Kristi Agata

Nāve mākoņos

AGATA KRISTI

NĀVE MĀKOŅOS

.

Pirmā nodaļa

NO PARĪZES UZ KROIDONU

Septembra saule nežēlīgi karsēja Leburžē lidlauku, kad pasažieri šķērsoja to un iekāpa gaisa laineri Prometheus, kas pēc dažām minūtēm bija gatavs doties ceļā uz Kroidonu.

Džeina Greja iekāpa viena no pēdējām un apsēdās savā vietā numur sešpadsmit. Daži pasažieri caur vidus durvīm jau bija aizgājuši tālāk gar mazo virtuvi un abām priekšējā salona tualetēm. Lielākā daļa braucēju bija paguvuši ieņemt savas vietas. Ejas otrā pusē bija dzirdama dzīva čalošana, kuru pārskrēja spalga, augsta sievietes balss. Džeinas lupas viegli savilkās. Viņa labi pazina šādas balsis.

Mana dārgā — tas ir ārkārtīgi… ne jausmas… Kur tu saki? Žuanlepēnā? Ak, jā. Nē — Lepinē. Jā, tā pati vecā kompānija. Bet, protams, sēdēsim kopā. Vai ne? Kas — ? Ak, es saprotu.

Un tad vīrieša balss — ārzemnieciska, laipna:

Ar lielāko prieku, madame.

Džeina zagšus pameta skatienu sāņus.

Neliela auguma pavecāks vīrietis lielām ūsām un olveidīgu galvu ar savām mantām pieklājīgi pārcēlās no vietas, kas bija ejas otrā pusē tieši pretī Džeinas krēslam.

Džeina mazliet pagrieza galvu un ieraudzīja divas sievietes, kuru negaidītā satikšanās bija iemesls ārzemnieka galantajai rīcībai. Lepinē pieminēšana bija radījusi ziņkāri, jo arī Džeina atgriezās no Lepinē.

Vienu no sievietēm viņa ļoti labi atcerējās, atcerējās, kā bija dāmu redzējusi beidzamajā reizē — tas bija pie bakarā galda, kad sievietes rokas ik pa brīdim sažņaudzās un viegli grimētā, Drēzdenes porcelānam līdzīgā seja te nosarka, te nobālēja. Džeina domāja, ka, nedaudz papūloties, viņa varētu atcerēties sievietes vārdu. Kāda draudzene to bija minējusi, piebilzdama:

Aristokrāte jau viņa gan ir, bet ne no īstajām, savulaik viņa bijusi tikai koriste.

Draudzenes balsī bija skanējis dziļš nicinājums. Tā bija Meisija, kura strādāja pirmšķirīgu darbu, — bija masiere "slaidās līnijas uzturēšanai".

Otrā sieviete patiešām ir dižciltīga, Džeinai pazibēja prātā. Raupjais grāfistes tips, nodomāja Džeina, bet tūdaļ aizmirsa abas dāmas un nodevās Leburžē lidostas ainavas aplūkošanai, kas bija redzama pa logu. Visapkārt šeit bija daudz dažādu lidmašīnu. Viena no tām izskatījās pēc liela dzelzs simtkāja.

Otra vieta, kurp Džeina stūrgalvīgi bija nolēmusi nelūkoties, atradās tieši viņai priekšā, kur krēslā ar seju pret Džeinu sēdēja jauns vīrietis.

Viņam mugurā bija spilgts zilganzaļš pulovers. Džeina bija apņēmusies neskatīties augstāk par puloveru. Ja viņa to izdarītu, varētu gadīties, ka viņa sastop vīrieša skatienu, un tas nedrīkstēja notikt! t

Mehāniķi kaut ko sauca franciski, motors sāka rēkt, apklusa, ierēcās atkal, tika novāktas kāpnes, un lidmašīna uzņēma gaitu.

Džeina aizturēja elpu. Tas viņai bija tikai otrais lidojums. Viņa vēl bija spējīga satraukties. Šķita, ka lidmašīna tūdaļ ietrieksies šajā žogā, nē, tā bija jau atrāvusies no zemes, cēlās, apmeta loku, un tur, apakšā zem viņiem, palika Leburžē.

Pusdienas reiss uz Kroidonu bija sācies. Lidmašīnā bija divdesmit viens pasažieris, desmit priekšējā salonā un vienpadsmit aizmugurējā. Reisu apkalpoja divi piloti un divi stjuarti. Motoru troksnis tika prasmīgi slāpēts. Nebija nekādas nepieciešamības aizbāzt ausis ar vati. Tomēr troksnis bija pietiekams, lai neveicinātu sarunas un tādējādi sekmētu pārdomas.

Lidmašīnai vienmērīgi rūcot pāri Francijai ceļā uz Lamanšu* pasažieri pirmajā salonā nodevās katrs savām domām.

Džeina Greja domāja:

Es neskatīšos uz viņu, nē — tā būs daudz labāk. Es turpināšu skatīties' pa logu un domāt. Izvēlēšos kaut ko noteiktu, par ko domāt, tas vienmēr ir drošākais paņēmiens. Tas nomierinās prātu. Es sākšu no sākuma un tālāk visu pēc kārtas.

Džeina apņēmīgi domās pievērsās tam, ko viņa sauca par sākumu, mirklim, kad viņa iegādājās biļeti totalizatorā. Protams, tas nebija saprātīgi, bet aizraujoši gan.

Cik daudz smieklu un ķircināšanas frizētavā, kurā strādāja Džeina un vēl piecas citas jaunas sievietes.

Dārgā, ko tu darīsi, ja laimēsi?

Es gan zinu, ko darītu.

Plāni, gaisa pilis, milzums zobgalību. Nu jā, "to" viņa nebija laimējusi, "tas" bija lielā balva, bet simt mārciņu viņa bija vinnējusi.

Simt mārciņu.

Izlieto pusi no tām un otru pusi atstāj nebaltām dienām. Nekad neko nevar zināt.

Es tavā vietā nopirktu kažoku, tādu īsti elegantu.

Ko tu saki par kādu ceļojumu?

Džeina bija nedaudz svārstījusies, apdomājot "kādu ceļojumu", bet galu galā palikusi uzticīga savai sākotnējai iecerei. Nedēļa Lepinē. Tik daudzas no viņas klientēm devās uz Lepinē vai ari bija tikko atgriezušās no Lepinē. Kamēr Džeinas prasmīgie pirksti darbojās ap cirtām un mēle mehāniski izrunāja ierastās frāzes:

Pag, pag, kundze, kad tad mēs ielikām ilgviļņus? Jūsu matiem ir tik neparasta krāsa, kundze, — viņa pie sevis bija domājusi:

Kāpēc gan es, jods parāvis, nevarētu braukt uz Lepinē?

Nu, tagad viņa varēja.

Apģērbs lielas grūtības neradīja. Džeina, kā lielākā daļa Londonas meiteņu, kuras strādā augstākās kategorijas, salonos, brīnumainā kārtā ar smieklīgi maziem izdevumiem spēja radīt elegances iespaidu. Manikīrs, sejas krāsojums un frizūra bija nevainojami.

Džeina devās uz Lepinē. Vai tas bija iespējams, ka tagad viņas atmiņās desmit Lepinē pavadītas dienas bija sarukušas līdz vienam notikumam?

Notikumam pie ruletes galda. Džeina katru vakaru atļāvās ziedot nelielu summu spēles priekam, šo summu viņa bija cieši nolēmusi nepārsniegt. Par spīti vispār pieņemtajiem ticējumiem, iesācējas laime Džeinu bija pievīlusi. Sis bija viņas ceturtais vakars un tā vakara pēdējā likme. Pagaidām viņa bija piesardzīgi likusi vai nu uz krāsu, vai uz pāri un nepāri. Viņa bija nedaudz laimējusi, bet vairāk gan zaudējusi. Tagad viņa gaidīja, sažņaugusi rokā savu žetonu.

Uz diviem numuriem, pieci un seši, nebija licis neviens. Vai viņai vajadzēja savu pēdējo likmi izspēlēt uz kādu no šiem numuriem? Ja tā, tad uz kuru? Pieci vai seši? Kurš viņu pievilka?

Pieci — piecniekam vajadzēja laimēt. Bumbiņa tika iegriezta. Džeina pastiepa roku. Seši, viņa bija uzlikusi uz sešnieku.

Tieši laikā. Viņa un spēlētājs galda otrā pusē lika reizē, Džeina uz sešnieku, viņš uz piecnieku.

Rien ne va plus [1] ,— teica krupjē.

Bumbiņa noklakšķēja un apstājās.

La numero cinq, rouge, impair, manc/ue [2] .

Džeina būtu varējusi raudāt no dusmām. Krupjē savāca žetonus un izmaksāja laimestus. Pretimsēdētājs teica:

Vai jūs neņemsiet savu laimestu?

Savu?

Jā.

Bet es liku uz sešnieku.

Nē, nav tiesa.-Es liku uz seši, un jūs uz pieci.

Viņš smaidīja ārkārtīgi pievilcīgu smaidu. Balti zobi tumši iedegušā sejā, zilas acis, cirtaini īsi mati.

Neticīgi Džeina paņēma laimestu. Vai tā bija patiesība? Viņa jutās nedaudz apjukusi. Iespējams, viņa bija likusi savu žetonu uz piecnieku. Džeina vaicājoši palūkojās uz svešinieku, un viņš atbildēja ar gaišu smaida

Pareizi,— viņš teica. — Vajag tikai atstāt uz galda, un tūdaļ pagrābs kāds, kuram nav nekādu tiesību uz to. Vecs triks.

Tad, ar vieglu draudzīgu galvas mājienu atsveicinājies, jaunais cilvēks aizgāja. Ari tas no viņa puses bija jauki. Citādi Džeina varētu iedomāties, ka viņš atļāvis paņemt laimestu nolūkā nodibināt pazīšanos. Bet viņš nebija tāda tipa vīrietis. VĻņš bija jauks… (Un te nu viņš sēdēja Džeinai pretim.)

Nu tas bija garām — nauda iztērēta, pēdējās divas dienas (visai nelāgas dienas) Parīzē, un tagad mājup ar lidmašīnu.

Un kas tālāk?

Stop! — teica Džeina pati sev. — Nedomā par to, kas būs tālāk. Tas tikai uztrauks.

Abas sievietes bija mitējušās čalot.

Džeina paskatījās uz ejas pretējo pusi. Dāma ar Drēzdenes porcelāna seju īgni izsaucās, aplūkodama nolauzto nagu. Viņa nospieda zvana pogu un, kad parādījās stjuarts baltā žaketē, teica:

Atsūtiet man kalponi. Viņa ir otrajā salonā.

Jā, milēdij.

Stjuarts, ļoti godbijīgs, ļoti veikls un izdarīgs, atkal pazuda. Parādījās tumšmataina jauna francūziete melnās drānās. Viņa nesa mazu dārglietu šķirstiņu.

Lēdija Horberija uzrunāja meiteni franciski:

Madlēna, man vajag manu sarkano safjānādas kārbiņu.

Meitene aizgāja pa eju. Salona galā bija sakrautas dažādas kārbas un tīstokļi.

Francūziete atgriezās ar mazu sarkanu tualetes piederumu kārbiņu.

Sislija Horberija paņēma to un atlaida kalponi.

Labi, Madlēna. Atstājiet to šeit. — Meitene atkal aizgāja. Lēdija Horberija atvēra kārbu un no skaisti izkārtotā komplekta izņēma nagu vīlīti. Tad viņa ilgi un vērīgi aplūkoja mazā spogulītī savu seju un šur tur pieskārās tai — mazliet pūdera, drusku vairāk lūpu krāsas.

Džeinas lūpas nicīgi savilkās, viņas skatiens slīdēja tālāk pa salonu.

Aiz abām sievietēm sēdēja mazais ārzemnieks, kurš bija atdevis savu vietu "lauku" lēdijai. Pamatīgi ievīstījies pārlieku daudzās šallēs, viņš izskatījās cieši aizsnaudies. Laikam sajūtot Džeinas pētošo skatienu, viņš atvēra acis, brīdi uzlūkoja Džeinu un tad aizvēra atkal.

Viņam līdzās sēdēja slaids, sirms kungs valdonīgu seju. Vīrietim priekšā bija atvērts flautas futrālis, un viņš ar sirsnīgu rūpību spodrināja instrumentu. Dīvaini, domāja Džeina, viņš neizskatās pēc mūziķa, drīzāk pēc advokāta vai ārsta.

Aiz šiem abiem sēdēja divi francūži, viens ar bārdu un otrs daudz jaunāks — iespējams, viņa dēls. Viņi dedzīgi sarunājās un žestikulēja.

Šajā pusē DžeinasT skatienu aizsedza vīrietis zilajā puloverā, vīrietis, uz kuru viņa kāda neizskaidrojama iemesla dēļ bija nolēmusi neskatīties.

Muļķīgi justies — tik — tik satraukjai. Tā, it kā man būtu septiņpadsmit gadu,— Džeina ar nepatiku domāja

Viņai pretim sēdošais Noimens Geils prātoja:

Viņa ir jauka — patiešām jauka… Viņa mani lieliski atceras. Viņa izskatījās tik vīlusies, kad viņas žetons tika paņemts. Bija vērts redzēt meitenes prieku, kad viņa vinnēja. Es to izdarīju visai veikli. Viņa izskatās ļoti pievilcīga, kad smaida — ne pēdu no paradentozes, veselīgas smaganas un nebojāti zobi. Pie joda, es jūtos visai satraukts. Mieru, manu zēn…

Man, lūdzu, aukstu mēli!— viņš teica stjuartam, kurš ar ēdienkarti rokā bija apstājies pie viņa krēsla.

Horberijas grāfiene domāja:

Mans Dievs, ko lai es daru? Tā ir briesmīga ķeza — briesmīga ķeza. līs redzu tikai vienu izeju. Ja vien man pietiktu dūšas. Vai es to spēšu? Vai es spēšu izlikties? Esmu kā viens nervu kamols. Tas ir kokaīns. Kāpēc es vispār sāku to lietot? Mana seja izskatās briesmīga, vienkārši briesmīga. Tās kaķenes Venišas Ķerras klātbūtne padara visu vēl sliktāku. Viņa vienmēr skatās uz mani no augšas. Viņa gribēja dabūt Stīvenu sev. Nu, viņa to dabūja! Viņas garais ģīmis man krīt uz nerviem. Kā tādam zirgam. Ciest nevaru šīs laucinieces. Mans Dievs, ko lai es daru? Man jāizlemj. Vecā ragana izdarīs, ko solījusi…

Viņa rakņājās rokassomiņā, meklējot cigarešu etviju, un iesprauda cigareti garā iemutī. Sievietes rokas viegli drebēja.

Godājamā Veniša Ķerra domāja:

Mazā draņķa palaistuve. Lūk, kas viņa ir. Viņai var būt nezin kādas manieres, bet viņa ir palaistuve caur un cauri. Nabaga vecais Stīvens. Ja tikai viņš varētu tikt no viņas vaļā.

Ari Veniša sāka meklēt cigarešu etviju. Viņa pieņēma Sislijas Horberijas pasniegto uguni.

Stjuarts aizrādīja:

Atvainojiet, kundzes, smēķēt aizliegts.

Nolāpīts! —Sislija Horberija izsaucās.

Misters Erkils Puaro domāja:

Viņa ir glīta, tā mazā tur iepretim. Zodā jaušama apņēmība. Kāpēc viņa ir tik noraizējusies? Kāpēc viņa tik cieši apņēmusies nelūkoties uz izskatīgo jauno cilvēku, kas sēž viņai pretim? Viņi abi lieliski apzinās viens otra klātbūtni…

Lidmašīna iekrita nelielā gaisa bedrē.

Man estomac^,— nodomāja Erkils Puaro un cieši aizvēra acis.

Viņam līdzās doktors Braients, nervozi glās.tot savu flautu, domāja:

Es nespēju izlemt. Es vienkārši nespēju izlemt. Šis ir pagrieziena punkts manā karjerā.

Nervozi viņš izņēma flautu no futrāļa, glāstoši, maigi… Mūzika… Mūzikā bija glābiņš no visām raizēm. Ar vieglu smaidu viņš pacēla flautu pie lūpām, tad to atkal nolika. Mazais vīrelis ar lielajām ūsām viņam līdzās bija cieši aizmidzis. Kādā brīdī, kad lidmašīna bija nedaudz sašūpojusies, vīrelis bija kļuvis gluži zaļš. Doktors Braients bija priecīgs, ka pats labi panesa ceļojumu, gan vilcienā, gan ar kuģi, gan lidmašīnā.

Misters Dipons pere [3] satraukti pagriezās krēslā un uzsauca misteram Diponam fils*, kurš sēdēja viņam līdzās:

Par to nav nekādu šaubu! Viņi visi kļūdās — vācieši, amerikāņi, angļi! Viņi pilnīgi aplam nosaka aizvēsturisko māla trauku vecumu. Ņemsim Samarras izstrādājumus. Žans Dipons — slaids gaišmatis ar liekuļoti vienaldzīgu izteiksmi sejā — iebilda:

Jāņēm vērā ziņas no visiem avotiem. Ir taču Tolls Halafs un Sakje ļ Geize.

Viņi turpināja diskusiju.

Armands Dipons atrāva vaļā apbružātu dokumentu mapi.

Ņemsim šīs kurdu pīpes, tādas tiek izgatavotas tagad. Rotājums uz ļ tām gandrīz tāds pats kā uz māla traukiem, kuru vecums ir pieci tūkstoši gadu pirms mūsu ēras.

Izteiksmīgs žests gandrīz aizslaucīja šķīvi, ko stjuarts pašreiz novietoja viņam priekšā.

Misters Klensijs, detektīvromānu autors, piecēlās no savas vietas aiz Normena Geila un aizsoļoja uz salona beigām. Izvilka no lietusmēteļa kabatas Bretsona kontinentālo vilcienu sarakstu un atgriezās, lai izstrādātu sarežģītu alibi savā jaunajā romānā.

Misters Raiders krēslā aiz viņa domāja:

Man būs jāturpina cīnīties, bet tas nebūs viegli. Es neredzu iespēju, kā sagrabināt naudu nākamajai dividendei. Ja mēs palaižam garām dividendi, tad ir uguns pakulās. Ak, velns!

Normens Geils piecēlās un devās uz tualeti. Tiklīdz viņš bija aizgājis, Džeina izņēma spogulīti un pētoši aplūkoja sevi. Viņa ari mazliet izmantoja pūderi un lūpu krāsu.

Stjuarts nolika kafiju viņai priekšā.

Džeina paskatījās pa logu. Apakšā zils un mirdzošs bija redzams Lamanšs.

Lapsene sāka spingt ap mistera Klensija galvu tieši tajā bridi, kad viņš bija nodarbināts ar alibi pulksten 19.55 Caribrodā, un viņš izklaidīgi atgaiņājās no tās. Lapsene aizlidoja tālāk, lai iepazītos ar Diponu kafijas tasēm.

Žans Dipons to akurāti nogalēja.

Salonā iestājās miers. Sarunas noklusa, bet domas turpināja riņķot savu ceļu.

Pašā salona galā, sēdeklī numur divi, madame Žizeles galva viegli nokārās uz priekšu. Varēja likties, ka viņa ir aizsnaudusies. Bet viņa nebija aizsnaudusies. Viņa nedz runāja, nedz domāja.

MadameŽizele bija mirusi…

Otrā nodaļa

ATKLĀJUMS

Henrijs Mitčels, vecākais no abiem stjuartiem, veikli kustējās pa salonu, izsniegdams pasažieriem rēķinus. Pēc pusstundas lidmašīnai vajadzēja būt Kroidonā. Viņš iekasēja banknotes, sīknaudu un palocīdamies teica:

Paldies, ser. Paldies, madame.

Pie galdiņa, kur, dzīvi sarunādamies un žestikulēdami, sēdēja abi francūži, viņam bija kādas pāris minūtes jāgaida. Turklāt, Mitčels nīgri nodomāja, nekāda lielā dzeramnauda no tiem diviem tik un tā nav gaidāma. Divi no pasažieriem bija aizmiguši — mazais vīrelis ar ūsām un vecā sieviete salona galā. Viņa deva labu dzeramnaudu — stjuarts viņu atcerējās no vairākiem iepriekšējiem reisiem. Tāpēc viņš nolēma sievieti pagaidām nemodināt.

Mazais ūsainais vīrelis pamodās un samaksāja par minerālūdens pudeli un sausajiem cepumiem, kas arī bija viss, ko viņš bija pasūtījis.

Mitčels netraucēja otro pasažieri, cik vien ilgi iespējams. Apmēram piecas minūtes pirms nolaišanās Kroidonā viņš piegāja pie sievietes un pieliecās:

Atvainojiet, madame, jūsu rēķins.

Stjuarts godbijīgi pieskārās viņas plecam. Sieviete nepamodās. Mitčels stingrāk saņēma viņas plecu un viegli sapurināja, bet vienīgais rezultāts bija tas, ka sievietes ķermenis negaidot sabruka krēslā. Mitčels noliecās pār viņu, tad nobālis izslējās.

Alberts Deiviss, otrs stjuarts, izsaucās:

Ei nu! Tas nevar būt!

Mitčels bija bāls un drebēja.

Tu esi pārliecināts, Henrij?

Pilnīgi pārliecināts. Vismaz — nu, man šķiet, tas varētu būt ģībonis.

Pēc dažām minūtēm mēs būsim Kroidonā.

Ja nu viņai tikai kļuvis slikti.

Kādu bridi viņi vilcinājās — tad izlēma, kā rīkoties. Mitčels atgriezās otrajā salonā. Viņš gāja no galdiņa pie galdiņa un, pieliekdams galvu, klusi apvaicājās:

Atvainojiet, ser, vai jūs gadījumā neesat ārsts?

Normens Geils atbildēja:

Esmu zobārsts. Bet ja varu ar kaut ko palīdzēt? Viņš piecēlās no krēsla.

Es esmu ārsts, — atsaucās doktors Braients. — Kas noticis?

Tur ir kāda lēdija — izskatās, ka ar viņu nav labi.

Braients piecēlās un devās līdzi stjuartam. Mazais ūsainais vīrelis neuzkrītoši viņiem sekoja.

Doktors Braients pārliecās pār sēdeklī numur divi sakņupušo augumu, druknu pusmūža sievieti melnā apģērbā

Ārsta apskate bija īsa.

Viņa ir mirusi, — doktors paziņoja.

Mitčels vaicāja: — Kā jums Šķiet, kas tas ir bijis? Vai ģībonis?

To nav iespējams pateikt bez sīkākas izmeklēšanas. Kad jūs pēdējo reizi viņu redzējāt, dzīvu, es domāju?

Mitčels pārdomāja.

Kad es atnesu kafiju, viņa bija sveika un vesela.

Kad tas bija?

Nu, tas varēja būt pirms kādas nepilnas stundas. Kad atnesu rēķinu, es domāju, ka viņa ir aizmigusi…

Braients teica:

Sieviete ir mirusi vismaz pirms pusstundas.

Viņu saruna sāka piesaistīt uzmanību — galvas pagriezās, lai paskatītos. Kakli izstiepās, lai labāk saklausītu.

Man liekas, tas varētu būt bijis ģībonis, vai ne? — ar cerībām ieminējās Mitčels.

Viņš pieķērās šai domai par ģīboni. Viņa sievas māsai uznāca ģīboņi. Viņš juta, ka ģīboņi bija ikdienišķa parādība, ko katrs cilvēks varēja saprast.

Doktoram Braientam nebija nekādas vēlēšanās dot slēdzienu. Viņš tikai papurināja galvu ar neizpratnes izteiksmi sejā. Viņam aiz muguras ierunājās kāda balss, tas bija satuntu|otais ūsainais vīrelis.

Viņai uz kakla, — vīrelis teica, — ir zīme.

Viņš runāja kā atvainodamies, ar pienācīgu cieņu pret doktora zināšanu pārākumu.

Patiesi, — atzina doktors Braients.

Sievietes galva nokarājās uz sāniem. Kakla priekšpusē bija maza zīme kā sīks punktiņš.

Atvainojiet,— abi Diponi pievienojās. Viņi bija klausījušies jau vairākas minūtes. — Jūs sakāt, ka lēdija ir mirusi un viņai uz kakla ir zīme?

Tas bija Žans, Dipons jaunākais, kurš runāja.

Vai es drīkstu izteikt minējumu? šeit lidinājās lapsene. Es to nositu, — viņš nodemonstrēja lietisko pierādījumu uz savas apakštasītes. — Vai nebūtu iespējams, ka nabaga lēdija ir mirusi no lapsenes kodiena? Es esmu dzirdējis par tādiem gadījumiem.

Tas ir iespējams, — piekrita doktors Braients.

Es zinu tādus gadījumus. Jā, tas noteikti ir ļoti ticams izskaidrojums, it īpaši, ja ir bijis sirds vājums.

Vai es varētu kaut ko darīt, ser? — vaicāja stjuarts.

Pēc minūtes mēs būsim Kroidonā.

Labi, labi,— teica doktors Braients atkāpdamies.

Neko nevajag darīt Ķermeni nedrīkst pārvietot, stjuart

Jā, ser, pilnīgi saprotu.

Doktors Braients gatavojās atgriezties savā vietā un ar zināmu pārsteigumu uzlūkoja maz<Ј satuntuļoto ārzemnieku, kurš stāvēja viņam ceļā.

Godātais kungs, — viņš teica, — vislabākais pašreiz ir iet atpakaļ savā vietā. Mēs tūdaļ būsim Kroidonā.

Patiesi, ser, — sacīja stjuarts. Viņš skaļi vērsās pie pasažieriem:

"Lūdzu visiem ieņemt savas vietas!"

Pardon^,— ieteicās mazais vīrelis, — ir kaut kas…

Kaut kas?

Mais ouP-, kaut kas ir palicis neievērots.

Ar lakādas kurpes smailo purngalu viņš norādīja uz to, par ko bija runa. Stjuarts un doktors Braients ar acīm sekoja šai kustībai. Viņi ieraudzīja uz grīdas pazibam kaut ko dzeltenu un melnu, pa pusei paslēptu aiz melnā paklāja malas.

Vēl viena lapsene? — pārsteigts izsaucās ārsts.

Erkils Puaro nometās uz ceļiem. Viņš izņēma no kabatas mazu pinceti un uzmanīgi kaut ko pacēla. Puaro piecēlās ar savu guvumu.

Jā, — viņš teica, — tas ļoti atgādina lapseni, bet tā nav lapsene!

Viņš grozīja priekšmetu uz visām pusēm, lai ārsts un stjuarts varētu to

labi apskatīt, — mazu pūkainu zīda kamoliņu oranžā un melnā krāsā, kas piestiprināts pie gara dīvaina izskata dzeloņa ar bezkrāsainu smaili.

Augstais Dievs! Mans augstais Dievs! — šis izsauciens nāca no mazā mistera Klensija, kas bija piecēlies no savas vietas un izmisīgi kārstīja galvu pār stjuarta plecu.

Dīvaini, patiešām ārkārtīgi dīvaini, tā ir tiešām visdīvainākā lieta, ar kādu man nācies dzīvē sastapties. Pie joda, es nekad tam nebūtu ticējis.

Vai jūs nevarētu izteikties mazliet skaidrāk, ser? — palūdza stjuarts. — Vai jūs zināt kas tas ir?

Zinu? Protams, es zinu,— misters Klensijs lielā lepnumā un pašapmierinātībā izrieza krūtis.

Šis priekšmets, džentlmeņi, ir iedzimto bulta, kādas dažas ciltis mēdz lietot. Es tikai neesmu šobrīd pārliecināts, vai tās ir Dienvidamerikas ciltis vai ari tie ir Bomeo iedzīvotāji; bet tā neapšaubāmi ir iedzimto bulta, kas ir izšauta no Šaujamstobra, un man ir nopietnas aizdomas, ka uz tās gala…

* — Ir slavenā Dienvidamerikas indiāņu bultu inde, — pabeidza Erkils Puaro. Un viņš piebilda: Mais enfin! Est-ce que c'estpossiblefi

Tas noteikti ir ārkārtējs gadījums, — teica misters Klensijs, joprojām svētlaimīga satraukuma pārņemts. — Es teiktu, pavisam ārkārtējs gadījums. Es pats esmu detektīvstāstu autors, bet saskarties reālajā dzīvē…

Viņam pietrūka vārdu.

Lidmašīna lēni sasvērās uz sāniem, un tie, kas stāvēja kājās, mazliet sagrīļojās. Lidmašīna meta lokus, nolaizdamās Kroidonas lidostā.

Trešā nodaļa

KROIDONĀ

Stjuarts un doktors vairs nebija situācijas noteicēji. Viņu vietu bija ieņēmis dīvainā izskata, šallēs satuntuļotais vīrelis. Viņš runāja tik pārliecināti un noteikti, ka nevienam pat prātā neienāca iebilst.

Viņš kaut ko pačukstēja Mitčelam, tas pamāja un, izspraucies cauri pasažieru pūlītim, ieņēma posteni durvju ailē, kuras veda garām tualetēm uz priekšējo salonu.

Lidmašīnas riteņi jau ripoja pa zemi. Kad tā beidzot apstājās, Mitčels skaļi paziņoja:

Lēdijas un džentlmeņi, esmu spiests jūs lūgt palikt savās vietās un uzkavēties tik ilgi, kamēr ieradīsies varas pārstāvji. Ceru, ka jūs netiksiet aizkavēti ilgi.

Lielākā daļa salona pasažieru atzina šā rīkojuma saprātīgumu, bet viena persona spalgā balsī protestēja.

Muļķības, — lēdija Horberija dusmīgi kliedza. — Vai jūs nezināt, kas es esmu? Es pieprasu atļaut man nekavējoties atstāt lidmašīnu.

Man ļoti žēl, cienījamā kundze. Izņēmumi nav iespējami.

Bet tas ir bezjēdzīgi, pilnīgi bezjēdzīgi, — Sislija dusmīgi piecirta kāju. — Es par jums sūdzēšos firmā. Tas ir briesmīgi, ka mums te jābūt ieslodzītiem kopā ar līķi.

Patiešām, mana dārgā, — Veniša Ķerra runāja savā aristokrātiskajā manierē, gari stiepjot vārdus, — pārāk satraucoši, bet man šķiet, mums būs ar to jāsamierinās.

Viņa pati apsēdās un izņēma cigarešu etviju.

Vai tagad drīkstu smēķēt, stjuart?

Man šķiet, ka tagad tas ir vienalga, — atbildēja nomocītais Mitčels.

Viņš atskatījās pār plecu. Deiviss bija izsēdinājis priekšējā salona

pasažierus pa rezerves izeju un pēc tam aizgāja saņemt norādījumus.

Gaidīšana nebija ilga, bet pasažieriem likās, ka pagājusi vismaz pusstunda, pirms civiltērpā ģērbts cilvēks ar militāru stāju policista pavadībā steigšus šķērsoja lidlauku un iekāpa lidmašīnā pa durvīm, kuras Mitčels turēja atvātas.

Nu, kas tad ir noticis? — atnācējs noprasīja profesionāli mundra tonī.

Viņš uzklausīja Mitčelu, pēc tam doktoru Braientu un uzmeta žiglu

skatienu mirušās sievietes sakņupušajam augumam.

Viņš deva rīkojumu konsteblam un tad uzrunāja pasažierus:

Lēdijas un džentlmeņi, laipni lūdzu sekot man.

Viņš veda tos no lidmašīnas pāri lidlaukam, bet ne uz muitas nodaļu, kā parasts; pasažieri tika ielaisti nelielā kabinetā.

Lēdijas un džentlmeņi, es ceru, ka neaizkavēšu jūs ne minūti ilgāk, cik būs nepieciešams.

Paklausieties, inspektor, — teica misters Džeims Raiders.

Man ir svarīga dalījumu tikšanās Londonā. •—Ļoti žēl, ser.

Es esmu lēdija Horberija Manuprāt, tas ir kas nedzirdēts, ka es tieku aizkavēta šādā veidā!

Es no sirds atvainojos, lēdija Horberija, bet, saprotiet, šis ir ļoti nopietns gadījums. Tas izskatās pēc slepkavības.

Dienvidamerikas indiāņu bultu inde, — drudžaini murmināja misters Klensijs ar laimīgu smaidu sejā.

Inspektors aizdomīgi uz viņu paskatījās.

Franču arheologs satraukti runāja franciski, un inspektors lēni un centīgi atbildēja tai pašā valodā. Veniša Ķerra teica;

Tas viss ir milzīgi apgrūtinoši, bet es saprotu, ka jums ir jāpilda pienākums, inspektor.

Cienījamais kungs ar zināmu pateicības pieskaņu balsī atbildēja:

Paldies, madame. Viņš turpināja:

Ja jūs, lēdijas un džentlmeņi, uzkavētos šeit, es gribētu dažus vārdus parunāt ar doktoru… doktoru?

Mans vārds ir Braients.

Pateicos. Lūdzu, sekojiet man, doktori

Vai es drīkstu būt klāt jūsu sarunā?

Tas bija mazais ūsainais vīrelis, kas uzdeva šo jautājumu. Inspektors pagriezās pret viņu ar asu noraidījuma izteiksmi. Tad viņa seja pēkšņi mainījās.

Piedodiet, mister Puaro, — viņš teica, — jūs esat tā notinies, ka es jūs nepazinu. Noteikti nāciet līdzi.

Inspektors pieturēja durvis, kamēr Braients un Puaro izgāja, palicēju aizdomu pilno skatienu pavadīti.

Un kāpēc viņam var atļaut iziet, kamēr mums jāpaliek Šeit? — satraucās Sislija Horberija.

Veniša Ķerra rezignēti apsēdās uz sola.

Droši vien kāds franču policijas vai arī muitas spiegs. Viņa aizsmēķēja cigareti.

Normens Geils visai bikli griezās pie Džeinas:

Man šķiet, es jās esmu redzējis Lepinē.

Es biju Lepinē. Normens Geils turpināja:

Tā bija ārkārtīgi jauka vieta. Man patīk priedes. Džeina teica:

Jā, tās tik jauki smaržo.

Un tad viņi abi pāris minūtes klusēja, nezinādami, ko tālāk lai runā. Beidzot Geils ierunājās:

Es… lidmašīnā jūs uzreiz pazinu.

Džeina izlikās ļoti pārsteigta:

Patiešām?

Geils teica:

Vai jūs domājat, ka tā sieviete patiešām tika nogalināta?

Man tā šķiet, — atbildēja Džeina. — Tas savā ziņā ir visai satraucoši, bet ari briesmīgi. Viņa viegli noskurinājās, un Normens Geils pavirzījās mazliet tuvāk, it kā vēlēdamies meiteni aizsargāt

Diponi sarunājās franciski. Misters Raiders izdarīja kaut kādus aprēķinus mazā piezīmju grāmatiņā un laiku pa laikam skatījās pulkstenī. Sislija Horberija sēdēja, ar kāju nepacietīgi bungādama pa grīdu. Aizdedzinot cigareti, viņai drebēja rokas.

Iekšpusē, atspiedies pret durvīm, stāvēja zili tērpts apātiska izskata policists.

Blakus telpā inspektors Džeps sarunājās ar doktoru Braientu un Erkilu Puaro.

Jūs gan mākat uzrasties visnegaidītākajās vietās, mister Puaro.

Vai Kroidonas lidosta nav mazliet ārpus jūsu darbības lauka, mans draugs? — vaicāja Puaro.

Ā, es esmu liels f'ūzis kontrabandas lietās. Tā ir zināmā mērā veiksme, ka es izrādījos uz vietas, šis ir visdīvainākais gadījums, ar kādu man nācies saskarties šajos gados. Nu ko, atgriezīsimies pie tā. Vispirms, doktor, vai jūs man nenosauktu savu adresi un pilnu vārdu.

Rodžers Džeims Braients. Speciālists ausu un kakla slimībās. Mana adrese ir Harlejstrita trīs simti divdesmit deviņi.

Cienīga izskata konstebls, kas sēdēja pie galda, pierakstīja šīs ziņas.

—- Mūsu ķirurgs, protams, apskatīs līķi, — teica Džeps, bet mēs vēlētos, • lai jūs būtu klāt izmeklēšanā, doktor.

Jā, jā.

Vai jūs varētu pateikt, cikos iestājusies nāve?

Sieviete varēja būt mirusi pirms kādas pusstundas tai brīdī, kad es viņu apskatīju; tas bija dažas minūtes pirms mūsu nolaišanās Kroidonā. Es nevaru noteikt precīzāk, bet no stjuarta teiktā nopratu, ka viņš pirms kādas stundas bija vēl ar sievieti runājis.

Labi, tas sašaurina meklējumu loku. Man šķiet, nav nozīmes vaicāt, vai jūs ievērojāt kaut ko aizdomīgu?

Doktors papurināja galvu.

Un, kas attiecas uz mani, es biju aizmidzis, — dziļi apbēdināts teica Puaro. — Es vienlīdz slikti panesu kā jūru, tā lidojumu. Vienmēr silti satinos un mēģinu gulēt.

Ko jūs domājat par nāves cēloni, doktor?

Es pagaidām negribu izdarīt nekādus konkrētus slēdzienus. Šajā gadījumā nepieciešama līķa sekcija un dažas analīzes.

Džeps saprotoši pamāja.

Labi, doktor, — viņš teica, — man šķiet, nav vajadzības jūs ilgāk aizkavēt. Piedodiet, bet jums vajadzēs paciest dažas formalitātes; tas attiecas uz visiem pasažieriem. Mēs nevaram taisīt izņēmumus.

Doktors Braients pasmīnēja.

Labprāt ļaušu jums pārliecināties, ka neesmu pie sevis slēpis nedz šaujamieročus, nedz citus nāvējošus ieročus, — viņš drūmi noteica.

Rodžers parūpēsies par to, — Džeps pamāja savam padotajam. — Starp citu, doktor, vai jums ir kāda doma, kas attiecas uz šo te?

Viņš norādīja uz bezkrāsaino dzelksni, kurš atradās mazā kārbiņā uz galda viņa priekšā.

Doktors Braients papurināja galvu.

Bez analīzes grūti pateikt. Ja nemaldos, inde, ko parasti lieto iedzimtie, ir kurare.

Vai tā varētu šādi iedarboties?

Tā ir inde ar ļoti ātru un spēcīgu iedarbību.

Bet ne tik viegli pieejama, vai ne?

īpaši nespeciālistam.

Tad mums jāpārmeklē jūs sevišķi uzmanīgi, — teica Džeps, kā vienmēr apmierināts pats par saviem jokiem.

Doktors kopā ar konsteblu izgāja no istabas.

Džeps atgāzās ar visu krēslu un paskatījās uz Puaro.

Šaubīga lieta, — viņš teica. — Par daudz sensacionāla, lai būtu patiesa. Es domāju, visas šīs saindētās bultas un šaujamstobri lidmašīnā - nu, tas vienkārši ir neloģiski.

Tā, mans draugs, ir ļoti dziļa atziņa, — piezīmēja Puaro.

Pāris manu vīru pārmeklē lidmašīnu, — sacīja Džeps.

Mēs esam izsaukuši arī pirkstu nospiedumu speciālistu un fotogrāfu. Es domāju, ka tagad mums jāaprunājas ar stjuartiem.

Viņš lieliem soļiem piegāja pie durvīm un deva rīkojumu.

Tika ievesti abi stjuarti. Jaunākais stjuarts bija atguvis dvēseles līdzsvaru. Viņš izskatījās tikai saintriģēts. Otrs stjuarts joprojām bija bāls un nobijies.

Viss kārtībā, zēni, — teica Džeps. — Apsēdieties! Vai jums ir līdzi pases? Labi.

Viņš tās ātri pāršķirstīja.

Ā, te ir. Marija Moriso — franču pase. Vai jūs kaut ko zināt par viņu?

Es viņu esmu redzējis agrāk. Viņa diezgan bieži lidoja uz Angliju un atpakaļ, — atbildēja Mitčels.

Ā, darījumi. Vai tu nezini, ar ko viņa nodarbojās?

Mitčels papurināja galvu. Jaunākais stjuarts ierunājās:

Es arī atceros šo sievieti. Redzēju viņu rīta reisā, ar kuru mēs pulksten astoņos izlidojām no Parīzes.

Kurš no jums pēdējais redzēja viņu dzīvu?

Viņš, — jaunākais stjuarts ncsādīja uz savu kolēģi.

Tā ir, — piebilda Mitčels. — Tas bija, kad es aiznesu viņai kafiju.

Kā viņa tad izskatījās?

Es nepievērsu tam uzmanību. Tikai pasniedzu cukuru un piedāvāju pienu, no kura viņa atteicās.

Ap cikiem tas bija?

Es nevaru pateikt precīzi. Mēs tad jau bijām pārlidojuši Lamanšu. Varēja būt ap diviem.

Apmēram, — pievienojās Alberts Deiviss, otrs stjuarts.

Un kad jūs viņu atkal redzējāt?

Kad es iznēsāju rēķinus.

Cikos tas bija?

Apmēram pēc stundas ceturkšņa. Es domāju, ka viņa ir aizmigusi, — pie joda, viņa tad jau laikam bija mirusi!

Stjuarta balsī skanēja bijība.

Tu nepamanīji kaut ko līdzīgu šim te? — Džeps norādīja uz lapsenei līdzīgo bultu.

Nē, ser, nepamanīju.

Un tu, Deivis?

Pēdējo reizi es viņu redzēju, kad izdalīju cepumus, kas tiek pasniegti pie siera. Ar viņu viss bija kārtībā.

Kādā veidā jūs pasniedzāt ēdienu? — iejautājās Puaro. — Vai katrs no jums apkalpo savu salonu?

Nē, ser, mēs strādājam kopā. Zupa, tad gaļa, dārzeņi un salāti, tad saldais un tā tālāk. Parasti mēs vispirms apkalpojam otro salonu un tad ar jaunajām porcijām dodamies uz pirmo salonu.

Puaro pamāja.

Vai šī sieviete, Moriso, sarunājās ar kādu lidmašīnā, vai izrādīja, ka pazīst kādu?—jautāja Džeps.

Netiku ievērojis.

Tu, Deivis?

Nē, ser.

Vai lidojuma laikā viņa tika atstājusi savu vietu?

Man šķiet, ka nē, ser.

Vai jūs nevarat atcerēties kaut ko tādu, kas varētu rast skaidrību šajā lietā, — viens vai otrs no jums?

Abi vīri, bridi padomājuši, papurināja galvu.

Labi, tas pagaidām būtu viss. Uz redzēšanos vēlāk.

Henrijs Mitčels prātīgi ierunājās:

Tas ir ļoti nelāgs gadījums, ser. Man tas nepatīk, jo sevišķi tāpēc, ka tas notika manas dežūras laikā.

Nu, es nedomāju, ka jūs varētu par kaut ko vainot, — teica Džeps. — Taču es piekritu, ka tas ir ļoti nepatīkams notikums.

Viņš ar mājienu atlaida abus stjuartus. Puaro paliecās uz priekšu.

Atļaujiet man uzdot vienu mazu jautājumu.

Protams, mister Puaro.

Vai kāds no jums ievēroja lapseni lidināmies pa salonu?

Abi vīrieši noliedzoši pakratīja galvas.

Cik man zināms, tur nebija nekādas lapsenes, — teica Mitčels.

Tur bija lapsene, — iebilda Puaro. Viņa ir nosista uz kāda pasažiera šķīvja

Es to neredzēju, ser, — atbildēja Mitčels.

Es tāpat, — pievienojās Deiviss.

Nekas.

Abi stjuarti izgāja. Džeps žigli pārskatīja pases.

Te ir ari grāfiene, — viņš sacīja. — Tā laikam ir tā, kura cenšas visus iebiedēt. Labāk paaicināsim viņu pirmo, iekams viņa kļūst nevaldāma un ierosina jautājumu lordu palātā par* policijas brutālajām metodēm.

Jūs, es ceru, ļoti uzmanīgi pārmeklējāt visu lidmašīnas otrā salona pasažieru bagāžu — ieskaitot rokas bagāžu?

Džeps jautri piemiedza aci.

Ko jūs gan domājat, mister Puaro? Mums jāatrod šis šaujamstobrs — ja tāds vispār ir un mēs te vis neguļam I

Man tas atgādina kaut kādu murgu. Es ceru, ka tas mazais rakstnieķelis nav nojūdzies un nolēmis iemiesot kādu no noziegumiem dzīvē, nevis uz papīra, šis gadījums ar saindētu bultu izskatās tieši pēc viņa

Puaro šaubīgi papurināja galvu.

Jā, — turpināja* Džeps, — ikviens tiks pārmeklēts, lai viņi kaut vai sper zemi gaisā; un visa bagāža, kas viņiem ir līdzi, arī tiks pārmeklēta, un

cauri. *

Varbūt vajadzētu sagatavot ļoti precīzu sarakstu, — ierosināja Puaro,

visu pasažieriem piederošo lietu sarakstu.

Džeps uz viņu ieinteresēti paskatījās.

To var izdarīt, ja jūs tā sakāt, mister Puaro. Tomēr es lāgā nesaprotu, uz ko jūs mērķējat Mēs taču zinām, ko mēs meklējam.

Jūs varbūt zināt, mon ami1, bet es neesmu tik pārliecināts. Es kaut ko meklēju, bet nezinu, kas tas ir.

Atkal jau mister Puaro! Jums patiešām patīk sarežģīt lietas, vai ne? Bet tagad pievērsīsimies viņas augstībai, pirms šī lēdija nonākusi tik tālu, ka izskrāpē man acis.

Lēdija Horberija ļpmēr bija kļuvusi ievērojami rāmāka.

Viņa apsēdās piedāvātajā krēslā un bez mazākās vilcināšanās atbildēja uz Džepa jautājumiem. Viņa stādījās priekšā kā grāfa Horberija sieva, pateica savu adresi Saseksā, Horberijčeisā un Londonā, Krosvenoras skvērā trīs simti piecdesmit. Viņa atgriežoties Londonā no Lepinē un Parīzes. Nelaiķe viņai esot pilnīgi sveša. Viņa neesot ievērojusi neko aizdomīgu lidojuma laikā. Vispār viņa sēdējusi ar seju uz otru pusi — lidojuma virzienā, tā ka nav bijis iespējams redzēt to, kas notiek aizmugurē. Viņa neesot atstājusi savu vietu lidojuma laikā. Cik viņa atceroties, neviens no pirmā salona nav ienācis viņu salonā, izņemot stjuartus. Viņa nevarot precīzi atcerēties, bet, šķiet, redzējusi, ka divi vīrieši gājuši no otrā salona uz tualeti, bet viņa nevarot to apgalvot. Viņa neesot ievērojusi, ka kāds rīkotos ar kaut ko līdzīgu šaujamstobram. Nē, atbildot uz Puaro jautājumu, viņa neesot ievērojusi salonā lapseni.

Lēdija Horberija tika adaista. Pēc viņas sekoja augstdzimusī Veniša Ķerra.

Mis Ķerras liecība bija stipri līdzīga tai, ko bija devusi viņas draudzene. Viņa nosauca savu vārdu — Veniša Anne Ķerra — un adresi — Saseksa, Horberija, Litlpedoksa. Viņa pati atgriežoties no Francijas dienvidiem. Cik atceroties, viņa nekad iepriekš nelaiķi neesot redzējusi. Lidojuma laikā viņa neesot ievērojusi neko aizdomīgu. Jā, viņa esot redzējusi dažus pasažierus salona galā atgaiņājamies no lapsenes. Viņai liekoties, ka kāds no viņiem esot lapseni nositis. Tas bijis pēc tam, kad pasniegts launags.

Mis Ķerra aizgāja.

Izskatās, ka tā lapsene jūs ārkārtīgi interesē, mister Puaro.

Ne tik daudz interesē, cik ierosina uz pārdomām, vai ne tā?

Jūs gribat zināt manas domas? — Džeps mainīja sarunas tematu. — Tie divi francūži man liekas visaizdomīgākie! Viņi sēdēja ejas otrā pusē, tieši iepretim Moriso. Šis pārītis izskatās nelāgi, un tā viņu vecā, nodriskātā ce|asoma ir aplipināta ar dīvainām ārzemju uzlīmēm. Nebūtu brīnums, ja viņi būtu bijuši vai nu Borneo, vai Dienvidamerikā, vai vēl nezin kur. Protams, mēs it kā nevaram saskatīt nekādu motīvu, bet, manuprāt, to

' Mans draugs. (Franču vai.)

varētu noskaidrot Parīzē. Mums vajadzētu panākt sadarbību ar Sorefē [4] . šis gadījums vairāk attiecas uz viņiem, nevis uz mums. Bet es domāju, ka tie divi blēži nav jāizlaiž no acīm.

Puaro skatiens mazliet iezibējās.

Protams, tas, ko jūs sakāt, ir pilnīgi iespējams, bet daži jūsu secinājumi ir kļūdaini, mans draugs, šie divi vīri nav blēži vai rīkļurāvēji, kā jums varbūt šķiet Gluži pretēji, viņi ir ļoti ievērojami un augsti mācīti arheologi.

Ejiet nu — jūs jokojat!

Nepavisam. Es viņus lieliski pazīstu pēc izskata. Tie ir misters Armands Dipons un viņa dēls, misters Žans Dipons. Viņi nesen atgriezušies no Persijas, kur vadījuši visai interesantus arheoloģiskos izrakumus netālu no Sasas.

Ko jūs sakāt!

Džeps paķēra pases.

Jums taisnība, mister Puaro, — viņš izsaucās, — bet atzīstieties, ka pēc tādiem viņi gan neizskatās, vai ne?

Ne vienmēr pēc izskata var pateikt, ka cilvēks ir pasaulslavens. Es pats — moi, qui vou parle [5] — es nesen tiku noturēts par frizieri!

Ko jūs sakāt, — noteica Džeps ar smīnu. — Nu ko, palūkosimies uz mūsu slavenajiem arheologiem.

Misters Dipons pere paziņoja, ka nelaiķe viņam bijusi pilnīgi sveša. Viņš neesot ievērojis neko, kas noticis lidojuma laikā, jo viņi ar dēlu esot apsprieduši kādu ļoti interesantu jautājumu. Viņš neesot izkustējies no savas vietas. Jā, uz pusdienu beigām viņš esot ievērojis lapseni. Viņa dēls to nositis.

Misters Žans Dipons apstiprināja tēva liecību. Viņš neesot pievērsis uzmanību nekam, kas notiek apkārt. Lapsene viņu kaitinājusi, un viņš to nositis. Par ko viņi diskutējuši? Par Tuvo Austrumu aizvēsturiskajiem māla traukiem.

Misters Klensijs, kas bija nākamais, ieradās nelāgā brīdī. Misters Klensijs, kā šķita inspektoram Džepam, pārāk daudz zināja par šaujamstobriem un saindētām bultām.

Vai juņis pašam kādreiz ir piederējis šaujamstobrs?

Nu…es… nūjā, patiesību sakot, man piederēja.

Patiešām! — inspektors Džeps teica ar uzsvaru.

Mazais misters Klensijs satraukumā gandrīz spiedza:

Jūs nedrīkstat pārprast; man bija pilnīgi nevainīgi iemesli. Es varu paskaidrot..

Jā, ser, varbūt jūs paskaidrosiet

Nu, ziniet, es rakstīju grāmatu, kur slepkavība notika šādā veidā.

—Patiešām?

Atkal brīdinoša intonācija. Misters Klensijs steidzīgi turpināja:

Lieta saistījās ar pirkstu nospiedumiem — ja jūs saprotat ko es domāju. Bija nepieciešama ilustrācija, lai atklātu lietas būtību. Es domāju pirkstu nospiedumus uz šaujam stobra, ja jūs mani saprotat. Un es biju ievērojis šo lietiņu — tas bija Čeringkrosroudā — tas bija pirms gadiem diviem. Tā es nopirku šaujamstobru, un mans draugs, mākslinieks, bija tik laipns un uzzīmēja man to — ar pirkstu nospiedumiem, lai ilustrētu manu domu. Jūs varat par to pārliecināties grāmatā "Sārtās ziedlapas noslēpums" — un ari pie mana drauga.

Vai jūs paturējāt šaujamstobru sev?

Ak, jā — nu jā, man liekas, tas ir, jā, es paturēju.

Un kur tas ir tagad?

Nu, man šķiet —nu, tas kaut kur mētājas.

Kā to saprast mister Klensij?

Tas ir — nu — kaut kur, es nevaru pateikt ser. Es — es neesmu īpaši kārtīgs.

Varbūt tas, piemēram, ir jums līdzi?

Noteikti nē. Es to neesmu redzējis gandrīz sešus mēnešus.

Inspektors Džeps uzmeta viņam aizdomu pilnu skatienu un turpināja

iztaujāšanu.

Vai jūs tikāt atstājis savu sēdvietu lidmašīnā?

Nē, noteikti nē — vismaz — nu jā, es atstāju gan.

Ā, jūs atstājāt. Kur jūs gājāt?

Es gāju paņemt kontinenta vilcienu sarakstu no lietusmēteļa kabatas. Lietusmētelis bija vienā kaudzē ar saiņiem un ceļasomām salona galā.

Tātad jūs pagājāt tuvu garām nelaiķes krēslam?

—r Nē — vismaz — nu jā, laikam gan. Bet tas bija labu laiku pirms tam, kad jel kas bija varējis notikt. Es tikko biju izēdis zupu.

Uz turpmākajiem jautājumiem tika sniegtas noliedzošas atbildes. Misters Klensijs nebija ievērojis nekā aizdomīga. Viņš bijis aizņemts, pilnveidojot sava jaunā romāna varoņa alibi, kuri vilcienā šķērso Eiropu

Ak, alibi? — drūmi pārvaicāja inspektors.

Puaro iejaucās ar jautājumu par lapsenēm.

Jā, misters Klensijs bija ievērojis lapseni. Tā bija lidojusi ap viņu. Misters Klensijs baidoties no lapsenēm. Kad tas bijis? Tūliņ pēc tam, kad stjuarts atnesis kafiju. Misters Klensijs aizdzinis lapseni.

Tika pierakstīts mistera Klensija vārds un adrese, un viņam atļāva iet, ko viņš ari darīja ar atvieglojuma izteiksmi sejā.

Man viņš liekas mazliet aizdomīgs, — teica Džeps. — Viņam taču piederēja šaujamstobrs, un paskatieties, kā viņš izturas. Viens nervu kamols.

Mans dārgais Džep, tas mūsu oficiālās un bargās izturēšanās dēļ.

Nevienam nav nekāda iemesla baidīties, ja tikai viņš runā patiesību, — sausi noteica Skotlendjarda darbonis.

Puaro paskatījās uz viņu ar nožēlu.

Es no sirds ceru, ka jūs pats tam ticat.

Protams. Tā ir patiesība. Nu, labi, pasauksim Normenu Geilu.

Normens Geils uzdeva savu adresi Šeperda avēnijā četrpadsmit

Mjūsvelhila. Pēc profesijas zobārsts. Atgriežas no atvaļinājuma Lepinē Francijas piekrastē. Pavadījis vienu dienu Parīzē, aplūkojot dažāda veida jaunus zobārstniecības instrumentus. Viņš nekad iepriekš neesot aizgājēju redzējis un lidojuma laikā nekā aizdomīga neesot ievērojis. Vispār misters Geils sēdējis ar skatu uz pretējo pusi — uz priekšējo salonu. Lidojuma laikā viņš vienreiz piecēlies, lai aizietu uz tualeti. Atgriezies tieši savā vietā un nevienu brīdi nav atradies salona beigās. Nekādu lapseni neesot manījis.

Pēc viņa ienāca Džeims Raiders, mundrs un nedaudz saspringts. Raiders atgriezās no komandējuma Parīzē. Viņš nepazina nelaiķi. Jā, viņš sēdējis tieši viņai priekšā, bet, lai ieraudzītu Žizeli, viņam būtu jāpieceļas kājās un jāskatās pāri sava krēsla atzveltnei. Džeims nekā neesot dzirdējis — ne iekliegšanos, ne izsaucienu. Neviens nav nācis uz salona galu, izņemot stjuartus. Jā, abi francūži sēdējuši viņam iepretim ejas otrā pusē. Gandrīz visu lidojuma laiku viņi sarunājušies. Tuvāk pusdienu nobeigumam jaunākais no francūžiem nositis lapseni. Nē, Raiders neesot ievērojis lapseni iepriekš. Viņš nezinot, kāds izskatās šaujamstobrs. Tā kā nekad agrāk ar to neesot bijusi darīšana, tad nevarot pateikt, vai esot to redzējis lidojuma laikā.

Tieši šajā mirklī pie durvīm pieklauvēja. Ienāca policijas konstebls, kura izskats pauda vāji slēptu triumfu.

Seržants tikko atrada šo te, ser, — viņš teica. — Es domāju, ka jūs gribēsiet to uzreiz redzēt

Konstebls nolika savu guvumu uz galda, rūpīgi iztinis no kabatas lakatiņa, kurā tas bija ievīstīts.

Nekādu pirkstu nospiedumu, cik seržants varēja spriest, bet viņš lika man būt uzmanīgam.

Atnestais priekšmets neapšaubāmi bija iedzimto izgatavots šaujamstobrs.

Džeps strauji ievilka elpu.

Augstais Dievs! Tad tā ir taisnība? Goda vārds, es tam neticēju!

Misters Raiders ieinteresēti paliecās uz priekšu.

Tātad tādus lieto dienvidamerikāņi, vai ne? Esmu lasījis par šādām lietām, bet nekad neesmu redzējis. Nu, tagad es varu atbildēt uz jūsu jautājumu. Es neredzēju nevienu rīkojamies ar kaut ko tamlīdzīgu.

Kur jūs to atradāt? — Džeps asi vaicāja.

Aizbāztu aiz kāda no krēsliem, ser.

Aiz kura krēsla?

Numur deviņi.

Ļoti uzjautrinoši, — teica Puaro.

Džeps pagriezās pret viņu.

Kas šeit ir uzjautrinošs?

Tikai tas, ka numur deviņi bija mana vieta.

Tas gan neizskatās pēc jums, man jāsaka, — bilda misters Raiders.

Džeps sarauca pieri.

Paldies mister Raider, pagaidām pietiks.

Kad Raiders bija aizgājis, viņš ar smīnu pagriezās pret Puaro.

Tas ir jūsu darbs, veco zēn?

Mon ami1, — cienīgi atbildēja Puaro,—ja es izdarītu slepkavību, tad ne jau nu ar Dienvidamerikas indiāņu bultu indes palīdzību.

Jā, mazliet vulgāri, — piekrita Džeps, — bet iespaidu tas ir atstājis.

Tieši tas liek īpaši domāt.

Lai kurš tas arī būtu, šis cilvēks ir uzņēmies lielu risku. Jā gari. Ak kungs, tam zellim vajag būt pilnīgam neprātim. Kas mums vēl ir palicis? Tikai viena meitene. Pasauksim viņu un tad beigsim. Džeina Greja — izklausās kā vēstures grāmatā.

Viņa ir glīta meitene, — teica Puaro.

Ko jūs sakāt, vecais blēdi? Tātad jūs nebijāt gan visu laiku aizmidzis?

Viņa izskatījās jaiļka un satraukta, — sacīja Puaro.

Ā, satraukta? — modri ievaicājās Džeps.

Ak, mans dārgais draugs, ja jauka meitene ir satraukta, tad parasti tas norāda uz jaunu vīrieti, nevis noziegumu.

Nu jā, es domāju, jums ir taisnība Lūk, ari viņa.

Džeina atbildēja uz viņai uzdotajiem jautājumiem pietiekami skaidri. Viņas vārds esot Džeina Greja, un viņa strādājot Antonija skaistumkopšanas salonā Brjutonstritā. Mājas adrese — Herogeitstrita desmit, Ziemeļrietumi pieci. Atgriežoties Anglijā no Lepinē.

Lepinē — hm!

Tālākie jautājumi atklāja gadījumu ar totalizatora biļeti.

šos īru totalizatorus vajadzētu aizliegt, — rūca Džeps.

Man šķiet, ka tie ir brīnišķīgi, — teica Džeina. — Vai jūs nekad neesat licis puskronu uz zirgu?

Džeps pietvīka un izskatījās samulsis.

Iztaujāšana tika atsākta. Apskatot parādīto šaujamstobru, Džeina noliedza, ka kādreiz būtu to redzējusi. Viņa nepazīstot aizgājēju, bet esot viņu ievērojusi Leburžā.

Kāpēc jūs viņu ievērojāt?

Tāpēc, ka viņa bija tik ārkārtīgi neglīta, — vaļsirdīgi atbildēja Džeina.

Vēl kaut ko daudzmaz nozīmīgu no viņas izdabūt neizdevās, un Džeinai atļāva iet.

Džeps atkal iegrima šaujamstobra aplūkošanā.

Tas mani satriec, — viņš teica. — Visrupjākais detektīvromānu triks izspēlēts kā trumpis! Kas mums tagad būtu jāmeklē? Cilvēks, kas mēdz ceļot pa tām zemēm, no kurām nāk šādas lietiņas? Un no kurienes tieši tā ir nākusi? Te ir darbs ekspertam. Tā var būt no Malajas, Dienvidamerikas vai Āfrikas.

Pēc izcelsmes, jā, — iebilda Puaro. — Bet, ja aplūkotu to tuvāk, jūs ievērotu stobram piestiprinātu mikroskopisku papīra gabaliņu. Man tas ļoti atgādina daļiņu no noplēstas cenu zīmes. Šķiet, ka šis eksemplārs būtu ceļojis no džungļiem caur kāda retumu tirgotāja veikaliņu. Iespējams, ka tas atvieglos mūsu meklējumus. Tikai viens mazs jautājums.

Jautājiet vien.

Jūs vēl arvien gribat sastādīt sarakstu — pasažieru mantu sarakstu?

Nu, tagad tas vairs nav tik būtiski, bet to var ari izdarīt. Jūs pieprasāt to?

Mais oui1. Es esmu neizpratnē, galīgā neizpratnē. Ja es varētu atrast kaut ko, kas man palīdz. '

Džeps neklausījās. Viņš pētīja noplēstās cenu zīmes gabaliņu.

Klensijs izpļāpājās, ka viņš nopircis šaujamstobru. Šie detektīvstāstu autorL.vienrņēr iztaisa policistus par muļķiem… un visu viņu darbu parāda aplami. Ha, ja es savai priekšniecībai teiktu tādas lietas, kādas viņu inspektori saka saviem virsniekiem, es tūdaļ tiktu izmests no policijas. Muļķa skribentu bars! šis ir tieši tāds nolādēti stulbs slepkavības gadījums, par kādu šis muļķa sacerētājs varētu domāt, ka to nav iespējams atklāt.

Ceturta nodaļa

IZMEKLĒŠANA

Izmeklēšana Marijas Moriso lietā notika pēc četrām dienām. Viņas sensacionālā nāve bija izraisījusi lielu sabiedrības interesi, un tiesas zāle bija pārpildīta.

Pirmais liecinieks, kuru izsauca, bija gari, pavecs francūzis ar sirmu bārdu — maltre Aleksandrs Tibalts. Viņš lēni runāja angliski, izmeklējot vārdus, un ar vieglu akcentu, bet pilnīgi pareizi.

Pēc ievada jautājumiem izmeklētājs vaicāja:

Jūs redzējāt līķi. Vai jūs to identificējāt?

—Jā. Tā ir mana kliente Marija Anželika Moriso.

Tas ir vārds, kas minēts nelaiķes pasē. Vai viņa bija pazīstama sabiedrībā ari ar citu vārdu?

—Jā, kā madame Žizele.

Zāli pāršalca satraukuma vilnis. Reportieri sēdēja, turot rakstāmos gatavībā.

Izmeklētājs vaicāja:

Vai jūs varētu mums pateikt tieši, kas šī madame Moriso jeb madame Žizele bija?

Madame Žizele — ja mēs saucam viņu profesionālajā vārdā, ar kuru viņa veica savus darījumus — bija viena no visplašāk pazīstamajām augļotājām Parīzē.

Kur viņa veica savus darījumus?

Žolitē ielā numur trīs. Tas vienlaikus bija ari viņas privātais dzīvoklis.

Es saprotu, ka viņa visai bieži braukāja uz Angliju. Vai viņai bija darījumi ari šajā zemē?

Jā. Daudzi no viņas klientiem bija angļi. Viņa bija labi pazīstama zināmās angļu sabiedrības aprindās.

Viņas klienti pārsvarā piederēja pie augstākās sabiedrības un dažādu profesiju pārstāvjiem, tie bija gadījumi, kad nepieciešams ievērot vislielāko diskrētumu.

Vai viņai bija diskrētas personas reputācija?

Vislielākajā mērā diskrētas.

Atļaujiet man jautāt, vai jums bija tuvāk zināmi viņas dažādie veikala darījumi?

Nē. Es nodarbojos ar madame Žizeles juridiskajām lietām, bet viņa bija ļoti izveicīga darījumu sieviete, pilnīgi spējīga pati tikt galā. Madame Žizele, ja man atļauts tā teikt, bija īpatnēja sieviete un sabiedrībā plaši pazīstama persona.

Kas jums ir zināms par to, vai aizgājēja bija bagāta?

Viņa bija ļoti turīga sieviete.

Vai jums ir zināms, ka viņai būtu ienaidnieki?

Nē, nav zināms.

Ar to maitre Tibalts beidza, un tika izsaukts Henrijs Mitčels.

Izmeklētājs iesāka:

Jūsu vārds ir Henrijs Čarlzs Mitčels, un jūs dzīvojat šūblekleinā, vienpadsmitajā numurā, Vandsvorsā?

Jā, ser.

Jūs strādājat aviokompānijā Universal Airlains Limited?

Jā, ser.

Jūs esat gaisa lainera Prometheus vecākais stjuarts?

Jā, ser.

Pagājušajā otrdienā, astoņpadsmitajā datumā, laineri Prometheus jūs apkalpojāt reisu pulksten divpadsmitos Parīze — Kroidonā. Aizgājēja lidoja ar šo reisu. Vai jūs esat kādreiz agrāk redzējis minēto sievieti?

Jā, ser. Pirms sešiem mēnešiem es apkalpoju reisu astoņos četrdesmit piecās un ievēroju viņu vienu vai divas reizes lidojam ar šo reisu.

Vai jūs zinājāt viņas vārdu?

Tam vajadzēja būt manā sarakstā, ser, bet es, tā teikt, to īpaši neievēroju.

Vai jūs esat kādreiz dzirdējis madame Žizeles vārdu?

Nē, ser.

Lūdzu, pastāstiet saviem vārdiem pagājušās otrdienas notikumus.

Es biju pasniedzis pusdienas un iznēsāju rēķinus. Nelaiķe bija, kā man likās, aizmigusi. Es nolēmu nemodināt ātrāk kā piecas minūtes pirms nolaišanās. Kad es to beidzot darīju, atklāju, ka viņa ir mirusi vai nopietni slima. Izrādījās, ka lidmašīnā bija ārsts. Viņš teica: "Mēs uzklausīsim doktora Braienta liecību vēlāk. Lūdzu, paskatieties uz šo!"

Mitčelam tika pasniegts šaujamstobrs, kuru viņš nedroši saņēma.

Vai esat to kādreiz iepriekš redzējis?

Nē, ser.

Vai esat pārliecināts, ka neesat to manījis kāda pasažiera rokās?

Jā, ser.

Alberts Deiviss, jaunākais stjuarts, ieņēma vietu.

Jūs esat Alberts Deiviss no Berkomstrītas Kroidonā. Jūs strādājat Universal Airlains Limited?

Jā, ser,

Pagājušajā otrdienā jūs apkalpojāt reisu lidmašīnā Prometheus kā otrais stjuarts?

Jā, ser.

Kā jūs uzzinājāt par notikušo traģēdiju?

Misters Mitčels, ser, pateica man par savām bažām, ka kādam no pasažieriem kaut kas ir atgadījies.

Vai esat kādreiz šo redzējis?

šaujamstobrs tika iedots Deivisam.

Nē, ser.

Vai netikāt manījis to rokās kādam no pasažieriem?

Nē, ser,

Vai lidojuma laikā nenotika kaut kas tāds, kas varētu radīt zināmu skaidrību Šajā notikumā?

Nē, ser.

Paldies, jūs varat iet. Doktors Rodžers Braients.

Doktors Braients pateica savu vārdu un adresi un stādījās priekšā kā speciālists ausu un kakla slimībās.

Vai jūs pats mums nepastāstitu, doktor Braient, kas īsti notika pagājušo otrdien, astoņpadsmitajā?

Tieši pirms nolaišanās Kroidonā pie manis griezās vecākais stjuarts. Viņš vaicāja, vai esmu ārsts. Saņēmis no manis apstiprinošu atbildi, stjuarts teica, ka kāda no pasažierēm saslimusi. Es piecēlos un gāju viņam līdzi. Minētā sieviete bija mirusi jau pirms laba briža.

Pirms cik ilga briža, kā jūs domājat, doktor Braient?

Es teiktu — vismaz pirms pusstundas. Manuprāt, laikā starp pusstundu un stundu.

Vai jums radās kāds pieņēmums par nāves cēloni?

Nē. To būtu neiespējami noteikt bez pamatīgas izmeklēšanas.

Bet jūs ievērojāt sīku punktiņu sānos viņai uz kakla?

Jā.

Paldies… Doktors Džeims Visders.

Doktors Vistlers bija sīks, kārns vīrelis.

Jūs esat šā apgabala policijas ārsts.

Jā.

Lūdzu, pastāstiet, ko jūs zināt.

Pagājušo otrdien, astoņpadsmitajā, īsi pēc pulksten trijiem es saņēmu izsaukumu uz Kroidonas lidlauku. Tur man lidmašīnā Prometheus kādā no sēdekļiem tika parādīts pusmūža sievietes līķis. Viņa bija mirusi, un nāve bija iestājusies, pēc mana vērtējuma, pirms kādas stundas. Es ievēroju apaļu punktu viņai uz kakla — tieši uz jūgu vēnas. Šis ievainojums pilnīgi varēja būt radies no lapsenes koduma vai ari no dūriena ar dzelksni, kurš man tika parādīts. Ķermenis tika pārvests uz morgu, kur es varēju izdarīt sīkāku pārbaudi.

Pie kādiem secinājumiem jūs nonācāt?

Es izdarīju slēdzienu, ka nāves cēlonis ir stipras indes ievadīšana asinsrites sistēmā. Nāve iestājusies no pēkšņas sirds paralīzes un bijusi acumirklīga.

Vai jūs varat pateikt, kas tā bijusi par indi?

Tā ir inde, ar kādu man pirms tam nav nācies sastapties.

Reportieri, uzmanīgi klausīdamies, pierakstīja: "Nepazīstama inde."

Pateicos… Misters Henrijs Vinterspūns.

Misters Vinterspūns bija liels sapņaina izskata vīrs ar laipnu seju. Viņš izskatījās labsirdīgs, bet padumjš. Tas bija pārsteigums, kad izrādījās, ka viņš ir galvenais valdības eksperts un autoritāte jautājumā par reti sastopamām indēm.

Izmeklētājs pacēla liktenīgo dzelksni un vaicāja misteram Vinterspūnam, vai viņš to pazīst.

Jā, pazīstu. To man atsūtīja analīzei.

Pastāstiet, lūdzu, par analīzes rezultātiem.

Labprāt. Es teiktu, ka pirmsākumā šis priekšmets ir ticis iemērkts kurares maisījumā, ko izgatavo iedzimtie,— bultu indē, ko lieto dažas ciltis.

Reportieri aizgūtnēm pierakstīja.

Tātad jūs uzskatāt, ka nāves cēlonis varētu būt kurare?

Ak, nē, — iebilda misters Vinterspūns. — Bija saglabājušās vairs tikai vieglas pēdas no sākotnējā maisījuma. Saskaņā ar manu analīzi dzelksnis nesen ir ticis iemērkts Dispholidus Typus indē, ko mēs pazīstam ar nosaukumu koku čūska.

Koku čūska? Kas ir koku čūska?

Tā ir Čūska Dienvidāfrikā — viena no bīstamākajām un indīgākajām, kādas vispār eksistē. Tās iedarbība uz cilvēku nav izpētīta, bet zināmu priekšstatu par ārkārtīgi augsto indīguma pakāpi jūs varat gūt, ja es jums pateikšu, ka pēc šīs čūskas indes iešļircināšanas hiēnai tā nobeidzās, pirms vēl tika izvilkta adata. Hiēna nokrita, kā lodes ķerta. Inde izraisa akūtu zemādas asiņošanu un iedarbojas ari uz sirdi, paralizējot tās darbību.

Reportieri rakstīja: "Ārkārtīgs gadījums. Čūskas inde drāmā, kas norisinās gaisā. Nāvīgāka par kobru."

Vai jums kādreiz ir nācies dzirdēt par šīs indes izmantošanu noindēšanai?

Nekad. Tas ir visinteresantākais.

Pateicos jums, mister Vinterspūn.

Detektīvs majors Vilsons liecināja par šaujamstobra atrašanu aiz vienas no sēdekļu atzveltnēm. Uz tās nebijis pirkstu nospiedumu. Ar šaujamstobru un dzelksni tikuši veikti eksperimenti. Apmēram desmit jardu attālumā trāpījums bijis nevainojami precīzs.

Misters Erkils Puaro.

Zālē bija jūtama ziņkārīga sarosīšanās, bet Puaro liecība bija ļoti atturīga. Viņš nekā neparasta neesot ievērojis. Jā, tas esot viņš, kas ieraudzījis mazo dzelksni uz salona grīdas. Tas atradies tādā stāvoklī, kāds tam būtu dabiski jāieņem, izkrītot no brūcītes mirušās sievietes kaklā.

Horberijas grāfiene.

Reportieri rakstīja: "Pēra sieva dod liecību lietā par noslēpumaino nāvi gaisa lainerī." Daži no viņiem pierakstīja: "… noslēpumainā lietā ar čūsku indi."

Tie, kuri rakstīja sieviešu laikrakstiem, izteicās šādi: "Lēdija Horberija bija tērpusies lapsādās un ar jaunākā fasona cepuri galvā…" vai "Lēdija

Horberija, viena no elegantākajām sievietēm pilsētā, bija tērpusies melnā un ar visjaunākā modeļa cepuri." Vai "Lēdija Horberija, kas pirms apprecēšanās bija mis Sislija Blenda, bija ģērbusies melnā, elegantā tērpā ar vienu no visjaunākā parauga cepurēm galvā…"

Ikviens ar patiku lūkojās uz grezni ģērbto un pievilcīgo jauno sievieti, lai gan viņas nodotā liecība bija visīsākā. Viņa nekā nebija ievērojusi, nekad agrāk nelaiķi nebija redzējusi.

Viņai sekoja Veniša Ķerra, kura izraisīja daudz mazāku interesi.

Nenogurdināmie ziņu piegādātāji sieviešu izdevumiem rakstīja: "Lorda Kottemsora meita bija tērpta laba piegriezuma mētelī un svārkos un nēsāja vienu no jaunā parauga kaklasaitēm ", frāzes beigās piezīmējot: "sabiedrības dāma izmeklēšanā'.

Džeims Raiders.

Jūs esat Džeims Bells Raiders, un jūsu adrese ir Bleinberijas avēnija septiņpadsmit. Ziemeļrietumi?

Jā.

Kāda ir jūsu nodarbošanās vai profesija?

Es esmu direktors rīkotājs Ellisa Veila cementa ražošanas kompānijā.

Vai jūs nebūtu tik laipns un neapskatītu šo šaujamstobru? (Pauze.) Vai esat to redzējis agrāk?

—Nē.

—Jūs neredzējāt šādu priekšmetu kāda rokās lidmašīnā Prometheus?

—Nē.

Jūs sēdējāt vietā numur četri, tieši priekšā nelaiķei.

Nu un tad?

Lūdzu, nerunāt ar mani šādā tonī. Jūs sēdējāt krēslā numur četri. No šīs vietas jūs vatējāt redzēt visus, kas atradās lidmašīnas salonā.

Nē, es nevarēju. Es neredzēju tos cilvēkus, kas sēdēja manā pusē. Sēdekļiem ir.augstas atzveltnes.

Bet, ja kāds no šiem cilvēkiem izietu ejā — tā, lai varētu nomērķēt šaujamstobru uz madame Žizeli —, jūs varētu viņu saskatīt?

Noteikti.

—Un jūs nekā tāda neredzējāt?

—Nē.

Vai kāds no cilvēkiem, kas sēdēja jums priekšā, izkustējās no savas vietas? '

Vīrietis, divas sēdvietas no manis tālāk, piecēlās un izgāja tualetes nodalījumā.

Tas bija virzienā projām no jums un ari no madame Žizeles?

Jā.

Vai viņš vispār nepanācās uz jūsu pusi?

Nē, viņš uzreiz atgriezās savā vietā.

Vai viņš nesa kaut ko rokā?

Itin nekā.

Jūs esat par to pārliecināts?

Pilnīgi.

Vai vēl kāds tika piecēlies no savas vietas?

Vīrietis, kas sēdēja man priekšā. Viņš gāja pretējā virzienā, man gaiām uz salona aizmuguri.

Es protestēju, — iespiedzās misters Klensijs, uzlēkdams kājās. — Tas bija agrāk, daudz agrāk, apmēram ap vieniem.

Esiet tik laipns un apsēdieties, — izmeklētājs uzaicināja. — Jūs drīz tiksiet uzklausīts. Turpiniet, mister' Raider. Vai jūs ievērojāt šim džentlmenim kaut ko rokās?

Man šķiet, viņš turēja pildspalvu. Kad viņš nāca atpakaļ, viņam rokā bija oranža grāmata.

Vai tā bija vienīgā persona, kas devās uz salona beigām jūsu virzienā? Vai jūs pats atstājāt savu vietu?

Jā, es gāju uz tualeti, un man rokās nebija nekāda šaujamstobra.

—Jūs runājat nepieņemamā tonī. Apsēdieties!

Misters Normens Geils, zobārsts, sniedza visai noraidošu liecību. Tad izmeklētāja priekšā stājās saniknotais misters Klensijs.

Misters Klensijs bija mazāka mēroga sensācija, vairākas pakāpes zemāk par pēra sievu

"Piedzīvojumu romānu autors sniedza liecību. Plaši pazīstams rakstnieks atzīstas, ka iegādājies nāvējošu ieroci. Sensācija tiesas zālē."

Bet sensācija, iespējams, bija mazliet pāragra.

Jā, ser, — teica misters Klensijs spalgā balsī. — Es tiešām nopirku šaujamstobru, un vēl vairāk — es to šodien esmu paņēmis līdzi. Es kategoriski iebilstu pret mājieniem, ka šaujamstobrs, ar kuru tika izdarīts noziegums, būtu piederējis man. Lūk, kur mans šaujamstobrs.

Un ar triumfējošu žestu viņš to pasniedza.

Reportieri atzīmēja: "Otrs šaujamstobrs tiesas zālē."

Izmeklētājs bija bargs pret misteru Klensiju. Viņam tika paskaidrots, ka viņš te atrodoties, lai palīdzētu noskaidrot patiesību, nevis lai atvairītu pret sevi vērstos iedomātos apvainojumus. Tad viņš tika iztaujāts par notikumiem lidmašīnā Prometheus, bet bez īpašiem rezultātiem. Misters Klensijs nevajadzīgi gari skaidroja, ka bijis aizņemts, pētot ārzemju vilcienu sarakstu dīvainības un cīnoties ar divdesmit četru stundu laika starpību, kas nekādi negribēja iekļauties viņa jaunā romāna sižetā, un tāpēc neesot ievērojis itin nekā, kas notiek apkārt Viss salons būtu varējis raidīt ar čūsku indi saindētas bultas no šaujamstobriem — ari tad misters Klensijs nekā nebūtu pamanījis.

Mis Džeina Greja, friziera mācekle, neizraisīja žurnālistos interesi.

Sekoja abi francūži.

Misters Armands Dipons liecināja, ka atrodas ceļā uz Londonu, kur viņam jālasa lekcija Karaliskajā Āzijas biedrībā. Viņi ar dēlu esot bijuši aizrāvušies ar tehnisku diskusiju un maz ievērojuši, kas notiek apkārt.

Nelaiķi neesot pamanījis līdz brīdim, kad viņa uzmanību piesaistījis satraukuma vilnis, kas sacēlies pēc tam, kad konstatēta viņas nāve.

Vai jūs zinājāt šo madame Moriso jeb madame Žizeli pēc izskata?

Nē, es nekad iepriekš neesmu viņu redzējis.

Bet viņa Parīzē ir plaši pazīstama, vai ne?

Vecais misters Dipons paraustīja plecus.

Ne man. Es pēdējā laikā daudz neuzturos Parīzē.

Ja pareizi saprotu, jūs nesen esat atgriezies no Austrumiem?

Tas ir tiesa, no Persijas.

Jūs ar dēlu esat diezgan daudz ceļojuši pa nomaļiem zemeslodes nostūriem?

Atvainojiet?

Vai jūs esat ceļojuši pa mežonīgām zemēm?

Jā, tas gan.

Vai jums ir gadījies sastapties ar ciltīm, kas lieto čūsku indi bultām?

Tas bija jāpārtulko, un, kad misters Dipons saprata jautājumu, viņš

enerģiski papurināja galvu.

Nekad — nekad es nekā tāda neesmu sastapis.

Pēc tam runāja viņa dēls. Viņa liecība bija tēva liecības atkārtojums. Viņš nekā neesot ievērojis. Viņš esot pieļāvis domu, ka nelaiķei iekodusi lapsene, jo ari viņu pašu viena nokaitinājusi, un viņš galu galā to nositis.

Diponi bija pēdējie liecinieki.

Izmeklētājs iekāsējās un uzrunāja zvērinātos.

Šis, viņš teica, neapšaubāmi esot vispārsteidzošākais un neticamākais gadījums, kādu viņam nācies tiesas zālē izmeklēt. Ir nogalināta sieviete — atkrītot jebkāda pašnāvības vai nelaimes gadījuma iespēja — gaisā, starp debesīm un zemi, mazā slēgtā telpā. Nepastāv versija, ka kāds no ārpuses varētu izdarīt noziegumu. Slepkava, vīrietis vai sieviete, noteikti ir viens no lieciniekiem, ko viņi šodien ir noklausījušies. No šā fakta izvairīties nebija nekādas iespējas, un tas bija biedējoši un smagi. Viens no klātesošajiem nekaunīgi un pārdroši meloja.

Nozieguma izdarīšanas veidam nebija analoga pārdrošībā. Desmit vai divpadsmit, ieskaitot stjuartus, liecinieku acu priekšā slepkava raidījis liktenīgo bultu, bet neviens nav to redzējis. Godīgi sakot, tas likās neticami, taču bija pierādījumi — šaujamstobrs, uz grīdas atrastais dzelksnis, brūce uz mirušās kakla un medicīnas ekspertīze —, lai secinātu, ticami vai ne, ka slepkavība notikusi."

Trūkstot pierādījumiem, kas norādītu uz kādu konkrētu personu, viņš zvērinātajiem varot tikai ieteikt izdarīt slēdzienu par nezināmas personas vai personu izdarītu slepkavību.

Ikviens no klātesošajiem bija noliedzis pazīšanos ar mirušo sievieti. Tas būtu policijas pienākums noskaidrot, vai un kādi sakari ir bijuši. Nepastāvot nekādiem nozieguma motīviem, viņš varot ieteikt tikai tādu slēdzienu kā tikko minētais. Zvērinātajiem tagad vajadzētu to pārdomāt

Kāds zvērinātais, stūrainu seju un aizdomīgu skatienu, smagi elpodams, paliecās uz priekšu.

Vai drīkstu jautāt, ser?

Protams.

Jūs sakāt, ka šaujamstobrs atrasts aiz krēsla? Kā krēsls tas bija?

Izmeklētājs ieskatījās savos pierakstos. Majors Vilsons paliecās viņam

tuvāk un klusināti teica:

Ak, jā. šis krēsls bija numur deviņi, un tajā sēdēja misters Erkils Puaro. Atļaujiet piebilst, ka misters Puaro ir pazīstams un augstu vērtēts privātdetektīvs, kas vairākkārt ir sadarbojies ar Skotlendjardu.

Vīrs ar stūraino seju pievērsa skatienu misteram Erkilam Puaro. Skatiens — nepavisam ne labvēlīgs — apstājās pie mazā beļģa garajām ūsām.

Ārzemnieks, — varēja lasīt stūrainā vīra acīs, — nekad nevar uzticēties ārzemniekam, pat tad ne, ja viņš darbojas roku rokā ar policiju.

Skaļi viņš teica:

Tas bija šis misters Puaro, kurš pacēla dzelksni, vai ne tā?

Jā.

Zvērinātie aizgāja. Viņi atgriezās pēc piecām minūtēm, un priekšsēdētājs pasniedza izmeklētājam papīra lapu

Ko tas nozīmē? — izmeklētājs sarauca pieri. — Muļķības, es nevaru pieņemt šādu slēdzienu

Pēc dažām minūtēm tika iesniegts mainīts slēdziens: "Secinām, ka nāves cēlonis ir inde, bez pietiekamiem pierādījumiem par to, kas Šo indi ir pielietojis."

Piektā nodala

PēC NOPRATINĀŠANAS

Kad pēc slēdziena pasludināšanas Džeina atstāja zāli, Normens Geils viņai sekoja.

Viņš ierunājās:

Interesanti, kas bija tajā lapā, ko izmeklētājs atteicās pieņemt?

Man šķiet, es jums to varu pateikt, — ierunājās kāda balss viņam aiz muguras.

Abi pagriezās un ieraudzīja mistera Erkila Puaro šķelmīgās acis.

Tas bija slēdziens, — teica mazais vīrelis, — ka slepkavību ar iepriekšēju nolūku esmu izdarījis es.

Ejiet nu…— izsaucās Džeina.

Puaro apmierināts pamāja.

Mais oui [6] . Ārā ejot, es dzirdēju, kā viens vīrs teica otram:

Tas mazais ārzemnieks, piemini manus vārdus, viņš to ir izdarījis! Zvērinātie domāja tāpat.

Džeina vienu brīdi nezināja, vai izrādīt līdzjūtību vai smieties. Viņa izšķīrās par pēdējo.

Puaro smējās līdzi.

Kā redzat, — viņš bilda, — man noteikti jāķeras pie darba un jāatgūst sava labā slava.

Ar smaidu palocīdamies, viņš atsveicinājās.

Džeina un Normens gāja pakaļ Puaro, kas attālinājās.

Kāds trakoti jocīgs mazs lielībnieks,— teica Geils.

Dēvē sevi par detektīvu. Es gan nevaru iedomāties, kā viņš varētu šo darbu veikt. Katrs noziedznieks viņu pazītu pa gabalu. Nezinu, kā viņš varētu nomaskēties.

Vai jums nav ļoti veclaicīgs priekšstats par detektīvu? — vaicāja Džeina.

Visas šīs liekās bārdas vairs nav modē. Mūsdienās detektīvi vienkārši sēž un ar psiholoģiskas analīzes palīdzību izdomā, kā noziegums izdarīts.

Tas ir mazāk nogurdinoši.

Fiziski varbūt, bet tas prasa vēsu, skaidru prātu.

Saprotu. Karsts un saduļķots nederētu.

Viņi abi iesmējās.

Paklausieties, — ierunājās Geils. Viņa vaigi mazliet pietvīka, un valoda kļuva straujāka. — Vai jūs neiebilstu — es gribēju teikt, ka būtu ļoti jauki no jūsu puses… Tagad gan ir diezgan vēls… Bet kā būtu, ja mēs kopā padzertu tēju? Man ir tāda sajūta… nelaimes biedri… un…

Viņš apklusa. Normens pats pie sevis domāja: "Kas ar tevi notiek, muļķi? Vai tu vairs nemāki uzlūgt meiteni uz tasi tējas bez sarkšanas, stomīšanās un sevis pataisīšanas par galīgu stulbeni? Ko viņa par tevi domās?"

Geila samulsums vēl vairāk izcēla Džeinas mieru un savaldību.

Pateicos, — viņa atbildēja. — Es labprāt iedzertu tēju.

Viņi atrada kādu kafejnīcu, kur vienaldzīgs viesmīlis, drūmi klusēdams, pieņēma viņu pasūtījumu ar neticības izteiksmi sejā, it kā gribētu teikt: "Nevainojiet mani, ja būsiet neapmierināti. Runā, ka mēs šeit pasniedzot tēju, bet es gan par to nekā nezinu."

Tējnīca bija gandrīz tukša. Tieši tas piešķīra intīmu gaisotni šai tējas dzeršanai divatā. Džeina novilka cimdus un palūkojās pār galdu uz savu partneri. Viņš bija pievilcīgs — šīs zilās acis un smaids. Un viņš bija ari labs.

Tā ir viena nepatīkama lieta, šī slepkavība, — teica Geils, steidzīgi uzsākdams sarunu. Viņš joprojām nebija atbrīvojies no neizprotamas aizvainojuma izjūtas.

Es zinu, — atbildēja Džeina. — Esmu par to visai noraizējusies — sava darba dēļ. Nezinu, kā tur uz to raudzīsies.

Jā. Neesmu par to padomājis.

Antoniji varētu nevēlēties, ka pie viņiem strādā meitene, kas iejaukta slepkavības gadījumā, tikusi nopratināta kā lieciniece, un tā tālāk.

Ļaudis ir tik savādi, — domīgi teica Normens Geils.— Dzīve ir tik… tik netaisna, šāds gadījums, pie kura jūs ne mazākā mērā neesat vainīga…

Viņš dusmās sarauca pieri un noteica:

Nolādēts!

Nu, nekas jau vēl nav noticis, — Džeina viņam atgādināja. — Nav nozīmes iekarst im raizēties par to, kas nav noticis. Galu galā tur ir ari sava jēga — es taču varu būt tā, kas noslepkavoja veco dāmu! Un saka, ja kāds ir noslepkavojis vienu cilvēku, viņš parasti slepkavo vēl citus; un tas nebūtu patīkami, ja jums frizūru veidotu šāds cilvēks.

Ikvienam ir tikai jāpaskatās uz jums, lai saprastu, ka jūs nevienu nevarat nogalināt, — teica Normens, dedzīgi lūkodamies meitenē.

Es par to neesmu tik pārliecināta, — iebilda Džeina.— Dažkārt man liekas, ka es labprāt nogalinātu vienu otru no manām klientēm, — ja vien būtu pārliecināta, ka mani nepieķer! Sevišķi to vienu ar griezīgo balsi, kura mūžam sūdzas par visu. Es patiešām reizēm domāju, ka viņas nogalināšana būtu labs darbs un nepavisam ne noziegums. Tā ka jūs redzat — es esmu visai krimināli noskaņota persona.

Nu, vismaz šo konkrēto slepkavību jūs tomēr neizdarījāt, — sacīja Geils. — To es varu apzvērēt

—.Un es varu apzvērēt ka to neizdarījāt jūs, — atsaucās Džeina. — Bet ko tas līdz, ja pacienti tomēr domās, ka to esat izdarījis jūs.

Mani pacienti, jā… — Geils izskatījās domīgs.— šķiet, jums taisnība — es patiešām neesmu to apsvēris. Zobārsts, kurš ir varbūtējs slepkava maniaks, — nē, tā nav īpaši vilinoša perspektīva.

Viņš strauji un negaidīti piebilda:

Klau, jums taču nav iebildumu pret to, ka esmu zobārsts, vai ne?

Džeina pacēla uzacis.

Man? Iebildumi?

Redziet, to teikdams, es domāju, ka ar vārdu "zobārsts" vienmēr saistās kaut kas mazliet komisks. To nevar uzskatīt par romantisku profesiju. Turpretim ārstu ikviens uzņem nopietni.

Neskumstiet'— teica Džeina. — Zobārsts tomēr skan krietni lepnāk par friziera mācekli.

Abi iesmējās, un Geils sacīja:

Man šķiet, mēs būsim draugi. Kā jūs domājat?

Jā, ari man tā liekas.

Varbūt jūs neatteiktos kādu vakaru kopā ar mani pavakariņot un noskatīties izrādi?

Paldies.

Pēc klusuma briža Geils ierunājās:

Kā jums patika Lepinē?

Tur bija ļoti jauki.

Vai esat tur bijusi agrāk?

Nē, ziniet.

Džeina pēkšņā atklātības uzplūdā izstāstīja gadījumu ar laimīgo biļeti totalizatorā. Viņu domas sakrita, ka totalizatori ir visai romantiska un vēlama lieta, un viņi kopīgi nožēloja angļu valdības nelabvēlīgo attieksmi pret tiem.

_ Abu sarunu pārtrauca jauns cilvēks brūnā uzvalkā, kurš jau vairākas minūtes, nevarēdams izšķirties, bija grozījies Džeinas un Normena tuvumā, pirms viņi to ievēroja.

Tagad viņš pacēla cepuri un uzrunāja Džeinu ar zināmu pieglaimīgu nekaunību.

Mis Džeina Greja? — viņš vaicāja.

Jā.

Es pārstāvu Weekly Howl [7] , mis greja. vai jūs nevēlētos sagatavot mums nelielu rakstiņu par šo slepkavību lidmašīnā? Kādas pasažieres domas, tā teikt.

Nē, man šķiet, ka labāk nē. Paldies.

Nu, ko jūs, mis Greja. Mēs par to labi samaksātu.

Cik daudz? — painteresējās Džeina.

Piecdesmit mārciņas — vai, nu, varbūt mēs vēl mazliet piemestu. Teiksim, sešdesmit.

Nē, — sacīja Džeina. — Nezinu, vai es varēšu. Es nezinātu, ko rakstīt.

Nekas, — nevērīgi teica jaunais cilvēks. — Redziet, faktiski jums nemaz nevajag to pašai rakstīt. Kāds no mūsu zēniem tikai uzdos jums dažus jautājumus un izdarīs to visu jūsu vietā. Tas jums nesagādās ne mazākās grūtības.

Vienalga, — teica Džeina, — es tomēr negribu.

Un kā būtu par simts mārciņām? Paklau, es patiešām samaksātu simtu, un jūs mums dotu savu fotogrāfiju piedevām.

Nē, — atbildēja Džeina. — Man nepatīk šis priekšlikums.

Tagad jūs varat aizvākties, — teica Normens Geils. — Mis Greja nevēlas, ka viņu traucē.

Jaunais cilvēks cerību pilns pagriezās pret Normenu.

Jūs esat misters Geils, vai ne? — viņš jautāja. — Paklausieties, mister Geil, ja mis Grejai šī lieta šķiet pārāk kutelīga, kā būtu, ja jūs izmēģinātu roku? Piecsimt vārdu. Un mēs maksāsim jums tikpat, cik es solīju mis Ģrejai, un tie ir izdevīgi noteikumi, jo sievietes stāstījums par kādas citas sievietes noslepkavošanu jaunumu biržā kotējas augstāk. Es jums piedāvāju labu izdevību.

Man tā nav vajadzīga. Es nerakstīšu ne vārda.

Bez peļņas, tā turklāt ir lieliska iespēja iegūt popularitāti. Daudzsološs speciālists — jūs sagaida spoža karjera — visi jūsu pacienti to lasīs.

Tieši no tā, — teica Normens Geils. — es visvairāk baidos.

Bez popularitātes vairs nevar tikt uz priekšu.

Iespējams, bet tas ir atkarīgs no popularitātes veida. Es ceru, ka viens vai divi no maniem pacientiem neizlasīs avīzes un turpinās ārstēties pie manis, palikdami neziņā, ka esmu iejaukts kādā slepkavības lietā. Tagad jūs esat saņēmis mūsu abu atbildi. Jūs mierīgi aiziesiet pats vai ari gribat, lai es jūs no šejienes izsviežu?

Nav nekāda iemesla dusmoties, — teica jaunais cilvēks, nemaz neuztraukdamies par šiem vardarbības draudiem. — Ar labvakaru, un piezvaniet man uz redakciju, ja pārdomāsiet, šeit ir mana vizītkarte.

Viņš līksmi devās laukā no tējnīcas, pa ceļam pie sevis klusībā prātodams:

Nemaz nav tik slikti. Iznāca gluži pieklājīga intervija.

Un patiešām, nākamajā Weekly Howl bija liela sleja, kurā izklāstītas divu liecinieku domas par "Noslēpumaino slepkavību gaisā". Mis Džeina Greja paziņojusi, ka jūtoties pārāk satriekta, lai runātu par šo notikumu. Tas viņai bijis briesmīgs pārdzīvojums, un viņa nevēloties pat domāt par to. Misters Normens Geils gari un plaši runājis, kādu iespaidu uz profesionālo karjeru atstājis gadījums, kad kāds tiek, lai ari visnevainīgākajā veidā, iejaukts noziegumā. Misters Geils ar humoru izteicis cerību, ka daži no pacientiem lasīs tikai modes jaunumus un tādējādi neiedomāsies to visļaunāko, sēžoties zobārstniecības moku krēslā.

Kad jaunais cilvēks bija aizgājis, Džeina teica*

Es brīnos, kāpēc viņš nemeklēja kādas ievērojamākas personas.

Iespējams, ka atstājis tās veiklākiem nekā pats, — drūmi teica Geils. — Varbūt viņš pamēģināja, bet nekas nesanāca.

Kādas pāris minūtes viņš sēdēja, raukdams pieri, tad sacīja:

Džeina (es saukšu jūs vārdā, ja neiebilstat), Džeina, kā jūs domājat, kas nogalināja madame Žizeli?

Nevaru pat iedomāties.

Vai jūs esat par to domājusi? — Tā pa īstam prātojusi par to?

Nē, man šķiet, ka ne. Esmu domājusi par sevi visā šajā notikumā un mazliet uztraukusies. Es neesmu nopietni prātojusi par to, kurš — kurš no pārējiem — to izdarījis. Liekas, es līdz pat šodienai tā īsti nemaz neaptvēru, ka viens no viņiem to ir izdarījis.

Jā, izmeklētājs pateica pilnīgi nepārprotami. Es. zinu, ka to neizdarīju es un ka to neizdarījāt jūs. Tāpēc ka, nu, tāpēc, ka es gandrīz visu laiku jūs vēroju.

Jā, — atsaucās Džeina. — Es zinu, ka tas nebijāt jūs, — tā paša iemesla dēļ. Un, protams, es zinu, ka es pati neesmu to darījusi! Tātad tam jābūt kādam no pārējiem, bet es nezinu, kurš tas ir. Man nav ne mazākās nojausmas. Un jums?

Nē.

Normens Geilš izskatījās ļoti domīgs. Liekas, viņš domās mēģina atšķetināt kādu pavedienu. Džeina turpināja:

Es arī nezinu, kā gan mums varētu būt kāda nojausma. Mēs taču nekā neredzējām — vismaz es ne. Un jūs?

Geils papurināja galvu.

Itin nekā.

Tieši tas liekas tik ārkārtīgi dīvaini. Teiksim, jūs nevarējāt nekā redzēt. Jūs sēdējāt ar skatu pretējā virzienā. Bet es skatījos tieši pa vidu. Tas ir — man vajadzēja būt…

^ Džeina apklusa un nosarka. Viņa atcerējās, ka viņas acis gandrīz visu laiku bija bijušas pievērstas zilganzaļajam puloveram un prāts, tālu no tā, lai uztvertu, kas notiek apkārt, pārsvarā bijis aizņemts ar šajā puloverā tērpto personu.

Normens Geils domāja:

"Interesanti, kas viņai liek tā sarkt… Viņa ir brinišķīga…Man šķiet, es viņu precēšu…Jā gan…Bet nav ko zīlēt nākotni. Man jāizdomā kāds labs iegansts, lai varētu viņu biežāk redzēt šis slepkavības gadījums var lieliski noderēt… Turklāt, manuprāt, nebūtu slikti patiešām kaut ko uzsākt — tas gaisagrābslis, reportieris, ar savu ideju par popularitāti…"

Skaļi viņš teica:

Padomāsim par to tagad. Kas viņu nogalināja? Pārskatīsim visus, kas bija lidmašīnā. Stjuarti?

Nē, — sacīja Džeina.

Piekritu. Sieviete, kas sēdēja mums pretim?

Es nevaru iedomāties, ka tāda dāma kā lēdija Horberija varētu nogalināt cilvēku. Un tā otra, mis Ķerra, nu, viņa ir pārāk dižciltīga. Viņa nevarētu noslepkavot vecu franču sievieti. Esmu pārliecināta.

Tikai kādu nepopulāru apakšnama locekli? Domāju, jūs neesat tālu no patiesības, Džeina. Tad vēl paliek ūsainais, bet, tā kā saskaņā ar zvērināto spriedumu viņš ir visaizdomīgākais, tad tas vien jau pierāda viņa nevainīgumu. Ārsts? Ari tas neliekas visai ticami.

Ja ārsts vēlētos kādu nogalināt, viņš būtu lietojis kaut ko tādu, kas neatstāj pēdas, un neviens nekad pat nebūtu to uzzinājis.

Jā-a, — šaubīgi novilka Normens.

šīs indes bez garšas un smaržas, kas neatstāj pēdas, ir ļoti ērtas, bet es mazliet šaubos, vai tādas vispār pastāv. Un ko jūs sakāt par vīreli, kurš atzinās, ka viņam pieder šaujamstobrs.

Tas ir visai aizdomīgi. Bet viņš ir jauks, mazs vīrelis, un viņam vajadzētu klusēt par šaujamstobru, tā ka, šķiet, viņš nav vainīgs.

Vēl ir Džeimsons — nē — kā viņu sauc — Raiders?

Jā, tas vatētu būt viņš.

Un vēl francūži.

Tas ir visticamāk. Viņi ir bijuši tālās zemēs. Un, protams, viņiem var būt kādi iemesli, par kuriem mēs nekā nezinām. Man liekas, ka jaunākais no francūžiem izskatījās nelaimīgs un satraukts.

Jādomā, ka cilvēks varētu gan būt satraukts, ja viņš ir izdarījis slepkavību, — drūmi noteica Normens Geils.

Viņš tomēr izskatījās jauks, — iebilda Džeina, — un vecais vīrs bija ļoti patīkams. Es ceru, ka viņi nav vainīgi.

Neliekas, ka mēs būtu pavirzījušies uz priekšu, — teica Normens Geils.

Nav nozīmes turpināt, jo mēs ļoti daudz ko nezinām par nogalināto veco dāmu. Viņas ienaidniekus un tos, kas manto viņas naudu, kā ari visu pārējo.

Normens Geils domīgi teica:

Jums šķiet, ka šī ir tikai tukša prātošana?

Džeina vēsi atjautāja:

Vai tad ne?

Ne gluži, — Geils vilcinājās, tad gausi turpināja, — man ir tāda nojauta, ka tas var noderēt

Džeina vaicājoši viņā palūkojās.

Slepkavība neattiecas tikai uz upuri un vainīgo. Tā skar arī nevainīgos. Jūs un es, mēs neesam vainīgi, bet mūs ir skārusi slepkavības ēna. Mēs vēl nezinām, kā šī ēna var iespaidot mūsu dzīvi.

Džeina bija vēsa, loģiska prāta cilvēks, bet pēkšņi viņa nodrebēja.

Nevajag, — viņa teica. — Jūs mani biedējat

Man pašam ir mazliet baigi, — atbildēja Geils.

Sestā nodaļa

KONSULTĀCIJA

Puaro atkal pievienojās savam paziņam inspektoram Džepam. Pēdējam sejā bija smīns.

Hei, veco zēn, — viņš teica. — Jūs tik tikko izsprukāt no ieslodzīšanas cietuma kamerā.

Baidos, — sērīgi atbildēja Puaro, — ka šāds gadījums būtu pilnīga mana kā profesionāļa sakāve.

Bet — Zobgalīgi iebilda Džeps, — romānos detektīvi patiešām dažkārt izrādās noziedznieki.

Viņiem pievienojās garš, vājš vīrs inteliģentu, skumju seju. Džeps iepazīstināja ar viņu.

Monsieur Furnjē no franču kriminālpolicijas. Viņš ieradies, lai kopā ar mums strādātu pie šīs lietas.

Ja nemaldos, man bija tas gods ar jums tikties pirms dažiem gadiem, monsieur Puaro, — teica Furnjē, palocīdamies un paspiezdams roku. — Es esmu par jums dzirdējis ari no monsieur Žiro.

Viņam sejā pazibēja viegls smaids. Un Puaro, kurš itin labi varēja iedomāties, kādiem vārdiem Žiro (kuru viņš pats mēdza dēvēt par "dzinējsuni'') bija runājis par Puaro, atļāvās atbildēt ar mazu, apvaldītu smaidu.

Es ierosinu, — sacīja Puaro, — kungiem kopā ar mani ieturēt pusdienas manā numurā. Esmu uzaicinājis arī monsieur Tibaltu. Tas ir tādā gadījumā, ja jūs un mans draugs Džeps neiebilstat pret mūsu sabiedrību.

Protams, veco zēn, — atsaucās Džeps, sirsnīgi uzsizdams Puaro uz pleca. —Tu esi tur iekšā līdz ausīm.

Mēs būsim ļoti pagodināti, — ceremoniāli nomurmināja francūzis.

Redziet, — paskaidroja Puaro, — kā tikko teicu kādai burvīgai jaunai lēdijai, es gribu atgūt savu labo slavu.

Bija redzams, ka zvērinātajiem nepatika tavs izskats, — teica Džeps, atgūstot savu ņirdzīgo izteiksmi. — Tas bija labākais joks, kādu es pēdējā laikā esmu piedzīvojis.

Lielisko pusdienu laikā, kuras mazais beļģis bija sarīkojis saviem draugiem, pēc kopējas vienošanās par slepkavību netika runāts.

Izrādās, ka Anglijā var garšīgi paēst, — noteica Furnjē, neuzkrītoši rīkodamies ar zobu bakstāmo, kas tālredzīgi bija pasniegti.

Lieliskas pusdienas, monsieur Puaro, — sacīja Tibalts.

Mazliet franciskas, bet velnišķīgi labas, — paziņoja Džeps.

.— Ēdiens nedrīkst spiest estomac— paskaidroja Puaro. — Tas nedrīkst būt tik smags, lai paralizētu domas.

Nevarētu teikt, ka kuņģis man vispār kādreiz sagādātu raizes, — sacīja DžepSi — bet es negribu par to strīdēties. Labāk pievērsīsimies lietai. Cik man zināms, monsieur Tibaltam šovakar ir tikšanās, tāpēc es ierosinu sākt ar viņā paskaidrojumiem visos nozīmīgākajos jautājumos.

/ — Esmu gatavs jums pakalpot, džendmeņi. Protams, šeit es varu runāt daudz brivāk nekā tiesas zālē. Pirms nopratināšanas man bija īsa saruna ar inspektoru Džepu, un viņš deva mājienu būt atturīgam — minēt tikai nepieciešamos faktus.

Pilnīgi pareizi, — atsaucās Džeps. — Nekad nevajag priekšlaikus atklāt kārtis. Bet tagad paklausīsimies visu, ko jūs mums varat pastāsdt par šožizeli.

Patiesību sakot, es zinu visai nedaudz. Pazinu šo sievieti kā sabiedrības dāmu tāpat, kā viņu pazina visi. Par viņas privāto dzīvi zināju ļoti maz. Varbūt monsieur Furnjē var jums pastāstīt vairāk nekā es. Bet es teikšu vienu: madame Žizele bija, kā jūs šeit sakāt, "personība". Viņa bija savdabīga. Par viņas izcelsmi nekas nav zināms, šķiet, ka jaunības dienās viņa ir bijusi glīta. Man liekas, viņas izskatu sabojājušas vējbakas. Madame Žizele bija — es atstāstu jums savus iespaidus — sieviete, kura mīlēja varu; viņai bija vara. Viņa bija caur un cauri darījumu cilvēks. Žizele bija stūrgalvīgais franču sievietes tips, kas nekad neļauj jūtām ietekmēt darījumus; bet vienlaikus viņai bija personas slava, kura savā profesijā darbojas nevainojami godīgi.

Monsieur Tibalts palūkojās uz Furnjē, it kā gaidot apstiprinājumu.

Džentimenis palocīja savu tumšmataino, melanholisko galvu.

Jā, — viņš bilda. — Viņa bija savā veidā godīga.

Pēc likuma viņu tomēr varētu saukt pie atbildības, ja tikai būtu pierādījumi, bet tas… — viņš bezcerīgi paraustīja plecus, — pazīstot cilvēka dabu, tas ir pārāk daudz prasīts.

—Jūs domājat?

Chantage-1

—šantāža? — atbalsoja Džeps.

Jā, savdabīga, īpaša veida šantāža. Madame Žizeles paradums bija aizdot naudu, kā jūs šeit mēdzat teikt, "uz goda vārda". Viņa neizpauda aizdevuma summu, kā ari to piedzīšanas veidu, bet es varu galvot, ka viņai bija savi paņēmieni, kā panākt aizdevuma atmaksāšanu.

Puaro ieinteresēts paliecās uz priekšu.

Kā maitre Tibalts šodien teica, madame Žizeles klienti nāca no aristokrātu un dažādu nozaru speciālistu aprindām, šīs aprindas ir īpaši jūdgas pret sabiedriskās domas spiedienu. Madame Žizelei bija pašai savs izlūkdienests… Viņas paradums bija, pirms viņa aizdeva naudu, savākt, cik iespējams, vairāk ziņu par nākamo klientu (protams, ja runa bija par lielu summu). Un viņas izlūkošanas sistēma, man jāsaka, patiesi strādāja ārkārtīgi labi. Es varu tikai atkārtot, ko mūsu draugs jau teica, — savā veidā madame Žizele bija godīga līdz sīkumam. Viņa nepievīla tos, kuri nepievīla viņu. Es patiešām ticu, ka viņa nekad neizmantoja savas slepenās ziņas, lai no kāda izspiestu naudu, ja vien šo naudu nebija aizdevusi viņa.

Jūsuprāt, — teica Puaro, — šīs slepenās ziņas bija nodrošinājuma veids?

Tieši tā, un, laižot šo nodrošinājumu darbā, viņa bija absolūti vienaldzīga pret jebkādiem lūgumiem; un, lūk, ko es jums teikšu, džendmeņi: šī sistēma atmaksājās! ĻoU, ļoti reti viņai nācās savu naudu norakstīt zaudējumos. Vīrietis vai sieviete ar stāvokli sabiedrībā būtu gatavi darīt neiespējamo, lai iegūtu naudu, kura varētu novērst publisku skandālu.

Kā jau es teicu, mēs zinājām par viņas darbību; bet, kas attiecas uz iesūdzēšanu tiesā, — viņš paraustīja plecus, — tas ir daudz grūtāk. Cilvēka daba ir cilvēka daba.

Un, pieņemot, — sacīja Puaro, — ka viņai nācās, kā jūs sakāt, šad tad norakstīt zaudējumos, — ko tad?

Tādā gadījumā, — lēni teica Furnjē, — ziņas, kas bija viņas rīcībā, tika publicētas vai nodotas ieinteresētai personai.

Uz bridi iestājās klusums. Tad Puaro ierunājās:

Vai no tā viņai bija kāds finansiāls labums?

Nē, — sacīja Furnjē, — tiešā veidā ne.

Bet netiešā?

Netiešā, — teica Džeps, — tas piespieda citus maksāt, vai ne?

Jā gan, — atbildēja Fumjē. — Tas bija vērtīgi, tā teikt, no morālās iedarbības viedokļa.

Es to sauktu par amorālu iedarbību, — sacīja Džeps. — Jā, viņš domīgi paberzēja degunu, — tas atklāj veselu virkni slepkavības motīvu. Vēl ir ari jautājums par to, kas manto madame Žizeles naudu?

Viņš vērsās pie Tibalta:

Vai jūs varat mums palīdzēt šajā jautājumā?

Madame Žizelei it kā esot meita, — teica advokāts.

Viņa nedzīvoja ar māti — patiesībā es domāju, ka viņa savu meitu pēdējo reizi redzējusi tikai kā mazu meitenīti; bet pirms vairākiem gadiem madarne Žizele sastādīja testamentu, kurā visu, atskaitot nelielu novēlējumu kalponei, atstāja savai meitai Annai Moriso. Cik man zināms, madame Žizele nekad nav rakstījusi citu testamentu.

Un viņa ir bagāta? — vaicāja Puaro.

Advokāts paraustīja plecus.

Kādi astoņi vai deviņi miljoni franku.

Puaro iesvilpās.

Džeps teica:

Ak, kungs, pēc viņas izskata gan to nevarētu pateikt. Pag, kāds ir maiņas kurss — tas ir, tam vajag būt pāri par simt tūkstošiem mārciņu. Ehē!

Mademoiselle Anna Moriso būs ļoti bagāta jauna dāma, — noteica Puaro.

Kas par to, tik un tā viņa neatradās lidmašīnā, — sausi iebilda Džeps. — Citādi viņu varētu turēt aizdomās par savas mātes novākšanu, lai tiktu pie naudas. Cik gadu viņai varētu būt?

—Grūti pateikt. Es domāju, apmēram divdesmit četri vai pieci.

Nu, izskatās, ka viņa nav iejaukta šajā noziegumā. Mums vajadzēs papētīt tos šantāžas gadījumus. Visi, kas atradās lidmašīnā, noliedz pazīšanos ar madame Žizeli. Viens no viņiem melo. Mums jāatrod, kurš tas ir. Viņas personīgo dokumentu izskatīšana varētu palīdzēt. Kā jums šķiet, Fumjē?

Mans draugs, — atbildēja francūzis, — tiklīdz tika saņemta ziņa pa telefonu no Skodendjarda, es devos tieši uz madame Žizeles māju. Tur atradās seifs ar dokumentiem. Visi šie papīri bija sadedzināti.

Sadedzināti? Kas to izdarījis? Kāpēc?

Madame Žizelei bija ļoti uzticama kalpone — Elīze. Viņa bija saņēmusi rīkojumu gadījumā, ja kaut kas. notiktu ar viņas kundzi, atvērt seifu (šifra kombināciju viņa zināja) un saturu sadedzināt

Kā? Bet tas ir savādi! — brīnījās Džeps.

Redziet, — teica Furnjē, — madame Žizelei bija savi goda likumi. Viņa bija uzticama tiem, kuri viņu nenodeva. Viņa deva solījumu saviem klientiem, ka izturēsies pret viņiem godīgi. Madame Žizele varēja būt nežēlīga, bet vārdu viņa ouēja

Džeps mēmi pašūpoja galvu. Četri vīri klusēja, domājot par mirušās sievietes savādo raksturu…

Maitre Tibalts piecēlās.

Man jāatvadās, kungi. Esmu norunājis tikšanos. Ja turpmāk būs vajadzīga kāda informācija, ko es varu sniegt, manu adresi jūs zināt.

Viņš ar rokas spiedienu ceremoniāli atsveicinājās un izgāja no istabas.

Septītā nodaļa

VARBŪTĪBAS

Pēc maitre Tibalta aiziešanas trīs vīri pievilka savus krēslus tuvāk galdam.

Nu tā, — sacīja Džeps, — ķersimies pie lietas. (Viņš atskrūvēja pildspalvu.) Lidmašīnā, precīzāk — tās aizmugurējā salonā, atradās vienpadsmit pasažieri, priekšējais salons mūs neinteresē, vienpadsmit pasažieri un divi stjuarti — tātad mums ir trīspadsmit cilvēki. Viens no viņiem nogalināja veco sievieti. Daži no pasažieriem bija angļi, daži — francūži. Pēdējos es nodošu monsieur Furnjē ziņā. Ar angļiem nodarbošos pats. Tad vēl Parīzē jāizdara dažas nopratināšanas — tas ari ir jūsu darbs, Fumjē.

Un ne tikai Parīzē, — teica Fumjē. — Vasarā Žizele veica darījumus arī franču kūrortos — Dovilā, Lepinē, Vimero. Viņa brauca arī uz dienvidiem, uz Antibi, Nicu un tādām vietām.

Labs pieturas punkts; es atceros, ka viens vai divi no Prometheus pasažieriem pieminēja Lepinē. Nu, tas ir viens pavediens. Tagad mums vajadzētu pievērsties pašai slepkavībai — konstatēt, kurš no pasažieriem atradās tādā situācijā, ka varēja izmantot šaujamstobru. (Viņš attina lielu zīmētu lidmašīnas plānu un novietoja to galda vidū.) Tā, tagad mēs esam sagatavojušies priekšdarbiem. Un iesākumam izskatīsim visus pasažierus pa vienam, vienosimies par varbūtējiem motīviem, kas ir vēl svarīgāk, iespējām izdarīt noziegumu.

Mēs varētu sākt ar to, ka izslēdzams Puaro kā varbūtējs noziedznieks. Tas samazina izskatāmo personu skaitu līdz vienpadsmit

Puaro skumji pašūpoja galvu.

Jūs pārāk uzticaties, mans draugs. Jums nevajadzētu ticēt nevienam — nevienam.

Labi, ja tā vēlaties, mēs jūs atstāsim, — labsirdīgi noteica Džeps. — Tālāk — stjuarti. Man liekas neiespējami, ka tas varētu būt kāds no viņiem, ja lūkojamies no varbūtējo motīvu viedokļa. Maz ticams, ka viņi būtu aizņēmušies lielas naudas summas, un viņiem abiem ir ļoti labas rekomendācijas — abi divi ir kārtīgi, nosvērti cilvēki. Mani tas pārsteigtu, ja izrādītos, ka kāds no viņiem ir iejaukts šajā lietā. No otras puses, ja aplūkojam viņu iespējas noziegumu izdarīt, mums viņi jāpatur vērā. Stjuarti staigāja uz priekšu un atpaka) pa salonu. Viņi varēja ieņemt kādu pozīciju, no kuras būtu ērti rīkoties ar šaujamstobru, — tātad labajā pusē. Kaut gan es neticu, ka stjuarts var izšaut saindētu bultu no šaujamstobra salonā, kas ir pilns ar pasažieriem, tā, lai neviens to neievērotu. No pieredzes zinu, ka vairums cilvēku ir gluži kā akli, taču visam ir robežas. Protams, tas pats zināmā mērā attiecas uz katru no pasažieriem. Tas bija neprāts, pilnīgs neprāts izdarīt noziegumu šādā veidā. Ar iespēju viens no simta, ka to izdosies veikt nepamanītam. Tam, kas to izdarīja, ir velnišķīgi paveicies.

Puaro, kas bija sēdējis nolaistām acīm, mierīgi smēķējot, izmeta jautājumu:

Jūs uzskatāt, ka tas ir mu|ķīgs slepkavības izdarīšanas veids, jā?

Protams. Tas bija pilnīgs neprāts.

Un tomēr — tā izdevās. Mēs sēžam šeit, mēs trīs runājam par to, bet mums nav ne mazākās jausmas, kas izdarījis noziegumu! Tas ir panākums!

Viņam palaimējās, — iebilda Džeps. — Slepkavu varēja ieraudzīt nezin cik reižu.

Puaro neapmierināti papurināja galvu.

Kas jums ir prātā, monsieur Puaro?

Mon amj'l, — teica Puaro, — mans viedoklis ir tāds, ka par pasākumu jāspriež pēc tā rezultātiem. Šis pasākums ir izdevies. Tāds ir mans viedoklis.

Un tomēr, — domīgi teica francūzis, — tas šķiet gandrīz vai brīnums.

Brīnums vai nē, bet tas ir noticis, — secināja Džeps.

Mums ir mediķu slēdziens, mums ir ierocis; un, ja kāds man pirms nedēļas būtu teicis, ka es izmeklēšu noziegumu, kurā sieviete tiks nogalināta ar saindētu bultu, uz kuras atradīs čūskas indi, — es viņam būtu pasmējies sejā! Tas ir apvainojums — lūk, kas šī slepkavība ir!

Viņš smagi elpoja. Puaro pasmaidīja.

Varbūt šo noziegumu ir izdarījis cilvēks ar samaitātu humora izjūtu, — domīgi noteica Furnjē. — Izmeklējot noziegumu, ir ļoti svarīgi izprast slepkavības psiholoģiju.

Džeps viegli nosprauslājās, dzirdot vārdu "psiholoģija", kurš viņam nepatika un kuram viņš neuzticējās.

Monsieur Puaro labprāt klausās tādas lietas, — viņš teica.

Man ir ļoti interesanti dzirdēt jūsu abu domas.

Es ceru, jūs nešaubāties, ka viņa tika nogalināta tieši šādā veidā? — aizdomīgi jautāja Džeps. — Man ir zināma jūsu viltība.

' Mans draugs. (Franču vai.)

Nē, nē, mans draugs, šajā jautājumā mans prāts ir pilnīgi mierīgs. Saindētais dzelksnis, ko es pacēlu, bijis nāves cēlonis — tas ir pilnīgi skaidrs. Un tomēr šajā notikumā ir kaut kas…

Viņš apklusa, apjukumā papurinādams galvu.

Džeps turpināja:

Labi, atgriežoties pie mūsu secinājumiem, mēs nevaram pilnīgi izslēgt stjuartu līdzdalību, bet es personīgi domāju, ka tas ir maz ticami. Jūs piekrītat, monsieur Puaro?

Ā, atcerieties, ko es jums teicu. Kas attiecas uz mani, es neizslēgtu

kas par teicienu, mon Dieu [8] — pagaidām nevienu.

Palieciet pie sava. Tagad pasažieri. Sāksim no tā gala, kur atrodas stjuartu telpa un tualetes. Vieta numur sešpadsmit. (Viņš iedūra zīmuli plānā.) Tā ir tā friziera mācekle Džeina Greja. Izvilkusi laimīgo biļeti iru totalizatorā un notriekusi to Lepinē. Tas nozīmē, ka meiča ir azartiste. Viņa būtu varējusi nonākt grūtībās un aizņemties naudu no vecās dāmas — tomēr neizskatās ticami, ka viņa varētu aizņemties lielu summu vai ka Žizelei būtu iespējams meiteni "turēt nagos", šķiet, pārāk mazs loms salīdzinājumā ar to, ko mēs meklējam. Un es nedomāju, ka friziera māceklei ir kaut mazākā iespēja dabūt čūsku indi. Tā netiek lietota matu balināšanai vai sejas mazgāšanai.

Savā ziņā čūsku indes lietošana bija kļūda; tas stipri sašaurina meklējumu loku. No simta labi ja diviem cilvēkiem varētu būt kādas zināšanas šajā jomā un iespēja dabūt indi.

Tas vismaz vienu lietu padara pilnīgi skaidru, — teica Puaro.

Tas bija Fumjē, kurš uzmeta viņam īsu vaicājošu skatu.

Džeps bija aizņemts pats ar savām idejām.

Es uz to raugos šādi, — viņš paskaidroja, — slepkavam jāpieder pie vienas no divām kategorijām: vai nu viņš ir cilvēks, kurš klaiņo apkārt pa pasauli, cilvēks, kurš zina šo to par čūskām, to indīgākajām sugām un par to iedzimto cilšu paražām, kuras lieto indi, lai nogalinātu savus ienaidniekus,

tā ir kategorija numur viens.

Un otra?

Zinātne. Pētījumi. Koku čūsku indi lieto eksperimentiem izcilākajās laboratorijās. Man bija saruna ar Vinterspūnu. Acīmredzot čūsku inde, precīzāk — kobru inde, dažkārt tiek lietota medicīnā. To ar visai atzīstamiem panākumiem izmanto epilepsijas ārstēšanai. Ir veikti plaši zinātniski pētījumi par čūsku kodumiem.

Interesanti un ierosinoši, — sacīja Fumjē.

Jā, bet turpināsim. Greja neatbilst nevienai no šīm kategorijām. Kas attiecas uz viņu, slepkavības motīvi ir maz ticami, iespējas iegūt indi — niecīgas. Praktiskā iespēja izmantot šaujamstobru ļoti apšaubāma — šāda iespēja gandrīz nepastāv. Palūkojieties.

Visi trīs noliecās pār plānu.

šeit ir vieta numur sešpadsmit, — norādīja Džeps. — un te numur divi, kur sēdēja Žizele, ar daudziem cilvēkiem un krēsliem starp abām šīm vietām. Ja meitene neizkustējās no sava krēsla — un visi apgalvo, ka viņa to nedarīja —, tad viņai nebija iespējams nomērķēt bultu tā, lai trāpītu Žizelei kaklā — no sāniem. Man šķiet, mēs varam uzskatīt, ka viņa ir ārpus aizdomām.

Tagad vieta tieši predm — numur divpadsmit. Zobārsts Normens Geils. Ļoti lielā mērā tas viss attiecas ari uz viņu. Pārāk nenozīmīga persona. Manuprāt, viņam vienīgi nedaudz iespēju piek)ūt pie čūsku indes.

Tās nav zāles, ko būtu īpaši iecienījuši zobārsti,— rāmi teica Puaro.

Tā drīzāk varētu nogalināt nekā izdziedināt

Zobārstam tāpat pietiek ko noņemties ar saviem pacientiem, — ar smīnu noteica Džeps. — Tomēr man liekas, ka viņš varētu apgrozīties aprindās, kur būtu iespēja piekļūt pie visdažādākajām zālēm. Viņam varētu būt kāds draugs zinātnieks. Bet, kas attiecas uz iespēju izdarīt noziegumu, Normens Geils izkrīt no spēles. Viņš atstāja savu vietu, bet tikai lai dotos uz tualeti — tas ir, pretējā virzienā. Atceļā Normens nevarēja aiziet tālāk par šo eju, un, lai izšautu no šaujamstobra bultu, kura trāpītu no sāniem vecajai lēdijai kaklā, viņam būtu vajadzīga burvju ierīce, kas spēj taisīt trikus un lidojumā pagriezties taisnā leņķī. Tātad zobārsts ir ārpus aizdomām.

Piekritu, — teica Furnjē. — Turpināsim.

Pārvietosimies otrpus ejai. Vieta numur septiņpadsmit.

Sākumā tur sēdēju es, — paskaidroja Puaro. —Vēlāk es to atdevu vienai no lēdijām, jo viņa vēlējās būt līdzās savai draudzenei.

Tā ir grāfiene Veniša. Ko var teikt par viņu? Veniša ir ievērojama persona. Viņa būtu varējusi aizņemties naudu no Žizeles. Bet neizskatās, ka Venišas dzīvē varētu būt kādi slēpjami fakti — ja nu vienīgi kāda negodīga spēle zirgu skriešanas sacensībās. Mums vajadzētu to papētīt tuvāk. No vietas, kur viņa atradās, bija iespējams izdarīt noziegumu. Ja Žizele mazliet pagrieztu galvu, lai palūkotos ārā pa logu, grāfiene Veniša būtu varējusi izdarīt veiklu šāvienu (vai sauksim to par veiklu pūtienu?) pa diagonāli pāri salonam. Tomēr tai vajadzētu būt necerētai veiksmei, lai trāpītu. Man tomēr šķiet, ka, lai izdarītu šāvienu, viņai būtu jāpieceļas kājās. Grāfiene ir no tām sievietēm, kas rudeņos ar šauteni plecā dodas medībās. Nezinu, vai māka lietot šauteni palīdz gadījumā, kad jārīkojas ar mežoņu šaujamstobru? Gan vienā, gan otrā gadījumā viss atkarīgs no trāpīgas acs un pieredzes; un Venišai varētu būt draugi, vīrieši, kas būtu piedalījušies medībās kaut kur džungļos. Tādā veidā viņa varētu iegūt indi, ko lieto iedzimtie. Pēc kādām blēņām tas izklausās! Tas ir bezjēdzīgi.

Tas patiešām neliekas ticami, — teica Fumjē. — Mademoiselle Ķerra

es redzēju viņu šodien nopratināšanā. (Viņš papurināja galvu.) Grūti iedomāties, ka viņa varētu būt iejaukta slepkavībā.

Vieta numur trīspadsmit — lēdija Horberija. Viņa ir diezgan tumša persona. Es šo to zinu par viņu, vēlāk jums pastāstīšu. Es nebrīnos, ja viņai būtu kādi noslēpumi, par kuriem būtu jābaidās, lai tos neuzzina sabiedrība.

Man k)uvis zināms, — ierunājās Furnjē, — ka minētā lēdija smagi zaudējusi bakarā spēlē Lepinē.

Tas ir gudri no jūsu puses. Jā, viņa ir tāds putns, kas varētu būt saisdta ar Žizeli.

Pilnīgi piekritu.

Ļoti labi — tik tālu viss būtu skaidrs. Bet kā viņa to izdarīja? Viņai vajadzēja ar ceļgaliem uzmesties uz sava krēsla un pārliekties pāri atzveltnei — desmit cilvēku acu priekšā. A, velns parāvis, ejam uz priekšu.

Devītā un desmitā vieta, — turpināja Fumjē, — velkot ar pirkstu līdzi plānā.

Monsieur Puaro un doktors Braients, — teica Džeps. — Ko monsieur Puaro var teikt par sevi? ,

Puaro bēdīgi papurināja galvu.

Mon estomac— viņš izjusti teica. — Ļoti žēl, ka smadzenēm jāpakļaujas kuņģa kaprīzēm.

Es to saprotu, — ar līdzjūtību noteica Fumjē. — Es nekad nejūtos labi, atrazdamies gaisā.

Viņš aizvēra acis un izteiksmīgi papurināja galvu.

Tātad doktors Braients. Ko var teikt par doktoru Braientu? Ievērojama persona Harleistritā. Maz ticams, ka viņš būtu griezies pie francūzietes pēc naudas aizdevuma; bet nekā nevar zināL Un, ja ar ārstu atgadās kāds skandalozs notikums, tad viņa karjerai beigas! šeit noder mana versija par zinātnieku Tāds vīrs kā Braients, kas atrodas panākumu virsotnē, tiekas ar visiem, kuri darbojas medicīnisko pētījumu laukā. Atrodoties jebkurā no izcilākajām laboratorijām, viņš, aci nemirkšķinot, varētu pievākt kādu mēģeni ar čūsku indi.

Viņi stingri uzrauga šīs lietas, mans draugs, — iebilda Puaro. — Tas nebūtu vis gluži tik viegli kā noplūkt gundegu pļavā.

Pat, ja viņi uzrauga, gudrs cilvēks varētu to aizvietot ar kaut ko nekaitīgu. TaЈ būt iespējams kaut vai tāpēc, ka tāds cilvēks kā Braients ir ārpus aizdomām.

Jums ir liela daļa taisnības, — piekrita Fumjē.

Jautājums vienīgi, kāpēc viņš izteica aizdomas par noindēšanu. Kāpēc viņš nevarēja pateikt, ka sieviete mirusi no sirds vājuma — dabiskā nāvē.

Puaro ieklepojās. Abi pārējie vaicājoši uz viņu palūkojās.

Man šķiet, — viņš teica, — tas bija ārsta pirmais, nu, kā lai saka, iespaids. Galu galā izskatījās, ka nāve iestājusies dabiskā ceļā, iespējams, lapsenes koduma ietekmē; tur bija lapsene, atcerieties.

Jūs nevarat un nevarat aizmirst šo lapseni, — piezīmēja Džeps. — Arvien uzsverat to.

Tomēr, — turpināja Puaro, — gadījās, ka es ievēroju liktenīgo dzelksni uz grīdas, un pacēlu to. Tiklīdz mēs to bijām atraduši, viss liecināja par slepkavību.

Dzelksnis būtu ticis atrasts tik un tā.

Puaro papurināja galvu.

Paliek iespēja, ka slepkava to varētu pacelt tā, lai neviens nepamana

Braients?

Braients vai kāds cits.

Hm — visai riskanti, — Fumjē nepiekrita.

Jūs tā domājat tagad tāpēc, — viņš teica, — ka jūs zināt - ir notikusi slepkavība. Bet, ja kāda lēdija pēkšņi mirst no sirdslēkmes, ja vīrietim nokrīt kabatlakatiņš un viņš noliecas to pacelt, kurš gan ievēro šo darbību vai īpaši par to domā?

Taisnība, — pievienojās Džeps. — Manuprāt, Braients noteikti paliek aizdomās turamo sarakstā. Viņš varēja patiekties gar sava krēsla atzveltni un izpūst bultu no šaujamstobra — pa diagonāli pāri salonam. Bet kāpēc neviens to neievēroja! Taču es negribētu pie šā jautājuma ilgāk kavēties. Lai ari kurš to izdarījis, tas netika pamanīts!

Un tur ir jābūt kādam iemeslam, — teica Fumjē.

Iemesls, kurš, cik es saprotu, — viņš smaidīja, — būs monsieur Puaro gaumē. Ar to es gribu teikt, ka tas bija psiholoģiskas dabas iemesls.

Turpiniet, draugs, — sacīja Puaro.

Tas, ko jūs sakāt, ir interesanti.

Iedomāsimies, — iesāka Furnjē, — ka, braucot ar vilcienu, jūs ieraugāt degošu māju. Vienā acumirklī visu acis būs pievērstas logiem. Ikviena uzmanība būs piesaistīta vienam noteiktam punktam. Tādā bridi ir iespējams izvilkt nazi un nodurt otru cilvēkļi, un neviens to nepamanīs.

Tiesa, — sacīja Puaro. — Es atceros gadījumu, kura izmeklēšanā biju iesaistīts, — noindēšanas gadījums, kur tieši šis apstāklis, psiholoģisks, kā jūs to saucat, tika izmantots. Ja mēs atklātu, ka šāds bridis ir bijis Prometheus lidojuma laikā…

Lai to uzzinātu, mums jāiztaujā stjuarti un pasažieri, — teica Džeps.

Tiesa. Bet, ja tāds psiholoģisks moments ir bijis, loģiski varam secināt, ka tā cēlonim jābūt saistītam ar slepkavu. Viņam vajadzēja radīt iemeslu, kas izraisa šādu psiholoģisku momentu.

Lieliski, lieliski, — murmināja francūzis.

Labi, mēs to atzīmēsim kā jautājumu, kas jāuzdod pasažieriem un stjuartiem, — teica Džeps. — Tagad esam nonākuši līdz vietai numur astoņi — Daniels Mišels Klensijs.

Džeps ar zināmu baudu izrunāja šo vārdu.

Pēc maniem ieskatiem, viņš ir visaizdomīgākais no visiem. Kas var būt vēl vieglāk kā kriminālromāna autoram notēlot interesi par čūsku indēm un dabūt to no kāda aptiekāra, kuri nekā ļauna nenojauš? Neaizmirstiet, ka viņš vienīgais no pasažieriem gāja uz salona beigām garām Žizeles krēslam.

Ticiet, mans draugs, — teica Pjuaro, — šo apstākli es neesmu aizmirsis.

Viņš runāja ar īpašu uzsvaru.

Džeps turpināja:

Viņš būtu varējis rīkoties ar šaujamstobru no ļoti tuva attāluma bez jebkādas vajadzības pēc "psiholoģiska momenta", kā jūs sakāt. Un viņam bija diezgan lielas iespējas palikt neatklātam. Atcerieties, Klensijs pats teica, ka zinot visu par šaujamstobriem.

Apstāklis, kas, iespējams, runā viņam par labu.

Tā ir spēle, — teica Džeps. — Un, kas attiecas uz to šaujamstobru, ko viņš parādīja šodien, kuri var galvot, ka tas ir tas pats, ko Klensijs nopircis pirms diviem gadiem. Tas viss man liekas aizdomīgi. Es nedomāju, ka kādam nāk pair labu pastāvīgi izdomāt noziegumus, detektīvstāstus un lasīt par visādiem negadījumiem. Tas iedveš idejas.

Rakstniekam ir nepieciešamas idejas, — piebilda Puaro.

Džeps atkal pievērsās lidmašīnas plānam.

Numur četri bija Raidera vieta — krēsls tieši pretī mirušajai. Nedomāju, ka to izdarīja viņš. Bet nerēķināties ar to mēs nevaram. Viņš gāja uz tualeti. Raiders varētu izdarīt trāpīgu šāvienu no neliela attāluma, vienīgi šajā brīdī viņš atrastos tieši pretī abiem arheologiem. Viņi nevarētu nepamanīt Raidera rīcību.

Puaro domīgi pašūpoja galvu.

Jūs droši vien neesat pazīstami ar arheologiem? Ja viņi abi bija iegrimuši patiešām aizraujošā zinātniskā diskusijā, — Eh bien1, mans draugs —, tad viņi bija tik aizņemti ar sarunu, ka bija pilnīgi kurli un akli pret apkārtējo pasauli. Viņi šajā brīdī dzīvoja piectūkstošajā gadā pirms Kristus dzimšanas, un mūsu ēras tūkstoš deviņi simti trīsdesmit piektais gads viņiem neeksistēja.

Džeps izskatijās mazliet nedcīgs.

Labi, pievērsīsimies arheologiem. Ko jūs varat mums pastāstīt par Diponiem, Fumjē?

Monsieur Armands Dipons ir viens no visizcilākajiem franču arheologiem.

Tas mums maz ko dod. No mana viedokļa viņu vieta salonā ir ļoti izdevīga — ejas otrā pusē, bet Žizelei aizmugurē. Un, ja nemaldos, arheologi dauzās apkārt pa pasauli, izdarot izrakumus visattālākajos tās nostūros. Viņi itin viegli būtu varējuši dabūt čūsku indi, ko lieto iedzimtie.

Jā, tas ir iespējams, — teica Fumjē.

Bet jūs tam neticat?

Fumjē šaubīdamies papurināja galvu.

Visa monsieur Dipona dzīve veltīta viņa profesijai. Viņš ir entuziasts. Agrāk viņš bija antīko lietu pārdevējs. Dipons atteicās no plaukstoša veikala un pilnībā nodevās arheoloģiskajiem pētījumiem. Abi, tēvs un dēls, ar sirdi un dvēseli ir nodevušies savai profesijai. Man tas šķiet neticami — es neteikšu neiespējami, kopš pavērsiena Stavinska lietā man viss liekas iespējams —, neticami, ka viņi būtu iejaukti šajā noziegumā.

Labi, — noteica Džeps.

Viņš paņēma papīra lapu, uz kuras bija rakstījis savas piezīmes, un iekāsējās.

Tātad — ko mēs esam noskaidrojuši. Džeina Greja. Varbūtība — niecīga. Iespējas — gandrīz nekādu. GejJs. Varbūtība — niecīga. Iespējas — ari gandrīz nekādu. Mis Ķerra. Varbūtība — maz ticams, ka noziegumu izdarījusi viņa. Iespējas — apšaubāmas. Lēdija Horberija. Varbūtība — nozieguma izdarīšana pilnīgi pieļaujama. Iespējas — nekādu. Monsieur Puaro — gandrīz droši, ka noziegumu izdarījis viņš; vienīgais cilvēks lidmašīnā, kurš varēja radīt psiholoģisku momentu.

Džeps gardi nosmējās pats par savu joku, Puaro pasmaidīja piedodoši, Fumjē — mazliet kautri. Tad detektīvs turpināja:

Braients. Nozieguma izdarīšanas varbūtība un iespējas — labas. Klensijs. Motīvi apšaubāmi — bet varbūtība un iespējas ļoti labas. Raiders. Nozieguma izdarīšanas varbūtība neskaidra — iespējas labas. Abi Diponi. Varbūtība niecīga, tik tālu, cik tas atkarīgs no motīviem, bet laba no indes iegūšanas viedokļa, iespējas — labas.

Tas ir labs pārskats par to, cik tālu esam. Mums vajadzēs veikt lielu parastās iztaujāšanas darbu. Vispirms es ķeršos pie Klensija un Braienta — papētīšu, kas viņi par purniem, vai viņiem ir bijušas kādas ķezas pagātnē, vai ir bijušas nepatikšanas pēdējā laikā, kur viņi pēdējos gados bijuši — tādā garā. Tas pats attiecas uz Raideru. Protams, nebūtu prātīgi pilnīgi atstāt novārtā pārējos. Likšu Vilsonam te paokšķerēt. Monsieur Fumjē nodarbosies ar Diponiem.

Vīrs no franču kriminālpolicijas pamāja

Neraizējieties — es par to parūpēšos. Šonakt atgriežos Parīzē. Iespējams, ka tagad, kad mēs vairāk zinām par šo lietu, izdosies kaut ko izvilkt no Elīzes, Žizeles kalpones. Es ļoti rūpīgi pārbaudīšu arī Žizeles braucienus. Būtu labi noskaidrot, kur viņa šovasar bijusi. Zinu, ka viņa vienu vai divas reizes bijusi Lepinē. Mēs varam dabūt ziņas par Žizeles kontaktiem ar dažiem angļiem, kas iesaistīti šajā lietā. Ak, jā, ir daudz ko darīt

Abi palūkojās uz Puaro, kas sēdēja, domās nogrimis.

Vai jūs vispār piedalīsieties, monsieur Puaro? — ievaicājās Džeps.

Puaro it kā pamodās.

Jā, man šķiet, es kopā ar monsieur Fumjē gribētu doties uz Parīzi.

Enchante— sacīja francūzis.

Interesanti būtu zināt, ko jūs domājat? — teica Džeps. Viņš ziņkārīgi palūkojās uz Ruaro. — Jūs visu laiku tik klusi sēdējāt. Radusies kāda no jūsu mazajām idejām, jā?

Kāda viena vai divas; bet tas ir ļoti sarežģīti.

Pastāstiet mums.

Viens, kas man dara raizes, — lēni teica Puaro, — ir vieta, kur šaujamstobrs tika atrasts.

Es domāju gan! Tas gandrīz jūs iegāza.

Puaro papurināja galvu.

Nē, tas man bija prātā. Ne tāpēc man tas sagādā raizes, ka šaujamstobrs tika atrasts aiz mana krēsla atzveltnes.

Es tur nesaskatu nekā sevišķa, — teica Džeps. — Tam, kurš izdarīja noziegumu, šaujamstobrs kaut kur bija jāpaslēpj. Noziedznieks nevarēja riskēt ar to, ka ierocis tiktu atrasts pie viņa

EvidemmenP-, Bet, pārbaudot lidmašīnu, jūs būsiet ievērojis, mans draugs, ka lai gan iluminatori nav atvērti, tomēr katrā no tiem ir ventilators — mazs apaļš caurumiņš stiklā, kuru var atvērt un aizvērt, pagriežot kloķīti.

šo caurumiņu izmērs ir pilnīgi pietiekams, lai tam cauri varētu izbāzt šaujamstobru. Kas gan būtu vēl vienkāršāk kā atbrīvoties no ieroča tādā veidā? Tas nokrīt uz zemes, un ir ļoti maz ticams, ka kādreiz to varētu atrast

Es varu pateikt pretargumentu — slepkava baidījās tikt ieraudzīts. Ja viņš izmestu šaujamstobru pa ventilatoru, kāds to varētu ieraudzīt

Saprotu, — teica Puaro. — Viņš nebaidījās, ka tiks pieķerts, kad lika šaujamstobru pie lūpām un raidīja nāvējošo bultu, bet bija nobijies, ka varētu tikt pieķerts brīdī, kad mēģina izmest ieroci pa logu.

Izklausās neloģiski, piekrītu, — teica Džeps, — bet tā nu tas ir. Viņš tomēr paslēpa šaujamstobru aiz sēdekļa atzveltņa. Tas ir neapgāžams fakts.

Puaro atbildēja un Fumjē ziņkārīgi ievaicājās:

Vai tas jūs uzvedina uz kādām domām?

Puaro piekrītoši palocīja galvu.

Tas manī izraisa, tā teikt pārdomas.

Viņa pirksti automātiski pieskārās tintnīcai, kuru Džepa nepacietīgā roka bija sagāzusi šķībi, un novietoja to taisni.

Tad, strauji paceļot galvu, viņš jautāja:

A proposč. Vai jums ir tas pasažieru mantu saraksts, kuru es lūdzu sagatavot?

Astotā nodaļa

SARAKSTS

Es vārdu mēdzu turēt, jā gan, — teica Džeps.

Viņš pasmaidīja un, iebāzis roku dziļi kabatā, izvilka žūksni ciešā mašīnrakstā aprakstītu papīra lapu.

Te būs. Viss ir pierakstīts — līdz vismazākajam sīkumam. Un man jāsaka, ka te ir viena ļod savāda lieta. Parunāsim, kad būsiet visu izlasījis.

Puaro izklāja loksnes uz galda un sāka lasīt. Fumjē piecēlās un pār viņa plecu sekoja līdzi:

Džeims Raiders.

Kabatas. Linu kabatsdrāna ar iezīmi Dž. Cūkādas kabatas portfelis — septiņas vienas mārciņas banknotes, trīs vizītkartes. Vēstule no kompanjona Džordža Embermena, kurā izteikta cerība, ka "sarunas par aizdevumu ir bijušas sekmīgas…citādi mēs nonāksim Kvērstrītā Vēstule, ko parakstījusi Moda, kura nosaka tikšanos TrokadercP- nākamajā vakarā (lēts papīrs, neizglītota cilvēka rokraksts). Sudraba cigarešu etvija. Sērkociņu turētājs. Pildspalva, atslēgu saišķis. Franču un angļu sīknauda.

Diplomāts. Liels daudzums dokumentu par kādiem darījumiem ar cementu. Viens "Bezdibenīgā kausa" eksemplārs (šajā zemē aizliegts). Kārbiņa ar iesnu zālēm.

Doktors Braients.

Kabatas. Divi linu kabatslakad. Kabatas portfelis, kurā atrodas divdesmit mārciņas un piecsimt franku. Franču un angļu sīknauda. Piezīmju grāmatiņa. Cigarešu etvija. Pildspalva. Atslēgu saišķis.

Flauta futlrālī.

Divas grāmatas — Benvenuto Čellinīatmiņas un Les Maux de L'Oreile*.

Normens Geils.

Kabatas. Zīda kabatslakats. Naudas maks, kura saturs viena mārciņa un sešsimt franku. Sīknauda. Divu franču firmu — zobārstniecības instrumentu ražotāju — vizītkartes. Firmas Braients un Ko sērkociņu kastīte - tukša. Sudraba šķiltavas. Rožkoka pīpe. Gumijas tabakas maks. Durvju atslēga.

Diplomāts. Balts linu virsvalks. Divi zobārsta spogulīši. Vates tamponi. La Vie Parisienne. The Strand Magazine. The Autocar^.

Armands Dipons.

Kabatas. Naudas maks ar tūkstoš frankiem un desmit angļu mārciņām. Kokvilnas kabatslakats. Brilles futrālī. Franču sīknauda. Cigarešu paciņa, sērkociņu turētājs. Kārbiņa ar spēju kārtīm. Zobu bakstāmie.

Diplomāts. Runas uzmetums Karaliskajai Āzijas biedrībai. Divas vācu publikācijas arheoloģijā. Divas māla trauku zīmējumu skices. Ar ornamentiem rotātas dobtas caurules (kuras esot kurdu pīpes). Maza pīta paplāte. Deviņas neierāmētas fotogrāfijas — māla trauku uzņēmumi.

Žans Dipons.

Kabatas. Kabatas portfelis, kurā ir piecas angļu mārciņas un trīssimt franku. Cigarešu kārba. Iemutis (ziloņkaula), šķiltavas. Pildspalva. Divi zīmuļi. Maza piezīmju grāmatiņa, pilna ar nekārtīgā rokrakstā izdarītām piezīmēm. Vēstule angļu valodā no L.Marrinera ar ielūgumu pusdienās restorānā netālu no Džotenhamkortroudas. Franču sīknauda.

Daniels Klensijs.

Kabatas. Kabatslakats (ar tintes traipu). Pildspalva (laiž tinti). Kabatas portfelis, kas satur četras mārciņas un simts franku zīmju. Trīs avīžu izgriezumi, kuros aprakstīti nesen izdarīti noziegumi (viena noindēšana ar arsēnu un divi apkrāpšanas gadījumi). Divas vēstules no nekustamā īpašuma tirgotāja, kurās sīki aprakstīti lauku īpašumi. Piezīmju grāmatiņa. Četri zīmuļi. Zīmuļu asināmais. Trīs samaksāti un četri neaprakstīti rēķini. Vēstule no kāda "Gordona", rakstīta uz tvaikoņa Minotour, Pa pusei atrisināta krustvārdu mīkla no TimesPiezīmju bloks ar sižetu uzmetumiem. Itāļu, franču, angļu un Šveices sīknauda. Apmaksāts Neapoles viesnīcas rēķins. Liels atslēgu saišķis.

Mēteļa kabatā— manuskripta uzmetumi "Slepkavība uz Vezuva". Kontinentālais vilcienu saraksts. Golfa bumbiņa. Zeķu pāris. Zobu birste. Apmaksāts viesnīcas rēķins Parīzē.

Mis Ķerra.

Rokas somiņa. Lūpu krāsa. Viens ziloņkaula cigarešu iemutis, otrs nefrita. Kompaktpūderis. Cigarešu kārba. Sērkociņu turētājs. Kabatslakats. Divas angļu mārciņas. Sīknauda. Puse kredītvēstules. Atslēgas.

Nesesers. Krēms. Pudelītes-, sukas, ķemmes utt. Manikīra piederumu komplekts. Mazgāšanās piederumu soma, kurā atrodas zobu birste, sūklis, zobu pulveris, ziepes. Divi pāri šķēru. Piecas vēstules no piederīgajiem un draugiem Anglijā. Divi Taušnica romāni. Divu spanielu fotogrāfijas. Žurnāli Voague un Good Houskeeping\

Mis Greja.

Rokas somiņa. Lūpu krāsa, smiņķis, kompaktpūderis.

Atslēga un viena ceļasomas atslēga. Zīmulis. Cigarešu kārba. Iemutis. Sērkociņi. Divi kabatslakati. Apmaksāts Lepinē viesnīcas rēķins. Neliela

grāmatiņa French Phrases [9] . kabatas portfelis ar simts frankiem un desmit santimiem. Franču un ang|u sīknauda. Viens kazino spē)u žetons piecu franku vērtībā.

Mēteļa kabatā sešas Parīzes atklātnes, divi kabatslakadņi un zīda šalle. Vēstule, kuru paraksdjusi "Gledisa". Aspirīna paciņa.

Lēdija Horberija.

Rokas somiņa. Divas lūpu krāsas, smiņķis, kompaktpūderis. Kabatslakats. Trīs mille banknotes. Sešas angļu mārciņas. Sīknauda (franču). Gredzens ar briljantu. Piecas franču pastmarkas. Divi cigarešu iemuši. Šķiltavas futlāri.

Nesesers. Pilns kosmētikas piederumu komplekts. Izsmalcināts manikīra piederumu komplekts (zelta). Maza pudelīte, uz kuras ar dnd uzraksuts "borskābe".

Kad Puaro pabeidza lasīt, Džeps ar pirkstu norādīja uz pēdējo ierakstu.

Gudri darīts, ka mūsu darbinieks to atzīmējis. Viņam likās, ka šī pudelīte kaut kā lāgā nesaskanēja ar visu pārējo. Borskābe, ak Dievs! Baltais pulveris pudelē bija kokaīns.

Puaro acis mazliet iepletās. Viņš lēni pamāja ar galvu.

Iespējams, tam nav nekāda sakara ar mūsu gadījumu, — teica Džeps. — Bet man jums nav jāpaskaidro, ka sievietei, kura sākusi lietot kokaīnu, būtu saglabājušies augsti morāles principi. Man tā rādās, ka cienījamā lēdija pārāk nekautrētos no līdzekļiem, lai dabūtu to, ko vēlas, neraugoties uz visu šķietamo sievišķību un nevarību. Tomēr, es šaubos, vai viņai pietiktu aukstasinības izdarīt kaut ko tādu kā šī slepkavība, un, godīgi sakot, es neredzu iespēju, kā viņa to būtu varējusi izdarīt.

Te ir ko palauzīt galvu.

Puaro savāca izmētātās maSnraksta lapas un vēlreiz tās pārlasīja. Tad viņš ar nopūtu tās nolika atpakaļ.

šis saraksts, — viņš teica, — skaidri norāda uz vienu personu, kura varētu būt izdarījusi noziegumu. Un tomēr es nevaru saprast, kāpēc un kādā veidā šī persona to būtu izdarījusi.

Džeps neizpratnē skatījās uz Puaro.

Jūs gribat teikt, ka, izlasot šo sarakstu, jums rodas priekšstats par to, kas izdarījis noziegumu?

Man tā šķiet

Džeps sagrāba papīrus un sāka pārlasīt, pasniedzot katru izlasīto lapu Fumjē. Tad viņš tās nometa uz galda un atkal blenza uz Puaro.

Jūs jokojat monsieur Puaro?

Nē, nē. Quelle r'dee [10] !

Un jums, Fumjē?

Fumjē pašūpoja galvu.

Varbūt es esmu muļķis, — viņš bilda, — bet es neredzu, kā šis saraksts mums varētu palīdzēt.

Ne jau pats saraksts, — teica Puaro. — Bet kopsakarībā ar dažām šā gadījuma īpatnībām, kā jums šķiet? Bet varbūt es kļūdos — stipri kļūdos.

Izklāstiet savu versiju, — ierosināja Džeps. — Jebkurā gadījumā būtu interesami to dzirdēt

Puaro noliedzoši papurināja galvu.

Nē, kā jūs sakāt tā ir versija — tikai versija. Es cerēju sarakstā atrast kādu noteiktu priekšmetu. Eh bien [11] , es to atradu. Tas ir tur, bet šķiet, šis priekšmets norāda nepareizā virzienā. Pareizā atrisinājuma atslēga, bet pie nepareizās personas.

Tas nozīmē, ka vēl jāveic liels darbs, un patiesi lietā joprojām ir daudz neskaidrību. Es nevaru uztaustīt ceju, tikai atsevišķi fakti izceļas un it kā izkārtojas nozīmīgā saistībā. Jums tā nešķiet? Nē, es redzu, ka ne. Nu, tad strādāsim katrs savā virzienā. Man nav pārliecības, es jums teikšu, ir tika zināmas aizdomas…

Es domāju, ka jūs tagad izlokades, — teica Džeps. Viņš piecēlās. — Nu tā tik bija dieniņa! Es darbošos Londonā, jūs Furnjē, atgriežaties Parīzē, bet jūs, monsieur Puaro?

Es joprojām vēlos kopā ar monsieur Furnjē doties uz Parīzi — tagad vēl vairāk nekā jebkad.

Vairāk nekā jebkad? Es gribētu zināt, kāds stiķis jums ir padomā.

Stiķis? Ce riestpas joĶ ca'?-

At|aujiet jums novēlēt labvakaru bezgalīgā pateicībā par jūsu brīnišķīgo viesmīlību. Tātad mēs tiekamies rit no rīta Kroidonā.

Tieši tā. A demain3.

Cerēsim, — sacīja Furnjē, — ka neviens mūs nenogalinās en routt / Abi detektīvi aizgāja.

Kādu bridi Puaro sēdēja kā aizsapņojies. Tad viņš piecēlās. Sakārtoja galdu, iztukšoja pelnu traukus un nolika vietā krēslus.

Puaro piegāja pie maza galdiņa un paņēma Sketsh eksemplāru. Viņš šķīra lappuses, kamēr uzgāja, ko bija meklējis.

"Divi saules pielūdzēji" — tāds bija virsraksts. Horberijas gTāfiene un misters Raūņonds Barraklofs Lepinē kūrortā.

Viņš skatījās uz divām figūrām peldkostīmos, smaidošām sejām cieši sadotām rokām.

Man šķiet, — sacīja Puaro, — ka te var kaut ko uzsākt.. Jā, var gan.

Devītā nodaļa

ELĪZE GRANDJE

Laiks nākamajā dienā bija tik lielisks, ka pat Puaro atzina, ka viņa estomac esot pilnīgi mieiīgs.

Šoreiz viņi lidoja uz Parīzi ar reisu pulksten astoņos četrdesmit piecās.

Bez Puaro un Furnjē salonā bija vēl sepdņi vai astoņi pasažieri, un francūzis izmantoja braucienu, lai veiktu dažus eksperimentus. Viņš izņēma no kabatas nelielu bambusniedres gabaliņu un brauciena laikā trīs reizes cēla to sev pie lūpām, mērķējot ar niedri dažādos virzienos. Vienreiz viņš to darīja, paliecoties gar sēdekļa atzveltni, uz aizmuguri, otrreiz — viegli pagriežot galvu sāņus, trešo reizi — atgriežoties no tualetes nodalījuma, un katru reizi viņš uztvēra sev pievērstus dažu pasažieru neizpratnes pilnos skatienus. Pēdējo reizi patiesi šķita, ka visas acis salonā bija vērstas uz francūzi. Furnjē satriekts atslīga krēslā, un tikai Puaro neslēptais izbrīns viņu mazliet nomierināja

Jūs esat nedaudz pārsteigts, mans draugs? Bet jūs piekrītat manam eksperimentam?

Evidemment^! Patiesībā es apbrīnoju jūsu pamatīgumu. Nekas nav labāks par uzskatāmu demonstrāciju. Jūs tēlojat slepkavību ar šaujamstobru. Rezultāts ir pilnīgi skaidrs. Visi jūs ievērot

Ne visi.

Savā ziņā jā. Katru reizi ir kāds, kurš jūs neredz, bet, lai slepkavība izdotos, ar to nepietiek. Jums jābūt pilnīgi pārliecinātam, ka neviens jūs neredzēs.

Un parastos apstākļos tas ir neiespējami, — paskaidroja Furnjē. — Tāpēc es apstiprinu savu pieņēmumu, ka vajadzētu būt neparastiem apstākļiem — psiholoģiskam momentam! Tur noteikti būs bijis psiholoģisks moments, kad visu pasažieru uzmanība koncentrēta uz kaut ko citu.

Mūsu draugs inspektors Džeps gatavojas veikt sīku aptauju šajā sakarā.

Jūs man nepiekrītat, monsieur Puaro?

Puaro mirkli vilcinājās, tad gausi teica

Es piekritu, ka bija — ka vajadzēja būt kādam psiholoģiskam iemeslam, kāpēc neviens slepkavu neredzēja… Bet mans domu virziens atšķiras no jūsējā. Es nojaušu, ka šajā gadījumā acīm redzami fakti vien var pievilt. Nevis atveriet plaši, bet mazliet pieveriet acis, mans draugs. Lieciet lietā savas gara acis. Ļaujiet strādāt mazajām, pelēkajām smadzeņu šūniņām…

Fumjē izbrīnīts raudzījās uz Puaro.

Es nesaprotu jūs, monsieur Puaro.

Jūs izdarījāt secinājumus no tā, ko jūs esat redzējis. Nekas nevar būt maldinošāks par to, ko redz ar acīm.

Fumjē atkal papurināja galvu un paplēta rokas.

Es padodos. Es nesaprotu, par ko jūs runājat?

Mains draugs Žiro mudinātu jūs nepievērst uzmanību iedomām. "Ejiet un darbojieties," viņš teiktu. Sēdēt mierīgi atzveltnes krēslā un domāt — tā ir veca vīra metode, kuram labākie gadi jau aiz muguras. Bet es saku, ka jauns dzinējsuns tik strauji iet pa pēdām, ka bieži vien tās nozaudē… Viņam tad ari domātas viltus pēdas. Nu, lūk, es jums esmu devis ļoti labu mājienu…

Un, adaidies krēslā, Puaro aizvēra acis, iespējams, lai domātu, bet pēc piecām minūtēm vairs nebija nekādu šaubu, ka viņš ir cieši aizmidzis.

Ieradušies Parīzē, viņi taisnā ceļā devās uz Žolite ielu numur trīs.

Žolite iela atradās Sēnas labajā krastā. Māja numur trīs ne ar ko neatšķīrās no pārējām. Viņus ielaida pavecāks durvju sargs, kas nelaipni apsveicinājās ar Fumjē.

Tātad pie mums atkal policija! Vienas nepatikšanas. Tas radīs mājai nelabu slavu.

Nikni rūkdams, viņš pazuda savā istabā.

Iesim uz Žizeles kabinetu, — teica Fumjē. — Tas ir pirmajā stāvā. Runādams, viņš izņēma no kabatas atslēgu un paskaidroja, ka franču policija spērusi piesardzības soļus, noslēdzot un apzīmogojot durvis, kamēr nebūs zināmi Anglijā veiktās pratināšanas rezultāti.

Bet es baidos, — teica Fumjē, — ka šeit nav nekā, kas varētu mums palīdzēt

Viņš noņēma zīmogus, atslēdza durvis, un viņi iegāja. Madame Žizeles kabinets bija maza, smacīga telpa. Stūri atradās mazliet vecmodīgs seifs, lietišķa izskata rakstāmgalds un vairāki nodriskāti mīkstie krēsli.

Vienīgais logs bija netīrs, un likās, ka tas nekad nav ticis atvērts.

Paraudzījies apkārt Fumjē paraustīja plecus.

Redziet, — viņš sacīja, — nekā. Itin nekā.

Puaro aizgāja aiz rakstāmgalda. Viņš apsēdās krēslā un pāri galdam palūkojās uz Fumjē. Puaro viegli pārlaida roku galda virsai un tad zem tā.

Seit ir zvans, — viņš teica.

Jā, tas domāts durvju sargam.

—Ā, tālredzīga piesardzība. Madames klienti varētu dažreiz kļūt nevaldāmi. Viņš atvēra pāris atvilktņu. Tajās bija rakstāmpiederumi, kalendāri, spalvas un zīmuļi, bet nekādu dokumentu un nekā, kam būtu personīgs raksturs.

Puaro tikai pavirši tajās ieskatījās.

Es neapvainošu jūs ar meklēšanu, mans draugs. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka, ja šeit būtu kaut kas atrodams, jūs to būtu atradis, — viņš palūkojās uz seifu — nav sevišķi izskatīgs, vai ne?

Mazliet vecmodīgs, — piekrita Fumjē.

Tas bija tukšs.

Jā. Tā sasodītā kalpone bija visu iznīcinājusi.

Ak, jā„šī kalpone, šī uzticamā kalpone. Mums viņa jāredz. Istaba, kā jūs teicāt, mums nekā nevar pastāstīt. Vai tas ir zīmīgi, kā jūs domājat?

Kas ir zīmīgi, monsieur Puaro?

Es gribēju teikt, ka šai istabai nav nekāda personības zīmoga… Man tas šķiet interesanti.

Diez vai viņai piemita kādas sentimentālas jūtas, — sausi noteica Fumjē.

Puaro piecēlās.

Iesim, — viņš teica, — iepazīsimies ar kalponi — šo ārkārtīgi uzticamo kalponi.

Elīze Grandjē bija neliela auguma drukna pusmūža sieviete, sārtiem, vaigiem un mazām viltīgām acīm, kuras veikli šaudījās, pētot Fumjē un viņa kompanjona sejas.

Apsēdieties, mademoiselle Grandjē, — uzaicināja Fumjē.

Paldies, monsieur.

Viņa stīvi apsēdās.

Monsieur Puaro un es šodien atgriezāmies no Londonas. Izmeklēšana, tas ir, nopratināšana, sakarā ar madame Žizeles nāvi notika vakar. Nav vairs nekādu šaubu. Madame Žizele tika noindēta.

Francūziete skumji pašūpoja galvu.

Tas, ko jūs sakāt, monsieur, ir šausmīgi. Kundze noindēta? Kuram gan varēja ienākt prātā to izdarīt?

Lūk, tieši šajā jautājumā jūs mums varētu palīdzēt, mademoiselle.

Labprāt, monsieur, es, protams, darīšu visu iespējamo, lai palīdzētu policijai. Bet es nekā nezinu — itin nekā.

Jūs zināt, ka madame Žizelei bija ienaidnieki? — asi iejautājās Fumjē.

Tas nav tiesa. Kāpēc lai kundzei būtu ienaidnieki?

Nu, nu, mademoiselle Grandjē, — sausi noteica Furnjē. — Augļotāja profesijai ir savas ēnas puses.

Taisnība, dažkārt kundzes klienti uzvedās nesaprātīgi, — piekrita Elīze.

Viņi rīkoja scēnas, jā? Draudēja?

Kalpone papurināja galvu.

Nē, nē, jūs kļūdāties. Tie nebija viņi, kas draudēja. Viņi smilkstēja, viņi žēlojās — viņi apgalvoja, ka nespēj samaksāt — tas jā, — viņas balsī skanēja nicinājums.

Iespējams, ka dažkārt, mademoiselle, — sacīja Puaro, — viņi nespēja samaksāt

Elīze Grandjē paraustīja plecus.

Var būt Paši vainīgi! Galu galā viņi parasti samaksāja, — viņas balsī jautās apmierinājums.

Madame Žizele bija cietsirdīga sieviete, — teica Furnjē.

Kundze bija taisnīga.

Jūs nejutāt līdzi upuriem?

Upuriem — upuriem… — Elīze nepaciedgi iebilda. — Jūs nesaprotat. Vai ir nepieciešams iekrist parādos, dzīVot pāri saviem līdzekļiem, skriet aizņemties un pēc tam gaidīt, ka šī nauda tiks uzdāvināta? Tas nav saprātīgi I Kundze vienmēr bija godīga un taisnīga. Viņa aizdeva, un . viņa prasīja, lai parāds tiktu atdots. Tas ir tikai taisnīgi. Viņai pašai nebija parādu. Kundze vienmēr godīgi samaksāja par visu, kas viņai piederēja. Nekad, nekad viņai nebija neapmaksātu rēķinu. Un, ja jūs sakāt, ka kundze bija cietsirdīga sieviete, tie ir meli. Kundze bija labsirdīga. Viņa deva naudu Pestīšanas armijai, kad viņi nāca. Viņa deva naudu labdarības iestādēm. Kad Dzordža, durvju sarga, sieva saslima, kundze samaksāja, lai viņa varētu ārstēties slimnīcā laukos.

Aiz dusmām pietvīkusi, kalpone apklusa. ,

Viņa atkārtoja:

Jūs neizprotat Jūs kundzi nepavisam neizprotat

Fumjē mirkli nogaidīja, lai Elīzei niknums noplok, un tad teica:

Jūs ievērojāt, ka madame Žizeles klienti beigu beigās samaksāja. Vai jūs zinājāt par līdzekļiem, kādus madame lietoja, lai viņus piespiestu to darīt?

Viņa paraustīja plecus.

Es nekā nezinu, monsieur, — itin nekā.

Jūs zinājāt pietiekami, lai sadedzinātu madame Žizeles dokumentus.

Es izpildīju kundzes norādījumu. Ja kādreiz, madame teica, ar viņu kaut kas notiktu vai ja viņa saslimtu un nomirtu ārpus mājas, man jāsadedzina darba dokumenti.

Dokumenti, kas atradās seifā apakšstāvā? — vaicāja Puaro.

Pareizi. Viņas darba dokumenti.

Un tie bija seifā apakšējā stāvā?

Viņa uzstājība lika Elīzei pietvīkt

Es paklausīju kundzes rīkojumam, — viņa teica.

Es to zinu, — smaidot sacīja Puaro.

Bet dokumenti nebija seifi. Vai ne tā? Tas seifs ir pārāk vecmodīgs — pat amatieris tādu varētu atvērt. Dokumenti tika turēti citur — varbūt madame Žizeles guļamistabā?

Elīze bridi klusēja, tad atbildēja:

Jā. Klientiem kundze vienmēr radīja iespaidu, ka dokumenti tiek turēti seifā, bet patiesībā seifs bija tikai dekorācija. Viss tika glabāts kundzes guļamistabā

Vai jūs mums neparādītu, kur? Elīze piecēlās, un abi vīri viņai sekoja. Guļamistaba bija paprāva telpa, bet tik piebāzta ar smagām, kokgriezumiem rotātām mēbelēm, ka tajā gandrīz nebija kur pagriezties.

Vienā stūri stāvēja liela veclaicīga lāde. Elīze pacēla vāku un izņēma vecmodīgu taftas kleitu ar zīda oderi. Kleitai bija dzi|a iegriezta kabata.

Papīri bija šeit, monsieur, — viņa teica. — Tie tika uzglabāti lielā, aizzīmogotā aploksnē.

Jās man par to nekā neteicāt, — asi iebilda Furnjē, — kad es jūs pirms trim dienām iztaujāju.

Atvainojiet, monsieur. Jūs man vaicājāt, kur ir papīri, kuriem vajadzēja būt seifā. Es atbildēju, ka esmu tos sadedzinājusi. Tā bija patiesība. Kur tieši papīri bija atradušies, nelikās tik svarīgi.

Taisnība, — atzina Fumjē. — Jūs saprotat, mademoiselle Grandjē, ka šos papīrus nevajadzēja dedzināt.

Es izpildīju kundzes rīkojumu, — drūmi noteica Elīze.

Es saprotu, ka jūs gribējāt labu, — samierinoši noteica Fumjē. — Tagad es gribētu, lai jūs mani vērīgi uzklausītu, mademoiselle: madame tika noslepkavota. Iespējams, ka viņu nogalināja persona vai personas, par kurām viņai bija šiem cilvēkiem bīstama informācija. Šīs ziņas bija tajos dokumentos, ko jūs sadedzinājāt. Es gribu jums uzdot jautājumu un lūdzu nesteigdes ar atbildi. Vai ir iespējams — un, manuprāt, tas ir pieļaujams un pilnīgi saprotams —, ka jūs iemetāt skatu šajos dokumentos, pirms iesviedāt tos ugunī? Ja tā ir noticis, jūs netiksiet sodīta par šādu rīcību. Gluži pretēji —jebkura informācija, ko jūs būtu ieguvusi, var policijai būt ārkārtīgi noderīga un lieti pakalpot slepkavas notveršanā. Tāpēc, mademoiselle, nebīstieties atbildēt patiesību. Vai pirms sadedzināšanas jūs tikāt ieskatījusies dokumentos?

Elīze dziji ieelpoja. Viņas kuplās krūtis saviļņojumā strauji cilājās.

Nē, monsieur , — viņa atbildēja. — Es nekur neskadjos. Es nekā nelasīju. Es sadedzināju aploksni, neatverot zīmogu.

Desmitā nodaļa

MAZĀ MELNĀ GRĀMATIŅA

Pāris mirkļu Fumjē cieši raudzījās kalponē, tad, pārliecinājies, ka viņa runā patiesību, viņš, atmetis ar roku, novērsās.

Žēl, — viņš teica. — Jūs rīkojāties godīgi, mademoiselle, un tomēr žēl.

Neko nevaru palīdzēt. Piedodiet. Fumjē apsēdās un izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu.

Mūsu pirmās sarunas laikā, jūs, mademoiselle , teicāt, ka nezinājāt, kā sauc madame Žizeles klientus. Tomēr tagad jūs stāstāt, ka viņi gaudās un lūdzās žēlastību. Tātad jūs tomēr kaut ko zinājāt par šiem madame Žizeles apmeklētājiem?

Es paskaidrošu, monsieur. Kundze nekad nenosauca nevienu vārdu. Viņa nekad nerunāja par savām veikala lietām. Bet katrs ir tikai cilvēks, vai

ne? Mēdz būt kaut kādi izsaucieni, piezīmes. Dažkārt kundze manā klātbūtnē runāja tā, it kā būtu viena.

Puaro paliecās uz priekšu.

Ja jūs varētu minēt kādu piemēru, mademoiselle, — viņš teica.

Pag, — ā, jā — piemēram, dek atnesta vēstule. Kundze to atver. Viņa īsi, skarbi iesmejas. Viņa saka:

"Dziediet vai raudiet, manu jauko lēdij. Tik un tā jums būs jāmaksā." Vai ari kundze saka man: "Kādi muļķi! Kādi muļķi! Viņi domā, ka es aizdotu lielas naudas summas, pienācīgi nenodrošinājusies. Zināšana ir drošība, Elīze. Zināšana ir spēks. "Apmēram tā viņa mēdza runāt.

Vai jūs kādreiz redzējāt madame Žizeles klientus, kuri nāca uz mājām?

Nē, monsieur gandrīz nekad. Viņi uzturējās tikai pirmajā stāvā, jūs saprotiet, un parašu viņi ieradās pēc tumsas iestāšanās.

Vai madame Žizele pirms viņas brauciena uz Angliju bija Parīzē?

Viņa tikai iepriekšējā dienā atgriezās Parīzē.

Kur viņa bija bijusi?

Viņa bija projām kādu nedē|u, pabijusi Devilā, Lepinē, Pariplāžā un Vimereksā — parastais kundzes rudens ceļojumu loks.

Tātad padomājiet, mademoiselle, vai viņa neteica kaut ko — kaut ko, kas varētu būt nozīmīgs.

Elīze bridi domāja. Tad papurināja galvu.

Nē, monsieur, — viņa atbildēja. — Es nekā nevara atcerēties. Kundze bija labā noskaņojumā. Viņa teica, ka darījumi veicas labi. Brauciens bijis sekmīgs. Tad viņa lika man piezvanīt aviokompānijai un pasūdt biļetes uz nākamo dienu lidojumam uz Angliju. Agrais rīta reiss bija izpārdots, un viņa iegādājās biļeti uz reisu pulksten divpadsmitos.

Vai madame Žizele teica, kāpēc viņa brauc uz Angliju? Vai tas bija negaidīti?

Ak, nē, monsieur. Kundze bieži ceļoja uz Angliju. Parasti viņa man to pateica dienu iepriekš.

Vai šajā vakarā pie madame Žizeles bija kādi klienti?

Man šķiet, monsieur, ka viens bija, bet pārliecināta es neesmu. Varbūt Džordžs zinās. Kundze man nekā neteica.

Fumjē izņēma no kabatas vairākas fotogrāfijas — pārsvarā reportieru izdarītus dažādu liecinieku momentuzņēmumus brīdī, kad viņi atstāj tiesas zāli.

Vai jūs kādu no viņiem pazīstat, mademoiselle ?

Elīze paņēma fotogrāfijas un pēc kārtas aplūkoja tās. Tad papurināja galvu.

Nē, monsieur.

Tad mums būs jāpavaicā Džordžam.

Jā, monsieur. Žēl tikai, ka Džordžam ir slikta redze.

Fumjē piecēlās.

Labi, mademoiselle , mēs aizejam — ja vien jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka jums vairs nav nekā — itin nekā — ko mums teikt.

Man? Kas gan vēl varētu būt?

Elīze izskatījās apmulsusi.

Skaidrs. Iesim, monsieur Puaro. Atvainojiet. Jūs kaut ko meklējat?

Puaro patiešām klīda apkārt pa istabu tā, it kā kaut ko meklētu.

Patiešām, — atbildēja Puaro. — Es meklēju kaut ko tādu, ko es nevaru ieraudzīt

Kas tas ir?

Fotogrāfijas. Madame Žizeles tuvinieku fotogrāfijas, ģimenes uzņēmumus.

Elīze papurināja galvu.

Manai kundzei nebija ģimenes. Viņa pasaulē bija viena.

Viņai bija meita, — asi teica Puaro.

Tas ir tiesa. Jā, viņai bija meita.

Elīze nopūtās.

Ak, monsieur, jūs nesaprotat.Ir taisnība, ka kundzei bija meita, bet tas bija sen, saprodet Es domāju, ka kundze pēdējo reizi savu meitu redzēja, kad viņa vēl bija mazs bērns.

Kā tā? — skarbi noprasīja Furnjē.

Elīze izteiksmīgi noplāuja rokas.

Es nezinu. Tas bija kundzes jaunībā. Esmu dzirdējusi, ka viņa bijusi skaista — skaista un nabadzīga. Varbūt viņa bija precējusies, varbūt ne. Es domāju, ka ne. Neapšaubāmi ir tas, ka par bērnu parūpējās. Bet pati kundze saslima ar vējbakām — smagi saslima — viņa gandrīz nomira. Kad kundze atveseļojās, viņas skaistums bija zudis, nebija vairs nekādu muļķību, nekādu romānu. Kundze kļuva lietišķa sieviete.

Bet savu naudu viņa atstāja meitai?

Tas ir tikai taisnīgi, — sacīja Elīze. — Kam gan cilvēki lai atstāj savu naudu, ja ne savam miesīgajam bērnam? Asinsradniecība paliek asinsradniecība, un kundzei nebija draugu. Viņa vienmēr bija viena. Viņas kaislība bija nauda — iegūt arvien vairāk un vairāk naudas. Kundze t&rēja maz. Viņa netiecās pēc greznības.

Viņa atstājusi jums mantojumu. Jūs to zināt?

Protams. Man paziņoja. Kundze vienmēr bija devīga. Viņa katru gadu man bez algas izsniedza vēl krietnu summu naudas. Es esmu |od pateicīga kundzei.

Labi, — sacīja Furnjē, — dosimies projām. Ejot laukā, mēs varam pārrunāt kādu vārdu ar veco Džordžu.

Atjaujiet man jums sekot pēc dažām minūtēm, mans draugs, — teica Puaro.

Kā vēlades.

Fumjē aizgāja.

Puaro vēlreiz pagājās pa istabu, tad apsēdās un cieši raudzījās Elīzē.

Zem viņa pētošā skatiena francūziete kļuva mazliet nemierīga.

Vai monsieur vēl kaut ko vēlas zināt?

Mademoiselle Grandjē, — ierunājās Puaro, — vai jūs zināt, kas noslepkavoja jūsu saimnieci?

Nē, monsieur. Es to varu apzvērēt Dieva priekšā.

Viņa runāja ļod padesi. Puaro pētoši lūkojās Elīzē, tad palocīja galvu,

Bien [12] , — viņš teica. — Es to pieņemu. Bet viena lieta ir zināt, pavisam cita — turēt aizdomās. Vai jums ir kāds minējums — tikai minējums, kas to varētu būt izdarījis?

Nav ne jausmas, monsieur. Es to tikko teicu policijas inspektoram.

Jūs viņam varat teikt vienu un man pavisam citu.

Kāpēc jūs tā runājat, monsieur? Kāpēc lai es tā darītu?

Tāpēc, ka viena lieta ir sniegt ziņas policijai un pavisam cita — sniegt tās privātpersonai.

Jā, — piekrita Elīze. — Tā tas ir. Viņas sejā iezagās šaubas. Likās, Elīze domā. Cieši viņā raudzīdamies, Puaro paliecās uz priekšu un sacīja:

Vai pateikt jums kaut ko, mademoiselle Grandjē. Daļēji tas ir mans pienākums neticēt nekam, ko man saka, — nekam, kas nav pierādīts. Es turu aizdomās visus. Ikvienu, kas saisdts ar noziegumu, es turu aizdomās par nozieguma izdarīšanu līdz tam brīdim, kad tiek pierādīta viņa nevainība.

Elīze Grandjē dusmīgi skadjās uz viņu.

Vai jūs gribat teikt, ka turat aizdomās mani — mani — kundzes noslepkavošanā? Tas nu ir par daudz! Pieļaut šādu domu ir nedzirdēta ļaunprātība!

Viņas kuplās krūtis vētraini cilājās.

Nē, Elīze, — sacīja Puaro. — Es neturu jūs aizdomās madame Žizeles noslepkavošanā. Madame Žizeles slepkava noteiku bija lidmašīnas pasažieris. Tā nebijājušu roka, kas to paveica. Bet jūs varējāt būt sabiedrotā pirms slepkavības. Jūs varējāt kādam izstāstīt visas detaļas par madame Žizeles ceļojumu.

Es to neesmu darījusi, zvēru, ka neesmu.

Puaro klusējot atkal vairākas minūtes viņu vēroja. Tad viņš'pamāja ar galvu.

Es jums ticu, — viņš teica. — Un tomēr ir kaut kas, ko jūs slēpjat. Ak, noteikti ir! Paklausieties, ko es jums teikšu. Katrā nozieguma izmeklēšanas gadījumā, iztaujājot lieciniekus, nākas sastapties ar vienu un to pašu parādību. Katrs kaut ko slēpj. Dažkārt un pat visai bieži tas ir kaut kas pavisam nevainīgs, kaut kas, kam pat nav sakara ar noziegumu, bet — es vēlreiz atkārtoju — vienmēr ir kaut kas . Tieši tā ir ar jums. Ak, neliedzieties! Es esmu Erkils Puaro, un es zinu. Kad mans draugs monsieur Fumjē vaicāja, vai jūs neesat aizmirsusi kaut ko pateikt, jūs uztraucāties, neapzināti jūs atbildējāt izvairīgi. Un tagad, kad es piedāvāju jums pateikt to, ko jūs nevēlējāties teikt policijai, jūs acīm redzami apdomājat šo priekšlikumu. Tātad kaut kas ir. Es vēlos zināt — kas.

Tas nav nekas svarīgs.

Iespējams. Bet vienalga, vai jūs man nepateiktu, kas tas ir? — Neaizmirstiet, — viņš turpināja, redzot, ka Elīze šaubās, — es neesmu no policijas.

Tas gan, — sacīja Elīze Grandjē. Viņa pavilcinājās, tad turpināja: — monsieur esmu nonākusi grūtībās. Es nezinu, ko kundze gribētu, lai es šādā situācijā daru.

Saka, viena galva — tas ir labi, bet divas — vēl labāk. Vai jūs nepajautātu man? Apspiedīsim šo lietu kopīgi.

Sieviete joprojām raudzījās uz viņu šaubu pilna. Puaro teica ar smaidu:

Jūs esat ļod uzticama, Elīze. Es redzu, ka te ir runa par uzticību jūsu mirušajai saimniecei.

Tā tas ir, monsieur, kundze man uzticējās. Kopš tās dienas, kad es iestājos pie viņas darbā, esmu godīgi pildījusi viņas rīkojumus.

Jūs bijāt viņai pateicīga, par kādu lielāku pakalpojumu, ko viņa jūsu labā bija veikusi, vai ne?

Monsieur ir ļoti apķērīgs. Jā, tā ir taisnība. Es to nenoliedzu. Es tiku piekrāpta, monsieur, mani ietaupījumi tika nozagti, un man bija bērns. Kundze bija laba pret mani. Viņa izkārtoja, ka mazulis tika audzināts kādā labā fermera ģimenē— teicamā mājā, monsieur, un pie godīgiem ļaudīm. Tas bija ap to laiku, kad kundze man atzinās, ka arī esot māte.

Vai viņa jums pastāstīja, cik vecs ir viņas bērns, kur tas atrodas? Vai kādas citas ziņas?

Nē, monsieur, viņa runāja par to savas dzīves posmu, kas bija pagājis un ar kura rēķini noslēgti. Tā esot labāk, kundze teica. Mazā esot labi aprūpēta un apgūšot kādu amatu vai profesiju. Viņa arī mantošot kundzes naudu pēc viņas nāves.

Viņa jums nepastāstīja neko vairāk par bērnu vai viņa tēvu?

Nē, monsieur, bet es domāju…

Runājiet, mademoiselle Elīze.

Tie ir tikai mani minējumi, jūs saprotiet?

Protams, protams.

Es domāju, ka bērna tēvs bija anglis.

Kā jums šķiet, kāpēc jums radās šāds pieņēmums?

Nevaru pateikt nekā noteikta. Varbūt tāpēc, ka kundzes balsī jautās rūgtums, kad viņa runāja par angļiem. Man likās ari, ka veikala lietās viņai allaž bija tīkami turēt savā varā kādu angli. Tie ir tikai iespaidi.

Jā, bet tie var būt ļoti vērtīgi. Tas paver iespējas… Un jūsu pašas bērns, mademoiselle Elīze? Tā bija meitene vai zēns?

Meitene, monsieur . Bet viņa ir mirusi — nu jau pieci gadi kā mirusi.

Ā — pieņemiet manu līdzjūtību.

Bridi bija klusums.

Un tagad, mademoiselle Elīze, — iesāka Puaro, — kas bija tas, ko jūs līdz Šim esat anurējusies izpaust?

Elīze piecēlās un izgāja no istabas. Viņa atgriezās pēc dažām minūtēm, turot rokā mazu, nobružātu piezīmju blociņu melnos vākos.

šī mazā grāmatiņa piederēja madame Žizelei. Kad viņa posās uz Angliju, viņa to nevarēja atrast. Tā bija nozudusi. Kad kundze bija aizbraukusi, es to atradu. Grāmatiņa bija aizkritusi aiz gultas galvgaļa. Es to noliku savā istabā, lai pēc kundzes atgriešanās viņai to atdotu. Es sadedzināju dokumentus, tiklīdz uzzināju par kundzes nāvi, bet grāmatiņa palika neskarta. Par to nebija nekādu norādījumu.

Kad jūs uzzinājāt par madame Žizeles nāvi?

Kādu mirkli Elīze vilcinājās.

Jūs to uzzinājāt no policijas, vai ne tā? — vaicāja Puaro. — Viņi ieradās un apskatīja saimnieces istabu. Viņi atklāja, ka seifs ir tukšs, un jūs pateicāt, ka esat sadedzinājusi dokumentus, bet patiesībā jūs papīrus sadedzinājāt pēc tam.

Taisnība, monsieur, — atzinās Elīze. — Kamēr viņi apskatīja seifu, es izņēmu dokumentus no lādes. Jā, es pateicu, ka tie ir sadedzināti. Galu galā tā bija gandrīz patiesība. Pie pirmās izdevības es tos sadedzināju. Man bija jāizpilda kundzes rīkojumi. Jūs mani saprotat, monsieur ? Jūs neziņosiest policijai? Citādi man varētu rasties ļoti nopietnas sekas.

Es ticu, mademoiselle Elīze, ka jūs rīkojāties, vislabāko nolūku vadīta. Tik un tā jūs saprotat, ka žēl… Ļoti žēl. Bet nav jēgas nožēlot padarīto, un es nesaskatu nepieciešamību paziņot godājamam monsieur Fumjē īsto dokumentu iznīcināšanas bridi. Tagad palūkosimies, vai šajā grāmatiņā ir kaut kas tāds, kas mums varētu palīdzēt

Es nedomāju, ka jūs ko tādu tur atradīsiet monsieur, — sacīja Elīze, papurinot galva. — Jā, tās ir kundzes piezīmes, bet tur ir tikai skaitļi. Bez dokumentiem un kartotēkas to jēga nav saprotama.

Negribīgi viņa pasniedza grāmatiņu Puaro. Viņš to paņēma un pašķīra lapas. Tur bija ar zīmuli izdarīti ieraksti slīpā rokrakstā, svešvalodā. Tie visi likās cits citam līdzīgi. Skaitlis, kuram sekoja daži teikumi, kā, piemēram:

C x 256. Pulkveža sieva. Izvietots Sirijā. Pulka kase.

GF 342. Franču deputāts. Sakars ar Staviski.

Visi ieraksti bija līdzīgi. Pavisam to bija kādi divdesmit Grāmatiņas beigās ar zīmuli bija izdarītas atzīmes par datumiem un vietām, tādas kā: Lepinē, pirmdiena, kazino desmitos trīsdesmit. Viesnīca Savoja pulksten piecos. ABC. Flīstrita pulksten vienpadsmitos.

Neviens no šiem ierakstiem nebija pilnīgs, un šķita, ka tie izdarīti, vairāk lai palīdzētu Žizeles atmiņai, nevis lai atzīmētu tikšanās vietu un laiku.

Elīze ziņkāri vēroja Puaro.

Tas neko nenozīmē, monsieur, vismaz man tā šķiet. Tas bija saprotams kundzei, bet ne vienkāršam lasītājam.

Puaro aizvēra grāmatiņu un ielika kabatā.

Tā var izrādīties ļoti vērtīga, mademoiselle. Jūs rīkojāties gudri, atdodama to man. Un jūsu sirdsapziņa var būt pilnīgi fhieriga. Madame Žizele nekad netika lūgusi šo grāmatiņu sadedzināt?

Nē, — atsaucās Elīze, kuras seja kļuva gaišāka.

Tā kā jums nebija citu norādījumu, tad jūsu pienākums bija nodot to policijai. Ar monsieur Fumjē es visu nokārtošu tā, ka jūs netiksiet vainota grāmatiņas savlaicīgā neuzrādīšanā.

Monsieur ir ļoti laipns.

Puaro piecēlās.

Es tagad iešu pie sava kolēģa. Vēl tikai pēdējais jautājums. Kad jūs pasūdjāt lidmašīnas biļeti madame Žizelei, jūs zvanījāt uz Leburžas lidostu vai uz aviosabiedrības kantori.

Es piezvanīju uz aviosabiedrības Universal Airlines kantori, monsieur.

Un tas, man šķiet, atrodas Kapucīņu bulvāri.

Tieši tā, monsieur, Kapucīņu bulvāri divsimt piecdesmit četri.

Puaro pierakstīja numuru grāmatiņā un, laipni paklanījies, izgāja no istabas.

Vienpadsmitā nodaļa

AMERIKĀNIS

Fumjē bija iegrimis sarunā ar veco Džordžu. Detektīvs izskatījās iekarsis un dusmīgs.

Policija patiek policija, — rūca vecais vīrs savā zemajā aizsmakušajā balsī. — Atkal un atkal jautā vienu un to pašu. Uz ko viņi cer? Ka agri vai vēlu cilvēks pārstās teikt patiesību un sāks melot? Melot tā, lai tas atbilstu policijas vajadzībām.

Man nav vajadzīgi meli, man vajadzīga patiesība.

Tā ir patiesība, ko es jums stāstu. Jā, iepriekšējā vakarā pirms kundzes aizbraukšanas uz Angliju pie viņas bija atnākusi sieviete. Jūs rādāt man fotogrāfijas, jūs prasāt, vai es tajās redzu šo sievieti. Es jums atkārtoju to, ko jau esmu teicis, — pēdējā laikā mana redze ir pasliktinājusies; bija jau krēsla, un es neieskadjos. Es nepazīstu sievieti fotogrāfijās. Pat tad, ja es viņu satiktu aci pret aci, es nepazītu viņu. Tā! Jūs tagad esat to dzirdējis kādu ceturto vai piekto reizi.

Un jūs pat neatceraties, vai sieviete bija maza vai slaida, gaišmate vai tumšmate, veca vai jauna? Tam nu ir grūti noticēt,— Fumjē indīgi piebilda.

Tad neticiet. Kas man par daļu? Maz prieka būt saistītam ar policiju! Man kauns. Ja kundze nebūtu nogalināta augstu gaisā, jūs varbūt iedomātos, ka es, Džordžs, esmu viņu noindējis. No policijas to var sagaidīt.

Puaro apturēja dusmīgo Fumjē atbildi, mierinoši saņemdams drauga elkoni.

Mieru, mon vieuxV— viņš teica. — Kuņģis liek sevi manīt. Vienkārša, bet sādga maltite, tas ir tas, ko es ieteiktu. Piemēram, omlete aux champignons, sole a la Noimandeportsaljū siers un sarkanvīns. Kādu vīnu jūs izvēlētos?

Fumjē paskatījās pulkstenī.

Tiešām, — viņš teica. — Pulkstenis ir viens. Sarunājoties ar šo tipu… — viņš dusmīgi paskatījās uz Džordžu.

Puaro iedrošinādams uzsmaidīja vecajam vīram.

Viss ir skaidrs, — viņš teica. Nepazīstamā lēdija nebija nedz slaida, nedz maza, ne tumšmate, ne gaišmate, ne tieva, ne resna, bet vismaz to jūs mums varētu pateikt, vai viņa bija eleganta?

Eleganta? — apmulsis pārvaicāja Džordžs.

Saprotu, — sacīja Puaro. — Viņa bija eleganta. Un man ir savāda iedoma, ka lēdija labi izskautos peldkostīmā.

Ieplestām acīm Džordžs skatījās uz viņu:

Peldkostīmā? Ko tas nozīmē?

Mana iedoma. Skaista sieviete peldkostīmā izskatās vēl apburošāka. Jūs piekrītat? Lūk!

Viņš pasniedza vecajam vīram no žurnāla izplēsto lappusi. Bridi bija klusums. Vecais vīrs mazliet sarāvās.

Jūs piekrītat, vai ne?

Viņi abi izskatās labi, — teica vecais vīrs, atdodams lapu.

Tikpat labi viņi varētu būt pavisam kaili.

Ak, — atbildēja Puaro. — Tas ir tāpēc, ka mūsdienās ir atklāta saules staru labdabīgā iedarbība uz ādu. Tādi tērpi ir ļoti izdevīgi.

Džordžs, atļāvies pasmieties aizsmakušu smiekliņu, pazuda savā istabā, bet Puaro un Fumjē izgāja saules pielietajā ielā.

Pie pusdienām, kādas bija iecerējis Puaro, mazais beļģis izvilka mazo melno piezīmju grāmatiņu.

Fumjē bija ļoti saviļņots, lai gan vienlaikus noskaities par Elīzes rīcību. Puaro iebilda.

Tas ir dabiski — pavisam dabiski. Policija? Tās šķiras ļaudīm šis vārds vienmēr skan biedējoši. Tas viņiem draud ar nezināmām nepatikšanām. Tā tas ir visur — visās zemēs.

šeit jums .ir priekšrocības, — sacīja Fumjē.— Privātdetektīvs vienmēr uzzina vairāk no lieciniekiem, nekā tas iespējams oficiālā nopratināšanā. Bet šai lietai ir otra puse. Mums ir kartotēkas — mūsu rīcībā ir vesela liela organizēta sistēma.

Vecais. (Franču vai.)

Omlete ar-šampinjoniem normandiešu gaumē. (Franču vai.)

65

Nu tad strādāsim kopā, — smaidot teica Puaro. — Šī omlete ' burvīga.

Pārtraukumā starp ēdieniem Furnjē pāršķirstīja melnās grāmatiņa lappuses. Tad viņš ar zīmuli kaut ko ierakstīja savā piezīmju blokā.

Viņš paskadjās pāri galdam uz Puaro.

Vai jūs to esat lasījis? Jā?

Nē, esmu tikai ieskadjies. Atļausiet?

Viņš paņēma grāmatiņu no Fumjē.

Kad tika pasniegts siers, Puaro nolika grāmatiņu uz galda, un viņi saskatījās.

Tur ir daži ieraksti, — iesāka Fumjē.

Pieci, — teica Puaro.

Piekritu — pieci.

Viņš nolasīja no sava bloknota:

CL 52. Angļu aristokrāte. Vīrs. RT 362. Ārsts. Harlejstrīta. MR 24.

Viltotas senlietas. XVB 724. Anglija. Izkrāpta manta. GF 45. Slepkavības mēģinājums. Anglija.

Lieliski, mans draugs, — teica Puaro. — Mūsu domas brīnišķīgi sakrīt. No visiem ierakstiem, kas ir šajā grāmatiņā, tikai šie pieci, manuprāt, ir tādi, kam varētu būt kāds sakars ar lidmašīnas pasažieriem. Pārlūkosim tos pa vienam.

Angļu aristokrāte. Vīrs, — lasīja Fumjē. — Tas varētu attiekties uz lēdiju Horberiju. Viņa, cik es saprotu, ir zvērināta azarta spēļu cienītāja. Ļoti iespējams, ka viņa varētu būt aizņēmusies naudu no Žizeles. Žizeles klienti parasti bija no šādām aprindām. Ierakstam vīrs var būt viena vai divas nozīmes. Vai nu Žizele gaidīja, ka vīrs samaksās parādu, vai ari viņas rīcībā bija kāda slepena informācija, ar kuras palīdzību viņa turēja lēdiju Horberiju savā varā, draudot viņu atklāt lēdijas vīram.

Tieši tā, — sacīja Puaro. — Ir iespējami abi varianti. Man pašam ticamāks šķiet otrais, īpaši tāpēc, ka esmu gatavs apzvērēt — sieviete, kas apciemoja Zizeli iepriekšējā vakara pirms lidojuma, bija lēdija Horberija.

Ā, jūs patiešām tā domājat?

Jā, un man šķiet, jūs domājat tāpat. Mūsu concierge's' nostājā ir kaut kas bruņiniecisks, viņa apgalvojums, ka viņš absolūti neko neatceras par viešņu, ir visai zīmīgs. Lēdija Horberija ir izcili skaista sieviete. Vēl vairāk, es ievēroju viņa satrūkšanos — ē, ļoti nemanāmu —, kad pasniedzu viņam fotogrāfiju no žurnāla, kurā lēdija redzama peldkostīmā. Jā, tā bija lēdija Horberija, kas apmeklēja Žizeli tajā vakara.

Viņa-sekoja Žizelei uz Parīzi, no Lepinē, — lēni teica Fumjē. — Izskatās, ka viņa bijusi tuvu izmisumam.

Jā, jā, man šķiet, tas tā varētu būt

Fumjē uz viņu savādi paskatījās.

* Durvju sargs. (Franču vai.)

Bet tas nesakrīt ar jūsu pieņēmumiem?

Mans draugs, kā jau teicu, man ir pareizā atrisinājuma atslēga, kura norāda uz nepareizo personu… Es esmu pilnīgā tumsā. Manai atslēgai jābūt pareizai, un tomēr…

Vai jūs man nepateiktu, kas tas ir? — ierosināja Furnjē.

Nē, redziet, es varu kļūdīties — neglābjami kļūdīties. Un tādā gadījumā es būtu jūs novedis no pareizajām pēdām. Nē, strādāsim katrs pēc savas metodes. Turpināsim izskadt izrakstus no grāmatiņas.

RT 362. Ārsts. Harlejstrita, — izlasīja Furnjē.

_— Iespējams, norāda uz doktoru Braientu. Nav daudz kur pieķerties, bet mēs nedrīkstam pamest novārtā nevienu pavedienu.

Tas, protams, būs inspektora Džepa pienākums.

Un mans, — teica Puaro. — Es ari esmu iejaukts šajā lietā.

MR 24. Viltotas senlietas, — lasīja Furnjē. — Pārāk tālu tēmēts, bet iespējams, ka tas varētu attiekties uz Diponiem. Man gan tam negribas ticēt Monsieur Dipons ir pasaulslavens arheologs. Par viņu ir vislabākās atsauksmes.

Tas viņam visu stipri atvieglotu, — sacīja Puaro. — Padomājiet, mans dārgais Fumjē, cik labas atsauksmes, cik cēlas jūtas, kāda apbrīna ir tikusi veltita daudziem izciliem neliešiem — pirms viņi atmaskoti!

Taisnība, pilnīga taisnība, — piekrita Fumjē nopūzdamies.

Laba reputācija, — teica Puaro, — blēžiem ir pirmais noteikums viņu darbībai. Interesanti, vai ne. Bet atgriezīsimies pie mūsu saraksta.

XVB 724 ir ļoti izplūdis. Anglija. Izkrāpta manta.

Tas neko neizsaka, — piekrita Puaro. — Kas izkrāpis? Advokāts? Bankas ierēdnis? Tas var būt jebkurš komercfirmas darbinieks, kurš izpelnījies uzticību. Maz ticams, ka tie varētu būt rakstnieks, zobārsts vai doktors. Misters Džeims Raiders ir vienīgais darījumu pasaules pārstāvis. Viņš varētu būt izkrāpis naudu, vai ari viņš varētu būt aizņēmies to no Žizeles, lai viņa zādzība netiktu atklāta. Kas attiecas uz pēdējo ierakstu — GF 45. Slepkavības mēģinājums. Anglija —, tas paver plašas iespējas. Rakstnieks, zobārsts, ārsts, biznesmenis, stjuarti, friziera mācekle, augstdzimusī lēdija — ikviens no viņiem var būt GF 45. Būtībā izņēmums ir tikai Diponi — savas tautības dēļ.

Ar rokas mājienu viņš pieaicināja viesmīli un palūdza rēķinu.

Ko tālāk, mans draugs? — Puaro jautāja.

Uz Suretē. Tur man var būt atstātas kādas ziņas.

Labi, es jūs pavadīšu. Pēc tam es gribētu veikt dažus pētījumus, kuros jūs varētu man palīdzēt

Kriminālpolicijā Puaro atjaunoja pazīšanos ar izmeklēšanas nodaļas priekšnieku, ar kuru viņš bija ticies pirms vairākiem gadiem kādas krimināllietas izmeklēšanas gaitā. Monsieur Žils bija ļoti pieklājīgs un laipns.

Priecājos dzirdēt, ja jūs personīgi ieinteresēja šis gadījums, monsie Puaro.

Ak, Dievs, mans dārgais monsieur Žil, tas notika man degun priekšā. Tas ir apvainojums, jūs piekrītat? Kamēr notiek slepkavība, Erkil Puaro guļ!

Monsieur Žils taktiski papurināja galvu.

šīs lidmašīnas! Sliktā laikā tās ir tik nestabilas. Es pats vienu vai divas reizes esmu juties ļoti slikti. ,

Kā mēdz teikt, vēderā kaķi skrāpēja,— piekrita Puaro: — Bet cik ļoti smalkais smadzeņu darbs ir atkarīgs no gremošanas aparāta! Kad mi sagrābj mal de meA, es, Erkils Puaro, kļūstu par būtni, kam nav ne pelē smadzeņu šūniņu, ne loģikas, ne metodes, — par visparastāko cilvēku dzimuma pārstāvi, zem caurmēra inteliģences līmeņa!

Nožēlojami, bet tā tas ir! Sakiet, kā klājas manam labajam draugam Žiro?

Apzināti neievērodams vārdu "ja nu mēs par to runājam" nozīmību, monsieur Žils atbildēja, ka Žiro turpina virzīties pa karjeras kāpnēm.

Viņš ir ļoti centīgs. Viņa enerģija ir neizsīkstoša.

Tā tas vienmēr bijis, — sacīja Puaro. — Viņš skraidīja šurp turp. Viņš metās četrrāpus. Viņš bija šeit un tur, visur. Ne uz bridi viņš neapstājās un nepadomāja.

Ā, monsieur Puaro, tā ir jūsu vājība. Tāds vīrs kā Fumjē būs jums vairāk pa prātam. Viņš ir jaunās skolas pārstāvis — psiholoģijas piekritējs.

Jā, jā.

Viņš labi zina angļu valodu. Tāpēc mēs sūtijām viņu uz Kroidonu piedalīties šīs lietas izmeklēšanā. Ļoti interesants gadījums, monsieur Puaro. Madame Žizele bija viena no izcilākajām personām Parīzē. Un šie neparastie viņas nāves apstākļi! Lidmašīnā no šaujamstobra izšauta saindēta bulta. Saki viens! Vai iespējams, ka notiek tādas lietas?

Patiešām, — izsaucās Puaro. — Patiešām. Jūs- trāpījāt naglai uz galvas. Jūs nekļūdīgi pieskārāties… A, te jau nāks mūsu labais Fumjē. Es redzu, jums ir jaunumi.

Melanholiskais Fumjē izskatījās visai uztraucies un saviļņots.

Jā, tiešām. Antikvāra īpašnieks grieķis Zeropulos paziņojis, ka trīs dienas pirms slepkavības esot pārdevis šaujamstobru un bultas. Es ierosinu, monsieur, — viņš paklanījās priekšniekam, — tūlīt nopratināt šo vīru.

Noteikti, — teica Žils. — Vai monsieur Puaro jūs pavadīs?

Ja jūs tā vēlaties, — atbildēja Puaro. — Tas ir interesanti, ļoti interesanti.

Monsieur Zeropulos veikals atradās Sant Onorē ielā. Tā bija plaukstoša antīko lietu tirgotava. Tur bija diezgan daudz Indijas izstrādājumu un Persijas porcelāna. Pāris izstrādājumu no Luristānas, diezgan daudz mazvērtigu indiešu rotaslietu, plaukti pilni ar zīda audumiem un rokdarbiem

1 Juras slimība, (franču vai.)

no dažādām pasaules malām, lielos daudzumos pilnīgi bezvērtīgas krelles un ļoti lēti ēģiptiešu darinājumi. Tas bija viens no veikaliņiem, kur jūs varat iztērēt miljons franku, nopērkot mantu, kuras vērtība ir puse no šīs summas, vai desmit frankus, iegādājoties priekšmetu, kura vērtība ir piecdesmit santīmi. To bija iecienījuši galvenokārt amerikāņu tūristi un zinoši lietpratēji.

Monsieur Zeropulos bija mazs, drukns vīrelis melnām, apaļām acīm. Viņš daudz un labprāt runāja. Kungi ir no policijas? Viņš priecājoties tos redzēt. Vai viņi neienāktu viņa privātkantori? Jā, viņš esot pārdevis šaujamstobru un bultas — reta lietiņa no Dienvidamerikas jūs mani saprotiet, kungi, es tirgojos ar visu pa druskai! Ir tādas preces, ko vienmēr var atrast manā veikalā. Esmu specializējies Persijas izstrādājumu pārdošanā. Monsieur Dipons, godājamais monsieur Dipons jums varētu par mani pastāstit. Viņš pats nāk apskatīt manas kolekcijas — apskatīt, ko jaunu esmu iepircis, dot savu slēdzienu par tā vai cita priekšmeta autentiskumu, ja rodas kādas šaubas. Kas par cilvēku! Tik izglītots! Un kas par aci! Kas par izjūtu ! Bet es novirzījos no temata. Man ir kolekcija — vērtīga kolekcija, ko pazīst visi lietpratēji, un man ir ari — godīgi sakot, kungi, varētu teikt — nieki! Ārzemju nieki, protams, mazliet no visa kā — no Dienvidjūras, no Indijas, no Japānas, no Borneo. Tas nav svarīgi! Parasti es šīm lietām nenosaku stingru cenu, protams, ja kāds izrāda interesi, tā tiek nokaulēta, un galu galā es saņemu tikai pusi. Un pat tad, man jāatzīst, peļņa p pietiekama! Šos priekšmetus es parasti iepērku no jūrniekiem par ļoti zemām cenām.

Monsieur Zeropulos ievilka elpu un veikli turpināja, apmierināts ar sevi, savu nozīmību un veiklo stāsdjumu.

Tas šaujamstobrs un bultas atradās pie manis ilgu laiku — kādus divus gadus. Tas bija šeit, uz Šīs paplātes, kopā ar korāļu kaklarotu, sarkanu indiešu turbānu, kādām pāris koka elku skulptūriņām un dažām mazvērtīgām nefrida krellēm. Neviens to neprasa, neviens to neievēro, līdz ierodas šis amerikānis un prasa man, kas tas ir.

Amerikānis?— strauji ievaicājās Puaro.

Jā, jā amerikānis — tas noteikti bija amerikānis. Un ne labākais viņu pārstāvis — no tiem, kurš nekā nejēdz un vienkārši grib aizvest mājās kādu retu mantiņu. Viņš ir no tiem, uz kurn rēķina kreļļu pārdevēji Ēģiptē kļūst bagāti, — viņi.pērk visnejēdzīgākos skarabejus, kas taisīti Cehoslovakijā. Nu, es ļoti ātri viņu novērtēju, pastāstīju par dažu cilšu paradumiem, par nāvīgām indēm, ko tās lieto. Es izskaidroju, cik rets un neparasts ir gadījums, kad kaut kas tāds nonāk pārdošanā. Viņš jautā cenu, un es pasaku. Tā ir cena, ko es nosaku amerikāņiem, ne tik augsta kā kādreiz (ak vai, pie viņiem tur ari ir krīze). Es gaidu, ka viņš kaulēsies, bet viņš tūdaļ pērk. Es apstulbstu. Žēl, es būtu varējis prasīt vairāk! Es pasniedzu viņam paciņā iesaiņotu šaujamstobru un bultas, un viņš paņem.

Tas ir viss. Bet vēlāk, kad es izlasīju avīzē par šo dīvaino slepkavību, es pārdomāju, es daudz pārdomāju. Un es ziņoju policijai.

Mēs jums esam ļoti pateicīgi, monsieur Zeropulos, — laipni teica Furnjē.

Vai jūs varētu identificēt šo šaujamstobru un bultas?

Pašreiz, ziniet, de atrodas Londonā, bet mēs radīsim iespēju jums tos parādīt.

šaujamstobrs bija apmēram tik garš, — monsieur Zeropulos parādīja ar rokām už galdu, — un tik resns — redziet, kā mana pildspalva. Tas bija gaišā krāsā. Klāt bija četras bultas. Tās bija kā gari asi dzelkšņi, galos mazliet bezkrāsaini, ar piestiprinātiem sarkana zīda gabaliņiem.

Sarkana zīda ? — strauji ievaicājās Puaro.

Jā, monsieur. Ķiršsarkana, nedaudz izbalējuša.

Tas ir savādi, — teica Fumjē. — Jūs esat pārliecināts, ka ne uz vienas no tām nebija melna un dzeltena zīda gabaliņu?

Melna un dzeltena? Nē, monsieur.

Tirgotājs papurināja galvu.

Fumjē paskatījās uz Puaro. Mazā vīreļa sejā rotājās dīvains, apmierināts smaids. Furiijē tas radīja izbrīnu. Vai tas bija tāpēc, ka Zeropulos meloja, vai kāda cita iemesla dēļ?

Fumjē Šaubīdamies teica:

Pilnīgi iespējams, ka šim šaujamstobram un bultām nav nekā kopīga ar noziegumu. Iespēja ir varbūt viens pret piecdesmit. Tomēr es vēlētos dzirdēt maksimāli sīku šā amerikāņa aprakstu.

Zeropulos austrumnieciskā manierē noplātīja rokas.

Viņš bija īsts amerikānis. Runāja degunā. Nezināja franču valodu. Želeja košļājamo gumiju. Raga brillēs. Slaids un, man šķiet, samērā jauns.

Tumšmatis vai blonds?

Grūti pateikt. Viņam galvā bija cepure.

Vai jūs varētu viņu pazīt, ja atkal redzētu?

Zeropulos likās šaubāmies.

Nezinu. Te apgrozās tik daudz amerikāņu. Viņš ne ar ko neizcēlās.

Furnjē parādīja viņam momentuzņēmumu žūksni, bet — bez

panākumiem. Nevienā no tiem Zeropulos nesaskatīja amerikāni.

Iespējams, ka tā ir tukša iedoma, — teica Fumjē, kad viņi atstāja veikalu.

Iespējams, — piekrita Puaro… — Bet es tā nedomāju. Cenu zīmes bija viena parauga, un daži momenti stāstījumā, kā ari monsieur Zeropulos piezīmes var radīt interesi. Un tagad, mans draugs, pēc tam, kad, esat dzinis pēdas vienā vietā, sagādājiet man prieku un dodieties līdzi uz citu.

Uz kurieni?

Uz Kapucīņu bulvāri.

Pag, tas ir…

Aviokompānijas kantoris.

Protams. Bet mēs jau tur esam izdarījuši iepriekšēju aptauju. Viņi nevarēja pateikt nekā nozīmīga.

Puaro viņam laipni papliķēja pa plecu.

Ā, bet redziet, atbilde ir atkarīga no jautājuma. Jūs nezinājāt, kādus jautājumus uzdot.

Un jūs zināt?

Man ir dažas mazas idejas.

Viņš vairāk nekā neteica, un pēc kāda brīža abi ieradās Kapucīņu bulvāri.

Aviokompānijas kantoris nebija liels. Labi ģērbts, tumšmatains vīrieds darbojās aiz gludi pulētas koka letes, un gadus piecpadsmit vecs zēns sēdēja pie rakstāmmašīnas.

Furnjē uzrādīja savu apliecību, un vīrieds, kura vārds bija Žils Perro, paziņoja, ka ir viņu rīcībā.

Pēc Puaro ierosinājuma zēns, kas sēdēja pie rakstāmmašīnas, tika norīkots istabas attālākajā kaktā.

Mūsu saruna būs ļoti konfidenciāla, — viņš paskaidroja.

Žils Perro izskadjās patīkami satraukts.

Jā, kungi?

Tas ir madame Žizeles noslepkavošanas lietā.

Ak jā, es atceros. Man šķiet, es jau esmu atbildējis uz dažiem jautājumiem sakarā ar šo lietu.

Jā, jā. Bet ir nepieciešams precizēt faktus. Piemēram, kad tieši madame Žizele iegādājās biļeti?

Man šķiet, šis jautājums jau tika noskaidrots. Viņa pasūdja sev vietu pa telefonu septiņpadsmitajā datumā.

Uz nākamās dienas reisu pulksten divpadsmitos?

Jā, monsieur.

Bet no kalpones teiktā es sapratu, ka madame pasūdja vietu uz pulksten astoņiem četrdesmit piecām.

Nē, nē — viss notika tā. Madame Žizeles kalpone gribēja pasūtīt uz reisu pulksten astoņos četrdesmit piecās, bet visas biļetes bija jau pārdotas, un tāpēc mēs piedāvājām biļeti uz pulksten divpadsmitiem.

Ak tā, saprotu.

Jā, monsieur.

Tā — tā, un tomēr tas ir savādi, ļoti savādi.

Kalpotājs jautājoši uz viņu paskatījās.

Mans draugs, pēkšņi sadomājis doties uz Angliju, tās pašas dienas rītā izlidoja ar reisu pulksten astoņos četrdesmit piecās, un lidmašīna bija pustukša.

Monsieur Perro pašķirstīja papīrus. Izšņauca degunu.

Varbūt jūsu draugs ir sajaucis dienas. Vai nu dienu iepriekš, vai pēc tam.

Nepavisam. Tā bija diena, kad tika izdarīta slepkavība, jo mans draugs teica: ja viņš būtu nokavējis lidmašīnu, kas gandrīz vai noticis, viņš būtu kļuvis par vienu no Prometheus pasažieriem.

Patiešām. Jā, ļoti savādi. Protams, dažkārt cilvēki pēdējā brīdī neierodas, un tad, dabiski, ir brīvas vietas… Citreiz gadās ari kļūdas. Man jāsazinās ar Leburžu, viņi mēdz būt neprecīzi.

Nedaudz izbrīnītais Puaro skatiens, šķiet, samulsināja monsieur Žilu Perro. Viņš apklusa. Acis viņam kļuva nemierīgas. Uz pieres izspiedās sīkas sviedru lāsītes.

Divi pilnīgi ticami,— sacīja Puaro, — bet, man šķiet, nepatiesi izskaidrojumi. Vai jums neliekas, ka labāk būtu izstāstīt visu, kā bija?

Izstāstīt visu — par ko? Es jūs nesaprotu.

Nu, nu. Jūs saprotat mani gluži labi. Ir runa par slepkavību — slepkavību, monsieur Perro. Es palūgšu jūs to neaizmirst Ja jūs noslēpjat faktus, tas var būt bīstami jums pašam — ļoti bīstami. Policija uz to raudzīsies aizdomīgi. Jūs kavējat nozieguma atklāšanu.

ŽUs Perro stīvi uz viņu skatījās. Viņa žoklis atkārās. Rokas drebēja.

Nu, — teica Puaro. Viņš runāja valdonīgi, pavēloši. — Mums nepieciešama patiesa informācija, godājamais. Cik daudz jums samaksāja un — kas?

Es nedomāju nekā ļauna — man nebija ne jausmas — es nevarēju iedomāties…

Cik un kas?

Piecus tūkstošus franku. Es šo cilvēku nekad iepriekš nebiju redzējis. Es — tas mani pazudinās…

Jūs var pazudināt klusēšana. Nu, tagad mēs zinām ļaunāko. Pastāstiet mums sīki, kā tas notika.

Sviedriem ritot pār pieri, Žils Perro runāja ātri, īsiem saraustītiem teikumiem. - - ,

Es negribēju ļaunu… Goda vārds, es'negribēju nekā ļauna. Tas cilvēks ienāca. Viņš teica, ka gribot doties uz Angliju nākamajā dienā. Viņš gribēja runāt ar madame Žizele par aizņēmumu, bet viņš vēlējās, lai viņu tikšanās būtu nejauša. Vīrietis teica, ka tas solītu labāku sarunas iznākumu. Viņš zinot, ka madame Žizele nākamajā dienā lidojot uz Angliju. Viss, kas man bija jādara, bija pateikt viņai, ka agrais reiss ir izpārdots, un iedot biļeti sēdvietā numur divi uz Prometheus.

Es zvēru, kungi, ka es tur nesaskatiju nekā slikta. Kāda starpība — es domāju. Tādi ir amerikāņi — viņi kārto savas biznesa lietas neparastā veidā.

Amerikāņi? — ātri iejautājās Fumjē.

Jā, tas kungs bija amerikānis.

Aprakstiet viņu.

Viņš bija slaids, kumpu muguru, sirmiem matiem, raga brillēs un ar mazu kazas bārdiņu

Vai viņš sev nopirka biļeti?

Jā, sēdvietu numur viens — blakus tai, kuru man vajadzēja saglabāt madame Žizelei.

Uz kā vārda?

Sails — Sails Harpers.

Nebija neviena pasažiera ar tādu uzvārdu, un neviens nesēdēja krēslā numur divi.

Puaro viegli papurināja galvu.

Es redzēju, ka sarakstā nebija tāda vārda. Tāpēc arī nolēmu, ka nav vērts to pieminēt. Tā kā vīrietis nelidoja ar lidmašīnu…

Fumjē uzmeta viņam ledainu skatu.

Jūs esat noslēpis no policijas vērtīgu informāciju, — viņš teica. — Tas ir ļoti nopietni.

Fumjē kopā ar Puaro izgāja no kantora, atstājot Žilu Perro bai|u pilnām acīm noraugāmies viņiem paka).

Uz ielas Fumjē noņēma cepuri un palocījās.

Apsveicu jūs, monsieur Puaro. Kā jums tas ienāca prātā?

Divi atsevišķi teikumi. Viens, ko es dzirdēju šorīt mūsu lidmašīnā, — kāds vīrs stāsdja, ka viņš lidojis uz Angliju pustukšā lidmašīnā tās dienas rītā, kad notika slepkavība. Otrs teikums nāca no Elīzes, kad viņa teica, ka piezvanījusi aviokompānijai un rīta reiss esot bijis izpārdots. šie divi paziņojumi bija pretrunā. Es atceros, ko sacīja Prometheus stjuarts,— viņš redzējis madame Žizeli iepriekš agrajā reisā — tātad skaidrs, ka viņas paradums bija lidot ar lidmašīnu pulksten astoņos četrdesmit piecās.

Bet kāds vēlējās, lai viņa lidotu pulksten divpadsmitos,— kāds, kurš lidoja uz Prometheus . Kāpēc kalpotājs pateica, ka agrais reiss pārdots? Kļūda vai tīši meli? Es domāju, ka pēdējie, un — nekļūdījos.

Ar katru bridi šī lieta kļūst aizvien noslēpumaināka, — izsaucās Fumjē. — Vispirms likās, ka mēs esam nonākuši uz pēdām kādai sievietei. Tagad tas ir vīrietis. Amerikānis.

Viņš apstājās un palūkojās uz Puaro. Pēdējais viegli pamāja.

Jā, mans draugs, — viņš teica. — Ir tik viegli būt amerikānim — šeit Parīzēl Rīkles balss, košļājamā gumija, maza kazas bārdiņa, raga brilles — visi skatuves amerikāņa piederumi…

Viņš izņēma no kabatas lapu, ko bija izplēsis no Sketch.

Ko jūs pētāt?

Grāfieni' peldkostīmā.

Jūs domājat? Bet nē — viņa ir smalka, apburoša, maiga — viņa nevarētu notēlot garu, sakumpušu amerikāni. Jā, viņa ir bijusi aktrise, bet nospēlēt šādu lomu nav iespējams. Nē, mans draugs, šis pieņēmums neder.

Es neesmu teicis, ka tā ir viņa, — atbildēja Puaro.

Un tomēr viņš turpināja cieši lūkoties žurnāla lapā.

Divpadsmitā nodaļa

HORBERIJAS MUIŽA

Lords Horberijs stāvēja pie bufetes un izklaidīgi lika uz šķīvja aknas.

Suvens Horberijs bija divdesmit septiņus gadus vecs. Viņam bija šaura seja un garš zods. Stīvena āriene liecināja par viņa dabu — sportisks vīrietis, bez vērā ņemamām prāta spējām, kas daudz uzturas svaigā gaisā. Viņš bija labsirdīgs, mazliet aprobežots, ļoti uzticīgs un ārkārtīgi stūrgalvīgs.

Stīvens aiznesa savu piekrauto šķīvi pie galda un sāka ēst Viņš adocīja avīzi, bet, tūliņ arī pieri saraucis, nometa to malā. Atgrūdis savu gandrīz neskarto šķīvi, viņš izdzēra pāris malku kafijas un piecēlās. Kādu mirkli viņš kavējās, kā nevarēdams izšķirties, tad, viegli pamājis ar galvu, izgāja no ēdamistabas, izgāja cauri hallei un devās uz otro stāvu. Viņš pieklauvēja pie durvīm un pāris minūtes nogaidīja. Iekšā augsta, dzidra balss atsaucās:— Ienāciet!

Lords Horberijs iegāja.

Tā bija plaša, skaista guļamistaba, kuras logi bija vērsti uz dienvidiem. Sislija Horberija atradās gultā, lielā, kokgriezumiem rotātā Elizabetes laika ozolkoka gultā. Viņa pati ari izskatījās ļoti jauka rozā šifona naktskreklā, zeltainajām matu sprogām ap galvu. Brokastu paplāte ar apelsīnu sulas un kafijas pārpalikumu atradās blakus uz galdiņa. Sislija pārskatīja savu pastu. Kalpone darbojās pa istabu.

Ikvienam vīrietim tiktu piedots, ja viņa elpa kļūtu straujāka, ieraugot tik daudz daiļuma, bet burvīgā aina, ko radīja viņa sieva, nepavisam neiespaidoja lordu Hprberiju.

Bija laiks, pirms trim gadiem, kad elpu aizraujošais Sislijas skaistums bija licis jaunā vīrieša jūtām virmot Viņš bija neprātīgi, mežonīgi, kaislīgi iemīlējies. Tas viss bija garām. Viņš bija bijis traks. Tagad viņš bija atveseļojies.

Nedaudz pārsteigta lēdija Horberija iesaucās:

Kā, tas esat jūs, Stīven?

Viņš strupi atbildēja:

Man vajadzētu ar jums parunāt vienatnē.

Madelēna, — lēdija Horberija uzrunāja kalponi. — Atstājiet to visu. Izejiet.

Francūziete nomurmināja: — Tres bien^, kundze, — un, uzmetusi ar acu kaktiņu ātru ieinteresētu skatu lordam Horberijam, atstāja istabu.

Lords Horberijs, pagaidījis, kamēr viņa aizver durvis, teica:

Un kāpēc gan ne?

Kāpēc ne? Man šķiet ka ir pietiekami daudz iemeslu.

1 Ļoti labi. (Franču vai.)

Jā, iemeslu. Jūs nebūsiet aizmirsusi mūsu vienošanos par to, ka, ņemot vērā apstākļus, nav vērts turpināt kopdzīves farsu. Jūs dabūjāt pilsētas māju un lielu — augstākajā mērā lielu — kabatas naudu. Zināmās robežās jums bija pilnīga rīcības brīvība. Kāpēc šī pēkšņā atgriešanās?

Sislija atkal parausdja plecus.

Es domāju, ka tā būs labāk.

Jums prātā nauda, vai ne?

Lēdija Horberija teica:

Mans Dievs, kā es jūs ienīstu! Jūs esat zemiskākais vīrieds, kādu esmu sastapusi.

Zemisks? Jūs sakāt zemisks, kad tāda esat jūs un tikai jūs ar savām bezgalīgajām iegribām, kuras dēļ Horberiju nācās ieķīlāt.

Horberija — Horberija — tas ir viss, kas jums rūp! Zirgi un medības, un šaušana, un raža, un garlaicīgie vecie fermeri. Dievs žēlīgais, kas tā par dzīvi sievietei!

Dažām sievietēm tā patīk.

Jā, tādām kā Veniša Ķerra, kura pati ir pa pusei zirgs. Jums vajadzētu apprecēt tādu sievieti kā viņa.

Lords Horberijs piegāja pie loga.

šis padoms nāk par vēlu. Esmu apprecējis jūs.

Un no tā jūs vaļā netiekat, — teica Sislija. Viņas smiekli skanēja ļauni un uzvaroši. Jūs gribētu atbrīvoties no manis, bet jūs to nespējat

Vai mums tas viss jācilā? — viņš sacīja.

Vai jums nešķiet ka esat pārāk dievbijīgs un vecmodīgs? Lielākā daļa manu draugu vai plīst no smiekliem, kad es pastāstu, kā jūs runājat.

Lai viņi to dara, cik tīk. Vai neatgriezīsimies pie mūsu sarunas galvenā temata —jūsu ierašanās iemesla?

Jūs avīzēs izsludinājāt, ka neatbildat par maniem parādiem. Vai to jūs saucat par džentlmeņa cienīgu rīcību?

Man ļoti žēl, ka biju spiests spert šo soli. Atcerieties, es jūs brīdināju. Divreiz es samaksāju. Bet ir robeža Jūsu neremdināmā kaislība uz azarta spēlēm — nu, tur nav ko runāt! Bet es gribu zināt kas ir licis jums atbraukt uz Horberiju. Jūs nekad neesat varējusi to ciest, tā ir garlaikojusi jūs līdz nāvei.

Sislija Horberija, drūmi savilkusi smalko seju, teica:

Man šķita ka tā būs labāk — pašreiz.

Labāk — labāk? — viņš domīgi atkārtoja.

Tad Horberijs asi iejautājās:

Sislija, vai jūs tikāt aizņēmusies no tās vecās franču augļotājas?

No kuras! Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

Jūs lieliski saprotat, par ko es runāju. Es domāju to sievieti, kas tika nogalināta lidojuma laikā no Parīzes — lidmašīnā, ar kuru jūs lidojāt uz mājām. Vai jūs tikāt aizņēmusies naudu no viņas?

Nē, protams, ka ne. Kas par iedomu!

Netaisiet muļķības, Sislij. Ja tā sieviete jums aizdeva naudu, tad labāk pasakiet man to. Neaizmirstiet, ka šī lieta nav vēl pabeigta un aizmirsta. Izmeklēšanas slēdzienā teikts, ka tā ir ar nodomu izdarīta slepkavība, ko veikušas viena vai vairākas nezināmas personas. Policija abās zemēs ir sacelta kājās. Patiesības atklāšana ir tikai laika jautājums. Sievietei noteikti ir palikuši darījuma dokumenti. Ja uzpeld kaut kas tāds, kas saista jūs ar viņu, mums jābūt sagatavotiem. Mums nepieciešams advokātu Folksu padoms šajā lietā.

Vai tad es nenodevu liecību tajā sasodītajā izmeklēšanā un neteicu, ka nekad neesmu šo sievieti pazinusi?

Es nedomāju, ka tam ir kāda nozime, — viņas vīrs sausi noteica.

Ja jums ir bijuši darījumi ar Žizeli, varat būt droša, ka policija to uzzinās.

Sislija dusmīgi pieslējās gultā sēdus.

Varbūt jūs iedomājaties, ka es esmu viņu nogalinājusi — stāvējusi tajā lidmašīnā un no šaujamstobra šāvusi uz viņu bultas? Kāds ārprāts!

Viss šis gadījums izklausa^ neprātīgs, — domīgi piekrita Stivens. — Bet es gribu, lai jūs saprastu savu stāvokli.

Kādu stāvokli? Te nav nekāda īpaša stāvokļa. Jūs neticat nevienam manam vārdam. Un kāpēc pēkšņi šāda gādība par mani? Daudz nu jums rūp, kas ar mani notiek. Es jums nepatīku. Jūs mani neieredzat Jūs priecātos, ja es rit nomirtu. Kāpēc jāizliekas?

Vai jūs mazliet nepārspīlējat? Katrā gadījumā, vecmodīgs, kā jūs sakāt, būdams, es patiešām rūpējos par dztmtas vārda labo skaņu — novecojušas jūtas, kuras jūs droši vien nicinātu. Bet tā nu tas ir.

Strauji pagriezies, Stivens izgāja no istabas. Deniņos viņam dunēja. Domas joņoja galvā.

Nepatīk? Ienīstu? Jā, patiešām. Vai es priecātos, ja viņa rit nomirtu? Mans Dievs, jā! Es justos kā cilvēks, ko atbrīvo no cietuma. Cik sasodīti dīvaina lieta ir dzīve! Kad es viņu pirmo reizi ieraudzīju izrādē "Dari tūlīt", kāds bērns, kāds apburošs bērns viņa izskatījās! Tik skaista un piemīlīga… Nolāpītais muļķa zaļknābis! Es biju kā traks pēc viņas — neprātīgs… Likās, viņa iemieso visu, kas ir apbrīnošanas vērts un jauks, un visu laiku viņa bijusi tāda, kāda ir tagad, — vulgāra, netikumīga, ļauna, vējagrābsle… Es tagad nespēju saskatīt pat viņas skaistumu.

Viņš uzsvilpa, un spaniels, steigšus pieskrējis, lūkojās augšup maigu, padevīgu skatienu.

Stivens sacīja: "Vecā, labā Betsija." un pabužināja tās garās, sprogainās ausis.

Viņš domāja: "Cik dīvaini nicinājumā nosaukt sievieti par kuci. Tāda kuce kā tu, Betsij, atsver gandrīz visas sievietes, ko es esmu sastapis, kopā ņemtas."

Uzbāzis galvā vecu zvejnieka cepuri, viņš kopā ar suni devās projām. Bezmērķīgais klaiņojums pa savu īpašumu pamazām sāka nomierināt

Stīvena saspringtos nervus. Viņš paglaudīja sava iemīļotā dzinējsuņa galvu, pārmija kādu vārdu ar zirgu puisi, tad viņš aizgāja uz nomnieka fermu un patērzēja ar fermera sievu. Sdvens gāja pa šauru taku, Betsija sekoja cieši līdzās, kad pretim jāšus uz savas bērās ķēves parādījās Veniša Ķerra.

Vislabāk Veniša izskadjās zirga mugurā. Lords Horberijs ar apbrīnu, labpatiku un dīvainu mājīguma izjūtu lūkojās augšup uz viņu. .

Viņš uzsauca:

Sveika, Veniša!

Sveiks!

Tu biji izjādē?

Jā, viņai ir lieliska gaita, vai ne?

Pirmklasīga. Vai esi redzējis manu divgadīgo, ko es nopirku Čestlijas izsolē?

Dažas minūtes viņi runāja par zirgiem, tad viņš teica:

Starp citu, Sislija ir šeit

Seit, Horberijā?

Nebija Venišas paradums izrādīt izbrīnu, bet viņa nespēja novaldīt balsi.

Jā Uzradās vakar vakarā.

Bridi viņi abi klusēja. Tad Sdvens prasīja:

Tu biji tajā nopratināšanā, Veniša. Kā… kā… tā noritēja?

Viņa bridi pārdomāja.

Neviens nekā daudz nepateica, ja tu saprod, ko es domāju.

Policija nekā neizpauda?

Nē.

Sdvens sacīja:

Tas tev bija ļod nepatīkami.

Neteiksim, ka tas mani sajūsmināja. Bet nebija ari pārāk riebīgi. Izmeklētājs izturējās samērā ciešami.

Sdvens izklaidīgi iecirta ar spieķi pa dzīvžogu.

Paklau, Veniša, vai tev ir kāda — kāda doma par to, kas to izdarījis?

Veniša Ķerra lēni papurināja galvu.

Nē, — viņa bridi klusēja, meklējot veidu, kā iespējams labāk un saudzīgāk pateikt savu domu. Beidzot viņa, mazliet pasmiedamās, turpināja:

Katrā gadījumā tā nebija ne Sislija, ne es. To nu es zinu. Viņa būtu pieķērusi mani, un es būtu pieķērusi viņu.

Stivens ari pasmējās.

Tad viss-ir kārtībā, — viņš līksmi noteica.

Sdvens pārvērta to par joku, bet Veniša saklausīja atvieglojumu viņa balsī. Tātad viņš to bija pieļāvis.

Viņa pacentās tālāk nedomāt.

Veniša, — ierunājās Stivens, — mēs esam seni paziņas, vai ne?

Hm, jā. Vai tu atceries tās briesmīgās deju stundas, kurās mums abiem bērnībā bija jāpiedalās?.

Kā nu ne? Man šķiet, es varu būt atklāts ar tevi.

Protams, vari, — viņa padomāja, tad mierigā, lietišķā tonī turpināja:

Runa ir par Sisliju, vai ne?

Jā, paklau, Veniša. Vai Sislija bija kaut kādā veidā saistīta ar to sievieti, Žizeli?

Veniša nesteidzās ar atbildi.

Nezinu. Es biju Francijas dienvidos, saproti, neesmu vēl dzirdējusi pēdējās tenkas no Lepinē.

Kā tu domā?

Atklāti sakot, es nebūtu pārsteigta.

Stivens domīgi pamāja. Veniša maigi ierunājās:

Vai tev vajadzētu par to uztraukties? Man šķiet, jūs dzīvojat diezgan šķirtas dzīves, vai ne tā? Sis gadījums ir viņas darīšana, ne tava.

Kamēr viņa ir mana sieva, tas attiecas ari uz mani.

Vai jūs nevarētu — ē — vienoties par šķiršanos?

Ar sagudrotu iemeslu, tu domā? Šaubos, vai viņa tam piekristu.

Vai tu šķirtos no Sislijas, ja būtu izdevība?

Ja būtu iemesls, es to noteikti darītu.

Stīvena balss skanēja drūmi.

Es domāju, — domīgi iebilda Veniša, — viņa to apzinās.

Jā.

Abi apklusa.

Veniša domāja: "Sislijai ir kaķenes daba! Es to |oti labi zinu. Bet viņa ir piesardzīga. Viņa ir pietiekami viltīga, lai neiekristu."

Skaji viņa sacīja:

Tad tur nekā nevar darīt

Stivens papurināja galvu. Pēc briža vaicāja:

Ja es būtu brīvs, Veniša, vai tu kļūtu mana sieva?

Lūkodamās cieši starp zirga ausīm, Veniša atbildēja balsī, kurā nebija ļāvusi iezagties ne mazākai jūtu izpausmei.

Man liekas —jā.

Stivens! Viņa vienmēr bija mīlējusi Stīvenu, vienmēr kopš senajām deju stundām, kopš tiem laikiem, kad viņi kopā draiskuļojās un meklēja pumu ligzdas. Viņa vienmēr bija Stivenu pievilkusi, bet ne pietiekami, lai atturētu viņu no izmisīgās kaislības, neprātīgās iemīlēšanās statistē, saltā aprēķinātājā ar kaķenes dabu…

Stivens ierunājās: t

Mums būtu brīnišķīga dzīve kopā…

Iedomu ainas slīdēja viņam gar acīm: tēja ar smalkmaizītēm — zemes un lapu smarža — bērni… Visas tās lietas, kurās Sislija nevēlējās ar viņu dalīties, kuras Sislija nekad nebūtu spējīga viņam sniegt. Stīvena acis apmiglojās. Tad viņš izdzirda Venišas balsi, joprojām līdzenu, bez emocijām:

Stīven, ja tu gribētu — ko tu teiktu par to? Ja mēs kopā aizbrauktu, Sislijai būtu jādod tev šķiršanās.

Stivens viņu kaismīgi pārtrauca.

Mans Dievs, tu domā, ka es atļautu tev kaut ko tādu darīt?

Man būtu vienalga.

Bet man nebūtu, — viņš noteikti sacīja.

Veniša nodomāja: "Tā nu tas ir. Patiešām žēl. Viņš ir bezcerīgi aizspriedumains, bet mīļš. Man nepatiktu, ja viņam būtu vienalga."

Skaļi viņa sacīja:

Nu, Stīven, es došos.

Veniša viegli pieskārās zirgam ar piešiem. Kad viņa pagriezās, lai pamātu Sdvenam, viņu acis sastapās, un tajās bija visas tās jūtas, no kurām viņi vārdos bija piesardzīgi vairījušies.

Venišai iegriežoties takas līkumā, nokrita pātaga. Kāds vīrs, kas gāja garām, to pacēla un pasniedza ar dziļu palocīšanos.

Ārzemnieks, — viņa pateikdamās nodomāja. — Šķiet, redzēta seja. Veniša pārcilāja atmiņā Lepinē pavadītās vasaras dienas, tajā pašā laikā turpinādama domāt par Stivenu.

Tikai, kad viņa bija jau pie mājas, smadzenēs pēkšņi uzplaiksnīja doma: "Mazais vīrelis, kas lidmašīnā atdeva man savu vietu. Izmeklēšanā teica, ka viņš esot detektīvs." Un tūdaļ uzplaiksnīja jautājums sev: "Ko viņš šeit dara?'

Trīspadsmitā nodaļa

SKAISTUMKOPŠANAS SALONĀ

Nākamajā rītā pēc liecības nodošanas Džeina drebošu sirdi ieradās Antonija skaistumkopšanas salonā.

Persona, kura parasti tika uzskatīta par pašu monsieur Antoniju, bet kura īstais vārds bija Endrjū Līčš un kura pretenzijas uz ārzemniecisko izcelsmi balstījās vienīgi uz to, ka viņa māte bija ebrejiete, sagaidīja Džeinu dusmīgi sarauktu pieri.

Kopš Endrjū Līčš bija nokļuvis Brjutonstrītā, viņam bija izveidojies paradums runāt lauzītā angļu valodā.

Viņš izrāja Džeinu kā pēdējo imbecile \ Kāpēc viņai vispār bija jālido ar lidmašīnu? Kas par iedomu! Ja kaut kas ar Džeinu atgadītos, tas viņa iestādei nestu bezgalīgus zaudējumus. Pilnībā izgāzis savu īgnumu pār Džeinu, viņš'ļāva meitenei iet, ko viņa ari darīja, pa ceļam uz savu vietu pamanīdama draudzenes Gledisas draiski piemiegto aci.

Gledisa bija augstprātīga izskata trausla blondīne, kas mēdza runāt amatam piemērotā smalkā, vienmuļā balstiņā. Patiesībā balss viņai bija pazema un jautra.

Tu tikai neuztraucies, dārgā,— viņa teica Džeinai. — Vecais muļķis gaida, no kuras puses vējš pūtis. Un es esmu pārliecināta, ka tas pūtīs

1 Muļķis. (Franču vai.)

pavisam ne no tās puses, no kuras viņš domā. Ts, ts, dārgumiņ, re, kur nāk tā mana vecā ragana, jupis viņu rāvis. Jādomā, viņai, kā parasti, atkal uznāks neskaitāmas dusmas lēkmes. Ceru, ka viņa nav atstiepusi sev līdzi to nolāpīto klēpja suni.

Pēc briža jau bija dzirdama Gledisas smalkā, monotonā balss…

Labrīt, kundze, jūs neesat paņēmusi līdzi mazo, jauko pekinied. Vispirms ar šampūnu izmazgāšu matus, un tad monsieur Henrijs varēs veidot frizūru.

Džeina tikko bija iegājusi blakus nodalījumā, kur gaidīja kāda sieviete ar hennu krāsotiem matiem, pētīdama savu seju spogulī un sarunādamās ar draudzeni:

Dārgā, mana seja šorīt ir pārāk briesmīga, patiešām…

Draudzene, kura garlaikodamās šķirstīja trīs nedēļas veca Sketch

lappuses, bez kādas intereses atbildēja; *

Tu tā domā, mīļā? Man tā šķiet tāda pati kā vienmēr.

Džeinai ienākot, garlaicības māktā draudzene pārtrauca laisko Sketch apskati un ar acīm ieurbās Džeinā.

Tad viņa teica:

—Jā, dārgā. Patiešām.

Labrīt, kundze,— sacīja Džeina tajā saulaini gaišajā tonī, kuru no viņas gaidīja un kādā runāt viņa spēja jau pilnīgi mehāniski un bez mazākās piepūles. — Jūs sen neesat šeit redzēta. Droši vien bijāt ārzemēs?

Antiļu salās, — atbildēja sieviete, kurai bija ar hennu krāsotie mati un kas tagad savukārt ar neslēptu interesi pētīja Džeinu.

Cik jauki, — liekuļotā sajūsmā izsaucās Džeina. — Vai šodien mums ir tikai matu mazgāšana un ieveidošana vai ari krāsošana?

Uz mirkli novērsusi acis no Džeinas, ar hennu krāsotā dāma paliecās uz priekšu un aplūkoja savus matus.

Man šķiet, es varētu iztikt vēl vienu nedēļu. Ak Dievs, cik šausmīgi es izskatos!

Draudzene iebilda:

Dārgā, bet ko gan var gribēt tik agrā rīta stundā.

Džeina sacīja:

Ak, pagaidiet tikai, lai monsieur Džordžs jums izveido frizūru, redzēsim, ko tad jūs teiksiet

. — Sakiet, — sieviete atkal pievērsās Džeinai, — vai jūs esat tā meitene, kas vakar nodeva liecību — meitene, kas atradās tajā lidmašīnā?

Jā, kundze.

Cik šausmīgi interesanti! Pastāstiet mums par to.

Džeina no visas sirds centās apmierināt dāmas ziņkāri.

Jā, kundze, tas viss padesi bija diezgan briesmīgi, — viņa aizrāvās ar stāstījumu, pie viena atbildēdama uz jautājumiem, kuri tika uzdoti. Kā

- izskatījās vecā dāma? Vai desa, ka lidmašīnā bijuši divi franču detektīvi un ka šis gadījums saistīts ar skandaloziem notikumiem franču valdībā? Vai

lidmašīnā bijusi lēdija Horberija? Vai viņa tiešām esot tik izskatīga, kā visi apgalvo? Kā viņa, Džeina, domājot, kas izdarījis šo slepkavību? Runā, ka notikums tikšot apklusināts valsdsku apsvērumu dē), un tā tālāk un tā joprojām…

šis pirmais pārbaudījums tikai ievadīja veselu virkni citu, kas tam sekoja. Ikviena gribēja, lai frizūru veido tieši "tā meitene, kas bija lidmašīnā". Ikviena varēja stāstit savām draudzenēm:

Mana dārgā, tas ir brīnišķīgi. Salonā, kur es frizējos, strādā tā meitene… Jā, es tavā vietā ietu uz turieni — viņa |oti labi frizē… Viņu sauc Džeina… Tāda jauniņa, lielām acīm. Viņa, ja laipni palūgsi, tev visu izstāstīs…

Nedē)as beigās Džeina juta, ka viņas nervi ir uzvilkti līdz pēdējam. Dažreiz viņai likās — ja vēlreiz būs viss jāstāsta no jauna, viņa var sākt kliegt vai iesist izprašņātājai ar fēnu.

Galu galā viņa atrada labāku veidu, kā nomierināt nervus. Džeina griezās pie monsieur Antonija un drosmīgi pieprasīja algas paaugstinājumu.

Jūs to pieprasāt? Jums vēl pietiek nekaunības, kad es jau tā jūs šeit paturu aiz tīrās labsirdības, pēc tam kad esat iejaukta slepkavībā? Daudzi citi, mazāk mīkstsirdīgi cilvēki, būtu jūs atlaiduši nekavējoties.

Nieki, — ledainā balsī teica Džeina. — Es esmu magnēts šai iestādei, un jūs to zināt. Ja vēlaties, lai aizeju, es aiziešu. Es itin viegli saņemšu to, ko prasu Henri salonā vai ari pie "maison Richet".

Un kas uzzinās, ka jūs esat uz turieni aizgājusi? Kuru tas vispār interesē?

Izmeklēšanas laikā es satiku pāris reportieru, — teica Džeina. — Kāds no viņiem varētu pietiekami plaši apraksdt manu darbavietas maiņu.

Baidīdamies, ka tas tā patiešām varētu notikt, monsieur Antonijs kurnēdams piekrita Džeinas prasībām. Gledisa no visas sirds apsveica draudzeni.

Lieliski nostrādāts, dārgā, — viņa priecājās. — Ikijs Endrjū nespēja šoreiz tev turēties pretim. Es nezinu, kas ar mums notiktu, ja mēs, meičas, neprastu pašas sevi kaut mazliet aizstāvēt. Tev ir mugurkauls, un es tevi par to apbrīnoju.

Es spēju itin labi cīnīties par savām interesēm, — teica Džeina, kareivīgi izsliedama mazo zodu. — Man tas ir bijis jādara visu mūžu.

Nav viiegli, dārgā, — sacīja Gledisa. — Bet nepadodies šim Ikijam Endrjū. Tāda tu jo vairāk patiksi, tici man. Gļēvums šajā dzīvē neatmaksājas — bet man šķiet, ka neviena no mums pārāk necieš no šīs kaites.

Pēc tam Džeinas stāstījums, diendienā atkārtots ar nelielām niansēm, kļuva līdzīgs labi iestudētai lomai.

Normena Geila piedāvātās pusdienas un teātra izrāde pienāca un pagāja noteiktā laikā. Tas bija viens no tiem burvīgajiem vakariem, kad katrs vārds un uzticēšanās izpausme šķiet atklājam arvien jaunas pievilcīgas iezīmes partnerī un apliecinām abu vienādo gaumi.

Viņiem patika suņi un nepatika kaķi. Abi necieta austeres, un abiem garšoja žāvēts lasis. Viņi sajūsminājās par Grētu Garbo, un viņiem nepatika Katrīna Hepbema. Viņi neieredzēja resnas sievietes, un abi apbrīnoja dabiskus piķa melnus matus. Viņiem riebās spilgd sarkani nagi. Abiem nepatika skaļas balsis, trokšņaini restorāni un nēģeri. Viņi deva priekšroku autobusiem salīdzinājumā ar metro.

šķita brīnumaini, ka diviem cilvēkiem dk daudz kas var būt kopējs.

Kādu dienu darbā, atverot somu, Džeinai izkrita Normena vēstule. Kad viņa, viegli pietvīkdama, pieliecās, lai to paceltu, Gledisa uzklupa viņai.

Kas ir tavs draugs, dārgā?

—Es nesaprotu, par ko tu runā, — nosarkdama attrauca Džeina.

Nestāsti man! Es zinu, ka tā vēstule nav no tavas mātes krusttēva. Nedzīvoju jau pirmo dienu šajā pasaulē. Kas viņš ir, Džeina?

Viņš ir kāds — vīrietis —, ko es satiku Lepinē. Viņš ir zobārsts.

Zobārsts, — dziļā nepatikā noteica Gledisa. — Jādomā, viņam ir ļoti balti zobi un žilbinošs smaids.

Džeina bija spiesta atzīt, ka tas patiešām tā ir.

Viņam ir skaisti iedegusi seja un zilas acis.

Kuram katram var būt brūna seja, — sacīja Gledisa. — Vai nu no sauļošanās jūrmalā, vai no pudelītes, ko par diviem šiliņiem vienpadsmit pensiem var nopirkt aptiekā. Tikai bronzas krasas iedegums padara vīrieti neatvairāmu. Kas attiecas uz acīm, tad tas izklausās labi Bet zobārsts! Ak, ja tāds gatavojas tevi noskūpstīt, tad droši vien ir sajūta, ka tūdaļ viņš teiks: "Paveriet, lūdzu, platāk muti."

Neesi riebīga, Gledis.

Nevajag būt tik jūtīgai, mana dārgā. Es redzu, ka tas tev ķēries pie sirds. Jā, mister Henrij, es jau nāku… Velns lai parauj šo Henriju!

Spriežot pēc tā, kā viņš mūs, meičas, te izrīko, varētu domāt, ka viņš ir pats Dievs tas Kungs!

Vēstulē bija uzaicinājums uz pusdienām sestdienas vakarā. Sestdien, pēcpusdienā, saņemot savu paaugstināto algu, Džeina jutās visai pacilāta.

Un es, — Džeina pie sevis prātoja, — tik ļoti raizējos toreiz lidmašīnā. Viss ir iznācis lieliski… Dzīve patiešām ir brīnišķīga.

Viņa jutās tik bagāta un laimes pārpilna, ka nolēma atļauties nelielu izšķērdību paēst pusdienas vienā no dārgajiem restorāniem, kur ēdot varēja baudīt ari labu mūziku.

Džeina izvēlējās četrvietigu galdiņu, pie kura jau sēdēja pusmūža sieviete un jauneklis. Sieviete padaban beidza maltīti. Viņa palūdza rēķinu, savāca savus daudzos saiņus un aizgāja.

Džeina, kā paradusi, ēdot lasīja grāmatu. Pāršķirot lapu, viņa pacēla galvu un ievēroja, ka pretim sēdošais jaunais cilvēks neadaidīgi viņu aplūko, un tajā pašā mirklī Džeina saprata, ka šo seju viņa ir kaut kur redzējusi.

Tieši šajā mirklī jauneklis uztvēra Džeinas skatienu un palocījās.

—Piedodiet, mademoiselle, vai jūs mani neatceraties?

Džeina palūkojās uz viņu vēlīgāk. Jauneklim bija gaiša, zēniska seja, kura šķita pievilcīga ne tik daudz vaibstu harmonijas, cik sava neparastā kustiguma dēļ.

Mēs neesam iepazīstināti, tas tiesa, — turpināja jaunais vīrietis, — ja vien par tādu neuzskata apstākli, ka mēs abi esam snieguši liecību slepkavības lietā.

Protams, — izsaucās Džeina. — Cik muļķīgi no manas puses! Man jūsu sēļa jau šķita pazīstama. Jūs esat…

Žans Dipons, — teica vīrietis, viegli paklanīdamies jocīgi pievilcīgā veidā.

Džeinai pazibēja prātā Gledisas apgalvojums, izteikts varbūt bez pienācīga smalkuma:

Ja viens puisis ir ieķēries tevī, tad noteikti uzradīsies otrs. Šķiet, tas ir dabas likums. Dažkārt ir trīs vai četri reizē.

Džeina vienmēr bija dzīvojusi noslēgti, daudz strādājusi (gluži kā aprakstos par meitenēm, kas noiet no ceļa — "viņa bija godīga, dzīvespriecīga meitene, kura nesagājās ar vīriešiem, utt). Tagad izskadjās, ka vīrieši līp ap viņu kā mušas ap medu. Nebija nekādu šaubu, ka Žana Dipona sejā, kad viņš pārliecās pār galdu, bija kas vairāk nekā vienkārša laipna interese. Viņam bija patīkami sēdēt pretim Džeinai. Viņam bija ne tikai patīkami — viņš bija sajūsmināts.

Džeina ar vieglu nožēlu pie sevis domāja: "Viņš tomēr ir francūzis. Saka, ka ar francūžiem jābūt piesardzīgai."

Tātad jūs joprojām esat Anglijā, — sacīja Džeina un klusībā rāja sevi par šo banālo piezīmi.

Jā. Mans tēvs Edinburgā lasīja lekciju, un mēs viesojāmies pie draugiem. Bet tagad—rit—mēs atgriežamies Francijā.

Vai policija vēl nevienu nav arestējusi? — ievaicājās Žans Dipons.

Nē, par šo gadījumu pēdējā laikā nekā nav bijis pat avīzē. Iespējams, viņi tam ir atmetuši ar roku.

Žans Dipons pažūpoja galvu:

Nē, nē, viņi nav no tā atteikušies. Viņi paklusām turpina strādāt — sekoja izteiksmīgs žests — tumsā.

Nevajag, — satraukti iebilda Džeina. — Jūs man uzdzenat šermuļus.

Jā, nav nekāda patīkamā sajūta atrasties tik tuvu, kad tiek izdarīta slepkavība… — viņš piebilda. — Un es atrados tuvāk nekā jūs. Es biju patiešām tuvu. Dažreiz man pat nepatīkami par to domāt..

Kā jums liekas, kas to izdarīja? — vaicāja Džeina.— Es esmu atkal un atkal lauzījusi galvu par to.

Žans Dipons paraustīja plecus.

Tas nebiju es. Viņa bija pārāk neglīta!

Nu, — sacīja Džeina, — man šķiet, ka drīzāk var nogalināt neizskadgu sievieti nekā skaistu.

Nepavisam. Ja sieviete ir daiļa, jūs esat viņā iemīlējies — sieviete pret jums slikd izturas, viņa padara jūs greizsirdīgu. "Labi," jūs sakāt, "es viņu nogalināšu. Tā būs atmaksa."

Un tas sniedz gandarījumu?

To, mademoiselle, es nezinu, neesmu vēl pamēģinājis, — viņš smējās, tad papurināja galvu. — Bet tādu vecu, neglītu sievied kā Žizele — kam gan var būt patika viņu nogalināt?

Nu, var jau uz to raudzīties ari tā, — sacīja Džeina. Viņa sarauca pieri.

Briesmīgi iedomāties, ka varbūt kādreiz viņa bija jauna un skaista.

Es zinu, es zinu, — viņš pēkšņi sadrūma. — Tas, ka sieviete noveco, ir dzīves lielā traģēdija.

šķiet, jūs visai daudz domājat par sievietēm un viņu izskatu, — teica Džeina.

Protams. Kas var būt vēl interesantāks. Jums tas liekas savādi tāpēc, ka jūs esat angliete. Anglis vispirms domā par savu nodarbošanos — savu darbu, kā viņš saka, tad par sportu un pēc tam — tikai krietni vēlāk — par savu sievu. Jā, jā, tas patiešām tā ir. Ha, iedomājieties, Sīrijā, mazā viesnīciņā, bija apmeties anglis, kura sieva bija saslimusi. Viņam pašam bija jābūt Irākā kādā noteiktā datumā. Eh bien, ticat vai ne, bet viņš pameta savu sievu un aizbrauca, lai būtu laikus "darbā". Un abi — gan vīrs, gar sieva — uzskatīja, ka tas ir pilnīgi normāli, viņi domāja, ka tā ir cienīga, nesavtīga rīcība. Bet ārsts, kurš nebija anglis, uzskatīja, ka tas ir barbarisms. Sieva taču ir dzīvs cilvēks — viņai jābūt pirmajā vietā, izpildīt kādu darbu, tas ir daudz mazvēnīgāk.

Nezinu, — teica Džeina. — Es domāju, ka darbs ir pirmajā vietā.

Bet kāpēc? Redziet, jūs arī domājat tāpat. Darot kādu darbu, cilvēks pelna naudu, ziedojoties un rūpējoties par sievieti, nauda tiek tērēta — tātad pēdējā ir daudz cēlāka rīcība nekā pirmā

Džeina smējās.

Ak jā, — viņa teica. — Man Šķiet, es labāk gribētu, lai mani lutina un apmierina visas manas iegribas, nevis lai izturas pret mani kā savu augstāko pienākumu. Man labāk patiktu, ja vīrietim sagādātu prieku manis aprūpēšana, nekā ja es būtu viņam kā uzlikts pienākums, kas jāizpilda.

Neviens gan, mademoiselle, nevarētu tā just attiecībā uz jums.

Džeina pietvīka, dzirdot dedzību jaunā vīrieša balsī. Viņš veikli turpināja:

Es Anglijā esmu bijis tikai vienu reizi. Man tas šķita ļoti interesanti todien — nopratināšanā, tā jūs to saucāt? — papētīt trīs jaunas un apburošas sievietes, visas tik atšķirīgas.

Ko jūs par mums domājat? — ziņkāri ievaicājās Džeina.

Lēdija Horberija — ā, šo sugu es lieliski pazīstu. Tas ir ļoti krāšņu un ārkārtīgi dārgu sieviešu tips. šādas sievietes jūs varat redzēt sēžam pie bakarā galda — maiga seja — ar saspringtu izteiksmi, un jūs zināt — jūs nekļūdīgi zināt, kāda tā izskatīsies, nu, teiksim, pēc piecpadsmit gadiem.

Tādas sievietes kāro pēc asām izjūtām. Viņām vajag .augstu spēli, vaibūt narkotikas… Au fond* viņa ir neinteresantai

Un mis Ķerra?

Ak, viņa ir dpiska angliete. Viņa ir no tām, kurai jebkurš Rivjeras veikalnieks dod uz kredīta, viņi ir ]od apķērīgi, šie mūsu veikalnieki. Viņas drēbes ir ļod labi piegrieztas, bet nedaudz vīrišķīgas. Viņa, mis Kena, iet tā, it kā zeme piederētu viņai. Viņa nav augstprādga — viņa gluži vienkārši ir angliete. Viņa zina visu Anglijas novadu ievērojamākās dzimtas. Patiešām. Esmu dzirdējis vienu tādu kā viņa Ēģiptē sakām: "Ko? Ektekeri ir šeit? Jorkšīras Ektekeri? Ak, Sropšīras Ektekeri."

Viņš lieliski mācēja atdarināt. Džeina uzjautrinājās par stieptajām aristokrātiskajām intonācijām viņa balsī.

Un tagad — par mani, — viņa sacīja.

Un tagad par jums. Es sev teicu: "Cik jauki, cik bezgala jauki būtu, ja kādu dienu es viņu atkal sastaptu." Un te nu es sēžu jums pretim. Liktenis dažkārt ir ļoti labvēlīgs.

Džeina ievaicājās:

Jūs esat arheologs, vai ne? Jūs izrakāt visādas lietas? N

Un viņa ar dedzīgu interesi klausījās, kā Žans Dipons stāstīja par savu

darbu.

Beidzot Džeina viegli nopūtās.

Jūs esat bijis tik daudzās zemēs. Jūs esat tik daudz redzējis. Tas viss izklausās tik aizraujoši. Bet es nekad nekur neaizbraukšu un nekā neredzēšu.

Jums tas patiktu — ceļot, redzēt eksotiskas zemes? Iegaumējiet, ka tur jums nebūtu iespējas sacirtot matus.

Man viņi ciitojas paši, — smiedamās sacīja Džeina.

Viņa palūkojās pulkstenī un steidzīgi palūdza rēķinu.

Mazliet apmulsis, Žans Dipons teica:

Mademoiselle, ja jūs atļaujat — es jums jau teicu, ka rit atgriežos Parīzē —, vai jūs nepavakariņotu rit kopā ar mani?

Man žēl, bet es nevara. Esmu ielūgta vakariņās.

Akl Ļoti ļoti žēl. Vai jūs driz atkal atbrauksiet uz Parizi?

Nedomāju vis.

Un es savukārt nezinu, kad atkal būšu Londonā! Vai tas nav skumji?

Kādu bridi viņš stāvēja, neatlaizdams Džeinas roku.

Es ļoti ceru, ka mēs driz atkal tiksimies, — viņš sacīja, un izklausījās, ka tas bija teikts no sirds.

1 Būtībā. (Franču vai.)

četrpadsmitā nodaļa

MJUZVELHILLĀ

Ap to laiku, kad Džeina beidza darbu Antonija skaistumkopšanas salonā, Normens Geils teica īsti profesionālā tonī:

Man šķiet, te ir mazliet judgs… Brīdiniet, ja jums sāpēs.

Viņa prasmīgā roka turēja elektrisko zobu urbi.

Nu, lūk, tas ari viss. Mis Rossa?

Mis Rossa acumirklī bija viņam līdzās, maisot kaut ko baltu uz stikla plāksnītes.

Normens Geils pabeidza plombēšanu un teica:

Tātad nākamo otrdien jums jāatnāk atkal.

Viņa paciente, enerģiski skalodama mud, izplūda garos paskaidrojumos. Viņai esot diemžēl jāaizbrauc un nākamā vizīte tāpēc jāatcej. Jā, viņa pieteiksies, tiklīdz atgriezīsies.

Un viņa steidzīgi atstāja kabinetu.

Nū, — sacīja Geils, — šodien tas ir viss.

Mis Rossa ierunājās:

Lēdija Higinsone zvanīja, lai pateiktu, ka nevarēs nākamajā nedēļā ierasties. Viņa neteica, kad varēs atnākt. Ā, un pulkveža Blanta ceturtdien nebūs.

Normens Geils pamāja. Viņa seja kļuva skarba.

Katru dienu atkārtojās tas pats. Cilvēki zvanīja. Atsauca vizītes. Skanēja dažnedažādi aizbildinājumi: aizbraucu, dodos uz ārzemēm, saaukstējos, varu nebūt pilsētā. Tam, kāds iemesls tika minēts, nebija nozīmes. īsto iemeslu Normens nupat, sniedzoties pēc zobu urbja, nepārprotami bija izlasījis savas pēdējās pacientes acīs… pēkšņu izmisumu…

Viņš būtu varējis nolasīt sievietes domas šajā brīdī: "Ak, kungs, protams, viņš bija lidmašīnā, kad tā sieviete tika nogalināta… Kas to lai zina… Ir dzirdēts par cilvēkiem, kas sajūk prātā un izdara visnejēdzīgākos noziegumus. Tas tiešām ir bīstami, šis ārsts varbūt ir slepkava maniaks. Esmu dzirdējusi, ka viņi izskatoties gluži kā visi pārējie cilvēki… Man vienmēr ir licies, ka viņa skatienā ir kaut kas dīvains…"

Nu ko, — sacīja Geils, — izskatās, ka nākamā nedēļa būs visai klusa, mis Rossa.

Jā, daudzi pacienti ir atkrituši. Ak, bet jūs varat iztikt ar tiem, kas vēl ir. Pirms tam, vasarā, jums bija tik daudz darba.

Neizskatās, ka man būs iespēja daudz strādāt rudenī, vai ne?

Mis Rossa klusēja. No nepieciešamības atbildēt viņu paglāba telefona zvans. Viņa izgāja, lai paceltu klausuli.

Saspringti domādams, Normens iemeta dažus instrumentus sterilizatorā.

Jāskatās patiesībai acīs. Nav ko sevi mānīt, šis gadījums ir iznīcinājis manu profesionālo karjeru. Dīvaini, ka notikums nācis par labu

Džeinai. Ļaudis frizētavā iegriežas tāpēc vien, lai dabūtu uzmest viņai acis. Ja tā padomā, tas ir tieši tas, kas šeit neder, — viņiem vajadzētu nākt, lai skautos uz mani, bet viņi to negrib! Riebīgā bezpalīdzības izjūta, kāda pārņem cilvēku sēžam zobārsta krēslā…

"Cik savāda lieta ir slepkavība! Varētu domāt, ka tas ir viens atsevišķi skaidri un gaiši saprotams notikums, bet tā nav. Izrādās, ka slepkavība ietekmē notikumus visnegaidītākajos veidos… Bet atgriezīsimies pie faktiem. Kā zobārsts es,esmu gandrīz iznīcināts… Interesanti, kas notiktu, ja viņi arestētu lēdiju Horberiju? Vai mani pacienti nāktu bariem vien atpakaļ? Grūti pateikt. Ja puve ir iemetusies… Ak, kāda gan tam nozīme! Man vienalga. Nē, nav vis, Džeinas dēļ… Džeina ir burvīga. Es gribu, lai viņa ir mana, bet tas nav iespējams — pagaidām… Nolādētā nejēdzība."

Viņš smaidīja: "Es jūtu, ka viss būs labi… Viņa nav vienaldzīga…Viņa gaidīs… Velns ar ārā, man jābrauc uz Kanādu — jā, tā tas ir — un jānopelna tur nauda."

Normens pasmējās pie sevis.

Mis Rossa atgriezās kabinetā.

Tā bija misis Lorija. Viņa atvainojās…

…bet viņai jābrauc uz Timbuktū, — pabeidza Normens.

.Vive Ies rats1 ! Jūs labāk pameklējiet sev citu vietu, mis Rossa. šķiet, šis ir grimstošs kuģis.

Ak, mister Geil, es nevara iedomāties aiziet no jums…

Jūs esat laba meitene. Vismaz jūs neesat žurka. Bet es to teicu nopietni. Ja nenotiks nekas tāds, kas visu šo jucekli atšķetinās, tad ar mani ir cauri.

Bet kaut kas šajā lietā ir jādara!— enerģiski teica mis Rossa. — Policija ir negodīga. Viņa pat nemēģina

Normens iesmējās:

Es domāju, ka viņi mēģina gan.

Kādam taču kaut kas jādara.

Pilnīgi pareizi. Es gan vairāk esmu domājis par to, ka man pašam jāmēģina kaut kas darīt, tikai nezinu, kas.

Ai, mister Geil, es zinu, jūs izdomāsiet. Jūs esat tik gudrs.

"šīs meitenes acīs es esmu īsts varonis," nodomāja Normens Geils. "Viņa gribētu man palīdzēt šai piņķerīgajā lietā, bet man padomā cita partnere."

Tajā pašā dienā viņš vakariņoja ar Džeinu. Pa pusei neapzināti Normens mēģināja izlikties, ka ir ļoti labā garastāvoklī, bet Džeina bija pārāk gudra, lai viņu varētu šādā veidā apmānīt

Viņa ievēroja Normena izklaidību, mazo rievu, kas brīžiem ievilkās viņam starp uzacīm, saspringto izteiksmi, kas pa laikam pavīdēja sejā.

Beidzot viņa pajautāja:

Nonnen, jums slikti klājas?

Viņš ātri palūkbjSs Džeinā un novērsa skatu.

Nu, ne pārak spoži, šis nav pats labākais gadalaiks.

Neizliecieties, — stingri teica Džeina.

—Džeina!

—Jā gan. Domājat, es neredzu, ka esat noraizējies līdz nāvei?

Es neesmu noraizējies līdz nāvei. Es vienkārši esmu nokaitināts.

Jūs gribat teikt, ka cilvēki ļoti baidās…

—…ka viņu zobus labos varbūtējs slepkava? Jā.

Cik netaisni!

Patiešām. Jo, godīgi runājot, Džeina, es neesmu slikts zobārsts. Un es neesmu slepkava.

Tas ir šausmīgi Kaut kas ir noteikti jādara.

Tieši to pašu šorīt teica mana sekretāre, mis Rossa.

Kāda viņa ir?

Mis Rossa?

Jā.

Ak, es nezinu. Liela auguma, kaulaina — kumpu degunu — |oti, ļoti prasmīga.

Liekas, viņa ir jauka, — augstsirdīgi noteica Džeina.

Normens pelnīti to pierakstīja savām diplomāta spējām. Mis Rossa nemaz nebija tik kaulaina, kā viņš to aprakstīja, un viņai bija visai pievilbīga galviņa ar rudiem matiem, bet Normens juta, un šajā ziņā nekļūdījās, ka labāk Džeinai to neteikt

Es labprāt kaut ko darītu, — viņš sacīja. — Ja es būtu romāna varonis, tad droši vien atrastu atslēgu noslēpuma atrisinājumam vai izsekotu kādu.

Džeina pēkšņi paraustīja viņu aiz piedurknes.

Paskatieties, monsieur Klensijs — atcerieties, rakstnieks. Sēž, lūk, tur pie sienas viens pats. Mēs varētu izsekot viņu.

Bet mēs gribējām iet uz kino?

Lai paliek kino. Es jūtu, ka tā ir liktenīga sagadīšanās. Jūs teicāt, ka gribētu kādu izsekot, un, lūdzu, te ir kāds, ko var izsekot. Neko nevar zināt. Varbūt mēs kaut ko atklājam.

Džeinas dedzība aizrāva. Normens ātri vien piekrita šim priekšlikumam.

Kā jūs sakāt, nekad neko nevar zināt, — viņš teica.

Cik tālu misters Klensijs ir ticis ar savām pusdienām? Es nevaru lāgā saredzēt, nepagriežot galvu, un man negribētos uzkrītoši skatīties.

Apmēram tikpat tālu cik mes, — sacīja Džeina. — Mums labāk vajadzētu mazliet pasteigties un paēst ātrāk, tad mēs varētu samaksāt rēķinu un būt gatavībā aiziet, tiklīdz viņš to darīs.

Viņi tā ari rīkojās. Kad beidzot mazais misters Klensijs piecēlās un izgāja uz Dīnstritas, Normens un Džeina sekoja viņam cieši pa pēdām.

Gadījumam, ja viņš paņem taksi, — paskaidroja Džeina.

Bet misters Klensijs neņēma taksi. Nesot vienā rokā mēteli, kurš ik pa brīdim vilkās pa zemi, viņš vieglā solī gāja pa Londonas ielām. Misters Klensijs virzījās uz priekšu visai nevienmērīgi. Brīžiem viņš gandrīz vai rikšoja, brīžiem tiktāl palēnināja soli, ka gandrīz apstājās.

Grasoties šķērsot ielu, viņš pēkšņi sasdnga un stāvēja, vienu kāju pacēlis pār ietves malu, kas izskadjās gluži kā palēninātā filmā.

Tikpat nenoteikts bija ari virziens, kurā gāja misters Klensijs. Kādu laiku viņš ejot tik daudzas reizes pagriezās taisnā leņķī, ka nonāca tajās pašās ielās.

Džeina juta, ka Normena garastāvoklis uzlabojas.

Jūs redzat? — viņš satraukti vaicāja. — Viņš baidījās, ka viņam varētu sekot. Viņš cenšas nojaukt pēdas.

Jums tā šķiet?

Protams. Kāpēc gan lai cilvēks riņķotu pa vienām uņ tām pašām ielām.

Ā!

Viņi bija strauji pagriezušies ap stūri un gandrīz uzskrēja virsū savam izsekošanas objektam. Viņš stāvēja, acis nenovērsdams no ga|as veikala. Veikals, protams, bija slēgts, bet šķita, ka apmēram otrā stāva līmenī, atradās kaut kas tāds, kas neatvairāmi saistija mistera Klensija uzmanību.

Viņš skaļi teica:

Lieliski. Tieši tas, ko vajag. Kāda veiksme!

Misters Klensijs izņēma mazu grāmatiņu un kaut ko rūpīgi pieraksdja. Tad viņš žiglā solī devās tālāk, klusu pie sevis dungodams kādu meldiņu.

Tagad misters Klensijs devās tieši Blūmsbērijas virzienā. Dažbrīd, kad viņš pagrieza galvu, abi sekotāji varēja redzēt, kā viņa lūpas kustējās.

Kaut kas ir atgadījies, — sacīja Džeina.

Viņš ir ļoti satraukts. Sarunājas pats ar sevi un nemaz neapzinās to.

Kamēr misters Klensijs krustojumā gaidīja pie sarkanās gaismas,

Normens un Džeina viņu panāca.

Patiešām misters Klensijs sarunājās pats ar sevi. Viņa seja bija bāla un saspringta. Normens un Džeina uztvēra dažus neskaidrus vārdus:

Kāpēc viņa klusē? Kāpēc? Ir jābūt kādam iemeslam…

Iedegās zaļā gaisma. Kad viņi sasniedza pretējo ietvi, misters Klensijs teica:

Tagad es saprotu. Protams. Tad, lūk, kāpēc viņa ir jāapklusina!

Džeina cieši piespieda Normenam elkoni.

Misters Klensijs lielā ātrumā devās uz priekšu. Mētelis bezcerīgi vilkās pa zemi. Mazais romānu rakstnieks, acīmredzot nekā nenojauzdams par diviem cilvēkiem, kas sekoja viņam pa pēdām, lieliem soļiem paveica adikušo ceļa gabalu.

Beidzot pdnīgi negaidīti viņš apstājās pie kādas mājas, atslēdza durvis un iegāja iekšā.«

Normens un Džeina saskatījās.

Tā ir viņa paša māja, — sacīja Normens. — Kardingtonskvērs četrdesmit septiņi. Tā ir adrese, ko viņš minēja izmeklēšanā.

Nu ko, — atsauca Džeina, — varbūt viņš pēc kāda laika atkal iznāks. Vismaz mēs esam kaut ko dzirdējuši. Kāds — sieviete — ir jāapklusina, un kāda cita sieviete nevēlas runāt. Ak, kungs, tas izklausās tik šaušalīgi kā detektīvromānā.

No tumsas atskanēja balss.

Labvakar, — tā teica.

Balss īpašnieks panācās uz priekšu. Spuldzes gaismā parādījās pāris varenu ūsu.

Eh bien , — teica Erkils Puaro. — Jauks vakars izsekošanai, vai ne?

Piecpadsmitā nodaļa

BLUMSBERUĀ

No abiem pārsteigtajiem jauniešiem pirmais atguvās Normens Geils.

Protams, — viņš teica, — tas ir monsieur — monsieur Puaro. Vai jūs joprojām turpināt atgūt savu labo slavu, monsieur Puaro?

Ā, jūs atceraties mūsu nelielo sarunu? Un tas ir nabaga Klensijs, ko jūs turat aizdomās?

Un jūs ari, — atjautīgi iebilda Džeina, — citādi jūs neatrastos šeit.

Kādu bridi Puaro viņā domīgi lūkojās.

Vai jūs kādreiz esat domājusi par slepkavību, mademoiselle ? Apcerējusi to, saprotat mani pareizi, abstrakti, aukstasinīgi un bezkaislīgi?

Man šķiet, ka kaut kas tāds man pat prātā nav ienācis līdz pat šim pēdējam laikam, — atteica Džeina.

Erkils Puaro pamāja.

Jā, jūs domājat par to tagad, tāpēc ka slepkavība ir skārusi jūsu dzīvi. Bet es, nu jau daudzus gadus man ir nācies izmeklēt noziegumus. Man ir sava īpaša pieeja šīm lietām. Kā jūs domājat — kas ir galvenais, kad grib atklāt slepkavību?

Auast slepkavu, — teica Džeina.

Normens Geils sacīja:

Taisnīgums.

Puaro papurināja galvu:

Ir svarīgākas lietas nekā slepkavas atrašana. Un taisnīgums ir skaists vārds, bet dažkārt ir grūti pateikt, ko kurš ar to saprot. Manuprāt, ļoti svarīgi ir atbrīvot no aizdomām tos, kuri nav vainīgi.

Dabiski, — teica Džeina. — Tas ir pats par sevi saprotams. Ja kāds tiek nepatiesi apvainots…

Pat ne tas. Cilvēks var ari netikt apvainots. Bet līdz tam brīdim, kamēr tiek neapšaubāmi pierādīta vienas personas vaina, cieš katrs, kas kaut kādā veidā ir saistīts ar noziegumu. »

Cik patiesi vārdi, — Normens Geils izjusti noteica.

Džeina piebilda:

Vai nu mēs to nezinām!

Puaro lūkojās no viena uz otru.

Skaidrs. Jūs jau to esat izjutuši uz savas ādas.

Pēkšņi viņš kļuva mundrs.

Paklausieties, man ir kas padomā. Tā kā mūsu visu triju mērķi sakrīt, apvienosimies. Es gatavojos apciemot mūsu asprātīgo draugu, misteru Klensiju. Piedāvāju, lai mademoiselle nāk man līdzi — kā mana sekretāre. Šeit, mademoiselle, būs piezīmju bloks un zīmulis stenografēšanai.

Es neprotu stenografēt, — Džeinai aizrāvās elpa.

Nu, protams, ka ne. Bet jums ir asa uztvere, prāts. Jūs taču varat pierakstīt ar zīmuli bloknotā daudzmaz ticamas zīmes, vai ne? Labi. Kas attiecas uz misteru Geilu, es ierosinu viņam sagaidīt mūs apmēram pēc stundas. Teiksim, augšā restorānā "Monseigneur". Bon '! Tad mēs apspriedisimies.

Viņš devās uz durvīm un nospieda zvana pogu.

Cieši satvērusi piezīmju bloku, Džeina kā nemaņā sekoja Puaro.

Geils pievēra mud, it kā gribētu ko bilst, bet tad, šķiet, pārdomāja.

Labi, — viņš teica, -— pēc stundas restorānā "Monseigneur".

Durvis atvēra nelaipna izskata vecāka sieviete melnās drānās.

Puaro vaicāja:

Vai varētu sastapt misteru Klensiju?

Viņa atkāpās, un Puaro kopā ar Džeinu iegāja iekšā.

Kā jūs pieteikt, ser? ,

Misters Erkils Puaro.

Bargā sieviete uzveda viņus augšā pa kāpnēm un ielaida kādā otrā stāva istabā.

Misters Ers Kils Prots, — viņa paziņoja.

Puaro uzreiz saprata, kāpēc Klensijs Kroidonā teica, ka esot nekārtīgs cilvēks. Lielajā istabā ar trim logiem visā sienas garumā, ar plauktiem un grāmatskapjiem gar otru sienu valdīja milzīgs haoss. Visapkārt bija izmētāti papīri, kartona kārbu kaudzes, banāni, alus pudeles, atvērtas grāmatas, dīvāna spilveni, trombons, dažādi porcelāna nieciņi, rasējumi un pārsteidzošs daudzums pildspalvu.

Šā jūkļa vidū misters Klensijs darbojās ap kameru un filmu rulli.

Žēlīgais Dievs, — izsaucās misters Klensijs, paceldams galvu, kad tika pieteikti apmeklētāji. Viņš nolika kameru, un filmu rullis tūda| nokrita zemē, atritinādamies visā garumā. Izstiepis roku, viņš panācās uz priekšu. — Es patiesi priecājos jūs redzēt.

Ceru, ka jūs mani atminaties? — iesāka Puaro. — šī ir mana sekretāre, mis Greja.

Esiet sveicināta, mis Greja, — viņš pakratīja Džeinai roku un tad atkal pievērsās Puaro.

Jā, protams, es jūs atceros — vismaz — nu kur gan tas īsti bija? "Skull" [13] vai "Crossbones" [14] klubā?

Mēs lidojām vienā lidmašīnā no Parīzes. Kādā liktenīgā reizē.

Ak, protams, — teica misters Klensijs. — Un mis Greja arī! Es tikai nezināju, ka viņa ir jūsu sekretāre. Patiesību sakot, man likās, ka viņa strādā skaistumkopšanas salonā — vai kaut ko tamlīdzīgu.

Džeina vaicājoši palūkojās uz Puaro. Pēdējais nemaz nejutās apmulsis. <

Pilnīgi pareizi, — viņš sacīja. — Kā kvalificētai sekretārei mis Grejai dažkārt nākas uz laiku veikt dažāda rakstura darbus—jūs mani saprotat?

Bez šaubām, — teica misters Klensijs. — Es biju piemirsis. Jūs esat detektīvs — īsts detektīvs. Ne tāds kā tie no Skotlendjarda. Privātdetektīvs. Ludzu, apsēdieties, mis Greja. Nē, ne šeit, man šķiet uz šā krēsla ir izlijusi apelsīnu sula. Ja es noceltu šo kaudzi. Ak, mūžs, tagad viss izgāzās. Nekas. Jūs sēdiet te, mister Puaro — es pareizi izrunāja jūsu vārdu? Puaro. Atzveltne nav pavisam nolūzusi. Tā tikai nedaudz krakšķ, kad pret to atspiežas. Varbūt tomēr labāk pārāk stipri pret to neatspiesties. Jā, privātdetektīvs, kā mans Vilbrahams Raiss. Lasītāji ir ļoti iemīļojuši Vilbrahamu Raisu. Viņš grauž nagus un vēl ēd daudz banānu. Es nezinu, kāpēc sāku ar to, ka liku viņam grauzt nagus — tas patiešām ir riebīgi, bet tā nu tas ir. Viņš sāka grauzt nagus, un tagad tas Raisam jādara katrā nākamajā grāmatā. Tik vienmuļi. Ar banāniem ir daudz labāk, no tā vismaz var iztaisīt jokus — noziedznieki paslīd uz banānu mizām. Man pašam garšo banāni — tāpēc arī radās doma. Bet es negraužu nagus.

Vai gribat alu?

Pateicos, nē.

Misters Klensijs nopūtās, apsēdās (in cieši raudzījās uz Puaro.

Es varu iedomāties, kāpēc jūs esat atnācis, — Žizeles slepkavība. Es par šo gadījumu esmu daudz domājis. Sakiet, ko gribat, tas ir pārsteidzoši — saindētas bultas un šaujamstobrs lidmašīnā. Ideja, ko es pats, kā jau teicu, esmu izmantojis gan romānā, gan īstajā dzīvē. Protams, tas bija briesmīgs notikums, bet man jums jāatzīstas, mister Puaro, ka tas mani aizrāva, ārkārtīgi aizrāva.

Es ļoti labi sapratu, — atbildēja Puaro, — ka noziegums jūs varēja saistīt tīri profesionāli, mister Klensij.

Misters Klensijs staroja.

Tieši tā. Varētu cerēt, ka ikviens — pat policija — spēj to iedomāties! Bet nekā. Aizdomas un tikai aizdomas es sastapu gan no inspektora puses, gan izmeklēšanā. Es daru visu iespējamo, lai uzvarētu taisnība, un vienīgais, ko es saņemu par savām pūlēm, ir nesatricināms cietpaures aizdomīgums.

Un tomēr, — smaidot teica Puaro, — šķiet, ka tas jūs īpaši neiespaido.

Ā, — sacīja misters Klensijs. — Redziet, man ir savi paņēmieni, Vatson. Piedodiet, ka es jūs nosaucu par Vatsonu. Tas nebija ļauni domāts. Starp citu, interesanti, ka iepaticies paņēmiens radīt muļķa drauga tēlu. Es personīgi domāju, ka stāsti par šerloku Holmsu tiek stipri pārvērtēti. Sofismi — patiešām pārsteidzoši sofismi, lūk, kas ir tajos stāstos — bet kur es paliku?

Jūs teicāt, ka jums ir savi paņēmieni.

Ak jā — misters Klensijs paliecās uz priekšu. — Es šo inspektoru, viņu, liekas, sauc Džeps, —jā, es viņu apraksdšu savā jaunajā grāmatā. Tad jūs redzēsiet, kā Vilbrahams Raiss tiks ar viņu galā.

Pārtraukumā starp honorāriem, tā teikt.

Pārtraukumā starp honorāriem — tas labi teikts, — ķiķināja misters Klensijs.

Jums kā rakstniekam ir lielas priekšrocības, monsieur, — teica Puaro. — Jūs varat izpaust savas jūtas grāmatās. Jums pieder raksdtā vārda vara pār saviem ienaidniekiem.

Misters Klensijs mazliet adaidās krēslā.

Ziniet,— viņš runāja, — es sāku domāt, ka šī slepkavība būs liela veiksme. Es aprakstīšu visu deši tā, kā tas notika, — tikai kā daiļdarbu, protams, un es to nosaukšu "Gaisa pasta noslēpums". Tur būs sīki visu pasažieru aprakšu. Grāmatai vajadzētu tikt izķertai vienā acumirklī —ja vien es pagūšu to laikus izdot.

Vai jūs varēs apsūdzēt par apmelošanu, vai kā nu to sauc? — ievaicājās Džeina.

Misters Klensijs pievērsa viņai savu starojošo seju.

Nē, nē, dārgā lēdij. Protams, ja es nosauktu kādu no pasažieriem par slepkavu, tad mani varētu apsūdzēt goda laupīšanā. Bet te nu ir romāna stiprākā puse — pēdēja nodaļā tiek sniegts pilnīgi negaidīts atrisinājums.

Puaro ieinteresēti paliecās uz priekšu.

Un kāds ir šis atrisinājums?

Misters Klensijs atkal pasmējās sīku smiekliņu.

Vienkāršs, — viņš paskaidroja. — Vienkāršs un pārsteidzošs. Pārģērbusies par lidotāju, kāda meitene Leburžē ielavās lidmašīnā un nepamanīta paslēpjas zem madame Žizeles krēsla. Viņai līdzi ir ampula ar jauna veida gāzi. Viņa ar to apdullina pasažierus — uz trim minūtēm visi zaudē samaņu, meitene izlien no slēptuves, izšauj saindētu bultu un ar izpletni izlec pa lidmašīnas aizmugures durvīm.

Abi, Džeina un Puaro, mirkšķināja acis.

Džeina ierunājās:

Kāpēc ari meitene nezaudē samaņu no gāzes?

Viņai ir gāzmaska, — attrauca misters Klensijs.

Un viņa nolec ar izpletni Lamanšā?

Tam nav jābūt Lamanšam — es rakstīšu, ka tā ir Francijas piekraste.

Un galu galā neviens nevarētu paslēpties zem sēdekļa, tur nepietikt vietas.

Lidmašīnā, ko es aprakstu, pietiek vietas, — stingri noteica mistet Klensijs.

Epatanfi, — sacīja Puaro. — Un kāds ir šīs lēdijas motīvs?

Es vēl neesmu galīgi izlēmis, — domīgi teica misters Klensijs. — Varbūt Žizele ir izputinājusi meitenes mīļāko, kurš izdarījis pašnāvību.

Un kā viņa tiek pie indes?

Tā ir vissarežģītākā lieta, — skaidroja misters Klensijs. — Meitene ir čūsku dresētāja. Viņa iegūst indi no sava mīļākā pitona.

Mon Diet?-! — izsaucās Erkils Puaro. — Vai jums nešķiet, ka tas ir par daudz neparasti?

Nekad nevar uzrakstīt kaut ko, kas būtu pārak neparasts, — nelokāmi noteica misters Klensijs. — īpaši, ja darīšana ir ar Dienvidamerikas indiāņu bultu indi. Es zinu, ka ari īstenībā tā bija čūsku inde; bet būtība nemainās.

Galu galā jūs taču negribētu, lai detektīvromānā tiktu parādīta reālā dzīve? Palasiet avīzes — viena garlaicība.

Nu, nu, monsieur, vai jūs gribat teikt, ka šis mūsu notikums ir garlaicīgs?

Nē, — piekrita misters Klensijs. — Ziniet, dažkārt es nespēju ticēt, ka tas patiešām ir noticis.

Puaro pievilka čīkstošo krēslu mazliet tuvāk namatēvam. Viņš konfidenciāli pazemināja balsi.

Monsieur Klensij, jūs esat cilvēks ar asu prātu un izdomu. Policija, kā jūs teicāt, izturas pret jums ar aizdomām. Viņi nav vaicājuši jūsu padomu. Bet es, Eikils Puaro, vēlos ar jums apspriesties.

Misters Klensijs aiz patikas nosarka.

Tas ir ļoti laipni no jums.

Viņš izskatījās satraukts un iepriecināts.

Jūs esat studējis kriminoloģiju. Jums var būt vērtīgas domas. Man būtu ārkārtīgi interesanti uzzināt, kas, jūsuprāt, ir izdarījis noziegumu.

Nu, — misters Klensijs vilcinājās, neapzināti paņēma banānu un sāka to ēst. Sajūsmai sejā pamazām izgaistot, viņš papurināja galvu. — Redziet, mister Puaro, tā ir pavisam cita lieta. Kad rakstāt, tad varat izvēlēties slepkavu pēc patikas; bet reālajā dzīvē, protams, ir reāla persona. Te runā fakti. Es baidos, ka no manis kā no īsta detektīva nebūtu nekādas jēgas.

Viņš strauji papurināja galvu un iesvieda banāna mizu kamīnā.

Tas tomēr varētu būt aizraujoši papētīt notikumu kopīgi, — ierosināja Puaro.

Ā, tas jā.

Sāksim ar to — ja jums būtu jāmin uz labu laimi, kuru jūs izvēlētos?

Nu, man šķiet, vienu no abiem francūžiem.

Un kāpēc?

Viņa bija francūziete. Tāpēc tas liekas vairāk iespējams. Un viņi sēdēja netālu pretējā pusē. Bet, patiesību sakot, es neesmu pārliecināts.

Tas lielā mērā atkarīgs no motīva, — domīgi sacīja Puaro.

Protams — protams. Jūs droši vien ļoti zinātniski pieejat jautājumam par motīviem.

Manas metodes ir ļoti vecmodīgas. Es sekoju vecajai parunai: meklējiet, kam ir labums no nozieguma.

Tas viss ir jauki, — iebilda misters Klensijs. — Bet man liekas, ka šī paruna nav diezcik noderīga mūsu gadījumā. Esmu kaut'ko dzirdējis par meitu, kas ir mantiniece. Bet kas to lai zina — lidmašīnā varēja būt daudz cilvēku, kuriem būtu labums no šīs slepkavības — tas ir, tādā gadījumā, ja viņi būtu aizņēmušies no Žizeles naudu, kura vairs nebūtu jāatdod.

Tiesa, — teica Puaro. — Un es varu iedomāties ari citus risinājumus. Pieņemsim, ka madame Žizele kaut ko zināja — teiksim, par slepkavības mēģinājumu, kas būtu uz sirdsapziņas kādam no šiem cilvēkiem.

Slepkavības mēģinājums? — brīnījās misters Klensijs. — Un kāpēc slepkavības mēģinājums? Kāda savāda iedoma

Tādos gadījumos kā šis, — sacīja Puaro, — var pieļaut daudz ko.

Ak, — teica misters Klensijs. — Bet to, kāda jēga no pieņēmumiem, jums vajag zināt.

Galva ir dota, lai domātu. Ļoti patiesi vārdi.

Tad viņš ievaicājās:

Atvainojiet, bet tas šaujamstobrs, ko jūs nopirkāt…

Jods lai parauj to šaujamstobru, — atsaucās misters Klensijs. — Es gribētu, kaut nekad nebūtu par to ieminējies.

Jūs teicāt, ka esat to nopircis veikalā Čarinģkrosroudā. Vai jūs gadījumā neatceraties šā veikala nosaukumu?

Tas varēja būt Absoloma veikals vai ari Mitčels un Smits. Es neatceros. Bet to visu es izstāstīju tam uzmācīgajam inspektoram. Viņš tagad jau būs to pārbaudījis.

Bet, — iebilda Puaro, — es vaicāju gluži cita iemesla dēļ. Es gribu iegādādes šādu lietiņu un izdarīt nelielu eksperimentu.

A, saprotu! Un es tomēr neesmu pārliecināts, ka jūs tādu atradīsiet. Viņi, ziniet, tās netur krājumā

Tik un tā es varu pamēģināt. Varbūt, mis Greja, jūs būtu tik laipna un pierakstītu šos divus vārdus?

Džeina atvēra piezīmju bloku un ātri uzskribelēja virkni (kā viņa cerēja) profesionāla izskata ķeburu. Pēc tam viņa nemanāmi uzrakstīja abus vārdus ar burtiem lapas otrā pusē, ja nu Puaro norādījums būtu bijis domāts nopietni.

Nu, nu, — sacīja Puaro, — es esmu pārāk ilgi izmantojis jūsu < laiku. Es atvados, tūkstoškārt pateikdamies par jūsu laipnību.

Lūdzu. Nav par ko, — atbildēja misters Klensijs. — Es priecātos, j jūs būtu nobaudījis banānus.

Jūs esat ārkārtīgi laipns.

Nepavisam. Patiesību sakot, es šovakar jūtos visai pacilāts. Biji nonācis strupceļā ar savu jauno stāstu, ko pašlaik rakstu, — darbs negāja i priekšu tā, kā vajadzētu, un es nevarēju arī izdomāt atbilstošu vārd noziedzniekam. Gribētu kaut ko nozīmīgu. Man paveicās — es šo vārdu kāds bija vajadzīgs, ieraudzīju kāda gaļas veikala izkārtnē. Pargiters. T» tas, ko es meklēju. Tajā ir kaut kas neviltots, un pēc piecām minūtēm izdarīju otru atklājumu. Stāstos vienmēr ir viens un tas pats klupša akmens — kāpēc meitene nevēlas runāt? Jaunais cilvēks cenšas panākt, la viņa runā, un meitene apgalvo, ka viņa to nedrīkst. Parasti, protams, kāpēc viņa nevarētu izstāstīt visu vienā rāvienā, nav nekāda īsta iemesla, 1 ir jāmēģina izdomāt kaut ko tādu, kas nebūtu pārāk muļķīgs. Par nelaimi, katrā stāstā šim iemeslam jābūt citādam.

Viņš viegli uzsmaidīja Džeinai.

Radošās mokas!

Misters Klensijs steidzīgi devās viņai garām pie grāmatu plaukta.

Atļaujiet man kaut ko jums pasniegt.

Viņš atgriezās, turēdams rokās grāmatu.

"Sārtās ziedlapas noslēpums". Man šķiet, es Kroidonā minēju, ka šajā ] manā grāmatā ir runa par bultu indi un iedzimto šķēpiem.

Simtkārt pateicos. Jūs esat ļoti laipns.

Nav par ko. Es skatos, — pēkšņi misters Klensijs teica Džeinai,— ka jūs stenografējot nelietojat Pitmena sistēmu.

Džeina koši pietvīka. Puaro devās viņai palīgā.

Mis Greja ir ļoti modema. Viņa lieto visjaunāko sistēmu, ko nesen ieviesuši čehi.

Ko jūs sakāt? Cik dīvainai zemei gan jābūt šai Čehoslovakijai. Šķiet, viss nāk no turienes — kurpes, stikls, cimdi un tagad ari stenografēšanas sistēma. Ļoti savādi.

Viņš atsveicinājās no abiem ar rokas spiedienu.

Es vēlētos, kaut būtu varējis vairāk palīdzēt.

Viņi atstāja misteru Klensiju piemētātajā istabā domīgi smaidām viņiem nopakaļ.

Sešpadsmitā nodaļa

PASĀKUMA PLĀNS

No mistera Klensija mājas viņi ar taksometru aizbrauca līdz restoranam "Monseigneur", kur Normens Geils jau viņus gaidīja.

Puaro pasūtīja consomme1 un cāļa shoiid-froicP-.

Nu? — vaicāja Normens Geils. — Kā jums gāja?

Mis Greja, — sacīja Puaro, — pierādīja, ka ir pirmklasīga sekretāre.

-•— Es nedomāju, ka man veicās tik labi, — iebilda Džeina. — Viņš

saskadja, ko es rakstu, kad gāja garām. Ziniet, man liekas, viņš ir ļoti vērīgs.

Ā, jūs to pamanījāt? šis jaukais misters Klensijs nav tik izklaidīgs, kā varētu likties.

Vai jums patiešām bija vajadzīgas tās adreses? — vaicāja Džeina

Jā, es domāju tās var noderēt.

Bet ja policija…

Ak, policijai Es neuzdošu tos pašus jautājumus, ko policija. Kaut gan, patiesību sakot, es šaubos, vai policija vispār uzdeva jautājumus. Jo viņi, lūk, zina, ka lidmašīnā atrasto šaujamstobru Parīzē bija nopircis kāds amerikānis.

Parīzē? Amerikānis? Bet lidmašīnā nebija neviena amerikāņa.

Puaro laipni viņai uzsmaidīja.

Tieši tā. Mums ir šis amerikānis, lai visu vēl vairāk sarežģītu. Voila taut [15] .

Bet to nopirka vīrietis? — iejautājās Normens.

Puaro uz viņu savādi paskatījās.

Jā, — viņš teica, — to nopirka vīrietis.

Normens izskadjās samulsis.

Vismaz, — ierunājās Džeina, — skaidrs, ka tas nebija misters Klensijs. Viņam jau bija viens šaujamstobrs, tā ka nebija nekādas vajadzības klīst apkārt meklējot vēl otru.

Puaro pamāja ar galvu.

Šādā veidā ir jādarbojas. Jātur aizdomās visi pēc kārtas, un tad pamazām viņi cits pēc cita jāatmet.

Cik daudz jūs līdz šim esat atmetis? — painteresējās Džeina.

Ne tik daudz, kā jums varētu likties, mademoiselle, — sacīja Puaro pamirkšķinādams. — Tas, redziet, ir atkarīgs no motīviem.

Vai ir atrasti… — Normens Geils apklusa un tad atvainodamies piebilda: — Es negribu ielauzties profesionālos noslēpumos, bet vai nav atrasti pieraksti par šīs sievietes darījumiem?

Puaro papurināja galvu.

Visi pieraksti ir sadedzināti…

Kāda neveiksme. «

Evidenemenfi! Bet šķiet, ka madame Žizele savā augļotājas profesijā ir nedaudz izmantojusi šantāžu, un tas paver plašas'iespējas minējumiem. Pieļausim, ka madame Žizele, piemēram, zināja par kādu kriminālu gadījumu — teiksim, kādu slepkavības mēģinājumu.

Vai ir kāds pamats šādam pieņēmumam?

Jā, — lēni teica Puaro. — Ir dažas dokumentālas liecības, kas mums ir pieejamas.

Viņš pārmaiņus palūkojās abu ieinteresētajās sejās un viegli nopūtās.

Nu labi, —viņš sacīja, — lai tas paliek. Parunāsimies par ko citu — piemēram, par to, kā šī traģēdija ir iespaidojusi jūsu, divu jaunu cilvēku, dzīvi.

Tas izklausās briesmīgi, bet man no tā ir ticis savs labums, — sacīja Džeina.

Viņa pastāstīja par algas paaugstinājumu.

Kā jūs sakāt, mademoiselle, jūs esat guvusi labumu, bet, iespējams, ka tas ir tikai uz laiku, nekas nav mūžīgs.

Tas desa, — Džeina pasmējās.

Es baidos, ka ar mani gan tas varētu turpināties mūžīgi, — ierunājās Normens.

Viņš izstāstīja, kādā stāvoklī nok)uvis. Puaro līdzjūtīgi klausījās.

Kā jūs sakāt, — viņš domīgi piezīmēja, — tas var vilkties ilgāk nekā vienu dienu vai vienu nedēļu — vai mēnesi. Sensācijas norimstas — bailes ir ilgstošas.

Vai jūs domājat, ka man vajadzētu to izturēt?

Vai jums ir kas cits padomā?

Jā, pamest visu. Doties uz Kanādu vai kur citur un sākt tur visu no gala.

Man liekas, ka to nevajadzētu darīt, — pārliecināti noteica Džeina.

Normens palūkojās viņā.

Puaro taktiski izlikās nodarbināts ar cāļa cepeti.

Es negribu braukt, — sacīja Normens.

Ja es atradīšu Žizeles slepkavu, jums nevajadzēs- aizbraukt, — uzmundrinoši noteica Puaro.

Vai jūs domājat, ka tas izdosies? — jautāja Džeina.

Puaro pārmetoši viņā paskatījās.

Ja ir stingra loģika un sistēma, tad nav nekādu grūtību — ne vismazāko, — stingri noteica Puaro.

Ā, es saprotu, — sacīja Džeina, kas nekā nesaprata.

Bet es varētu šo problēmu atrisināt ātrāk, ja man palīdzētu, — teica Puaro.

Kas palīdzētu?

Pāris minūtes Puaro klusēja. Tad teica:

Misters Geils. Un vēlāk varbūt ari jūs.

Kas man jādara?—jautāja Normens.

Puaro no sāniem viņu uzlūkoja.

Jums tas nepatiks, — viņš brīdinoši teica.

Kas? — nepacietīgi atkārtoja jaunais cilvēks.

Ļoti neuzkrītoši, tā, lai neaizskartu angļu jūdgumu, Puaro rīkojās ar zobu bakstāmo. Tad viņš sacīja:

Patiesību sakot, man ir vajadzīgs šantāžists.

Šantāžists? — izsaucās Normens. Viņš raudzījās uz Puaro kā cilvēks, kas nedc savām ausīm.

Puaro pamāja.

Tieši tā, — viņš apstiprināja. — šantāžists.

Bet kādā nolūkā?

Parbieu [16] ! Lai šantažētu.

Jā, bet es gribēju vaicāt, ko šantažētu? — Kāpēc?

Kāpēc, — atbildēja Puaro, — tā ir mana darīšana. Bet ko…

Viņš miikli pavUcinājās, tad mierīgā, lietišķā tonī turpināja:

Es jums izstāstīšu savu plānu. Jūs uzrakstīsiet zīmīti — pareizāk sakot, es to uzrakstīšu, un jūs pārrakstīsiet grāfienei Horberijai. Uz tās izdarīsiet atzīmi "personīgi", zīmītē lūgsiet jūs pieņemt. Atgādināsiet, ka jūs kopā lidojāt uz Angliju vienā lidmašīnā tajā zināmajā reizē. Dosiet mājienu, ka jums šis tas ir tapis zināms par madame Žizeles darījumiem.

Un tad?

Un tad jums tiks noteikts pieņemšanas laiks. Jūs dosieties tur un kaut ko pateiksiet (ko tieši, to es jums darīšu zināmu vēlāk). Jūs pieprasiet — nu, teiksim — desmit tūkstošus mārciņu.

Jūs esat traks!

Nepavisam, — teica Puaro. — Varbūt es esmu īpatnis, bet ne traks,

nē

Un ja nu lēdija Horberija izsauc policiju? Mani ieliks cietumā.

Viņa neizsauks policiju.

Jūs nevarat to zināt

Mon chefi-i patiesību sakot, es zinu visu.

Un vispār man tas nepatīk.

Jūs nedabūsiet desmit tūkstošus mārciņu, ja tas atvieglo jūsu sirdsapziņu, — sacīja Puaro pamirkšķinādams.

Jā, bet saprotiet, mister Puaro — tas ir tik riskants pasākums, ka var sabojāt visu manu turpmāko dzīvi.

Lēdija negriezīsies policijā — to es varu jums galvot.

Viņa var pastāstīt savam vīram.

Viņa nestāstīs vīram.

Man tas nepatīk.

Jums patīk zaudēt savu pacientus un sabojāt karjeru?

Nē, bet…

Puaro viņam laipni uzsmaidīja.

Jums ir dabisks riebums, vai ne? Tas ir pilnīgi saprotams. Jums ir bruņinieka gars. Bet es galvoju, ka lēdija Horberija nepelna visas šīs jūtas — lietojot ang|u izteicienu, viņa ir viens draņķa gabals.

Vienalga viņa nevar būt slepkava

Kāpēc!

Kāpēc? Mēs būtu to redzējuši. Džeina un es, mēs sēdējām tieši pretim.

Jums ir pārāk daudz pārsteidzīgu spriedumu. Kas attiecas uz mani, es vēlos noskaidrot patiesību, un, lai to varētu, ir jāzina.

Es nevaru pie|aut domu, ka jāšantažē sieviete.

Ak, mon Dieu*! Tā ir tukša skaņa. Patiesībā nenotiks nekāda šantāža. Jums tikai jāatstāj zināms iespaids. Pēc tam, kad pamats būs sagatavots, spēlē iesaistīšos es.

Normens sacīja:

Ja jūs novedīsiet mani cietumā…

Nē, nē, mani pārāk labi pazīst Skotlendjardā. Ja kaut kas atgadīsies, es vainu ņemšu uz sevi. Bet nenotiks nekas cits kā vien tas, ko es teicu.

Normens ar nopūtu padevās.

Labi. Es piekrītu. Kaut gan man tas nepavisam nepatīk.

Lieliski. Tagad rakstiet. Paņemiet zīmuli. Viņš lēni diktēja.

Voi/a [17] , — Puaro sacīja. — Vēlāk es pateikšu, kas jums būs jārunā. Sakiet man, mademoiselle, vai jūs mēdzat apmeklēt teātri?

—Jā, diezgan bieži, — sacīja Džeina.

Labi. Vai jūs esat, piemēram, redzējusi izrādi "Down Under". —Jā. Es skatījos to apmēram pirms mēneša. Diezgan laba izrāde.

Tā ir amerikāņu luga, vai ne?

Jā.

Vai jūs atceraties misteru Raimondu Barraklafu, kurš tēloja Hariju? *

Jā. Viņš bija lielisks.

Jums viņš likās pievilcīgs, vai ne?

Ārkārtīgi.

Ā, ii est sex appeafl ?

Noteikti, — smiedamās attrauca Džeina.

Tikai tas — vai viņš ir ari labs aktieris?

Ak, es domāju, ka viņš ari labi tēlo.

Man būs jāiet paskatīties viņu, — noteica Puaro.

Džeina pārsteigti lūkojās uz detektīvu.

Kāds jocīgs vīrelis — lēkā no viena temata uz otru kā putns no zara zarā!

Iespējams, Puaro nolasīja Džeinas domas. Viņš smaidīja:

Jūs man nepiekrītat, mademoiselle ? Manām metodēm?

Jūs stipri svaidāties.

Patiesībā nē. Es virzos uz priekšu loģiski un metodiski. Nedrīkst izdarīt nepamatotus slēdzienus. Jādarbojas ar izslēgšanas metodi.

Ar izslēgšanas? — pārvaicāja Džeina.

Tas ir tas, ko jūs darāt? — kādu bridi viņa domāja.— Skaidrs. Jūs esat izslēdzis misteru Klensiju…

Varbūt, — sacīja Puaro.

Un jūs esat izslēdzis mūs; un tagad jūs, iespējams, gatavojaties izslēgt lēdiju Horberiju. Ak!

Džeina apklusa, it kā viņu būtu pārsteigusi kāda negaidīta doma.

Kas ir, mademoiselle ?

Ši saruna par slepkavības mēģinājumu. Vai tā bija pārbaude?

Jūs esat ļoti apķērīga, mademoiselle. Jā, tā ir daļa no manas metodes. Es pieminu slepkavības mēģinājumu un vēroju misteru Klensiju, vēroju jūs, vēroju misteru Geilu, un nevienā no jums trim nav ne mazākā satraukuma — pat ne dk daudz kā skropstu pakustēšanās. Un dciet man, ka pievilt mani šajā ziņā būtu ļoti grūd. Slepkava var būt sagatavots jebkuram uzbrukumam, ko viņš var paredzēt. Bet par to ierakstu mazajā piezīmju grāmatiņā neviens no jums nevarēja zināt. Tātad, kā redzat, es varu būt apmierināts.

Cik šausmīgi āķīgs cilvēks jūs esat, monsieur Puaro, — teica Džeina pieceldamās.

Es nekad nesapratīšu, kādā nolūkā jūs kaut ko sakāt

Tas ir pavisam vienkārši. Es gribu tikt skaidrībā.

Jādomā, jums ir ļoti viltīgi paņēmieni, kā šo skaidrību iegūt.

Ir tikai viens, patiesībā ļoti vienkāršs, paņēmiens.

Kāds?

Ļaut cilvēkam izstāstīt pašam.

Džeina smējās.

Un ja nu viņi negrib?

Ikvienam patīk runāt par sevi.

Laikam gan,— piekrita Džeina.

Tādā veidā daudzi pūšļotāji pelna naudu. Viņi pamudina pacientu stāstīt Par to, ka viņš gada vecumā izkritis no bērnu ratiņiem, kā viņa māte ēdusi bumbieri un sula nopilējusi uz dzeltenās kleitas, kā pusotra gada vecumā viņš plucinājis tēvu aiz bārdas, un tad dziednieks saka, ka pacients esot izārstējies -no bezmiega, un paņem divas ginejas; pacients dodas uz mājām ļoti apmierināts — ļoti apmierināts, un, iespējams, viņš patiešām guļ ciešā miegā.

Cik muļķīgi, — noteica Džeina.

Nē, tas nav tik mu|ķīgi, kā jūs domājat. Tas pamatojas uz vienu no cilvēka dabas pamatīpatnībām — nepieciešamību stāstīt - izpaust sevi. Jūs pati, mademoiselle, vai jums nepatīk kavēties bērnības atmiņās — par jūsu māti un tēvu?

Tas uz mani neattiecas. Es uzaugu bāreņu namā.

Ā, tad tas ir citādi. Man ļoti žēl.

Es ar to negribēju teikt, ka mēs bijām bāreņi, kurus uztur par ziedojumiem un kas staigā sarkanos apmetņos ar kapucēm. Mums patiešām klājās labi.

Tas bija Anglijā?

Nē, Īrijā — netālu no Dublinas.

Tātad jūs esat īriete. Tāpēc jums ir tumši mati un zilganpelēkas acis, kuras izskatās kā…

It kā būtu iekrāsotas ar nekautru pirkstu, — Normens uzjautrināts nobeidza.

Comment Kā jūs teicāt?

Ir tāds teiciens par īru acīm — kā iekrāsotas ar nekautru pirkstu.

Patiešām? Tas nu gan nav smalki. Un tomēr tas izsaka lietas būtību, — viņš palocījās pret Džeinu. — Iespaids ir neatvairāms, mademoiselle.

Džeina pieceldamās pasmējās.

Jūs sagrozījāt man galvu, monsieur Puaro. Ar labu nakti un paldies par vakariņām. Jums nāksies man atbildēt, ja Normens tiks iebāzts cietumā.

Dzirdot šo atgādinājumu, Normena seja apmācās.

Puaro palocīdamies novēlēja abiem jaunajiem ļaudīm labu nakti.

Pārnācis mājās, viņš atslēdza sekretāru un izņēma sarakstu ar vienpadsmit uzvārdiem.

Iepretim četriem no šiem uzvārdiem viņš pielika mazu punktiņu. Tad domīgi palocīja galvu.

Man šķiet, es zinu, — viņš pie sevis murmināja. — Bet man ir jāpārliecinās. II faut continuer [18]

Septiņpadsmitā nodaļa

VANDSVORSĀ

Misters Henrijs Mitčels nupat grasījās sēsties pie vakariņām, kurās bija desa ar kartupeļu biezeni, kad pie viņa ieradās apmeklētājs.

Stjuartam par pārsteigumu, ciemiņš bija džendmenis ar lielajām ūsām, kurš atradās starp pasažieriem liktenīgajā lidojuma laikā.

Monsieur Puaro bija ļoti laipns un pieklājīgs. Viņš sacīja, lai misters Mitčels turpinot vakariņot, un veltīja jauku komplimentu misis Mitčelei, kura pavērtu muti stāvēja un skatījās.

Viņš apsēdās piedāvātajā krēslā, piebilzdams, ka ir neparasti silts šim gadalaikam, un tad nemanot pievērsās sava nāciena mērķim.

Skodendjards, man šķiet, nav ticis īpaši tālu lietas izmeklēšanā, — viņš sacīja.

Mitčels pakratīja galvu.

Tas ir savāds gadījums, ser. Dikti savāds. Es neredzu iespēju, kā viņi varētu virzīties uz priekšu. Ja neviens no lidmašīnas pasažieriem nekā nav redzējis, tad ko gan tur vēl lai dara.

Patiešām, tā ir, kā jūs sakāt.

Henrijs bija ārkārtīgi noraizējies par Šo gadījumu, — iestarpināja sieva. — Nevarēja gulēt caurām naktīm.

Stjuarts paskaidroja:

Tas mani šausmīgi nomāca, ser. Aviokompānija šajā gadījumā bija )oti pretimnākoša. Jāatzīstas, ka sākumā es baidījos zaudēt darbu…

To viņi nevarēja izdarīt, Henrij. Tā būtu briesmīga netaisnība.

Sieva sašuta. Viņa bija sieviete kuplām miesām, sārtu sejas ādu un žiglu

skatienu.

Ne vienmēr notiek pēc taisnības, Ruta. Tomēr galu galā viss beidzas labāk, nekā es biju cerējis. Viņi nevainoja mani. Bet es nejūtos drošs, ja jūs saprotat, ko es domāju. Patiesībā mani nervi visu laiku ir sasprindzināti.

Es jūs ļoti labi saprotu, — līdzjūtīgi teica Puaro. — Bet, ticiet man, jūs esat pārāk jūtigs. Jūs nekādi nevar vainot notikušajā.

Es ari saku io pašu, ser, — iesprauda misis Mitčela.

Mitčels papurināja galvu.

Man vajadzēja ātrāk noprast, ka lēdija ir mirusi. Ja es būtu mēģinājis viņu modināt, kad es pirmo reizi iznēsāju rēķinus…

Tā nebūtu liela starpība. Nāve, kā konstatēts, iestājusies acumirklī.

Viņš tā bēdājās, — sacīja misis Mitčela. — Es viņam iesaku tik daudz nelauzīt galvu. Kas var zināt, kādu iemeslu dēļ ārzemnieki slaktē nost cits citu; un, ja gribat zināt manas domas, tā izrīkoties britu lidmašīnā ir cūcība.

Viņa nobeidza teikumu ar sašutuma pilnu un patriotisku nosprauslāšanos.

Mitčels nenoteikti papurināja galvu.

Tas mani nospiež, tā teikt. Katrreiz, dodoties uz dežūru, es esmu kā uzvilkts. Un tad vēl tas džentlmenis no Skodendjarda, kurš otrreiz vaicā, vai lidojuma laikā nav atgadījies kaut kas negaidīts, kaut kas neparasts. Tas liek man justies tā, it kā es būtu kaut ko aizmirsis, un es taču zinu, ka neesmu. Tas bija visādā ziņā visparastākais lidojums. Līdz tam brīdim, kad — kad tas notika.

Šaujamstobri un bultas — pagānisms, lūk, kā es to nosauktu, — sacīja misis Mitčela.

Jums taisnība, — atsaucās Puaro ar tādu izskatu, it kā misis Mitčelas piezīmes būtu viņu pārsteigušas, un tas glaimoja sievietes patmīlai. — Angļu slepkavības netiek izdarītas tādā veidā.

Patiešām, ser.

Ziniet, misis Mitčela, es gandrīz varu uzminēt, kurā Anglijas daļā jūs esat dzimusi.

Dorsetā, ser. Netālu no Braitportas. Tur ir mana dzimtene.

Tiešām, — sacīja Puaro. — Jauks zemes stūrītis.

Tā tas ir. Londona salīdzinājumā ar Dorsetu nav nekas. Mani senči ir dzīvojuši Dorsetā ilgāk nekā divsimt gadu. Dorseta, varētu teikt, ir man asinīs.

Jā, patiesi, — Puaro atkal pievērsās stjuartam. — Es kaut ko jums gribētu pajautāt, Mitčel.

Vīrieša uzacis savilkās.

Es esmu jums stāstījis visu, ko zināju, — ticiet man, ser.

Jā, jā — tas ir nenozīmīgs sīkums. Es tikai gribētu zināt, vai uz galda — madame Žizeles galda — kaut kas nebija sajaukts?

Vai tad, kad es vipu atradu?

Jā. Karotes un dakšiņas — sāls trauks — vai kaut kas cits.

Vīrs papurināja galvu.

Nekā tāda uz galda nebija. Viss bija novākts, izņemot kafijas tases. Es nekā neievēroju. Un nebūtu arī varējis. Es biju pātāk uztraucies. Bet policija to zinātu, ser, viņi vairākkārt pārmeklēja lidmašīnu.

Nu, tas nekas, — sacīja Puaro. — Man vajadzēs kādreiz parunāt ar jūsu kolēģi Deivisu.

Viņš tagad lido ar rīta reisu pulksten astoņos četrdesmit piecās, ser.

Vai viņu šis gadījums stipri satrieca?

Ak, ser, var jau saprast, viņš ir tik jauns. Ja jūs vaicājat man, tad, manuprāt, viņu tas gandrīz vai iepriecināja. Viss šis satraukums, un katrs uzcienā viņu ar glāzīti un vēlas dzirdēt, kā tad tas īsti bijis.

Viņam droši vien ir sava meitene? — vaicāja Puaro. — Jādomā, tas, ka puisis saistīts ar noziegumu, viņai sagādā lielus uztraukumus.

Viņš lakstojas ap vecā Džonsona meitu no "Crown and Feathers"^, — teica Mitčels. — Bet viņa ir saprātīga meitene, kurai ir galva uz pleciem. Viņai nepavisam nepatīk būt jelkādā veidā saistītai ar slepkavību.

Ļoti saprātīga pieeja, — noteica Puaro pieceldamies. —Paldies jums, mister Mitčel, un jums, misis Mitčela, un es jūs lūdzu, mans draugs, nemokiet sevi ar domām par šo gadījumu.

Kad viņš bija aizgājis, Mitčels sacīja:

Aiz tā visa stāv boļševiki.

Puaro bija teicis, ka viņš gribētu kādreiz aprunāties ar otru stjuartu, Deivisu. Patiesībā šī saruna notika pēc dažām stundām bārā "Crown and Feathers".

Viņš Deivisam uzdeva tos pašus jautājumus ko Mitčelam.

Kaut kas sajaukts — nē, ser. Jūs domājat apgāzts? Kaut kas tāds?

Es domāju— nu, teiksim, ka kaut kā uz galda trūkst vai uz tā ir kaut kas lieks…

Deiviss lēni ierunājās:

Tur bija kaut kas — es to ievēroju vēlāk, kad pēc policijas aiziešanas sakārtoju salonu—, bet es šaubos, vai tas ir tas, ko jūs domājat Lieta tā, ka uz vecās lēdijas apakštasītes bija divas tējkarotes. Tā dažkārt gadās, kad mēs steigā klājam galdus. Es to ievēroju tāpēc, ka ir tāds ticējums; saka, ka divas tējkarotes uz vienas apakštasītes nozīmējot kāzas.

Vai uz kādas citas apakštasītes trūka tējkarotes?

Nē, ser, vismaz es netiku ievērojis. Mitčels un es, kāds no mums ir aiznesis viņai kafijas tasi ar abām karotēm — kā jau es teicu, tai steigā viss kas var gadīdes. Pirms nedēļas es uzšervēju divus zivju nažus un dakšiņas.

Vispār tas ir labāk nekā kaut ko neuzlikt uz galda, jo tad ir jāpārtrauc darbs un jāiet sameklēt vēl kādu nazi, vai ko nu gadās aizmirst.

Puaro uzdeva vēl vienu — mazliet vaļīgu —jautājumu:

Kā jums patīk franču meitenes, Deivis?

Man tīri labi patīk anglietes, ser.

Un viņš uzsmaidīja tuklai gaišmatainai meičai aiz bāra letes.

Astoņpadsmitā nodaļa

KARALIENES VIKTORIJAS IELĀ

Misters Džeims Raiders bija visai pārsteigts, kad viņam tika pasniegta vizītkarte, ar monsieur Erkila Puaro vārdu.

Vārds viņam likās pazīstams, bet kādu bridi viņš nevarēja atcerēties, kāpēc. Tad Džeims Raiders pie sevis noteica:

Ā, tas vīrs! — un lika kalpotājam ievest apmeklētāju. Monsieur Erkils Puaro izskatījās ļoti bezrūpīgs. Vienā rokā viņš turēja spieķi, svārku pogcaurumā bija iesprausta puķe.

Es ceru, jūs piedosiet man šo traucējumu, — sacīja Puaro. — Tas ir sakarā ar madame Žizeles nāvi.

Jā? — atsaucās misters Raiders. — Un kas tad ir? Vai jūs neapsēstos? Vēlaties cigāra?

Pateicos. Es smēķēju cigaretes. Varbūt jūs pamēģināsiet kādu?

Raiders mazliet šaubīgi apskatīja Puaro piedāvātās cigaretes.

Labāk eš paņemšu no savējām, ja jūs neiebilstat. Citādi es kādu no šīm vara nejauši norit, — viņš sirsnīgi smējās. ,

Pirms dažām dienām šeit bija inspektors, — teica misters Raiders, aizdedzinādams cigareti. — Tie gan ir ziņkārīgi puiši. Visur bāž savu degunu.

Manuprāt, viņiem jāievāc ziņas, — iebilda Puaro.

Bet tāpēc viņiem nav jāapvaino cilvēki, — ar rūgtumu attrauca misters Raiders.

Katram ir jūtas un labā slava, kas jāņem vērā. ^

Droši vien jūs esat pārāk jūtīgs.

Es, ziniet, esmu kutelīgā situācijā, — sacīja misters Raiders. — Tā kā sēdēju tieši viņai pretim, tas, manuprāt, var radīt aizdomas. Bet vai esmu vainīgs, ja mana vieta bija tur, kur tā bija. Ja būtu zinājis, ka to sievieti noslepkavos, es vispār būtu lidojis ar citu lidmašīnu. Bet varbūt arī ne.

Uz mirkli viņš kļuva domīgs.

Nav ļaunuma bez labuma? — smaidot ievaicājās Puaro.

Jocīgi, ka jūs to sakāt. Tā teikt, zināmā mērā jā un zināmā mērā nē. Man bija daudz raižu. Mani tirdīja. Tika doti mājieni. Un kāpēc tieši man, es jautāju? Kāpēc viņi neiet un netincina to doktoru Hubardu — tas ir, Braientu. Ārsti ir tie, kuriem pieejamas iedarbīgas indes, kas neatstāj pēdas. Kā gan es varētu dabūt čūsku indi? Sakiet man!

Jūs teicāt, — iestarpināja Puaro, — ka, lai gan bija daudz neērtību…

Ak jā, medaļai bija arī otra puse. Neslēpšu, ka ievācu itin glītu summiņu no laikrakstiem. Aculiecinieka stāstījums — lai gan tur vairāk bija reportiera fantāzijas nekā manas liecības; bet tas nekrīt svarā.

Interesanti, — sacīja Puaro, — kā noziegums iespaido to cilvēku dzīvi, kuri stāv tālu no paša nozieguma. Ņemsim, piemēram, kaut vai jūs — gluži negaidot jūs iegūstat krietnu naudas summu — summu, kura dotajā bridi ir sevišķi vēlama.

Nauda vienmēr ir vēlama, — atteica misters Raiders.

Viņš uzmeta Puaro acu skatienu.

Dažkārt tā ir ārkārtīgi nepieciešama. Tās dēļ cilvēki blēdās — izdara viltotus ierakstus, — viņš paplēta rokas. — Rodas visādi sarežģījumi.

Nu, nevajag visu redzēt tik melnās krāsās, — teica misters Raiders.

Patiešām. Kāpēc runāt par nepatīkamām lietām? šī nauda jums nāca īstā laikā—īpaši tāpēc, ka nebija izdevies izdarīt aizņēmumu Parīzē…

Kā jūs to zināt, velns parāvis? — nikni izsaucās misters Raiders.

Erkils Puaro smaidīja.

Visādā ziņā tā ir patiesība.

Tā ir gan patiesība, bet es negribētu, ka par to zina visa pasaule.

Es pratīšu ciest klusu, varat būt drošs par to.

Tas ir savādi, — prātoja misters Raiders, — cik niecīga naudas summa var novest cilvēku parādu cietumā. Tikai neliela naudas summiņa, kas palīdzētu tikt pāri krīzes momentam, — un, ja cilvēks nedabū šo niecīgo summu, viņa kredīts ripo pie velna. Jā, tas ir sasodīti dīvaini. Nauda ir dīvaina lieta. Kredīts ir dīvaina lieta. Galu galā dzīve ir dīvaina lieta!

Jums taisnība.

Starp citu, kas jūs atveda pie manis?

Tas ir delikāts jautājums. Pateicoties manai pfofesijai, man tapis zināms, ka, neraugoties uz jūsu noliegumiem, jums tomēr ir bijuši darījumi ar madame Žizeli.

Kas to ir teicis? Tie ir meli! Es šo sievieti nekad neesmu redzējis.

Ak, kungs tas ir tik savādi!

Savādi! Nolāpīts ar' ārā, tā ir taisnība.

Puaro domīgi uz viņu paraudzījās.

Ā, — viņš sacīja, — tad man jāpārskata šī lieta.

Kā to saprast? Uz ko jūs mērķējat?

Puaro pašūpoja galvu.

Nedusmojieties, acīmredzot ir notikusi kļūda.

Es domāju gan. Gribējāt mani pieķert darījumos ar augļotājiem, kas apkalpo augstāko sabiedrību. Aristokrātes ar azartspēļu parādiem — lūk, kas ir viņu klienti.

Puaro piecēlās.

Man jāatvainojas, ka esmu ticis nepareizi informēts, — pie durvīm viņš apstājās. — Starp citu, tikai ziņkārības apmierināšanai, kāpēc jūs doktoru Braientu tikko nosaucāt par doktoru Hubardu ?

Kā lai es to zinu? Pag — ak jā, man šķiet, tas bija flautas dēļ. Ziniet, ir tāda bērnu dziesmiņa "Vecmāmiņas Hubardas suns".

Bet, kad viņa atgriezās, tas spēlēja flautu. Dīvaini, ka dažkārt var sajaukt uzvārdus.

Ak jā, flauta… Saprotiet, šādas lietas mani interesē no psiholoģijas viedokļa.

Misters Raiders nosprauslājās pie vārda psiholoģija. Tas viņam atgādināja to ākstīšanos ar psihoanalīzi.

Misters Raiders ar aizdomām palūkojās uz Puaro.

Deviņpadsmitā nodaļa

PARĀDĀS UN PAZŪD MISTERS ROBINSONS

Horberijas grāfiene sēdēja pie tualetes galdiņa savā guļamistabā Grosvenorskvērā trīssimt piecpadsmit. Zeltītas sukas un kārbiņas ar sejas krēmu, pūdemīcas — izsmalcināta greznība visapkārt Bet greznības vidū Sislija Horberija sēdēja sausām lūpām un bālu seju, kurā nedabiski izcēlās sārtais smiņķis uz vaigiem.

Viņa pārlasīja vēstuli ceturto reizi.

"Horberijas grāfienei.

Cienījamā kundze!

Manā rīcībā ir daži dokumenti, kas agrāk piederēja nelaiķei madame Žizelei. Ja jūs* vai misteru Raimondu Baraklafu tas varētu interesēt, es labprāt pie jums ierastos, lai šo jautājumu pārrunātu.

Bet varbūt jūs vēlaties, lai es griežos pie jūsu vīra?

Ar patiesu cieņu —

Džons Robinsons."

Muļķīgi vēl un vēlreiz pārlasīt vienu un to pašu…

It kā vārdi varētu mainīt savu nozīmi. Viņa pacēla aploksni — divas aploksnes, vienu ar uzrakstu "Personīgi", omi — ar uzrakstu "Personīgi un Pilnīgi Slepeni".

"Personīgi un Pilnīgi Slepeni…"

Nezvērs…Nezvērs… ,

Un tā vecā franču mēle, kas dievojās, ka "ir veikti visi pasākumi, lai aizsargātu klientu intereses, ja ar viņu pašu negaidot kaut kas notiktu"…

Pie velna viņu… Dzīve ir elle…elle…

Ak, Dievs, mani nervi, — domāja Sislija. — Tas ir netaisni. Tas ir netaisni…

Viņas drebošā roka pasniedzās pēc pudelītes ar zeltītu aizbāzni…

Tas mani nomierinās, ļaus koncentrēties…

Viņa ievilka nāsīs pulveri.

Tā. Tagad viņa varēja domāt! Ko darīt? Tas vīrietis, protams, jāsatiek. Kaut gan — kur lai ņem naudu, ja nu vienīgi laimīga likme zināmajā iestādē Karlosstritā…

Bet pietiks laika to izdomāt vēlāk.

Jāsatiek vīrietis —jānoskaidro, cik daudz viņš zina.

Grāfiene Horberija piegāja pie rakstāmgalda, uzskribelēja savā plašajā, neizkoptajā rokrakstā: "Horberijas grāfiene sūta sveicienos misteram Džonam Robinsonam un pieņems viņu, ja misters Robinsons ieradīsies rīt no rīta pulksten vienpadsmitos…"

Kā es izskatos? — vaicāja Normens.

Viņš drusku piesarka zem Puaro pārsteigto acu skatiena.

Dieva dēļ, — izsaucās Puaro. — Kādu komēdiju jūs taisāties spēlēt.

Normens piesarka vēl vairāk.

Jūs teicāt, ka neliela maskēšanās nenāktu par ļaunu, — viņš stomījās.

Puaro nopūtās, tad, paņēmis aiz rokas, pieveda jauno cilvēku pie spoguļa.

Palūkojieties uz sevi, — viņš sacīja. — Es jūs lūdzu — tikai palūkojieties uz sevi. Kā jums šķiet, kas jūs esat — pārģērbies Santa Klauss bērnu uzjautrināšanai? Es piekritu, ka jūsu bārda nav balta, nē, tā ir melna — nelieša cienīga krāsa. Bet kāda bārda — bārda, kas brēc uz debesīm! Lēta bārda, mans draugs, turklāt ļoti pavirši un nemākulīgi pielīmēta! Un jūsu uzacis! Vai jums ir vājība uz liekiem matiem? Līmi jebkurš var saost jau pa gabalu; un, ja jūs domājat, ka nevar redzēt, ka uz zoba jums uzlīmēts plākstera gabaliņš, tad jūs kļūdāties. Mans draugs, tas nav jūsu metiet — noteikti nē — spēlēt šo lomu.

Agrāk es diezgan daudz piedalījos pašdarbības izrādēs, — stīvi noteica Normens Geils.

Man negribas tam ticēt. Katrā ziņā es ceru, ka jums neļāva grimēties pēc sava prāta. Pat rampas gaismā jūsu izskats būtu ārkārtīgi nepārliecinošs. Grosvenorskvērā gaišā dienas laikā…

Teikuma noslēguma vietā Puaro tikai izteiksmīgi paraustīja plecus.

' Amats. (Franču vai.)

Nē, mon amfl, — viņš teica. — Jūs esat šantāžists, nevis komediants. Es gribu, lai viņa augstība baidās no jums un nevis nomirst no smiekliem, jūs ieraugot. Es redzu, ka tas, ko es saku, jūs sāpina. Man ļoti žēl, bet šobrīd var palīdzēt tikai patiesība. Ņemiet šo un šo te, —viņš iespied§ Normenam rokās vairākas kārbas. — Ejiet uz vannas istabu un izbeigsim, kā angļi saka, taisīt kumēdiņus.

Satriekts Normens Geils padevās. Kad pēc stundas ceturkšņa viņš atkal parādījās ar nomazgātu seju, kas no berzēšanas spīdēja ķieģeļsarkana, Puaro apmierināts pamāja ar galvu.

Tres bierP-, seja ir kārtībā. Tagad sāksies nopietnākā daļa. Es jums atļaušu pielikt nelielas ūsiņas. Bet, ja neiebilstai, es tās pielīmēšu pašrocīgi. Tā — nu tagad mēs pāršķirsim celiņu citādi — lūk, tā. Ar to pilnīgi pietiek. Un nu paskatīsimies, vai jūs vismaz zināt savu sakāmo.

Viņš uzmanīgi noklausījās un tad pamāja:

Labi. En avanp* — un labu veiksmi.

Es no visas sirds ceru uz to. Iespējams, ka es sastapšu saniknotu vīru un pāris policistus.

Puaro viņu nomierināja.

Neuztraucieties. Viss noritēs gludi.

Tā domājat jūs, — dumpīgi purpināja Normens.

Galīgi zaudējis dūšu, viņš devās, lai veiktu savu nepatīkamo misiju.

Grosvenorskvērā viņš tika ievests mazā otrā stāva istabā. Pēc pāris minūtēm tur ienāca lēdija Horberija.

Normens saņēmās. Viņš nedrīkst — nekādā gadījumā nedrīkst — paradīt, ka ir iesācējs šādās lietās.

Misters Robinsons? — vaicāja Sislija.

Jūsu padevīgs kalps, — palocīdamies atbildēja Normens.

"Nolādēts — es izturos kā universālveikala pārdevējs," viņš ar nepatiku

nodomāja. "Tās ir bailes."

Es saņēmu jūsu vēstuli, — sacīja Sislija.

Normens saņēma dūšu. "Vecais muļķis teica, ka es nevaru tēlot," viņš sacīja pats sev ar smīnu.

Skaļi viņš diezgan nekaunīgi teica:

Jā gan — nu, un kā tad būs, lēdij Horberij?

Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

Nu, nu. Vai tad mums vajadzētu iedziļināties sīkumos? Ir taču zināms, cik patīkama — ē, sauksim to tā — nedēļas nogale var būt jūras krastā; bet vīri ne vienmēr tam piekrīt. Man šķiet, lēdij Horberij, ka jūs lieliski zināt, no kā sastāv pierādījumi. Brīnišķīga sieviete, vecā Žizele. Viņa zināja, kam ir vērtība. Pierādījumi no viesnīcām un tā tālāk ir nevainojami. Tikai, kurš tos vēlas vairāk — jūs vai lords Horberijs? Tāds ir jautājums.

Viņa stāvēja drebēdama.

Es esmu pārdevējs, — sacīja Normens, arvien vairāk iejūtoties mistera Robinsona lomā. — Vai jūs esat pircēja? Tāds ir jautājums.

Kā jūsu rokās nonāca šie pierādījumi?

Nu vai ziniet, lēdij Horberij, tas vairs neattiecas uz lietu. Man tie ir, un tas ir galvenais.

Es jums neticu. Parādiet tos man.

Ā, nē, — viltīgi piemiedzis acis, Normens papurināja galvu. — Man nekā nav līdzi. Tik zaļš es neesmu. Ja mēs vienosimies, tad tā būs cita lieta. Es jums visu parādīšu, pirms jūs atdosiet naudu. Viss būs taisnīgi un godīgi.

Cik —cik daudz?

Tikai desmit tūkstošus — mārciņās, ne dolāros.

Izslēgts. Es nemūžam nevarēšu sadabūt tādu summu.

Var visu ko, ja tikai grib. Dārgakmeņi vairs nav tādā cenā kā agrāk, bet pērles ir un paliek pērles. Nu ko, lai izpatiktu dāmai, es nolaidīšu līdz astoņiem tūkstošiem. Tas ir mans pēdējais vārds. Un es dodu jums divas dienas pārdomām.

Es nevaru dabūt naudu, es jums jau teicu.

Normens nopūtās un pakratīja galvu.

Iespējams, ka tas ir tikai taisnīgi, ja lords Horberijs visu uzzinās. Man šķiet, es nekļūdīšos, ja teikšu, ka Šķirta sieviete nesaņem alimentus — un misters Baraklafs ir ļoti daudzsološs jauns aktieris, bet lielu naudu viņš nepelna. Nē, ne vārda vairāk. Es atstāju jūs pārdomāt; un ņemiet vērā, ka es savu vārdu turu.

Bridi klusējis, viņš piebilda:

Es savu vārdu turu, tāpat kā to darīja Žizele…

Tad veikli, pirms nelaimīgā sieviete paguva atbildēt, viņš atstāja istabu.

Ah! — noelsās Normens, iziedams uz ielas. Viņš noslaucīja pieri. — Paldies Dievam, tas nu ir garām.

Nepagāja ne stunda, kad lēdijai Horberijai tika ienesta vizītkarte. "

Monsieur Erkils Puaro.

Viņa to atmeta sāņus:

Kas viņš tāds ir? Es nevaru viņu pieņemt!

Viņš teica, ka esot ieradies pēc mistera Raimonda Baraklafa lūguma.

Ā, — viņa vilcinājās. — Labi, aiciniet viņu iekšā.

Sulainis izgāja un parādījās atkal.

Monsieur Erkils Puaro.

Ģērbies ar izmeklētu eleganci, ienāca monsieur Puaro un paklanījās.

Sulainis aizvēra durvis. Sislija panāca uz priekšu.

Jūs atsūtīja misters Baraklafs?

Apsēdieties, madame, — viņš runāja laipni, bet pavēloši.

Neapzināti viņa paklausīja Puaro un apsēdās līdzās. Viņa attieksme bija tēvišķa un iedrošinoša.

Madame, es lūdzu uzskatit mani par savu draugu. Esmu ieradies, lai dotu jums padomu. Es zinu, ka esat nonākusi lielās grūtībās.

Viņa nedroši murmināja:

Es neesmu…

Ecoutez1, madame, es neprasu, lai jūs atklātu savus noslēpumus. Tas nav nepieciešams. Es tos zinu jau iepriekš. Ziniet — tas ir laba detektiva priekšnoteikums.

Detektiva? — viņa ieplēta acis. — Es atceros — jūs bijāt lidmašīnā. Tas bijāt jūs…

Tik tiešām tas biju es. Bet tagad, kundze, ķersimies pie lietas. Kā jau tikko teicu, es neuzstāju, lai jūs man uzreiz uzticētos. Jums nevajadzēs sākt ar to, ka viss man jāizstāsta. Es izstāstīšu jums. šorīt, pirms nepilnas stundas, jums bija apmeklētājs, šis apmeklētājs — iespējams, viņa uzvārds bija Brauns?

Robinsons, — nedroši noteica Sislija.

Tas ir vienalga — Brauns, Smits, Robinsons — viņš šos uzvārdus m lieto pārmaiņus. Viņš ieradās, lai jūs šantažētu, madame.

Viņa rokās ir nonākuši zināmi pierādījumi par — teiksim — jūsu neapdomību. Savulaik šis pierādījums bija madame Žizeles rīcībā. Tagad tas pieder šim vīram. Viņš jums tos piedāvā par kādiem septiņiem tūkstošiem mārciņu.

Astoņiem.

Tātad astoņiem. Un jums, madame, ir grūtības ātri sadabūt šo summu?

Es to nespēju — vienkārši nespēju… — Es jau tā esmu parādos. Nezinu, ko darīt…

Nomierinieties, madame. Es nākšu jums palīgā.

Viņa nenovērsdamās raudzījās uz Puaro.

Kā jūs to visu zināt?

Vienkārši tāpēc, madame, ka es esmu Erkils Puaro. Eh bien2, nebīstieties, paļaujieties uz mani — es tikšu galā ar šo misteru Robinsonu.

Jā, — asi teica Sislija. — Un cik daudz jūs gribēsiet?

Erkils Puaro paklanījās.

Es lūgšu tikai fotogrāfiju ar ļoti daiļas sievietes autogrāfu…

Viņa izsaucās:

Ak, Dievs, es nezinu, ko darīt… Mani nervi… Es zaudēšu prātu.

Nē, nē, viss ir kārtībā. Uzticieties Erkilam Puaro. Vienīgi, madame, man jāzina patiesība, neslēpiet nekā, citādi manas rokas būs sasaistītas.

Un jūs mani iz vilksiet no šīm nepatikšanām?

Es sirsnīgi zvēru, ka jūs nekad vairs nedzirdēsiet par misteru Robinsonu.

Viņa teica:

Labi. Es jums visu izstāstīšu.

Lieliski. Jūs aizņēmāties naudu no tās sievietes, Žizeles?

Lēdija Hoiberija pamāja.

Kad tas notika? Es gribēju vaicāt, kad tas sākās?

Pirms astoņiem mēnešiem. Es biju nonākusi grūtībās.

Azarta spēlēs?

Jā. Man šausmīgi neveicās.

Un viņa aizdeva, cik vien jūs gribējāt?

Iesākumā nē. Vispirms tikai nelielu summu.

Kas jūs pie viņas sūtīja?

Raimonds — misters Baraklafs pastāstīja, viņš esot dzirdējis, ka Žizele aizdodot naudu augstākās sabiedrības sievietēm.

Bet vēlāk viņa jums aizdeva vairāk?

Jā — cik vien es gribēju. Kādu laiku tas šķita kā brīnums.

—.Tas bija madame Zizeles īpaša veida brīnums, — sausi noteica Puaro. — Es varu iedomāties, ka viss notika, pirms jūs un misters Baraklafs kļuvāt — ē— draugi?

Jā.

Bet jūs ļoti raizējāties par to, lai vīrs nekā neuzzina?

Sislija dusmīgi iesaucās:

Stīvens ir riebeklis. Es viņam esmu apnikusi. Viņš vēlas apprecēt citu sievieti. Viņš būtu sajūsmā, ja varētu no manis šķirties.

Un jūs nevēlaties šķirties?

Nē. Es — es…

Jūs apmierina jūsu stāvoklis un ari iespēja izmantot diezgan lielos ienākumus. Les femmesdabiski, viņām sevi jākopj. Turpinot — radās jautājums par parāda atdošanu?

Jā, un es — es nespēju šo naudu atmaksāt. Un tad vecā ragana kļilva nejauka. Viņa zināja par mani un Raimondu. Viņa bija izokšķerējusi vietas un datumus, un visu pārējo — es tiešām nezinu, kā.

Žizelei bija savi paņēmieni, — sausi noteica Puaro. — Un droši vien viņa draudēja šos pierādījumus nosūtīt lordam Horberijam?

Jā, ja es nesamaksāšu.

Un jūs nevarējāt samaksāt?

Nē.

Tātad viņas nāve bija visai liktenīga?

Sislija Horberija no sirds teica:

Tas likās pārāk, pārāk brīnumaini.

' Sievietes. (Franču vai.)

Ak, patiešām — pārāk, pārāk brīnumaini. Bet tas jūs arī mazliet satrauca, vai ne?

Satrauca?

Nu, galu galā, madame, jums vienīgajai no visiem, kas atradās lidmašīnā, bija iemesls vēlēties Žizeles nāvi.

Viņa strauji ievilka elpu.

Es zinu. Tas bija briesmīgi. Es biju šausmīgi uztraukusies par to.

īpaši tāpēc, ka jūs bijāt apciemojusi Žizeli Parīzē iepriekšējā vakarā^ kur jums bija nepatīkama saruna ar viņu?

Vecā ragana! Viņa neatkāpās ne soli. Man pat liekas, ka viņai tas sagādāja prieku. Ak, viņa bija nezvērs caur un cauri! Es aizgāju pilnīgi satriekta.

Un tomēr jūs liecinājāt, ka nekad agrāk neesat šo sievied redzējusi?

Dabiski, ko citu lai es būtu teikusi?

Puaro viņā domīgi palūkojās.

Jūs, madame, nekā cita nevarējāt teikt.

Viss ir bijis tik šausmīgi — vieni vienīgi meli — meli — meli. Tas briesmīgais inspektors, kas bija ieradies un drdīja mani ar jautājumiem. Bet es jutos pilnīgā drošībā. Bija redzams, ka viņš tikai ķer uz muļķa. Viņš nekā nezināja.

Ja jau blefo, tad tas jādara pārliecinoši.

Un tad, — turpināja Sislija savu domu, — man radās sajūta, ka, ja kaut kas būtu atklājies, tad tas būtu atklājies uzreiz. Es jutos drošībā — līdz tai briesmīgajai vakardienas vēstulei.

Visu šo laiku jūs nebaidījāties?

Protams, es baidījos!

Bet no kā? No tā, ka viss nāks gaismā vai ka jūs arestētu par slepkavību?

Viņa nobālēja.

Slepkavību — bet es neesmu — ak, jūs taču tam neticat! Es neesmu viņu nogalinājusi. Es neesmu!

Jūs vēlējāties viņas nāvi…

Jā, bet es nenoslepkavoju viņu… Ak, ticiet man — jums jātic. Es neizkustējos no savas vietas. Es…

Sislija sabruka. Viņas skaistās, zilās acis lūdzoši raudzījās uz Puaro.

Erkils Puaro mierinoši pamāja.

Es jums ticu, madame, divu iemeslu dēļ: pirmkārt — jūsu dzimuma dēļ, otrkārt — lapsenes dēļ.

Viņa stivi paraudzījās uz Puaro.

Lapsenes?

Tieši tā. Es redzu, ka jums tas nekā neizsaka. Nu ko, tad ķersimies pie mūsu jautājuma. Es nodarbošos ar misteru Robinsonu. Dodu savu goda vārdu, ka jūs par viņu nekad vairs neuzzināsiet. Es ierādīšu viņam viņa vietu. Un samaksai par pakalpojumu es jūs lūgšu atbildēt uz diviem jautājumiem. Vai misters Baraklafs bija Parīzē iepriekšējā dienā pi slepkavības?

Jā, mēs kopā pusdienojām. Bet viņš domāja, ka labāk man vien doties pie tās sievietes.

Ak tā? Un, madame, vēl nākamais jautājums: "Jūsu skatuves vār pirms apprecēšanās bija Sislija Blenda. Vai tas ir jūsu īstais vārds?"

Nē, mans īstais vārds ir Marta Džebla. Bet tas otrs…

—… bija piemērotāks skatuvei. Un jūs esat dzimusi — kur?

Donkasterā. Bet kādē|…

Vienkārši ziņkārība. Piedodiet Un nu, lēdij Horberij, vai jūs atļausi man dot jums padomu? Kāpēc gan jums ar vīru paklusām ne izšķirties?

Un ļaut viņam apprecēt to sievieti?

Un ļaut viņam apprecēt to sievieti. Jūs esat augstsirdīga, madame i bez tam jūs būtu drošībā — ak, pilnīgā drošībā, un jūsu vīrs, viņš jums maksātu krietnu summu.

Ne pārāk lielu.

Eh bienK kad būsiet šķīrusies, jūs varēsiet apprecēt miljonāru.

Mūsdienās tādu vairs nav.

Ak, neticiet tam, madame. Tam, kuram kādreiz piederēja trīs miljoni, tagad varbūt pieder divi — eh bien, tas tomēr ir pietiekami.

Sislija smējās.

Jūs mākat pārliecināt, monsieur Puaro. Un vai jūs patiešām esat drošs, ka tas šausmīgais vīrietis mani vairs netraucēs?

Erkila Puaro goda vārds, — džentlmenis cienīgi noteica.

Divdesmitā nodaļa

HARLEJSTRĪTĀ

Detektīvs inspektors Džeps mundri soļoja pa Harlejstritu un apstājās pie kādām durvīm.

Viņš vaicāja pēc doktora Braienta.

Vai jums ir norunāta vizīte, ser?

Nē, es tikai uzrakstīšu dažus vārdus.

Uz vizītkartes viņš uzrakstīja: "Būtu ļoti pateicīgs, ja jūs man veltītu nedaudz laika. Es jūs ilgi neaizkavēšu."

Viņš ielika vizītkarti aploksnē un atdeva sulainim.

Inspektors tika ievests uzgaidāmā telpā. Tur bija vēl divas sievietes un kāds vīrs. Džeps apsēdās un paņēma vecu "Punch "2 numuru.

Sulainis atkal parādījās un, pārgājis pāri istabai, klusināti teica:

Ja jums nebūtu nekas pretim nedaudz pagaidīt, tad doktors jūs pieņemtu, bet viņš šobrīd ir ļoti aizņemts.

Džeps pamāja. Viņam nekas nebija pretim pagaidīt — patiesībā viņam tas pat patika. Abas sievietes bija uzsākušas sarunu. Acīmredzot viņas bija augstās domās par doktora Braienta spējām. Ienāca vēl daži pacienu. Likās, doktora Braienta prakse zēla un plauka.

"Taisa pamadgu naudu," Džeps pie sevis domāja. "Neizskatās, ka viņam vajadzētu aizņemties, bet aizņēmums, protams, var būt izdarīts kādreiz senāk. Katrā ziņā viņam ir teicama prakse; mazākais skandāls to satriektu drupās. Tā ir ārsta amata ēnas puse."

Pēc stundas ceturkšņa sulainis atkal parādījās un teica:

Doktors jūs tagad var pieņemt, ser.

Džeps tika ievests Braienta kabinetā — istabā ar lielu logu, mājas sētas pusē. Ārsts sēdēja pie galda. Viņš piecēlās un paspieda detektīvam roku

Viņa glītajā sejā jautās nogurums, bet šķita, ka inspektora vizīte viņu nepavisam nesatrauc.

Ar ko varu pakalpot, inspektor? — Braients atkal jautāja, apsēzdamies un norādīdams Džepam uz krēslu iepretim.

Man jāatvainojas par ierašanos jūsu pieņemamajā laikā, bet es ilgi neaizkavēšu, ser.

Nekas. Tas laikam ir sakarā ar nāves gadījumu lidmašīnā?

Pilnīgi pareizi, ser. Izmeklēšana joprojām turpinās.

Bez rezultātiem?

Mēs neesam tikuši tik tālu, kā vēlētos. Es patiesībā atnācu, lai uzdotu dažus jautājumus sakarā ar slepkavības veidu. Tā ir šī lieta ar čūsku indi, par kuru es netieku skaidrībā.

Ziniet, es neesmu toksikologs, — smaidot teica doktors Braients. — Ar šīm lietām nenodarbojos. Jums jāgriežas pie Vinterspūna.

Ā, redziet, lieta tāda, ka doktors Vinterspūns ir speciālists, un jūs zināt, kādi ir speciālisti. Viņi runā tā, ka parasts cilvēks nespēj nekā saprast. Bet, kā man liekas, šai lietai ir arī medicīniskā puse. Vai tiesa, ka čūsku inde tiekot dažreiz ieš)ircināta pret epilepsiju?

Es neesmu speciālists ari epilepsijas jautājumos, — sacīja doktors Braients. — Bet man šķiet, ka kobru indes ieš)ircinājumi ir sekmīgi pielietoti epilepsijas ārstēšanā. Bet, kā jau teicu, tas nav mans darbības lauks.

Es zinu — es zinu. Bet, lūk, kas man ir padomā: man šķita, ka jūs kā aculiecinieku tas-ari ir ieinteresējis. Domāju, ka jums par šo lietu ir radies savs priekšstats, kas varētu man noderēt. Nav jēgas griezties pie speciālista, ja es nezinu, ko viņam vaicāt.

Doktors Braients smaidīja.

Jums daļēji ir taisnība, inspektor. Neviens dzīvs cilvēks nevar palikt vienaldzīgs, nonākot tik tuvā saskarsmē ar slepkavību… Atzīstos, ka esmu ieinteresēts. Es savā nodabā esmu diezgan prātojis par šo gadījumu.

Un ko jūs domājat, ser?

Braients lēni papurināja galvu.

Tas mani pārsteidz — notikušais liekas gandriz nereāls, ja es drīkst tā izteikties. Dīvains nozieguma izdarīšanas veids. Viens pret simtu, slepkava tiktu ieraudzīts. Viņam jābūt cilvēkam ar riska izjūtu.

Pilnīgi pareizi, ser.

Ari indes izvēle ir pārsteidzoša. Kā gan vienkāršs slepkava varētu ka ko tādu dabūt?

Zināms. Tas šķiet neticami. Manuprāt, no tūkstoša labi ja viens ir dzirdējis par kaut ko tādu kā koku čūska, vēl jo vairāk — rīkojies ar tādu indi. Jūs pats, ser, esat ārsts — bet es domāju, jums nekad nav bijusi darīšana ar šo indi.

Tas gandriz nav iespējams. Mans draugs strādā pie tropisko čūsku pētījumiem.Viņa laboratorijā ir dažādu čūsku indes paraugu pulveri — kobras, piemēram; bet es neatceros redzējis nevienu koku čūskas indes paraugu.

Varbūt jūs man varat palīdzēt, — Džeps izvilka papīra lapu un pasniedza ārstam. — Sos trīs uzvārdus uzrakstīja Vinterspūns — teica, ka jūs varot sniegt informāciju. Vai jūs pazīstat kādu no šiem vīriem?

Es nedaudz pazīstu profesoru Kenediju. Ar Haideru mēs esam labi paziņas; atsaucieties uz mani, un viņš jūsu labā izdarīs visu, kas viņa spēkos. Karmišels ir no Edinburgas — personīgi es viņu nepazīstu, bet, ja nemaldos, viņš tur veic izcilus pētījumus.

Paldies, ser. Esmu jums ļoti pateicīgs. Neuzdrīkstos jūs ilgāk aizkavēt

Izejot uz Harlejstritas, Džeps apmierināts pie sevis smaidīja.

Galvenais ir pieklājība, — viņš pats sev teica. — Ar pieklājību var daudz panākt Varu derēt ka Braients nekā nenojauta par mana nāciena īsto nolūku. Nu, tas nu ir paveikts.

Divdesmit pirmā nodaļa

TRĪS NOSLĒPUMA ATSLĒGAS

Kad Džeps atgriezās Skodendjardā, viņam pateica, ka Erkils Puaro gaidot viņu.

Džeps sirsnīgi sasveicinājās ar draugu.

Nu, monsieur Puaro, kas jūs šurp atvedis? Kādi jaunumi?

Es nācu uzzināt jaunumus no jums, mans labais Džep.

Tas neizskatās pēc jums. Nekā daudz jau nav, tā nu tas ir. Tirgotājs Parīzē galu galā ir atpazinis šaujamstobru. Furnjē mani ir nomocījis ar zvaniem no Parīzes par savu moment psychologique' . Es esmu prašņājis stjuartiem, zils k|ūdams, bet viņi paliek pie tā, ka nekāda moment psychologique nav bijis.

Nekas pārsteidzošs vai neparasts lidojuma laikā nav noticis.

Tas varēja notikt, kamēr viņi abi atradās priekšējā salonā.

Esmu iztaujājis ari pasažierus. Visi taču nevar melot

Kādā gadījumā, ko es izmeklēju, meloja visi.

Ak, jūs ar saviem gadījumiem! Patiesību sakot, monsieur Puaro, es esmu neapmierināts. Jo vairāk es strādāju, jo mazāk rezultātu. Šefs uz mani sāk šķībi skauties. Bet ko es varu darīt?

Par laimi, šis ir viens no tiem gadījumiem, kad iesaistīti ārzemnieki. Mēs varam visu novelt uz frančiem, un Parīzē viņi savukārt apgalvo, ka vainīgais ir anglis un tāpēc tā esot mūsu darīšana.

Vai jūs patiesi domājat ka to izdarīja franči?

Ja pavisam godīgi, tad nē. Arheologi, manuprāt, ir nabaga radījumi. Vienmēr rokas pa zemi un gvelž niekus par to, kas bijis pirms tūkstošiem gadu, — kā tikai viņi to zina, es gribētu vaicāt? Kas viņiem var ko iebilst? Viņi paziņo, ka kāda satrunējusi kreļļu virtene ir piecus tūkstošus trīs simti divdesmit divus gadus veca, un kas uzdrīkstas teikt, ka tā nav? Tādi nu viņi ir — varbūt meļi, lai gan šķiet, ka viņi paši tic tam, ko runā —, bet ne bīstami. Man te viņdien bija darīšana ar lāga vīru, kas bija ķerts uz skarabejiem — nabaga vecais zēns bija bēdīgā stāvoklī — bezpalīdzīgs kā bērns. Nē, starp mums runājot, ēs ne mirkli nedomāju, ka to būtu izdarījis franču arheologu pāris.

Kas tad, kā jūs domājat?

Varbūt Klensijs. Viņš ir dīvains. Staigā apkārt, sarunādamies pats ar sevi. Viņam kaut kas ir prātā.

Iespējams, viņa jaunās grāmatas sižets.

Varbūt tas, bet varbūt kaut kas cits; taču, lai kā ari es mēģinātu, nekādi nevaru atrast ne mazāko motivu. Es joprojām domāju, ka ieraksts CL 52 melnajā grāmatiņā nozīmē lēdiju Horberiju; bet es nekā no viņas nevaru izvilkt. Man jums jāteic, ka vjņa ir visai ciets rieksts.

Puaro pasmaidīja pie sevis. Džeps turpināja:

Stjuarti — nu, es nevaru atrast nekā tāda, kas viņus saistītu ar Žizeli.

Doktors Braients?

Man šķiet, šeit es esmu atkal kaut ko uzgājis. Klīst tenkas par ārstu un kādu pacienti. Skaista sieviete — neciešams vīrs — lieto narkotikas — vai kas tamlīdzīgs. Ja viņš nebūs pietiekami piesardzīgs, viņu var izslēgt no ārstu biedrības. Viņš labi atbilst ierakstam RT 362, un man nav nekas pretim jums pastāstīt, ka esmu diezgan viltigi nācis uz pēdām tam, kādā ceļā doktors ticis pie čūsku indes. Es apciemoju viņu, un Braients diezgan ātri sevi nodeva. Tomēr pagaidām tie ir tikai minējumi, ne fakti. Nav viegli šajā lietā iegūt faktus. Raiders liekas atklāts un ārpus aizdomām — atzīstas, ka mēģinājis Parīzē izdarīt aizņēmumu un nav to dabūjis; uzdeva vārdus un adreses — viss sakrīt. Esmu izpētījis, ka firma pirmskādas nedēļas gandrīz bankrotējusi, bet pašreiz liekas, ka viņi izķepurosies. Te nu mēs esam — atkal kopā. Viens vienīgs juceklis.

Tāda lieta kā juceklis nepastāv; neskaidrība — jā, bet juceklis var būt tikai sajauktās smadzenēs.

Varat saukt to, kā gribat. Iznākums ir viens un tas pats. Furnjē ari nonācis strupceļā. Bet, manuprāt, jūs jau visu esat atšķetinājis, tikai nestāstāt!

Jūs zobojaties. Es nekā neesmu atrisinājis. Es soli pa solim virzos uz priekšu, secīgi un metodiski, bet darba vēl ir ļoti daudz.

Jāatzīstas, ka man prieks to dzirdēt. Labprāt paklausītos par šiem pakāpeniskajiem soļiem.

Puaro smaidīja.

Es sastādīju nelielu tabulu — lūk, — viņš izvilka no kabatas papīra lapu. — Doma ir šāda: slepkavība tiek izdarīta, lai sasniegtu zināmu rezultātu.

Atkārtojiet to vēlreiz un lēnāk.

Tas nav sarežģīti.

Iespējams, ka nē — bet jūs to sarežģīti pasakāt.

Nē, nē, tas ir pavisam vienkārši. Teiksim, jums vajadzīga nauda — jūs to varat dabūt, ja nomirst jūsu krustmāmiņa. Bien — jūs izdarāt zināmu darbību — tas ir, nogalināt krustmāmiņu un dabūjat rezultātu — mantojumu.

Es vēlētos, lai man būtu dažas tādas krustmāmiņas, — nopūtās Džeps.

Turpiniet, es saprotu jūsu domu gājienu. Jūs gribat teikt, ka ir jābūt motīvam.

Es teiktu citādi .Ir izdarīta darbība — šī darbība ir slepkavība — kādi ir šīs darbības rezultāti? Izpētot dažādus rezultātus, varam atrast noslēpuma atrisinājumu. Vienas darbības rezultāti var būt ļoti dažādi — katra konkrētā daibība dažādā veidā iespaido ļoti daudzu cilvēku dzīves.

Eh bien, es Šobrīd — trīs nedēļas pēc nozieguma izdarīšanas — pētu tā rezultātus vienpadsmit dažādos gadījumos.

Viņš izklāja papīra lapu.

Džeps ar zināmu interesi paliecās uz priekšu un pār Puaro plecu lasīja:

"Mis Greja. Rezultāts — uz zināmu laiku stāvokļa uzlabošanās. Algas paaugstinājums.

Misters Geils. Rezultāts — slikts. Zaudē pacientus.

Lēdija Horberija. Rezultāts — labs Ja viņa ir CL 52.

Mis Ķerra. Rezutāts — slikts, jo Zizeles nāve mazina iespējas lordam Horberijam dabūt pierādījumus šķiršanās iemeslam no sievas."

Hm, — Džeps pārtrauca uz mirkli lasīšanu. — Tātad jūs domājat, ka viņa ir aizrāvusies ar lordu. Jums ir labs deguns uz mīlas dēkām.

Puaro pasmaidīja. Džeps atkal noliecās pār sarakstu.

" Misters Klensijs. Rezultāts — labs, cer nopelnīt naudu ar grāmatu, kurā aprakstīta slepkavība.

Doktors Braients. Rezultāts — labs, ja viņš atbilst RT 362.

Misters Raiders. Rezultāts — labs, pateicoties nelielām naudas summām, kas ieņemtas par avīžu rakstiem ar slepkavības aprakstu un kuras palīdzēja firmai izkļūt no grūtībām. Labs ari, ja gadījumā Raiders atbilst XVB 724.

Monsieur Dipons. Rezultāts — nekāds.

Monsieur Žans Dipons. Rezultāts — tas pats.

Mitčels. Rezultāts — nekāds.

Deiviss. Rezultāts — nekāds."

Un jūs domājat, ka tas jums palīdzēs? — neticīgi jautāja Džeps.

Es neredzu starpību starp šo vai, teiksim, ierakstu: "Nezinu. Nezinu. Nevaru pateikt"

Tās dod skaidru pārskatu, — paskaidroja Puaro. — Četros gadījumos — mistera Klensija, mis Grejas, mistera Raidera un, manuprāt, varētu teikt, lēdijas Horberijas — rezultāts ir pozitivs. Mistera Geila un mis Ķerras gadījumā rezultāts ir negatīvs; četros gadījumos, cik mēs zinām, vispār nav nekāda rezultāta, un vienā — doktora Braienta — vai nu nav nekāda rezultāta, vai ari ir liels ieguvums.

Un tātad? — jautāja Džeps.

Un tātad, — teica Puaro, — mums jāturpina meklēt.

Maz ko atrodot, — drūmi noteica Džeps. — Patiesība ir tāda, ka mēs netiksim uz priekšu, kamēr nesaņemsim no Parīzes nepieciešamo informāciju. Mums vajadzīgas ziņas par Žizeli. Varu saderēt, ka es vairāk būtu uzzinājis no kalpones, nekā to izdarīja Furnjē.

šaubos, mans draugs. Šajā lietā visinteresantākais ir mirušās sievietes personība. Sieviete bez draugiem - bez radiniekiem — varētu teikt, bez personīgās dzīves. Sieviete, kas kādreiz bijusi skaista, mīlējusi, cietusi un tad — ar stingru roku aizvilkusi priekškaru — tas viss palika pagātnē; nevienas fotogrāfijas, nevienas piemiņas lietiņas, neviena nieciņa. Marija Moriso kļuva par madame Žizeli — augļotāju.

Vai domājat, ka atslēga slēpjas viņas pagātnē?

Iespējams.

Nu, bez tās mēs nevaram iztikt! šim gadījumam vispār nav nekādu atslēgu.

Ak nē, mans draugs, ir gan.

šaujamstobrs, protams.

Nē, nē, nejaujamstobrs.

Nu labi, paklausīsimies, kas tad, jūsuprāt, ir atslēgas šīs lietas atrisināšanai.

Es tām došu nosaukumus — kā mistera Klensija stāstiem: Lapsenes noslēpums. Pasažieru bagāžas noslēpums. Liekās tējkarotites noslēpums.

Jūs esat jucis, — smaidot noteica Džeps un piebilda, — kas tur ir ar to tējkaroti?

Uz madame Žizeles apakštasītes bija divas tējkarotes.

Saka, tas nozīmējot kāzas.

Šajā gadījumā, — sacīja Puaro, — tas nozīmēja bēres.

Divdesmit otrā nodala

DŽEINA MAINA NODARBOŠANOS

Kad Normens Geils, Džeina un Puaro nākamajā dienā pēc "šantāžas mēģinājuma" satikās pie kopīgām vakariņām, Normens jutās atvieglots, dzirdot, ka viņa pakalpojumi mistera Robinsona lomā vairs nav vajadzīgi.

Viņš ir miris, šis labais Robinsons, — sacīja Puaro. —Viņš pacēla glāzi. Uzdzersim viņa piemiņai.

Miers viņa pīš)iem, — smiedamies teica Normens.

Kas noticis? — Džeina jautāja Puaro.

Viņš uzsmaidīja Džeinai.

Es uzzināju, ko vēlējos.

Vai viņa bija saisdta ar Žizeli?

Jā.

Pēc manas sarunas ar lēdiju Horberiju tas bija pilnīgi skaidrs, — sacīja Normens.

Pareizi, — piebilda Puaro. — Bet man vajadzēja to noskaidrot visos sīkumos.

Un jūs to noskaidrojāt?

Es to noskaidroju.

Abi jaunie cilvēki vaicājoši lūkojās uz Puaro, bet viņš dši uzsāka spriedelēt par dzīvi un karjeru.

Negadās nemaz tik bieži, ka cilvēks strādā sev gluži nepiemērotu darbu. Lielākā da|a, par spīti tam, ko viņi jums saka, izvēlas tādu nodarbošanos, kādu viņi klusībā ir vēlējušies. Gadās dzirdēt, ka vīrs, kas strādā kantori, saka, es gribētu būt ceļotājs — apmeklēt tālas zemes. Taču jūs atklājat, ka viņam patīk lasīt romānus par tāliem ceļojumiem, bet pats viņš dod priekšroku drošam un ērtam kantora krēslam.

Ja ticēt jums,— teica Džeina, — tad manas ilgas pēc ārzemju ce|ojuma nav patiesas — noņemšanās ap sieviešu galvām esot mans īstais aicinājums — nu, tas nav tiesa.

Puaro viņai uzsmaidīja.

Jūs vēl esat jauna. Protams, var izmēģināt Šo to, un vēl kaut ko, bet tas, pie kā cilvēks paliek, ari ir tā dzīve, kādu viņš vēlējies.

Pieņemsim, ka es vēlos būt bagāts. \

Ā, tas ir daudz grūtāk!

Es nepiekritu jums, — iebilda Geils.

Es esmu zobārsts gadījuma pēc, ne savas gribas pēc. Mans krusttēvs bija zobārsts un vēlējās, lai es turpinu viņa amatu, bet es alku piedzīvojumus un gribēju redzēt pasauli. Es pametu zobārstniecību un devos uz Dienvidāfriku, lai kļūtu par fermeri. Tomēr tur nekas neiznāca — man bija pārāk maz pieredzes. Man nācās pieņemt vecā vira piedāvājumu atgriezties un kopā ar viņu uzsākt zobārsta darbu.

Un tagad jūs atkal domājat par zobārstniecības atmešanu un došanos uz Kanādu. Jums ir domīniju komplekss!

šoreiz mani uz to piespiedīs apstākļi!

Ak, tas ir apbrīnojami, cik bieži apstākļi spiež darīt to, ko tik ļoti negribas darīt

Nekas nespiež mani ceļot, — skumji teica Džeina. — Bet es vēlos, kaut varētu to darīt.

Eh bien , es tepat uz līdzenas vietas izteikšu jums piedāvājumu. Nākamnedēļ es dodos uz Parīzi. Ja jūs vēlaties, varat kļūt par manu sekretāri — es maksāšu labu algu.

Džeina papurināja galvu.

Es nedrīkstu atstāt Antonija salonu. Tas ir labs darbs.

Arī mans piedāvātais darbs ir labs.

Jā, bet tas ir tikai uz laiku.

Es jums sagādāšu citu tāda paša veida darbu.

Paldies, bet, man šķiet, es neriskēšu.

Puaro skatījās uz viņu un noslēpumaini smaidīja.

Pēc trim dienām viņa piezvanīja.

Monsieur Puaro, — Džeina vaicāja, — vai tā vieta vēl ir brīva?

Nu, protams. Pirmdien es dodos uz Parīzi.

Jūs to domājāt nopietni? Jūs mani pieņemsiet? Es sastrīdējos ar Antoniju. Patiesību sakot, kāda kliente izveda mani no pacietības. Viņa bija tāda, nu, es nevaru pa telefonu teikt kāda viņa bija. Es biju nervoza un nemēģināju viņu nomierināt bet pateicu visu, ko par viņu domāju.

A, tāļu aicinājums.

Kā jūs teicāt?

Es teicu, ka jūsu prāts bija aizņemts ar kādu lietu.

Tas nebija mans prāts, tā bija mēle, kas mani nodeva. Man tas sagādāja prieku — viņas acis kļuva gluži tādas pašas kā viņas riebīgajam pekiniptim — izskatījās, ka tās tūliņ izspiedīsies no pieres; un te nu es esmu — varētu teikt, izmesta uz ielas. Pēc kāda brīža man, protams, būs jāmeklē cits darbs — bet vispirms es gribētu aizbraukt uz Parīzi.

Nu tad sarunāts. Pa ceļam es izstāstīšu, kas jums būs jādara.

Puaro un viņa jaunā sekretāre nelidoja ar lidmašīnu, par ko Džeina klusībā bija ļoti pateicīga. Pēdējā lidojuma Nepatīkamā pieredze bija satraukusi viņas nervus. Viņa nevēlējās atgādinājumu par krēslā saļimušo, melnās drānās tērpto ķermeni.

Parīzē man jāsatiek daži cilvēki. Viens no tiem ir jurists metrs Tibalts. Otrs — monsieur Furnjē no Suretē — melanholisks cilvēks, bet gudrs. Un vēl ari monsieur Dipons pere* un monsieur Dipons fils^. Redziet, mademoiselle Džeina, kamēr es aprunāšos ar tēvu, dēls paliks jūsu ziņā. Jūs esat Jod apburoša, loti pievilciga — man šķiet, ka monsieur Dipons jūs atcerēsies. Kā vienu no lieciniekiem.

Es viņu pēc tam esmu satikusi, — viegli pietvīkdama, atzinās Džeina.

Patiešām? Kā tas gadījās?

Vēl vairāk piesarkusi Džeina aprakstīja viņu satikšanos restorānā.

Lieliski — jo tālāk, jo labāk. Ak, tā bija laba iedoma paņemt jūs līdzi uz Parīzi. Tagad klausieties uzmanīgi, mademoiselle Džeina. Ja vien iespējams, centieties nerunāt par Žizeles noslepkavošanu, bet ari nevairieties, ja Žans Dipons uzsāk par to sarunu. Būtu ļoti labi, ja jums izdotos, klaji to nepasakot, tomēr radīt iespaidu, ka lēdija Horberija tiek turēta aizdomās par nozieguma izdarīšanu. Kā mana brauciena mērķi uz Parīzi jūs varat minēt nepieciešamību apspriesties ar monsieur Furnjē un izpētīt, kādi kopīgi darījumi varēm būt bijuši lēdijai Horberijai un nelaiķei.

Nabaga lēdija Horberija — jūs tomēr pataisāt viņu par grēkāzi!

Viņa nav no tiem cilvēkiem, ko es apbrīnoju, eh bien , ļausim viņai vismaz reiz būt noderīgai.

Džeina mirkli vilcinājās, tad teica:

Jūs taču neturat aizdomās jauno monsieur Diponu, vai ne?

Nē, nē, nē — es tikai vēlos ievākt ziņas, — viņš cieši palūkojās Džeinā. — Viņš jums patīk — šis jaunais cilvēks? II est sex appeal ?

Džeina pasmējās par šo apzīmējumu.

Nē, es tā neteiktu. Viņš ir ļoti vienkāršs, bet patīkams.

Tātad jūs sakāt — vienkāršs.

Viņš ir vienkāršs. Manuprāt, tas ir tāpēc, ka viņš dzīvojis brīnišķīgu dzīvi ārpus sabiedrības.

Taisnība, — sacīja Puaro. — Viņš, piemēram, nav nodarbojies ar zobiem. Viņam nav bijis jāzaudē ilūzijas, redzot, kā kāda slavenība dreb no bailēm zobārsta krēslā.

Džeina smējās.

Es nedomāju, ka Normenam kā zobārstam līdz šim brīdim būtu bijis daudz darīšanu ar slavenībām.

Tā kā viņš pošas uz Kanādu, tad tas būtu zaudējums.

Tagad viņš runā par Jaunzēlandi. Normens domā, ka turienes klimats man patiktu labāk.

Jebkurā gadījumā viņš ir patriots. Viņš turas pie Anglijas domīnijām.

Es ceru, — sacīja Džeina, — ka tas nebūs vajadzīgs.

Viņa jautājoši lūkojās uz Puaro.

Jūs tātad paļaujaties uz Puaro tētiņu. Protams, es darīšu visu, ko spēšu. Bet man ir stipra nojauta, mademoiselle, ka ir vēl kāds, kas pagaidām atrodas ēnā, — personāžs, kas vēl nav parādījies uz skatuves.

Uzacis saraucis, viņš pakratīja galvu.

šajā lietā, mademoiselle, ir kāds nezināms apstāklis. Viss uz to norada…

Divas dienas pēc ierašanās Parīzē monsieur Erkils Puaro un viņa sekretāre pusdienoja mazā restorāniņā, un abi Diponi, tēvs un dēls, bija Puaro viesi.

Džeina atklāja, ka vecākais monsieur Dipons ir tikpat patīkams kā viņa dēls, bet viņai neradās izdevība parunāt ar monsieur Diponu. No paša sākuma ar stingru noteiktību Puaro ņēma viņu savā pārziņā. Džeina saprata, ka viņa jutās Žana klātbūtnē tikpat brīvi, kā tas bija Londonā. Viņa apburošais zēniskums nebija zaudējis savu pievilcību. Žana izturēšanās bija vienkārša un draudzīga.

Tomēr, pat smejoties un sarunājoties ar Žanu, Džeina centās uztvert abu vecāko vīru sarunas fragmentus. Viņu interesēja, kādas ziņas Puaro gribēja iegūt. Pagaidām, cik varēja noprast, saruna ne reizi nebija novirzījusies uz slepkavību.

Puaro prasmīgi vadīja sarunu par vēstures tematu. Viņa interese par arheoloģiskajiem [19] izrakumiem Persijā likās gan dziļa, gan patiesa. Monsieur Dipons bija sajūsmā par šo vakaru. Reti varēja sastapt tik gudru un ieinteresētu klausītāju.

Nav iespējams pateikt, kura priekšlikums tas īsti bija, ka abiem jauniešiem vajadzētu aiziet uz kino, bet, kad viņi bija prom, Puaro pievilka krēslu mazliet tuvāk pie galda un šķita sagatavojies vēl vairāk iedziļināties praktiskos jautājumos par arheoloģiskiem izrakumiem.

Varu iedomāties, — viņš uzsāka, — kādas pūles tās ir mūsu grūtajos laikos dabūt pietiekamu kapitālu izrakumu finansēšanai. Vai jūs pieņemat privātus ziedojumus?

Monsieur Dipons pasmējās.

Mans dārgais draugs, patiesību sakot, mēs to izlūdzamies, ceļos mezdamies! Bet tādi izrakumi, ar kādiem mēs nodarbojamies, lielāko cilvēces daļu neinteresē. Tiek pieprasīti taustāmi rezultāti Un visvairāk patīk zelts — liels daudzums zelta! Pārsteidzoši, cik maz vidusmēra cilvēkus interesē māla trauki. Māla trauki — visu cilvēces attīstības vēsturi var izlasīt māla traukos. Forma — materiāls.

Monsieur Dipons bija aizrāvies. Viņš lūdza Puaro neļauties maldināties no melīgajātņ publikācijām, no nepareizajiem datiem, ko patiešām noziedzīgi sniedz L, un bezcerīgi nezinātniskajiem G prātojumiem. Puaro sirsnīgi apsolīja, ka neviena šo mācīto vīru publikācija nespēs viņu maldināt.

Tad viņš ierunājās:

Vai ziedojums, teiksim, pieci simti mārciņu apmērā?

Monsieur Dipons sajūsmā gandrīz pārkrita pār galdu.

Jūs — jūs to piedāvājat? Man? Lai atbalstītu mūsu pētījumus! Tas ir vareni, pārsteidzoši! Vislielākais privātais ziedojums, kāds mums jebkad bijis.

Puaro nokāsējās.

Man jāatzīstas — es izlūgtos.

Ak, jā, souvenier* — dažus māla trauka paraugus.

Nē, nē, jūs mani pārpratāt, — žigli ierunājās Puaro, lai monsieur Dipons nepagūtu atkal turpināt. — Runa ir par manu sekretāri — to burvīgo jauno meiteni, ko jūs redzējāt šovakar —, vai viņa nevarētu doties jums līdzi ekspedīcijā?

Uz mirkli monsieur Dipons likās apjucis.

Nu, — viņš teica, plūkādams ūsas, — to varētu nokārtot. Man jāaprunājas ar dēlu. Māsasdēls kopā ar sievu gatavojās braukt mums līdzi. Bija iecerēta ģimenes ekspedīcija. Tomēr es parunāšu ar Žanu.

Mademoiselle Greja ārkārtīgi interesējas par senajiem māla traukiem. Vēsture viņu aizrauj. Mademoiselles dzīves sapnis ir piedalīties arheoloģiskajos izrakumos. Bez tam viņa patiešām apbrīnojami labi māk lāpīt zeķes un piešūt pogas.

Noderīgs talants.

Vai ne? Bet nu jūs man stāstījāt — par Sasu māla traukiem.

Monsieur Dipons laimīgs atsāka monologu par savu teoriju attiecībā uz

Sasu pirmo un Sasu otro.

Kad Puaro pārradās viesnīcā, Džeina vestibilā atvadījās no Žana D>pona.

Liftā Puaro teica:

Es esmu atradis jums ļoti interesantu darbu. Pavasarī jūs kopā ar Diponiem dosieties uz Persiju.

Džeina ieplēta acis.

Vai jūs esat pilnīgi traks?

Kad šis piedāvājums jums tiks izteikts, jūs to pieņemsiet, jūs to pieņemsiet, visādi apliecinot savu sajūsmu.

Es noteikti nebraukšu uz Persiju. Tajā laikā es būšu Mjūzvelhilā vai Jaunzēlandē ar Normenu.

Puaro viņai viegli pamirkšķināja.

Mans mīļais bērns, — viņš sacīja, — līdz nākamā gada martam ir vairāki mēneši. Izrādīt prieku vēl nenozīmē nopirkt biļeti. Gluži tāpat kā ar ziedojumu — to piedāvāt vēl nenozīmē parakstīt čeku. Starp citu, man rīt jāiegādājas jums rokasgrāmata par Tuvo Austrumu aizvēsturiskajiem māla traukiem. Es teicu, ka jūs šis jautājums ārkārtīgi interesē.

Džeina nopūtās.

Būt par jūsu sekretāri nav nekāda izprieca, vai ne? Vēl kaut kas?

Jā. Es pateicu, ka jūs lieliski piešujat pogas un lāpāt zeķes.

Vai ari tas man būs rit jānodemonstrē?

Divdesmit trešā nodaļa

ANNA MORISO

Nākamajā rītā pusdesmitos melanholiskais monsieur Fumjē ienāca Puaro viesistabā un sirsnīgi sarokojās ar mazo beļģi.

Viņš pats izlikās mundrāks nekā parasti.

Monsieur, — viņš paziņoja, — es vēlos jums kaut ko pastāsdt. Man šķiet, es beidzot esmu sapratis, ko jūs domājāt, toreiz Londonā runājot par šaujamstobra atrašanu.

Ā! — Puaro seja apskaidrojās.

Jā, — turpināja Fumjē, apsēzdamies krēslā. — Es daudz prātoju par to, ko jūs bijāt teicis. Es sev neskaitāmas reizes atkārtoju: "Nevar būt, ka noziegums ir izdarīts tādā veidā, kā mums liekas." Un beidzot — beidzot es sapratu sakarību starp to, ko es sev atkārtoju, un to, ko jūs sacījāt par šaujamstobra atrašanu.

Puaro uzmanīgi klausījās, bet nekā neteica.

Todien Londonā jūs sacījāt: "Kāpēc šaujamstobrs tika atrasts, ja to tik viegli varēja izmest caur ventilatoru?" Un man liekas, ka es tagad zinu atbildi. Šaujamstobrs tika atrasts tāpēc, ka slepkava gribēja, lai to atrod.

Bravo! — teica Puaro.

Tātad tas bija tas, ko jūs domājāt? Labi, man jau tā likās. Un es gāju vēl tālāk. Es uzdevu sev jautājumu: "Kāpēc slepkava gribēja, lai šaujamstobrs tiktu atrasts?" Un es atbildēju: "Tāpēc, ka šaujamstobrs netika lietots."

Bravo! Bravo! Tieši manas domas.

Es teicu sev: "Saindēta bulta, jā, bet ne šaujamstobrs." Tātad kaut kas cits tika lietots, lai izšautu bultu — kaut kas, ko vīrietis vai sieviete ļoti dabiskā veidā var pielikt pie lūpām un kas neradītu nekādu izbrīnu. Un es atcerējos jūsu neatlaidīgo prasību, lai tiktu sastādīts pilnīgs visu pasažieru mantu saraksts. Starp tām bija pāris lietas, kas piesaistīja manu uzmanību,. — lēdijai Horberijai bija divi cigarešu iemuši, un uz galda Dipona priekšā bija dažas kurdu pīpes.

Monsieur Fumjē ieturēja pauzi. Viņš raudzījās uz Puaro.

Puaro klusēja.

Gan viena, gan otra no šīm lietām varēja tikt pielikta pie lūpām pavisam dabiskā veidā, un neviens tam nebūtu pievērsis uzmanību… Man ir taisnība, vai ne?

Puaro pavilcinājās, tad teica:

Jā, jūs esat uz pareizā ceļa, bet ejiet mazliet tālāk un neaizmirstiet lapseni.

Lapseni? — Fumjē izskatījās pārsteigts.

Nē, te es nespēju izsekot jūsu domai. Es nesaprotu, kāda nozīme varētu būt lapsenei.

Jūs nesaprotat? Bet es…

Viņš apklusa, jo iezvanījās telefons.

Puaro paņēma klausuli.

Hallo, hallo. Ā, labprāt. Jā, tas esmu es, Erkils Puaro, — aizklājis klausuli viņš teica Fumjē: — Tas ir Tibalts… — Jā, jā, patiešām. Ļoti labi, un jūs? Monsieur Furnjē! Pilnīgi pareizi. Jā, viņš ir ieradies. Viņš pašreiz ir pie manis.

Nolaizdams klausuli, viņš teica Furnjē:

Tibalts mēģinājis jūs sameklēt Suretē. Tur viņam pateikuši, ka jūs esat devies pie manis. Labāk parunājiet ar viņu. Viņš izklausās uztraukts.

Furnjē paņēma klausuli.

Hallo — hallo. Jā, runā Furnjē… Kas… Ko… Vai tiešām… Jā, gan… Jā… Jā, es esmu pārliecināts, ka viņš gribēs. Mēs tūdaļ ieradīsimies.

Viņš nolika klausuli un raudzījās uz Puaro.

Meita. Madame Žizeles meita.

Kas?

Jā, viņa ir ieradusies, lai pieteiktu savas tiesības uz mantojumu.

No kurienes viņa ir ieradusies?

Es sapratu, ka no Amerikas. Tibalts ir lūdzis viņu atnākt vēlreiz pusdivpadsmitos. Viņš vēlas, lai mēs pie viņa aizejam.

Noteikti. Dosimies turp nekavējoties..-. Es atstāšu zīmīti mademoiselle Grejai.

Puaro rakstīja:

"Daži notikumi liek man iziet. Ja monsieur Žans Dipons piezvana vai ierodas, esiet laipna pret viņu. Runājiet par pogām un zeķēm, bet par aizvēsturiskajiem māla traukiem pagaidām vēl ne. Viņš gan jūs dievina, bet viņš ir gudrs!

Au revoir *

Erkils Puaro."

Un tagad iesim, mans draugs, — viņš teica pieceldamies. — Tas ir tas, ko es gaidīju — tās noslēpumainās būtnes parādīšanos uz skatuves, par kuras klātbūtni es visu laiku biju pārliecināts. Tagad — drīz — man vajadzētu visu saprast.

Metrs Tibalts uzņēma Puaro un Fumjē ar vislielāko laipnību.

Pēc tam, kad viņi bija apmainījušies ar dažām pieklājības frāzēm, advokāts pārgāja pie sarunas par madame Žizeles mantinieci.

Vakar es saņēmu vēstuli, — viņš stāstīja, — un šorīt pie manis ieradās pati jaunā lēdija.

Cik gadu ir mademoiselle Moriso?

Mademoiselle Moriso — pareizāk sakot, misis Ridčardsai, jo viņa ir precējusies — ir tieši divdesmit četri gadi.

Vai viņai bija līdzi personības dokumenti? — painteresējās Furnjē.

' Uz redzēšanos. (Franču vai.)

Protams. Protams.

Viņš atvēra dokumentu mapi, kas airadās uz galda.

Pirmām kārtām te ir šis.

Tas bija Džordža Lemona, neprecēts, un Marijas Moriso — abi no Kvebekas — laulības apliecības noraksts. Datēts ār tūkstoš deviņi simti desmito gadu. Tur bija ari Annas Moriso Lemanas dzimšanas apliecība. Bija vēl citi dokumenti un izziņas.

Tas zināmā mērā atklāj madame Žizeles agrāko dzīvi, — sacīja Fumjē.

Tibalts pamāja.

Kā es saprotu, — viņš teica, — Marija Moriso bija bērnu aukle vai istabas meita tajā laikā, kad viņa sastapa Lemanu.

Šķiet, viņš bija nelietis, kas driz pēc kāzām jauno sievieti pameta, un Marija Moriso atkal pieņēma savu meitas uzvārdu.

Bērns nāca pasaulē Marijas klosteri Kvebekā, un tur ari tika uzaudzināts. Marija Moriso jeb Lemana driz pēc tam no Kvebekas aizbrauca - iespējams, ar vīrieti — un ieradās Francijā. Viņa laiku pa laikam sūtīja naudu un beidzot nosūtīja pamatīgu summu skaidrā naudā, kas bērnam bija jāsaņem, sasniedzot pilngadību. Šajā laikā Marija Moriso acīmredzot dzīvoja visai vētrainu dzīvi un uzskatīja par labāku neveidot nekādas personīgas saites.

Kā meitene uzzināja, ka viņa ir mantiniece?

Vairākos žurnālos bija ievietoti neuzkrītoši paziņojumi, šķiet, vienu no dem bija ievērojusi Marijas klostera priekšniece, kura tajā laikā atradās Eiropā.

Kas ir Ričards?

Ja nemaldos, viņš ir amerikānis vai kanādietis no Detroitas — pēc profesijas ķirurģisko instrumentu rūpnieks.

Viņš ir atbraucis ar sievu?

Nē, viņš ir Amerikā

Vai misis Ričardsa var izskaidrot viņas mātes noslepkavošanu?

Advokāts papurināja galvu.

Viņa nekā par māti nezina. Patiesībā, viņa pat neatceras, kāds ir mātes jaunības uzvārds, kaut gan dzirdējusi kādreiz klostera priekšnieci pieminam.

Izskatās, — secināja Fumjē, — ka meitas parādīšanās nekādā veidā nepalīdzēs atrisināt slepkavības noslēpumu. Jāatzīstas, ka es uz to nekad neesmu cerējis.-Pašreiz es esmu uz pavisam citām pēdām. Mani pētījumi ir sašaurinājuši meklējumu loku līdz trim personām.

Četrām, — izlaboja Puaro.

Jās domājat — četrām?

Tas neesmu es, kas apgalvo, ka četrām, bet pēc tās teorijas, ko jūs man izklāstījāt, jūs nevarat aprobežoties ar trim personām. Viņš izdarīja žiglu kustību ar roku. Divi cigarešu iemuši. Kurdu pīpes un flauta. Neaizmirstiet flautu, mans draugs.

Furnjē izsaucās, bet šajā mirklī atvērās durvis, un pavecs kalpotājs nomurmināja:

—.Lēdija ir atgriezusies.

Ā, —• sacīja Tibalts. — Tagad jūs varēsiet apskatīt mantinieci paši savām acīm. Ienāciet, madame. Ļaujiet man jums stādīt priekšā monsieur Furnjē no Suretē, kas šajā zemē vada izmeklēšanu jūsu mātes slepkavības lietā, šis ir monsieur Erkils Puaro, kura vārds jums varbūt ir pazīstams un kurš laipni neatsaka mums savu palīdzību. Madame Ričardsa.

Žizeles meita bija tumšmataina, eleganta izskata jauna sieviete. Viņa bija ļoti izmeklēti, bet vienkārši ģērbusies.

Viņa pasniedza roku abiem vīriešiem, nomurminādama dažus pieklājības vārdus.

Es tomēr baidos, kungi, ka man šajā gadījumā nav vajadzīgo meitas jūtu. Patiesībā es visu savu mūžu esmu bijusi bārene.

Atbildot uz Furnjē jautājumu, viņa ar sirsnību un pateicību pieminēja māsu Anželiku, Marijas klostera priekšnieci.

Pret mani viņa vienmēr ir bijusi ļoti laipna.

Jūs pamētāt klosteri — kad, madame ?

Kad man palika astoņpadsmit gadu, monsieur. Es sāku pelnīt iztiku. Kādu laiku strādāju par manikīri. Esmu strādājusi arī drēbnieku darbnīcā. Savu vīru es sastapu Nicā. Viņš tieši gatavojās atgriezties Savienotajās Valstīs. Darījumi viņu atveda atpakaļ, uz Holandi, un pirms mēneša mēs Roterdamā apprecējāmies. Diemžēl vīram bija jāatgriežas Kanādā. Man nācās aizkavēties, bet pašreiz es gatavojos braukt pie viņa.

Annija Ridč^rdsone franciski runāja tekoši un bez grūtībām. Bija jūtams, ka viņa ir vairāk francūziete nekā angliete.

Kā jūs uzzinājāt par traģēdiju?

Protams, ka es par to izlasīju avīzēs, bet es nezināju, tas ir, es neaptvēru, ka notikuma upuris ir mana māte. Tad es saņēmu telegrammu no Parīzes, no Anželikas, kurā viņa uzdeva metra Tibalta adresi un atgādināja manas mātes meitas uzvārdu.

Fumjē domīgi pamāja.

Viņi vēl mazliet parunāja, bet bija skaidrs, ka misis Ridčardsone maz ko var viņiem palīdzēt slepkavības izmeklēšanā. Viņa nekā nezināja ne par mātes dzīvi, ne par viņas darījumiem.

Uzzinājuši viesnīcas nosaukumu, kur misis Ridčardsa bija apmetusies, Puaro un Fumjē aizgāja.

Jūs esat apmierināts, mon viex [20] , — sacīja Furnjē. — Jums bija kāda ideja sakarā ar šo meiteni? Vai jūs domājat, ka viņa varētu būt viltvārde? Vai jums patiesībā vēl joprojām ir aizdomas, ka viņa ir viltvārde?

Puaro mulsi papurināja galvu.

Nē, es nedomāju, ka viņa ir viltvārde. Viņas personības pierādījumi ir visai pārliecinoši… Tomēr savādi, man liekas, ka es šo meiteni esmu vai nu agrāk redzējis, vai ari viņa man kādu atgādina…

Līdzība ar mirušo? — šaubīdamies ieminējās Furnjē. — Noteikti nē.

Nē — tas nav tas. Kaut es spētu atcerēties. Es esmu pārliecināts, ka seja man kādu atgādina…

Fumjē viņā ziņkārīgi palūkojās.

Man šķiet, jūs vienmēr ir interesējusi nepazīstamā meita.

Protams, — sacīja Puaro, viegli paceldams uzacis. — No visiem cilvēkiem, kuriem Žizeles nāve varētu nest labumu, jaunā sieviete neapšaubāmi gūst vislielāko labumu — skaidrā naudā.

Tiesa — bet ko tas man dod?

Pāris minūtes Puaro neatbildēja.

Viņš saspringti domāja. Beidzot viņš teica:

Mans draugs, šī meitene saņem lielu bagātību. Vai tad brīnums, ja es jau kopš paša sākuma apsvēru iespējamo viņas līdzdalību. Lidmašīnā atradās trīs sievietes. Viena no tām — mis Veniša Ķerra — bija no slavenas īru dzimtas. Bet abas pārējās? Visu laiku, kopš Elīze Grandjē izteica domu, ka madame Žizeles bērna tēvs varētu būt anglis, es paturēju prātā, ka viena no abām pārējām sievietēm varētu būt šī meita. Viņu abu vecums tam atbilda. Lēdija Horberija bija statiste, kuras izcelsme nebija skaidri zināma un kura bija uzstājusies ar pieņemtu vārdu. Mis Džeina Greja, kā viņa man vienreiz atzinās, bija uzaugusi bāreņu namā.

\ — Ahā! — izsaucās francūzis. — Tad, lūk, kas ir nodarbinājis jūsu prātu! Mūsu draugs Džeps teiktu, ka jūs esat pārcenties.

Tiesa, viņš vienmēr saka, ka man patīkot sarežģīt lietas.

Nu, redziet.

Bet tas nemaz tā nav — mans domu gājiens ir ļoti vienkāršs. Un es nekad neatsakos no faktiem.

Bet jūs esat neapmierināts? Jūs cerējāt ko vairāk no šīs Annas Moriso?

Viņi sasniedza viesnīcu, kur bija apmeties Puaro. Kāds priekšmets, kas gulēja uz administratora galda, atgādināja Fumjē to, ko Puaro viņam bija teicis iepriekš no rīta.

Es neesmu jums pateicies, — viņš sacīja, — par to, ka aizrādījāt uz kļūdu, ko esmu pieļāvis. Es vēroju divus lēdijas Horberijas cigarešu iemušus un Diponu kurdu pīpes. Nepiedodami no manas puses, ka biju piemirsis doktora Braienta flautu, kaut gan es nopietni neturu viņu aizdomās.

Patiesi?

Nē. Viņš uz mani neatstāj tāda cilvēka iespaidu, kas…

Fumjē apklusa. Vīrs, kas stāvēja pie administratora lodziņa un sarunājās ar kalpotāju, pagriezās, nenoņemdams roku no flautas futrāļa. Vīrietis ieraudzīja Puaro, pazina viņu un viņa sejā parādījās skumjš smaids.

Puaro pagāja uz priekšu — Fumjē smalkjūtīgi atkāpās. Tā, lai Brai viņu neieraudzītu.

Doktor Braient, — palocīdamies sveicināja Puaro.

Monsieur Puaro.

Viņi sarokojās. Sieviete, kas stāvēja netālu no Braienta, devās uz li Puaro aizejošai uzmeta žiglu skatienu.

Viņš teica:

Mesjē le docteur^, vai pacienti kādu bridi spēs iztikt bez jums?

Doktors Braients pasmaidīja — to skumjo pievilcīgo smaidu, ko Puaro

tik labi atcerējās. Viņš izskatījās noguris, bet dīvaini mierīgs.

Man tagad nav pacientu, — viņš sacīja.

Tad, dodamies pie mazā galdiņa, Braients vaicāja:

Glāzi heressa, monsieur Puaro, vai kādu citu aperitif 2?

Pateicos.

Viņi apsēdās, un doktors pasūtīja dzērienus. Tad viņš lēni teica:

Man tagad nav pacientu. Es esmu slēdzis praksi.

Pēkšņs lēmums?

Nevisai.

Braients apklusa, kamēr tika pasniegti dzērieni. Tad, pacēlis glāzi, tuipināja:

Tas ir nepieciešams lēmums. Es atkāpjos — pats labprātīgi, pirms mani izslēdz no sarakstiem, — viņš turpināja runāt maigā, kā no tāluma skanošā balsī. — Katra cilvēka dzīvē pienāk lūzuma brīdis, monsieur Puaro. Viņš nonāk krustcelēs, un ir jāpieņem lēmums. Ārsta profesija man ir ārkārtīgi tuva — žēl, ļoti žēl, ka man tā jāpamet. Bet ir citi apstākļi… Ir jautājums par cilvēka laimi, monsieur Puaro.

Puaro klusēja. Viņš gaidīja.

Ir kāda sieviete — mana paciente — es viņu ļoti mīlu. Viņai ir vīrs, kas dara viņu nelaimīgu. Viņa lieto narkotikas. Ja jūs būtu ārsts, jūs saprastu, ko tas nozīmē. Viņai nav savas naudas, tāpēc viņa nevar aiziet no vīra…

Kādu bridi es nevarēju izšķirties, bet nu esmu izlēmis. Mēs abi dodamies uz Keniju, lai uzsāktu jaunu dzīvi. Es ceru, ka beidzot viņa kaut mazliet uzzinās, kas ir laime. Viņa ir tik ilgi cietusi…

Braients atkal apklusa. Tad viņš turpināja jau mundrākā tonī:

Es jums to stāstu, monsieur Puaro, tāpēc, ka drīz tas tik un tā būs visiem zināms, un, jo ātrāk jūs to uzzināt, jo labāk.

Saprotu, — sacīja Puaro. Pēc mirkļa viņš piebilda: — Kā redzu, jūs esat paņēmis līdzi savu flautu?

Doktors Braients smaidīja.

Es nekad nešķiros no savas flautas, monsieur Puaro… Kad nekas vairs nelīdz, paliek mūzika.

Viņa roka maigi noglāsuja flautas futrāli, tad palocīdamies viņš piecēlās.

Piecēlās arī Puaro.

Vislabākie nākotnes novēlējumi jums, monsieur le docteur un ari madame,— teica Puaro.

Kad Furnjē pienāca, Puaro pašlaik pie lodziņa pieteica tālsarunu ar Kvebeku.

Divdesmit ceturtā nodaļa

NOĻAUZTAIS NAGS

Ko? — izsaucās Fumjē. Jūs vēl arvien nodarbina šī meitene, kas saņem mantojumu? Tā, šķiet, ir jūsu idee

Nē, nē, — teica Puaro. — Bet visās lietās jābūt kārtībai un sistēmai. Ir jāpabeidz viena lieta, pirms ķerties pie nākamās.

Viņš atskadjās.

Lūk, ari mademoiselle Džeina. Kā būtu, ja jūs ieturētu dejeunefi. Tiklīdz varēšu, es jums pievienošos.

Fumjē paklausīja un kopā ar Džeinu devās uz ēdamzāli.

Nu? — ziņkārīgi apvaicājās Džeina. — Kāda viņa ir?

Augums nedaudz lielāks par vidējo, tumšmate, gaišu sejas ādu, asu zodu.

Jūs stāstāt tā, it kā sniegtu aprakstu pasei, — sacīja Džeina. — Tas apraksts, kas ir manā pasē, gluži vienkārši ir apvainojošs. Tas sastāv no vieniem vienīgiem "vidējs" un "parasts". Deguns — vidējs, mute — parasta (kā gan viņi varētu apraksdt muti?), piere — parasta, zods — parasts.

Bet neparastas acis, — sacīja Fumjē.

Pat tās ir pelēkas, kas nav nekāda īpaša krāsa.

. — Un kas jums ir teicis, mademoiselle , ka tā nav aizraujoša krāsa? — iebilda Fumjē, pārliekdamies pār galdu.

Džeina smējās.

Jūs lieliski pārvaldāt angļu valodu, — viņa teica. — Pastāstiet man vēl par Annu Moriso, vai viņa ir skaista?

Assez bien— piesardzīgi teica Fumjē. — Un viņa nav Anna Moriso. Viņa ir Anna Ričardsa. Viņa ir precējusies.

Vai ari vīrs bija ieradies?

—Nē?

Interesanti, kāpēc ne?

Tāpēc, ka viņš ir Kanādā vai Amerikā, — Fumjē pastāstija šo to Annas dzīvi. Tad, kad viņš tuvojās sava stāsta noslēgumam, Puaro viņie pievienojās. Viņš izskadjās mazliet nomākts.

Nu, mon cherh — vaicāja Fumjē.

Es runāju ?r priekšnieci — pašu Anželiku. Ziniet, šīs tālsarunas ir apbrīnojama lieta. Tik vienkārši sarunāties ar kādu, kaš atrodas zemesli otrā pusē. ^

Telegrāfs — tas ari ir apbrīnojami. Zinātne vispār ir apbrīnojama lieta uz pasaules. Bet jūs gribējāt kaut ko teikt?

Es runāju ar mād Anželiku. Viņa pdnībā apstiprina visu, ko misis Ridčardsa bija stāstījusi par savu audzināšanu Marijas klosteri. Māte Anželika atklāti pastāstija par māmiņu, kas aizbrauca no Kvebekas kopā ar francūzi, kurš darbojās vīna tirdzniecībā.

Anželika tolaik jutusies atvieglota, ka bērns nenonāks savas mātes iespaidā. Pēc viņas ieskatiem, Žizele bijusi uz slidena ce)a. Nauda tikusi sūtīta regulāri — bet Žizele nekad neminējusi par tikšanos.

Būtībā tas, ko jūs runājat, bija mūsu šārita sarunas atkārtojums.

Gandrīz — vienīgi es uzzināju šo to papildus. Anna Moriso pametusi Marijas klosteri pirms sešiem gadiem un k|uvusi par manikīri, vēlāk sākusi strādāt pie kādas lēdijas par kalponi — un beidzot šādā statusā aizbraukusi no Kvebekas uz Eiropu. Viņa nerakstījusi bieži, bet parasti māte Anželika pāris reižu gadā saņēmusi ziņu no Annas. Kad viņa izlasījusi avīzēs par izmeklēšanu, viņa sapratusi, ka šī Marija Moriso, pilnīgi iespējams, esot tā pati Marija Moriso, kas bija dzīvojusi Kvebekā.

Un vīrs? — jautāja Fumjē. — Tagad, kad mēs noteikti zinām, ka Žizele bija precējusies, viņas vīram varētu būt zināma loma notikumos?

Es par to iedomājos. Tas bija viens no mana telefona zvana iemesliem. Džordžs Lemans, Žizeles neliedgais vīrs, ticis nogalināts pirmajās kara dienās.

Viņš apklusa un tad aprauti ierunājās:

Ko es nupat pateicu — ne pēdējā piezīme — bet pirms tam? Man šķiet, ka, nemaz nedomājot, esmu pateicis kaut ko būtisku.

Fumjē, cik labi spēdams, atkārtoja Puaro izteikumus, bet mazais vīrelis neapmierināts purināja galvu.

Nē — nē — tas nav tas. Nu, nav svarīgi… — viņš pievērsās Džeinai un uzsāka sarunu. Brokastu noslēgumā Puaro ierosināja padzert kafiju salonā.

Džeina piekrita un pastiepa roku pēc somiņas un cimdiem, kuri atradās uz galda. Tos paņemot, viņa mazliet saviebās.

Kas noticis, mademoiselle ?

Ak, nekas, — pasmaidīja Džeina. — Man ir aizlūzis nags. Būs jāapvīlē.

Pēkšņi Puaro atkal apsēdas.

Nom dun nom dun nom— viņš rāmi noteica.

Abi pārējie pārsteigti uz viņu skatījās.

Monsieur Puaro, — izsaucās Džeina, — ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, — sacīja Puaro, — ka tagad es atceros, kāpēc Annas Moriso seja man likās pazīstama. Es viņu esmu redzējis iepriekš… Lidmašīnā, slepkavības dienā. Lēdija Horberija pasauca viņu, lai atnes nagu vīli. Anna Moriso bija lēdijas Horberijas kalpone. ,

Divdesmit piektā nodaļa

"ES BAIDOS"

šis negaidītais atklājums atstāja gandriz apdullinošu iespaidu uz visiem trim pie galda sēdošiem. Tas parādīja notikušo pilnīgi jaunā gaismā.

Persona, kas stāvēja pilnīgi malā no traģēdijas, nu pēkšņi izrādījās cilvēks, kas bijis klāt nozieguma izdarīšanas vietā. Pagāja pāris minūšu, kamēr visi atguvās.

Aizvērtām acīm un sasprindzinātu seju Puaro drudžaini pamāja.

Vienu mirklīti — vienu mirklīti, — viņš palūdza. — Man jāpadomā, jāsaprot, kā tas iespaido manu priekšstatu par šo gadījumu. Man jāatkāpjas pagātnē. Man jāatceras… Lai tūkstoškārt nolādēts mans nelaimīgais kuņģis. Es biju aizņemts tikai ar savām iekšējām sajūtām!

Tātad viņa bija lidmašīnā, — sacīja Fumjē. — Saprotu, sāku saprast.

Es atceros, — teica Džeina. — Slaida tumšmataina meitene. — Viņa bija pievērusi acis, pūloties atcerēties. — Lēdija Horberija sauca viņu par Madelēnu.

Pareizi, Madelēna, — atkārtoja Puaro. — Lēdija Horberija aizsūtīja viņu uz lidmašīnas beigām sameklēt neseseru — sarkanu neseseru.

Jūs gribat teikt, — ierunājās Fumjē, — ka meitene gāja tieši garām tai vietai, kur sēdēja viņas māte?

Tieši tā.

Motīvs, — sacīja Furnjē. Viņš dziļi nopūtās. — Un izdevība… Jā, viss sakrīt

Tad ar dedzību, kas bija pilnīgā pretrunā ar viņa parasto melanholiju, viņš uzsita pa galdu.

Bet, parblei?-\ — viņš izsaucās. — Kāpēc neviens agrāk to neievēroja. Kāpēc viņa netika iekļauta aizdomās turamo sarakstā?

Es jau teicu, mans draugs. Es jums jau teicu, — gurdi sacīja Puaro. — Mans nabaga kuņģis.

Jā, jā, tas ir saprotams. Bet tur bija citi ar veseliem kuņģiem. Stjuarti un pārējie pasažieri.

Man šķiet, — ierunājās Džeina, — varbūt tas ir tāpēc, ka Madelēn parādījās salonā, kad lidmašīna bija tikko pacēlusies no Leburžas lidlauka; un Žizele vairāk nekā stundu pēc tam vēl bija sveika un vesela. Izskatījās, ka viņa tikusi nogalināta krietni vēlāk.

Dīvaini, — domīgi sacīja Furnjē. — Vai tā varētu būt inde ar palēninātu iedarbību? Tādas lietas atgadās…

Man jāpadomā. Man jāpadomā… Vai ir iespējams, ka visi mani secinājumi ir bijuši aplami?

Mon vieux— mierināja Fumjē, — tā mēdz gadīties. Man tā mēdz būt. Iespējams, ka arī jums tā ir gadījies. Dažkārt nākas salauzt savu lepnumu un mainīt savus spriedumus.

Jums taisnība, — piekrita Puaro. — Iespējams, ka es visu laiku pārāk lielu vērību veltīju vienam atsevišķam apstāklim. Es cerēju atrast kādu noteiktu risinājuma atslēgu. Es to atrodu un, vadoties no tās, izdomāju notikuma gaitu. Bet, ja es jau pašā sākumā esmu kļūdījies, ja šis konkrētais priekšmets atradās tur, kur tas bija, tikai nejaušības pēc… nu, tad — jā — es atzīšu, ka esmu kļūdījies — pilnīgi kļūdījies.

Nevar pievērt acis uz šo svarīgo notikumu pavērsienu, — sacīja Fumjē. — Motīvs an izdevība — ko vairāk var vēlēties?

Neko. Droši vien ir tā, kā jūs sakāt Palēnināta indes iedarbība ir izņēmums — patiesību sakot — varētu teikt, ka tas nav iespējams. Ir jārēķinās ar sagadīšanos…

Viņš aprāvās.

Mums jāapspriež rīcības plāns, — ierosināja Fumjē. — Pašlaik, manuprāt, nebūtu prātīgi radīt Annā Moriso aizdomas. Viņai nav ne jausmas, ka esat viņu pazinis. Mēs zinām, kurā viesnīcā viņa ir apmetusies, un ar Tibalta starpniecību varam ar viņu uzturēt sakarus. Juridiskās formalitātes vienmēr var ievilkties. Mums ir divi pieturas punkti — izdevība un motīvs. Vēl atiiek pierādīt, ka Annas Moriso rīcībā bija čūsku inde. Vēl arī paliek jautājums, kas nopirka šaujamstobru un apkrāpa Žilu Perro. Tas, protams, varēja būt vīrs Ričards. Mums nav citu pierādījumu, ka viņš ir Kanādā, kā tikai Annas Moriso apgalvojums.

Kā jūs teicāt — vīrs… Jā, vīrs. Ā, pagaidiet — pagaidiet!

Puaro saspieda deniņus.

Viss aplam, — viņš murmināja. — Es nenodarbinu mazās, pelēkās smadzeņu šūniņas sistemātiski un metodiski. Nē, es pārsteidzīgi izdaru secinājumus. Man šķiet, es domāju to, ko man it kā liek domāt. Nē, atkal nepareizi. Ja manis sākotnējie pieņēmumi bija pareizi, tad man nevarēja likt domāt.

Viņš apklusa.

Atvainojiet, — sacīja Džeina.

Puaro pāris minūtes neatbildēja, tad atņēma rokas no deniņiem, iztaisnojās, sakārtoja uz galda divas dakšiņas un sāls trauku, kuri aizskāra viņa kārtības izjūtu.

Padomāsim, — viņš teica. — Anna Moriso ir vai nu vainīga, vai ari viņai ar noziegumu nav nekāda sakara. Ja viņa nav vainīga, kāpēc viņai bija jāmelo? Kāpēc viņa noslēpa to, ka ir lēdijas Horberijas kalpone.

Patiešām, kāpēc? — piekrita Furnjē.

Un tā mēs sakām, ka Anna Moriso ir vainīga, tāpēc ka viņa meloja. Bet pagaidiet. Iedomāsimies, ka mans pirmais pieņēmums bija pareizs. Vai tas saskanētu ar Annas Moriso vainu vai ar Annas Moriso meliem? Jā — jā — tas varētu saskanēt ar vienu noteikumu. Bet tādā gadījumā — un ja noteikums ir pareizs — Annai Moriso nemaz nevajadzēja atrasties lidmašīnā.

Pārējie laipni un mazliet neticīgi lūkojās uz viņu.

Furnjē domāja:

Es tagad saprotu, ko tas anglis, Džeps, domāja. Sis večuks tīšuprāt rada grūtības. Viņš mēģina sarežģīt pavisam vienkāršu gadījumu. Viņš nevar pieņemt vienkāršu atrisinājumu, neizlikdamies, ka tas sakrīt ar viņa iepriekš izdomātajām versijām.

Džeina prātoja:

Es galīgi nesaprotu, ko viņš saka… Kāpēc meitene nevarēja būt lidmašīnā? Viņai bija jādodas turp, kur lēdija Horberija viņai lika… Man Šķiet, viņš tiešām ir jocīgs…

Pēkšņi Puaro skaļi ievilka elpu.

Protams, — viņš sacīja. — Tas ir iespējams, un ir tik viegli to noskaidrot.

Viņš piecēlās.

Kas nu, mans draugs? — ievaicājās Fumjē.

Atkal telefona zvans, — atbildēja Puaro.

Starptautiskais, uz Kvebeku?

Šoreiz tikai uz Londonu.

Uz Skodendjardu?

Nē, uz lorda Horberija māju Grosvenorskvērā. Ja tikai man palaimēsies un lēdija Horberija būs mājās.

Esiet uzmanīgs, draudziņ. Ja Annai Moriso radīsies kādas aizdomas, ka mēs esam ievākuši par viņu ziņas, tas mums var kaitēt Pats galvenais — mēs nedrīkstam viņu darīt piesardzīgu. /

Neraizējieties. Es būšu piesardzīgs. Uzdošu tikai vienu mazu jautājumu. Viņš smaidīja. Ja vēlaties, varat nākt man līdzi.

Nē, nē.

Kāpēc nē? Es gribu to.

Abi vīrieši aizgāja, atstādami Džeinu salonā.

Tas prasīja zināmu laiku, lai dabūtu savienojumu, bet Puaro paveicās. Lēdija Horberija pusdienoja mājās.

Labi. Pasakiet, lūdzu, ka monsieur Erkils Puaro zvana no Parīzes. — Kādu brīdi bija jāgaida. — Tā esat jūs, lēdij Hotberij? Nē, nē, viss kārtībā. Es zvēru, ka viss ir kārtībā. Tas ir pavisam citā sakarā. Es gribētu jums uzdot jautājumu. Jā… Kad jūs lidojat no Parīzes uz Angliju, vai jūsu kalpone parasti lido kopā ar jums vai brauc ar vilcienu? Ar vilcienu…

Un tajā konkrētajā gadījumā… Saprotu… Patiešām? Ā, viņa ir uzteikuši darbu pie jums. Aizgājusi, pilnīgi negaidot, pēkšņi iesniedzot adūgumu. Mais quil, melna nepateicība. Pilnīgi pareizi. Visnepateicīgākā suga. Jā, jā, tieši tā. Nē, nē, jums nav jāuztraucas. Au revoiP-, Paldies.

Kad Puaro nolika klausuli un pagriezās pret Furnjē, viņa acis zaļgani zaigoja.

Klausieties, mans draugs, lēdijas Horberijas kalpone parasti brauc vai nu ar vilcienu, vai kuģi. Žizeles nogalināšanas reizē lēdija Horberija pēdējā bridf nolēma, ka Madelēnai arī labāk būtu lidot.

Viņš Saņēma francūzi aiz rokas.

Ātri, mans draugs, — viņš sacīja. — Mums jādodas uz viesnīcu. Ja es nekļūdos — un es domāju, ka nekļūdos —, tad mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli.

Furnjē neizpratnē skatījās uz viņu. Bet, pirms francūzis paguva uzdot jautājumu, Puaro jau bija pagriezies un devās uz virpuļdurvīm, kas veda laukā no viesnīcas.

Fumjē steidzās viņam pakaļ.

Es tomēr nesaprotu. Ko tas viss nozīmē?

Šveicars pieturēja taksometra durvis. Puaro tajā ielēca un nosauca viesnīcas adresi, kur dzīvoja Anna Moriso.

Un brauciet, cik vien ātri iespējams!

Fumjē ielēca viņam pakaļ.

Kāda muša jums iekodusi? Kāpēc šī trakā steiga — šis satraukums?

Tāpēc, mans draugs, ka, ja mans pieņēmums, kā jau minēju, ir . pareizs, Annai Moriso draud briesmas.

Jums tā šķiet?

Fumjē nevarēja noslēpt neticību šajā brīdī.

Es baidos, — teica Puaro. — Baidos. Mon Dieu^ — kā šis taksometrs velkas!

Tobrīd mašīna drāzās ar četrdesmit jūdzēm stundā un, pateicoties vadītāja aukstasinībai, veikli lavierēja mašīnu straumē, brīnumainā kārtā palikdama neskarta.

Tas tik ļoti velkas, ka mēs tūdaļ ar kādu saskriesimies, — vēsi noteica Fumjē. — Un mademoiselle Greja, kuru atstājām gaidām mūs atgriežamies

pēc telefona sarunas, bet, ne vārda nesakot, aizdrāzāmies uz viesnīcu. Sevišķi pieklājīgi jau nu tas nav!

Pieklājīgi vai nepieklājīgi — kāda gan tam nozīme, kad jautājums ir par dzīvību un nāvi.

Dzīvību un nāvi? — Fumjē paraustīja plecus.

Viņš pie sevis domāja: "Labi, labi, bet šis stūrgalvīgais neprātis var mūs iegāzt. Ja meiča uzzinās, ka esam viņai uz pēdām."

Paklausieties, monsieur Puaro, esiet prātīgs. Mums jābūt piesardzīgiem.

Jūs saprotat, — atsaucās Puaro. — Es baidos — baidos. Taksometrs strauji nobremzēja pie klusas viesnīciņas, kur bija apmetusies Anna Moriso.

Puaro izlēca no mašīnas un gandrīz saskrējās ar jaunu cdvēku, kurš tajā brīdī iznāca ārā no viesnīcas.

Puaro uz mirkli apstājās kā iemiets un noskadjās viņam pakaļ.

Vēl viena seja, kas liekas pazīstama. Bet kur? Ā, atceros — tas ir aktieris Raimonds Baraklafs.

Kad Puaro paspēra soli, lai ieietu viesnīcā, Fumjē brīdinoši satvēra viņu aiz rokas.

Monsier Puaro, es augstu cienu un ārkārtīgi apbrīnoju jūsu metodes, bet man ir stipra nojauta, ka nedrīkst pārsteigties.

Seit, Francijā, es atbildu par izmeklēšanas gaitu…

Puaro viņu pārtrauca.

Es saprotu jūsu bažas, bet nebīstieties, ka varētu būt kādi "pārsteidzīgi soļi" no manas puses. Apjautāsimies uzņemšanā. Ja madame Ridčardsa ir šeit un viss ir kārtībā, tad nekāds ļaunums nebūs nodarīts — un mēs varam kopīgi apspriest turpmāko rīcību. Jūs neiebilstat?

Nē, nē, protams, nē.

Labi.

Puaro iegāja pa virpuļdurvīm un devās pie administratora. Fumjē sekoja.

Ja nekļūdos, pie jums ir apmetusies misis Ridčardsa, — sacīja Puaro.

Nē, monsieur. Viņa šeit dzīvoja, bet šodien misis Ridčardsa aizbrauca.

—- Viņa ir aizbraukusi? — noprasīja Fumjē.

Jā, monsieur.

Kad viņa aizbrauca?

Kalpotājs paskatījās pulkstenī pie sienas. ,

Apmēram pirms pusstundas.

Viņas aizbraukšana bija pēkšņa? Kurp viņa devās?

Dzirdot jautājumus, kalpotāja seja kļuva noslēgta, bet, kad tika uzrādīta Fumjē apliecība, attieksme mainījās, un viņš bija gatavs sniegt jebkuru palīdzību savu iespēju robežās.

Nē, lēdija neesot atstājusi adresi. Viņš domājot, ka lēdijas aizbraukšanas iemesls esot pēkšņa nodomu maiņa. Pirms tam viņa teikusi, ka uzturēšoties šeit apmēram nedēļu.

Iztaujāšana turpinājās. Tika pasaukts šveicars, nesēji, lifta zēni.

šveicars sacīja, ka kāds džentlmenis ieradies apciemot lēdiju. Viņš atnācis, kad kundzes nav bijis mājās, bet džentlmenis sagaidījis viņu atgriežamies un abi kopā pusdienojuši. Kāds džentlmenis? Amerikāņu džentlmenis — tipisks amerikānis. Misis Ridčardsa izskatījusies pārsteigta, viņu ieraugot. Pēc pusdienām lēdija devusi rīkojumu nonest viņas bagāžu un izsaukt taksi.

Kurp viņa aizbrauca? Viņa devusies uz Zieme|u staciju — vismaz šo vietu viņa nosaukusi taksometra šoferim. Vai amerikāņu džentimenis aizbraucis kopā ar viņu? Nē, misis Ridčardsa aizbraukusi viena.

Ziemeļu stacija, — sacīja Furnjē. — Tas būtībā nozīmē Angliju. Vilciens atiet pulksten divos. Bet tā var būt pēdu jaukšana. Mums jāpiezvana uz Buloņu, kā ari jāmēģina dabūt rokā to taksi.

Likās, Puaro bailes ir pārgājušas uz Fumjē.

Francūža seja bija satraukta.

Ātri un ar labiem panākumiem viņi laida darbā izmeklēšanas mašinēriju.

Pulkstenis bija pieci, kad Džeina, sēžot salonā, pacēla skatu no grāmatas, ko turēja klēpī, un ieraudzīja tuvojamies Puaro.

Viņa jau gribēja izteikt pārmetumu, bet vārdi sastinga uz lūpām. Kaut kas Puaro sejā lika viņai apklust.

Ko tas nozīmē? — viņa vaicāja. — Vai kaut kas noticis?

Puaro saņēma abas viņas rokas.

Dzīve ir briesmīga, mademoiselle, — viņš teica.

Kaut kas viņa balsī izraisīja Džeinā bailes.

Ko tas nozīmē? — viņa atkārtoja.

Puaro lēni teica:

Kad vilciens sasniedza Buloņu, pirmās klases kupejā tika atrasta mirusi sieviete.

Džeina nobālēja

Anna Moriso?

Anna Moriso. Viņai rokā bija neliela, zila stikla pudelīte, kurā bijusi zilskābe.

Ak, — izsaucās Džeina. — Pašnāvība?

Mirkli Puaro klusēja. Tad teica, it kā piesardzīgi vārdus izmeklēdams:

Jā, policija domā, ka tā bija pašnāvība.

Un jūs?

Puaro lēni paplēta rokas izteiksmīgā žestā.

Ko gan vēl tur var domāt?

Viņa nogalināja sevi — kāpēc? Aiz pašpārmetumiem — vai tāpēc, ka baidījās tikt atklāta?

Puaro papurināja galvu.

Dzīve var būt ļod baismīga, — viņš teica. — Vajag daudz drosmes.

Lai nogalinātu sevi? Jā, es domāju gan.

Ari, lai dzīvotu, — sacīja Puaro, — vajadzīga drosme.

Divdesmit sestā nodaļa

PĒCPUSDIENAS RUNA

Nākamajā dienā Puaro no Parīzes aizbrauca. Džeina palika izpildām veselu dažādu darbu sarakstu. Lielākā dala no tiem Džeinai likās bezjēdzīgi, bet viņa tos veica pēc labākās sirdsapziņas. Viņa divreiz satika Žanu Diponu. Viņš pieminēja ekspedīciju, kurā Džeinai būs jāpiedalās, un viņa neuzdrīkstējās bez Puaro rīkojuma sagraut šīs Žana cerības, tāpēc izlocījās, cik labi prazdama, un nevērsa sarunu uz citiem jautājumiem.

Pēc piecām dienām viņa ar telegrammu tika atsaukta uz Angliju.

Normens sagaidīja viņu Viktorijas stacijā, un viņi pārrunāja pēdējos notikumus.

Par pašnāvību nebija plaši ziņots. Avīzēs bija parādījusies neliela informācija par lēdiju no Kanādas, misis Ridčardsu, kura izdarījusi pašnāvību Parīzes — Buloņas ekspresī, bet tas ari bija viss. Nekas nebija minēts par saistību ar lidmašīnā izdarīto slepkavību.

Abi, Džeina un Normens, bija labā garastāvoklī. Viņi cerēja, ka visas nepatikšanas drīz beigsies. Normens nebija tik optimistiski noskaņots kā Džeina.

Viņi varēja turēt aizdomās misis Ridčardsu par mātes noslepkavošanu, bet tagad, kad viņa ir izstājusies no spēles, tālākā izmeklēšana var likties nevajadzīga; un, kamēr netiek publiski paziņots, ka vainīgā bijusi misis Ridčardsa, es neredzu, kāds mums, nabaga velniem, no tā visa ir labums. No sabiedrības viedok)a mēs tāpat kā agrāk paliekam aizdomās turamie.

To pašu viņš pateica Puaro, kuru dažas dienas vēlāk satika Pikadilli laukumā.

Puaro smaidīja.

Jūs esat tāds pats kā visi. Jūs domājat, ka esmu vecs vīrs, kurš nepilda doto solījumu! Klausieties, šovakar jūs nāksiet man līdzi uz vakariņām. Tur būs Džeps un ari mūsu draugs misters Klensijs. Man ir kaut kas interesants sakāms.

Vakariņas pagāja patīkamā noskaņā. Džeps izturējās aizbildnieciski un bija labā omā, Normens bija ieinteresēts, un mazais misters Klensijs bija gandrīz tikpat satraukts kā tad, kad atrada liktenīgo dzelksni.

Likās, Puaro nav nekas pretim nedaudz palepoties mazā autora priekšā.

Pēc vakariņām, kad bija padzerta kafija, Puaro mazliet mulsi, bet ne bez pašapziņas nokremšjojās.

Mani draugi, — viņš teica, — misters Klensijs ir izrādījis interesi par to, ko viņš sauktu "manas metodes, Vatson". C'est ca, n'est-ce pas*? Es piedāvāju, ja tas negarlaikos — bet Normens un Džeps jau pasteidzās

1 Vai ne lā? (Franču vai.) iebilst: "Nē, nē, tas ir ārkārtīgi interesanti!" —, sniegt nelielu pārskatu par manām metodēm šā gadījuma izmeklēšanā.

Puaro apklusa un ieskadjās kādās piezīmēs. Džeps pačukstēja Normenam:

Iedomājas no sevis nezin ko, vai ne? Uzpūtība ir šā mazā vīreļa otrā daba.

Puaro uz viņu pārmetoši palūkojās un nokrekšķējās: — Ahm!

Trīs laipni ieinteresētas sejas bija pievērstas viņam, un Puaro teica:

Es sākšu no sākuma, mani draugi. Atgriezīšos pie gaisa lainera Prometheus tā liktenīgajā lidojumā no Parīzes uz Kroidonu. Gribu jums sniegt precīzu manu iespaidu un domu atstāstu šajā laikā — pārejot uz to, kā pamazām es nonācu pie to apstiprinājuma vai biju spiests tos mainīt.

Kad īsi pirms nolaišanās Kroidonā stjuarts griezās pie doktora Braienta un pēdējais kopā ar viņu devās apskaut līķi, es viņiem sekoju. Man bija sajūta, ka — kas zina? Varbūt kaut kas manas darbības jomā? Iespējams, ka man ir pārāk profesionāla pieeja nāves gadījumiem. Tie iedalāmi, manuprāt, divās grupās — nāves gadījumi, kas attiecas uz mani, un nāves gadījumi, kas neattiecas uz mani, un, lai gan pēdējā grupa ir nesalīdzināmi lielāka, tomēr, kad vien man nākas saskarties ar nāves gadījumiem, es esmu kā pēdu dzinējs, kurš paceļ galvu un osta gaisu.

Doktors Braients apstiprināja stjuarta bažas, ka sieviete ir mirusi.

Kas attiecas uz nāves cēloni, viņš, protams, nevarēja bez pamatīgas

izmeklēšanas neko par to teikt. Šajā brīdī tika izteikts pieņēmums — to izdarīja monsieur Žans Dipons —, ka nāve iestājusies pēc šoka, ko izraisījis lapsenes dzēliens. Apstiprinādams viņš norādīja uz lapseni, ko pats īsi pirms tam bija nositis.

Nu, tas bija visai teicams pieņēmums — tāds, kuram varēja piekrist Uz mirušās sievietes kakla bija zīme, kas stipri atgādināja dzēliena pēdas, un galu galā lidmašīnā bija bijusi lapsene.

Šajā brīdī es laimīgā kārtā palūkojos uz grīdu un ieraudzīju kaut ko, kas pirmajā acumirklī varēja izskatīties pēc vēl vienas lapsenes. Patiesībā tas bija dzelksnis, kādus lieto iedzimtie, ar tam piestiprinātu mazu melna un dzeltena bārkstaina zīda gabaliņu.

Tieši tad iejaucās misters Klensijs un paziņoja, ka tas ir dzelksnis, kas izšauts no šaujamstobra, kā to dara dažas iedzimto ciltis. Vēlāk, kā jūs zināt, tika atrasts arī pats šaujamstobrs.,

Kad mēs sasniedzām Kroidonu, man jau bija radušās vairākas versijas. Tiklīdz es atkal stāvēju uz cieta pamata, manas smadzenes atsāka strādāt ar pierasto asumu.

Ak, ko nu, monsieur Puaro, — ar smīnu teica Džeps. — Atmetiet nevajadzīgo kautrību.

Puaro uzmeta yiņam skatienu un turpināja:

Viens apstāklis man īpaši uzkrita (tāpat kā ikvienam citam). Tā bija pārdrošība, ar kādu noziegums izdarīts, un pārsteidzošais fakts, ka neviens nekā nebija ievērojis. Bija vēl divas lietas, kas mani interesēja. Viena no tām bija lapsene, kas tik piemērotā brīdī atradās lidmašīnā. Otra lieta — šaujamstobrs.'Kā jau es izmeklēšanas laikā teicu manam draugam Džepam, brīnums, kāpēc gan slepkava neatbrīvojās no šaujamstobra, izmetot to pa ventilācijas caurumiņu iluminatorā? Dzelksni vienu pašu būtu grūd atrast vai identificēt, bet šaujamstobrs, uz kura joprojām saglabājusies daļiņa no cenu zīmes, ir pavisam cita lieta.

Kāds secinājums te jāizdara? Acīmredzot slepkava vēlējās, lai Šaujamstobrs tiktu atrasts.

Bet kāpēc? Tikai viena atbilde likās loģiska. Ja tiktu atrasta saindēta bulta un šaujamstobrs, dabiski, tiktu izdarīts secinājums, ka slepkavība notikusi, izšaujot bultu no šaujamstobra. Tātad patiesībā slepkavība netika izdarīta šādā veidā.

No otras puses, medicīniskā ekspertīze pierādīja, ka nāves cēlonis neapšaubāmi bijis saindēts dzelksnis. Es aizvēru acis un uzdevu sev jautājumu — kāds ir visdrošākais un nekļūdīgākais veids, kā iedurt saindētu dzelksni jūga vēnā? Un atbilde bija vienkārša: ar roku.

Tas tūdaļ atklāja nepieciešamību, kāpēc bija jāatrod šaujamstobrs. šaujamstobrs neizbēgami radīja priekšstatu par attālumu. Ja mans pieņēmums bija pareizs, tad cilvēkam, kas nogalinājis madame Žizeli, bija jāpieiet pie viņas galdiņa un jāpieliecas pie viņas.

Vai bija tāds cilvēks? Jā, divi cilvēki. Abi stjuarti. Katrs no viņiem varēja pieiet pie madame Žizeles, noliekties, un neviens tur nesaskatītu nekā neparasta.

Vai bija vēl kāds?

Varētu teikt, misters Klensijs. Viņš bija vienīgais no visiem pasažieriem, kas bija pagājis cieši garām madame Žizeles krēslam; un es paturēju prātā, ka tieši viņš pirmais izteica minējumu par šaujamstobru un bultu.

Misters Klensijs pielēca kājās.

Es protestēju! — viņš sauca. — Es protestēju! Tas ir kas nedzirdēts!

Apsēdieties, — sacīja Puaro. — Es vēl neesmu beidzis. Gribu jums parādīt, kā soli pa solim es nonācu pie atrisinājuma.

Tātad man bija trīs personas, uz kurām krita zināmas aizdomas. Mitčels, Deiviss un misters Klensijs. Pirmajā acumirklī likās, ka neviens no viņiem nevar būt slepkava, bet tas vēl bija jāizpēta.

Tālāk Јs pievērsos iespējām, ko pavēra lapsenes atrašanās lidmašīnā. Sāksim ar to, ka neviens nebija lapseni ievērojis līdz tam laikam, kad tika pasniegta kafija. Tas vien jau bija savādi. Es izveidoju zināmu nozieguma izdarīšanas shēmu. Slepkava pasaulei piedāvāja divus traģēdijas risinājuma variantus. Saskaņā ar pirmo vai vienkāršāko madame Žizeli sakož lapsene, un viņa iet bojā no sirds vājuma. Šīs versijas ^panākumi bija atkarīgi no tā, vai slepkavai izdosies aizvākt saindēto dzelksni vai ne. Mēs ar Džepu nācām pie secinājuma, ka to varētu diezgan viegli izdarīt — ja nerastos aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā. Jāņem vērā zīda gabaliņa īpatnējā krāsa, kas atgādināja lapseni un ar kuru neapšaubāmi dšuprāt bija nomainīts sākotnējais tumši sarkanais zīds.

Slepkava tātad pieiet pie upura galda, iedur dzelksni un palaiž lapseni! Inde ir dk spēcīga, ka nāve iestājas gandrīz acumirklī. Ja Žizele iekliegtos, to lidmašīnas troksnī nevarētu sadzirdēt Ja tas tomēr tiktu ievērots, nu, ko — salonā lidinās lapsene, kas izskaidro iekliegšanos. Nabaga sieviete tikusi sakosta.

Tas, kā es to dēvēju, bija plāns numur viens. Bet pieņemsim, ka saindēto dzelksni, kā tas patiesībā arī notika, atklāj, pirms slepkava paspēj to novākt. Tādā gadījumā ir uguns pakulās. Versija par dabisku nāvi ir neiespējama. Slepkava nevis atbrīvojas no šaujamstobra, izmetot to pa logu, bet gan noliek to vietā, kur, lidmašīnu pārmeklējot, šaujamstobru noteikd atrastu un tūdaļ ari sekotu secinājums, ka šaujamstobrs izmantots nogalināšanai. Būtu radīts vajadzīgais iespaids, ka slepkavība izdarīta no attāluma, un, kad tiktu sadzītas šaujamstobra pēdas, tas novirzītu aizdomas noteiktā un iepriekš izplānotā virzienā.

Tagad man bija savs priekšstats par to, kā noziegums izdarīts, un trīs aizdomās turamie ar vēl vienu, kuru zināmā mērā varēja uzskadt par aizdomās turamo — monsieur Žanu Diponu, kas bija izteicis varbūtību par nāves iestāšanos no lapsenes kodiena un kurš sēdēja ejas otrā pusē. Tik tuvu Žizelei, ka varēja izkustēties no savas vietas, neviena nepamanīts. No otras puses, es nevarēju iedomāties, ka viņš būtu spējīgs uzņemties tādu risku.

Es koncentrēju uzmanību uz teoriju par lapseni. Ja slepkava bija ienesis lapseni lidmašīnā un palaidis to vajadzīgā brīdī, tad viņam bija jābūt līdzi kaut kam līdzīgam mazai kastītei, kur lapseni turēt. Ar to izskaidrojama mana interese par pasažieru ceļasomām un rokas bagāžu.

Un te — pilnīgi negaidīts pavērsiens. Es atradu to, ko meklēju, bet, kā man šķiet, pie nepareizas personas. Mistera Normena Geila kabatā bija maza tukša firmas Bryant and May sērkociņu kārbiņa. Bet visi liecināja, ka misters Geils nav gājis pa salonu. Viņš bija tikai tualetes nodalījumā un atgriezās savā vietā.

Un tomēr kaut ari tas liekas neiespējami, bija veids, kā misters Geils būtu varējis izdarīt noziegumu, — spriežot pēc viņa diplomāta satura.

Mans diplomāts? — sacīja Normens Geils. — Viņš izskatijās uzjautrināts un izbrīnējies. Es pat vairs neatceros, kas tur bija.

Puaro viņam laipni uzsmaidīja.

Pagaidiet mirklīti. Pie tā mēs nonāksim. Es jums atstāstīšu savas sākotnējās idejas.

Tātad — man bija četras personas, kas būtu varējušas izdarīt noziegumu, raugoties no iespēju viedokļa; abi stjuarti, Klensijs un Geils.

Tad es palūkojos uz šo gadījumu no pretējās puses — no modva viedokļa Ja motīvs sakristu ar iespēju, tad slepkava man būtu rokā! Bet, ak vai, es nekā tamlīdzīga nevarēju atrast. Mans draugs Džeps ir teicis, ka man patīkot visu sarežģīt Gluži otrādi — šīm jautājumam par motīvu es piegāju ar vislielāko vienkāršību. Kam no tā būtu labums, ja madame Žizele tiktu nonāvēta? Skaidrs, ka viņas nepazīstamai meitai, jo šī nepazīstamā meita mantotu visu Žizeles bagātību. Bija vēl personas, kas atradās madame Žizeles varā vai, teiksim, kuras, kā mums zināms, varēja būt Žizeles varā. Tātad tagad bija nepieciešama izslēgšanas metode. No visiem lidmašīnas pasažieriem es tikai vienu zināju droši, ka šim pasažierim neapšaubāmi ir bijis sakars ar Žizeli. šis viens bija lēdija Horberija.

Runājot par lēdiju Horberiju, motīvs bija pilnīgi skaidrs. Iepriekšējā vakarā viņa bija apmeklējusi Žizeli viņas mājā Parīzē. Lēdija Horberija bija tuvu izmisumam, un viņai bija draugs, jauns aktieris, kas viegli varēja notēlot amerikāni, kurš nopērk šaujamstobru, — viņš varēja ari apmānīt aviokompānijas kalpotāju, apgalvojot, ka Žizele lidos ar reisu pulksten divpadsmitos.

Man tomēr radās divu veidu grūtības: es neredzēju iespēju lēdijai Horberijai izdarīt noziegumu, un es nevarēju atrast motīvu, kāpēc stjuarti, misters Klensijs vai misters Geils būtu gribējis to izdarīt.

Visu laiku zemapziņā es paturēju vērā to, ka pastāv jautājums par nepazīstamo meitu un mantinieci. Vai kāds no maniem aizdomās turamajiem bija precējies — un, ja tā, vai kāda no sievām varēja būt Anna Moriso? Ja viņas tēvs bija anglis, tad meitene varēja tikt uzaudzināta Anglijā. Iespēju, ka tā ir Mitčela sieva, es drīz atmetu — viņa bija no vecās labās dorsetiešu cilts. Deiviss aplidoja meiteni, kuras tēvs un māte bija dzīvi. Misters Klensijs nebija precējies. Misters Geils acīm redzami bija līdz ausīm iemīlējies mis Džeinā Grejā.

Jāatzīst, ka es ļoti rūpīgi izpētīju mis Grejas radurakstus, pēc tam kad sarunā nejauši uzzināju, ka meitene uzaugusi bāreņu namā netālu no Dublinas. Bet drīz sev par apmierinājumu noskaidroju, ka viņa nav madame Žizeles meita.

Es sastādīju rezultātu tabulu — stjuarti nedz ieguva, nedz zaudēja no madame Žizeles nāves; ja neskaita to, ka Mitčels acīm redzami smagi pārdzīvoja satricinājumu. Misters Klensijs bija nodomājis uzrakstīt par notikumu grāmatu, ar kuru cerēja nopelnīt naudu. Misters Geils bija gandriz zaudējis savus pacientus. Šie fakti man nekā nedeva.

Un tomēr tajā laikā es biju pārliecināts, ka slepkava ir misters Geils; bija tukša sērkociņu kārbiņa — viņa diplomāta saturs. Šķita, ka ar Žizeles nāvi viņš zaudē. Bet šī šķietamība varēja būt maldinoša.

Es nolēmu nodibināt ar viņu pazīšanos. Mana pieredze rāda, ka agri vai vēlu sarunu gaitā katrs sevi atklāj… Ikvienam ir nepārvarama vēlēšanās stāstīt par sevi.

Es centos iemantot mistera Geila uzticību. Izlikos, ka paļaujos uz viņu, un pat lūdzu viņa palīdzību. Es pierunāju Geilu palīdzēt man pret lēdiju Horberiju vērstā viltus šantāžas lietā. Un tad viņš pieļāva savu pirmo kļūdu.

Es biju ieteicis nelielu maskēšanos. Viņš ieradās spēlēt savu lomu smieklīgā un nepieņemamā izskatā! Tas atgādināja farsu. Es biju pārliecināts, ka neviens nevarētu nospēlēt šo lomu sliktāk, kā Geils bija sagatavojies to darīt. Kāds tam bija iemesls? Tas, ka viņa paša vainas apziņa, lika viņam būt piesardzīgam un neparādīt, ka ir labs aktieris. Kad tomēr es biju pārveidojis viņa smieklīgo grimmu, viņa artistiskums lika sevi manīt. Geils lieliski nospēlēja savu lomu, un lēdija Horberija viņu nepazina. Tad es pārliecinājos, ka Normens varēja pārģērbties par amerikāni Parīzē un varēja arī nospēlēt vajadzīgo lomu lidmašīnā.

šajā laikā es sāku nopietni raizēties par mademoiselle Džeinu. Vai nu viņa bija iejaukta lietā kopā ar Geilu, vai ari viņa bija pilnīgi nevainīga, un tādā gadījumā viņa bija upuris. Vienā jaukā dienā mis Greja varēja pamosties kā slepkavas sieva.

Lai aizkavētu steidzīgas kāzas, es paņēmu mademoiselle Džeinu līdzi uz Parīzi kā savu sekretāri.

Kamēr mēs tur uzturējāmies, uzradās nezināmā mantiniece, lai pieteiktu savas tiesības uz bagātību. Mani .pārsteidza līdzība kādam, ko es nevarēju atcerēties. Beidzot es — bet par vēlu…

Sākumā atklājums, ka viņa bijusi lidmašīnā un noslēpusi to, likās apgāžam visus manus pieņēmumus. Šeit, lūk, bija īstā vaina.

Bet, ja viņa bija vainīga, viņai bija sabiedrotais — vīrietis, kas ienesa šaujamstobra un apveda ap stūri Erkilu Puaro.'

Kas bija šis vīrs? Vai tas varēja būt vīrs? Un tad — pēkšņi — es saskatīju atrisinājumu. Tiesa, gadījumā, ja apstiprinātos viens apstāldis.

Lai mans secinājums būtu pareizs, Annai Moriso nebija jābūt lidmašīnā.

Es piezvanīju lēdijai Horberijai un saņēmu atbildi. Kalpone Madelēna lidoja ar lidmašīnu pēdējā mirklī uznākuša viņas saimnieces untuma dēļ.

Viņš apklusa.

Misters Klensijs ieteicās:

Hm — bet — piedodiet, es ne visai saprotu.

Kad jūs beidzāt mani uzskatīt par slepkavu? — jautāja Normens.

Puaro strauji pagriezās pret viņu.

Nekad nebeidzu. Jūs esat slepkava… Tūdaļ es jums visu izstāstīšu. Pēdējo nedēļu mums ar Džepu bija daudz darba. Ir tiesa, ka jūs kļuvāt zobārsts, lai izpatiktu savam tēvocim — Džonam Geilam. Kļūstot par viņa kompanjonu, jūs pieņēmāt tēvoča uzvārdu — bet jūs bijāt viņa māsas, nevis brāļa dēls. Jūsu īstais vārds ir Ričards. Kā Ričards jūs pagājušajā ziemā Nicā satikāt meiteni Annu Moriso, kura tur bija kopā ar savu kundzi. Stāsts, ko viņa mums izstāstīja, bija patiess tiktāl, cik tas attiecās uz viņas bērnību, visu tālāko bijāt sacerējis jūs. Viņa zināja, kā viņas māte saukusies bērnībā. Žizele bija MonteKarlo — viņa tika sazīmēta un viņas meitas vārds noskaidrots. Jūs sapratāt, ka te varētu krietni iedzīvoties. Jūsu azartista dabai tas likās vilinoši. No Annas Moriso jūs uzzinājāt par lēdijas Horberijas saistību ar Žizeli. Jūsu galvā dzima nozieguma plāns. Žizele bija jānogalina tā, lai aizdomas kristu uz lēdiju Horberiju. Jūsu plāns nobrieda un beidzot nesa augļus. Jūs piekrāpāt aviokompānijas kalpotāju, panākot to, ka Žizele lidoja ar to pašu lidmašīnu, ar kura lidoja lēdija Horberija. Anna Moriso bija izstāsujusi, ka viņa pati brauks uz Angliju ar vilcienu, un jūs nekādi necerējāt ieraudzīt Annu lidmašīnā — tas nopietni sarežģīja jūsu plānus. Ja kādreiz nāktu gaismā, ka Žizeles meita un mantiniece atradusies lidmašīnā, aizdomas dabiski kristu uz viņu. Jūsu sākotnējā iecere bija — savas tiesības uz mantojumu Annai Moriso jāpiesaka ar nevainojamu alibi, jo nozieguma* izdarīšanas brīdī viņa būtu atradusies vai nu vilcienā, vai uz kuģa; un pēc tam jūs viņu apprecētu.

Līdz tam laikam jūs meiteni bijāt pilnīgi savaldzinājis. Bet jūs interesēja nauda, nevis pati meitene.

Jūsu plānā radās vēl viens sarežģījums. Lepinē jūs satikāt mademoiselle Džeinu Greju un neprātīgi viņā iemīlējāties, šī kaislība lika jums uzsākt daudz bīstamāku spēli.

Jūs nolēmāt iegūt abus — gan naudu, gan meiteni, kuru mīlējāt. Slepkavība tika izdarīta naudas dēļ, un jums ne prātā nenāca zaudēt nozieguma augļus. Jūs iebiedējāt Annu Moriso ar to, ka, ja viņa parādīsies uzreiz, lai pieteiktu savas tiesības uz mantojumu, viņu noteikti turēs aizdomās par slepkavību. Jūs pierunājāt Annu paņemt dažas brīvas dienas un abi kopā devādes uz Roterdamu, kur apprecējāties.

īsā laikā jūs samācījāt viņu, kā pieprasīt naudu. Anna nekā nedrīkstēja teikt par savu kalpones vietu, un viņai ļoti skaidri bija jāliek noprast, ka slepkavības izdarīšanas laikā viņa kopā ar vīru bijusi ārzemēs.

Par nelaimi, plānotais datums, kad Annai Moriso vajadzēja ierasties Parīzē, lai pieteiktu savas tiesības uz mantojumu, sakrita ar manu braucienu uz Parīzi, kurā mis Greja mani pavadīja. Tas nu nepavisam neatbilda jūsu nodomiem. Vai nu mademoiselle Džeina, vai es varējām Annā Moriso sazīmēt Madelēnu, kas bija bijusi lēdijas Horberijas kalpone.

Jūs mēģinājāt sazināties ar Annu, bet neveiksmīgi. Beidzot jūs pats ieradāties Parīzē un uzzinājāt, ka viņa jau aizgājusi pie advokāta. Atgriezusies Anna izstāstija par tikšanos ar mani. Situācija kļuva bīstama, un jūs nolēmāt rīkoties ātri.

Jūsu nolūks nebija ļaut jaunajai sievai ilgi priecāties par iegūto mantojumu. Tūliņ pēc laulību ceremonijas tika sastādīti jūsu abu testamenti, kuros jūs visu,, kas jums piederēja, novēlējāt viens otram! Ļoti aizkustinoša rīcība!

Manuprāt, jūs bijāt nodomājis nesteidzīgi ļaut notikumiem ritēt šādā veidā. Jūs dotos uz Kanādu — ii kā tāpēc, ka zaudēta klientūra. Tur jūs atkal kļūstat par Ričardsu un satiekat savu sievu. Tomēr es domāju, ka nepaietu ilgs laiks un misis Ričardsa, ak vai, nomirtu, atstājot visu bagātību, šķietami neremdināmi noskumušajam atraitnim. Tad jūs atgrieztos Anglijā

kā Normens Geils, kas ar veiksmīgiem darījumiem Kanādā nopelnīji* krietnu naudas summu! Bet nu jūs nolēmāt, ka nedrīkst zaudēt laiku.

Puaro uz bridi apklusa, un Normens Geils, atmetis galvu, iesmējās.

Jūs tik lieliski pārzināt, ko cilvēki nolēmuši darīt! Jums vaja pieņemt mistera Klensija profesiju! Viņa balss tonis kļuva nikns. Ne neesmu dzirdējis lielāku murgojumu. Jūsu iedomas, monsieur Puaro, nav nekāds pierādījums.

Puaro palika nesatricināms. Viņš teica:

Iespējams. Bet, redziet, man ir pierādījumi,

Patiesi? — pavīpsnāja Normens. — Varbūt jums ir pierādījums, ka -i es nogalināju veco Žizeli, kad ikviens, kas atradās lidmašīnā, lieliski zina, ka es neesmu bijis viņas tuvumā.

Es izstāstīšu, kādā veidā jūs izdarījāt noziegumu, — sacīja Puaro. — Ko jūs teiksiet par sava diplomāta saturu? Jūs atgriezāties no atvaļinājuma. Kāpēc bija jāņem līdzi baltais ārsta virsvalks? šādu jautājumu es sev uzdevu. Un atbilde ir — tāpēc, ka tas tik ļoti atgādina stjuarta svārkus…

Lūk, kā jūs rīkojāties. Kad kafija bija pasniegta un stjuarti aizgājuši uz blakus salonu, jūs devāties uz tualeti, uzvilkāt virsvalku, aizbāzāt aiz vaigiem tamponus, iznācāt salonā un stjuarta steidzīgajā gaitā ar karotīti rokā devāties pie Žizeles galdiņa. Iedūris dzelksni viņai kaklā, jūs atvērāt sērkociņu kārbiņu un izlaidāt lapseni, ātri aizgājāt atpakaļ uz tualeti, novilkāt virsvalku un parādījāties atkal, lai nesteidzīgi atgrieztos savā vietā. Tas viss aizņēma kādas pāris minūtes.

Neviens īpaši neievēroja stjuartu. Vienīgais cilvēks, kas varēja jūs pazīt, bija mademoiselle Džeina. Bet jūs pazināt sievietes! Tiklīdz sieviete ir atstāta vienatnē (īpaši ja viņa ceļo kopā ar pievilcīgu, jaunu vīrieti), tā izmanto izdevību, lai pamatīgi sevi aplūkotu rokas spogulīti, nopūderētu degunu un pielabotu grimu.

Patiešām, — smīnēja Geils. — Ārkārtīgi interesanta teorija. Bet tā nenotika. Kas vēl?

Diezgan daudz kas, — atbildēja Puaro. — Kā jau es tikko teicu, sarunas gaitā cilvēki sevi nodod… Jūs bijāt pietiekami neapdomīgs, lai pieminētu to, ka kādu laiku strādājāt fermā Dienvidāfrikā. Tas, ko jūs nepateicāt, bet ko es esmu uzzinājis, ir tas, ka tā bija čūsku ferma.

Pirmo reizi Normens Geils izrādīja bailes. Viņš mēģināja runāt, bet vārdi nenāca pār lūpām.

Tur jūs uzturējāties ar savu īsto vārdu Ričards; jūsu fotogrāfija, kas bija nosūtīta pa teletaipu, tika identificēta. Tāda pati fotogrāfija identificēta Roterdamā — šis pats vīrietis vārdā Ričards apprecējis Annu Moriso.

Normens Geils vēlreiz mēģināja runāt un atkal nespēja.

Viņš mainījās acu priekšā. Glītais, spēcīgais, jaunais cilvēks pārvērtās par žurkai līdzīgu radījumu ar skraidelējošām acīm, kas meklē, bet neatrod izeju…

Steiga izjauca jūsu plānus. — turpināja Puaro. — Marijas klostera priekšniece pasteidzināja notikumu gaitu, telegrafējot Annai Moriso. Būtu aizdomīgi neņemt vērā šo telegrammu. Jūs bijāt iestāsdjis sievai, ka, ja viņa noslēps dažus faktus, tad vienu no jums varētu turēt aizdomās par slepkavību, jo jūs abi atradādes lidmašīnā laikā, kad tika nogalināta Žizele. Kad jūs vēlāk satikāt sievu un uzzinājāt par manu klātbūtni viņas sarunas laikā ar advokātu, jūs sākāt steigties. Jūs baidījāties, ka es varētu uzzināt patiesību no Annas. Iespējams, ka viņai pašai pret jums radās aizdomas. Jūs pamudinājāt Annu aizbraukt no viesnīcas un doties ar vilcienu, lai pēc tam ar kuģi brauktu uz Angliju. Jūs ar varu ielējāt viņai mutē zilskābi un atstājāt tukšo pudelīti iespiestu viņai rokā.

Tas viss ir nolādēti meli…

Nē, viņai uz kakla bija skrāpējums.

Tie ir meli, kad es jums saku.

Jūs pats atstājāt pirkstu nospiedumus uz pudelītes.

Jūs melojat Man rokās bija…

Ā, jums rokās bija cimdi… Man šķiet, ka šī mazā atzīšanās padara bezjēdzīgu tālāku izlikšanos.

Nolādētais, apnicīgais mazais āksts I

Dusmās nobālis, pārvērstu seju Geils metās Puaro virsū. Džeps tomēr viņu apsteidza. Turēdams Normenu kā dzelzs spīlēs, Džeps sacīja:

Džeim Ričard, a'lias Normen Geil, man ir jūsu aresta orderis par slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Brīdinu, ka viss, ko jūs teiksiet var tikt pierakstīts un izmantots pret jums.

Vīrieti pārņēma spēcīgi drebuļi. Likās, viņš ir tuvu sabrukumam.

Pāris privātā tērptu vīru gaidīja ārpusē. Nomens Geils tika aizvests.

Palicis vienatnē ar Puaro, mazais misters Klensijs sajūsmā dziļi ievilka elpu.

Monsieur Puaro, — Viņš sacīja. — Tas neapšaubāmi bija pats satraucošākais piedzīvojums manā mūžā. Jūs bijāt lielisks!

Puaro kautrīgi smaidīja.

Nē, nē, Džepam tur ir ne mazāki nopelni. Viņš paveica brīnuma darbus, identificējot Geilu kā Ričardu. Kanādas policija meklē Ridčardu, Tiek uzskadts, ka meitene, ar kuru viņam bijis sakars, izdarījusi pašnāvību, bet atklāti daži apstākļi, kas norāda uz slepkavību.

šausmīgi, — iečirkstējās misters Klensijs.

Slepkava, — sacīja Puaro. — Un kā daudzi slepkavas — ar varu pār sievietēm.

Misters Klensijs ieklepojās.

—Tā nabaga meitene, Džeina Greja.

Puaro skumji-papurināja galvu.

Jā, kā es viņai teicu, dzīve var būt briesmīga. Bet viņai netrūkst drosmes. Viņa izturēs.

Neapzināti Puaro sakārtoja kaudzīti ilustrēto laikrakstu, ko Normē Geils savā mežonīgajā lēcienā bija sajaucis.

Kaut kas piesaistīja Puaro uzmanību — tas bijās Venišas Kerr momentuzņēmums zirgu skriešanas sacīkstēs "Sarunā ar lordu Horberiju un draudzeni".

Viņš to pasniedza miteram Klensijam. Paskatieties šo. Pēc ga> parādīsies paziņojums. "Lords Horberijs un viņas augstība Veniša Ķerra ir saderinājušies, kāzas notiks tuvākajā laikā.'" Un vai jūs zināt, kas būs viņus saderinājis? Erkiļs Puaro! Ir vēl vienas laulības, ko es esmu izkārtojis.

Lēdija Horberija un misters Baraklafs?

A, nē, viņi mani neinteresē, — Viņš paliecās uz priekšu. — Nē — es domāju laulības starp monsieur Žanu Diponu un mis Džeinu Greju. Jūs redzēsiet.

Bija pagājis mēnesis, kad Džeina ieradās pie Puaro.

Man jūs vajadzētu ienīst, monsieur Puaro.

Viņa izskatījās bāla un novājējusi, ar tumšiem lokiem ap acīm.

Puaro maigi teica:

Jūs varat mani nedaudz ienīst, ja vēlaties. Bet es domāju, ka jūs esat no tiem cilvēkiem, kas vēlas labāk skarbu patiesību nekā saldus melus, ar tiem jūs tik un tā nebūtu varējusi ilgi dzīvot. Atbrīvošanās no sievietēm ir netikums, kas aug augumā.

Viņš bija tik ļoti pievilcīgs, — sacīja Džeina.

Viņa piebilda: '

Es nekad vairs nevarēšu iemīlēties.

Protams, — piekrita Puaro. — Šie dzīves prieki jums ir beigušies.

Džeina pamāja.

Bet tas, ko man patiešām vajag, — tas ir interesants darbs, kam es varētu pilnībā nodoties.

Puaro paliecās atpakaļ ar visu krēslu un raudzījās griestos.

Es jums ieteiktu kopā ar Diponiem doties uz Persiju. Man šķiet, tas ir interesants darbs.

Bet — bet — es domāju, ka tā bija tikai jūsu izdoma.

Puaro papurināja galvu.

Gluži dtrādi — mani tā ir ieinteresējusi arheoloģija un aizvēsturiskie māla trauki, ka esmu nosūtījis čeku par ziedojumu, ko tiku apsolījis, šorīt es uzzināju, ka viņi gaida jūsu pievienošanos ekspedīcijai. Vai jūs mākat zīmēt?

Jā, skolā man zīmēšana labi padevās.

Lieliski. Es domāju, ka izbraukums jums sagādās prieku.

Viņi patiešām grib, lai es braucu?

Viņi rēķinās ar to.

Tas būtu brīnišķīgi, — sacīja Džeina, — tūdaļ dabūt…

Viņa viegli pietvīka.

Monsier Puaro. Viņa aizdomīgi palūkojās uz Puaro. — Vai — vai tā nav labdarība?

Labdarība? — izsaucās Puaro svētā sašutumā par šādu iedomu. — Es jums apgalvoju, mademoiselle, ka tur, kur runa ir par naudu, es esmu visnotaļ lietišķs cilvēks.

Viņš izskadjās tik apvainots, ka Džeina pasteidzās atvainoties.

Man šķiet, — viņa sacīja, — es" labāk došos uz kādu muzeju un papētīšu aizvēsturiskos māla traukus.

Ļou laba doma

Pie durvīm Džeina apstājās un tad panāca atpakaļ.

Varbūt šajā konkrētajā gadījumā tā nav labdarība, bet jūs esat bijis mans labdaris, — viņa ātri noskūpstīja Puaro uz pieres un atkal aizgāja.

Ca,c' est tres gentifl! — teica Erkils Puaro.

1 Ļoti mīļi. (Franču vai.)

SATURS

nodaļa No Parīzes uz Kroidonu

I nodaļa Atklājums

1 nodaļa Kroidona

V nodaļa Izmeklēšana

/ nodaļa Pēs nopratināšanas

/I nodaļa Konsultācija

/II nodaļa Varbūtības

/III nodaļa Saraksts

nodaļa Elīze Grandjē

nodaļa Mazā melnā grāmatiņa

nodaļa Amerikānis

nodaļa Horberijas muiža

nodaļa Skaistumkopšanas salonā

nodaļa Mjuzvelhillā

nodaļa Blūmsberijā

nodaļa Pasākuma plāns

nodaļa Vandsvorsā

nodaļa Karalienes Viktorijas ielā

nodaļa Parādās un pazūd misters Robinsons

nodaļa Harlejstritā

nodaļa Trīs noslēpuma atslēgas

nodaļa Džeina maina nodarbošanos

nodaļa Anna Moriso

nodaļa Nolauztais nags

nodaļa "Es baidos"

nodaļa Pēcpusdienas saruna

Agata Kristi Nāve mākoņos Romāns

Redaktors L. Pāvils Korektors O. Lapsiņš

Nodots- salikšanai 23.09.91. Parakstīts iespiešanai Formāts 60 x 84/16. Avīžu papīrs. Taims garnitūra. Ofsetiespiedums. 8,84,uzsk. iespiedloksnes 9,32, uzsk. krāsu nov. 11,12 izdevn. loksnes. Metiens 50 000 eks.

Līgumcena. Izdevējs — Latvijas Žurnālistu savienība 226050, Rīgā, Basteja bulvāri 4. Licence Nr. 2-0160(20.05.91.) Iespiesta akciju sabiedrības "Preses nams" tipogrāfijā 226081, Rīgā, Balasta dambī 3.

A. Kristi

640 Nāve mākoņos. Romāns / No angļu vai. tulk. L.Azovska.—R. Latvijas Žurnālistu savienība, 1992. — 150 lpp.)

84. 4 Angļu —44

Death in the Ciouds

Agatha Christic was born irt Toi-quay and encouraged to write by Edcn Phillpotts, the Devon playwright. In her first book, The Mjs'lerious AJfair at Stjlrs, she crcajcd the now famotu Belgian dctcctivc, Hcrculc Poirot, who is as popular as Conan Doylc's Sherlock Holmcs. This was publishcd in 1920, and her acknow- Icdgcd mastcrpiccc, Tht Murdtr of Roger Ackrojd, was publishcd in 1926. She wrote over seventy-five dctecdve novelt, romantic novels under the pscudonym of Mary Westmacott, and many short storics and playj - ineluding The Mousetrap, which it stili running after morc than twcnty years. Many of her stories have bccn filmed, ineluding Ttn Little Mggrrs, Witiuss for tht Prostcution and Murdtr on tht Orient Expmi. Hcrculc Poirot finally died in Curtain which, although writtcn twcnty ycars carlicr, waj publishcd just beforc Agatha Christic's dcath in 1976. She vva» married to Sir Max Mallovvan, the wcll-known archaeologist, and vvas a Commandcr of the Order of the British Empire.

* Atvainojiet. (Franču vai.)

2 Tieši tā. (Franču vai.)

^ Galu galā vai tas ir iespējams? (franču vai.)

11

* Mans draugs. (Franču vai.)

' Tieši tā. (Franču vai.)

1 šantāža. (Franču vai.)

* Mans kuņģis (Fmnču vai.)

1 Nu. CFranču vai.)'

1 Lieliski. (Franču vai.)

2 Acīmredzot (Franču vai.)

3 Starp citu. (Franču vai.)

1 Iela Londonā, kur atrodas parādu cietums. (Tulk. piezīme.)

2 Liels Londonas tirdzniecības centrs. (Tulk. piezīme.) ^ Absolūtā dzirde. (Franču vai.)

Franču un angļu žurnālu nosaukumi. (Tulk. piezīme.)

50

1 Franču izteicieni. (Angļu vai.)

2 Kas par iedomu! (Franču vai.)

2 Tas nav glīti. (Franču vai.)

3 Līdz rītam. (Franču vai.)

4 Ceļā. (Franču vai.)

1 Protams. (Franču vai.)

* Lai dzīvo žurkas I (Franču vai.)

* Galvaskauss. (Angļu vai.)

1 Apbrīnojami. (Franču vai.)

2 Mans Dievs. (Franču vai.)

1 Buljons. (Franču vai.)

2 Auksts cepetis. (Franču vai.)

* Protams! (Franču vai.)

* Velns pārāvis! (Franču vai.)

2 Lūk. (Franču vai.) ^ Viņš ir seksapils? (Franču vai.)

1 Kā? (Franču vai.)

* "Kronis un spalvas" (bara nosaukums). (Angļu vai.)

104

1 Mans draugs. (Franču vai.) Amats. (Franču vai.)

2 Ļoti labi. (Franču vai.)

^ Uz priekšu. (Franču vai.)

* Paklausieties. (Franču vai.)

2 Labi. (Franču vai.)

1 Labi

2 Žurnāla nosaukums. (Angļu vai.)

* Psiholoģisks moments. (Franču vai.)

116

* Tēvs. (Franču vai.)

2 Dēls. (Franču vai.)

' Ārsts. (Franči) vai.)

1 Uzmācīga iedoma. (Franču vai.)

3 Diezgan skaista. (Franču vai.)

' Mans dārgais. (Franču vai.)

1 Vārds, viens vienīgs vārds. (Franču vai.)

2 Velns parāvis. (Franču vai.)

' Veco zēn. (Franču vai.

1 Bet, protams. (Franču vai.)

2 Uz redzēšanos. (Franču vai.) ^ Mans Dievs. (Franču vai.)

* beigt likmes. (franču vai.)

[2] piektais numurs, sarkans, nepāris, mazie. (Franču vai.)

[3] mans kuņģis. ( franču vai.)

[3] tēvs. (franču vai.)

[4] Franču kriminālpolicija. (Franču vai.) Es, kas ar jums runāju. (Franču vai.)

tēvs. (franču vai.)

[7] nedēļas izdevums "Kauciens". (Angļu vai.)

34

[8] mans dievs! (franču vai.)

[9] angļu avīzes nosaukums. (tulk. piezīme.)

[10] modes un mājturības žurnālu nosaukumi. (Tulk. piezīme.)

51

[11] labi. (franču vai.)

^ lūk, tā. (Franču vai.)

* mans dievs! (franču vai.)

[17] mans dārgais. (franču vai.)

[19] piemiņas lieta. (franču vai.)

[20] veco zēn. (franču vai

Content

Kristi Agata Nāve mākoņos

AGATA KRISTI NĀVE MĀKOŅOS

Pirmā nodaļa NO PARĪZES UZ KROIDONU

Otrā nodaļa ATKLĀJUMS

Trešā nodaļa KROIDONĀ

Ceturta nodaļa IZMEKLĒŠANA

Piektā nodala PēC NOPRATINĀŠANAS

Sestā nodaļa KONSULTĀCIJA

Septītā nodaļa VARBŪTĪBAS

Astotā nodaļa SARAKSTS

Devītā nodaļa ELĪZE GRANDJE

Desmitā nodaļa MAZĀ MELNĀ GRĀMATIŅA

Vienpadsmitā nodaļa AMERIKĀNIS

Divpadsmitā nodaļa HORBERIJAS MUIŽA

Trīspadsmitā nodaļa SKAISTUMKOPŠANAS SALONĀ

četrpadsmitā nodaļa MJUZVELHILLĀ

Piecpadsmitā nodaļa BLUMSBERUĀ

Sešpadsmitā nodaļa PASĀKUMA PLĀNS

Septiņpadsmitā nodaļa VANDSVORSĀ

Astoņpadsmitā nodaļa KARALIENES VIKTORIJAS IELĀ

Deviņpadsmitā nodaļa PARĀDĀS UN PAZŪD MISTERS ROBINSONS

Divdesmitā nodaļa HARLEJSTRĪTĀ

Divdesmit pirmā nodaļa TRĪS NOSLĒPUMA ATSLĒGAS

Divdesmit otrā nodala DŽEINA MAINA NODARBOŠANOS

Divdesmit trešā nodaļa ANNA MORISO

Divdesmit ceturtā nodaļa NOĻAUZTAIS NAGS

Divdesmit piektā nodaļa "ES BAIDOS"

Divdesmit sestā nodaļa PĒCPUSDIENAS RUNA

SATURS