbja… pēc melna gulbja.

-Jā.

-   Gulbja dziesma, Kīlijs atkārtoja. Laikam jau tad viņai kaut kas tāds bija prātā, ko?

-   Tā varētu šķist, jā, tā tiešām varētu domāt.

Brīdi šaubījies, misters Satertvaits apjautājās, vai varot apskatīties… tas ir, ja…

Saimnieks saprata šo stomīgu lūgumu.

-   Ja vēlaties… es aizmirsu, ka cilvēku traģēdijas ir jūsu jājamzirdziņš.

Rādīdams ceļu. viņš devās augšup pa platajām kāpnēm. Otrajā stāvā pie pašām kāpnēm atradās Rodžera Greiema istaba, bet tai pretī gaiteņa otrā pusē viņa mātes istaba. Durvis bija atstātas pusvirus, un pa tām plūda dūmu mākuji.

Misters Satertvaits jutās pārsteigts. Viņam nešķita, ka šī dāma būtu smēķētāja, turklāt tāda, kas kūpinātu jau no paša rīta. Vēl vairāk viņš bija pārliecināts, ka Greiema kundze vispār nesmēķē.

Soļojot tālāk, viņi nonāca pie durvīm pašā gaiteņa galā. Deivids Kīlijs iegāja iekšā, un misters Satertvaits sekoja.

Istaba nebija liela un liecināja par vīrieša klātbūtni. Sienā bija vēl vienas durvis, kas veda uz otru telpu. Nogrieztās virves gals joprojām karājās pie vadža. Bet gultā…

Misters Satertvaits mirkli stāvēja un lūkojās uz bezveidīgo šifona kaudzi. Viņš atkal pamanīja, ka rišas un bārkstis atgādina putna spalvas. Sievietes sejai misters Satertvaits uzmeta vienu vienīgu skatienu. Viņš nopētīja durvis un nogriezto auklu.

-  Vai durvis bija vaļā?

-  Jā. Vismaz kalpotāja tā apgalvo.

-   Vai Enslijs gulēja te? Vai viņš kaut ko dzirdēja?

-  Viņš teica, ka ne.

-   Tas šķiet gandrīz neticami, nomurmināja misters Satertvaits. Viņš atskatījās uz drēbju kaudzi gultā.

-   Un kur viņš ir?

-   Enslijs? Lejā, kopā ar ārstu.

Kad abi nokāpa apakšstāvā, atklājās, ka ir ieradies policijas inspektors. Misters Satertvaits jutās patīkami pārsteigts, ieraudzījis senu paziņu inspektoru Vinklīldu. Viņš kopā ar ārstu devās augšā pa kāpnēm, bet pēc brītiņa ar kalpotāju tika atsūtīta ziņa, ka visiem viesiem jāierodas salonā.

Nolaistās žalūzijas un krēsla padarīja salonu līdzīgu kapličai. Dorisa Koula šķita izbijusies un nomākta. Šad tad viņa ar mutautu izberzēja acis. Savukārt Medža bija izlēmīga un modra, pilnībā apvaldījusi savas jūtas. Misis Greiema šķita atturīga kā vienmēr, viņas seja bija nopietna un neizdibināma. Izskatījās, ka vissmagāk šī traģēdija skārusi viņas dēlu.

Viņš šajā rītā atgādināja pussabrukušu vraku. Deivids Kīlijs. kā allaž, turējās ēnā.

Satriektais vīrs sēdēja viens pats, mazliet atstatus no pārējiem. Viņš atstāja dīvainu iespaidu it kā būtu apdullis un lāgā nesaprastu, kas noticis.

Misters Satertvaits klusībā apcerēja svarīgo pienākumu, kas tūlīt būs jāizpilda.

Inspektors Vinkfilds, kuram sekoja doktors Moriss, ienāca un aizvēra durvis. Viņš ieklepojās un sāka runāt:

-    Tas ir gaužām bēdigs gadījums, šaubu nav! Šādos apstākļos man katram no jums jāuzdod daži jautājumi. Jūs noteikti neiebildisiet. Sākšu ar misteru Ensliju. Piedodiet par jautājumu, bet vai jūsu kundze kādreiz ir draudējusi atņemt sev dzīvību?

Misters Satertvaits gribēja kaut ko teikt, bet aprāvās. Vēl bija daudz laika. Labāk nerunāt par agru.

-   Es… N-nē, nedomāju vis.

Vīra balss izklausījās tik nedroša, ka visi uzmanīgi viņu nopētīja.

-   Vai esat par to drošs, ser?

-   Esmu gan… pilnīgi. Viņa neko tādu nedarītu.

-  Tā, tā! Varbūt jūs zināt, ka viņa kāda iemesla dēļ bija nelaimīga?

-   Nē. Es ne… nē, nebija vis.

-       Tātad viņa jums neko neteica. Varbūt viņai bija depresija?

-   Es… nē, nebija gan.

Lai ko inspektors domāja, viņš to skaļi neatklāja un turpināja:

-       Vai jūs būtu ar mieru īsi attēlot vakarvakara norisi?

-        Mēs visi devāmies augšā gulēt. Es tūlīt aizmigu un neko nedzirdēju. Pamodos šorīt no istabenes kliegšanas. Iesteidzos otrā istabā un atradu savu sievu… un atradu viņu…

Viņš aprāvās. Inspektors pamāja.

-        Jā, jā! Ar to pietiek. Par tālāko nerunāsim. Kad jūs pēdējoreiz redzējāt savu sievu dzīvu?

-   L-lejā…

-  Apakšstāvā?

-        Jā, mēs izgājām no salona visi kopā. Es tūlīt devos augšā, atstājot pārējos tērzējam vestibilā.

-        Un jūs sievu vairs netikāt redzējis? Vai viņa nenovēlēja labunakti, kad likās gultā?

-   Es jau biju aizmidzis, kad viņa atnāca.

-        Bet viņa taču sekoja jums tikai pēc dažām minūtēm. Tā bija, vai ne, ser? Viņš uzlūkoja Deividu Kīliju, kurš pamāja.

-   Pusstundas laikā viņa vēl nebija atnākusi.

Enslija balss skanēja iecirtīgi. Inspektors laipni pievērsās misis Greiemai.

-   Vai viņa neiegriezās jūsu istabā patērzēt, kundze?

Vai misteram Satertvaitam tikai tā šķita, vai arī iestājās īss klusumbrīdis, un tikai tad misis Greiema ierunājās tikpat klusi un līdzsvaroti kā parasti:

-   Nē, es iegāju savā istabā un aizvēru durvis. Es neko nedzirdēju.

-   Un jūs sakāt, ser, inspektors atkal uzlūkoja Ensliju, ka aizmigāt un neko nedzirdējāt? Bet durvis starp abām istabām taču bija vaļā, ko?

-   Es… es domāju gan. Bet sieva varēja ienākt pa durvīm, kas ved tieši no gaiteņa.

-   Pat ja tā, kāds troksnītis noteikti būtu dzirdams… piemēram, čaboņa un papēžu klaudzoņa gaitenī…

-    Nē! misters Satertvaits, ilgāk nespēdams nociesties, iesaucās.

Visi izbrīnīti pavērās viņā. Vecais vīrs saminstinājās un piesarka.

-   Lūdzu piedošanu, inspektor. Taču man ir jārunā. Jūs esat nokļuvis uz nepareizām pēdām. Misis Enslija neizdarīja pašnāvību, cs par to esmu pilnīgi drošs! Viņa ir noslepkavota!

Iestājās kapa klusums, tad inspektors Vinkfilds mierīgi vaicāja:

-   Kas jums liek to apgalvot, ser?

-  Tā… tā ir sajūta. Ārkārtīgi spēcīga.

-   Manuprāt, tomēr jābūt vēl kaut kam vairāk. Kādam īpašam iemeslam.

Jā, protams, ka tāds tiešām bija. Noslēpumainā ziņa no mistera Ķīna. Bet to nevarēja stāstīt policijas inspektoram. Misters Satertvaits izmisīgi lūkojās apkārt, taču neko rosinošu nemanīja.

-   Vakar viņa pavēstīja, ka jūtoties ļoti laimīga. Tieši tā ļoti laimīga! Tā neteiktu sieviete, kas grasās padarīt sev galu, misters Satertvaits turpināja, turklāt dāma devās atpakaļ uz salonu paņemt ģitāru, lai no rīta to neaizmirstu. Arī tāda rīcība neatgādina pašnāvnieci.

-   Nē, inspektors piekrita. Nē, tiešām gan. Viņš pagriezās pret Deividu Kīliju. Vai viņa uznesa ģitāru augšā?

Matemātiķis pūlējās atcerēties.

-   Man šķiet, ka jā… tā gan. Viņa to nesa rokā. Atminos, ka redzēju viņu kāpņu pagriezienā.

-   Ko? Medža iesaucās. Bet tagad tā ir te!

Viņa ar teatrālu žestu norādīja uz ģitāru, kas gulēja uz galda.

-   Tas ir pārsteidzoši, sacīja inspektors. Viņš ātri paspēra soli uz priekšu un pašķindināja zvaniņu.

Ienāca namzinis, un inspektors strupi nosūtīja viņu sameklēt istabeni, kas no rīta uzkopa telpas. Tā atnāca, un sacīja, ka ģitāra esot bijis pirmais priekšmets, ko viņa pamanījusi, kad no rīta slaucījusi putekļus.

Inspektors Vinkfilds aizsūtīja kalpotāju projām un paziņoja:

-    Es vēlētos ar misteru Satertvaitu apspriesties divatā. Jūs visi varat iet. Taču neviens nojums nedrīkst atstāt māju.

Misters Satertvaits sāka runāt, kolīdz durvis aizvērās.

-   Es saku, inspektor, ka jums šīs lietas atrisinājums jau ir rokā! Vareni! Es jau jutu… tā bija nomācoša sajūta…

Inspektors ar rokas mājienu apturēja runas plūdus.

-   Jums taisnība, mister Satertvait. Lēdija ir noslepkavota.

-   Vai jūs to jau zinājāt? misters Satertvaits likās sarūgtināts.

-   Šis un tas doktoram Morisam šķita aizdomīgs. Viņš uzlūkoja ārstu, kurš arī bija palicis salonā, un Moriss ar galvas mājienu apstiprināja dzirdēto. Mēs visu pamatīgi pārbaudījām. Virve, kas bija viņai ap kaklu, nepavisam nav tā, kas viņu nožņauguši tas izdarīts ar daudz smalkāku aukliņu vai pat stiepli. Tā dziļi iegriezusies miesā. Virves rieva atrodas virs stieples nospieduma. Sieviete ir nožņaugta, bet pēc tam pakārta pie durvju vadža, lai notikušais izskatītos pēc pašnāvības.

-   Bet kurš…?

-   Jā, piebalsoja inspektors. Kurš? Tas ir jautājums. Kā ar vīru, kurš guļ blakus istabā, sievai labu nakti nenovēlējis, un neko nedzird? Man šķiet, ka mums nav tālu jāmeklē. Jānoskaidro, kādas bijušas abu attiecības. Te jūs varētu mums palīdzēt, mister Satertvait. Jūs te esat piederīgs un varat izdabūt no viņiem to, ko mums neviens nestāstīs. Izdibiniet, kā ar viņiem abiem bija.

-   Man nepatiktu… misters Satertvaits stīvi iesāka.

-    Šī nebūtu pirmā slepkavības lieta, ko jums izdevies atklāt. Es atceros misis Streindžvejas slepkavību… Jums ir laba oža, ser. Pilnīgi nekļūdīga.

Jā gan, tā bija patiesība. Viņam patiesi piemita oža. Misters Satertvaits klusi apsolīja:

Darišu, ko spēšu, inspektor.

Vai Džerards Enslijs būtu nogalējis savu sievu? Misters atcerējās, cik nelaimīgs viņš vakar vakarā izskatījās. Enslijs nepārprotami mīlēja savu sievu. Un tāpēc cieta. Bet šādas izjūtas var vīrieti novest līdz dīvainai rīcībai.

Taču ir vēl kaut kas! Meibla bija teikusi, ka esot iznākusi no meža un gaidot savu laimi… ne gluži racionālu… nereālu neprātīgu ekstāzi…

Ja Džerards Enslijs runāja patiesību, tad Meibla iegājusi savā istabā vismaz pusstundu vēlāk nekā viņš. Bet Deivids KIlijs bija redzējis viņu kāpjam augšā pa kāpnēm. Šajā stāvā bija aizņemtas vēl divas istabas. Misis Greiemas un viņas dēla…

Viņas dēla. Bet viņš un Medža…

Varbūt Medža uzminējusi… Nē, Medžai nebija nekādas nojausmas… Taču nav dūmu bez uguns… Dūmu!

Kā tad! Misters Satertvaits atcerējās. Dūmu mākuli, kas pa pusatvērtām durvīm plūda no misis Greiemas guļamistabas.

Daudz nedomājot, viņš metās augšā pa kāpnēm un iegāja misis Greiemas istabā. Tā bija tukša. Misters Satertvaits aizvēra durvis un aizslēdza tās, tad šķērsoja telpu un piegāja pie pavarda. Tajā bija vesela kaudze sadedzinātu papīru. Misters Satertvaits uzmanīgi pārcilāja tos, pārbīdot ar pirkstu. Viņam laimējās. Pašā vidū atradās dažas nesadegušas vēstuļu paliekas…

Fragmenti gan bija gaužām saraustīti, tomēr vērtīgi.

"Dzīve var būt tik skaista, dārgais Rodžer, un man par to nebija ne jausmas… mans mūžs bija kā sapnis līdz brīdim, kad satiku Tevi, Rodžer…"

"Džerards zina tā man šķiet… Man ļoti žēl, bet ko es varu darīt? Man esi vajadzīgs tikai Tu, Rodžer… Mēs būsim kopā, un drīz.

Ko Tu teiksi viņam Laidelā, Rodžer? Tava vēstule ir tik dīvaina, bet man nav bail…"

Misters Satertvaits rūpīgi ievietoja fragmentus aploksnē, ko paņēma no rakstāmgalda. Viņš piegāja pie durvīm, atslēdza tās un satikās aci pret aci ar misis Greiemu.

Tas bija mulsinošs brīdis, un misters Satertvaits uz mirkli apjuka. Viņš darīja to, kas likās piemērotākais, devās uzbrukumā.

Es pārmeklēju jūsu istabu, misis Greiema. Un kaut ko atradu dažas līdz galam nesadegušas vēstules.

Viņas sejai pārslīdēja nemiera ēna. Tā droši vien būtu pietvīkusi, ja vien jau nebūtu sarkana pirms tam.

-   Misis Enslijas atzīšanās jūsu dēlam.

Misis Greiema saminstinājās, pēc tam klusi apstiprināja: Jā, tā ir. Man šķita, ka esmu tās kārtīgi sadedzinājusi.

-   Kāpēc?

-        Mans dēls ir saderinājies un grasās precēties. .. Šīs vēstules ja tās sakarā ar šīs nabaga sievietes pašnāvību nonāktu atklātībā… sagādātu gan sāpes, gan nepatikšanas…

-       Jūsu dēls taču būs sadedzinājis savējās, ko?

Uz šo jautājumu misis Greiema nezināja atbildi. Misters Satertvaits turpināja iztaujāšanu:

-        Jūs atradāt šīs vēstules viņa istabā un sadedzinājāt. Kādēļ? Jūs izbijāties, misis Greiema?

-   Es neesmu bailīga, mister Satertvait.

-   Nē. Bet šis ir īpašs gadījums.

-   īpašs?

-       Jūsu dēlam varēja draudēt arests… par slepkavību!

-   Par slepkavību?

Misters Satertvaits redzēja, ka viņa kļūst pavisam bāla, un turpināja:

-   Jūs dzirdējāt, ka misis Enslija vakar vakarā iegāja jūsu dēla istabā. Vai Rodžers viņai bija stāstījis par savu saderināšanos? Nē, cik noprotu, nebija gan. Viņš to pateica tikai vakar. Abi sastrīdējās, un viņš…

-  Tie ir meli!

Abi bija tā aizrāvušies ar šo vārdu divkauju, ka nedzirdēja soļus. Rodžers Greiems parādījās negaidīti, neviena nepamanīts.

-   Viss kārtībā, māt. Neuztraucies. Nāciet manā istabā, mister Satertvait.

Misters Satertvaits sekoja jauneklim. Misis Greiema novērsās un negāja abiem līdzi. Rodžers Greiems aizvēra durvis.

-    Klausieties, mister Satertvait, jūs domājat, ka es nogalināju Meiblu. Ka nožņaudzu viņu un pakāru pie durvju vadža… vēlāk, kad visi pārējie bija aizmiguši?

Nopētījis jauno cilvēku, misters Satertvaits negaidot paziņoja:

-   Nē, manuprāt, tā nav.

-    Paldies Dievam. Es nespētu nožņaugt Meiblu! Es… es viņu mīlēju. Vai varbūt ne? Vairs netieku gudrs. Viss ir tā samezglojies, ka neko nespēju paskaidrot. Esmu pieķēries Medžai, tā vienmēr bijis. Viņa ir tik laba. Mēs esam piemēroti viens otram. Bet ar Meiblu bija citādi. Tas ir… es neprotu paskaidrot… tā bija burvība. Man pat… gandrīz vai… bija no viņas bail.

Misters Satertvaits palocīja galvu.

-    Tā bija kā apmātība… kā visaptveroša svētlaime… Taču tajā dzīvot nebija iespējams. Tā nevarēja turpināties. Tāda ekstāze… nav ilgstoša. Es zinu, ko tas nozīmē nonākt burvju varā.

-   Jā, tā varētu būt, domīgi novilka misters Satertvaits.

-   Es… es gribēju tikt prom. Un gatavojos vakar vakarā visu pateikt Meiblai.

-   Bet to neizdarījāt?

-    Nē, nepaguvu izstāstīt, Greiems lēnām atbildēja. Es zvēru, mister Satertvait, ka vairs netiku Meiblu redzējis pēc tam, kad lejā no viņas atvadījos.

-    Es jums ticu, misters Satertvaits sacīja-

Viņš piecēlās no krēsla. Ne jau Rodžers Greiems nožņaudza Meiblu Ensliju. Viņš gan bēga no šīs sievietes, taču nespētu viņu nogalināt. Rodžers jutās nedrošs, bija izbijies no mežonīgās burves. Bija ļāvies apmātībai un pagriezis tai muguru. Viņš bija pievērsies drošībai un glābiņam, bija sapratis, ka tā ir pareizā izvēle, atmetot neīstenojamo sapni, kas varēja novest sazin kur.

Rodžers Greiems bija prātīgs jauns cilvēks, un šādi tipi izsmalcinātajam misteram Satertvaitam likās pagalam garlaicīgi. Vecais kungs atstāja Rodžeru viņa istabā un nokāpa lejā. Salons bija tukšs. Meiblas ģitāra gulēja uz krēsla pie loga. Viņš to paņēma un izklaidīgi pastrinkšķināja. Šis instruments misteram Satertvaitam nebija pazīstams, taču viņa auss saklausīja nepareizu toni. Viņš lūkoja pievilkt stīgas ciešāk.

Salonā ienāca Dorisa Koula. Viņa veltīja misteram Satertvaitam pārmetošu skatienu.

-  Tā ir nabaga Meiblas ģitāra, viņa ieminējās.

Nosodījuma pieskaņa Dorisas balsī lika misteram Satertvaitam iespītēties.

-  Vai jūs varētu to uzskaņot? viņš apjautājās. Ja protat.

-   Protams, ka varu, Dorisa noteica, aizvainota par pieņēmumu, ka viņa varētu kaut ko neprast.

Dorisa paņēma ģitāru, paraustīja stīgu un mēģināja to pievilkt. Stīga pārtrūka.

-   Nevar būt, es nekad… Ak vai! Saprotu… Cik dīvaini! Šī nav īstā stīga! Tā ir par lielu. Un par resnu. Cik muļķīgi likt tādu stīgu šajā instrumentā! Skaidrs, ka ar uzskaņošanu nekas neiznāks… Cik neapdomīgi gan cilvēki rīkojas!

-   Jā, misters Satertvaits attrauca, ari tad, ja pašiem šķiet, ka darījuši gudri…

Viņa balss skanēja tik savādi, ka Dorisa viņu ieinteresēti uzlūkoja. Misters Satertvaits paņēma no viņas ģitāru un norāva pārtrūkušo stīgu. Viņš devās ārā no salona, turēdams slīgu rokā. Bibliotēkas istabā viņš ieraudzīja Deividu Kīliju.

-   Palūk! viņš ierunājās un pastiepa stīgu. Kīlijs to paņēma.

-   Kas tas?

-   Pārrauta ģitāras stīga. Misters Satertvaits uz mirkli apklusa, pēc tam turpināja: Ko jūs izdarījāt ar otru?

-  Ar ot ru?

-To, ar kuru nožņaudzāt Meiblu. Jūs taču esat varen gudrs, vai ne? Jūs visu paveicāt ātri kamēr mēs pārējie smējāmies un pļāpējām vestibilā. Meibla atgriezās salonā paņemt ģitāru. Jūs jau bijāt paguvis noņemt stīgu, jo knibinājāties ap ģitāru jau iepriekš. Jūs apmētāt to viņai ap kaklu un savilkāt. Tad jūs iznācāt, aizslēdzāt durvis un pievienojāties mums. Vēlāk nakts tumsā jūs nokāpāt lejā un… un pakārāt līķi pie istabas durvīm. Tad uzvilkāt ģitārai citu stīgu. Taču tā nebija īstā, tāpēc jūs rīkojāties muļķīgi.

Iestājās klusums.

-        Bet kāpēc jūs to izdarījāt? misters Satertvaits noprasīja. Dieva dēl, kāpēc?

Kīlijs iesmējās tik spalgi un nepatīkami, ka misteram Satertvaitam uzmācās nelabums.

-        Tas bija tik vienkārši! viņš iesaucās. Tāpēc! Jā gan, mani taču nekad neviens nepamanīja! Un neievēroja, ko es daru. Es iedomājos… ka varēšu par visiem pasmieties…

Un viņš atkal ieķiķinājās, uzlūkodams misteru Satertvaitu ar plānprātīga cilvēka skatienu.

Misters Satertvaits jutās atvieglots, kad pēc brīža istabā ienāca inspektors.

Vēlāk pēc divdesmit četrām stundām, jau ceļā uz Londonu misters Satertvaits vilciena vagonā pēkšņi pamodās no snaudas un ieraudzīja sev pretī sēžam garu, tumsnēju viru. Tomēr īpaši pārsteigts viņš nejutās.

-  Tas esat jūs, dārgais mister Kīn?

-  Jā, esmu šeit.

-         Es tik tikko spēju skatīties jums acīs. Man ir kauns, misters Satertvaits lēnām ierunājās. Es netiku galā.

-   Kā tā?

-   Man neizdevās viņu izglābt.

-  Tomēr jūs atklājāt patiesību.

-  Jā, tā ir gan. Viens no jaunajiem viriešiem varēja nokļūt uz apsūdzēto sola un pat cietumā. Vismaz kādu no abiem esmu izglābis. Bet… bet… viņa… viņa… tā savādi apburošā būtne… mistera Satertvaita balss aizlūza.

Misters Kīns viņu uzmanīgi vēroja.

-   Vai nāve ir lielākais posts, kas kādu var piemeklēt?

-   Es… hm… Nē, iespējams, ka ne.

Misters Satertvaits atcerējās Medžu un Ro-

džeru Greiemu… Meiblas seju mēness gaismā. ŠI apskaidrotā laime ne no šīs pasaules…

-   Nē, tiešām, viņš apstiprināja. Var gadīties, ka nāve nebūt nav lielākais ļaunums.

Misters Satertvaits atsauca atmiņā saburzīto zilo šifonu, kas bija tik līdzīgs putna spalvām… Putnam ar salauztu spārnu.

Kad misters Satertvaits pavērās augšup, izrādījās, ka viņš ir viens pats. Mistera Ķīna vairs kupejā nebija. Tomēr viņš bija kaut ko atstājis.

Uz sēdekļa gulēja raupji izgrebta putna figūriņa no zilgani dūmakaina akmens. Tās mākslinieciskā vērtība varbūt nebija nekāda lielā. Taču tai piemita kaut kas cits.

Tā nez kāpēc šķita gluži apburoša.

Tā teica misters Satertvaits un viņš taču bija lietpratējs.

11. nodaļa pasaules gals

Misters Satertvaits ieradās Korsikā hercogienes dēl. Rivjērā gan būtu bijis daudz ērtāka dzive un ērtības viņam nozīmēja daudz, tomēr viņam patika arī hercogiene. Vecajam, jaukajam, vecmodīgajam džentlmenim piemita dažas vājības viņš bija snobs. Satertvaita kungs tikās ar vissmalkākajiem ļaudīm. Un Leitas hercogiene nāca no senas dzimtas. Starp viņas senčiem nebija atrodami Čikāgas miesnieki. Viņa bija gan hercoga meita, gan hercoga sieva.

Visādi citādi viņa bija diezgan sadēdējusi veca lēdija, turklāt izskatījās apskrandusi, jo valkāja ar melnu krellīšu virtenēm izšūtu tērpu. Hercogienei bija daudz dimantu veclaicīgos ietvaros, un viņa tos nēsāja tāpat kā to bija darījusi viņas māte apkaroties ar tiem visur un vienmēr. Kāds reiz bija pajokojis, ka hercogiene droši vien stāvot istabas vidū un grozoties, bet istabmeita piestiprinot piespraudes, kur pagadās. Viņa dāsni ziedoja naudu labdarībai un rūpējās gan par saviem nomniekiem, gan kalpotājiem, bet loti taupīgi tērēja mazas naudas summas. Viņa mīļuprāt brauca ar taksometru uz draugu rēķina un kaulējās ar tirgotājiem.

Hercogienei bija uznākusi kaprīze viņa gribēja braukt uz Korsiku. Kannas veco dāmu garlaikoja, turklāt viņa bija sastrīdējusies ar viesnīcas saimnieku par istabas cenu.

-   Un jūs dosieties man līdzi, mister Satertvait! viņa apņēmīgi paziņoja. Mūsu gados vairs nevajadzētu baidīties no tenkām!

Misters Satertvaits jutās glaimots. Nevienam nekad nebija ienācis prātā tenkot par viņu. Viņš bija pārāk nenozīmīgs vecs vīrs. Runas par aizbēgšanu kopā ar hercogieni tas izklausījās vareni!

-   Tur ir gleznainas vietas, jūs taču zināt, hercogiene tērgāja, laupītāji un tamlīdzīga romantika. Turklāt lēta dzīve, tā esmu dzirdējusi. Manuels šorīt izturējās tik nekaunīgi… Šiem viesnīcu īpašniekiem jāierāda īstā vieta. Lai necer, ka pie viņiem apmetīsies vislabākā publika, ja tā turpinās. Es viņam to skaidri pateicu.

-   Ja pareizi atminos, bija atbildējis misters Satertvaits, turp nokļūt var gluži ērti. Ar lidmašīnu no Antibas.

-   Taču ceļš droši vien maksā dārgi, hercogiene bija sacījusi. Noskaidrojiet, lūdzu!

-   Protams, hercogien.

Misters Satertvaits joprojām bija pateicīgs par šo uzaicinājumu, lai gan saprata.

ka viņam tiek piešķirta tikai izsūtāmā zēna loma.

Kad hercogiene atklāja, kāda ir lidmašīnas biļetes cena, viņa tūlīt noraidīja šo ceļošanas veidu.

-    Lai viņi nedomā, ka es maksāšu tādu naudu par šo dzīvībai bīstamo transporta līdzekli!

Galu galā abi devās ceļā ar kuģi, un misteram Satertvaitam bija jāiztur desmit nelabuma stundas. Pirmkārt, kuģis izgāja no ostas septiņos, tāpēc misters Satertvaits bija uzskatījis, ka uz tā noteikti pasniegs vakariņas. Taču tā nenotika. Turklāt kugelis bija mazs, bet jūra nemierīga. Misters Satertvaits agrā rīta stundā attapās Ajačo ostā drīzāk miris nekā dzīvs.

Hercogiene gluži pretēji bija možāka par možu. Viņu nekad nesatrauca neērtibas, ja varēja mierināt sevi ar domu, ka tās palīdz ietaupīt. Viņa aizrautīgi jūsmoja par krastmalas ainavu ar palmām un saules lēktu. Šķita, ka visi iedzīvotāji sanākuši apskatīt kuģi un klaigādami satraukti gaidīja trapa nolaišanu.

-   On dirait, sacīja tukls francūzis, kas stāvēja abiem līdzās, que jamais avant ori n'a fait cette manoeuvre![2]

-   Mana istabene visu nakti mocījās ar jūras slimību! hercogiene ieminējās. Muļķa meitene!

Misters Satertvaits tikai blāvi pasmaidīja.

-   Es teiktu, ka tā ir veltīga laba ēdiena izšķiešana! hercogiene nesmalkjūtīgi turpināja.

-   Vai tad viņa kaut kur dabūja ēdienu? misters Satertvaits skaudīgi apjautājās.

-    Man bija gadījies paņemt līdzi dažus biskvītus un šokolādes tāfelīti, hercogiene paskaidroja. Kad atklāju, ka vakariņu nebūs, es lielāko dalu no tā visa atdevu viņai. Zemāko šķiru pārstāvji aizvien cel traci, ja pietrūkst ēdamā.

Triumfa kliedzienu pavadīts, traps beidzot tika nolaists. Kaut kas līdzīgs operetes laupītāju korim metās uz klāja un ar spēku rāva pasažieriem no rokām ceļasomas.

-   Ejam, Satertvait, teica hercogiene, es ilgojos pēc karstas vannas un kafijas!

Arī misters Satertvaits pēc tā ilgojās. Tomēr viņam lāgā nelaimējās. Viesnīcā viņus klanīdamies sagaidīja administrators un parādīja istabas. Hercogienes numurā bija arī vannasistaba. Misteram Satertvaitam ierādīja vannasistabu, kas bija pievienota kāda cita viesa guļamtelpai. Cerēt, ka tik agrā rīta stundā ūdens būs karsts, laikam būtu veltīgi. Pēcāk misters Satertvaits dzēra neganti melnu kāliju, kas tika pasniegta kanniņā bez vāka. Viņa istabas loga slēgi bija atvērti, un iekšā aumaļām plūda spirgtais un smaržīgais gaiss. Diena ausa žilbinoši zilga.

Viesmīlis izteiksmīgi pamāja ar roku, norādīdams uz šo ainu.

-  Ajaccio, viņš svinīgi pavēstīja, le plus beau port du monde[3]!

Pēc mirkļa viņš jau bija nozudis.

Veroties ārā pāri dziļi zilajam līcim ar sniega klātajiem kalniem fonā, misters Satertvaits gandrīz vai bija ar mieru piekrist. Viņš izdzēra kafiju un, atlaidies gultā, ātri iemiga.

Hercogiene ieradās uz maltīti lieliskā garastāvoklī.

-  Te jums būs ļoti labi, mister Satertvait, viņa paziņoja. Iespēja izrauties no putekļiem un vecmeitīgās gaisotnes, kādā dzīvojat . Viņa pacēla lorneti un aplūkoja ēdamzāli. Goda vārds, tā taču ir Noēmija Karltona Smita.

Hercogiene norādīja uz jaunu meiteni, kas viena pati aizņēma galdiņu pie loga. Viņas pleci bija apaļīgi, un viņa sēdēja mazliet sagumusi. Apģērbs likās šūts no tāda kā maisa auduma, bet mati bija brūni un nevīžīgi sakārtoti.

-   Māksliniece? misters Satertvaits noprasīja.

Viņš allaž lietpratīgi vērtēja cilvēkus.

-  Gluži pareizi, hercogiene atbildēja. Vismaz viņa sevi tā dēvē. Zinu, ka šī meiča bija aizblandījusies uz kādu dīvainu pasaules malu. Nabadzīga kā baznīcas žurka, lepna kā pats Lucilers un traka kā visi Karlloni Smiti. Viņas māte ir mana māsīca.

-  Tātad viņa ir no Novltonicm?

Hercogiene pamāja.

-  Viņa pati sev ir ļaunākā ienaidniece, hercogiene turpināja. Gudra meitene. Taču sapinās ar pilnīgi nepiemērotu jaunekli… No Čelsijas vienkāršajiem ļaudīm. Viņš rakstīja lugas, dzejas vai kaut ko tamlīdzīgu. Neveselīga nodarbošanās. Tos, protams, nekur neiespieda. Tad viņš nospēra kaut kādus dārgakmeņus un tika pieķerts. Es aizmirsu, uz cik gadiem viņu iesēdināja. Šķiet, ka uz pieciem. Varbūt jūs atceraties? Tas notika pagājušajā ziemā.

-   Es biju Ēģiptē, paskaidroja misters Satertvaits. Man janvāra beigās bija negantas iesnas, un ārsti ieteica braukt uz Ēģipti. Esmu daudz ko palaidis garām.

Viņa balsi ieskanējās patiesa nožēla.

-        Manuprāt, tā meitene skumst, hercogiene sacīja, atkal pacēlusi lorneti. To nedrīkst pieļaut.

Iedama uz durvju pusi, viņa apstājās pie mis Karltonas Smitas galdiņa un papliķēja meitenes plecu.

-   Klau, Noēmij, vai jūs mani atceraties?

Noēmija negribīgi piecēlās kājās.

-        Jā, atceros gan, hercogien. Es redzēju, kā jūs ienācāt. Nodomāju, ka jūs, iespējams, mani vairs nepazīstat.

Šos vārdus viņa izteica slinki, mazliet dziedoši un pilnīgi vienaldzīgi.

-        Kad būsiet paēdusi, nāciet uz terasi parunāties! hercogiene izrīkoja.

-   Labi.

Noēmija nožāvājās.

-        Pārsteidzošas manieres, hercogiene teica misteram Satertvaitam, kad abi devās uz durvju pusi. Kā visiem Karltoniem Smitiem.

Abi jau labu brīdi uz terases baudīja kafiju, kad no viesnīcas iznāca Noēmija Karltona Smita un pievienojās viņiem. Ļengani atslīgusi krēslā, viņa lempīgi izstiepa kājas.

Tā bija savāda seja ar izvirzītu zodu un dziļi iegrimušām acīm. Gudras, nelaimīgas būtnes seja… tādas sievietes seja, kurai trūkst tikai skaistuma.

-       Tā, Noēmij, hercogiene ierunājās. Ar ko jūs nodarbojaties?

-Tā… pat nezinu… Nositu laiku.

-  Vai gleznojat?

-   Mazliet.

-   Parādiet man savus darbus.

Noēmija pasmīnēja. Viņa nepavisam nebaidījās no hercogienes pavēlošā toņa, meiteni tas uzjautrināja. Iegājusi viesnīcā, viņa atgriezās ar mapi.

-        Jums tie nepatiks, hercogien, jaunā dāma brīdināja. Varat teikt, ko vēlaties. Es neapvainošos.

Misters Satertvaits jutās ieinteresēts. Un pēc mirkļa aizrāvās vēl vairāk. Hercogiene tiešām nebija sajūsmināta.

-       Es nesaprotu, kas šeit attēlots, viņa žēlojās. Ak kungs, bērns, debesis nekad nav bijušas tādā krāsā… un jūra tāpat!

-        Bet es tās tādas redzu! Noēmija mierīgi paziņoja.

-        Brr! Hercogiene nodrebinājās, blenzdama uz nākamo darbu. Tas man uzdzen drebuļus.

-   Tieši to es gribēju panākt! Noēmija atbildēja. Jūs man izteicāt komplimentu, pali to neapzinoties.

Tā bija dīvaina skice, kas attēloja ērkšķainu bumbieri, kuru tik tikko varēja pazīt. To klāja pelēkzali ķērpji, lapotne bija veidota negantiem spilgtas krāsas triepieniem, bet augļi spīdēja kā dārgakmeņi. Viss kopā izskatījās vētrains, miesisks, gaļīgi atbaidošs. Misters Satertvaits nodrebinājās un novērsās. Viņš pamanīja, ka Noēmija abus uzmanīgi vēro un saprotoši māj ar galvu.

-   Zinu, zinu, viņa apstiprināja. Tā ir briesmīga.

Hercogiene noklepojās.

-   Šķiet, ka mūsdienās būt māksliniekam ir ļoti vienkārši, viņa noteica. Nav jāattēlo priekšmeti un jāmeklē līdzība. Tikai jātriepj krāsa pat nezinu, ar ko, jo izskatās, ka ota te nav likta lietā.

-   Tas bija paletes nazis! Noēmija iesaucās, plati pasmaidīdama.

-   Cik vien laika pagājis, hercogiene nopūtās. Un, palūk! Te nu mēs esam! Visi sauc: "Cik lieliski!" Nē, man patiesi nav pacietības iepazīt tādu mākslu! Man daudz labāk…

-    Patīk Edvīna Landsīra zirgu un suņu gleznojumi.

-  Un kāpēc ne? hercogiene apjautājās. Kas vainas Landsīram?

-   Nekāda, Noēmija attrauca. Ar viņu viss ir kārtībā. Un ar jums ari. No ārpuses visas lietas allaž ir spožas un gludas. Es jūs cienu, hercogien, jo jūs esat stipra. Jūs stājaties dzīvei pretī ar pilnu krūti un esat uz viļņa. Bet cilvēki, kuriem neveicas, pasauli redz citādi. Un kaut kādā ziņā tas ir aizraujoši.

Hercogiene izbrīnīti lūkojās viņā.

-   Man nav ne mazākā priekšstata, par ko jūs runājat! viņa paziņoja.

Misters Satertvaits joprojām pētīja skices. Atšķirībā no hercogienes viņš prata novērtēt nevainojamo tehniku. Un tā viņu gan pārsteidza, gan iepriecināja. Viņš pavērās uz jauno meiteni.

-   Vai jūs būtu ar mieru pārdot kādu no šīm, mis Karltona Smita? viņš apjautājās.

-   Varat ņemt jebkuru par piecām ginejām, vienaldzīgi attrauca jaunā meitene.

Mirkli šaubijies, misters Satertvaits izvēlējās uzmetumu ar ērkšķaino bumbieri un alvejām. Priekšplānā bija redzams košs plankums dzeltena mimoza un sarkani alvejas ziedi, bet tās lapa atgādināja zobenu. Visam pa vidu rēgojās dzeloņainais koks.

Misters Satertvaits tikko jaušami palocīja galvu.

-  Es ļoti priecājos, ka varu iegūt šo domāju, ka tas būs labs darījums. Kādudien, mis Karltona Smita, es varēšu pārdot šo skici ar lielu peļņu, ja vien gribēšu.

Jaunā meitene noliecās uz priekšu, lai apskatītos, kuru darbu misters Satertvaits nolēmis pirkt. Viņš pamanīja, ka mākslinieces acu izteiksme mainījusies. Šķiet, viņa pirmoreiz tā īsti aplūkoja veco vīru, un skatienā jautās cieņa.

-   Jūs esat izvēlējies vislabāko, viņa sacīja, esmu gandarīta.

-  Hm, ceru, ka jūs saprotat, ko darāt! hercogiene novilka. Es esmu ar mieru ticēt, ka šajā gadījumā jums ir taisnība. Esmu dzirdējusi, ka jūs esot lietpratējs. Taču neviens man neiestāstīs, ka tā ir māksla! Lai nu kā, mums nav vajadzības tagad to apspriest. Tā kā esmu nodomājusi te palikt tikai dažas dienas, man gribētos redzēt salu. Jums droši vien ir auto, Noēmij?

Jaunā meitene pamāja.

-  Lieliski! hercogiene iesaucās. Mēs varētu rit kaut kur pabraukāt.

-  Tajā ir tikai divi sēdekļi.

-   Nieki, droši vien ir ari saliekamais krēsls, kas derētu misteram Satertvaitam.

Misers Satertvaits smagi nopūtās. Viņš jau no rīta bija novērtējis Korsikas ceļus. Noēmija viņu līdzjūtīgi uzlūkoja.

-    Baidos, ka mans auto jums nederēs, viņa atteica. Tas ir vecs grausts. Es nopirku to lietotu mašīnu izpārdošanā par pusvelti. Tas der tikai uzbraukšanai kalnos, pa ceļam šur tur noslāpstot. Es nevaru ņemt pasažierus. Taču pilsētā ir auto izīrēšanas aģentūra. Tur jūs noteikti dabūsiet mašīnu.

-   īrēt auto? hercogiene sašutusi pārprasīja. Kas par idejām! Un kas bija tas izskatīgais vīrietis tāds dzeltens, kurš pirms brokastīm piebrauca pie durvīm četrvietīgā limuzīnā?

-   Šķiet, jūs domājat misteru Tomlinsonu. Tas ir pensionēts tiesnesis, indietis.

-   Tad tāpēc viņš ir tādā krāsā, hercogiene turpināja. Es bažījos, vai tā nav dzeltenā kaite. Liekas, tas ir gluži cienījams cilvēks. Es ar viņu aprunāšos.

Vakarā nokāpis lejā uz maltīti, misters Satertvaits ieraudzīja hercogieni, tērpušos melna samta kleitā un apspraudījušos ar briljantiem, nopietni tērzējam ar četrvietīgās mašīnas īpašnieku. Viņa valdonīgi pamāja.

-    Nāciet šurp, mister Satertvait! Misters Tomlinsons man stāsta aizraujošas lietas, un ko jūs domājat viņš rit vedis mūs ekskursijā ar savu mašīnu!

Misters Satertvaits uzlūkoja hercogieni ar patiesu apbrīnu.

-   Iesim ēst, sacīja hercogiene. Nāciet un sēdieties pie mūsu galda! Tad varēsiet pabeigt savu stāstījumu.

-  Tāds kārtīgs cilvēks! viņa vēlāk sacīja.

-  Ar gluži pieņemamu auto, misters Satertvaits papildināja.

-    Kāda nejaucība! iesaucās hercogiene un viegli iepjaukāja viņa pirkstus ar apspurušo melno vēdekli, ko šī dāma allaž nēsāja līdzi. Misters Satertvaits sāpēs saviebās.

-   Noēmija arī brauks! hercogiene paziņoja. Tā meitene grib izmantot iespēju. Viņa ir loti savtīga. Ne gluži tā, ka viņa rūpētos tikai par sevi, taču ir pilnīgi vienaldzīga pret visu un visiem. Vai jūs man piekrītat?

-    Man gan neliekas, ka tā varētu būt, viņš lēnām atbildēja. Es gribēju teikt katram cilvēkam kāds interesē. Protams, ka ir arī tādi, kas noņemas tikai paši ar sevi… Bet es jums piekritu, ka viņa nav no šis sugas. Par sevi viņa raizējas pārsteidzoši maz. Tomēr šai jaunajai dāmai ir stiprs raksturs…

un tas par kaut ko liecina. Sākumā es nolēmu, ka viņu pilnībā aizrāvusi māksla. Es vēl nekad neesmu redzējis būtni, kura būtu tik atrauta no dzīves. Tas ir bīstami.

-   Bīstami? Ko jūs ar to gribat sacīt?

-  Iedomājieties tikai, ka tā var būt apsēstība… Mānijas vienmēr ir bīstamas.

-   Satertvait, hercogiene ierunājās, nemuļķojieties. Un paklausieties. Par rītdienu…

Misters Satertvaits padevās. Tāda lielā mērā bija viņa loma šajā dzīvē.

Nākamajā rītā viņi devās ceļā agri, lidzi paņēmuši brokastu sviestmaizes. Noēmijai, kura uz salas jau bija pavadījusi sešus mēnešus, vajadzēja braukt pirmajai. Misters Satertvaits pienāca pie viņas.

-   Vai esat droša, ka negribat ņemt mani savā auto? viņš žēli noprasīja.

Meitene pakratīja galvu.

-  Jūs jutīsieties labāk otrās mašīnas aizmugures sēdekli. Jauki polsterētā un mīkstā. Šis te ir īsts klabošs slazds.

-Tad vēl, protams, tie kalni…

Noēmija iesmējās.

-   Ak jā. Es tikai melsu niekus, lai glābtu jūs no saliekamā krēsla. Hercogiene vienā mierā var noīrēt auto. Viņa ir skopākā bagātniece visā Anglijā. Un tomēr veča ir tik burvīga. ka gribot negribot iepatīkas.

-    Varbūt tomēr es varu braukt kopā ar jums? misters Satertvaits lūdzoši atkārtoja.

Jaunā meitene izbrīnīti pavērās viņā.

-   Kādēļ jūs tā vēlaties braukt kopā ar mani?

-   Un jūs vēl jautājat? misters Satertvaits atteica, vecmodigi palocīdamies.

Jaunā meitene pasmaidīja, taču papurināja galvu.

-   Es nevaru atklāt iemeslu… viņa domīgi atbildēja. Dīvaini… taču šoreiz jūs nevarat braukt kopā ar mani… šodien ne.

-   Tad kādu citu dienu? misters Satertvaits pieklājīgi ierosināja.

-   Bet… kad gan… viņa pēkšņi iespurdzās, un šie smiekli nez kāpēc izklausījās ļoti savādi. Citudien! Labi, paskatīsimies…

Viņi devās ceļā. Izbrauca cauri pilsētai, pēc tam apkārt līcim, metot loku pāri upei, un tad atpakaļ gar krastu ar daudzajiem mazajiem līcīšiem ar smilšainajiem krastiem. Tad ceļš sāka vīties augšup. Zilā jūra palika tālu lejā, un aiz ūdeņiem saulē mirguļoja Ajačo balta kā pasaku pilsēta.

Uz riņķi, atkal uz riņķi te bezdibenis bija vienā pusē, te otrā. Misteram Satertvaitam mazliet reiba galva un metās nelabi. Ceļš nebija īpaši plats. Un tomēr viņi turpināja braukt .

Kļuva vēsāks. Vējš pūta tieši no sniegotajām kalnu virsotnēm. Misters Satertvaits uzslēja svārku apkakli un cieši aizpogājās.

Drīz kļuva pavisam salti. Lejā Ajačo joprojām peldējās saules gaismā, taču kalnā tās vaigu aizklāja biezējoši tumši mākoņi. Misters Satertvaits mitējās apjūsmot ainavu. Viņš ilgojās pēc siltas viesnīcas un ērta klubkrēsla.

Tomēr Noēmijas mazais auto spītīgi traucās tālāk. Augstāk, vēl augstāk. Viņi jau atradās pasaules galā. Abās pusēs bija zemāki kalni, nogāzes un ielejas. Debesīs dūrās sniegotas galotnes. Apkārt šņākoja vējš tik ass kā nazis. Piepeši Noēmijas mašīna apstājās, un viņa atskatījās.

Mēs esam klāt, viņa pavēstīja. Pasaules galā! Tikai man nešķiet, ka šī ir piemērota diena!

Visi izkāpa. Viņi bija nonākuši pie maza ciemata, ko veidoja kāds pusducis no akmeņiem mūrētu māju. Tā dīvainais nosaukums bija lieliem burtiem uzrakstīts uz aptuveni pēdu platas izkārtnes:

"Coti Chiaveri."

Noēmija paraustīja plecus.

-   Tas ir oficiālais nosaukums. Taču es to dēvēju par Pasaules galu.

Viņa paspēra dažus solus uz priekšu, un misters Satertvaits pievienojās viņai. Ceļš beidzās. Kā jau Noēmija bija teikusi šis bija nekurienes sākums. Aiz muguras kā balta lente aizritinājās ceļš, priekšā bija tukšums. Tikai jūra tālu, tālu lejā…

Misters Satertvaits dziļi ieelpoja.

-   Ši ir gluži neticama vieta. Sajūta ir tāda, ka te var notikt jebkas… jo šeit var satikt… jebko…

Viņš aprāvās, jo tieši abiem pretī uz akmens sēdēja kāds vīrs, pagriezis seju pret jūru. Viņi nebija pamanījuši svešo līdz pēdējam brīdim. Šis stāvs parādījās tik pēkšņi, it kā būtu kāda negaidīta trika sastāvdaļa. It kā būtu izniris no apkārtējās ainavas.

-   Es brīnos… ierunājās misters Satertvaits.

Tajā mirklī svešinieks pagriezās, un misters Satertvaits ieraudzīja viņa seju.

-    Mans Dievs, mister Kīn! Cik neticami! Mis Karltona Smita, es gribētu iepazīstināt jūs ar savu draugu misteru Ķīnu. Tas ir tik neparasts cilvēks! Jūs pats zināt, ka tāds esat! Jums allaž izdodas paradīt ies tāda laikā…

Misters Satertvaits apklusa, jo pēkšņi atskārta, ka ir pateicis kaut ko ļoti svarīgu, taču netika gudrs, kas īsti tas varētu būt.

Noēmija paspieda mistera Ķīna roku atturīgi kā allaž.

-     Mēs atbraucām šurp ekskursijā, viņa sacīja. Taču šķiet, ka mēs te drīz izsalsim līdz kaulam.

Misters Satertvaits nodrebēja.

-     Varbūt, viņš nedroši ieminējās, mēs vararn uzmeklēt kādu vietiņu aizvējā?

-    Te tādas nav, Noēmija attrauca. Un tomēr to bija vērts apskatīt, vai ne?

-    Jā, protams! misters Satertvaits noteica, pagriezies pret misteru Ķīnu. Mis Karltona Smita dēvē šo vietu par Pasaules galu. Varen piemērots nosaukums, ko?

Misters Kīns lēnām pamāja.

-     Jā… ļoti atbilstošs. Laikam cilvēks nonāk tādā tikai reizi mūžā… punktā, no kura tālākceļa nav.

-    Ko jūs gribat sacīt? Noēmija skarbi noprasīja.

Viņš pievērsās jaunajai meitenei.

-     Raugi, parasti ir izvēle, vai ne? Pa labi vai pa kreisi. Uz priekšu vai atpakaļ. Te… te ir tikai ceļš aiz muguras, bet priekšā nekā.

Noēmija raudzījās viņā. Pēkšņi viņa nodrebēja un devās pie pārējiem. Misters Kīns turpināja runāt, taču jautrākā, saviesīgākā tonī.

-  Vai tas mazais auto ir jūsu, mis Karltona Smita?

-Jā.

-   Vai jūs braucat pati? Manuprāt, sievietei jābūt stipriem nerviem, lai tiktu te augšā. Līkumi ir šausminoši. Mazliet neuzmanības, un mašīna jau ir pāri klints malai ripo lejup, lejup, lejup… Tā var notikt nelaime… ātri un viegli.

Pēc mirkļa viņi jau pievienojās pārējiem. Misters Satertvaits iepazīstināja viņus ar savu draugu. Pēkšņi kāds pieskārās rokai. Tā bija Noēmija. Viņa pavilka veco vīru nostāk.

-    Kas viņš ir? jaunā meitene satraukti apvaicājās.

Misters Satertvaits izbrīnīti pavērās viņā.

-   Hm, es nemaz to lāgā nezinu! Es gribēju teikt, ka pazīstu šo viru jau vairākus gadus… Mēs šad tad esam tikušies, taču tuvāk…

Viņš aprāvās. Jaunā dāma nemaz neklausījās. Viņa stāvēja, galvu nokārusi, rokas cieši pie sāniem piespiedusi.

-    Viņš tik daudz ko zina! Noēmija nomurmināja. Viņš izdibina… Kā tas cilvēks var atklāt, ka…?

Misters Satertvaits uz šo jautājumu nespēja atbildēt. Viņš tikai truli raudzījās meitenē, nespēdams apjēgt, kāpēc šo būtni pārņēmis tik vētrains satraukums.

-   Man bail… viņa novilka.

-   No mistera Ķīna?

-   No viņa acīm. Tās saskata tādas lietas…

Uz mistera Satertvaita vaiga uzpilēja kaut

kas auksts un slapjš. Viņš pavērās augšup.

-        Palūk, snieg! vecais vīrs pārsteigti iesaucās.

-       Jauku dienu esam izraudzījušies izbraukumam, Noēmija noteica.

Viņa ar pūlēm bija atguvusi savaldību.

Ko tagad iesākt? Visi sāka runāt reizē tā bija vesela ierosinājumu Bābele. Sniga aizvien stiprāk. Misters Kīns izteica piedāvājumu, un pārējie tam piekrita. Mājiņu rindas galā bija mazs, no laukakmeņiem būvēts krodziņš "Cassecroute". Atlika doties turp.

-        Jums līdzi ir ēdamais, sacīja misters Kīns, un tur jūs noteikti dabūsiet kafiju.

Viesu zāle bija maza, tumša ar vienu vienīgu lodziņu nepietika, lai to apgaismotu, taču no telpas dziļumiem nāca gaisma un pavarda siltums. Veca korsikāniete nule bija iemetusi ugunī žagaru sauju. Tā liesmoja, un atspulgos jaunpienācēji pamanīja, ka priekšā jau ir citi apmeklētāji.

Koka galda galā sēdēja trīs viesi. Misteram Satertvaitam šī aina likās mazliet nereāla un cilvēki šķita vēl neīstāki.

Sieviete, kas bija ierīkojusies viņpus galdam atgādināja hercogieni, tas ir, to priekšstatu, kāds Jaudīm izveidojies par augstmanēm. Tā bija gatavā skatuves grande darne. Aristokrātiskā galva bija augstu pacelta, nevainojami sakārtotie mati sniega baltumā. Dāma bija uzcirtusies pelēkā mīkstais tērpa audums krita mākslinieciskās krokās. Viena baltā, slaidā roka balstīja zodu, otra turēja maizīti ar zoss aknu pastēti. Pa labi no viņas sēdēja vīrietis ar ļoti bālu seju, melnummelniem matiem un raga brillēm. Viņš bija smalki un labi ģērbies. Tajā brīdī viņa galva bija atmesta atpakaļ, bet kreisā roka pacelta, it kā viņš taisītos kaut ko sludināt.

Sirmajai lēdij ai otra pusē bija novietojies jocīga izskata plikpauris. Pēc īsa acu skatiena neviens vairs nelikās par ienācējiem zinis.

Iestājās īss nenoteiktības mirklis, un tad hercogiene (īstā) sāka rīkoties.

Vai nav šausmīga vētra? viņa laipni ierunājās, sperdama soli uz priekšu un smaidīdama tikpat mērķtiecīgi un sirsnīgi kā žēlsirdības pasākumos un dažādu komiteju sēdēs. Tā laikam pārsteidza ari jūs? Taču Korsika ir brīnišķīga vieta. Es tikai šorīt ierados.

Melnmatainais vīrietis piecēlās, un hercogiene ar mīlīgu smaidu atslīga viņa krēslā.

Sirmā lēdija atbildēja.

-   Mēs te esam jau nedēju, viņa noteica.

Misters Satertvaits sarāvās. Vai gan cilvēks, kurš reiz dzirdējis šo balsi, varētu to aizmirst? Tā atbalsojās akmens sienās, izjusta un skumju pilna. Misteram Satertvaitam šķita, ka viņa pateikusi kaut ko brīnišķu, neaizmirstamu, nozīmīgu.

Viņš steigšus sacīja misteram Tomlinsonam:

-    Tas vīrs ar brillēm ir misters Vaiss, producents… jūs taču zināt.

Pensionētais indiešu tiesnesis blenza uz misteru Vaisu ar neslēptu nelabvēlību.

-     Ko tad šis producē? viņš noprasīja. Bērnus?

-    Ak kungs, nē! izdvesa misters Satertvaits, izbrīnījies par tādu rupjību. Lugas!

-     Šķiet, ierunājās Noēmija, man būs atkal jāiet ārā. Te ir pārāk karsts.

Viņas balss, spalga un griezīga, lika misteram Satertvaitam salēkties. Noēmija gandrīz vai taustīdamās virzījās uz durvju pusi it kā būtu zaudējusi acu gaismu, un pastūma sānis misteru Tomlinsonu. Taču durvīs viņa sadūrās ar misteru Kinu, kurš aizšķērsoja ceļu.

-   Ejiet atpakaļ un apsēdieties! viņš izrīkoja.

Viņš to sacīja pavēloši un stingri. Misteram Satertvaitam par izbrīnu jaunā meitene mirkli šaubījās, bet pēc tam paklausīja. Viņa apsēdās pie galda tik tālu no pārējiem, cik vien iespējams.

Misters Satertvaits traucās uz priekšu pie producenta.

-   Jūs varbūt mani neatceraties, viņš iesāka, mans uzvārds ir Satertvaits.

-    Bet, protams! Šaurā un kaulainā roka pašāvās uz priekšu un ietvēra viņa plaukstu sāpīgā spiedienā. Dārgais ser! Kāds prieks jūs šeit sastapt! Jūs noteikti atceraties mis Nannu,ko?

Misters Satertvaits sarāvās. Nav jābrīnās, ka šī balss viņam šķita pazīstama. Ļaužu tūkstoši visā Anglijā jūsmoja par šo pasakaino, valdzinošo balsi. Rozīna Nanna! Britu dižākā un emocionālākā aktrise! Arī misters Satertvaits bija ļāvies viņas burvībai. Neviena neprata tā spēlēt lomas kā viņa izceļot pat vissīkākās nokrāsas. Viņš allaž bija uzskatījis šo sievieti par izcili intelektuālu aktrisi, kura izprot savu lomu un iedziļinās tās būtibā.

Nebija jābrīnās ari par to, ka misters Satertvaits šo dāmu nepazina. Rozīnas Nannas gaume bija mainīga. Divdesmit piecus no savas dzīves gadiem viņa bija pavadījusi kā gaišmate. Pēc viesizrādēm Savienotajās Valstīs viņa atgriezās ar kraukļmelnām cirtām nopietni iejutusies traģēdijā, kurā spēlēja. Viņas tagadējais untums bija "franču marķīzes" veidols.

-  Jā, un šis ir misters Džads mis Nannas vīrs! pavēstīja Vaiss, bezrūpīgi iepazīstinot viņu ar plikpauri.

Rozīna Nanna bija precējusies vairākkārt to misters Satertvaits zināja. Misters Džads laikam bija viņas pēdējais iekarojums.

Misters Džads tina vaļā ēdiena sainīšus, kas atradās pītā grozā viņam blakus. Viņš pievērsās sievai:

-  Vai gribi vēl pastēti, mīļā? Tā gan nav tik bieza, kā tev patīk

Rozīna Nanna atdeva savu sviestmaizi vīram, nomurminādama:

-  Henrijs allaž sarūpē neticamas maltītes. Pārtikas sagādi es vienmēr atstāju viņa ziņā.

-  Barojies, večiņ! iesmējās misters Džads un uzsita sievai uz pleca.

-   Šis izturas pret viņu kā pret suni! misteram Satertvaitam pie auss nočukstēja skumjā mistera Vaisa balss. Noņemas ar viņas ēdināšanu. Cik dīvaini radījumi ir sievietes!

Misters Satertvaits kopā ar misteru Ķīnu arī izsaiņoja pārtiku. Viņi izdalīja visiem cieti vārītas olas, aukstu šķiņķi un franču sieru. Hercogiene un mis Nanna likās dziji iegrimušas klusā sarunā. Aktrises dobjā kontralta balss Jāva šo to saklausīt.

-     Maizei jābūt viegli apgrauzdētai, vai skaidrs? Un marmelādes kārtiņai plānai jo plānai. Krāsni jāiešauj tikai uz vienu minūti, ne ilgāk. Pārsteidzoši garšīgi!

-   Tā sieviete ir apmāta ar ēšanu! misters Vaiss nomurmināja. Tā ir viņas dzīves jēga! Viņa nespēj domāt ne par ko citu! Es to pamanīju jau kopš izrādes "Jūrasbraucēji", zināt. "Kas tas būs par jauku laiciņu, ko es tur pavadīšu." Es nespēju izdabūt no viņas to, kas vajadzīgs. Līdz beidzot apķēros un ieteicu viņai domāt par piparmētru krēmu… viņai ir vai traka pēc tā. Un sekas bija acumirklīgas! Tāds aizmiglots skatiens, kas veras tieši dvēselē…

Misters Satertvaits klusēja. Viņš lāvās atmiņām.

Misters Tomlinsons noklepojās, gatavodamies iesaistīties tērzēšanā.

-   Dzirdēju, ka jūs uzvedat lugas, ko? Man ļoti patīk labas lugas. "Brašais Dzims Penmens". Tā tik bija izrāde!

-   Mans Dievs! nodrebinādamies nopūtās misters Vaiss.

-   Ar krustnagliņām, mis Nanna kratīja sirdi hercogienei. Piekodiniet savai virējai! Tas ir vienreizēji!

Laimīgi nopūtusies, viņa pagriezās pret viru.

-   Henrij, viņa žēli sacīja, es neesmu redzējusi kaviāru!

-   Jūs bezmaz vai sēžat uz tā, jautri attrauca misters Džads. Tas atrodas jums aizmugurē uz krēsla!

Rozīna Nanna steigšus sameklēja burciņu un žilbinoši uzsmaidīja galdabiedriem.

-    Henrijs ir nepārspējams. Es esmu tik aizmāršīga! Nekad neatceros, kur un ko esmu likusi.

-   Kā todien, kad ieliki savas pērles grima somiņā? Henrijs iespurgdamies atgādināja. Un pēc tam aizmirsi to viesnīcā. Goda vārds, tad gan es dabūju sēdēt pie telefona!

-  Tās bija apdrošinātas, mis Nanna sapņaini novilka. Ne tā, kā mans opāls.

Aktrises sejā parādījās sirdi plosoša bažu pilna izteiksme.

Jau agrāk, būdams kopā ar misteru Ķīnu, Satertvaits bija juties kā iesaistits kādā izrādē. Šī ilūzija tagad kļuva aizvien dzīvāka. Šis bija kā sapnis. Un tajā katram bija sava loma. Vārdi "mans opāls" bija kā parole. Viņš noliecās uz priekšu.

-  Jūsu opāls, mis Nanna?

-   Vai tev ir sviests, Henrij? Paldies. Jā, mans opāls. Tas ir nozagts, iedomājieties tikai. Un es tā ari nedabūju to atpakaļ.

-   Pastāstiet mums par to! misters Satertvaits ierosināja.

-   Tātad… esmu dzimusi oktobri, un man nesot laimi opāli, tāpēc vajagot tos valkāt, turklāt es vēlējos kaut ko īpaši skaistu. Pārdevēji teica, ka tas esot viens no lieliskākajiem. Tas nav īpaši liels tikai divšiliņu monētas lielumā, taču… ak! Kas par krāsu, kas par mirdzumu!

Viņa nopūtās. Misters Satertvaits pamanīja, ka hercogiene nervozi dīdās, taču mis Nannu nekas vairs nespēja apturēt. Viņa turpināja tērgāt, un izkoptās balss intonācijās lika stāstījumam izklausīties kā bēdīgai senatnes sāgai.

-   To nozaga jauns cilvēks, vārdā Alekss Džerards. Viņš sacer lugas.

-   Lieliskas! misters Vaiss lietpratīgi iestarpināja. Reiz es pusgadu tīksminājos par vienu viņa lugu.

-   Vai jūs tās uzvedāt? misters Tomlinsons pajautāja.

-   Ak vai, nē! misters Vaiss attrauca, it kā būtu sašutis par tādu iedomu. Bet, vai zināt, vienā reizē es tiešām apsvēru tādu iespēju.

-    Tajā man bija brīnišķīga loma! mis Nanna turpināja. Luga saucās "Reiēelas bērni", lai gan nevienas personas, kam būtu vārdā Reiēela, tajā nebija. Viņš ieradās teātrī parunāt ar mani par to. Tas jauneklis man patika. Viņš bija izskatīgs un ļoti kautrīgs nabaga zēns! Atceros, aktrises sejā parādījās jauki sapņaina izteiksme, viņš man nopirka piparmētru krēmu. Opāls atradās uz grima galdiņa. Viņš bija apceļojis Austrāliju un šo to zināja par opāliem. Viņš pacēla to pretī gaismai un aplūkoja. Domāju, pēc tam viņš būs ieslidinājis to kabatā. Es pamanīju tā pazušanu drīz pēc tam, kad viņš aizgāja. Tur bija ko padomāt. Vai atminies?

Viņa pievērsās misteram Vaisam.

-  Jā gan! misters Vaiss novaidējās.

-   Jaunekļa istabā tika atrasta tukšā kārbiņa, aktrise turpināja. Viņš bijis spiedīgos apstākļos, bet jau nākamajā dienā esot iemaksājis bankā lielu summu. Pats apgalvoja, ka draugs viņa vārdā licis naudu uz kādu zirgu hipodromā, taču šā cilvēka vārdu nosaukt nevarēja. Kastīti esot iebāzis kabatā kļūdas dēļ. Manuprāt, tā ir muļķīga taisnošanās, vai ne? Viņš būtu varējis izdomāt kaut ko jēdzīgāku… Man bija jāiet sniegt liecību. Mani uzņēmumi bija visās avīzēs. Un preses aģents sacīja tā esot lieliska reklāma. Taču man labāk patiktu dabūt atpakaļ savu opālu.

Viņa bēdīgi pašūpoja galvu.

-   Mums ceļasomā jābūt arī kādam ananasam! misters Džads ieminējās.

Mis Nanna atplauka.

-   Kur tas ir?

-  Tam jābūt tarbā, ko es tev iedevu.

Mis Nanna palūkojās apkārt, pārbaudīja sava pelēkā zīda tērpa kabatas, pēc tam lēni izvilka no pagaldes lielu purpursārtu auduma somu, kas bija gulējusi zemē. Viņa sāka to nesteidzīgi pārmeklēt, misteram Satertvaitam par prieku izlikdama saturu uz galda.

Tur bija pūderslotiņa, lūpu krāsa, neliela dārgakmeņu kārbiņa, vilnas dzijas kamols, divi mutauti, šokolādes krēma turziņa, emaljēts papīrnazis, spogulītis, tumšbrūna koka šķirstiņš, piecas vēstules, valrieksts, mēļa krepdešlna kvadrātiņš, lentes gabaliņš un kruasāns. Pēdējais nāca sataupītais ananāss.

-    Eurēka! misters Satertvaits klusi iesaucās.

-   Piedodiet?

-   Nekas, misters Satertvaits steigšus attrauca. Cik jauks papīrnazis!

-   Jā, vai ne? To man kāds uzdāvināja, es tikai neatceros, kas.

-   Tas tur ir indiešu šķirstiņš, paziņoja misters Tomlinsons. Cik burvīgi nieciņi, ko?

-   Arī to man kāds sen atpakaļ iedeva, mis Nanna paskaidroja. Parasti tas stāvēja teātra grimētavā uz mana tualetes galdiņa. Manuprāt, tas tomēr nav īpaši skaists, kā šķiet jums?

Šķirstiņš bija vienkāršs, no tumšbrūna koka. Tas bija atverams no sāniem. Vāciņu veidoja divas plāksnītes, ko varēja grozīt gan šā, gan tā.

-   īpaši izskatīgs tas nav, iespurgdamies novilka misters Tomlinsons. Tomēr varu derēt, ka jūs to nemaz neesat iepazinusi.

Misters Satertvaits nolīka uz priekšu. Viņš šķita satraukts.

-   Kas tad tajā tāds īpašs? viņš noprasīja.

-   Kā, vai tad nav?

To viņš jautāja mis Nannai. Sieviete viņu izbrīnīti uzlūkoja.

-        Kā šķiet, man būtu jums jāparāda kāds triks?

Mis Nanna joprojām neizpratnē vērās viņā.

-   Kāds triks? vaicāja misters Džads.

-   Dievs žēlīgais, vai tad jūs nezināt?

Tiesnesis pavērās apkārt pārējo galdabied-

ru sejās.

-        Iedomājieties tikai. Vai drīkstu uz mirkli to paņemt? Paldies.

Viņš atvēra vāciņu.

-        Un tagad vai kāds nojums neiedotu ko tādu, ko tur varētu ielikt? Ne pārāk lielu. Te ir mazs siera gabaliņš, Las derēs. Es ielieku to iekšā un aiztaisu!

Tiesnesis minūti vai divas knibinājās ap šķirstiņu.

-   Paskatieties!

Viņš atkal atvēra šķirstiņu. Tas bija tukšs.

-        N-nē, es nemūžam… norūca misters Džads. Kā jūs to izdarījāt?

-        Pavisam vienkārši. Apgriezu šķirstiņu otrādi un pārbīdīju labās puses plāksnīti. Tagad, lai izņemtu sieru, jums atkal jāapgriež šķirstiņš un jāpārbīda kreisā plāksnīte! Lūk, tā! Hei, presto![4]

Plāksnīte slīdēdama atvērās. Ap galdu sēdošie noelsās. Siers bija tur, un ne tikai siers vien. Iedobumā gulēja kaut kas apaļš, zaigojot visās varavīksnes krāsās.

-   Mans opāls!

Rozīna Nanna piecēlās, taisni izslējusies, rokas uz krūtīm sakrustojusi.

-   Mans akmens! Kā tas tur gadījies?

Henrijs Džads noklepojās.

-        Es… man… es domāju, Rozij, manu meitenīt, tu pati esi to tur ielikusi.

Kāds no klātesošajiem devās prom no galda svaigā gaisā. Tā bija Noēmija Karltona Smita. Misters Kīns viņai sekoja.

-   Bet kad? Vai tu gribi teikt…?

Misters Satertvaits lūkojās viņā. Šķiet, aktrise pamazām apjauta patiesību.

-  Tu domā pagājušajā gadā… teātri?

-        Vai zini, Henrijs itin kā taisnodamies sacīja. Tu mēdz rotaļāties ar lietām, Rozij. Piemēram, šodien ar kaviāru

Mis Nanna saspringti domāja.

-        Esmu to tur ieslidinājusi neapzināti, un tad laikam pagriezusi šķirstiņu otrādi un nejauši pārbīdījusi plāksnīti… un tad… tad… Beidzot viss ir skaidrs… Bet tad jau Aleks Džerards nav to zadzis! Ak! Tas jau bija kliedziens. Spiedzīgs un neapvaldīts. Cik šausmīgi!

-   Jā, noteica misters Vaiss. To pārpratumu tagad vajadzēs nokārtot.

-   Jā, bet viņš jau gadu ir cietumā. Pēkšņi aktrise visus pārsteidza, uzrunājot hercogieni. Kas ir tā meitene… Tā, kura izskrēja ārā?

-    Mis Karltona Smita, hercogiene paskaidroja. Viņa bija saderinājusies ar misteru Džerardu. Viņa… notikušo uzņēma ļoti smagi.

Misters Satertvaits klusām aizlavījās prom. Snigšana bija rimusies, Noēmija sēdēja uz akmeņu krāvuma žoga. Viņai rokās bija skiču burtnīca, apkārt izkaisīti mētājās krāsu zīmuļi. Jaunajai dāmai līdzās stāvēja misters Kīns.

Viņa pasniedza misteram Satertvaitam burtnīcu. Uzmetums vēl nebija pabeigts, taču nenoliedzami talantīgs. Tas attēloja pārslu virpuli, bet tā centrā cilvēka stāvu.

-   Lieliski! sacīja misters Satertvaits.

Misters Kīns pavērās debesīs.

-   Vētra beigusies, viņš ierunājās. Ceļi būs slideni, bet man nešķiet, ka tagad varētu notikt kāds nelaimes gadījums.

-   Nē. nekā tāda nebūs, Noēmija apstiprināja. Viņas balsī varēja dzirdēt ko tādu, kas misteram Satertvaitam nebija īsti saprotams. Jaunā meitene pagriezās un uzsmaidīja viņam pēkšņi un žilbinoši. Misters Satertvaits var braukt atpakaļ kopā ar mani, ja vēlas.

Tad viņš saprata, līdz kādam izmisumam šī būtne bija nonākusi.

-    Labi! misters Kīns paziņoja. Man laiks nojums atvadīties.

Un viņš devās projām.

-   Kurp viņš iet? vaicāja misters Satertvaits, noraudzīdamies draugam pakaļ.

-   Atpakaļ uz turieni, no kurienes ieradās, kā šķiet, Noēmija dīvainā tonī atbildēja.

-   Bet… bet tur taču nekā nav! misters Satertvaits attrauca. Misters Kīns soļoja pa ceļu uz nekurienes malu, kur viņi iepriekš bija šo cilvēku ieraudzījuši. Man šķita jūs teicāt, ka te ir pasaules gals.

Viņš sniedza atpakaļ skiču burtnīcu.

-   Tas ir izdevies zīmējums, misters Satertvaits uzslavēja. Kāda līdzība! Bet kāpēc, hm… kāpēc jūs ietērpāt viņu karnevāla kostīmā?

Jaunās meitenes acis uz isu mirkli sastapa viņa skatienu.

-   Tādu es viņu redzu! Noēmija Karltona Smita atteica.

12. nodaļa arlekīna gatve

Misters Satertvaits tā ari nesaprata, kas viņam licis braukt pie Denmeniem. Tie nepiederēja ne pie augstākajām, ne mākslinieku aprindām. Viņi bija mietpilsoņi, turklāt diezgan aprobežoti. Misters Satertvaits pirmoreiz Danmenus satika Biaricā, piekrita aizbraukt ciemos, pēc tam neganti garlaikojās, tomēr dīvainā kārtā apmeklēja viņus atkal un atkal.

Kādēļ? Viņš kārtējo reizi uzdeva sev šo jautājumu. Bija divdesmit pirmais jūnijs, un vecais vīrs savā rolsroisā traucās prom no Londonas.

Džonam Denmenam bija gadu četrdesmit. Viņš bija pārticis vīrs, kurš tika cienīts darījumu pasaulē. Misteram Satertvaitam un Džonam Denmenam nebija nekā kopīga Šis cilvēks savā jomā bija lietpratējs, taču ārpus tās viņam trūka iztēles.

"Kāpēc es tā rīkojos?" misters Satertvaits atkal vaicāja sev. Un vienīgā atbilde bija tik muļķīga, ka šķita gluži vai neticama. Iemesls bija tāds, ka viņu interesēja viena no Denmenu mājas istabām. Tas bija misis Denmenas salons.

Salons neatbilda saimnieces personībai, jo, ciktāl misters Satertvaits varēja spriest, viņai tādas nemaz nebija. Vecajam vīram vēl nekad nebija gadījies sastapt tik bezpersonisku sievieti. Viņš zināja, ka Denmena kundze pēc izcelsmes ir krieviete. Džons Denmens Pirmā pasaules kara laika esot bijis Krievijā, cīnījies kopā ar krieviem un pēc revolūcijas tik tikko paguvis aizmukt, līdzi paņemdams nabadzīgu krievu meiteni. Par spīti vecāku iebildumiem, viņš meiteni apprecēja.

Misis Denmenas salons nešķita sevišķi ievērojams. Tas bija jauki un patīkami iekārtots ar labām Heplvaita mēbelēm, kas drīzāk piestāvētu vīrietim, nekā sievietei. Taču šajā telpā atradās viens satriecošs priekšmets: lakots ķīniešu aizslietnis dzeltenīgā un bāli rožainā tonī. Par šo kolekcijas cienīgo eksponātu priecātos katrs muzejs.

Izturēti angliskajā vidē aizslietnis šķita neiederīgs. Tam būtu vajadzējis atrasties uzmanības centrā, pieskaņojot pārējo iekārtojumu, lai rastos harmonija. Tomēr misters Satertvaits negrasījās pelt Denmenus par gaumes trūkumu, jo viss cits šajā namā bija pilnīgi saderīgs.

Viņš pašūpoja galvu. Aizslietnis modināja ziņkāri. Tieši tādēļ misters Satertvaits apmeklēja šo māju vēl un vēl. Varbūt aizslietnis tur atradās kādas sievišķīgas iegribas dēj, taču šāds izskaidrojums viņu neapmierināja ņemot vērā to, ka runa bija par misis Denmenu klusu būtni ar raupjiem sejas pantiem, kura angliski runāja tik pareizi, lai neviens neiedomātos par viņas ārzemniecisko izcelsmi.

Mašīna bija sasniegusi mērķi un apstājās. Misters Satertvaits izkāpa, joprojām prātodams par ķīniešu aizslietni. Denmenu muiža saucās Ešmīda un aizņēma vismaz piecus akrus zemes Meltonhītā, kas atradās trīsdesmit jūdžu attālumā no Londonas, piecsimt pēdu augstumā virs jūras līmeņa, un šajā apkaimē nemēdza dzīvot ļaudis ar maziem ienākumiem.

Sulainis laipni uzņēma misteru Satertvaitu. Misters un misis Denmeni esot izgājuši devušies uz kādas izrādes mēģinājumu. Viņi cerot, ka viesis jutīšoties kā mājās, līdz viņi pārnākšot.

Misters Satertvaits pamāja un, turpinādams prātot, iegāja dārzā. Apskatījis puķu dobes, viņš devās pastaigā koku paēnā un drīz vien nonāca pie vārtiņiem. Vārti nebija aizslēgti, un misters Satertvaits nokļuva šaurā gatvē.

Viņš paraudzījās apkārt. Apburoša aleja zaļa un vēsa, ar augstiem dzīvžogiem tipisks lauku cejš, kas vijas līču loču gluži kā vecajos laikos. Misters Satertvaits atcerējās adresi: "Ešmīda. Arlekīna gatvē…" Un ari to, ka misis Denmena bija reiz teikusi vietējie to saucot citādi.

-       Arlekīna gatve, viņš klusībā nomurmināja. Interesanti…

Viņš nogriezās ap stūri.

Vēlāk viņš brīnījās, kāpēc šoreiz nejutās pārsteigts, atkal satiekot savu netveramo draugu misteru Arleku Ķīnu. Abi paspieda viens otram roku.

-        Tātad arī jūs esat šeit! misters Satertvaits izdvesa.

-       Jā, misters Kīns atbildēja. Es viesojos pie Denmeniem.

-  Vai patiesi?

-  Jā. Vai jums tas šķiet pārsteidzoši?

-       Nē, misters Satertvaits lēni atteica. Tikai… Raugiet, jūs taču nekur nepaliekat ilgi, ko?

-        Tikai tik, cik nepieciešams, misters Kīns nopietni atbildēja.

-   Skaidrs, misters Satertvaits noteica.

Dažas minūtes abi gāja klusēdami.

-        Šī aleja… misters Satertvaits ieminējās un aprāvās.

-   Pieder man, misters Kīns apstiprināja.

-        Es jau tā domāju! misters Satertvaits novilka. Man šķita, ka tā jābūt. Tai esot arī kāds cits nosaukums vietējais. Viņi to dēvē par Mīlētāju gatvi. Vai jūs to zinājāt?

Misters Kīns pamāja.

-        Protams, viņš laipni atbildēja. Te droši vien kāda Mīlētāju aleja ir katrā ciemā.

-        Domāju gan, misters Satertvaits nomurmināja un nopūtās.

Viņš pēkšņi jutās ļoti vecs. Ārpus laika esošs, sažuvis, sadēdējis un aizsens dīvainis. Abās pusēs atradās dzīvžogs zaļš un sprauns.

-        Es prātoju, kur šī gatve beidzas, misters Satertvaits ierunājās.

-  Tā ir galā. Šeit! misters Kīns attrauca.

Viņi bija nonākuši līdz pēdējam līkumam.

Aleja izveda plašā klajumā, un viņi ieraudzīja lielu bedri. Saulē spīguļoja alvotas kārbas, dažas no tām bija pārāk sarūsējušas, lai mirdzētu. Turpat mētājās veci zābaki, avīzes, dažādi priekšmeti un drazas.

-       Atkritumu izgāztuve! iesaucās misters Satertvaits, dziļi un dusmīgi ievilkdams elpu.

-        Reizēm šādos netīrumos var atrast brīnišķīgas lietas! sacīja misters Kīns.

-   Es atceros! "Atnes man divas skaistākās mantas, kādas pilsētā atrodamas!" teica Dievs." Jūs taču zināt, kas bija tālāk, vai ne?

Misters Kīns pamāja.

Satertvaits pavērās uz nelielas mājeles drupām, kas atradās klints malā.

-   Nav diez cik jauka vieta dzīvošanai, viņš ierunājās.

-   Domājams, ka toreiz te vēl nebija izgāztuve, atteica misters Kīns. Denmeni apmetās šeit, kad tikko apprecējās. Viņi pārcēlās uz lielo māju, kad vecie īpašnieki nomira. Būdu nojauca, kad šeit ierīkoja karjeru. Taču, kā redzams, vairāk nekas netika darīts.

Abi pagriezās un devās atpakaļ.

-   Šķiet, pasmaidīdams sacīja misters Satertvaits, ka daudzi pārīši siltos vasaras vakaros mēdz šurp nākt.

-   Laikam gan.

-   Mīlētāji, misters Satertvaits turpināja. Viņš izteica šos vārdus apcerīgi un bez kāda mulsuma, kas būtu raksturīgs jebkuram citam anglim. Misters Kīns noteikti saprata, ko viņš domā. Pārīši… Jūs esat daudz darījis mīlētāju labā, mister Kīn.

Sarunbiedrs neatbildēja, tikai palocīja galvu.

-   Jūs esat glābis jauniešus no nepatikšanām un vēl ļaunāka iznākuma nāves! Esat aizstāvējis ari mirušos, kuriem cita aizstāvja nebija.

-   Jūs runājat par sevi. To visu esat paveicis jūs, nevis es.

-  Tas ir viens un tas pats, misters Satertvaits novilka. Jūs taču zināt, ka tā ir, viņš papildināja, kad draugs neko neatbildēja. Jūs rīkojāties… ar manu starpniecību. Jo kaut kādu iemeslu dēj nevarējāt to darīt pats.

-   Reizēm notiek arī tā, misters Kīns piekrita.

Viņa balsī bija parādījies neierasts tonis. Misters Satertvaits neviļus nodrebēja. "Šī pēcpusdiena," viņš nosprieda, "kļūst aizvien vēsāka." Tomēr saule šķita tikpat spoža kā pirmīt.

Tobrīd alejas pagriezienā parādījās jauna meitene. Viņa bija ļoti skaista, gaišmataina, ar zilām acīm, ģērbusies sārtā katūna tērpā. Misters Satertvaits viņu pazina tā bija Mollija Slenvela, ar kuru viņam šeit bija gadījies satikties jau agrāk.

Jaunā meitene sveicinādama pamāja ar roku.

-   Džons un Anna jau ir atpakaļ! viņa sauca. Viņi zināja, ka jūs atbrauksiet, taču viņiem noteikti bija jāiet uz to mēģinājumu!

-   Kas tad tas bija par neatliekamu pasākumu? misters Satertvaits vaicāja.

-   Tiks rīkots karnevāls ar dziesmām, dejām un maskām! Lāgā neprotu paskaidrot. Misters Menlijs… vai jūs viņu atminaties? Viņam ir tik skaista balss tenors… Viņš būs Pjero, bet es Pjereta! Dejos divi profesionāli Arlekīns un Kolumbīne! Un vēl paredzēti meiteņu kora priekšnesumi! Lēdija Rošheimere ir tik laipna un māca mazās dziedāt. Viņa tiešām nopūlas, lai skanētu lieliski! Un mūzika ir brīnišķīga! Gluži moderna… pat ļoti! Klods Vaikems spēlēs savas kompozīcijas. Varbūt jūs viņu pazīstat?

Misters Satertvaits pamāja, jo, kā jau minējām agrāk, tāds bija viņa aicinājums pazīt cilvēkus. Viņš zināja visu par šo talantīgo Klodu Vaikemu un arī par lēdiju Rošheimeri patuklu pusmūža sievieti ar noslieci uz jauniem un mākslinieciskiem vīriešiem. Un viņš atcerējās arī seru Leopoldu Rošheimeru, kuram gribējās, lai sieva justos laimīga. Atšķirībā no citiem vīriem šis neiebilda pret viņas laimes meklējumiem pēc sava prāta.

Viņi atrada Klodu Vaikemu kopā ar Denmeniem dzeram Lēju. Viņš vicināja savas garās rokas, kuras šķita tik lokanas, it kā tām būtu vairāk locītavu nekā pārējiem eilvēkiem. Tuvredzīgās acis raudzījās pretī caur lielām raga brillēm.

Džons Denmens stalts, pabāls, ar nelielu nolieci uz tuklumu, klausījās ar garlaikotu uzmanību. Anna Denmena darbojās ar tējas traukiem, klusa un neizteiksmīga kā allaž.

Misters Satertvaits slepus uzmeta viņai skatienu. Gara, izstīdzējusi, ar izciļņiem vaigu kauliem, uz kuriem izspīlējās āda; viņas melnie mati vidū bija pāršķirti, bet āda šķita saules un vēja aprauta. Kā lauciniecei, kura neraizējas par savu izskatu. Šī sieviete atgādināja koka lelli nedzīvu marioneti, un tomēr…

"Aiz šīs ārienes noteikti kaut kas slēpjas, taču nav skaidrs, kas īsti," misters Satertvaits prātoja. "Te kaut kas nav pareizi. Jā, viss ir greizi." Tad viņš pievērsās Klodam Vaikemam: Piedodiet, lūdzu! Ko jūs teicāt?

Klods Vaikems, kuram patika paša balss skanējums, atsāka pļāpāt:

Krievija, viņš teica, ir vienigā valsts pasaulē, kas šķiet intereses vērta. Krievi eksperimentē. Ar cilvēku dzīvēm, ja jums tā tik. Apbrīnojami! Viņš ar vienu roku iebāza mutē sviestmaizi, bet ar otru pakampa šokolādes eklēru. Piemēram, viņš ar pilnu

muti turpināja, krievu balets! Atcerējies namamāti, viņš pievērsās tai. Ko jūs sakāt par krievu baletu?

Šis jautājums noteikti bija tikai prelūdija kaut kam svarīgākam Kloda Vaikema uzskatu izklāstam par krievu baletu, taču atbilde bija negaidīta un pilnīgi izsita viņu no līdzsvara.

-   Es nekad neesmu to redzējusi.

-        Kā? viņš blenza Annā ar pavērtu muti. Bet… kā gan…

Anna turpināja runāt līdzsvaroti un bez jūtām.

-        Pirms precībām es biju dejotāja. Bet tagad…

-  Viņai ir brīvdienas, vīrs noteica.

-        Par dejošanu, Anna turpināja, paraustīdama plecus, es zinu visu ikkatru triku. Tā mani vairs neinteresē.

-Tā?

Klods tūlīt pat atguva savaldīšanos un pļāpāja tālāk.

-        Runājot par dzīvēm, ierunājās misters Satertvaits, un eksperimentiem tie Krievijai ir dārgi maksājuši.

Klods Vaikems pagriezās.

-        Es zinu, ko jūs gribat teikt! viņš iesaucās. Tā ir Ilarsanova! Nemirstīgā un nepārspējamā Harsanova! Jūs esat redzējis viņu dejojam?

-   Trīs reizes, misters Satertvaits paziņoja. Divas Parīzē, vienu Londonā. Es to nespēju aizmirst.

Viņa balss bija jūsmīga, gandrīz vai dievināšanas pilna.

-   Es arī, piebalsoja Klods Vaikems. Desmit gadu vecumā! Tēvocis aizveda mani uz izrādi. Ak Dievs! Es nekad to neesmu spējis aizmirst.

Viņš iesvieda aizkostā pīrāga gabalu puķu dobē.

-    Šīs dejotājas statuja atrodas Berlīnē, muzejā, misters Satertvaits turpināja. Tā ir brīnišķīga! Tāds šķietams trauslums… it kā viņu varētu salauzt ar īkšķa naga pieskārienu! Esmu redzējis viņu Kolumbīnes un mirstošās nimfas lomā, un "Gulbju ezerā"! Viņš apklusa. Tas bija ģeniāli! Paies daudzi gadi, līdz piedzims līdzīga skatuves zvaigzne! Viņa toreiz bija tik jauna. Esot muļķigi un bezjēdzīgi gājusi bojā pirmajās revolūcijas dienās.

-    Muļķi! Jukušie! Mērkaķi! Klods Vaikems iebļāvās un aizrijās ar tējas malku.

-   Es mācījos kopā ar Harsanovu! paziņoja misis Denmena. Un viņu labi atceros.

-         Vai viņa bija brīnišķīga? apjautājās misters Satertvaits.

-        Jā, misis Denmena klusi apstiprināja. Bija gan.

Klods Vaikems devās prom, un Džons Denmens atviegloti uzelpoja tik skaļi, ka viņa sieva iesmējās.

Misters Satertvaits pamāja. Es zinu, ko jūs domājat. Bet, par spīti visam mūzika, ko tas puisis raksta, patiešām ir mūzika!

-   Es jums ticu, Denmens piekrita.

-       Jā, šaubu nav. Cik ilgi tā turpināsies hm, tas jau ir cits jautājums.

Džons Denmens viņu izbrīnīti uzlūkoja.

-   Ko jūs gribat teikt?

-       To, ka sekmes atnākušas pārāk agri. Un tas ir bīstami. Vienmēr. Viņš pāri galdam uzlūkoja misteru Ķīnu. Vai jūs man piekrītat?

-         Jums vienmēr ir taisnība, attrauca misters Kīns.

-        Iesim augšā uz manu salonu, sacīja misis Denmena. Tur ir patīkamāk.

Namamāte gāja pirmā, un pārējie sekoja. Ieraudzījis ķīniešu aizslietni, misters Satertvaits dziļi ievilka elpu un pamanīja, ka misis Denmena viņu vēro.

-   Jūs esat tas vīrs, kuram vienmēr taisnība, viņa ierunājās, lēni mādama ar galvu. Kā jums patīk mans aizslietnis?

Viņš juta, ka šajos vārdos slēpjas kāds izaicinājums, tāpēc atbildēja mazliet vilcinādamies.

-   Tas ir… tas ir skaists. Vēl vairāk tas ir unikāls!

-   Jums taisnība, Denmens ierunājās. Mēs to nopirkām laulības dzīves sākumā. Samaksājām desmito dalu no tā vērtības, bet tik un tā gandrīz gadu nācās ciešāk savilkt jostu. Vai atceries, Anna?

-   Jā, apstiprināja misis Denmena, atceros.

-     Patiesībā mums nebija vajadzības to pirkt… toreiz ne. Protams, tagad ir citādi. Viendien Kristi izsolu namā pārdeva brīnišķīgu lakotu šķirstu. Mums derētu iekārtot šo salonu vienotā stilā. Lai viss būtu nācis no Ķīnas. Vai spējat noticēt, mister Satertvait, ka mana sieva negrib par to ne dzirdēt?

-   Man šī telpa patīk tāda, kāda tā ir, misis Denmena attrauca.

Viņas sejā parādījās savāda izteiksme. Misters Satertvaits atkal jutās izaicināts un sakauts. Viņš pavērās apkārt un pirmoreiz pamanīja, ka telpā nav nekā personiska. Ne fotogrāfyu, ne kaltētu ziedu vai mīļu nieciņu un piemiņas lietu. Šī telpa nelīdzinājās sievietes istabai. Ja nebūtu neiederīgā ķīniešu aizslietņa, tā būtu kā viesnīcas vai mājvietas istaba.

Misters Satertvaits ievēroja, ka sieviete viņam uzsmaida.

-    Klausieties, viņa ierunājās. Noliekusies uz priekšu, sieviete uz mirkli kļuva svešāda, nepavisam ne angliska. Es to saku jums, jo jūs sapratīsiet. Mēs nopirkām šo aizslietni nevis tādēļ, lai ieguldītu naudu, bet mīlestības dēļ. Jo tas ir skaists un unikāls. Tā dēļ mēs iztikām bez daudzām citām lietām, kas mums bija vajadzīgas. Tās citas ķīniešu mantas, par kurām runā mans vīrs, tiktu pirktas tikai par naudu, neupurējot neko no sevis.

Annas vīrs iesmējās.

-   Ak, tu vari darīt, kā vēlies, viņš noteica mazliet aizkaitinātā balsī. Bet tas nesader ar šo anglisko iekārtu. Visam pārējam nav nekādas vainas, te viss ir lielisks un īsts, bet tie ir viduvēji darbi. Godīgs un vienkāršs nelaiķa Heplvaita veikums.

Sieva pamāja.

-   Labi, pamatīgi, angliski darinājumi, viņa klusi nomurmināja.

Misters Satertvaits lūkojās viņā, un šķita, ka ir uztvēris kādu slepenu domu. Angļu istaba un šis brīnumskaistais ķīniešu aizslietnis… Nē, vīzija atkal pagaisa

-   Alejā es satiku mis Stenvelu, viņš sacīja. Jaunā dāma stāstīja, ka šodienas izrādē tēlošot Pjeretu.

-   Jā, Denmens apstiprināja. To viņa dara lieliski.

-   Tikai kājas viņai ir neveiklas, Anna iebilda.

-   Nieki! vīrs norūca. Visas sievietes ir vienādas, Satertvait. Viņas nespēj paciest, ja kāda cita tiek augstu vērtēta. Mollija ir aplam izskatīga, tāpēc ikviena sieviete ir gatava iedurt viņai dunci mugurā.

-   Es runāju par dejošanu, attrauca Anna. Jā gan, viņa ir skaista, bet kājas kustina neveikli. Tu nevari ar mani strīdēties, jo es no dejošanas šo to saprotu.

Misters Satertvaits taktiski iejaucās: Kā noprotu, jūs esat uzaicinājuši ari profesionālus?

-   Jā. Baletdejotājus. Kņazs Orānovs atvedīs tos savā mašīnā.

-   Sergejs Orānovs?

Jautājumu uzdeva Anna Denmena. Vīrs pagriezās un uzlūkoja viņu.

-  Tu viņu pazīsti?

-  Jā. Mēs esam likušies. Krievijā.

Misteram Satertvaitam šķita, ka Džons

Denmens kļuvis nemierigs.

-  Tātad viņš tevi pazīst?

-  Jā. Viņš varētu mani atcerēties.

Viņa iesmējās. Tie bija zobgalīgi, gandrīz vai triumfējoši smiekli. Tagad viņa vairs neatgādināja marioneti. Un mierinoši pamāja vīram.

-        Sergejs… Tātad dejotājus atvedīs viņš… Viņam vienmēr paticis balets.

-  Atceros.

Džons Denmens runāja aprauti, tad pagriezās un izgāja no istabas. Misters Kīns sekoja viņam. Anna Denmena piegāja pie telefona un nosauca numuru. Viņa ar rokas mājienu apturēja misteru Satertvaitu, kurš gribēja doties līdzi abiem pārējiem.

-        Vai drīkstu lūgt lēdiju Rošheimeri? Ak, tā esat jūs? Te Anna Denmena. Vai kņazs Orānovs jau ieradies? Ko? Kā? Ak kungs! Cik savādi!

Anna vēl kādu mirkli klausījās, tad nolika klausuli un pievērsās misteram Satertvaitam.

-        Noticis negadījums. Nav jau ari nekāds brīnums, ja Sergejs Ivanovičs bija pie stūres.

Ak vai, viņš šajos gados nemaz nav mainījies. Dejotāja nav smagi ievainota, tikai guvusi sasitumus, bet šovakar viņa nevarēs dejot. Vīrietim ir lauzta roka. Sergejs Ivanovičs neesot cietis. It kā viņu sargātu pats nelabais!

-   Un kā tad ar šodienas izrādi?

-  Jā gan, draugs. Kaut kas ir jādara.

Viņa apsēdās, lai padomātu, tad uzlūkoja

misteru Satertvaitu.

-        Esmu slikta namamāte, mister Satertvait. Es jūs neizklaidēju.

-        Ticiet man, tas nav nepieciešams. Taču ir kaut kas tāds, ko es labprāt uzzinātu, misis Denmena.

-Tā?

-   Kā jūs iepazināties ar misteru Ķīnu?

-       Viņš te ierodas diezgan bieži, Anna lēni atbildēja. Kā šķiet, viņam te pieder zeme.

-       Tā ir, tā ir gan. Šodien viņš tā teica, sacīja misters Satertvaits.

-       Viņš ir… Anna apklusa. Viņas skatiens sastapās ar mistera Satertvaita acīm. Manuprāt, jūs labāk par mani zināt, ar ko viņš nodarbojas, viņa pabeidza.

-   Es?

-  Vai tad tā nav?

Misters Satertvaits uztraucās. Šķita, ka šī sieviete grib, lai sarunbiedrs ietu tālāk, nekā

viņš ir gatavs, un ietērptu vārdos to, ko misters Satertvaits nebija nobriedis atzīt pat sev pašam ne.

-  Jūs zināt! viņa atkārtoja. Man ir skaidrs, ka jūs daudz ko saprotat, mister Satertvait.

Istabā kūpēja vīraks, taču tam neizdevās viņu apreibināt. Misters Satertvaits tēlotā pazemībā pašūpoja galvu.

-   Ko gan es varu zināt? viņš nopūtās. Tik maz, tik sasoditi maz.

Piekrītoši pamājusi, Anna atkal ierunājās savādā, apcerīgā balsī, neskatīdamās viņā:

-   Ja es jums kaut ko pastāstītu vai jūs nesmietos? Nē, tā nešķiet vis. Pieņemsim, ka jums, lai varētu nodarboties ar savu profesiju, lai sekotu aicinājumam, nāktos iztēloties ko tādu, kas patiesībā neeksistē. Kādu personu, kura nepastāv… jo ir tikai iedoma, vai saprotat… māns, un vairāk nekas! Bet kādu dienu…

-  Jā? misters Satertvaits pārvaicāja.

Viņš šķita ļoti ieinteresēts.

-   Šī fantāzija piepildās! Kaut kas tāds, ko cilvēks iztēlojies neticamais… tas, kas nevarēja notikt kļūst par dzīves īstenību! Vai tas ir vājprāts? Sakiet, mister Satertvait! Vai tā ir sajukšana… vai ari jūs ticat, ka tā var būt?

-   Es… Dīvainā kārtā viņš nespēja izdabūt vārdus pār lūpām. Šķita, ka tie iestrēguši viņam kaklā.

-   Trakums! teica Anna Denmena. Trakums!

Viņa izskrēja no salona un atstāja Satertvaitu, pārdomās iegrimušu.

Pēc brīža nokāpis lejā uz maltīti, viņš ieraudzīja misis Denmenu izklaidējam viesi padzīvojušu, gara auguma tumšmatainu vīrieti.

-   Kņazs Orānovs misters Satertvaits.

Abi palocījās. Misteram Satertvaitam šķita,

ka ienākot viņš pārtraucis kādu svarīgu sarunu, ko vairs nav iespējams atsākt. Krievs sāka laipni un nepiespiesti tērzēt par tēmām, kas bija tuvas mistera Satertvaita sirdij. Tas bija virs ar smalku māksliniecisko gaumi, un driz atklājās, ka abiem bija daudz kopīgu draugu. Viņiem pievienojās Džons Denmens, un apspriežamo tēmu loks sašaurinājās. Orānovs izteica nožēlu par negadījumu.

-   Tā nebija mana vaina. Man patīk traukties ātri tas tiesa, bet es esmu labs braucējs. Tas bija Liktenis! viņš paraustīja plecus. Tas ir noteicējs pār mums visiem!

-   Tā ir krievam raksturīga valoda, Sergej Ivanovič, misis Denmena aizrādīja.

-   Bet tā aizkustina arī jūs, vai ne, Anna Mihailovna? kņazs attrauca.

Misters Satertvaits uzlūkoja te vienu, te otru. Trešais bija Džons Denmens gaišmatains, atturīgs, anglisks, bet abi krievi tumši, slaidi, dīvaini līdzīgi. Tas kaut ko atgādināja, bet ko īsti? Jā, rokā bija! Pirmais "Valkīras" cēliens. Zigmunds un Ziglinda tik lidzīgi un svešais Hundings. Prātā rosījās dažādas domas. Vai tāpēc te bija misters Kīns? Viens bija skaidrs visur, kur parādās misters Kīns, gaidāma kāda drāma. Vai tas būtu vecais un banālais mīlestības trīsstūris?

Viņš jutās tikko jaušami vīlies, jo bija cerējis uz kaut ko aizraujošāku.

-    Kā tad būs, Anna? Denmens apjautājās. Uzvedums laikam būs jāatliek. Es dzirdēju, ka tu zvanīji Rošheimeriem.

Anna papurināja galvu.

-   Nē. Nav vajadzības neko atlikt.

-   Bet izrāde taču nevar notikt bez baleta.

-   Protams, arlekināde nav iespējama bez Arlekīna un Kolumbīnes, Anna Denmena sausi piekrita. Kolumbīne būšu es, Džon.

-   Tu? Džons pārsteigti pārprasīja. Misters Satertvaits nosprieda, ka viņš izskatās gaužām izbīnījies.

Viņa apstiprinoši pamāja.

-Tev nav jāuztraucas, Džon. Es tevi neapkaunošu. Tu aizmirsi, ka dejošana reiz bija mana profesija.

"Cik savāda ir sievietes balss," misters Satertvaits domāja. "Ko visu tā pasaka un ko atstāj nepateiktu! Es gribētu zināt…"

-        Labi, Džons Denmens īgni norūca. Tad jau gandrīz viss ir atrisināts. Bet kur tu ņemsi Arlekīnu?

-   Es jau esmu viņu atradusi tepat!

Viņa norādīja uz durvju pusi tajās stāvēja misters Kīns un uzsmaidīja viņai.

-         Dievs augstais, Kīn! iesaucās Džons Denmens. Vai jūs kaut ko saprotat no dejām? Es nemūžam nebūtu iedomājies!

-        Misters Kīns ir eksperta sabiedrībā, viņa sieva aizrādīja. Misters Satertvaits viņam ir labākais galvotājs.

Viņa uzsmaidīja misteram Satertvaitam, un mazais vīriņš nomurmināja:

-  Jā, jā… es paļaujos uz misteru Ķīnu.

Denmens novērsās.

-        Jūs jau droši vien zināt, ka pēc priekšnesumiem būs masku balle. Mums vajadzēs ari jūs pārģērbt kādā kostīmā, Satertvait.

Misters Satertvaits pašūpoja galvu.

-    Mans vecums būs pietiekams attaisnojums. Šķiet, viņam bija iešāvusies prātā lieliska doma. Servjete uz rokas. Es būšu padzīvojis viesmīlis, kas pieredzējis labākas dienas.

Viņš iesmējās.

-   Tā ir interesanta nodarbošanās, misters Kīns novilka. Viesmīli mēdz daudz ko pamanīt.

-   Man jāvelk mugurā kaut kāds muļķīgs Pjero kostīms, Denmens drūmi nomurmināja. Labi, ka šovakar ir vēsi, tas būs gluži noderīgs. Un kā ar jums? Viņš uzlūkoja Orānovu.

-   Man ir Arlekīna tērps, krievs noteica. Viņa skatiens kavējās pie namamātes sejas.

Misters Satertvaits prātoja, vai viņš būtu kļūdījies, nospriežot, ka gaisā uzvēdījis tāds kā sasprindzinājums.

-    Mēs varētu būt veseli trīs, pasmīnēdams paziņoja Denmens. Man ir vecs Arlekīna kostīms, kuru sieva pašuva kādai maskarādei, kad tikko bijām apprecējušies. Viņš aprāvās, nopētīdams sava krekla plato krūtežu. Taču nedomāju vis, ka es tagad tajā ietilptu.

-   Nē, sieva apstiprināja. Tagad tu vairs tajā nejaudātu ielist.

Un viņas balss atkal pateica vairāk nekā vārdi.

Anna plūkojās pulkstenī.

-       Ja Mollija drīz neparādīsies, mēs viņu ilgāk negaidīsim.

Taču tajā brīdī pārvaldnieks pieteica jauno meiteni. Viņa jau bija apvilkusi Pjeretas kostīmu zaļos un baltos toņos un izskatījās apburoša. Mollija šķita satraukta, gaidot izrādi.

-        Esmu pārlieku nervoza, viņa paziņoja, dzerot kafiju. Nojaušu, ka man drebēs balss un es aizmirsīšu vārdus.

-        Jūsu balss ir burvīga, iebilda Anna. Jūsu vietā es par to neuztrauktos.

-       Ak vai, es gan nespēju nomierināties! Un vēl uztraucos par deju. Es gribēju teikt, ka kājas man ne vienmēr klausa, vai saprotat?

Meitene to stāstīja Alīnai, taču viņa vienīgi ierosināja:

-        Nodziediet kaut ko misteram Satertvaitam! Tā jūs atgūsiet savaldību.

Mollija piegāja pie klavierēm. Viņas balss bija skanīga, spirgta un plūstoša. Viņa izvēlējās senu īru balādi:

-  "Šīla, melnmatainā Šīla, ko tu

liesmās redzi?

Ko tu skati, kurš tev rādās ugunī,

kas krāsnī zvēro?

-  To, kas mani pametis, kas mīlēs dedzīgs.

Un vēl vienu Ēnuvīru, kas par mani

sēros!"

Dziesma turpinājās. Beigās misters Satertvaits sāka sparīgi māt, paužot atzinību.

-        Misis Denmenai ir taisnība. Jūsu balss ir lieliska! Iespējams, tā nav pietiekami skolota, toties ir patīkami dabiska, jaunavīga un nemākslota!

-        Tā ir, Džons Denmens apliecināja. Turpiniet, Mollij! Neļaujieties bailēm no skatuves! 1.aiks doties pie Rošheimeriem!

Visi devās pēc kostīmiem. Vakars bija skaists, un viņi nolēma iet kājām, izrādes vieta atradās netālu.

Misters Satertvaits nostājās līdzās draugam.

-        Tas ir savādi, viņš ierunājās, bet tā dziesma man lika domāt par jums. Tas trešais Ēnu vīrs ir noslēpums. Un, tikko ir darīšana ar noslēpumiem, es… hm … atceros jūs.

-        Vai tad es esmu tik neizprotams? misters Kins pavīpsnāja.

Misters Satertvaits moži pamāja.

-        Jā, patiesi. Vai zināt, līdz šim vakaram man nebija ne jausmas, ka esat profesionāls dejotājs.

-  Tā? misters Kīns novilka.

-   Klausieties, sacīja misters Satertvaits. Viņš nodungoja melodiju no "Valkīras". Tā skan manā galvā visu pēcpusdienu, raugoties uz tiem diviem.

-   Kuriem diviem?

-   Kņazu Orānovu un misis Denmenu. Vai esat pamanījis, ka viņa šovakar ir citāda? It kā… it kā pēkšņi būtu pavērušies slēgi un iekšā varētu redzēt spīdam gaismu.

-  Jā, misters Kīns piekrita, tā varētu būt.

-   Senais, banālais stāsts, turpināja misters Satertvaits. Tie abi sader kopā. Nāk no vienas pasaules, domā vienādi, sapņo tos pašus sapņus… Pēcāk redzēsim, kas tur iznāks. Pirms desmit gadiem Denmens droši vien bija varen izskatīgs vīrs jauneklīgs, drosmīgs, romantisks. Un izglāba viņai dzīvību. Pilnīgi saprotami. Bet tagad… kas viņš ir? Lāga zellis pārticis, veiksmīgs, bet… hm… viduvējība. Godīgs un kārtīgs anglis tāds pats kā Heplvaita mēbeles viņa namā. Tikpat anglisks un parasts kā jaukā meitene ar savu možo un netrenēto balsi. Ak, jūs smaidāt, mister Kīn? Taču jūs nevarat noliegt, ka man ir taisnība.

-   Es to nemaz nemēģinu. Jūs allaž visu redzat pareizi. Un tomēr…

-Kas?

Misters Kīns pieliecās tuvāk. Viņa tumšās un skumjās acis raudzījās misterā Satertvaitā.

-   Vai jūs tik maz ko zināt par dzīvi? viņš nomurmināja.

Un atstāja misteru Satertvaitu iegrimušu dziļās pārdomās, panākdams pārējos, kuri bija devušies ceļā, kamēr vecais vīrs meklēja šalli.

Misters Satertvaits gāja cauri dārzam un drīz vien nonāca pie vārtiņiem. Gatve bija mēnesnīcas gaismas pielieta, un tajā pašā bridi viņš pamanīja divus cilvēkus, kas stāvēja apskāvušies.

Kādu mirkli viņš iedomājās… Bet tad ieraudzīja Džonu Denmenu un Molliju Stenvelu. Un izdzirda piesmakušo un izmisuma pilno Denmena balsi.

-   Es nespēju dzīvot bez tevis! Ko lai mēs darām?

Misters Satertvaits pagriezās, lai dotos atpakaļ, taču kāda roka viņu apstādināja. Kāds bija līdzās un raudzījās uz to pašu pusi.

Misteram Satertvaitam pietika ieskatīties sievietei sejā, lai saprastu, cik aplami bijuši viņa secinājumi.

Izmisuma māktās Annas roka turēja misteru Satertvaitu, kamēr pārītis aizgāja lidz alejas galam un nozuda skatienam. Misters Satertvaits dzirdēja sevi kaut ko sakām mierinošus niekus, kas bija pilnigi nepiemēroti šajā ciešanu bridi.

Anna ierunājās:

-   Lūdzu, viņa teica, nepametiet mani!

Misteru Satertvaitu šis lūgums aizkustināja. Tātad viņš varēja būt kādam noderīgs, tāpēc viņš turpināja runāt, jo tā tomēr bija labāk nekā klusēt. Abi kopā viņi sasniedza Rošheimeru māju. Reizumis Annas roka ciešāk saspieda vecā vīra plecu, un viņš noprata, ka sieviete priecājas par viņa klātbūtni. Viņa noņēma plaukstu tikai tad, kad abi nonāca pie pašām durvīm. Anna stāvēja, taisni izslējusies, galvu augstu pacēlusi.

-    Nē! viņa nomurmināja. Es dejošu! Nebīstieties manis dēļ, draugs! Es dejošu!

To pateikusi, Anna aizsteidzās. Tajā brīdī nez no kurienes uzradās lēdija Rošheimere. Un pēc tam piebiedrojās Klods Vaikems.

-   Viss pagalam! Esmu pilnīgi sagrauts! Ar mani tā vienmēr notiek! Visi šie lauku lempji domā, ka prot dejot! Man nekad neviens neko neprasa! viņš bez mitas sūkstījās. Mūziķis bija atradis līdzjūtīgu klausītāju vīru, kurš kaut ko saprot. Šī sevis žēlošana beidzās tikai tad, kad atskanēja pirmās mūzikas skaņas.

Misters Satertvaits uzmanīgi ieklausījās. Vaikems bija neciešams tips, taču prata rakstīt smalku un aizraujošu mūziku. Tik netveramu kā feju vērpti tīmekli…

Dekorācijas bija lieliskas. lēdija Rošheimere nekad netaupīja naudu, kad bija jāatbalsta savi protežē. Tā bija izgaismota Arkādijas ainava, kas radīja pilnīgi nereālu iespaidu.

Un tajā dejoja divi stāvi tā, it kā atrastos ārpus laika un telpas. Skaistais Arlekīns, vizuļus spīdinādams, virpuļoja mēnesnīcā ar burvju nūjiņu rokā un masku uz sejas… Baltā Kolumbīne grieza piruetes gluži kā nezūdošs sapnis…

Misters Satertvaits sarāvās. Viņš taču ir to visu redzējis jau agrāk. Jā, protams…

Domās viņš bija tālu prom no lēdijas Rošheimeres deju zāles un atradās Berlīnes muzejā pie nemirstīgās Kolumbīnes statujas.

Arlekīns un Kolumbīne turpināja priekšnesumu. Visa plašā pasaule piederēja viņiem.

Pēkšņi parādījās vēl viens tēls. Pjero dziedādams klīst pa mežu. Pjero, kurš, ieraudzījis Kolumbīni, vairs nerod mieru. Dejotāji izgaist, taču Kolumbīne atskatās. Viņa izdzirdusi cilvēka sirds dziesmu.

Pjero klejo pa mežu… tumsa… viņa balss izgaist tālumā…

Nākamjā ainā parādījās ciema meitenes un Mollija Pjeretas lomā. Annai Denmenai bija taisnība, Mollija neprata dejot, taču balss bija maiga un patīkama: "Pjereta zālājā dejo…"

Lieliska melodija misters Satertvaits atzinīgi pamāja. Vaikems spēja piemērot mūziku balsij. Lielākā daļa meiteņu gan vilka tik greizi, ka viņš nodrebinājās, taču tas apliecināja, ka lēdija Rošheimere patiesi ir filantrope.

Meitenes aicina Pjero pievienoties dejai. Viņš atsakās un klīst tālāk mūžigais mīlētājs, ideāla meklētājs. Satumst vakars. Arlekīns un Kolumbīne neredzami slīd šurpu turpu te iznirst no pūla, te nozūd. Pēkšņi meitenes pazūd, tikai Pjero noguris nokrīt un aizmieg uz grīšlainā krasta. Arlekīns un Kolumbīne dejo ap viņu. Pjero pamostas un ierauga Kolumbīni. Viņš vilina, lūdzas un zvēr…

Viņu māc šaubas. Arlekīns aicina viņu sev līdz, bet Kolumbīne to vairs nemana. Viņa klausās Pjero mīlas dziesmā, beidzot ieslīgst viņa skavās. Priekškars krīt.

Otrais cēliens. Pjero māja. Kolumbīne sēž pie pavarda. Viņa izskatās bāla un gurda. Tad ieklausās kas tur skan? Pjero dzied viņai, mēģinādams pievērst sev uzmanību. Tumšs vakars. Dun pērkons… Kolumbīne atsumj vērpjamo ratiņu. Viņa ir satraukusies un apjukusi… Un vairs neklausās Pjero balsī. Tagad skan viņas pašas melodija. Arlekīna un Kolumbīnes dziesma…Viņa atgūstas un visu atceras.

Zibens spēriens! Arlekīns stāv durvīs. Pjero nevar viņu redzēt, bet Kolumbīne, jautri smiedamās, pielec kājās. Atskrien bērni, bet viņa pastumj tos nost. Nākamais zibens spēriens, sienas sabrūk, un Kolumbīne aizdejo mežonīgajā naktī kopā ar Arlekīnu.

Tumsā atskan melodija, ko dziedājusi Pjereta. Pamazām aust gaisma. Atkal māja. Pjero un Pjereta, kļuvuši veci un sirmi, sēž pie uguns. Mūzika ir laimīga, bet klusa. Pjereta snauduļo. Pa logu iekšā spīd mēness stars, un atskan Pjero senaizmirstās dziesmas motīvs.

Negaidot parādās Arlekīns un Kolumbīne. Durvis atsprāgst, un Kolumbīne iedejo iekšā. Viņa noliecas pār aizmigušo Pjero, noskūpsta viņu uz lūpām…

Pērkona spēriens. Viņa atkal ir prom. Skatuves centrā apgaismots logs, un pa to redzamas divas figūras Arlekīns un Kolumbīne aizdejo, lēnām izgaisdami skatienam…

Migla krīt. Pjereta dusmīgi uzlec kājās, pieskrien pie loga un aizvelk aizkaru. Izrāde bija galā.

Misters Satertvaits sēdēja kluss un mierīgs, kamēr apkārt skanēja aplausi un saucieni. Tad viņš piecēlās un devās laukā. Tur stāvēja Mollija Stenvela pietvīkusi un gandarīta, pieņemdama komplimentus. Tad parādījās Džons Denmens, kurš, elkoņus vēzēdams, spraucās cauri pūlim. Mollija devās pretī, taču viņš gandrīz vai nevērīgi pastūma to sānis, jo nenāca šurp viņas dēj, bet meklēja kādu citu.

-   Kur ir mana sieva? Kur viņa ir?

-   Manuprāt, viņa izgāja dārzā.

Tas bija misters Satertvaits, kurš atrada Annu sēžam uz akmens zem cipreses. Piegājis pie misis Denmenas, vecais vīrs izdarīja kaut ko dīvainu nokrita ceļos un pacēla viņas roku pie lūpām.

-  Ak! Anna izdvesa. Jums patika, kā es dejoju?

-  Jūs dejojāt tāpat kā vienmēr, madame Harsanova.

Viņa strauji ievilka elpu.

-  Jūs tātad… uzminējāt?

-        Harsanova ir tikai viena. Neviens, kas redzējis jūs dejojam, to nespēj aizmirst. Bet kāpēc… kāpēc?

-   Ko gan es varēju darīt?

-   Paskaidrojiet, lūdzu!

Viņa nemēģināja izlikties.

-        Domāju, ka jūs sapratīsiet, jo labi pazīstat dzīvi. Slavenai dejotājai var būt mīļākie, bet vīrs… tas ir kaut kas cits. Un arī viņš… negribēja, lai būtu citādi. Virs vēlējās, lai es piederu viņam Harsanova tā nekad nevarētu.

-   Skaidrs. Un jūs pamētāt skatuvi?

Viņa pamāja.

-       Jūs droši vien viņu loti mīlējāt, iejūtīgi sacīja misters Satertvaits.

-        Lai tik daudz ko upurētu? Anna iesmējās.

-   Ne gluži. Lai darītu to ar tik vieglu sirdi.

-  Ak, jā… varbūt jums taisnība.

-        Un tagad? misters Satertvaits noprasīja.

Annas seja kjuva skarba.

-        Tagad? Viņa apklusa, pēc tam ierunājās skaļāk, slēpdamās ēnā. Vai tas esat jūs, Sergej Ivanoviē?

Kņazs Orānovs iznāca mēness gaismā. Viņš saņēma Annas roku un bez kādas augsLprātības uzsmaidīja misteram Satertvaitam.

-   Pirms desmit gadiem es apraudāju Annas Harsanovas nāvi, viņš atzinās. Viņa bija kā mans otrais es. Šodien es viņu atkal atradu. Mēs vairs nešķirsimies.

-   Alejas galā pēc desmit minūtēm! Anna atbildēja. Es jūs nepievilšu.

Orānovs pamāja un izgaisa. Dejotāja pagriezās pret misteru Satertvaitu. Viņas lūpās parādījās smaids.

-      Vai tagad esat apmierināts, mans draugs?

-  Vai zināt, misters Satertvaits pēkšņi ierunājās, vīrs jūs meklēja.

Viņš pamanīja nedrošo izteiksmi, kas parādījās Annas sejā, bet sievietes balss bija mierīga.

-   Jā, viņa nopietni atteica. Tā varētu būt.

-   Es redzēju viņa acis. Tās… misters Satertvaits pēkšņi aprāvās.

Anna joprojām bija mierīga.

-   Jā, iespējams. Uz stundu. Vienu maģisku stundu, kas pilna pagātnes atmiņu, mūzikas un mēness gaismas… Tas ir viss.

-   Tad jau nav vairs nekā, ko es jums varētu pateikt. Misters Satertvaits jutās vecs un nīgrs.

-    Esmu pavadījusi desmit gadus kopā ar vīrieti, ko mīlēju, Anna Harsanova turpināja. Tagad iešu pie tāda, kas tikpat ilgi ir mīlējis māni.

Misters Satertvaits neiebilda. Viņam vairs nebija argumentu. Turklāt šis risinājums tiešām šķita visvienkāršākais. Tikai… tikai tas nebija tāds, kādu viņam būtu gribējies. Misters Satertvaits juta Annas roku uz pleca.

-    Es zinu, draugs, zinu. Bet trešās izejas nav. Cilvēks allaž meklē mīlestību nevainojamu un mūžīgu. Tā ir Arlekīna tēma. Taču neviena mīlestība nekad un nevienu neapmierina, jo visi mīlētāji ir mirstīgi. Un Arlekīns ir tikai mīts, neredzami klātesošs… ja vien…

-  Jā! misters Satertvaits iesaucās. Jā?

-  Ja vien viņa vārds nav Nāve!

Misters Satertvaits nodrebēja. Anna atvirzījās un pazuda tumsā.

Misters Satertvaits netika gudrs, cik ilgi tur nosēdējis, bet piepeši satrūkās, saprazdams, ka velti zaudē dārgo laiku. Neapzināti viņš steidzās alejas virzienā.

Ieejot Mīlētāju gatvē, viņam uzmācās dīvaina nerealitātes sajūta. Burvība… apmātība un mēnesnīca! Pretī nāca divi cilvēki.

Sākumā šķita, ka viens no viņiem ir Orānovs Arlekīna kostīmā. Kad abi pagāja garām, misters Satertvaits apjauta, ka ir kļūdījies. Šis garais, lokanais augums varēja piederēt tikai vienam cilvēkam misteram Kīnam.

Viņi gāja uz priekšu pa gatvi tik viegliem sojiem, it kā kājas neskartu zemi. Misters Kins atskatījās. Un misters Satertvaits pārsteigts ieraudzīja, ka tā nemaz nav mistera Ķīna seja. Tas bija svešinieks, kurš tomēr šķita pazīstams. Ak! Tagad viņš saprata tie bija Džona Denmena vaibsti, tādi, kādi tie bija pirms pārticīgās dzīves sākuma. Dedzīga, aizrautīga piedzīvojumu meklētāja seja, kurš reiz bijis jauneklis un mīlētājs.

Sievietes smiekli viņam šķita dzidri un laimīgi… Misters Satertvaits vērās viņiem nopakaļ un pamanīja mazās mājiņas gruvešos spīdam gaismu. Misteram Satertvaitam pēkšņi pieskārās kāda roka. Iztrūcies viņš ieraudzīja Sergeju Orānovu. Vīrs izskatījās gluži bāls un satraukts.

Kur viņa ir? Kur viņa palikusi? Anna taču apsolīja, bet neatnāca!

-   Kundze nupat aizgāja pa gatvi.

Tā bija misis Denmenas istabene, kura ierunājās, stāvēdama ēnā pie vārtiņiem viņiem aiz muguras. Viņai rokās bija Annas šalle.

-        Es biju šeit un redzēju, kā viņa aizgāja, istabene vēl piebilda.

Misters Satertvaits skarbi pārprasīja:

-  Viena? Viena, jūs sakāt?

Istabenes acis izbrīnā iepletās.

-  Jā, ser. Vai tad jūs viņu nepamanījāt?

Misters Satertvaits saķēra Orānova roku.

-  Aši! viņš norūca. Es… es baidos!

Abi kopā steidzās uz priekšu pa aleju. Krievs kaut ko runāja, bērdams aprautus, nesakarīgus teikumus.

-        Viņa ir brīnišķīga! Ak vai! Kā viņa šovakar dejoja! Un tas jūsu draugs! Kas viņš ir? Ak, jā, viņš ir lielisks… neatdarināms! Senajās dienās, kad Anna dejoja Rimska-Korsakova Kolumbīni viņa nekad neatrada piemērotu Arlekīnu. Morodovs, Kasņins neviens nebija nevainojams. Tad Anna pati izdomāja savu Arlekīnu vīrieti, kura nemaz nebija. Tas esot īstais Arlekīns tā Anna teica. Un tieši šī iedoma darīja viņas Kolumbīni tik burvīgu.

Misters Satertvaits pamāja. Viņam prātā bija tikai viena doma.

-    Steigsimies! viņš skubināja. Mums jāpagūst laikā! Vai dieniņ! Mēs nedrīkstam nokavēt!

Abi nonāca dzijās bedres malā. Tajā gulēja kas tāds, kā tur agrāk nebija sieviete dīvainā pozā ar plati izplestām rokām un atmestu galvu. Mirušās seja un augums mēnesnīcā izskatījās neticami skaisti.

Misteram Satertvaitam prātā neskaidri atausa mistera Ķīna vārdi par brīnišķīgajiem atradumiem. Tagad viņš saprata to jēgu.

Orānovs kaut ko saraustīti murmināja. Pār viņa seju ritēja asaras.

-   Es viņu mīlēju! Es vienmēr viņu mīlēju! Viņš teica to pašu, par ko misters Satertvaits bija prātojis iepriekš. Mēs abi nākam no vienas pasaules. Domājam un sapņojam vienādi. Es būtu mīlējis viņu mūžīgi…

-   Kā jūs to zināt?

Krievs pārsteigts lūkojās viņā laikam piktā toņa dēj.

-   Kā jūs varat būt tik pārliecināts? misters Satervaits noprasīja. Tā runā visi mīlētāji pilnīgi visi… Ir tikai viens mūžīgs mīlētājs…

Viņš pagriezās un gandrīz saskrējās ar misteru Ķīnu. Uztrauktais misters Satertvaits satvēra viņu aiz rokas un pavilka sānis.

-        Tas bijāt jūs! viņš iesaucās. Jūs nupat kā gājāt ar viņu kopā?

Misters Kīns mirkli nogaidīja, tad laipni atbildēja:

-   Varat tā domāt, ja vēlaties.

-   Un istabene jūs neredzēja?

-   Nē, viņa ne.

-   Bet es gan. Kāpēc tā notika?

-        Varbūt jūs par visu maksājat tik augstu cenu tāpēc, ka ieraugāt to, ko citi cilvēki neredz.

Misters Satertvaits brīdi neizpratnē vērās viņā un pēkšņi sāka drebēt kā apšu lapa.

-        Kas šī ir par vietu? viņš nočukstēja. Kas tā ir?

-         Es jau jums šodien teicu. Tā ir mana gatve.

-         Mīlētāju gatve, nomurmināja misters Satertvaits. Un pa to iet cilvēki.

-  Visi agrāk vai vēlāk.

-   Un tās galā ko viņi tur atrod?

Misters Kīns pasmaidīja un norādīja uz

mājiņas drupām.

-        Savu sapņu namiņu… vai saslauku kaudzi… kas to lai zina?

Misters Satertvaits pēkšņi pārsteigts uzlūkoja misteru Ķīnu. Viņš jutās saniknots un pievilts. Piemānīts, nežēlīgi apkrāpts.

-        Bet es… Viņš aprāvās. Es tā ari neaizgāju pa jūsu gatvi līdz galam…

-  Vai jūs to nožēlojat?

Misters Satertvaits bija zaudējis dūšu. Šķita, ka sarunbiedrs izaudzis līdz milzīgiem apmēriem. Veco vīru pārņēma vienlaikus brīnišķīga un šausminoša sajūta… Prieks, Bēdas un Izmisums.

Viņa mazā, ērtību mīļotāja sirds spēji sarāvās.

-        Vai jūs nožēlojat? misters Kīns atkārtoja jautājumu, un tas skanēja gandrīz vai biedējoši.

-  Nē, misters Satertvaits izstomīja. N-nē…

Pēkšņi viņš atguva drosmi.

-        Bet es taču spēju redzēt! viņš iesaucās. Kaut gan šajā dzīvē esmu tikai skatītājs no malas… es ieraugu to, ko citi neredz! Jūs pats tā teicāt, mister Kīn!

Bet misters Kīns jau bija pazudis.

Saturs

1.  Mistera Ķīna ierašanās 5. lpp.

2.  Ēna stiklā 34. lpp.

3.  "Āksta tērps un zvaniņi" 71. lpp.

4.  Zīme debesīs 102. lpp.

5.  Krupjē dvēsele 132. lpp.

6.  Vīrs no jūras 162. lpp.

7.  Balss tumsā

I                                                           210. lpp.

II                                                         215. lpp.

III                                                        219. lpp.

IV                                                        233. lpp.

8.  Helēnas seja

I                                                           240. lpp.

II                                                         252. lpp.

III                                                        267. lpp.

9.  Mirušais Arlekīns 269. lpp.

10.  Putns ar salauzto spārnu 309. lpp.

11.  Pasaules gals 342. lpp.

12. Arlekīna gatve 376. lpp.

Agata Kristi NOSLĒPUMAINAIS MISTERS KĪNS romāns

SLA "Skarabejs", reg. nr. 40003709879. Adrese: Rīga, Ropažu iela 122/k.l2, LV-1006 Tālr.: 7185881

[1] makslas priekšmeti. (franču vai.)

98

[2] Izskatās, ka šie nekad agrāk tadu manevru nav veikuši! (Franču vai.)

[3] ajačo ir skaistākā osta pasaulē! (Franču vai.)

[4] atri! (Itāliešu vai.)

Content

Kristi Agata Noslēpumainais misters Kīns

1. nodaļa Mistera Kīna ierašanās

2. nodaļa Ēna stiklā

3. nodaļa "Āksta tērps un zvaniņi"

4. nodaļa zīme debesīs

5. nodaļa krupjē dvēsele

6. nodaļa vīrs no jūras

7. nodaļa balss tumsā

8. nodaļa helēnas seja

9. nodaļa mirušais arlekīns

10. nodaļa putns ar salauzto spārnu

11. nodaļa pasaules gals

12. nodaļa arlekīna gatve

Saturs