Kristi Agata

Lielais četrinieks

Agata Kristi

Lielais četrinieks

Romāns

Pirmā nodaļa, Negaidītais viesis

Esmu saticis cilvēkus, kam patīk Lamanša šķērsošana; vīriešus, kas spēj mierīgi zvilnēt guļamkrēslos uz klāja un, nonākot galapunktā, gaidīt, līdz kuģis ir pietauvots, tad pesteidzīgi savākt savu bagāžu un kāpt krastā. Savukārt man tas nekad neizdodas. Jau kāpjot uz klāja, es jūtu, ka laika ir pārāk maz, lai kaut ko paspētu. Es pārvietoju savu bagāžu no vienas vietas uz otru un, ja arī dodos uz salonu ieturēt maltīti, tad ēdienu apriju, nespējot apslāpēt bažas, ka kuģis varētu piestāt, pirms būšu beidzis ēst. Iespējams, ka tam par iemeslu ir īsie karalaika atvaļinājumi, kad šķita tik svarīgi nodrošināt vielu pie ejas un būt starp pirmajiem, kas izkāpj krastā, lai pilnīgāk izmantotu ik minūti no trīs vai piecu dienu atvaļinājuma.

Tajā jūlija rītā, stāvot pie reiiņiem un vērojot, kā skatienam atsedzas Duvras baltās klintis, es apbrīnoju pasažierus, kas spēja mierīgi sēdēt pat brīdī, kad tuvojās savai dzimtajai zemei. Tomēr, iespējams, tādai uzvedībai bija pamats. Nav šaubu, ka daudzi no viņiem bija devušies uz Parīzi tikai nedēļas nogalē, savukārt es pēdējo pusotru gadu biju pavadījis rančo Argentīnā. Tas bija veiksmīgs laiks, un mums ar sievu patika brīvā un vieglā dzīve Amerikas kontinentā,' tomēr, redzot tuvojamies tik labi pazīstamo krastu, man kaklā sakāpa kamols.

Divas dienas biju pavadījis Francijā, kur nokārtoju dažas lietas, un tagad atrados ceļā uz Londonu. Tur es pavadīšu vairākus mēnešus, tas ir pietiekami ilgs laiks, lai uzmeklētu senos draugus, īpaši vienu no viņiem, neliela auguma vīru ar olveidīgu galvu un zaļām acīm: Herkulu Puaro! Es biju nodomājis ierasties pilnīgi negaidīti. Savā pēdējā vēstulē no Argentīnas netiku devis ne mazāko mājienu par nodomu doties uz Angliju. Patiesi, šo lēmumu es pieņēmu steigā, kad bija radušies sarežģījumi darījumos, — un ne reizi vien ar patiku iztēlojos viņa prieku un pārsteigumu, mani ieraugot.

Biju pārliecināts, ka viņš visticamāk nebūs devies nekur tālu no sava mājokļa. Laiks, kad lietas viņu dzina no viena Anglijas nostūra uz citu, piederēja pagātnei. Viņa slava bija augusi, tāpēc Herkuls Pua-

10 vairs nepieļāva, ka viena lieta varētu aizņemt visu viņa laiku. Laikam ejot, viņa mērķis bija kļūt par “detektīvu konsultantu”, tādu pašu ekspertu kā Hārlijstrītas ārsti. Mans draugs vienmēr bija vīpsnājis par iedomu, ka īstam detektīvam, līdz nepazīšanai pārvēršot savu ārieni, ir jādzen pēdas noziedzniekam, pa ceļam rūpīgi izmērot katru viņa atstāto nospiedumu.

“Nē, draugs Ilastings,” viņš mēdza teikt, “tas lai paliek Žiro un viņa draugu ziņā. Puaro izmanto savas metodes. Sistemātiska un metodiska pieeja un “mazās pelēkās šūniņas”. Ērti sēžot klubkrēslos, mēs pamanām lietas, ko pārējie neievēro, un nepārsteidzamies ar secinājumiem, kā tas mēdz gadīties cienījamajam Džepam.”

Nē, iespēja, ka Puaro atradīsies tālu projām, bija niecīga. Ieradies Londonā, es atstāju bagāžu viesnīcā un liku, lai mani ved tieši uz veco adresi. Cik spilgtas atmiņas man radīja šī vieta! Steidzīgi sasveici-

nājics ar savu veco saimnieci, es, lēkdams pāri pakāpieniem, metos augšā un pieklauvēju pie Puaro durvīm.

“Nāciet: iekšā!” atsaucās pazīstamā balss. Es paklausīju. Puaro stāvēja ar seju pret mani. Rokās viņš turēja koferīti, ko, ieraudzījis, kas pie viņa ieradies, ar troksni nometa zemē.

“Mon umi*, Hastings,” viņš iesaucās, •V770/7 ij/777, Hastings!” un steidzās mani no visas sirds apskaut. Mūsu saruna bija nesakarīga un neloģiska. Izsaucieni, nepacietīgi jautājumi, nepilnīgas atbildes, sveicieni no manas sievas, skaidrojumi, kāpēc biju devies projām no Argentīnas — viss saplūda vienā lielā juceklī.

“Manās vecajās istabās droši vien kāds ir ievācies?” es pajautāju, kad mēs beidzot bijām kaut cik nomierinājušies. “Es labprāt apmestos te, kopā ar jums.”

Puaro seja pārsteidzoši pēkšņi pārvērtās.

"Mon Dica!** Palūkojieties apkārt, mans draugs!”

Beidzot es pievērsu uzmanību apkārtnei. Pie sienas stāvēja aizvēsturiska dizai

' Mans draugs (šeit un turpmāk tulk. no IV. vai.).

** Vlans Dievs!

na koferis, kas savos apmēros līdzinājās Noasa šķirstam. Blakus tam rūpīgi pēc lieluma bija sarindotas vairākas ceļasomas. Tam varēja būt tikai viens izskaidrojums.

“Jūs dodaties projām?”

“Jā.”

“Uz kurieni?”

“Uz Dienvidameriku.”

“Ko?”

“Jā, tā tik ir sagadīšanās, vai ne? Es gatavojos doties uz Rio un katru dienu sev atgādinu nestāstīt par to vēstulēs, jo zinu, cik pārsteigts, mani ieraugot, būs labais Hastings!”

“Bet kad jūs dodaties ceļā?”

Puaro palūkojās pulkstenī.

“Pēc stundas.”

“Vai tad jūs neteicāt, ka nekādi spēki nepiespiedīs jūs doties ilgstošā ceļojumā pa jūru?”

Puaro aizvēra acis un nodrebēja.

“Par šo jautājumu labāk nerunāsim, draugs. Mans ārsts apgalvo, ka no tā neviens nemirst, un galu galā tas būs tikai vienu reizi, jo es nekad, nekad neatgriezīšos

Viņš mani apsedinaja krēslā.

“Tūlīt es jums izstāstīšu, kā viss sākās. Vai zināt, kurš ir visbagātākais vīrietis pasaulē, vēl bagātāks par pašu Rokf'ellcru? Tas ir Abe Railands.”

“Amerikas ziepju karalis?”

“Tieši tā. Pie manis vērsās viens no viņa sekretāriem. Runa bija par jūtamu, kā jūs lo dēvētu, rosību ap lielu uzņēmumu Rio. Viņš vēlējās, lai es to izmeklētu uz vietas. Es atteicos un skaidroju: ja vien man sniegtu visus laktus, es varētu izteikt savu eksperta viedokli. Taču sekretārs apgalvoja, ka tas neesot viņa spēkos. Ar laktiem mani iepazīstināšot tad, kad es tur ieradīšoties. Parasti līdz ar to es uzskatītu lietu par izbeigtu. Izrīkot Herkulu Puaro! Kas par nekaunību! Taču piedāvātā atlīdzība bija tik liela, ka pirmo reizi mūžā es padevos naudas kārdinājumam. Tā bija veiksme, vesela bagātība! Un bija arī otrs vilinājums: jūs, mans draugs! Pēdējo pusotru gadu esmu pavadījis kā vientuļš, vecs vīrs. Un es domāju: bet kāpēc gan ne? Sī bezgalīgā darbošanās ar muļķīgām problēmām sāk mani nogurdināt. Slavas man jau pietiek, tad nu ņemšu šo naudu un apmetīšos netālu no sava vecā drauga.”

Mani patiešām aizkustināja šāds Puaro jūtu apliecinājums.

“Tāpēc es piekritu,” viņš turpināja, “un pēc stundas man ir jādodas ceļā, lai paspētu uz vilcienu, kas mani nogādās uz kuģi. Vai tā nav likteņa ironija? Tomēr, Hastings, esmu spiests atzīt: ja nebūtu šīs lielās naudas, es, iespējams, būtu svārstījies, jo nesen uzsāku pats savu izmeklēšanu kādā lietā. Sakiet, lūdzu, ko parasti saprot ar vārdiem Lielais četrinieks?”

“Domāju, ka šis apzīmējums ir radies Versaļas konferencē, tad vēl ir kino pasaules Lielais četrinieks, un terminu izmanto arī sīkākas zivtiņas.”

“Skaidrs,” teica Puaro, “redziet, es ar šo vārdu kombināciju sastapos apstākļos, kas nepieļauj nevienu no šiem izskaidrojumiem. Šķiet, ka tas vairāk attiecas uz starptautisku noziedznieku bandu, tikai…”

“Tikai kas?” es jautāju.

“Tikai iespējams, ka tas tomēr nav nekas īpašs, vienkārši iedomas. Bet nu man ir jāpabeidz kravāt mantas. Laiks tuvojas.”

“Palieciet,” es aicināju, “atlieciet savu ceļojumu un brauciet kopā ar mani.”

Puaro izslējās un palūkojās mani ar pārmetumu.

“Ak, vai tad jūs patiešām nesaprotat? Es esmu devis savu vārdu, Herkula Puaro vārdu, un kāds mani spēs apturēt tikai tad, ja būs runa par dzīvību vai nāvi.”

“Un nekas tāds visticamāk nenotiks,” es ar nožēlu nomurmināju, “ja vien nelaime patiešām nenāks brēkdama.”

Citējot veco sakāmvārdu, viegli iesmējos, taču tad mēs abi salrūkāmies, jo klusuma brīdi >ļrtr auca troksnis iekštelpa. “Kas tad tas?” es iesaucos.

“Mif /0/*/” atbildēja Puaro. “Šķiet, ka manā guļamistabā skan jūsu pieminētie brēcieni.”

“Bet kā gan tur kāds varēja iekļūt, nešķērsojot šo istabu?”

“Jūsu atmina ir lieliska, Hastings. Trūkst tikai pareizā slēdziena.”

“Logs! Tādā gadījumā tam ir jābūt kramplauzim. Bet tas gan ir bijis kāpiens! Brīnums, ka to vispār bija iespējams paveikt!”

Es piecēlos un metos pie durvīm, taču apstājos, izdzirdis grabināšanos gar durvju rokturi.

Nudien!

Durvis lēnām atvērās. Tajās stāvēja no galvas līdz kājām ar dubļiem un putckI iem notriepies vīrietis ar kalsnu un izvārgušu seju. Kādu brīdi viņš mēģināja sakopot domas, tad sagrīļojās un pakrita. Puaro metās pie viņa, lai pārbaudītu stāvokli, pēc tam palūdza mani nekavējoties atnest brendiju.

Es ielēju glāzē dažus malkus prasītā šķidruma un iedevu to Puaro, viņš piespieda mūsu viesi nedaudz norīt, un tad mēs abi kopā šo cilvēku noguldījām uz dīvānā. Pēc dažām minūtēm viņš atvēra acis un palūkojās apkārt ar gandrīz tukšu skatienu.

“Ko jūs vēlaties, mesjē?” jautāja Puaro. Vīrs pavēra lūpas un ierunājās savādā, mehāniskā balsī:

“Misters Herkuls Puaro, Faraveja iela 14.” “Jā, jā, tas esmu es.”

Vīrs, šķiet, mūs nesaprata un atkārtoja tādā pašā balsī:

“Misters Herkuls Puaro, Faraveja iela 14.” Puaro uzdeva viņam vēl vairākus jautājumus. Reizēm mūsu viesis neatbildēja vispār, bet reizēm atkārtoja vienu un to pašu frāzi. Puaro deva zīmi piezvanīt. “Atrodiet doktoru Ridžveju!”

Doktors, par laimi, nebija izgājis un, lā ka viņš dzīvo turpat ai/, stūra, tad bija klāt jau pēc dažām minūtēm.

“Un kas tad mums te noticis?”

Puaro īsumā atstāstīja piedzīvoto, un ārsts sāka izmeklēt mūsu dīvaino ciemiņu, kurš, šķiet, nemanīja ne viņa, ne mūsu klātbūtni.

“Hmm,” pabeidzis izmeklēšanu, norūca doktors Ridžvejs, “interesants gadījums.” “Smadzeņu iekaisums?” es jautāju. “Smadzeņu iekaisums, smadzeņu iekaisums… kā cilvēkiem patīk mētāties ar šo apzīmējumu! Salasās visādus rakstniekus un… Nē, šis cilvēks ir pārcietis šoku, un viņu ir pārņēmusi uzmācīga ideja atrast misteru Herkulu Puaro, Faraveja ielā 14. Viņš mehāniski atkārto šos vārdus, pat nenojaušot to nozīmi.”

“Atazi ja?” es nekavējos jautāt.

Šis mans priekšlikums, šķiet, ārstam patika labāk par iepriekšējo. Viņš neatbildēja, bet iedeva vīram papīra lapu un zīmuli.

“Paskatīsimies, ko viņš artiem iesāks!” Vīrs kādu brīdi nedarīja neko, bet tad pēkšņi sāka drudžaini rakstīt. Tikpat pēkšņi kā sācis, viņš apstājās un ļāva papīram

ar zīmuli nokrist uz grīdas. Ārsts tos pacēla un bija vīlies.

“Nekā, tikai skaitlis četri, uzrakstīts vairāk nekā desmit reizes, katrs nākamais lielāks par iepriekšējo, droši vien viņš vēlējās uzrakstīt “Faraveja iela 14”. Interesants gadījums. Ļoti interesants. Vai jūs varētu viņu šeit paturēt līdz pēcpusdienai? Es dodos uz slimnīcu, taču vēlāk atgriezīšos un parūpēšos par viņu. Tas ir pārāk interesants gadījums, lai to vienkārši izlaistu no acīm.”

Es pastāstīju par Puaro plāniem, kā arī to, ka biju piedāvājies viņu pavadīt līdz Sauthemptonai.

“Tas nekas. Atstājiet šo vīrieti te. Viņš nesastrādās nedarbus, jo cieš no pilnīga spēku izsīkuma. Iespējams, nogulēs astoņas stundas bez pamošanās. Es aprunāšos ar lielisko Misis-ar-to-jocīgo-ģīmi un piekodināšu, lai viņu pieskata.”

Un doktors Ridžvejs nesās ārā savā parastajā ātrumā. Puaro, uzmanīdams pulksteņa rādītājus, pabeidza kravāt mantas.

“Laiks traucas uz priekšu neticami ātri. Nu, Hastings, jūs nevarat teikt, ka esmu jums atņēmis iespēju likt lietā savu prātu. Paliesi sensacionāla problēma! Cilvēks ar nezināmu izcelsmi. Kas viņš ir? Ar ko no

darbojas? Ak, snpristi*, es labprāt atdotu divus gadus dzīves, lai kuģis atietu rīt un nevis šodien. Šajā lietā ir kaut kas ļoti interesants un rosinošs. Taču tam ir nepieciešams laiks, laiks. Iespējams, paies dienas vai pat mēneši, līdz viņš spēs mums izstāstīt, kādēļ šeit ieradies.”

“Es darīšu visu, ko spēju,” apgalvoju, “centīšos kompensēt jūsu prombūtni.” “Nūjā.”

Viņa tonis liecināja par zināmām šaubām. Es pacēlu papīra lapu.

“Ja es rakstītu stāstu,” rotaļīgi iesāku, “tad šo incidentu saistītu ar jūsu jaunāko aizraušanos un nosauktu to par “Lielā četrinieka noslēpumu”.” Runājot mani pirksti rosījās pa aprakstīto lapu.

Un tad es satrūkos, jo mūsu vājinieks atdzīvojās, piecēlās sēdus un skaidrā, noteiktā balsī teica:

“Li Caņ Jens.”

Viņš atgādināja cilvēku, kas pēkšņi pamodies no dziļa miega. Puaro rādīja, lai ciešu klusu. Vīrietis turpināja. Viņš runāja skaidrā, spalgā balsī, un kaut kas viņa dikcijā lika domāt, ka šis cilvēks citē kādu rakstītu tekstu.

Pie joda.

“Li Čaņ Jenu var uzskatīt par Lielā četrinieka smadzenēm. Viņš ir kontrolējošais un motivējošais spēks. Tādēļ es viņam piešķiru pirmo numuru. Otro numuru vārdā sauc reti. Viņu pārstāv ar divām vertikālām līnijām pārsvītrots S burts, kas ir dolāra zīme, vai arī divas līnijas un zvaigzne. Tāpēc, pilnīgi iespējams, viņš ir Savienoto Valstu pilsonis un iemieso bagātības varu. Ar lielu pārliecību var apgalvot, ka trešais numurs ir sieviete, francūziete. Iespējams, ka viņa ir kāda no ciemimonde* sirēnām, taču nekas nav droši zināms, un numurs četri…” viņa balss aizlūza, un vīrietis apklusa. Puaro noliecās uz priekšu.

“Jā,” viņš mudināja, “kas ir numurs četri?”

Viņa skatiens bija cieši pievērsts mūsu viesim, kuru bija pārņēmušas nepārvaramas šausmas, vaibsti bija savilkušies nekontro 1 ējamā grimasē.

“Iznīcinātājs,” izdvesa vīrietis un ar nopūtu sabruka dziļā bezsamaņā.

“Mon dieu!” iesaucās Puaro. “Tātad man bija taisnība, taisnība!”

“Jūs domājat…?”

Pērkamās mīlestības pasaule.

"Nesiet viņu uz gultu manā istabā. Man nekavējoties jādodas ceļā, ja vēlos paspēt uz vilcienu. Nevarētu teikt, ka es to īpaši vēlētos. Ak, ja es varētu šo vilcienu nokavēt ar liru sirdsapziņu, taču esmu devis vārdu. Nāciet, Hastings!”

Atstājuši savu noslēpumaino viesi misis PIrsones gādībā, mēs devāmies ceļā un paspējām uz vilcienu pēdējā brīdī. Puaro te klusēja, te runāja vienā laidā. Vienu bridi viņš varēja sēdēt, lūkojoties pa logu kā cilvēks, kas dziļi iegrimis savās domas, nedzirdot ne vārda no tā, ko es vēlējos viņam teikt. Taču tad viņš atdzīvojās un pār manu galvu nolija pavēļu un rīkojumu lietus kopā ar aicinājumiem regulāri sūtīt telegrāl’iskus ziņojumus.

Pamatīgu klusuma lēkmi mēs piedzīvojām. tiklīdz bijām pabraukuši garām Vokingai. Vilciens, protams, nepieturēja līdz pat Sauthemplonai, taču netālu no tās, spalgi nolaurējies, apstājās.

“Ak, sacrē*!" pēkšņi iesaucās Puaro. “Es taču izrīkojos kā pilnīgs idiots! Beidzot es saprotu. Mūsu vilcienu neapšaubāmi ir apturējuši svētie. Leciet ārā, Hastings, leciet!”

Nolādēts!

Un viņš nevilcinoties atrāva durvis un izlēca ārā.

“Metiet ārā ceļasomas, tad leciet arī pats!”

Es paklausīju un lieši īstajā laikā, jo, liklīdz biju piezemējies viņam blakus, vilciens atsāka braukt.

“Un tagad,” es visai uzbudināti teicu, 'varbūt paskaidrosiet, kāda muša jums pēkšņi iekoda?”

“Man vienkārši pēkšņi atausa gaisma.” “Ļoti izsmeļošs paskaidrojums.” “Tādam tam vajadzētu būt,” atbildēja Puaro, “bet es baidos, ļoti baidos par pretējo. Ja jūs varētu nest šos divus koferus, lad domāju, ka tikšu galā ar pārējo bagāžu.”

Otra nodaļa Cilvēks no psihiatriskās dziednīcas

Par laimi, vilciens bija apstājies netālu no stacijas. Pēc īsa gājiena mēs sasniedzām kādu garāžu, kur noīrējām mašīnu, un pēc pusstundas straujā tempā devāmies atpakaļ uz Londonu. Tad un tikai tad Puaro beidzot atļāvās sniegt paskaidrojumus.

“Jūs nesaprotat? Es arī biju tikpat neattapīgs, taču beidzot sapratu. Hastings, mani vēlējās dabūt nost no ceļa.”

“Ko?!”

“Jā. Ļoti atjautīgi. Gan metode, gan vieta tika izvēlēta ar lielu izdomu. Viņus vadīja bailes no manis.”

“Kas ir šie viņi?”

“Tie četri ģēniji, kas apvienojušies, lai darbotos ārpus likuma. Ķīnietis, amerikānis. francūziete un vēl viens. Lūdziet Dievu, Hastings, lai mēs pagūtu atgriezties laikā.”

“Vai domājat, ka mūsu viesim draud briesmas?”

“Esmu par to pārliecināts.”

Mūs sagaidīja misis Pīrsone, kura, ieraugot Puaro, protams, bija ļoti pārsteigta. Cenšoties iegrožot viņas nevaldāmās emocijas, vēlējāmies uzzināt, kas bija noticis mūsu prombūtnē. Nekas ļauns. Neviena jauna viesa, ari vecais nebija atguvies. Nomierinājušies mēs devāmies uz dzīvokli. Puaro šķērsoja priekšistabu un devās uz tālāko. Tad viņš mani pasauca dīvaini satrauktā balsī.

“Hastings, viņš ir miris.”

Es metos pie Puaro. Vīrietis gulēja tāpat, kā bijām viņu atstājuši, taču miris. Un miris jau kādu laiku. Es skrēju meklēt ārstu. Ridžvejs vēl atradās slimnīcā, bet es gandrīz nekavējoties atradu un atvedu sev līdzi citu.

“Tas nabaga zellis patiešām ir miris. Kāds klaidonis, kam jūs vēlējāties palīdzēt?”

“Zināmā mērā,” izvairīgi atbildēja Puaro, “un kāds, jūsuprāt, ir nāves iemesls?” “Grūti pateikt. Iespējams, kāda lēkme. Ir asfiksijas pazīmes. Šeit nav gāzes?” “Nē, tikai elektrība — cits nekas.”

“Un abi logi plaši atvērti. Domāju, ka viņš ir miris jau kādas divas stundas. Jūs

taču ziņosiet attiecīgajiem cilvēkiem, vai ne?”

Ārsts devās projām, Puaro veica nepieciešamos telefona zvanus un beidzot, man par zināmu pārsteigumu, piezvanīja mūsu vecajam draugam inspektoram Džepam un lūdza, vai viņš nebūtu tik laipns un neierastos.

Kad viss bija izdarīts, parādījās līdz sirds dziļumiem pārsteigtā misis PIrsone.

“Tur ir vīrs no Hanvelas dziednīcas. Vai jūs… Vai man laist viņu iekšā?”

Mēs apliecinājām savu piekrišanu, un lika ievests liels, dūšīgs vīrs uniformā.

“Labrīt, džentlmeņi,” viņš mūs jautri uzrunāja. “Man ir pamats domāt, ka pie jums ir patvēries viens no maniem putniņiem. Izbēga viņnakt, tieši tā.”

“Viņš te bija,” mierīgi atbildēja Puaro.

“Taču nebūs aizbēdzis, ko?” kopējs jautāja, nedaudz norūpējies.

“Viņš ir miris.”

Mūsu apmeklētājs, pēc visa spriežot, jutās atvieglots.

“Nevar būt! Bet, jāsaka, šis atrisinājums ir vislabākais visām iesaistītajām pusēm.”

“Vai viņš bija bīstams?”

“Ar noslieci uz slepkavošanu — jūs domājat? Nekādā gadījumā. Gluži nekaitīgs. Ļoti smaga vajāšanas mānija. To vien runāja ka par slepenam ķiniešu biedrībām, kas viņu iespundējušas trakonamā. Viņi visi ir vienādi.”

Es nodrebēju.

“Un cik ilgi viņš atradās šajā iestādē?” jautāja Puaro.

“Kādus divus gadus.”

“Skaidrs,” noteica Puaro, “un nevienam neienāca prātā, ka viņš varētu būt pie s k a i d r a s s a p rašanas?”

Kopējs ļāva smiekliem vaļu.

“Ja viņš būtu bijis vesels, tad ko šāds cilvēks meklētu psihiatriskajā dziednīcā? Viņi taču visi apgalvo, ka esot veseli!” Puaro vairs neturpināja. Viņš ieveda vīrieti istabā pie līķa. Mirušais tika uzreiz atpazīts.

“Tas ir viņš, par to nav nekādu šaubu,” bez vismazākās līdzcietības paziņoja kopējs. “Jocīgs puisietis, vai ne? Labi, džentlmeņi. Es nu iešu un parūpēšos, lai viss tiktu izdarīts kā nākas. Mēs jūs vairs ilgi neapgrūtināsim ar mironi. Ja notiks izmeklēšana, tad jums nāksies liecināt, tā nu tas ir. Ar laburītu, kungi.”

Viņš izlāčoja no istabas, pa roku galam aizcirzdams durvis.

Pēc dažām minūtēm ieradās Džeps. Skotlendjarda inspektors kā vienmēr bija možs un uzposies.

“Te nu es esmu, mesjē Puaro. Ko varu darīt jūsu labā? Jūs taču šodien bijāt nodomājis doties uz koraļļu rifiem vai tamlīdzīgi?”

“Manu labo Džep, es vēlētos zināt, vai jūs jebkad agrāk esat redzējis šo vīrieti?” Viņš ieveda Džepu guļamistabā. Inspektors neizpratnē pētīja gultā guļošo ķermeni.

“Tā, padomāsim, viņš šķiet pazīstams, un es esmu lepns par savu atmiņu. Jā, lai slavēts Dievs, tas ir Meijerlings! Puisis no slepenā dienesta, nav mūsējais. Pirms pieciem gadiem devās uz Krieviju. Kopš tā laika ne ziņas, ne miņas. Vienmēr domāju, ka sarkanie ir tikuši ar viņu galā.”

“Viss saskan,” pēc Džepa aiziešanas paziņoja Puaro, “izņemot to, ka viņš, šķiet, ir nomiris dabiskā nāvē.”

Sabozies viņš lūkojās uz nekustīgo ķermeni. Istabā ielauzās vēja brāzma, un Puaro pēkšņi saspringa.

“Tas bijāt jūs, Hastings, kas atvēra loj’.u, kad noguldījāt mūsu viesi gultā?”

“Nē, es tas nebiju. Ja atmiņa mani nevil, tad logi bija aizvērti.”

Puaro izslējās.

“Aizvērti, bet tagad tie ir vaļā. Ko gan tas varētu nozīmēt?”

“Kāds tos ir izmantojis, lai iekļūtu istabā,” es ierosināju.

“Iespējams,” atbildēja Puaro, taču viņa balss skanēja izklaidīgi un tajā trūka pārliecības. Pēc dažām minūtēm viņš teica: “Tas nav gluži tas, kas man bija padomā, Hastings. Ja atvērts būtu tikai viens logs, es nejustos īpaši pārsteigts, taču vaļā ir abi, un tas, manuprāt, ir ļoti interesanti.” Viņš steidzās uz otru istabu.

“Arī viesistabas logs ir vaļā, lai gan promejot tas bija aizvērts. Palūkosimies!” Viņš noliecās pie mirušā vīrieša un rūpīgi apskatīja viņa mutes kaktiņus. Tad atkal izslējās.

“Viņam kāds aizbāza muti, Hastings! Aizbāza muti, bet pēc tam noindēja.” “Šausmas!” es izsaucos. “Tad ir jāveic līķa sekcija?”

“Sekcija nelīdzēs. Viņš miris no saindēšanās ar spēcīgu ziiskābes preparātu, ko

kāds turējis viņam tieši zem deguna. Tad slepkava devās projām, iepriekš atvēris visus logus. Ciānūdeņražskābe ir izteikti gaistoša, lāču (ai ir spēcīga rūgto mandeļu smarža. Ja nav ne smaržas, nc aizdomu, ka tā lieta nav tīra, tad ārsti šo nāvi skaidro kā dabisku. Tātad šis vīrs. Hastings, darbojās slepenajā dienestā un pirms pieciem gadiem pazuda Krievijā.”

“Pēdējos divus gadus viņš pavadīja dziednīcā,” es atgādināju, “bet trīs iepriekšējos?”

Puaro papurināja galvu un tad satvēra manu roku.

“Pulkstenis, Hastings, palūkojieties uz to!”

Arī es pievērsos kamīna dzegai. Pulkstenis bija apstājies tieši četros.

“Mon čimi. kāds ir šo pulksteni aizticis. Tam bija jāiet vēl trīs dienas. Tas ir jāuzvelk reizi astoņās dienās. Luk, tā!”

“Bet kādēļ viņi to darīja? Gribēja maldināt. liekot domāt, ka noziegums noticis četros?”

“Nē, nē, mainiet savu domu gājienu, mon ami! Lieciet lietā savas mazās, pelēkās šūniņas. Jūs esat Meijerlings. Jūs, iespējams, izdzirdat troksni, un labi zināt,

I

ka jūsu mirkļi ir skaitīti. Laika atlicis tikai tik daudz, lai dotu zīmi. Pulkstenis rāda četri, Hastings! Ceturtais numurs, Iznīcinātājs! Kas par ideju!”

Viņš metās uz otru istabu pie telefona un piezvanīja uz Hanvelu.

“Vai dziednīca? Es dzirdēju, ka jums šodien esot izbēdzis pacients? Ko jūs sakal? Uzgaidiet, lūdzu, kādu brīdi! Vai jūs, lūdzu, neatkārtotu? Ak! Parfaitement*!” Viņš nolika vietā telefona klausuli un pievērsās man.

“Dzirdējāt, Hastings? Izrādās, ka no dziednīcas neviens nav izbēdzis!”

“Bet mūsu apmeklētājs, tas ir, kopējs?” es vaicāju.

“Nezinu, nezinu.”

“Jūsuprāt…?”

“Ceturtais numurs — Iznicinātājs.”

Es sastindzis blenzu uz Puaro. Pēc minūtes vai divām, atguvis balsi, es teicu: “Galu galā tagad mēs spēsim viņu atpazīt. Ļoti acīs krītoša personība.”

“Vai tiešām, mon ami? Es tam nepiekrītu. Viņš bija dūšīgs un strups, sarkanu seju, ar biezām ūsām un rupju balsi. Tagad viņš no tā visa jau būs ticis vaļā.

Lieliski.

Turklāt viņam bija pavisam parastas acis, pilnīgi ikdienišķas ausis un nevainojama /.obu protēze. Identifikācija ir daudz grūtāka nodarbe, nekā jums šķiet. Nākamo reizi…”

“Jiis domājat, ka nākamā reize būs?” es viņu pārtraucu.

Puaro sejas izteiksme kļuva nopietna, ļoti nopietna.

“Tā ir cīņa uz nāvi, mon ami. Jūs un es vienā pusē, Lielais četrinieks — otrā. Viņi ir uzvarējuši pirmajā raundā, taču viņi nespēja dabūt mani nost no ceļa, un nākotnē viņi būs spiesti rēķināties ar Herkulu Puaro!”

Trešā nodaļa Jaunas ziņas par Li Čaņ Jenu

Dienu vai divas pēc viltus kopēja apmeklējuma es cerēju, ka viņš varētu atgriezties, un nevēlējos pat uz bridi atstāt dzīvokli. Manuprāt, šim cilvēkam nebija pamata domāt, ka esam viņu atmaskojuši. Varbūt viņš atgriezīsies, lai aizvāktu līķi. Taču mani apsvērumi neizpelnījās Puaro atzinību.

“Mon nmi. ” viņš teica, “ja vēlaties, varat gaidīt mūsu putniņa atgriešanos, taču es nedomāju tērēt laiku šādai nodarbei.”

“Bet, Puaro,” es iebildu, “tad kādēļ viņš šeit tomēr atgriezās? Manuprāt, vienīgais saprātīgais iemesls bija vēlme aizvākt līķi, tādējādi likvidējot pret sevi vērstos pierādījumus. Citādi šī vizīte bija pilnīgi bezjēdzīga!”

Puaro sejā parādījās viņa slavenā vīpsna.

“Pamēģiniet tomēr iejusties Ceturtā numura ādā, Haslings,” viņš teica. “Jūs runājat par pierādījumiem, bet mums nav

pret viņu nekādu pierādījumu. Jā, mums ir līķis, bet mēs nevaram pierādīt pat to, ka šis vīrs ir ticis noslepkavots — ieelpota zilskābe organismā neatstāj nekādas pēdas. Mums nav neviena liecinieka, kas būtu redzējis kādu ieejam dzīvoklī mūsu prombūtnes laikā, un mēs nezinām neko par mūsu nelaiķa Meijcrlinga darbiem. Nē, Hastings, Ceturtais numurs nav atstājis aiz sevis pēdas, un viņš to ļoti labi zina. Viņš mūs apmeklēja, lai, lā sacīt, izlūkotu lietu stāvokli. Varbūt arī gribēja pārliecināties. ka Meijerlings patiešām ir miris, bet man daudz ticamāka liekas doma, ka viņš ieradās, lai saliktu Herkulu Puaro, vienīgo pretinieku, no kura viņam patiesi jābaidās.”

Puaro runā izpaudās parastais egoisms, taču es nolēmu labāk neiebilst.

“Un kā ar izmeklēšanu?” es vaicāju. “Jūs taču visu rūpīgi izstāstīsiet policijai un sniegsiet pilnīgu Ceturtā numura aprakstu?”

“Un ko tas dos? Vai mūsu rīcībā ir kas tāds, lai atstātu iespaidu uz jūsu cienījamo līdzpilsoņu žūriju, kam būs jālemj par izmeklēšanas uzsākšanu? Vai Ceturtā numura aprakstam, ko mēs varētu sniegt, ir

irbkāda vērtība? Nē, Mums atliks tikai noskatīties, kā viņi šo gadījumu nosauks |>ar “nāvi nelaimes gadījuma rezultātā”, un varbūt lai gan īpašas cerības es neloloju — mūsu gudrais slepkava uzmundrinoši paplikšķinās sev pa plecu par to, ka pirmajā raundā ir apmānījis Herkulu Pua-

iD."

Puaro kā vienmēr izrādījās taisnība. Virs no dziednīcas neatgriezās, un izmeklēšana, kurā es sniedzu liecību, kamēr Puaro šo norisi pat neapmeklēja, neizraisīja sabiedrībā ne vismazāko interesi.

Tā kā, gatavojoties braucienam uz Dienvidameriku, Puaro visas lielas bija pabeidzis vēl pirms manas ierašanās, tagad viņam nebija nekur jāsteidzas. Tomēr tas, ka dienas lielāko daļu mans draugs pavadīja dzīvoklī, vēl nenozīmēja,. ka man būtu ļauts iegūt reālu priekšstatu par viņa plāniem. Ērti iekārtojies savā mīkstajā atzveltnes krēslā, viņš apslapēja jebkādus mēģinājumus uzsākt sa-

i unu.

Un kādu rītu, apmēram nedēļu pēc slepkavības, Puaro jautāja, vai es nevēlos kopā ar viņu apmeklēt kādu cilvēku. Tas mani iepriecināja, jo uzskatīju, ka viņš da

ra nepareizi, cenzdamies atrisināt visu viens pats. Un es vēlējos apspriest šo lietu. Tomēr izrādījās, ka Puaro nebija noskaņots uz atklātību. Viņš nevēlējās atklāt pat to, uz. kurieni mēs dodamies.

Puaro patīk būt noslēpumainam. Nekādas atklātības līdz brīdim, kad vajadzība pēc tās kļūst neizbēgama. Šajā gadījumā viņš atļāvās visu paskaidrot tikai tad, kad, izmantojot autobusu un divus vilcienus, mēs bijām ieradušies vietā, kas atradās kaimiņos vienai no visnomācošākajām Londonas dienvidu priekšpilsētām.

"‘Mēs, Hastings, dodamies pie tā vīra, kas vislabāk pārzina Ķīnas dzīves slēpto pusi."

“Tiešām? Un kas viņš tāds ir?"

“Vīrs, par kuru jūs nekad neko neesat dzirdējis, misters Džons Ingl/.s. Viņš ir pensionēts civildienesta ierēdnis un apveltīts ar visai viduvējām prāta spējām. Šī cilvēka māja ir pilna ķīniešu nieciņu, ar kuriem viņš aizrautīgi iepazīstina savus draugus un paziņas, kam šī aizraušanās ir pilnīgi vienaldzīga. Tomēr zinātāji apgalvo, ka vienīgais cilvēks, kas spēj sniegt man nepieciešamo informāciju, ir tieši šis Džons Inglzs.

Dažus mirkļus vēlāk mēs kāpām pa "Lauru”, kā misters Inglzs bija nodēvējis savu rezidenci, kāpnēm. Es gan nespēju saskaut nevienu lauru krūmu, tāpēc secināju, ka māja savu nosaukumu ir ieguvusi saskaņā ar man nezināmo, bet nomalēs ļoti ierasto kārtību.

Mūs sagaidīja bezkaislīgs ķīniešu sulainis un ieveda pie sava kunga. Misters Inglzs bija cienījamu apmēru vīrs ar diezgan dzeltenīgu sejas krāsu un dziļi iegrimušām. savādi domīgām acīm. Viņš piecolās, turēdams rokās atvērtu vēstuli, kuru pieminēja, sākot sarunu.

“Sēdieties, lūdzu! Heslijs apgalvo, ka jūs vēlaties šo to uzzināt un ka es varētu jums šai lietā līdzēt.”

“Tā tas ir, mesjē. Sakiet lūdzu, vai jūs kaut ko zināt par vīru, vārdā Li Caņ Jons?”

“Dīvaini, patiešām dīvaini. Kā jūs uzzinājāt par šo cilvēku?”

“Tātad jūs viņu pazīstat?”

“Esmu vienu reizi saticis. Un šo to zinu par viņu. Ne tik daudz, kā varētu vēlēties. Tomēr esmu pārsteigts, ka Anglijā vēl kāds par viņu ir dzirdējis. Šis cilvēks savā ziņā ir liels vīrs, augstmanis, nu, jūs jau

zināt, (acu ne jau tas ir galvenais. Ir pamats domāt, ka tieši viņš stāv aiz visa." “Visa kā?”

"Pilnīgi visa. Vispasaules nemieriem, problēmām ar strādniekiem, kas piemeklē! katru valsti, un revolūcijām, kas izceļas J dažās no tam. Ir ļaudis, un nebūt ne panikas cēlāji, bet tādi, kas zina, ko runā, un '] viņi apgalvo, ka visus šos notikumus vada j kāds spēks — spēks, kura mērķis ir iznicināt civilizāciju. Krievijā, piemēram, daudz kas liecināja par to. ka Ļeņins un Trockis bija tikai marionetes kāda cita rokās un šis cils vadīja katru viņu soli. Man | nav pierādījumu, kas spētu jūs apmierināt, ļ taču esmu visai pārliecināts, ka šis cits bija I A Can Jens.”

“Nu, ziniet,” es protestēju, “manuprāt, las ir diezgan dīvaini. Kā viens ķīnietis spētu ietekmēt Krieviju?”

Puaro mani vārdi bi ja nepārprotami ļ aizkaitinājuši.

“Jums. Hastings,” viņš teica, “dīvains ļ šķiet viss, kas nav radies jūsu smadzenēs. Es savukārt piekrītu šim kungam. Taču | turpiniet, es jūs lūdzu, turpiniet!”

“Neliekuļošu, teikdams, ka zinu. ko tieļ ši viņš ar to visu grib panākt,” turpināja I

misters Inglzs, “taču domāju, ka viņu ir piemeklējusi tā pati kaite, kas savulaik skāra arī citus dižus prātus, sākot no Akhara un Aleksandra līdz Napoleonam. Ar

lo es domāju alkas pēc varas un kundzības par saviem līdzcilvēkiem. Agrāk iekarojumiem bija nepieciešamas armijas, taču mūsu nemierīgajos laikos tāds vīrs kā Li (’aņ Jens var izmantot citas metodes. Man ir ziņas, ka viņa rīcībā ir neierobežoti līdzekli kukuļošanai un aģitācijai, un daudz kas liecina, ka viņa kontrolē atrodas kāds zinātnes radīts ierocis, daudz spēcīgāks par tiem, ko jebkad ir pazinusi pasaule.”

Puaro klausījās misterā Inglzā ar neatslābstošu uzmanību.

“Un Ķīna?” viņš jautāja. “Vai šis cilvēks darbojas arī tur?”

Mūsu sarunu biedrs enerģiski pamāja.

“Šajā gadījumā,” viņš atbildēja, “lai arī nevaru sniegt pierādījumus, kas derētu tiesa, varu runāt, ņemot vērā savu pieredzi. I '.s personiski pazīstu katru cilvēku, kam ir jebkāda ietekme Ķīnā, un uzdrošinos apgalvot, ka sabiedrībā visredzamākās personas ir maznozīmīgi cilvēciņi vai arī tādi, kam vispār nav nekāda svara. Tās ir marionetes, kuru deju vada cita roka, un šī

roka pieder Li Čaņ Jenām. Tieši viņa smadzenes mūsdienās kontrolē Austrumus. Mēs Austrumus neizprotam un nekad neizpratīsim, taču Li Čaņ Jens ir virzošais spēks. Un ro visu viņš paveic, palikdams ēnā, jo nekad nepamet savu pili Pekinā. Taču viņš virza notikumus, ari tos. kas norisinās tālu prom no šīs pils.”

“Un viņam nav neviena pretinieka?” vaicāja Puaro.

Misters Inglzs paliecās uz priekšu.

“Pēdējo četru gadu laikā viņam mēģināja stāties pretī četri vīri. Spēcīgas personības. godprātīgi un gudri. Jebkurš no tiem varēja izjaukt Li Čaņ Jena plānus.” viņš uz brīdi apklusa.

“Un?” es degu nepacietībā.

“Viņi visi ir miruši. Viens uzrakstīja rakstu, kurā Li Caņ Jenu saistīja ar nemieriem Pekinā, un pēc divām dienām viņu nodūra. Slepkavu tā ari nenoķēra. Pārējo pārkāpumi bija līdzīgi. Runā, rakstā vai saruna katrs no viņiem saistīja Li Čaņ Jenu ar nemieriem vai revolūciju, un nedēļu pēc savas neapdomīgās rīcības visi bija pagalam. Viens lika noindēts, otrs saslima ar holeru — vienīgais no savas apkārtnes, vēl vienu atrada mirušu gultā. Viņa nāves

cēloni neizdevās noteikt, taču es runāju ar a rstu, kurš bija redzējis līķi, un viņš apgalvoja, ka ķermenis bija tā apdedzis un sanīcis, it kā tam cauri būtu gājusi neticami spēcīga elektriskā strāva.”

“Un Li Čaņ Jens?” vaicāja Puaro. “Pierādīt, protams, neko nevarēja, taču pēdas bija palikušas, vai ne?”

Misters Ingl/.s noskurinājās.

“Pēdas bija, kur nu bez tām. Reiz manā rīcībā bija vīrs, kas būtu gatavs runāt, jauns un ļoti gudrs ķīniešu izcelsmes ķīmiķis, Li Čaņ Jena protežē. Viņš kādu dienu ieradās pie manis, šis ķīmiķis, un varēja redzēt, ka jauneklis ir uz nervu sabrukuma robežas. Viņš minēja par eksperimentiem, kuros bijis iesaistīts Li Čaņ Jena pilī šī cilvēka tiešā vadībā. Tur ar zemniekiem veikli nežēlīgi eksperimenti, kuros izpaudies vispretīgākais nicinājums pret līdzcilvēka dzīvību. Si ķīmiķa gars bija sadragāts, un viņš nespēja kontrolēt bailes, kas bija pārņēmušas viņa dvēseli. I-s savu viesi apguldīju augšstāvā un atliku izjautāšanu līdz rītam, kas, protams, bija nepiedodami muļķīgi.”

“Kā viņi šo cilvēku nogalināja?” alka zināt Puaro.

“To es nekad neuzzināšu. Tonakt es pamodos. un visa māja bija liesmās. Man laimējās, ka paliku dzīvs. Izmeklēšanā atklājas, ka augšstāvā sācies neiedomājami spēcīgs ugunsgrēks un jaunā ķīmiķa mirstīgās atliekas bija pārvērtušās ogle.” Aizrautīgā runa liecināja, ka šī tēma ir mistera Inglza jājamzirdziņš, bet galu galā viņš saprata, ka aizrāvies, un kautrīgi pasmējās.

“Tomēr man. protams, nav nekādu pierādījumu. un jūs, tāpat kā pārējie, teiksiet, ka mani ir apsēdusi uzmācīga ideja.”

"Tieši otrādi,” mierīgi atbildēja Puaro. “mums ir pamats ticēt katram jūsu teiktajam vārdam. Mēs paši pat ļoti interesējamies par šo Li Caņ Jenu.”

“Savādi, ka jūs par viņu zināt. Domāju, ka Anglijā pa viņu nekas nav dzirdēts. Labprāt gribētu izdibināt, kādos apstākļos jūs par šo cilvēku izdzirdējāt, ja vien, protams, tas nav pārāk nepieklājīgi no manas puses.”

“Nepavisam, mesjē. Manā dzīvoklī patvērumu meklēja kāds vīrs. Viņš cieta no smaga šoka. taču spēja izstāstīt pietiekami. lai mūs ieinteresētu par šo Li Caņ Jenu. Šis vīrs pastāstīja par četriem cilvē-

I

kiotn, Lielo četrinieku, apvienību, par kailu pasaule vēl līdz šim nav dzirdējusi. Pirmais numurs ir Li Caņ Jens, otrais ir kads nezināms amerikānis, trešais numurs

ii   kāda francūziete, arī par viņu nav nekas zināms, ceturto numuru var uzskatīt par organizācijas bendi — tas ir Iznīcinātājs. Mans informācijas avots gāja bojā. Sakiet, lūdzu, mesjē, vai jūs jebkad esat dzirdējis šo vārdu salikumu: Lielais četrinieks?”

“Ne saistībā ar Li Caņ Jenu. Nē, nezinu, taču esmu šo apzīmējumu dzirdējis vai lasījis, turklāt pavisam nesen un kādā savadā lietā. Ā, atcerējos!”

Viņš piecēlās un devās pie inkrustētas kumodes, pat es spēju novērtēt ši priekšmeta smalkumu. Atgriezies viņš rokā turēja vēstuli.

“Lūk. Ziņa no kāda veca jūras vilka, ko es reiz satiku Sanhajā. Vecs izvirtulis, kurš dzērumā kļūst sentimentāls un raudulīgs. Toreiz es to uzskatīju par dzērāja murgiem.”

Viņš lasīja skaļi:

“Cienījamais kungs, iespējams, ka Jūs mani neatceraties, taču reiz Sanhajā Jūs man patiešām palīdzējāt. Ceru, ka neal-

teiksiet ari tagad. Man ir nepieciešama nauda, lai tiklu projām no valsts. Ceru, ka esmu labi paslēpies, taču reiz viņi mani tomēr atradis. līs domāju Lielo četrinieku. Tas ir dzīvības vai nāves jautājums. Naudas man netrūkst, taču es neuzdrošinos to paņemt, jo baidos sevi atklāt. Atsūtiet man pāris simtus papīrnaudā. Zvēru, ka atdošu visu līdz pēdējam grasim. Jūsu padevīgais kalps

Džonatans Velijs”.

“Sūtīta no Granīta bungalo, Hoptonā, Dārtmūrā. Baidos, ka uztvēru šo vēstuli ka vāji maskētu mēģinājumu izmānīt man paris simtus, ko es ar grūtībām spētu ietaupīt. Ja tas var jums līdzēt…” Viņš sniedza mums vēstuli.

"Jc vous remcrcie*, mesjē. Es nekavējoties dodos uz Hoptonu.”

“Sasodīts, tas ir tik intriģējoši. Un ja nu es ari dotos līdzi? Vai jums būtu pret to iebildumi?”

"Es būtu patiesi laimīgs baudīt jūsu sabiedrību. taču mums ir jādodas ceļā nekavējoties. Un arī tad mēs nonāksim Dārtmūrā tikai vēlu vakarā.”

:: Pateicos.

Džons Inglzs bija gatavs ceļam dažās miuiitēs, un drīz mēs jau sēdējām vilcienā, kas devās no Padingtonas uz Rietumangliju.

lloptona bija neliels, tīreļa labajam sānam pieplacis ciematiņš. Tas atradās deviņu jūdžu braucienā no Moretonhempsteilas. Mēs tur ieradāmies astoņos vakarā, lāču, tā kā bija jūlijs, dienas gaismas vēl pietika.

Mēs iebraucām šaurā ieliņā, tad apstājamies, lai pavaicātu ceļu kādam cienījama vecuma lauciniekam.

“Granīta bungalo,” domīgi novilka vīrs, "latad jums ir nepieciešams Granīta b.unualo?”

Mēs apstiprinājām, ka meklējam tieši so māju.

Vecais vīrs norādīja uz nelielu, pelēku namiņu ielas gala.

“Lūk, kur tas ir! Vai vēlaties satikt inspektoru?"

“Kādu inspektoru?” Puaro asi vaicāja.

“Tad jūs neko nezināt par slepkavību, īsts slaktiņš, es jums teikšu. Viņi apgalvo, ka viss bijis noliets ar asinīm.”

“Mon Dieu!" nomurmināja Puaro. “Šis jūsu inspektors, mums viņš ir jāsatiek nekavējoties!”

Minūtes piecas vēlāk mēs atradāmies aci pret aci ar inspektoru Medouzu. Sākumā viņš nebija noskaņots uz atklātību, taču atsauce uz maģisko Skotlendjarda inspektoru Džepu acumirkli kliedēja neuzticību.

"Jā, virs noslepkavots šorīt no rīta. Briesmīgs noziegums. Viņi piezvanīja uz Moretonu, un es nekavējoties ierados. Ļoti noslēpumains gadījums. Apmēram septiņdesmit aadus vecais vīrs, kurš, kā dzirdēju, ļoti mīlējis ieskatīties glāzītē, gulēja uz grīdas dzīvojamā istaba. Viņam bija iesiluši pa galvu un tad pārgriezuši rīkli no vienas auss līdz otrai. Viss, protams, bija vienās asinīs. Sieviete, kas rūpējās par viņa maltītēm, Betsija Endrjūsa, pastāstīja, ka viņas darba devējam bijušas vairākas ķīniešu nefrīta figūriņas, kuras, kā viņš apgalvojis, esot ļoti vērtīgas, un šīs figūriņas pazudušas. Tas, protams, lika domāt par uzbrukumu laupīšanas nolūkos. Tomēr bija arī pretrunas. Vecajam vīram bija divi kalpotāji: Betsija Endrjūsa un visai neaptēsts vīriešu dzimuma kalpotājs Roberts Grants. Grants bija devies uz fermu pēc piena, to viņš dara katru dienu, un Betsija izgājusi papļāpāt ar kaimiņu. Viņa bi

ja projām tikai divdesmit minūtes, laikā no desmitiem līdz pusvienpadsmitiem, un noziegums acīmredzot pastrādāts tieši tad. Grants atgriezās mājās pirmais. Viņš devās pie sētas durvīm, kas bija atvērtas — šeit neviens neslēdz ciet durvis, vismaz pa dienu ne un novietoja pienu pieliekamajā. Tad gāja uz savu istabu, lai palasītu avīzi un uzsmēķētu. Viņam nebija ne mazākās nojausmas, ka būtu noticis kas nelāgs, vismaz tā viņš saka. Tad ierodas Betsija, dodas uz viesistabu, atklāj nolikušo un laiž vaļā brēcienu, kas spētu iekustināt pal akmeņus. Viss ir vienkārši: kāds iekļuvis mājā, kamēr tie abi atradās kur citur, un piebeidzis nabaga veco vīru. Taču nevaru neatzīt, ka tas bijis viens aukstasinīgs lips. Viņam bija jānāk pa ciema ielu vai arī jāizlavās caur kādu svešu sakņu dārzu, jo Granīta bungalo atrodas citu māju ielenkumā. Tad kā tas nākas, ka viņu neviens neredzēja?”

Inspektors savu runu vainagoja ar pašpārliecinātu smaidu.

“Saprotu, ko jūs domājat, bet kas notika tālāk?”

“Hm, savādi, pavisam savādi es nodomāju un sāku pārbaudīt apkārtni. Pie

mēram, šīs nefrīta figūriņas. Ne jau kalis slamsts zinās, ka lās ir vērtīgas. Jebkurā gadījumā bija neprāts kaut ko tādu nostrādāt gaišā dienas laikā. Un ja nu vecais vīrs būtu saucis pēc palīdzības?"

“Sakiet, lūdzu, inspektor,” sarunā iesaistījās misters Ingl/.s. “vai brūce uz upura galvas radās pirms viņa nāves?”

“Tieši tā, kungs, sākumā viņu apdullināja un pēc tam pārgrieza rīkli. Par to nav nekādu šaubu. Taču kā, velns parāvis, viņš ieradās un pēc tam lika projām? Cilvēki tik mazā apdzīvotā vietā kā šī svešiniekus pamana ātri. Tad man atausa gaisma: neviens nebija nācis! Es rūpīgi pārbaudīju apkārtni. Vakar lija lietus, un tāpēc varēja labi redzēt pēdas, kas veda gan uz virtuvi, gan projām no tās. Dzīvojamā istabā pēdas bija atstājuši tikai divi cilvēki (Bctsijas Endrjūsas pēdas apstājās pie durvīm) misters Velijs, kurš valkāja čības, un vēl kāds. Šis kāds bija iekāpis asinis un droši vien pamatīgi notriepies, izdzimums tāds! Ceru, ka es neizsakos pārāk rupji.”

"Nebūt ne, kungs,” misters lnglzs viņu mierināja, “jūsu vārdu izvēle šajā situācija ir pilnīgi saprotama.”

"Pēdas stiepās līdz virtuvei, bet ne tālāk, tas pirmkārt. Uz. Roberta Granta durvju ailes bija tik tikko saskatāms asins traips, tas otrkārt. Treškārt: es paņēmu Roberta Granta zābakus, salīdzināju ar nospiedumiem, un vairs nebija nekādu šaubu. Viss bija nodarīts pašu spēkiem. Es brīdināju Grantu par viņa tiesībām un apcietināju. Un kā jūs domājat, ko es atradu noslēptu viņa ceļasomā? Mazās neirīta figūriņas un izziņu par atbrīvošanu no apcietinājuma. Roberts Grants bija Ābrams Bigss, kuru pirms pieciem gadiem notiesāja par ielaušanos un dažādiem krimināliem pārkāpumiem.”

Inspektors triumfējoši palūkojās uz mums.

“Ko jūs par to visu domājat, džentlmeņi?” “Domāju,” bilda Puaro, “ka viss šķiet ļoti nepārprotams, pārsteidzoši nepārprotams, es teiktu. Šis Bigss vai Grants droši vien ir ļoti dumjš un neizglītots?”

“Kas tiesa, tas tiesa, ar īpašu prātu viņš neizceļas. Ne mazākās nojausmas par to, kas ir pēdu nospiedumi.”

“Tāds nelasa detektīvromānus. Es jūs apsveicu, inspektor! Jūs, protams, neliegsiet mums apskatīt nozieguma vietu?”

"Es jus pals nekavējoties turp aizvedīšu. Gribu, lai redzat los pēdu nospiedumus savam acīm.”

“Es arī tos ļoti vēlos apskatīt. Jā. jā, jā. Ļoti interesanti, ļoti attapīgi.”

Mes tūlīt devāmies uz notikuma vietu. Misters Inglzs un inspektors gāja pa priekšu. Es aizkavēju Puaro, lai varētu ar viņu aprunāties, inspektoram nedzirdot.

“Kāds ir jūsu viedoklis, Puaro, vai šeit slēpjas kas vairāk par acīmredzamo?” “'Pieši tur jau ir tas āķis. Velijs savā vēstulē apgalvo, ka Lielais četrinieks ir viņam uz pēdām, un mēs zinām, jūs un es, ka šī apvienība nav nekāds bubulis bērnu baidīšanai. Tomēr viss, šķiet, norāda uz to, ka noziegumu ir pastrādājis šis Grants. Kādēļ viņš to darīja? Lai iegūtu mazās nefrīta figūriņas? Vai arī šis vīrs ir Lielā četrinieka aģents? Atzīstu, ka šis izskaidrojums man liekas daudz ticamāks. Lai ari cik vērtīgs ir nefrīts, tāds cilvēks kā Grants, visticamāk, par to neko nezinātu, vismaz ne tik daudz, lai šo figūriņu dēļ slepkavotu. (Tas, pnr exemple*, būtu varējis ienākt prātā inspektoram.) Šis Grants būtu varējis figūriņas nozagt un doties ar

Piemēram.

savu laupījumu prom. Kāpēc bija nepieciešama brutāla slepkavība?

Jā, baidos, ka mūsu draugs no Devonšīras nav izmantojis savas mazās, pelēkās šūniņas. Viņš ir izmērījis pēdu nospiedumus, bet nav papūlējies visu pārdomāt un rūpīgi sakārtot savas idejas.”

Ceturtā nodaļa. Cik svarīga var kļūt jera ciska

Inspektors izvilka no kabatas atslēgu un atvēra Granīta bungalo durvis. Lai arī diena bija jauka, bez nokrišņiem, un mēs, visticamāk, neatstātu pēdas, tomēr pirms ieiešanas rūpīgi noslaucījām apavus uz kājslauķa. No tumsas iznira sieviete un pievērsās inspektoram. Tad viņš, nepagriezies uz mūsu pusi, teica:

“Izmantojiet iespēju un rūpīgi aplūkojiet apkārtni. Es atgriezīšos pēc minūtēm desmit. Starp citu, lūk, kur Granta zābaks, es to atnesu līdzi, lai varētu salīdzināt iespaidus.”

Mēs iegājām viesistabā, un inspektora soļu radītais troksnis izgaisa tālumā. Inglzu uzreiz saistīja daži ķīniešu nieciņi stūrī uz galda, un viņš devās tos aplūkot tuvāk. Šķiet, ka viņu neinteresēja, ar ko nodarbojas Puaro. Es savukārt nenolaidu no sava drauga ne acu. Grīdu klāja tumši zaļš linolejs, ideāls materiāls, uz kura at-

stāl pēdu nospiedumus. Durvis pašā istabas salā veda uz nelielu virtuvi. Tur vienas durvis veda uz nelielu trauku mazgātavu, caur kuru varēja nokļūt sētā, bet otlas uz istabu, kurā bija dzīvojis Roberts ( irants. Pārbaudījis grīdu, Puaro klusi dālijās iespaidos.

"Lūk, kur gulējis ķermenis. Tur, kur tagad ir tas lielais, tumšais traips ar šļakalam visapkārt. Te var redzēt čību un 43. numura zābaku pēdas, viss ir ļoti neskaidrs. Tad divas rindas pēdu, kas ved uz virtuvi. Lai arī kas bija slepkava, viņš ieradās no turienes. Zābaks ir pie jums, I ktslings? Dodiet to man!” Viņš rūpīgi salīdzināja zābaku ar nospiedumiem. “Jā, tas ir bijis viņš, Roberts Grants. Viņš ienāca no virtuves, nogalināja veco vīru un devās atpakaļ uz virtuvi, tad iekāpa asinīs, luk, kur ir palicis traips. Virtuvei, šķiet, ir gājis cauri viss ciems, tāpēc tur mēs neko neieraudzīsim. Viņš devās uz savu istabu, nē. vispirms atgriezās nozieguma vielā: tādēļ, lai paņemtu mazās figūriņas? Vai ari viņš kaut ko bija aizmirsis? Kaut ko tādu, kas varētu vērst pret viņu aizdomas?”

“Varbūt viņš tieši atgriežoties nogalināja veco vīru?” es minēju.

“M;iis nonesiet taču vērīgāks! Uz viena no asiņainajiem pēdu nospiedu micm, kas ir vērsts projām no istabas, at rodas otrs, kas ved istabā iekšā. Bei kādēļ viņš atgriezās? Atcerējās tās mazā nefrīta figūriņas? Tas ir smieklīgi, muļķī gi

“Viņš sevi ir nodevis. Visai bezceng stāvoklis.”

“N'cst-cc pus?** Es jums saku, Mas-lings, tas nesaskan ar veselo saprātu. Tai aizskar manas mazās, pelēkās šūniņas;! Dosimies uz viņa istabu — ak, jā! Lūk. kui ir asins traips uz durvju aplodas un viena vienīga pēdu rinda, asiņaini Roberta Granla pēdu nospiedumi un tikai viņējie, arī pie ķermeņa — Roberts Grants vienīgais biji. visam tuvumā. Jā, tā tam ir jābūt.”

“Un kā ar veco sievieti?” es pēkšņi vaicāju. “Viņa uzturējās mājās pēc tam, kad Grants bija devies pēc piena. Viņa varēja nogalināt veco vīru un doties projām, neatstājot pēdas, jo pirms tam netika bijusi ārā.”

“Ļoti labi, Hastings! Es jau gaidīju, vai jums ši ideja ienāks prātā tāpat kā man.

: Bet ne.

Vai ne?

Diez vai tā būs noticis. Betsija Endrjūsa ir vietējā, labi pazīstama šajā apkārtnē. Viņa nevar būt saistīta ar Lielo četrinieku. Bez i.un vecais Velijs nebija nekāds vārgulis. No noziegumu neapšaubāmi ir izdarījis vīi iclis, nevis sieviete.”

"Diez vai Lielais četrinieks būtu noslēpis griestos kādu velnišķīgu ierīci, kas automātiski nolaistos, pārgrieztu vecā vira rīkli un tad atkal liktu uzvilkta augšā

"Līdzīgi Jēkaba kāpnēm? Zinu, Haslings, ka jūsu iztēle ir ļoti ražīga, taču, lūdzams, centieties to vismaz kaut cik turēt grožos!”

Es samulsis piekāpos. Puaro turpināja rosīties, ar dziļa neapmierinājuma izteiksmi sejā pārlūkodams skapjus un istabas. Pēkšņi viņš izdvesa satrauktu skaņu, kas atgādināja klēpja sunīša smilkstu. Es metos turp un ieraudzīju savu draugu triumfējošā pozā stāvam pieliekamajā ar jēra cisku rokā.

"Mānu dārgo Puaro!” es izsaucos. "Kas noticis? Vai jūs pēkšņi esat zaudējis prātu?”

“Aplūkojiet šo gaļas gabalu, es jūs lūdzu! Bet aplūkojiet to ļoti rūpīgi!”

Līs to aplūkoju, cik vien rūpīgi spēdams, taču neatradu nekā savāda. Tā bija pavisam parasta jēra ciska, ko es arī nekavējos apstiprināt. Puaro izdvesa izmisuma pilnu nopūtu.

“Bet šis un vēl tas, un, lūk, šeit…!"’

Sava emociju uzplūda laikā viņš nemitīgi dunkāja nevainīgo gaļas gabalu, katru reizi notraukdams no tās ledus kristāliņus.

Puaro tikko ka bija paziņojis, ka man esot pārāk liela iztēle, taču man radās aizdomas, ka diez vai tā spētu mēroties ar viņējo. Vai viņš tiešām domāja, ka ledus kristāliņi patiesībā ir nāvīga inde? Tas bija vienīgais, ko es spēju izdomāt, redzot tik sakāpinātu r e a k c i j u.

“Tā ir saldēta gaļa. Importēta, kā jūs droši vien ļoti labi zināt. No Jaunzēlandes.”

Puaro kādu brīdi vēroja mani. tad sāka dīvaini smieties.

“Cik brīnišķīgs ir mans draugs Hastings! Viņš zina visu, pilnīgi visu. īsta informācijas krātuve! Jā, tas ir mans draugs Haslings.”

Viņš nosvieda jēra cisku atpakaļ traukā un pameta pieliekamo. Tad paskatījās pa loču.

“Lūk. kur nāk mūsu draugs inspektors, l oti labi. Es šeil esmu redzējis visu, kas bija jāredz.” Puaro izklaidīgi bungāja pa j'aldu kā cilvēks, kura prāts pievērsts saležģītiem aprēķiniem, tad viņš pēkšņi pavaicāja: “Kas šodien ir par dienu, mon umi?”

“Pirmdiena,” es atbildēju, ar grūtībām valdīdams pārsteigumu. “Un kas…?” “Tātad pirmdiena? Nelāga diena, patiešām nelāga. Slepkavošana pirmdienās ir liela kļūda.”

Dodoties uz dzīvojamo istabu, viņš pievērsās termometram.

“Apmēram 70 grādu pēc Fārenheita. Pavisam parasta angļu vasara.”

Inglzs vēl arvien pētīja dažādus ķīniešu podnieku darbus.

“Jūs ne pārāk interesējaties par šo izmeklēšanu, mesjē?”

Uzrunātais viegli pasmaidīja.

“Redziet, tas nav mans darbs. Es esmu apguvis dažu labo jomu, bet ne šo. Tādēļ es vienkārši turējos malā un netraucēju jums strādāt. Austrumos esmu iemācījies būt pacietīgs.”

Inspektors iebrāzās telpā, atvainodamies, ka licis mums gaidīt tik ilgi. Viņš

vēlējās mums visu vēlreiz izrādīt, taču galu galā mēs tikām projām.

"Es patiešām novērtēju jūsu neizsakāmo izpalīdzību, inspektor,” sacīja Puaro, kad mēs soļojām pa ciema ielu. "Es tikai gribētu lūgt jums vēl vienu vienīgu pakalpojumu."

"Varbūt vēlaties redzēt līķi, kungs?” "Nē, protams, nē. Līķis mani absolūti neinteresē. Es vēlos redzēt Robertu Grantu.” “Jums būs jādodas kopā ar mani uz. Morctonu, lai viņu redzētu.”

"Ļoti labi, taču es vēlos viņu redzēt un runāt ar šo cilvēku vienatnē.”

Inspektors nespēja izšķirties.

"Ziniet, es neesmu īsti drošs, kungs…” "Es apgalvoju, ka, sazinoties ar Skotlendjardu, jūs saņemsiet visas nepieciešamās pilnvaras.”

"Es, protams, esmu pārjums dzirdējis, kungs, un zinu, ka esat mums ne vienu reizi vien palīdzējis, tomēr tas, ko jūs lūdzat…"

“Un tomēr tas ir jādara. Jādara tāpēc, ka Grants nav slepkava.”

"Kā? Bet kurš tad?”

"Slepkava, manuprāt, bija jauneklīgs vīrietis. Pie Granīta bungāto viņš piebrau-

i ;i divņčos, kurus atstāja ārpusē. Viņš ielija mājā, izdarīja savu darāmo un devās projām. Šis vīrietis nevalkāja cepuri un villa drēbes bija nedaudz notrieptas ar asinīm.'’

“Tad taču viņu būtu redzējis viss ciems!”

“Tomēr nē, ja vien tiktu ievēroti zināmi nosacījumi.”

“Varbūt neredzētu vēlu vakarā, taču noziegums lika pastrādāts gaišā dienas laika!”

Puaro turpināja smaidīt.

“Un zirgs ar divričiem! Kā jūs to varat /ināt? Pa ielu ir braucis ne viens vien transporta līdzeklis un neviens nav manījis neko īpašu.”

“Iespējams, ka tām acīm, kas pierē, patiešām nekas nav manāms, taču prāta acīm.

Inspektors zīmīgi pieskārās pierei un palūkojās uz mani. Es biju pilnīgā nesaprašanā, taču ticēju Puaro. Galu galā mēs kopā ar inspektoru devāmies atpakaļ uz Moretonu. Mūs abus ieveda pie Granta, taču sarunai bija jānotiek konstebla klātbūtnē. Puaro nevilcinādamies ķērās pie lielas.

"Graut, es zinu, ka jūs neesat pastrādājis šo noziegumu. Pastāstiet man saviem vārdiem, kas tieši notika.”

Cietumnieks bija vidēja auguma virs ar visai nepatīkamiem sejas vaibstiem. Viņš izskatījās pēc īsta karātavu putna, ja vien pēc tāda vispār var izskatīties.

"Zvēru pie Dieva, ka neesmu to izdarījis.” viņš smilkstēja, “kāds iebāza tās figūriņas starp maniem krāmiem. Man bija jākļūst par grēkāzi, tā, lūk. Es devos tieši uz savu istabu, kad atnācu — tieši tā, kā teicu. Un neko nezināju līdz brīdim, kad Bet .sija iebļāvās. Dieva dēļ, es neesmu vainīgs.”

Puaro piecēlās.

“Ja jūs nespējat pastāstīt patiesību, tad man te vairs nav ko darīt.” i

“Bet, priekšniek!”

“Jūs iegājāt istabā un zinājāt, ka jūsu kungs ir miris, tāpēc taisījāties ņemt kājas pār pleciem, taču tad ieradās mūsu labā Betsija.” |

Virs aiz pārsteiguma nespēja bilst ne vārda.

“Runājiet taču! Vai man nav taisnība? Zvēru pie sava goda, ka atklātība šobrīd ir jūsu vienīgā cerība.”

“Tad es riskēšu,” pēkšņi ierunājās virs. “Viss bija lieši tā, kā jūs teicāt. Es ienācu inājā un uzreiz devos pie saimnieka. Viņš gulēja uz grīdas miris, un viss bija vienās asinīs. Un tad es pavisam zaudēju galvu. Viņi uzraks manus papīrus un noteikti apgalvos, ka tieši es viņu piebeidzu. Vienīgais, par ko es domāju, bija — tikt projām, pirms viņu ir atraduši.”

“Un neirīta figūriņas?”

Vīrs svārstījās.

“Redziet…”

"Jūs tās paņēmāt gluži instinktīvi? Bijāt dzirdējis sāimnieku sakām, ka tās ir loti vērtīgas, tādēļ domājāt, ka nedrīkst palaist garām tādu iespēju. Es to saprotu. Tagad atbildiet man: vai jūs šis figūriņas paņēmāt tad, kad atgriezāties istabā?”

“Es tur neatgriezos, man pilnīgi pietika ar vienu reizi.”

“Vai esat par to pārliecināts?”

“Pilnīgi un galīgi.”

“Labi. Un tagad sakiet: kad jūs tikāt ārā no cietuma?”

“Pirms diviem mēnešiem.”

"Ka jūs dabūjāt šo darbu?”

"Tā bija viena no lām biedrībām, kas atbalsta bijušos ieslodzītos. Tas puisis mani sagaidīja pie cietuma vārtiem.- ’

“Kāds viņš bi ja?”

“Ne gluži mācītājs, bet kaut kas ļoti līdzīgs. Mīksta, melna cepure un gaita ka sievišķim. Viens priekšējais zobs nolauzts. Nēsā brilles. Sacīja, ka viņa vārds esot Saunders. Šis cerot, ka es visu nožēloju, un viņš esot man atradis labu vietu. Pie vecā Velija es devos ar viņa ieteikuma vēstuli.”

Puaro atkal piecēlās.

"Paldies. Tagad es zinu visu. Esiet pacietīgs.” Durvīs viņš apstājās un vaicāja: "Saunders jums iedeva zābaku pāri, vai ne?”

Grants bija ļoti pārsteigts.

“Jā gan, iedeva, bet kā jūs zināt?”

“Zināt — tas ir mans darbs,” Puaro nopietni atbildēja.

Pēc tam, kad Puaro bija pateicis dažus vārdus inspektoram, mēs trīs devāmies uz "Balto briedi”, kur baudī jām olas ar šķiņķi un Devonširas sidru.

“Vai esat kaut ko atklājis?” smaidīdams vaicāja Inglzs.

"Jā, lieta ir gluži skaidra, tomēr, saprotiet, man nāksies ļoti grūti pierādīt, ka Ve-

li js nogalināts pēc Lielā četrinieka rīkojuma un ka to neizdarīja Grants. Kāds ļoti j'iidrs vīrs sameklēja Grantam vietu un tīšuprāt rīkojās tā, lai padarītu viņu par grēkāzi. kas, ņemot vērā Granta noziedzīgo pagātni, nemaz nebija grūti. Šis vīrs iedeva Grantam zābakus, vienu no diviem pilnīgi vienādiem pāriem. Otru viņš paturēja pats. Viss bija ļoti vienkārši. Brīdī, kad (Irants atrodas ārpus mājas un Betsija ciematā nododas pļāpām (ko viņa droši vien dara katru mīļu dieniņu), slepkava brauc uz māju, kājās uzvilcis otru zābaku pāri, ienāk caur virtuvi, dodas uz viesistabu, iesit vecajam vīram pa galvu un pārgriež viņam rīkli. Tad atgriežas virtuvē, novelk zābakus, uzvelk to vietā citus un, nesdams rokā pirmo pāri, pamet nozieguma vietu un ar divričiem dodas projām.”

Inglzs nopietni palūkojās uz Puaro.

“Un tomēr es kaut ko nesaprotu. Kādēļ slepkavu neviens nepamanīja?”

“Ā! Ceturtajam numuram pietika prāta par to parūpēties, esmu pārliecināts. Slepkavu redzēja visi, un neviens viņu nemanīja, jo šis cilvēks brauca miesnieka ratos!” Es beidzot sapratu.

“Jēra ciska?”

“Tieši tā. Hastings. jēra ciska. Visi zvērēja. ka Granīta bungalo neviens svešs torīt nav bijis, tomēr, par spīti visam, es pie-: liekamajā atradu sasalušu jēra cisku. Tā bija pirmdiena, tātad gaļu bija atveduši tās pašas dienas rīta. Ja šī ciska tur būtu stāvējusi no sestdienas, tad šajā karstajā laika tā būtu atkususi jau svētdien. Tātad kāds bungalo tomēr ir bijis. Kāds, uz kura drēbēm daži asiņu traipi liktos pavisam dabiski.”

“Sasodīts!” atzinīui izsaucās Imzlzs.

“Jā. viņš ir gudrs, šis Ceturtais numurs.”

“Tikpat gudrs kā Herkuls Puaro?” es nomurmināju.

Mana drauga skatiens pauda, ka tādu piezīmi viņš no manis nav gaidījis.

“Ir joki, Hastings, kurus jums tomēr nevajadzētu atļauties,” viņš pamācoši noteica, “galu galā es tomēr izglābu no karātavām nevainīgu vīru. Šodienai pietiks.”

Piektā nodaļa. Zinātnieka pazušana

Godīgi sakot, nebiju pārliecināts, ka inspektors Medouzs ticēs Roberta Granta .tlias Bigsa nevainībai pat tagad, kad viņu .ittaisnoja zvērināto žūrija. Prcl Grantu vērstā lieta balstījās uz vairākiem vaļiem: viņa pagātne, nefrīts, ko šis nejēga bija nozadzis, pēdas, kas lik precīzi atbilda viņa zābaku zoļu nospiedumiem — pārāk daudz, lai tā vienkārši ņemtu un atteiktos no pārliecības, ka Džonatanu Veliju ir nogalinājis tieši šis Roberts Grants. Taču l’uaro, kurš ne sevišķi priecājās par to. ka spiests runāt liesā, spēja pārliecināt žūriju. I’iesā runāja divi liecinieki, kas bija redzējuši, kā pirmdienas rītā pie bungalo piebrauc miesnieka rati. Un vietējais miesnieks liecināja, ka viņš produktus piegādā tikai trešdienās un piektdienās.

Atradās arī sieviete, kura bija redzējusi so miesniekzelli pametam bungalo, taču viņa nevarēja sniegt derīgu ši cilvēka ap

rakstu: gludi skūts vidēja auguma vīrietis kurš izskatījies pēc miesniekzeļļa — tas bija viss. ko viņa spēja atcerēties. To dzirdot, Puaro rezignēti paraustīja plecus.

“Es jums saku, Haslings,” viņš teica pē liesas, “šis vīrs ir īsts mākslinieks. Viņš neizmanto lieko bārdu un zilās brilles. Viņš protams, maina savu ārieni, bet ne jau tas ir galvenais. Viņš uz brīdi kļūst tas, par ko izliekas. Viņš izdzīvo savu lomu.”

Nācās atzīt, ka vīrs, kurš mūs apciemoja, uzdodamies par Hanvelas darbinieku precīzi atbilda tam, kā, manuprāt, būtu jāizskatās cilvēkam, kas strādā psihiatriskajā dziednīca. Es neiedrošinātos pat do māt, ka viņš varētu nebūt īsts.

Tas bija diezgan nomācoši, un mūsu brauciens uz Dārtmūru, šķiet, nebi ja nesis ne mazāko labumu. Es to pateicu Puaro, taču viņš acīmredzot negribēja piekrist, ka esam palikuši bešā.

“Mēs progresējam,” viņš apgalvoja, "mēs progresējam. Katra saskarsme ar šo cilvēku ļauj mums uzzināt kaut ko jaunu par viņa prātu un metodēm. Par mums un mūsu plāniem viņš nezina neko.”

“IJn šajā ziņā, Puaro,” es protestēju, “acīmredzot esmu pielīdzināts viņam.

Šaubos, vai jums vispār ir jebkādi plāni. Šķiet, ka jūs vienkārši sēžat un gaidāt, līdz sis cilvēks kaut ko izdarīs.”

Puaro pasmaidīja.

“Mon āmi, šķiet, ka jūs nemaz nemaināties. Vienmēr tas pats vecais H«stings, kurš labprāt pašrocīgi piebeigtu katru noziedznieku,” viņš teica un, dzirdot klauvējienu, piebilda: “Priecājieties! Iespējams, ka tūlīt pa durvīm ienāks mūsu draugs!” 'I'aeu tā vietā parādījās inspektors Džeps kopā ar vēl kādu vīru, un Puaro pasmējās par manu sarūgtinājumu.

"Labs vakars, mesjē,” sveicināja inspektors, “atļaujiet jūs iepazīstināt ar kapteini Kentu no Savienoto Valstu slepenā dienesta.” Kapteinis Kents bija gara auguma, tievs virs ar izcili neizteiksmīgu seju, kas izskatījās kā izgriezta no koka.

“Priecājos ar jums tikties, kungi,” viņš nomurmināja, paraudams sveicieniem pastieptās rokas.

Puaro iemeta kamīnā jaunu malkas pagali un nolika tuvāk krēslus. Es atnesu glāzes un viskiju ar minerālūdeni. Kapteinis iedzēra kārtīgu malku un izteica atzinību: “Likumdevēji jūsu valstī vēl nav zaudējuši veselo saprātu.”

“Un tagad pie lietas,” iejaucās Džeps, “mesjē Puaro vērsās pie manis, jo vēlējās iegūt informāciju par kādu apvienību ar nosaukumu Lielais četrinieks. Viņš lūdza mani ziņot, ja sastapšos ar šo vārdu, pildot savus dienesta pienākumus. Es viņa lūgumam nepievērsu īpašu uzmanību, tomēr paturēju to prātā, un, kad pie manis ar visai interesantu stāstu ieradās kapteinis, es uzreiz teicu: tagad mēs dosimies pie mesjē Puaro!”

Puaro pievērsās kapteinim Kentam. kurš pārņēma stāstu.

“Iespējams, mister Puaro, jūs atceraties, kā laikraksti vēstīja par zināmu skaitu torpēdkuģu un iznīcinātāju, kas nogrima, uzduroties klintīm pie Amerikas krastiem. Tas notika tieši pēc Japānas zemestrīces, tādēļ visu izskaidroja ar paisuma vilni. Vēlāk, pavisam nesen, tika sarīkots reids, kurā apcietināja dažu labu blēdi un bruņotu bandītu, bet līdz ar šiem cilvēkiem mēs pārtvērām dokumentus, kas katastrofu parādīja pavisam citā gaismā. Sie papīri atsaucas uz kādu organizāciju, kas tika dēvēta par Lielo četrinieku, un tajos bija mājiens par kādu spēcīgu bezvadu ierīci, kas esot daudz varenāka par visam līdz

sim redzētajām un ļaujot raidīt uz objektu loti spēcīgu enerģijas kūli. Runas par šādu ierīci šķila nejēdzīgi absurdas, tomēr es nodevu dokumentus galvenajai pārvaldei, kur pie tiem ķērās kāds no mūsu intelektuāliem profesoriem. Izrādījās, ka viens jūsu britu zinātnieks Britu asociācijā bija nolasījis ziņojumu par šo tēmu. Viņa kolēģus ms ziņojums neaizrāva, viss likās pārāk neticams, taču jūsu zinātnieks turējās pie sava un apgalvoja, ka teju teju būs veiksmīgi pabeidzis savus eksperimentus.”

"Eli bien?*” ieinteresēts vaicāja Puaro. “Man ieteica doties šurp un aprunāties ar šo kungu. Viņš ir diezgan jauns, Haliīlejs vārdā. Vadošā autoritāte šajā jomā. Nu man bija jāuzzina, vai šādu ierīci vispār ir iespējams uzbūvēt.”

“Un kāda bija zinātnieka atbilde?” es nespēju valdīt ziņkārību.

“To es tā arī neuzzināju. Man neizdevās satikt misteru Halideju un acīmredzot arī neizdosies.”

“Lieta tā,” piebilda Džeps, “ka misters I lalidejs ir pazudis.”

“Kad?”

Nu un?

"Pirms diviem mēnešiem.”

“Vai par viņa pazušanu kāds ziņoja?” “Protams. Viņa sieva ieradās pie mums pilnīgi izmisusi. Mēs darījām visu, kas bi-i ja mūsu spēkos, taču es jau no sākta gala zināju, ka no tā nebūs nekāda labuma.” “Kādēļ?”

“Tādēļ, ka cilvēki, kas pazūd tādā veida, atrasti neliek,” Džeps skaidroja.

“Kāda veidā?”

“Parīzē.”

“Tātad Ha 1 ielejs pazuda Parīze?”

“Jā. Viņš esot teicis, ka dodas uz turieni, veikt pētījumus. Protams, ka viņam kaut kas tāds bija jāsaka. Taču jūs zināt, kā cilvēki tur pazūd. Vai nu vainīgi apaši*, un ar to viss ir pateikts, vai arī šī pazušana ir brīvprātīga. Kas, varu jums apliecināt, noliek daudz biežāk. Jautrā Parīze un tā tālāk. Ģimenes dzīve ir kļuvusi par nastu. Halidejs pirms braukšanas bija strīdējies ar sievu, kas padara šo lietu visnotaļ skaidru.”

"Nezinu, nezinu,” domīgi noteica Puaro.J Amerikānis uz viņu dīvaini skatījās. “Sakiet, mister,” viņš, vārdus stiepdams, jautāja, “kas īsti ir šis Lielais četrinieks?”

Noziedznieki, kas dažos Parīzes rajonos naktis apdraud gājējus.

“Lielais četrinieks,” atbildēja Puaro, “ir starptautiska organizācija, kuru vada kāds ķīnietis. Viņš ir pazīstams kā Pirmais numurs. Otrais numurs ir amerikānis, bet Trešais kāda francūziete. Ceturtais numurs, Iznīcinātājs, ir britu izcelsmes.” “Francūziete?” amerikānis iesvilpās.

IJn Halidejs pazuda Francijā. Iespējams, sajā apstāklī kaut kas slēpjas. Kāds ir viņas vārds?”

“Nezinu. Man par šo sievieti nav nekādas informācijas.”

“Taču lieta ir diezgan nopietna?” sarunas biedrs vaicāja.

Puaro, kārtodams glāzes uz paplātes, pamāja. Nekas nespēja ietekmēt viņa kārtības mīlestību.

“Un kādēļ viņiem vajadzēja nogremdēt tos kuģus? Vai Lielais četrinieks ir vācu triks?”

“Lielais četrinieks pārstāv tikai un vienīgi savas intereses, monsicur le Capitninc. Viņu mērķis ir vara.”

Amerikānis sāka smieties, taču apklusa, pamanījis, cik nopietna ir Puaro seja.

“Jūs smejaties, mesjē,” pārmetoši teica Puaro, “jūs nedomājat, jūs nelietojat savu smadzeņu mazās, pelēkās šūniņas. Kas ir

šie vīl i, kuri nolēma iznīcībai daļu jūsu flotes tikai un vienīgi tādēļ, lai pārbaudītu savus spēkus? Jo viņi patiešām vienkārši vēlējās pārbaudīt šo jauno, magnētisko spēku."

"Nu, nu, mesjē,” labsirdīgi bilda Džeps, “Man bieži ir nācies lasīt par superno-j ziedzniekiem, bet nekur nav bijis minēts ne vārds par šiem. Taču tagad jūs zināt, kas kapteinim Kenlam bija sakāms. Vai ir vēl kas, ko varu darīt jūsu labā?”

“Jā, mans draugs. Es vēlētos misis Ha| lidojas adresi un īsu ieteikuma vēstuli, ja jūs tas neapgrūtinātu.”

Tā nu nākamajā dienā mēs devāmies uz Četvindlodžu, pie Cobhemas ciema Sarijā.

Misis Halideja nelika ilgi gaidīt. Tā bija skaista gara auguma sieviete, nervoza un dedzīga. Kopā ar viņu bija meita, bur-' vigs piecus gadus vecs bērns.

Puaro izstāstīja mūsu apmeklējuma mērķi.

"Ak, mister Puaro, es esmu tik priecīga, tik pateicīga! Protams, ka esmu par jums dzirdējusi! Jūs nebūsiet tāds kā visi tie Skotlendjarda ļautiņi, kas tevi nevēlas uzklausīt, nemēģina saprast! Un Francijas

policisti nav ne par matu labāki, es teiktu — pat sliktāki! Viņi visi ir pārliecināti, ka mans vīrs devies projām ar kādu citu sievieti. Taču viņš nebija tāds! Viņam prātā bija tikai un vienīgi paša darbs! Puse no mūsu strīdiem notika tieši tādēļ. Darbs viņam bija svarīgāks par mani!”

“Tādi lie angļi ir,” mierinoši teica Pua-

10.  “un ja tas nav darbs, tad sports. To visu viņi uztver nu grand sйrieux*. Pastāstiet man, cik sīki un precīzi vien varat, ka tieši pazuda jūsu vīrs!”

“Mans vīrs devās uz Parīzi ceturtdien, 20. jūlijā. Viņš gribēja apmeklēt dažus cilvēkus, kuri saistīti ar viņa darbu. Tai skaita ari Olivjē kundzi.”

Puaro, izdzirdot pieminam slaveno lranču ķīmiķi, kuras panākumi bija aizēnojuši pat Mariju Kirī, pamāja. Būdama Francijas valdības balvas ieguvēja, viņa bija kļuvusi par vienu no mūsdienu izcilākajam personībām.

“Parīze viņš ieradās pēcpusdienā un nekavējoties devās uz viesnīcu “Castiglione”. Nākamajā rītā viņš bija ieplānojis tikšanos ar profesoru Burgonē, kas arī notika. Profesors apgalvo, ka vīrs esot bijis tāds pats

Ļoti nopietni.

“MB

"■V: t\'V'/ļļ;; 'y '1

kā parasti, laipns un mierīgs. Abu saruna bijusi ļoti interesanta, un ticis nolēmis, ka mans vīrs nākamajā dienā kā novērotājs piedalīsies dažos eksperimentos profesora laboratorijā. Pusdienoja viņš “Cafй Royal" viens pals, tad nedaudz pastaigājās parkā un pēc tam devās apmeklēt Olivjē kundzi viņas mājā Pasī. Arī tur viņa uzvedībā nemanīja nekādas dīvainības. Tikšanās beidzās sešos. Kur viņš vakariņoja, mēs nezinām, iespējams, viens pals kādā restorānā. Viesnīcā viņš atgriezās vienpadsmitos un, pajautājis, vai nav pienākušas vēstules, nekavējoties devās uz savu numuru. Otrā rīlā viņš izgāja no viesnīcas un kopš lā laika vairs nav redzēts.”

“Un cikos viņš pameta viesnīcu? Laikā, ko būtu izvēlējies, lai nenokavētu tikšanos profesora Butgonē laboratorijā?”

“To mēs nezinām. Šī aiziešana nelika pamanīta, taču brokastis viņam nepasniedza, kas liecina, ka viņš izgājis agri.”

“Vai arī. kas pilnīgi iespējams, devies projām uzreiz pēc atgriešanās iepriekšējā vakarā?”

“Nedomāju. Viņa gultā bija gulēts, un -nakts šveicars atcerētos, ja kāds būtu izgājis no viesnīcas naktī.”

“Ļoti saprātīgs novērojums, kundze. I'ādā gadījumā mēs varam pieņemt, ka viņš pameta viesnīcu agri nākamās dienas rītā un tas ir zināms mierinājums. Šādā stundā viņš visdrīzāk nevarēja kļūt par apašu uzbrukuma upuri. Viņa bagāža vai ta visa atradās viesnīcas numurā?”

“Nē, viņš acīmredzot bija paņēmis līdzi nelielu ceļasomu.”

“Hmm,” domīgi novilka Puaro, “interesanti, kur īsti viņš pavadīja iepriekšējās dienas vakaru. Uzzinot to, mēs zināsim diezgan daudz. Ko viņš satika? Tur slēpjas noslēpuma atrisinājums. Kundze, es nemēdzu akli piekrist policijas viedoklim. Viņu atbilde visam vienmēr ir: “Chcrchez la femme Tomēr nevar noliegt, ka tovakar notika kas tāds, kas izmainīja jūsu vīra plānus. Jūs teicat, ka, atgriezies viesnīcā, viņš apvaicājās par vēstulēm. Un vai kāda bija pienākusi?” “Tikai viena. Domāju, ka tā, ko uzrakstīju dienā, kad viņš aizbrauca.”

Puaro kādu minūti sēdēja, nogrimis domās, tad'mundri pielēca kājās.

“Tātad, kundze, noslēpuma atrisinājums ir Parīzē, un, lai to atrastu, es nekavējoties dodos 11/. šo pilsētu.”

Meklējiet sievieti.

“Ir pagājis ne mazums laika, mesjē,’" “Protams, tomēr mums ir jāmeklē ties tur.”

Viņš pagriezās un devās ārā no istabas, taču, satvēris durvju rokturi, apstājās.

“Sakiet, lūdzu, kundze, vai jūsu vīrs jebkad ir pieminējis Lielo četrinieku?” “Lielais četrinieks?” viņa domīgi pārjautāja. "Nē, nedomāju vis.”

Sestā nodaļa. Sieviete uz kāpnēm

Tas bija viss, ko spējām izdibināt no misis Halidejas. Mēs steidzāmies atgriezlies Londonā un nākamajā dienā devāmies uz kontinentu. Puaro visai skumīgi atzina: “Šis Lielais četrinieks neļauj man apstāties. Es skraidu šurpu turpu gluži kā mūsu vecais draugs, “dzinējsuns cilvēka ādā”.” “Iespējams, ka jūs viņu satiksiet Parīzē,” es atbildēju, zinot, ka Puaro runā par kādu Žiro, vienu no visuzticamākajiem Sirtē detektīviem, paziņu no agrākas izmeklēšanas.

Puaro saviebās.

“Es patiesi ceru, ka tas nenotiks. Es viņam nepatiku.”

“Vai nav ļoti grūts uzdevums,” es interesējos, “noskaidrot, ko nepazīstams anglis dalījis kādā vakarā pirms diviem gadiem?” “Ļoti grūts, mon ami. Taču, kā jūs ļoti labi zināt, grūtības ielīksmo Herkula Puaro sirdi.”

'‘Domājat, ka viņu nolaupījis Lielais četrinieks?”

Puaro pamāja.

Savos meklējumos mēs, protams, devāmies pa vecajām lakām, bet nespējām būtiski vairot savas zināšanas. Puaro bija ilgstoša saruna ar profesoru Burgonē, kuras laikā viņš centās uzzināt, vai Halidejs bija ko minējis par saviem plāniem tai vakarā. Taču nekādu rezultātu.

Par mūsu nākamo informācijas avotu kļuva slavenā Olivjē kundze. Kāpjot pa viņas villas kāpnēm, es biju visai satraukts. Lsmu vienmēr uzskatījis, ka tikai neparastas sievietes spēj tik daudz sasniegt zinātnē. Manuprāt, tādai karjerai ir nepieciešama absolūti vīrišķīga domāšana.

Durvis atvēra jauns, apmēram septiņpadsmit gadus vecs puisis, kas nedaudz atgādināja baznīcas kalpotāju, tik svinīgas bija viņa manieres. Puaro bija tālredzīgi vienojies par tikšanos jau iepriekš, jo zināja, ka Olivjē kundze lielāko daļu laika nododas zinātniskiem pētījumiem un nepieņem negaidītus viesus.

Mūs ieveda nelielā salonā, kur tūlīt ienāca arī mājas saimniece. Olivjē kundze bija ļoti gara auguma sieviete, un to vēl

vairāk izcēla baltais virsvalks un askētiska aube, kas sedza viņas galvu. Šai sievietei bija gara, bāla seja un brīnumskaislas acis, kurās dega gandrīz fanātiska uguns. Viņa daudz vairāk līdzinājās seno laiku priesterienei, nevis mūsdienīgai traucu sievietei. Vienu vaigu izkropļoja reta. un es atcerējos sprādzienu, kas viņas laboratoriju piemeklēja pirms trim gadiem. Šajā sprādzienā viņas vīrs un līdzstrādnieks gāja bojā, bet Olivjē kundze guva smagus apdegumus. Kopš tā laika viņa bija attālinājusies no pasaulīgajam norisēm un visus savus spēkus veltīja zinātniskajam darbam. Mēs tikām sagaidīti vēsi. bet pieklājīgi.

“Policija mani ir iztaujājusi neskaitāmas reizes, kungi. Baidos, ka nespēšu jums palīdzēt, tāpat kā nespēju palīdzēt viņiem.”

“Madam, iespējams, ka es jums uzdošu nedaudz savādākus jautājumus nekā policisti. Pirmkārt, es gribētu zināt, par ko jūs ar misteru Halideju savas likšanās laikā runājāt?”

Šis jautājums viņu nedaudz pārsteidza.

“Protams, ka par viņa darbu! Viņa un arī manējo!”

“Vai viņš pieminēja savas teorijas, kuras bija nesen apkopojis Britu asociācija no I asi tajā ziņoj u mā?"

“Protams. Tieši par tām mēs arī galvenokārt runājām.,"

“Viņa idejas bija diezgan fantastiskas, vai nav tiesa?" Puaro vaicāja visai bezrūpīgā tonī.

“Daži cilvēki tā domā. Es nepiekrītu.” “Jūs uzskatāt, ka tās var ieviest praksē?” “Pilnīgi. Mani pētījumi, lai arī veikli ar atšķirīgu mērķi, bija virzījušies līdzīgā gultnē. Es pētīju gamma starus, ko izdala substance, kas pazīstama ar nosaukumu “rādijs C”. Tas ir rādija sabrukšanas produkts, un savos pētījumos es atklāju kādu patiesi interesantu magnētisku fenomenu. Redziet, man ir teorija par visiem labi zināma magnētisma patieso raksturu, tomēr vel ir par agru ziņot par saviem atklājumiem. Mani ļoti interesēja mistera l lalideja eksperimenti un uzskati.”

Puaro pamāja. Tad viņš uzdeva jautājumu, kas mani ļoti pārsteidza.

“Kundze, kur jūs apspriedāt šis tēmas? Šajā telpā?”

“Nē. mesjē. Laboratorijā.”

“Vai es drīkstu to apskatīt?”

"Protams.”

Viņa devās pie durvīm, pa kurām bija ienākusi. Aiz. tām atradās neliels gaitenis. Mēs izgājām cauri divām durvīm un nomīcām lielā laboratorijā ar kolbām, tīģeļiem un desmitiem ierīču, par kurām es nezināju absolūti neko. Laboratorijā atradīts divi cilvēki. Abi veica kādu eksperimentu. Olivjē kundze mūs iepazīstināja.

“Kloda jaunkundze, viena no manam asistentēm.” gara auguma, nopietna meitene paklanījās, “un mesjē Arnī, sens un loti uzticams draugs.”

Jauns, maza auguma, tumsnējs vīrietis enerģiski pamāja.

Puaro palūkojās sev apkārt. Bez tām durvīm, pa kurām mēs ienācām, telpā bija vēl divas. Vienas no tām veda uz dārzu, hei otras — uz nelielu kambarīti, kas arī bija atvēlēts pētījumiem. Puaro, noskaidrojis visu, ko vēlējās, paziņoja, ka ir gatavs atgriezties salonā.

“Kundze, vai, runājot ar misteru Halideju, jūs bijāt viena?”

“Jā, abi asistenti atradās mazākajā telpā blakus.”

“Vai jūsu sarunu varēja noklausīties viņi vai kāds cits?”

Mūsu namamāte brīdi padomāja, tad* noraidoši papurināja galvu.

“Šaubos, esmu gandrīz pārliecināta, kaļ ne. Visas durvis bija aizvērtas.”

“Vai kāds būtu varējis noslēpties pašā telpā?”

“Stūrī stāv liels skapis, taču šī doma ir absurda.”

"Pus toni ii fnit•*, kundze. Un vēl: vai Halidejs kaut ko minēja par saviem tāva-ļ kara plāniem?”

“Ne viena vārda, mesjē.”

“Es jums pateicos, kundze. Un atvaino-j jiet par traucējumu! Lūdzu, nepūlieties! ļ Mēs paši atradīsim izeju.”

Izgājuši vestibilā, mēs ieraudzījām pa ' durvīm ienākam kādu dāmu. Viņa žigli ; uzskrēja pa kāpnēm, es paguvu ievērot ti-j kai franču atraitnēm raksturīgo sēru tērpu.;!

“Patiesi neparasta sieviete,” teica Pua-.ļ ro, kad mēs devāmies projām.

“Olivjē kundze? Ja, viņa…”

“Mnis noir, ne jau Olivjē kundze! Cehi va snns dire•*•*/ Pasaulē nav daudz viņai 1 līdzīgo. Nē, es runāju par to otru dāmu, ļ dāmu uz kāpnēm!”

* Ne gluži.

Tas ir pats par sevi saprotams!

“Es neredzēju viņas seju un neticu, ka 111s būtu varējis kaut ko pamanīt. Viņa praktiski uz mums nepaskatījās.”

“Tieši tādēļ arī viņa ir tik neparasta. Sieviete ierodas sava mājā — domāju, ka tā ir viņas māja, ja jau viņai bija atslēga un dodas augšā pa kāpnēm, pat nepaskatoties 11/. diviem svešiniekiem vestibilā, nemēģinot noskaidrot, kas viņi ir. Tas ir ļoti neparasti. es teiktu, pat visai nedabiski. Mil/(■ tonnerres*! Kas tad tas?”

Puaro mani parāva atpakaļ pašā pēdējā bridi. Uz ietves, gandrīz notriekdams mūs no kājām, nogāzās koks. Puaro izskatījās bāls un apjucis.

“Tik tikko izglābāmies! Un tomēr, cik muļķīgi no manas puses. Ne mazāko aizdomu! Ja nepalīdzētu manas žiglās acis, manas kaķa acis, Herkuls Puaro būtu gājis bojā. Kas būtu ļoti smags zaudējums visai pasaulei! Arī jūs, mans draugs. Lai gan to visi vēl spētu pārdzīvot.”

“Paldies,” es aizvainoti atteicu, “un ko mēs tagad iesāksim?”

“Ko iesāksim?” sauca Puaro. “Mēs domāsim! Jā, šeit un tagad! Mēs liksim lietā savas mazās, pelēkās šūniņas! Šis misters

Tūkstoš zibeņu!

Halidejs, vai viņš vispār bija Parīzē? Jā, jo profesors Burgonē, kurš šo cilvēku labi pazīst, runāja ar viņu.”

“Sasodīts, kas jums padomā?” es nespēju aptveri.

“Tas nolika piektdien no rīta. Pēdējo reizi viņu redzēja piektdien vienpadsmitos vakarā. Bet vai tas patiešām bija viņš?” “Bet šveicars…”

“Nakts šveicars, kurš līdz tam Halideju nebija redzējis. Viesnīcā ierodas vīrietis, pietiekami līdzīgs Halidcjam — domāju, ka arī šoreiz Ceturtais numurs bija uzdevumu augstumos — un, apjautājies par vēstulēm, dodas augšā pa kāpnēm, sasaiņo nelielu ceļasomu un, neviena nemanīts, nākamajā rītā dodas projām. Tovakar neviens neredzēja Halideju. jo viņš jau bi ja nonācis savu ienaidnieku rokās! Un ar ko īsti tikās Olivjē kundze? Domāju, ka ar Halideju, jo, lai arī viņa šo cilvēku pēc izskata nepazina, šaubos, vai krāpnieks spētu šo sievieti apmānīt, runājot par viņas pašas nozari. Tātad Halidejs šeit bija, pārrunāja viņu interesējošos jautājumus un devās projām. Kas notika pēc tam?”

Sagrābis aiz rokas, Puaro mani faktiski vilka atpakaļ uz villu.

“Tagad, mon ztmi, iedomājieties, ka šī ir diena pēc pazušanas un mēs meklējam pēdas! Jūs taču mīlat pēdu nospiedumus?

I ,uk, kur vīrieša pēdas, tas ir misters Halidejs. Viņš pagriežas pa labi, gluži kā mēs, un mundri dodas uz priekšu, bet šīm pēdām seko citas. Lūk! Mazas pēdas, tā ir sieviete. Lūk, kur viņa Halidcju panāk — slaida, jauna sieviete ar atraitnes plīvuru: “Atvainojiet, mesjē, Olivjē kundze vēlējās, lai es jūs pasaucu atpakaļ.” Viņš apstājas. Viņš apgriežas. Un tagad: uz kurieni viņu vedīs šī jaunā sieviete? Vai tā ir nejaušība, ka viņa Halidcju panāk tieši pie šauras .dejas, kas atdala vienu dārzu no otra? Viņa ved Halideju tieši pa šo aleju: “Tā mēs nonāksim galā ātrāk, mesjē.” Pa labi ir Olivjē kundzes dārzs, bet pa kreisi — kādas cilas villas dārzs. Un tieši no šī dārza, ņemiet to vērā, mums virsū gandrīz uzkrita koks. Alejā var nokļūt no abiem dārziem. Slēpnis ir tieši šeit. Vīri metas ārā, sagūsta mūsu zinātnieku un nogādā viņu uz dīvaino villu.”

“Debesu tēvs! Puaro, tā ir jūsu iztēle?” “Tas ir mans prals, mon nmi, viss varēja notikt tikai un vienīgi tā! Nāciet, Hastng. Dosimies atpakaļ uz māju.”

“Jūs vēlaties satikt Olivjē kundzi?”

“Nē, Hastings, es vēlos redzei “dānn uz kāpnēm”.”

“Jūs domājat, ka viņai ir kāds sakars ar Olivjē kundzi?”

“Visticamāk — sekretāre. Tāda, kas strā dā jau ļoti ilgu laiku.”

Durvis atvēra tas pats maigais puisis. “Vai jūs varētu pateikt,” vaicāja Puaro “kā sauc to dāmu, atraitni, kas pirms neil ga laika ienāca pa durvīm?”

“Veronē kundze? Kundzes sekretāre?” "Tā ir viņa! Esiet tik laipns un palū dziet viņu uz brīdi ar mums aprunāties!” > Jauneklis nozuda, lai pēc brīža atgriez tos.

“Man ļoti žēl, kungi, taču šķiet, ka Ve ronē kundze ir atkal izgājusi.”

“Nedomāju vis,” mierīgi iebilda Puaro “Lūdzu, pavēstiet viņai, ka es esmu Her kuls Puaro, un pasakiet, ka man viņa ii nekavējoties jāredz, jo es dodos taisnā ceļā uz prefektūru.” f

Mūsu ziņnesis atkal nozuda, un šoreiz uz kāpnēm parādījās meklētā dāma. Viņa devās uz salonu. Mēs sekojām. Viņa pa griezās un pacēla plīvuru. Sev par pārsteigumu es atklāju, ka tā ir mūsu senā preti

niece grāfiene Rosakova, krievu grāfiene, kas Londonā bija organizējusi īpaši smalku dārglietu zādzību.

“Tiklīdz ieraudzīju jūs vestibilā, sāku gatavoties ļaunākajam,” viņa žēlabaini leica.

“Manu dārgo grāfien…!”

Viņa papurināja galvu.

“Tagad es esmu Inese Veronē. Spāniete, kas precējusies ar francūzi. Ko jūs no manis gribat, Puaro kungs? Jūs esat briesmīgs cilvēks! Jūs mani izdzīvojāt no Londonas un tagad, protams, izstāstīsiet par mani brīnišķīgajai Olivjē kundzei, un izdzīvosiet mani ari no Parīzes. Ak, mēs, nabaga krievi, mums galu galā arī ir jādzīvo!”

“Viss ir daudz nopietnāk, kundze,” atbildēja Puaro, nenolaizdams no viņas skatienu, “iesaku kopā ar mums doties uz kaimiņu villu un atbrīvot misteru Halideju, ja viņš vēl ir dzīvs. Redziet pati, es zinu visu.”

Viņa pēkšņi nobālēja un saknieba lūpas, tad ierunājās sev raksturīgajā apņēmībā.

“Viņš vēl arvien ir dzīvs, taču neatrodas villā. Noslēgsim darījumu. Jūs man dodat brīvību, bet es jums Halideja kungu, dzīvu un pie pilnas veselības.”

“Pieņemu jūsu piedāvājumu, kundze. Jāatzīstas. ka pats gribēju izteikl tādu. Starp cilu, sakiet man, vai Lielais četrinieks ir jūsu darba devēji?”

Viņa atkal nobālēja, taču šoreiz atstāja jautājumu bez atbildes.

“Vai es drīkstu piezvanīt?" viņa vaicāja un uzgrieza kādu numuru. “Tas ir tās villas numurs,” viņa paskaidroja, “kurā ieslodzīts mūsu draugs. Varat to pateikt policijai. Kad viņi tur ieradīsies, ligzdiņa jau būs tukša. Beidzot! Vai tas,esi tu, Anrē? Tā esmu es, Inese. īvlazais beļģis zina visu. Nosūti I IaIideju uz viesnīcu un pazūdi!”

Viņa nolika vietā klausuli un smaidīdama nāca pie mums.

“Jūs brauksiet mums līdzi uz viesnīcu, kundze.”

“Protams, es to jau gaidīju.”

Ls sadabūju taksometru, un mēs visi kopa devāmies projām. Puaro sejas izteiksme liecināja, ka viņš ir apmulsis. Viss notika pat pārāk vienkārši. Mēs ieradāmies viesnīcā.

“Pie jums ir ieradies kāds kungs,” informēja šveicars. “Šķiet, viņš ir ļoti slims. Ar viņu reizē ieradās kopēja, kas pēc tam devās projām.”

“Viss kartībā,” atbildēja Puaro, “tas ir mans draugs.”

Mes kopā devāmies augšā. Pie loga sējēja izmocīts jauns puisis, kā šķiet, spēku izsīkuma pēdējā stadijā. Puaro metās pie viņa.

“Vai jūs esat Džons Halidejs?” Vīrietis pamāja. “Parādiet man savu kreiso roku! Džonam Haiidejām bija dzimumzīme, tieši zem elkoņa.”

Vīrietis pastiepa roku. Dzimumzīme biia tur, kur tai jābūt. Puaro pamāja grāfienei, kas pagriezās un pameta istabu.

Glāze brendija cik necik atdzīvināja I lalideju.

“Mans Dievs,” viņš nomurmināja, “esmu izgājis cauri ellei! Viņi ir īsti sātana izdzimumi. Mana sieva, kur viņa ir? Ko viņa domā? Tie apgalvoja, ka viņa noticēs, ka es…"

“Viņa nenoticēja,” mierināja Puaro. “Jūsu sievas ticība jums ir nesatricināma. Viņa jūs gaida. Viņa un arī bērns.”

“Paldies Dievam. Es tik tikko spēju noticēt, ka atkal esmu brīvība.”

“Tagad, kad esat nedaudz atspirdzis,” sacīja Puaro, “vēlos, lai jūs man izstāstāt visu no paša sākuma.”

Halidejs viņā palūkojās ar neaprakstāmu sejas izteiksmi.

“Es neko neatceros!" viņš teica.

“Kā?”

“Vai esat kaut ko dzirdējuši par Lielo četrinieku?”

"Šo to,” sausi atbildēja Puaro.

“Jūs nezināt to. ko zinu es. Viņiem ir neierobežota vara. Ja cietīšu klusu, tad esmu drošībā. Ja bildīšu kaut vārdu, tad ne vien man, bet arī maniem mīļotajiem būs jāizcieš neaprakstāmas lietas. Ir bezjēdzīgi ar mani strīdēties. Es zinu. Es neko neatceros.”

To pateicis, viņš piecēlās un devās ārā no istabas.

“Tātad, lūk, kā.” nomurmināja Puaro. “Lielais četrinieks atkal gūst virsroku. Kas jums tur ir, Hastings?”

Es pasniedzu viņam zīmīti.

“Grāfiene to uzrakstīja pirms došanās projām.”

Puaro nolasīja: "Au revoir*. I.V.”

“Tie ir viņas iniciāli I.V. Iespējams ka tā ir sakritība, taču varbūt tie apzīmē ļ četrinieku. Nezinu, Ilastiims, nezinu…”

Uz. redzēšanos.

Septītā nodaļa Radīja zagļi

Nakti pēc atbrīvošanas Halidejs pavadīja viesnīcā, numurā tieši blakus mūsējam, un es dzirdēju viņu miegā visu laiku vaidam un protestējam. Villā piedzīvotais bija neapšaubāmi salauzis šī cilvēka garu, un otrā rītā mēs, mēģinot iegūt jebkādu informāciju, cietām pilnīgu neveiksmi. Viņš turpināja uzstāt, ka Lielā četrinieka rokās ir neierobežota vara un vienīgā iespēja izsargāties no viņu atriebības ir turēt muti.

Pēc pusdienām viņš devās projām, lai brauktu pie sievas uz Angliju, bet mēs ar Puaro palikām Parīzē. Es biju par ātru rīcību, jebkādu, un Puaro bezdarbīgums mani kaitināja.

“Dieva dēļ, Puaro,” es mudināju, “pietiks sēdēt! Dodamies cīņā!”

“Lieliski, mans draugs, lieliski! Dodamies cīņā, tikai pasakiet: ar ko īsti?”

“Ar Lielo četrinieku.”

“Ceļa va sans clire. Un ko īsti jūs griba darīt?” I

“Ziņot policijai!” es nedroši ieteicu. Puaro pasmaidīja.

"Viņi mūs apsūdzēs fantazēšanā. Mūsu rīcībā nav nekā. absolūt i nekā. Ir jāgaida.” “Jāgaida kas?”

“Jāgaida, līdz viņi izdarīs gājienu. Ņemsim, piemēram, jūsu, visu angļu, aizrautīgo interesi par boksu. Un šajā spēlē, vienam no pretiniekiem atturoties izdarīt kustību, tā ir jāizdara otram. Un, liekot pretiniekam uzbrukt, otrs kaut ko par viņu uzzina. Tas arī ir mūsu uzdevums: likt otrai pusei uzbrukt.”

“Esat pārliecināts, ka viņi to darīs?” "Neapšaubāmi. Saprotiet pats: vispirms viņi mēģināja mani dabūt ārā no Anglijas! Tas neizdevās. Otrkārt, Dārtmūra: mēs ie-i jaucāmies un izglābām viņu upuri no kal rātavām. Un vakar mēs atkal izjaucām vi-j ņu plānus. Esmu pārliecināts, ka viņi to tā neatstās.”

Kamēr es pārdomāju dzirdēto, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Negaidīdams uzaicinājumu, istabā ienāca vīrietis un aizvēra aiz sevis durvis. Viņš bija gara auguma, tievs, ar nedaudz līku degunu un

d zel lēnīgu sejas krasu. Ģērbies šis vīrietis lija līdz zodam aizpogātā mēteli un пикал platmalē, ko bija uzvilcis līdz pašām и un.

"Piedodiet manu ne pārāk pieklājīgo iejušanos, kungi,” mūsu viesis teica visai dusā balsī, “taču mani pie jums ir atvedu.1 diezgan neparasta problēma.”

Smaidīdams viņš tuvojās galdam un ipsēdās pie tā. Es biju galavs lēkt kājas, liiču Puaro mani ar žestu apturēja.

“Piekrītu, mesjē, jūsu ierašanās tiešām nebija pārāk pieklājīga. Bet esiet tik laipns un izstāstiet, kas īsti jūs atvedis šurp.” “Manu dārgo Puaro, viss ir ļoti vienkārši. Jūs esat aizkaitinājis manus draugus.”

“Un kā tieši?”

"Nu, nu, Puaro, tikai nestāstiet man, ka nesaprotat. Jūs visu zināt tikpat labi kā

es!

“Viss, mesjē, ir atkarīgs no tā, kas īsti ir šie jūsu draugi.”

Neteikdams ne vārda, vīrietis izvilka no kabatas cigarešu etviju, no kuras izņēma četras cigaretes un nometa uz galda. Tad viņš tās atkal savāca un ielika atpakaļ etvija. kuru iebāza kabatā.

“Ā, tad, lūk, kā,” noteica Puaro, “un kādas ir jūsu draugu vēlmes?”

“Viņi vēlas, lai jūs savu nenoliedzami ievērojamo talantu turpmāk izmantotu īsto likumpārkāpumu atklāšanā. Atgriezieties pie saviem agrākajiem vaļaspriekiem un risiniet Londonas dāmu problēmas!” “Miermīlīgs plāns,” atbildēja Puaro. “Un ja nu es tomēr nepiekrītu?”

Vīrietis paradīja daiļrunīgu žestu. “Mums, protams, būs ļoti žēl.” viņš teica, “varu patiesi apzvērēt. Gluži tāpat kā visiem lieliskā Ilerkula Puaro draugiem un apbrīnotājiem. Taču nožēla, lai arī cik rūgta, nespēj atgriezt dzīvē mirušos.”

"Ļoti maigi sacīts.” atzina Puaro. “Un ja es piekrītu?”

“Šajā gadījumā esmu pilnvarots jums p i ed ā v āt k o m pe n s āc ij u. ”

Viņš izvilka no kabatas maku un nosvieda uz galda desmit naudas zīmes, katru desmittūkstoš franku vērtībā.

“Tas ir tikai apliecinājums mūsu labajai gribai.” viņš piebilda, “jūs saņemsiet desmit reizes lielāku summu.”

“Augstais Dievs!” Es pielēcu kājās. “Jūs uzdrošināties domāt, ka…”

“Sēdiet, Hastings,” Puaro pavēlēja, ‘‘apvaldiet savu cēlo un godīgo dvēseli un sēdiet! Savukārt jums, mesjē, es vaicāšu, luk, ko: kas mani varētu atturēt piezvanīt policijai, lai tā pār jums parūpējas? Savukārt mans draugs parūpēsies, lai jūs sagaidītu viņu ierašanos.”

“Laipni lūdzu! Rīkojieties, ja jums tas liekas prātīgi,” nesatricināmi atbildēja mūsu viesis.

“Neticu savām acīm, Puaro! Vai tiešām jus spējat šo tipu paciest?” es kliedzu. "Zvanām policijai, un lai tā tiek ar viņu galā!”

Es metos kājās un aizšķērsoju durvis. “Tā rīkotos jebkurš,” nomurmināja I ’uaro.

“Bet jūs taču neesat jebkurš?” smaidīdams jautāja mūsu viesis.

“Puaro, ko jūs vēl gaidāt?”

“Uz jūs atbildību, mon nmi.”

Brīdī, kad viņš cēla klausuli, vīrietis pēkšņi, gluži kā kaķis, metās man virsū. I'.s biju tam gatavs, un nākamajā mirklī mēs, cieši saķērušies, streipuļojām pa istabu. Pēkšņi viņš paslīdēja un sagrīļojās. Es metos izmantot iegūto priekšrocību, viņš, padevies manam spēkam, noslīga zemē,

līci brīdī, kad es jau prālā baudīju uzvaras] garšu, notika kaut kas neparasts: es sajutu,] ka lidoju pāri istabai, un, ietriecies ar galvu sienā, bezpalīdzīgi saļimu uz grīdas. Jau pēc mirkļa pielecu kājās, taču mans pretinieks devās ārā pa durvīm. Es metos viņam ] pakal, taču durvis bija aizslēgtas no ārpui ses. Tad izrāvu no Puaro rokām klausuli.

“Vai šveicars? Apturiet vīrieti, kas do-ļ das jūsu virziena! Viņš ir gara auguma, līdz zodam aizpogātā mētelī un mīkstā platmalē. vSo cilvēku meklē policija."

Jau pēc dažām minūtēm mēs izdzirdējām troksni gaitenī. Durvis tika atslēgtas un tajās stāvēja pats pārvaldnieks.

“Vīrietis jūs viņu noķērāt?” es gribēju zināt.

"Nē, mesjē. Pa kāpnēm neviens nav nokāpis."

"Jūs viņam pagājāt garām!”

"Mēs nevienam neesam pagājuši garām, tas ir brīnums, ka šim cilvēkam izdevās aizbēgt.”

"Domāju, ka jūs tomēr kādam pagājāt garam, mesjē,” iebilda Puaro. “Varbūt tas bija viesnīcas darbinieks?”

“Tikai viesmīlim ar paplāti.”

“Ak tā,” daiļrunīgi novilka Puaro.

"Tad. lūk. kādēļ viņš valkāja līdz zollam aizpogātu mēteli,” teica Puaro, kad nirs beidzot bijām likuši vaļā no satraukumam viesnīcas ierēdņiem.

“Man loti žēl, Puaro,” es visai nomākts ,il/inu. “biju pārliecināts, ka esmu viņu piespiedis pie zemes.”

“Jā, domāju, tas bija viens no japāņu niķiem. Neuztraucieties, mon nmi! Viss nolika pēc plāna, viņa plāna, ko es arī vēliļos panākt!”

“Kas lad tas!” es iesaucos, sagrābdams brūnu priekšmetu, kas mētājās uz grīdas.

Manās rokās bija nonākusi plāna kabatas "i'amatiņa brūnos ādas vākos, kas acīmredzot cīņas karstumā bija izkritusi mūsu viesim no kabatas. Tajā atradās divi nomaksāti rēķini, kas bija izrakstīti kādam Fēliksam I .aonam, un salocīta papīra lapa, kuru ieraudot mana sirds sāka sisties straujak. 1 a bija puse no piezīmju papīra lapas, uz kuras ar zīmuli bija uzkricelēti daži vārdi, taču tie bija loti svarīgi vārdi: “Padomes nākamā likšanās piektdien, 11. rue dcs Echellcs 34. namā.” Paraksta vietā bija liels četrinieks.

Un šodien bija piektdiena, bet pulkstenis uz kamīna dzegas rādīja pusstundu pāri desmitiem.

“Mans Dievs, kāda izdevība!” es iesau cos. “Liktenis ir nostājies mūsu pusē. Ta ču jādodas ceļā tūlīt. Kāda necerēt veiksme!”

“Tad. lūk, kādēļ viņš ieradās! Tagad man viss ir skaidrs.” bilda Puaro.

“Kas ir skaidrs? Nāciet Puaroj pietiksi sapņot!”

Puaro palūkojas uz mani un smaidi dams lēni pakratīja galvu.

“Jums. angļiem, ir kāds bērnu dzejolīt tis. kurā zirneklis aicina ciemos mušu. Nē,; šie ļaudis ir izsmalcināti, taču ne tik izsmalcināti. lai apvestu ap stūri Herkulu Puaro.”

“Ko jūs, velns parāvis, ar to vēlaties pateikt?”

“Mans draugs, es sev vaicāju, kāds īsti] bija šārīta apmeklējuma iemesls. Vai mūsu ciemiņš patiešām cerēja, ka viņam izdosies mani piekukuļot vai arī, tieši otrādi. iebaidīt, piespiežot atteikties no sava mērķa? Pārāk neticami, es teiktu. Tad kādēļ īsti viņš ieradās? Tagad es saprotu viņa plānu. Mēģinājums piekukuļot vai iebaidīt bija tikai iegansts. Tad sekoja kautiņš, no kura viņš pat necentās izvairīties. Kautiņš, kura laikā gluži labi varēja izkrist

kabatas grāmatiņa. Un galu galā lamatas. Kuc dcs Echelīes vienpadsmitos? Ka tik jle la, mon nmi! Puaro tik viegli nedodas nevienam rokās.”

“Dievs debesīs!” es izdvesu.

Puaro sabozies par kaut ko domāja.

“Ir viena lieta, ko es nesaprotu, Has-

I IDUS."

"Un kas tā būtu?”

“Laiks, Hastings, laiks. Ja jau viņi vēlē|as aizvilināt mani projām, tad tam daudz piemērotākas būtu nakts stundas. Bet kālld tik agri? Varbūt šorīt kaut kam jānoliek? Kaut kam, ko viņi labprāt paturētu noslēpumā no Herkula Puaro.”

Viņš papurināja galvu.

“Redzēsim. Lūk, es sēžu, mon nmi. Mēs šajā rītā nekustināsim ne pirkstu un •.laidīsim notikumu attīstību šeit.”

Uzaicinājums pienāca tieši pusdivpadsmitos. Puaro atvēra mazo, zilo aploksnei un tad pasniedza to man. Tā bija Olivjē kundze, slavenā zinātniece, kuru mēs vakar apmeklējām saistībā ar Halideja lietu. Viņa vēlējās mūs nekavējoties redzēt Pasī.

Ne mirkli nevilcinoties, mēs paklausījām aicinājumam. Olivjē kundze mūs gai-

dTja rajā pašā nelielajā salonā. Mani no jauna satrieca šīs sievietes brīnišķīgais spēks, viņas smalkā mūķenes seja un degošās acis izcila Bekerela un Kirī laulātā pāra sekotāja. Viņa nekavējoties ķērās pie lietas.

"Kungi, vakar jūs mani iztaujājāt par mistera IlaIieleja nozušanu. Tagad es uzzinu, ka jūs pēc tam atgriezāties manā mājā un lūdzāt tikšanos ar manu sekretāri Inesi Veronē. Viņa devās projām kopā ar jums un kopš tā laika nav atgriezusies.”

"Vai tas ir viss, kundze?”

"Nē, nav. Vakar laboratorijā kāds ielauzās. Tika nozagti vērūsii dokumenti un zinojumi. Zagli bija mēģinājuši iegūt kaut ko daudz vērtīgāku, taču, par laimi, nel spēja atvērt lielo seifu.”

"Kundze, lūk, lietas būtība. Jūsu bijusī sekretāre patiesībā ir grāfiene Rosakova, izcila zagle un persona, kas ir atbildīga par mistera Halideja nozušanu. Cik ilgi viņa pie jums strādāja?”

"Piecus mēnešus, kungs. Klausoties jūs, nespēju ticēt savām ausīm.”

"Tomēr tā ir patiesība. Sie dokumenti — vai tie bija viegli pieejami? Vai arī

I j ?

ilomājat, ka tos atrast būtu spējis tikai zinātājs?”

“Savādi, ka zagļi zināja, kur tieši meklēt. Jūs sakāt, ka Inese…”

“Jā, nešaubos, ka viņi rīkojās saskaņā .11 sis sievietes sniegto informāciju. Taču, kas ir šī vērtīgā lieta, ko zagļi nespēja iegūl? Dārgakmeņi?”

Olivjē kundze, skumji smaidīdama, papurināja galvu.

“Kaut kas daudz, daudz vērtīgāks,” viņa palūkojās apkārt, tad pieliecās mums luvāk un klusā balsī turpināja. “Tas ir rādijs, kungi.”

“Rādijs?”

“Jā, kungs, mans eksperiments ir nonācis sarežģītā fāzē. Man pašai pieder neliela deva rādija. Pārējo man aizdeva pētījumiem, pie kuriem strādāju. Tomēr, lai arī cik mazs būtu šis daudzums, tas veido lielu daļu visas pasaules krājumu un ir vairāku miljonu franku vērts.”

“Un kur tas atrodas, kundze?”

“Svina traukā, lielajā seifā. Šim seifam ar nolūku tika piešķirta ļoti arhaiska āriene. taču patiesībā tas ir šī aroda meistaru šedevrs. Droši vien tieši tādēļ zagļi nespēja to atvērt.”

"Cik ilgi šis rādijs vēl atradīsies jūsu īpašumā?’'

"Tikai divas dienas, kungs, tad mani eksperimenti būs pabeigti.”

Puaro acis iemirdzējās.

“Un Inese Veronē to zināja? Labi, tad mūsu draugi atgriezīsies. Nevienam par mani ne vārda! Taču esiet mierīga. Es izglābšu jūsu rādiju. Vai jums ir atslēga no laboratorijas durvīm, kas ved uz dār| zu?”

"Tā. kungs. Te tā ir! Man ir dublikāts savām vajadzībām. Un. lūk, atslēga no vārtiņiem, kas ved uz aleju starp abām villām.”

“Es jums pateicos, kundze. Šonakt dodieties pie miera kā parasti. Un nebaidieties, visas rūpes atstājiet manā ziņā. Bet nevienam neko nesakiet, arī saviem asis-: tentiem Kloda jaunkundzei un Anrī kungam — tādi bija viņu vārdi? — īpaši viņiem!"

Puaro devās projām no villas, apmierināti berzēdams rokas.

“Un ko mēs darīsim tagad?” es vaicāju.

“Tagad, Hastings, mēs gatavosimies ceļam atpakaļ uz Angliju.”

“Ko?”

“Mēs sasaiņosim savas mantas, paēdīsim pusdienas un brauksim uz Gnre du Nord “Bet rādijs?”

"Es teicu, ka mēs gatavosimies braucienam 11/. Angliju, bet neapgalvoju, ka mēs 11ii' ieradīsimies. Padomājiet pats, Hasimgs, ir ļoti ticams, ka mūs izseko un novēro. Mūsu ienaidnieki ir jāpārliecina, ka mēs dodamies atpakaļ uz Angliju, un viņi i.un noticēs tikai tad, kad ieraudzīs mūs iekāpjam vilcienā un aizbraucam.”

“Tātad mums atkal būs jāpamet vilciens pēdējā brīdī?”

“Nē, Hastings, mūsu ienaidniekus apmierinās tikai īstā aizbraukšana.”

“Taču vilciens neapstājas līdz pat Kale!”

“Tas apstāsies, ja par to būs samak-

~ 4 ■ 1 ?

sals.

“Nu, ziniet, Puaro! Jūs nevarat samaksāt ekspresim, lai tas apstātos. Viņi nekad tam nepiekritīs!”

“Mans dārgais draugs, vai tad jūs tā arī neesat pamanījis sarkano sviru: signal cI'airēt*, par kuras nepienācīgu lietošanu sods, manuprāt, ir 100 franku.”

: Ziemeļu stacija. Stopsignāls.

“Tātad jūs to parausiet?”

“Drīzāk tas būs mans draugs Pjērs] Kombē. Un tad, kamēr viņš strīdēsies ar vilciena pavadoni, cenšoties izpūst no mušas ziloni, ko ar lielu interesi vēros pārējie pasažieri, mēs klusītēm pazudīsim.”

Viss nolika, kā plānots. Pjērs Kombē, vecs Puaro paziņa, kurš acīmredzot ļoti labi pārzināja mana drauga meloties, bija uzdevumu augstumos. Stopsignāls tika iedarbināts, tiklīdz mēs nonācām Parīzes nomalē. Kombē, sarīkoja scēnu, kas atbilda visizcilākajiem franču standartiem, un mēs ar Puaro spējām pamest vilcienu, pirms kāds bija pievērsis tam īpašu uzmanību. Mūsu pirmais solis bija rūpīgi izmainīt savu ārieni. Visu tam nepieciešamo Puaro bija paņēmis līdzi savā mazajā ceļasomā. Rezultāts bija divi slaisti netīrās, zilās blūzēs. Paēduši vakariņas kāda nolaistā iebrauktuvē, mēs devāmies atpakaļ uz Parīzi.

īsi pirms vienpadsmitiem mēs atkal atradāmies pie Olivjē kundzes villas. Pirms nogriešanas alejā mēs rūpīgi pārlūkojām apkārtni. Nekur nebija redzama neviena dziva dvēsele. Par vienu varējām būt diezgan droši: neviens mums nesekoja.

“Nedomāju, ka viņi jau būs ieradušies,” čukstēja Puaro. “Iespējams pat, ka viss notiks tikai nākamajā nakti, taču šie cilvēki /ina, ka zādzībai ir atlikušas tikai divas.” Ļoti piesardzīgi mēs atslēdzām dārza vārtiņus. Tie atvērās bez trokšņa, un mēs

V i 7

devāmies iekšā.

Un tad, gluži negaidot, sekoja trieciens. Vienā mirklī mūs aplenca, sasēja un aizlūza mutes. Tur bija vismaz desmit vīri. Pretošanās būtu bezjēdzīga. Gluži kā nedzīvus saiņus mūs pacēla un nesa, lai cik las arī savādi, uz māju un nevis projām no las. Izmantojot atslēgu, viņi atvēra laboratorijas durvis un ienesa mūs iekšā. Viens no vīriem noliecās pie lielā seifa, un tā durvis atvērās. Es sajutu šausmas: vai tiesām viņi mūs novietos šajā seifā un atstās lēnai nosmakšanai?

Tomēr sev par pārsteigumu es seifa iekšpusē pamanīju kāpnes, kas veda uz pagrabstāvu. Mūs iestūma šaurajā ejā, un "alu galā mēs nonācām lielā pazemes kambarī. Tur stāvēja gara auguma, iespaidīga sieviete ar melnu samta masku uz scjas. Valdonīgie žesti liecināja, ka viņa kontrolē stāvokli. Vīrieši mūs nosvieda uz jirīdas un atstāja vienatnē ar noslēpumaino

radījumu maskā. Es nešaubījos par to, kas viņa ir mūsu priekšā stāvēja nezināmā francūziete, Lielā četrinieka Trešais numurs.

Viņa noliecās un izvilka no mūsu nullēm sprūdus, taču atstāja mūs sasietus un, pat neaizgriezusies, pēkšņi norāva masku.

Tā bija Olivje kundze!

“Puaro kungs,” viņa klusi teica izsmejošā balsī, “lielais, varenais un neatkārtojamais Puaro kungs! Vakar no rīta es jums nosūtīju brīdinājumu. Jūs nolēmāt to ignorēt domājāt, ka pārspēsiet mūs viltībā! IJn te nu jūs esat.”

No viņas staroja ledains, dvēseli stindzinošs ļaunums. Tas tik ļoti atšķīrās no viņas acīs degošās uguns. Viņa bija traka! Šo sievieti bija piemeklējis ģēnija trakums!

Puaro cieta klusu, pārsteiguma pilnu skatienu lūkodamies sievietē.

“Tad nu tā,” viņa maigi teica, “tas ir beigas. Mēs nevaram ļaut izjaukt mūsu plānus. Vai jums ir kādi lūgumi?”

Nekad agrāk un arī pēc tam es nebiju juties tik tuvu nāvei. Puaro bija lielisks. Nesatricināmi aukstasinīgs, viņš ar neatslābstošu interesi vēroja Olivjē kundzi.

“Mani neizmērojami interesē jūsu gara pasaule, kundze,” viņš mierīgi atbildēja. "Cik žēl, ka man bijis tik maz izdevības to kārtīgi izpētīt! Jā, man ir lūgums. Notiesātajiem, manuprāt, vienmēr atļauj izsmēķēt pēdējo cigareti. Etvija atrodas kabatā, ja jūs būsiet tik laipna.” Viņš palūkojās uz virvēm, ar kurām bija sasiets.

“Protams,” viņa smējās, “jūs gribētu, lai es jums atraisu rokas. Gudra doma, Puaro kungs, nevaru to noliegt. Nē, es nesiešu vaļā jūsu rokas, taču dabūšu jūsu cigareti.”

Viņa notupās pie Puaro, izvilka no kabatas etviju, izņēma no tās cigareti un iesprauda viņam starp lūpām.

“Un tagad sērkociņu,” viņa teica, ceļoties kājās.

“Tas nav nepieciešams,” atbildēja Puaro. Kaut kas viņa balsī mani pārsteidza. Arī Olivjē kundze apstājās.

“Nekustieties, kundze, es jūs lūdzu! Jūs nožēlosiet, ja mani neklausīsiet. Vai zināt par kurāres īpašībām? Tā ir Dienvidamerikas indiāņu bultu inde. Pieliek ar skrambiņu. Dažas ciltis bultu raidīšanai izmanto nelielas caurulītes. Arī manā rīcībā ir neliela caurulīte, kas ārēji izskatās pēc pa

rastas cigaretes. Atliek tikai iepūst. Tomēr satrūkaties? Nekustieties, kundze! Tā ir ļoti smalka caurulīte. Viens elpas pūtiens, un sīciņa bulta, līdzīga zivs asakai, izšaujas gaisa un dodas uz savu mērķi. Jūs taču nevēlaties mirt, kundze? Tāpēc atbrīvojiet no saitēm manu draugu Hastingu. Es nespēju izmantot savas rokas, taču varu pagriezt galvu, tādēļ varēšu jums trāpīt, kundze. Esiet saprātīga, es jūs lūdzu.”

Lēni, rokām trīcot un nebeidzamam naidam atspoguļojoties sejā, viņa noliecās un atsēja virves.

"Jūsu virves derēs dāmai, Haslings,” Puaro pavēlēja. "Lūk, tā! Vai viņa ir droši sasieta? Tad atbrīvojiet mani, es jūs lūdzu! Cik labi, ka viņa aizsūtīja projām savus rokaspuišus. Nedaudz veiksmes, un mēs bez kādām pūlēm izkļūsim no šejienes.”

Pēc mirkļa Puaro stāvēja man blakus.

'Tierkulu Puaro nogalināt ir daudz grūtāk, nekā jūs domājat, kundze. Ar labu nakti!” Viņš palocījās.

Sprūds neļāva viņai atbildēt, taču slepkavnieciskā kvēle acīs bija briesmīga. Es no visas sirds cerēju, ka mēs vairs nekad nenonāksim šīs sievietes rokās.

Pēc trim minūtēm mēs bijām clārzā un steidzāmies to šķērsot. Uz ceļa nebija ne il/ivas dvēseles, un drīz vien villa palika mums aiz muguras.

Tad Puaro vairs nespēja klusēt.

“Esmu pelnījis visu, ko viņa par mani sarunāja,” viņš teica, “es esmu trīskāršs idiots, truls lopiņš, nekam nederīgs stulbenis. Es tā lepojos, ka neiekritu viņu lamatas. Taču tās nemaz nebija lamatas! Es pats tās par tādām padarīju. Viņi zināja, ka es sapratīšu viņu nodomus, un ļāva man tos saprast. Tas visu izskaidro — to, cik

v iegli viņi piekāpās! Attiecībā uz Halideju un pārējo. Visu vadīja Olivjē kundze, un .maliene šajā plānā bija tikai sīka skrūvīte. Kundzei bija nepieciešamas Halidcja idejas. Viņa bija pietiekami spējīga, lai atrisinātu problēmas, kas mulsināja zinātnieku. Jā, Haslings, tagad mēs zinām, kurš ir Trešais numurs! Sieviete, kas, iespējams, ir visizcilākā zinātniece pasaulē! Tikai padomājiet: Austrumu prāts un Rietumu zinātne, un vēl divi nezināmie. Taču mums viņi ir jāalrod! Rīt mēs atgriežamies Londonā un ķeramies pie lietas.”

“Jūs taču ziņosiet par Olivjē kundzi policijai?”

■‘Man neviens neticēs. Viņa ir viens no Francijas elkiem, un mēs neko nevaram pierādīt. Mums paveiksies, ja viņa pati pai mums neziņos.”

“Ko?"

“Padomājiet: mūs naktī atrod telpās ai atslēgām, kuras, kā viņa zvērēs, mēs esan piesavinājušies bez šīs dāmas ziņas. Viņa mūs pārsteidz pie seifa, mēs viņu sasie; nam, aizbāžam muti un bēgam projām Nelolojiet ilūzijas, Hastings! Veiksme nav mūsu pusē, tā jūs mēdzat teikt?”

Astotā nodaļa Ienaidnieka nams

Pēc piedzīvojuma villā Pasī mēs ar pasta ātrvilcienu atgriezāmies Londonā. Pua10 gaidīja vairākas vēstules. Savādi smaili īdams, viņš izlasīja vienu, tad pasniedza to man.

“Izlasiet to, mon umi. ”

Es sākumā pievērsos parakstam “Abe Railands” un atcerējos Puaro vārdus: 'Pats bagātākais cilvēks pasaulē.” Mistera Kailanda vēstule bija strupa un asa. Viņš apgalvoja, ka ir dziļi neapmierināts ar Puaro sniegto paskaidrojumu par pēdējā brīdī atraidīto Dienvidamerikas piedāvājumu.

“Šis te ir pārdomu vērts, vai ne?” vaicāja Puaro.

“Manuprāt, tas ir tikai dabiski, ka viņš nedaudz saīdzis.”

“Nē, nē, jūs mani nesaprotat! Atcerieties, ko teica Meijerlings, virs, kurš šeit meklēja patvērumu, lai pēc tam mirtu no

savu ienaidnieku rokas! “Viņu pārstāv ar divām vertikālām līnijām pārsvītrots S burts, kas ir dolāra zīme, vai arī divas līnijas un zvaigzne. Tāpēc pilnīgi iespējams,; ka viņš ir Savienoto Valstu pilsonis un ie4 mieso bagātības varu.” Pievienojiet arī to faktu, ka Railands piedāvāja lielu naudas summu, lai mani izmānītu no Anglijas, un ko tas mums dod, Hastings?”

“Jūs domājat… jūs turat aizdomās misteru Railandu, multimiljonāru, ka viņš ir Lielā četrinieka Otrais numurs?”

“Jūsu spožais intelekts ir sapratis domu. Jā gan. Tonis, kādā jūs izrunājāt vārdu “multimiljonārs”, bija daiļrunīgs, tomēr neaizmirstiet vienu: šo lietu vada cilvēki, kas ir sasnieguši visaugstāko stāvokļ li. — un misteram Railandam piemīt tāda vira reputācija, kas lietišķajos darījumos nepazīst saudzību. Spējīgs, negodīgs vīrs — vīrs. kuram pieder viss, kas viņam nepieciešams, vīrs. kas vēlas iegūt neierobežotu varu.

Puaro gaidīja manu reakciju, un es pa| jautāju, kad tieši viņam ienāca prātā šī ideja.

“Tur jau tā lieta. Neesmu drošs, es nevaru būt drošs. Es atdotu jebko, mon nmi, lai

Initu pārliecināts, ka, teiksim tā, Otrais numurs noteikti ir Abe Railands un mēs vēl vairāk esam pietuvojušies savam mērķim.” “Spriežot pēc vēstules, viņš nupat kā ieradies Londonā,” es sacīju, norādīdams 11/ datumu. “Vai jūs viņu apmeklēsiet un atvainosieties pats personīgi?” “Iespējams.”

Divas dienas vēlāk Puaro atgriezās mūsu miteklī, ar mokām spēdams valdīt jūtas, un vislielākajā satraukuma satvēra manu roku.

“Mans draugs, ir radusies pārsteidzoša, pavisam vienreizīga iespēja! Tomēr tā se

vi    slēpj briesmas; ārkārtīgas briesmas. Man nevajadzētu, man nav tiesību lūgt jūs to izmantot.”

Ja Puaro vēlējās mani iebiedēt, tad viņš bi ja izvēlējies pavisam aplamu metodi, ko es nekavējos apliecināt. Pamazām nomierinoties, viņš izklāstīja savu plānu.

Šķiet, ka Railands meklēja angļu sekretāru, respektablu cilvēku ar labām manierēm. Saskaņā ar Puaro plāniem, man vajadzēja pieteikties šim darbam.

“Es labprāt darītu to pats, mon nmi." viņš atvainodamies teica, “taču baidos, ka diez vai spēšu atbilstoši izmainīt savu

ārieni. Angliski es runāju ļoti labi, izņemot brīžus, kad esmu uztraukts, taču ne-] vienu nespēšu apmānīt. Un, pai ja es upurētu savas ūsas. nešaubos, ka visi manī vēl arvien pazīs Herkulu Puaro.”

“Lieku desmit prel vienu, ka viņš mani tik un lā nepieņems darbā,” es bildu.

“Pieņems, varu galvot. Es jums sagādāšu tādas ieteikuma vēstules, kam viņš vienkārši nespēs pretoties. Jūs ieteiks pats valsts sekretārs iekšlietās.”

Tas šķita zināmā mērā pārspīlēti, lāču Puaro noraidīja jebkādus iebildumus.

“Varat man ticēt, viņš to darīs. Es reiz izmeklēju kādu lietu, kas varēja izvērsties ievērojamā skandālā. Viss lika atrisināts diskrēti un smalki, un tagad, kā jūs mēdzat teikt, viņš burtiski ēd man no rokas.” Iesākumā mēs devāmies pie grima mākslinieka. Tas bija neliela auguma vīrs ar dīvainiem, purnam līdzīgiem sejas vaibstiem, kas lielā mērā atgādināja Puaro sejas pantus. Brīdi klusēdams mani aplūkojis, viņš ķērās pie darba. Kad es pēc stundas ielūkojos spogulī, biju ārkārtīgi pārsteigts. īpašas kurpes mani padarīja vismaz divas collas garāku, un mētelis, ko valkāju, bi ja piegriezts tā, ka padarīja ma-

iii lTd/.īgu izkāmējušam nīkulim. Manas uzacis bija prasmīgi pārveidotas, piešķirot sejai pilnīgi jaunu izteiksmi. Aiz vaigiem man bija polsteri, un dziļais iedegums piederēja pagātnei. Man vairs nebija ūsu, un vienā pusē mutei rēgojās zelta zobs.

"Jūsu vārds ir Arturs Nevils,” Puaro teica. "Dievs lai stāv jums klāt:, mans draugs, jo baidos, ka jūs dodaties tieši briesmās.”

Sirdij neprātīgi dauzoties, es mistera Railanda noteiktajā stundā ierados “Savoja” un lūdzu tikšanos ar lielo vīru.

Pēc dažu minūšu gaidīšanas mani aizveda uz viņa numuru.

Railands sēdēja pie galda. Viņam priekšā uz galda atradās vēstule, kuru, kā es ar acs kaktiņu varēju saskatīt, bija rakstījis valsts sekretārs iekšlietās. Tā bija pirmā reize, kad es skatīju vaigā amerikāņu miljonāru, un, lai arī kā centos saglabāt kritisku prātu, viņš uz mani atstāja iespaidu. Gara auguma un lievs, uz priekšu izvirzītu zodu un nedaudz līku degunu. Viņa pelēkās acis auksti spīdēja zem eleganti veidotajām uzacīm. Šim cilvēkam bija biezi, sirmi mati un no mutes kaktiņa eleganti slējās melns cigārs viens no tiem.

no kuriem, kā es to vēlāk uzzināju, vins nekad nešķīrās.

“Sēdieties,” Railands norūca.

Es apsēdos. Viņš uzsita pa vēstuli savā priekšā.

“Saskaņā ar šo te jūs esat tas, kas vajadzīgs. un man ar to pietiek. Sakiet, kāda ir jūsu pieredze darbā ar augstāko sabiedrību?”

Atbildēju, ka. manuprāt, viņš paliks apmierināts.

“Es to saku. lūk, kādēļ. Manā vasaras rezidencē ierodas visādi tur grāfi un vi-ļ konti, un jums tos vajadzēs sašķirot pēc, piederības un sasēdināt ap pusdienu galdu pienācīgā kārtībā.”

"Nešaubos, ka bez grūtībām tikšu ar to galā.” Es pasmaidī ju.

Mēs vēl kādu brīdi apmainījāmies laipnībām. un galu galā mani pieņēma darbā, Misteram Railandam bija nepieciešams sekretārs darbam ar Lielbritānijas augstākajam aprindām. Amerikāņu sekretārs un stenogrāfiste viņam jau bija.

Pēc divām dienām es devos uz Halon-ļ čeizu, Lomšīras hercoga rezidenci, kol amerikāņu miljonārs bija noīrējis uz se-1 šiem mēnešiem.

Jaunie pienākumi nesagādāja man ne mazākās grūtības. Savulaik es biju strādājis par sekretāru pie kāda ļoti aktīva parlamenta locekļa, tāpēc, goda vārds, jutos kā zivs ūdenī. Misters Railands paiasti rīkoja lielas viesības nedēļas beigās, het nedēļas vidus bija diezgan mierīgs. I s tikai garāmejot redzēju misteru Eplbiļii, otru sekretāru, kurš, šķiet, bija tipisks jauns amerikānis, ļoti izdarīgs. Mis Mārlinu, stenogrāfisti, es satiku daudz biezāk. Viņa bija piemīlīga jauna sieviete, 23-24 gadus veca, kastaņbrūniem matiem un brūnām, parasti kautrīgi nolaistam acīm, kas tomēr spēja būt ļoti nerātnas. Manuprāt, viņai mūsu darba devējs nepalika. un viņa tam neuzticējās, lai gan, protams, bija pieliekami saprātīga, lai palūrētu savas jūtas noslēpumā. Tomēr reiz pavisam negaidīti es ieguvu viņas uzticību.

Es nekavējos rūpīgi pārbaudīt visus kalpotājus. Daži no tiem bija pieņemti nesen. šķiet, viens no sulaiņiem un kāda islabene. Virssulainis, saimniecības pārzinis un šefpavārs nāca no hercoga kalpotāju vidus — viņi bija piekrituši paliki rezidencē. Istabmeitas es noraidīju kā nenozīmī

gas. Džeimsu, otru sulaini, es pārbaudīju '■ ļoti rūpīgi, taču bija skaidrs, ka viņš ir pavisam parasts sīks kalpotājs, kuru darbāļ bija pieņēmis virssulainis. Daudz lielākas aizdomas izraisīja Dīvzs, mistera RailandaJ ģērbējs, kuru miljonārs bija atvedis līdzi no Amerikas. Dzimis anglis, nevainojamam manierēm, viņš tomēr manī radījaj zināmas aizdomas.

Pirmās trīs nedēļas Halončeizā pagājaļļ ļoti mierīgi, nenotika nekas, kas varētu apstiprināt mūsu teoriju. Nekādu liecību par Lielā četrinieka darbību. Misters Railands bija iespaidīgs vīrs, tomēr es sāku tiļ cēl, ka Puaro, saistīdams viņu ar šausmīgo organizāciju, ir kļūdījies. Es pat dzirdēju, kā reiz pie pusdienām viņš pieminēja ma'Jl na drauca vārdu.

“Saka, ka viņš esot īsts brīnumdaris, taču, manuprāt, šis Puaro ir dīkdienis. Kā esi to zinu? Piedāvāju viņam darījumu, taču j viņš to noraidīja pēdējā brīdi. Neko ne-, gribu dzirdēt par jūsu Puaro kungu.”

Šādos brīžos mani kā nekad citkārt apgrūtināja polsteri aiz vaigiem!

Un tad mis Mārtiņa pavēstīja man kādu ļoti interesantu stāstu. Railands bija devies uz Londonu un paņēmis Eplbiju sev

līdzi. Mēs ar mis Mārtiņu pēc tējas pastaigājāmies dārzā. Man ļoti patika šī meitene tik nesamākslota, tik dabiska. Varēja redzēt, ka viņa ir par kaut ko noraizējusies, līdz beidzot tas nāca gaismā.

“Ziniet, Nevila kungs,” viņa sacīja, “es patiesi domāju, vai nebūtu labāk pamest so vietu.”

Es izskatījos diezgan pārsteigts, un viņa steidzīgi turpināja:

“Ak. savā ziņā šis darbs ir brīnišķīgs. Baidos, ka daudzi mani uzskatīs par muļķi, ja to pametīšu. Tomēr es nespēju paciest apvainojumus, Nevila kungs. Tas, ka uz. tevi bļauj kā uz pēdējo muļķi, ir par daudz. Neviens džentlmenis tā nerīkotos.” “Vai misters Railands jūs lamā?”

Viņa pamāja.

"Protams, viņš vienmēr ir diezgan vieg

li    aizkaitināms un iekarsīgs. To vēl var saprast. Tāds ir darbs. Taču tā ārdīties par tīrajiem niekiem! Viņš patiesi izskatījās la, it kā varētu mani nogalināt. Un pilnīgi par neko!”

“Lūdzu, pastāstiet man par to,” es teicu, patiesi ieinteresēts.

“Jūs jau zināt, ka es atveru visas mistera Railanda vēstules. Dažas no tām es no

dodu misteram Eplbijam, ar citām tieku galā pati. Taču tieši es veicu pirmo šķirošanu. Nu. lūk, un ir vēstules, kas rakstītas uz zila papīra ar sīku četrinieku stūri. Atvainojiet, vai jūs ko teicāt?'’

Es nebiju spējis novaldīt pārsteiguma saucienu, taču žigli papurināju galvu un lūdzu viņu turpināt.

"Nu. lūk, šīs vēstules nāk, un man ir dots stingrs rīkojums nekad nevērt tās vaļā, bet neskartas nodot misteram Railandam. Un. protams, parasti es tieši tā arī daru. Taču vakar pasts bija neparasti bagātīgs, un vēstules es vēru vaļā baismīgā steigā. Kļūdas dēļ es atveru vienu no šīm vēstulēm. Kati ieraudzīju, ko esmu izdali rijusi, devos pie mistera Railanda, lai visu paskaidrotu. Man par lielu pārsteigumu viņš kļuva gluži vai neprātīgs no dusmām. Kā jau teicu, es biju diezgan nobijusies.” < "Interesanti, kas šajā vēstulē bija tāds, kas varēja izraisīt tik lielas dusmas?”

“Pilnīgi nekas. Un tieši tas ir visdīvainākais. Pirms pamanīju kļūdu, es vēstuli biju jau izlasījusi. Tā bija diezgan īsa. Rakstīto es atceros vārds vārdā, un tur nebija nekā tāda, kas būtu varējis cilvēku tik ļoti satraukt.”

“Tātad jūs to varētu atkārtot?” es viņu iedrošināju.

“Jā,” viņa atbildēja un, minūti pagaidījusi, lēni, ļaujot man visu neuzkrītoši piei aksl.lt, atkārtoja, lūk. ko:

“Cienījamais kungs, tagad ļoti būtiski, la domāju es, ir redzēt īpašumu. Galu galā, ja jūs gribat, lai tiktu iekļautas akmeņlauztuves, tad saprātīga cena būtu 17 tūkstoši. Komisijas naudā maksāt 11 %• nevajag, pietiks ar 4.

Patiesi jūsu

Artūrs Leveršams”.

Mis Mārtiņa turpināja:

“Acīmredzot runa bija par kādu īpašumu, ko misters Railands vēlējās pirkt. Taču saprotiet mani, vīrietis, kas spēj iesvilties tādās dusmās par kaut ko tik maznozīmīgu. nebūtu uzskatāms par gluži nekaitīgu. Sakiet, major Nevil, kā lai es rīkojos? Jūs esat vairāk pieredzējis par mani.”

Es viņu nomierināju un teicu, ka misters Railands droši vien cieš no savai šķirai tik raksturīgās kaites — dispepsijas. Galu galā viņa devās projām visnotaļ apmierināta. Taču man bija nepieciešams kas

vairāk. Palicis viens pats, es izvilku no ka-,] balas piezīmju grāmatiņu un pārlasīju vēs-1 luli, ko biju pierakstījis. Kāda bija šī ārēji nevainīgā vēstījuma īstā jēga? Varbūt runa bija par kādu darījumu, kuru Railands griI bēja paturēt noslēpumā, līdz viss būs paveikts? Iespējams. Taču es atcerējos nelie-ļ lo četrinieku, ar kuru bija marķētas visas vēstules, un sajutu, ka beidzot esam nonāļ kuši uz pēdām meklētajam.

Vēstule bija pārņēmusi manas domas ! visu vakaru un arī nākamās dienas lielāļ ko daļu — un tad es sapratu. Viss bija ļoti .] vienkārši. Šī teksta atslēga bija četri;j nieks — vajadzēja nosvītrot četrus vārdus j un lasīt katru piekto, un, to izdarījis, es ie,ļ guvu pavisam citu ziņu: “Būtiski redzēt | jūs akmeņlauztuves 17 II 4.”

Ar skaitļiem viss bija skaidrs: 17 norādīja | uz 17. oktobri, tas ir, rītdienu, 11 bija laiks, 1 bet 4 paraksts, kas vai nu norādīja uz noslē-ļl pumaino Ceturto numuru, vai arī bija tāda i kā Lielā četrinieka firmas zīme. Ari akmeņ| lauztuves nebija tālu jāmeklē, īpašumā viej nas bija, pusjūdzi no mājas. Pilnīgi pamesta, ] ideāla vieta slepenai sanāksmei. Kādu brīdi es jutu kārdinājumu rīkoties pats: būtu tik 1 aizraujoši pārspēt pašu Pauaro.

Taču galu galā es šo kārdinājumu pārvarēju. Tā bija nopietna lieta, un es nebiju tiesīgs noņemties ar pašdarbību, tādējādi, iespējams, iznīcinot cerību uz panākumiem. Pirmo reizi mēs bijām ieguvuši priekšrocību pār saviem ienaidniekiem, ko nedrīkstēja atstāt neizmantotu. Un, dziedi vai raudi, labākās smadzenes no mums abiem tomēr piederēja Puaro. Es uzrakstīju steidzamu vēstuli, kurā paskaidroju, kāpēc mums noteikti jānovēro tikšanās. Ja viņš šo pienākumu uztic man, ļoti labi. Tomēr es sniedzu sīkas norādes par lo, kā, ejot no stacijas, nokļūt līdz akmeņlauztuvēm. Ja viņš tomēr nolems ierasties pats.

Vēstuli es aiznesu uz ciemu un pats arī nosūtīju. Es ar Puaro varēju sazināties visā uzturēšanās laikā, taču mēs bijām vienojušies, ka viņš nemēģinās rakstīt man, jo vēstules kāds varētu izlasīt bez manas ziņas.

Vakaru es pavadīju uztraukumā. Viesu nebija, un šo laiku es strādāju kopā ar misteru Railandu kabinetā. Es tādu pavērsienu biju gaidījis, tāpēc necerēju, ka varēšu būt stacijā, kad ieradīsies Puaro, tomēr biju pārliecināts, ka visi darbi būs galā vēl ilgi pirms vienpadsmitiem.

■

Patiešām, īsi pēc pusvicnpadsmiliem misters Railands ielūkojās pulksteni un paziņoja, ka ir beidzis. Es sapratu mājienu un diskrēti devos projām, uzkāpu otrajā stāvā, it kā dotos gulēt, taču tad pa sānu kāpnēm klusi izslīdēju dārzā, iepriekš piesardzības dēļ uzvilcis tumšu mēteli, kas nosedza manu balto kreklu.

Kādu gabalu nogājis, es palūkojos pāri plecam. Misters Railands nupat kā bija iznācis no sava kabineta dārzā, acīmredzot ceļā uz likšanos. Es paātrināju gailu, lai iegūtu nepieciešamo laiku. Pie akmeņlauztuvēm nonācu, diezgan aizelsies. Tur neviena nebija. Es ielīdu biezā krūmājā un gaidīju turpmākos nolikumus.

Pēc desmit minūtēm, burtiski mirkli pirms vienpadsmitiem, parādījās Railands, platmali uzvilcis līdz acīm, mutē tik ļoti ierastais cigārs. Viņš palūkojas visapkārt, tad nozuda vienā no raktuves ejām. Es dzirdēju klusu balsu murdoņu. Acīmredzot vīrietis vai vīrieši, lai arī kas viņi bija, uz tikšanos bija ieradušies pirmie. Es piesardzīgi izlīdu no krūmiem un lēnām, cenzdamies nesacelt ne vismazāko troksnīti, lavījos pa stāvo laku. No runātājiem mani tagad šķīra tikai viens klinšu bluķis.

Slepšus palūkojies gar vienu tā šķautni, es atrados aci pret aci ar automātiskā ieroča stobru.

“Rokas augšā!” sausi pavēlēja misters Raiiands. “Es jau jūs gaidīju.”

Viņš atradās klints ēnā, tāpēc seju es neredzēju, taču ļaunums viņa balsī nebija patīkams. Es sajutu aukstu metālu pieskaramies kaklam, un misters Raiiands nolaida ieroci.

“Labs ir, Džordž,” novilka Raiiands, “dzen viņu uz turieni!”

Bezspēcīga niknuma pārņemtu, mani aizdzina ēnā, kur neredzamais Džordžs, visticamāk nevainojamais Dīvzs, aizbāza man muti un cieši sasēja.

Raiiands ierunājās balsi, no kuras šermuļi skrēja pāri kauliem, tik ļauna un bezsirdīga tā bi ja:

“Tās būs jūsu abu beigas. Pārāk bieži jūs gadāties Lielā četrinieka ceļā. Vai esat ko dzirdējis par zemes nogruvumiem? Šeit tāds bija aptuveni pirms diviem gadiem. Un šonakt būs vēl viens. Esmu par visu parūpējies. Jūsu draugs, šķiet, nav p ā r ā k p u n k t u ā 1 s ? ’ ’

Mani pārņēma šausmas. Puaro! Vēl mirklis, un viņš nonāks tieši lamatās. Un es nespēju viņu brīdināt. Atlika vien lūgt

Dievu, lai viņš būtu nolēmis visu atstā manā ziņā, pats paliekot Londonā. Bet, j; viņš ir devies uz šejieni, tad kuru katru brīdi viņam jābūt klāt.

Laikam ejot, manas cerības pieauga, Pēkšņi lās sabruka pīšļos: es sadzirdēju soļus. Piesardzīgus, tomēr soļus. Tas bija neizturami! Kāds tuvojās, tad apstājās, un galu galā es ieraudzīju Puaro, kurš, galvu pieliecis, mēģināja ko saskaut tumsā.

Dzirdēju Railanda apmierināto rūcienu, kad viņš pacēla ieroci un sauca: “Rokas augšā!” Tajā pašā mirklī Dīvzs uzbruka no aizmugures un viss bija beidzies.

“Priecājos jūs satikt, mister Puaro,’| drūmi paziņoja amerikānis.

Puaro savaldība bija apbrīnojama. Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Taču es re-; dzēju, ka viņa acis kaut ko meklē ēnā. “Mans draugs, vai viņš ir šeit?”

“Jā, jūs abi esat iekrituši, iekrituši Lielā četrinieka lamatās.”

Railands smējās.

“Lamatās?” pārvaicāja Puaro.

“Vai tad neesat to vēl apjēdzis?”

“Es ļoti labi saprotu, ka šeit ir izliktas lamatas,” atbildēja Puaro, “tikai jūs kļūdā-

lies, mans kungs, šajās lamatās esat iekrilis jūs pats un nevis es ar savu draugu.” "Ko?” iesaucās Railands, paceldams šuvu automātisko ieroci. Taču es ieraudzīju viņa skatienā apjukumu.

“Ja izšausiet, jūs būsiet noslepkavojis cilvēku desmit liecinieku acu priekšā un liksiet par to pakārts. Skotlendjards šo vietu ir aplencis jau veselu stundu. Jūsu spēlīte ir beigusies, mister Abe Railand.” Puaro dīvaini nosvilpās, un gluži kā pēc burvju mājiena apkārtni piepildīja cilvēki. Viņi arestēja Railandu un viņa kalpu un tos atbruņoja. Pateicis dažus vārdus atbildīgajam policistam, Puaro veda mani projām.

Ticis ārā no raktuves, viņš mani dedzīgi apskāva.

"Jūs esat sveiks un vesels. Tas ir brīnišķīgi. Es ne reizi vien sev pārmetu, ka ļāvu jums turp doties.”

“Ar mani viss ir kārtībā,” atbildēju, atbrīvodamies no viņa skavām, “taču es kaut ko nesaprotu. Jūs izmantojāt viņu plāni nu?”

“Bet tieši to es gaidīju. Kādēļ gan es ļāvu jums turp doties? Jūsu pieņemtais vārds, jaunais ietērps. Tas nebija domāts, lai viņus apmānītu!”

“Ko!?” es iesaucos. “Jūs man neko lādu neieicāt!”

“Es jau ne reizi vien esmu teicis, ka jūs, Hastings, sava būtībā esat lik skaidrs un godīgs, ka apmāni! kādu varat tikai tad, ja pats esat apmainīs. Tad, lūk, nekavējoties jūs atmaskojuši, viņi rīkojas tā, kā es paredzēju. tā, kā paredzētu ikviens, kurš liek lietā savas mazās, pelēkās šūniņas: viņi jūs izmanto kā ēsmu. Viņi izmanto meiteni. starp citu, Hastings, viens gluži psiholoģisks jautājums: vai viņa ir rudmate?” “Ja jūs domājat mis Mārtiņu,” es salti atbildēju, “viņas mati ir gaišā kaslaņkrāsā!” “Šie ļaudir ir patiesi epatants*. Viņi ir izpētījuši pat jūsu psiholoģiju. Jā, mans draugs, mis Mārtiņa bija ēsma. visīstākā. Viņa jums atstāsta vēstules tekstu, sūdzēdamās par mistera Railanda niknuma lēkmēm. jūs šīs vēstules tekstu pierakstāt, mēģināt to izprast. Šifrs ir ļoti jauks, ne pārāk primitīvs, bet arī ne pārāk grūts. Jūs šo vēstuli atšifrējat un tad aicināt mani. Bet viņi nezina, ka es lieši to arī gaidu. Saņēmis uzaicinājumu, es dodos pie Džepa un veicu nepieciešamos priekšdarbus, kam, kā jūs labi redzat, seko uzvara.”

Apbrīnojami.

Es biju diezgan neapmierināts ar Puaro, ko ari neslēpu. Londonā mēs atgriezāmies ar piena vilcienu agri no rīta. Un tas bija patiesi neērts brauciens.

Es biju tikko kā nomazgājies vannā un ļ'alavojos baudīt brokastis, kad viesistabā i/dzirdēju Džepa balsi. Uzvilcis peldmēte-

li,  steidzos lejā.

“Jūs nu gan mūs esat iepinis,” dzirdēju inspektoru sakām, “tas neko labu pār jums neliecina, mister Puaro. Vēl nebiju pieredzējis, ka jūs kāds izmet no sedliem.” Puaro sejas izteiksmi bija vērts redzēt, kad Džeps turpināja:

“Un tad mēs turp dodamies cerībā noķert to jūsu piesaukto neģēli, bet tas izrādās sulainis.”

“Sulainis?” Es neticēju savām ausīm. “Jā, Džeimss vai kā viņu tur. Cik saprotu, viņš bija saderējis, ka spēs apmānīt to pūsli, tas esat jūs, Hastings, ka viņš ir miljonārs, un pie reizes sastāstīt visādus spieu stāstus par Lielā četrinieka bandu." “Tas nav iespējams!” es iesaucos.

“Un kā vēl ir! Es mūsu draugu aizvedu tieši u/, Halončeizu, kur atradām īsto Railandu, savā gultā un cieši aizmigušu. Un virssulainis un pavārs, un vēl velns sazin

kas zvērēja, ka tās bijušas tikai derības Muļ ķīgs jociņš, nekas vairāk. Tāpēc mē šo sulaini atlaidām.”

“Tad, lūk, kādēļ viņš turējās ēnā,” no murmināja Puaro.

Kad Džeps bija projām, mēs palūkojāmies viens uz otru.

“Mēs zinām. Hastings,” galu galā teica Puaro. “ka lielā četrinieka Otrais numurs ir Abe Railands. Sulaiņa maskarāde bija nepieciešama, lai vajadzības gadījum nodrošinātu atkāpšanos. Un sulainis ir…"

“Jā?” Es dziļi ievilku elpu.

“Ceturtais numurs,” nopietni atbildēja Puaro.

Devītā nodaļa. Dzeltena jasmīna noslēpums

Puaro, protams, varēja klāstīt, ka mēs visu laiku iegūstot informāciju un ieskatu savu pretinieku prātos — man tomēr bija nepieciešami taustāmāki panākumi par šiem.

Kopš brīža, kad nonācām saskarē ar Lie

lo četrinieku, viņi bija izdarījuši divas slepkavības, nolaupījuši Halideju un piedevām (ik tikko nenogalināja mūs ar Puaro. Un ko tam visam varējām likt pretī mēs?

Puaro manas pretenzijas uztvēra loti viegli. “Labi, Hastings,” piekrita Puaro, “pagaidām viņi smejas, bet vai tad neatceraties sakāmvārdu: visgardāk smejas tas, kas smejas pēdējais? Un ticiet: man, mon ;imi. jūs to piedzīvosiet!”

“Neaizmirstiet arī to,” viņš piebilda, "ka šajā gadījumā mūsu pretinieks ir nevis kāds parasts noziedznieks, bet otrs dižākais prāts pasaulē.”

Es atteicos no vēlmes stiprināt viņa iedomību, tāpēc neuzdevu acīmredzamo

jautājumu. uz kuru ari tāpat zināju atbildi, vismaz zināju, ko šai lielā teiks Puaro. Tā vietā es mēģināju uzzināt, kā tad mēs īsti taisāmies atklāt ienaidnieku. Mans draugs kā parasti savus plānus turēja pilnīgā noslēpumā. Tomēr es sapratu, ka viņš ir no-ļ dibinājis kontaktus ar slepeno dienestu aģentiem Indijā, Ķīnā un Krievijā un, spriežot pēc periodiskas pašslavināšanās, pamazām gūst panākumus ienaidnieka] prata spēju novērtēšanā.

Puaro bija pilnīgi pametis savu privātpraksi, un es zināju, ka viņš ir atteicies noj daža laba naudas izteiksmē visnotaļ pie-J klājīga piedāvājuma. Tiesa, dažreiz viņš izmeklēja kādu lietu, kas šķita intriģējoša, taču parasti visu pameta, tiklīdz bija pārliecinājies, ka lai nav nekāda sakara arļ Lielo četrinieku.

Sājā situāci jā vērā ņemams ieguvējs izrādījās mūsu draugs inspektors D/eps. Nav šaubu, ka viņš ne reizi vien guva ievērību, atrisinādams problēmu, pateicoties dažai ne pārāk glaimojoši pasviestai norādei.

Lai atlīdzinātu par šiem pakalpojumiem, inspektors piegādāja sīku informāciju par katru gadījumu, kas, viņaprāt, varētu interesēt mazo beļģi. Un, saņēmis uz

devumu izmeklēt, lietu, ko laikraksti dēvēja par dzeltenā jasmīna noslēpumu, Džeps nosūtīja Puaro telegrammu ar lūgumu ierasties un visu aplūkot savām acīm.

Tieši pateicoties šai telegrammai, mēs .11 Puaro mēnesi pēc piedzīvojumiem Ahes Railanda namā sēdējām vilcienā, kas nesa mūs projām no Londonas kvēpiem un putekļiem uz kādu sīku pilsētiņu, Markethand lordu Vorčesteršīrā. Tieši tur bija noticis noslēpumainais gadījums.

Puaro iekārtojās savā stūrī.

"Un kāds tieši ir jūsu viedoklis par šo lietu, Hastings?” viņš vaicāja.

Es pārdomāju-sakāmo, jo jutu,-ka nedrīkstu mētāties ar vārdiem.

"Viss ir tik sarežģīts,” es piesardzīgi teicu.

“Vai ne?” priecīgi piebalsoja Puaro.

“Domāju, ka steiga, kādā mēs devāmies ceļā, nepārprotami liecina, ka mistera Peintera nāvi jūs uzskatāt par slepkavību, nevis pašnāvību vai nelaimes gadījumu?”

“Nē, nē, Hastings, jūs mani pārpratāt. Arī tad, ja misters Peinters nomira īpaši šausmīgā nelaimes gadījumā, lietā ir vairāki apstākļi, kurus tomēr vajadzētu noskaidrot.”

:

“Tieši to es arī domāju, teikdams, ka

lieta ir ļoti sarežģīta.”

“Aplūkosim vēlreiz visus galvenos lak-

tus mierīgi un metodiski. Stāstiet. 11 as-

ti n g s. rūpīgi un saprotami!"

Es sāku stāstīt, cenzdamies būt, cik

vien iespējams rūpīgs un saprotams.

“Iesākumam," es teicu, "pats misters

Peinlers. 55 gadus vecs, bagāts, izglītots,

visai nopietns ceļotājs. Pēdējo 12 gadu

laikā viņš ļoti reti uzturējies Anglijā. Tad,

pēkšņi noguris no ceļošanas, viņš nopērk

nelielu īpašumu Vorčesteršīrā, netālu nc

Markelhandfordas un gatavojas tur ap-

mesties uz dzīvi. Pirmais, ko viņš dara

ir uzraksta vēstuli savam vienīgajam ra-

diniekam Džeraldam Peintcram. sava jau-

nāka brāļa dēlam. Vēstulē ir aicinājums

braukt uz Krolīlendu (tā sauc šo īpašumu)

un apmesties uz dzīvi kopā ar tēvoci.

Džeralds Pcinters, būdams gleznotājs be|

graša kabatā, šo piedāvājumu ar prieku

pieņem. Un brīdī, kad notiek traģēdija, vi-

ņi abi kopā tur nodzīvojuši septiņus mencj

šus.”

“Jūsu stils ir nevainojams, Hastings. Šķiet, ka es dzirdu runājam grāmatu un nevis savu drausju Hastinmi.”

Nepievērsdams Puaro uzmanību, es turpināju, aizvien vairāk iejuzdamies stāstā.

“Misters Peinters bija parūpējies, lai Kroftlendā netrūktu kalpotāju — seši cilvēki, kā arī paša sulainis ķīnietis A Lins.”

“Viņa ķīniešu izcelsmes kalpotājs A

I ,iņs,” nomurmināja Puaro.

“Pagājušo otrdien misters Peinters pēc vakariņām paziņo, ka nejūtoties labi, un viens no kalpotājiem liek sūtīts atvest ārstu. Misters Peinters atsakās doties uz gultu un sagaida ārstu savā kabinetā. Kas notiek viņu starpā, nav zināms, taču pirms došanās projām doktors Kventins palūdz ataicināt saimniecības pārzini, kuram pavēsta, ka ir injicējis misteram Peinteram zāles, jo pacienta sirds ir ļoti vāja, kā arī to, ka saimnieku nevajadzētu traucēt. Tad viņš uzdod vairākus diezgan savādus jautājumus par kalpotājiem: cik ilgi viņi jau atrodas mistera Peintera dienestā, no kurienes viņi ir ieradušies, un tā tālāk. Saimniecības pārzinis uz šiem jautājumiem atbild, cik labi spēj, tomēr brīnās, kādēļ ārsts tos uzdod. Nākamajā rītā atklājas kaut kas šausmīgs. Viena no istabenēm, kāpjot pa kāpnēm, sajūt degošas gaļas smaku, kas šķiet nākam no saimnieka kabineta.

Viņa cenšas atvērt durvis, taču tās ir no iekšpuses aizslēgtas. Ar Džeralda Peintera un ķīnieša palīdzību durvis atlauž, un tur atklājas šausminošs skats: misters Peinters iekritis gāzes pavardā un viņa seja un galva ir apdegusi līdz nepazīšanai.

Protams, tobrīd nevienam nerodas aizdomas, ka tas varētu būt kaut kas cits nekā baismīgs nelaimes gadījums. Ja ari kādu var vainot, lad doktoru Kventinu, kurš iedod pacientam narkotisku vielu un atstāj vienu. Un tad liek atklāts kaut kas visai savāds. Uz grīdas gul laikraksts, kas noslīdējis no vecā vīra ceļiem. Apgriežot šo laikrakstu, uz lā tiek atrasti vārdi, kas rakstīti ar linli, lik tikko saredzami. Blakus krēslam, kurā sēdējis misters Peinters, stāv rakstāmgalds un upura labās rokas rādītājpirksts ir līdz otrajai locītavai notriepts ar tinti. Kļūst skaidrs, ka misters Peinters, būdams pārāk vārgs, lai noturētu rokā spalvu, iemērcis tintnīcā pirkstu un uzrakstījis uz laikraksta šos vārdus. Bet paši vārdi ir pavisam neiedomājami — Dzeltenais jasmīns. Un vairāk ne zīmes.

Krolilendas apkārtnē aug ļoti daudz dzeltenu jasmīnu, un tiek secināts, ka vecais vīrs savā nāves stundā domājis par

liem, kas liecina par viņa apjukumu. Protams, ka laikrakstiem tik neparasts stāsts bija kā lācim medus pods. Viņi to nosauca par “Dzeltenā jasmīna noslēpumu”. Lai j’.aii tikpat iespējams ir ari tas, ka šiem vārdiem nav nekādas būtiskas nozīmes."

“Jūsuprāt, šie vārdi ir mazsvarīgi?” vaicāja Puaro. “Ja jau jūs tā domājat, tā tas arī ir.”

Es nedroši palūkojos uz Puaro, taču viņa sejā nemanīju ne pēdas no izsmiekla.

“Un tad,” es turpināju, “izmeklēšanā atklājās pavisam negaidītas lietas.”

“Tas droši vien šai stāstā ir visinteresantākais, vai ne?”

“Doktors Kventins patiešām bija cilvēks, kas varēja radīt nopietnas aizdomas: pirmkārt, viņš nebija pastāvīgais ārsts, bet gan aizvietotājs darbam uz mēnesi, kamēr doktors Bolito baudīja godam nopelnīto atvaļinājumu. Bez tam cilvēki domāja, ka tieši viņa nevīžība vainojama nelaimes gadījuma. Taču visu vainagoja viņa liecība: misters Peinters esot slimojis jau kopš ierašanās Kroftlendā. Viņu ārstējis doktors Bolito, taču, ieradies pie pacienta, doktors Kventins bijis pārsteigts par dažiem viņa simptomiem. Abi bija tikušies tikai vien-

reiz. Tiklīdz ārsts ar savu pacientu palicis vienatnē, misters Pcinters izstāstījis pārsteidzošu stāstu: pirmkārt, viņš pats jūtoties pavisam labi, taču vakariņās ēstais kālijs esot garšojis savādi. Aizsūtījis uz brīdi projām A Linu, viņš šķīvja saturu esot izbēris bļodā, kuru atdevis ārstam ar rīkojumu izpētīt, vai ar šo kariju viss ir kārtībā.

Par spīti pacienta apgalvojumam, ka viņš jūtoties labi. ārsts tomēr pamanījis, ka ar aizdomam saistītais šoks ir atstājis ietekmi uz viņa sirdi. Tādēļ doktors Kventins injicējis zāles: nevis narkotiku, bet gan strihnīnu.

Tas, liekas, arī viss, ja neņem vērā apstākli, kas visu šo lietu padara tik noslēpumainu: nekavējoties pārbaudot neapēsto kariju, atklājies, ka opija saturs tajā ir pieliekams, lai nogalinātu divus cilvēkus!”

Es apklusu.

“Un jūsu secinājumi, Hastings?” klusi vaicāja Puaro.

“Neesmu drošs. Tas varēju būt nelaimes gadījums, un tas, ka tieši tovakar kāds mēģinājis misteru Peinteru noindēt, varētu būt vienkārša sagadīšanās.”

“Tomēr jūs tā nedomājat! Jums daudz ticamāka liekas versija par slepkavību!” “Un jums?”

“Man nmi. jūsu domu gājiens ir pilnīgi atšķirīgs no manējā. Es nemēģinu izšķirties starp divām alternatīvām — slepkavību vai nelaimes gadījumu — tas atklāsies, tiklīdz būsim tikuši skaidrībā ar otru problēmu — dzeltenā jasmīna noslēpumu. Starp citu, jūs tomēr šo to izlaidāt.”

“Jūs domājat divas savstarpēji perpendikulāras līnijas, ko varēja saskatīt zem vārdiem? Nedomāju, ka tām ir kāda būtiska nozīme.”

'Mūs tā mīlat savas domas, Hastings! Taču atstāsim uz brīdi dzeltenā jasmīna noslēpumu un pievērsīsimies karijam.” “Zinu. Kurš to saindēja un kāpēc? Jautājumu ir daudz. A Lins, protams, šo kariju sagatavoja. Taču kādēļ gan viņam būtu jānogalina savs saimnieks? Varbūt viņš ir kādas tongas loceklis vai kas tamlīdzīgs? Tādas lietas ir dzirdētas. Dzeltenā jasmīna tonga, piemēram. Tad vēl ir Džeralds Peinters.”

Es pēkšņi apklusu.

“Jā,” piekrita Puaro, “vel, kā jūs to noradījāt, ir Džeralds Peinters, sava tēvoča mantinieks. Tomēr, kā atceraties, viņš notikuma diena vakariņoja ārpus mājas.” “Jaunais Peinters varēja piekļūt kādai karija sastāvdaļai,” es teicu, “un tad, pro-

latus, pusdienojot ārpus mājas, viņš izvairījās no nepieciešamības baudīt šo ēdienu.” Domāju, ka šoreiz es atstāju iespaidu uz Puaro. Viņa skatiens pauda daudz lielāku cieņu nekā līdz šim.

“Viņš atgriežas vēlu,” es turpināju atveidot notikumu iespējamo gailu, “redz gaismu tēvoča kabinetā, dodas uz turieni, atklāj, ka viņa plāns ir izgāzies, un iegrūž veco vīru lieši ugunī."

“Misters Peinters, būdams diezgan spēcīgs piecdesmit piecus gadus vecs vīrs, nebūtu ļāvis sevi līdz nāvei sadedzināt bez cīņas. Hastings. Jūsu versija par notikušo nav pārāk ticama.”

“Labi, Puaro.” es atcirtu, “tagad ir pienākusi jūsu kārta. Tad stāstiet, ko par šo lietu domājat jūs!”

Puaro apveltīja mani ar smaidu, izrieza krūtis un pompozā manierē sāka:

“Ja pieņemam versiju par slepkavību, tad nekavējoties rodas jautājums: kāpēc tika izvēlēta tieši šī metode? Man prātā nāk tikai viens izskaidrojums — lai līdz nepazīšanai apdegusī seja neļautu noteikt upura patieso identitāti.”

“Ko?” es iesaucos. “Jūs domājat, ka…” “Acumirkli, I lasiings, es teicu, ka izvērtē-

II   šo iespēju. Vai ir jebkāds pamats domāt, ka atrastais līķis nav misters Peinters? Vai ir /mānīs kāds cits, kura ķermenis tas varētu Inu? Es pārdomāju abus šos jautājumus, un abos gadījumos mana atbilde ir noliedzoša.” "Ak!” es vīlies izsaucos. “Un tad?” Puaro acīs iezibējās sīka uguntiņa.

“Un tad es sev saku: tā kā šai lietā es visu nesaprotu, tad būtu vēlams, lai es pats to izmeklētu. Nedrīkst visu savu laiku veltīt tikai un vienīgi Lielajam četriniekam. Taču mēs esam klāt! Kur mana mazā drēbju suka? Te jau tā ir. Lūdzu, notīriet man drēbes, draugs, un tad es tādu pašu pakalpojumu izdarīšu arī jums.”

“Ja,” Puaro domīgi teica, likdams nost suku, “cilvēks nedrīkst ļaut kādai idejai pilnīgi pārņemt savu prātu. Esmu bijis tuvu tam. Iedomājieties, mans draugs, arī tagad, izmeklējot šo lietu. Divas līnijas, ko jūs pieminējāt, — pasvītrojums un otra, kas to krusto, kas cits tas varētu būt, ja ne mēģinājums uzrakstīt skaitli 4?”

“Dieviņ tētīt!” es smiedamies izsaucos. "Vai nav absurdi? Es visur redzu Lielā četrinieka pirkstu. Labi, ka tagad varēšu izmantot savu prātu citā vidē. Bet, luk. kur stāv Džeps!”

Desmita nodaļa Izmeklesanа К roftlendа

Uz platformas patiešām stāvēja Skotlendjarda inspektors, kurš mūs ļoti silti sagaidīja.

■‘Cik labi. mesjē, ka jūs atbraueāl. Es jau domāju, ka šo lietu jūs garam nepāli laidīsiet, l/.eils noslēpums, vai ne?”

Manuprāt, tas nepārprotami liecināja, ka Džeps šo lielu neizprot un cer uz kādu Puaro mājienu.

Inspektors bija atbraucis ar mašīnu, un mēs devāmies uz Kroftlendu. Tā bija balta un stūraina, visai neuzkrītoša māja, no vienas vietas noaugusi ar dažādiem krūmiem un staipekņiem, tai skaitā ari dzelte-'j najiem jasmīniem. Džeps palūkojās uz šo māju reizē ar mums.

"Droši vien bija sajucis, nabaga zcl-i lis,” minēja inspektors, “redzēja halucinācijas un nolēma, ka viņš patiesībā atro’ das ārā.”

Puaro smaidīdams viņu vēroja.

“Kas tad tas, jūsuprāt, īsti bija, manu labo Džep,” viņš vaicāja, “nelaimes gadiļiims vai slepkavība?"

Inspektoram šis jautājums ne sevišķi patika.

“Ja nebūtu karija, tad es noteikti balsotu par nelaimes gadījumu. Kurš muļķis ies turēt dzīva cilvēka galvu ugunī? Viņš taču sacels kājās visu māju!”

“Sasodīts,” teica Puaro, “esmu bijis stulbenis, trīskāršs idiots. Jūs esat izrādījies gudrāks par mani, Džep!”

Džepu šis kompliments pārsteidza, jo parasti Puaro nodevās tikai un vienīgi sevis slavināšanai. Inspektors nosarka un sāka murmināt, ka nekas vēl neesot īsti skaidrs.

Viņš mūs aizveda uz telpu, kurā bija notikusi traģēdija, — mistera Peintera kabinetu. Tā bija plaša istaba zemiem griestiem, ar grāmatplauktiem gar visām sienām un lieliem ādas atzveltņiem.

Puaro uzreiz pievērsās logam. Aiz tā atradās grantēta terase.

“Tas logs bija vaļā?” viņš jautā ja.

“Tur jau ir tā lieta! Atstājot šo telpu, ārsts vienkārši aizvēra aiz sevis durvis. Nākamajā rītā tās izrādījās aizslēgtas. Kas tās bija aizslēdzis? Misters Peinters? A Lins

zvēr, ka logs bijis aizvērts un aizbultēts. Savukārt doktoram Kventinam radās iespaids, ka logs bijis aizvērts, bet ne aizbultēts, tomēr viņš neņemas to apzvērēt. Ja viņš to spelu. tad lieta iegūtu pavisam citu raksturu. Ja upuris tika nogalināts, tad slepkavam bi ja jātiek istabā vai nu pa durvīm, vai caur logu — ja tas notika caur durvīm, tad vainīgs ir kāds no mājiniekiem, ja pa logu, tad slepkavību varēja pastrādāt jebkurš. Pirmais, ko viņi izdarīja pēc tam, kad uzlauza durvis, bija atvērt logu. Istabene,] kas to darīja, domā, ka logs bija aizbultēts! taču viņa ir nekam nederīga lieciniece, kas,ļ apstiprinās visu, ko jūs viņai prasīsiet.”

“Un atslēga?”

“Atkal trāpīts! Tā bija uz grīdas starp durvju paliekām. Varbūt izkrita no atslēgas cauruma, varbūt to nometa kāds nol tiem, kas ielauzās istabā, bet varbūt to nnj ārpuses paslidināja zem durvīm.”

“Tātad notikt varēja jebkas?”

“Tieši tā, mesjē Puaro. Jums ir pilnīgi® taisnība.”

Puaro, nelaimīgi saviebies, lūkojās visapkārt.

“Neko nesaprotu,” viņš murmināja. “11/ brīdi šķila, ka ir pavīdējusi gaisma, taču

taci atkal viss kļuva tumšs. Man nav pavediena. nav motīva.”

"Jaunajam Džeraklam Pcinleram bija jduži labs motīvs,” drūmi iebilda D/.eps. "Viņš savulaik bija visai mežonīgs, es leiktu. Un ekstravagants. Nu, jūs jau zināt, kādi ir šie mākslinieki! Nekādas morāles.” Puaro Džepa kaismīgajam sprediķim par amorālajiem māksliniekiem nepievērsa īpašu uzmanību. Tā vietā viņš smaidīdams teica:

“Manu dārgo Džep, nespēju ticēt savam ausīm! Vai tiešām jūs vēlaties mani apmuļķot? Es gluži labi jūtu, ka jūs turat aizdomās ķīnieti. Taču nē, jūs to nespējai la vienkārši pateikt. Vēlēdamies saņemt palīdzību, jūs tomēr mani maldināt!” Džeps sāka smieties.

“Labi, pieliks izlikties. Es tiešām lieku uz. ķīnīzeri, atzīstos. Tieši viņš ir vispiemērotākais, ko turēt aizdomās par ka riju. Un, ja jau šis cilvēks mēģināja novākt savu saimnieku vienreiz, tad kāpēc lai viņš nemēģinātu to izdarīt arī otrreiz?"

“Nezinu vis,” atbildēja Puaro.

“Taču es nespēju izprast, kāds bija viņa rīcības motīvs! Kaut kādas pagānu būšanas droši vien.”

'interesanti,” ierunājās Puaro, “vai sai mājā viss ir palicis savā vietā? Nekādu pa/.u dušu dārglietu, naudas vai arī dokumentu?1 ! “Ne, ne gluži.”

FIs saspicēju ausis tāpat kā Puaro.

“Nav nozagts nekas tāds, kam būtu reālai vērtība, tā es lo domāju,” skaidroja Džeps, “taču vecais zēns bija rakstījis kādu grāmatu. To mēs uzzinājām šodien, kad pienāca! vēstule no izdevēja, kas interesējās par ma-f nuskriptn. Šķiet, ka grāmata bija tik tikkoļ pabeigta. Mēs ar jauno Peinteru apgriezām visu māju otrādi, taču nespējām neko atrast. Šķiet, ka viņš lo būs kaut kur noslēpis.” Puaro acīs iegailējās man labi zināmās zaļās liesmiņas.

“Un kāds bija šīs grāmatas nosaukums?” viņš vaicāja.

“Šķiet “Slepenie spēki Ķīnā” vai kaut kas tamlīdzīgs.”

“Tā!” izdvesa Puaro un tūlīt piebilda: “Man jāredz ķīnietis, A Lins!”

Ķīnietis tika uzmeklēts. Istabā viņš ienaca šļūcošā gaitā. acis nodūris, bizei šūpojo-| lies soļu taktī. Viņa bezkaislīgā seja nedeva* ne mazāko mājienu par šī cilvēka jūtām.

“A Liņ." vaicāja Puaro, “vai jūs esat bēdīgs par sava saimnieka nāvi?”

“Ļoti bēdīgs. Viņš ļoti labs saimnieks.” “ Vai jūs zināt, kas viņu nogalināja?” “Nezinu. Ja es to zinātu, tad pateiktu kārtībniekiem.”

Iztaujāšana turpinājās. Tikpat bezkaislīgi kā līdz šim A Liņs stāstīja par to, kā bija gatavojis kariju. Pavārs tur neesot ne pirkstu pielicis, paziņoja kalps, karijs bijis tikai un vienīgi viņa ziņā. “Nez vai viņš saprot, kurp ved šī liecība,” cs domāju. Tikpat stingri viņš apgalvoja, ka logs uz dārzu vakarā bijis aizslēgts. Ja tas no rīta esot bijis atvērts, tad to izdarījis pats saimnieks. Galu galā Puaro ļāva viņam iet.

“Pagaidām pietiks, A Liņ.” Brīdī, kad ķīnietis gatavojās iet laukā pa durvīm, Puaro vaicāja: “Un jūs neko nezināt par dzelteno jasmīnu?”

“Nē, kas man būtu jāzin?”

“Un arī par zīmi, kas bija uzrakstīta zem šiem vārdiem?”

Puaro runādams nedaudz noliecās uz priekšu un kaut ko žigli uzzīmēja uz putekļainā galdiņa. Es stāvēju pietiekami tuvu, lai redzētu, ko tieši: vertikāla līnija, tad viena, kas to krustoja, un vēl viena vertikāla, kas kopā izveidoja lielu četrinieku. Puaro šo zīmi nekavējoties izdzēsa, taču

tās iedarbība uz ķīnieti bija maģiska: A Una seja uz brīdi sastinga šausmās, taču (ad atguva savu iepriekšējo bezkaislību, un, vēlreiz nopietni paziņojis, ka neko nezina. viņš devās projām.

Džeps aizgāja uzmeklēt jauno Peinteru. un mēs ar Puaro palikām divatā.

“Lielais četrinieks, Hastings,” izsaucās Puaro, “jau atkal šis Lielais četrinieks. Peinlers bija liels ceļotājs. Viņa grāmatā neapšaubāmi bija kāda būtiski svarīga informācija par Li Can Jenu, Lielā četrinieka Pirmo numuru, šīs organizācijas smadzenēm.” “Bet kas un ka…”

“Csst! Viņi nāk!”

Džerakls Peinlers bija draudzīgs un visai izskatīgs jauns vīrietis ar mīkstu, brūnu bardu un dīvainu kaklasaiti. Viņš bez iebildumiem atbildēja uz Puaro jautājumiem.

“Es vakariņoju ārpus mājas kopā ar mūsu kaimiņiem, Vaičerlijiem,” viņš paskaidroja. “Cikos es ierados mājās? Domāju, ap vienpadsmitiem. Man ir atslēga. Visi kalpotāji bija devušies gulēt, un es, protams, domāju, ka arī tēvocis gul. Starp citu, šķiet, ka es manīju to piesardzīgo ķīniešu zelli pazūdam gar priekštelpas stūrf. Bet tikpat labi es varu arī kļūdīties.”

"'Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu tēvoci, mister Peinter. es domāju — pirms apmētāties šeit uz. dzīvi?”

“Toreiz man bija gadi desmit. Ziniet, viņš un viņa brālis — mans tēvs — lāgā nesatika.”

“Taču viņš jūs uzmeklēja bez grūtībām, par spīti laikam, kas bija pagājis?”

“Jā, tā bija diezgan liela veiksme, ka es pamanīju advokāta sludinājumu.”

Puaro jautājumu vairs nebija.

Mūsu nākamais solis bija vizīte pie doktora Kventina. Viņš pastāstīja būtībā lo pašu, ko izmeklēšanā, un nespēja piebilst neko nozīmīgu. Viņš mūs sagaidīja savā kabinetā uzreiz pēc tam, kad bija beidzis pieņemt pacientus. Uz mani viņš atstāja saprātīga cilvēka iespaidu. Nedaudz stīvas manieres, kas labi saderējās ar viņa pensneju, taču domāju, ka savā darbā viņš izmanto vismūsdienīgākās metodes.

“Kaut es spētu atcerēties par logu!” viņš vaļsirdīgi atzina. “Taču ir bīstami lūkoties atpakaļ, jo tā var iztēloties lietas, kas patiesībā nav notikušas. Tā ir psiholoģija, vai nav tiesa, Puaro kungs? Redziet, esmu lasījis par jūsu metodēm un patiesi jūs apbrīnoju. Nē, manuprāt, var diezgan

droši apgalvot, ka opija pulveri karijā ie-

bēra tieši ķīnietis, taču viņš nekad neatzī-

sies, un mēs nekad neuzzināsim, kāpēc,

Taču turēt cilvēku ar galvu ugunī tas, es

domāju, isti nesaskan ar mūsu ķīniešu

drauga raksturu.'’

Savu viedokli par šo pieņēmumu es izteicu, kad mēs ar Puaro devāmies pa Markethendlbrdas galveno ielu.

"Vai jūs pieļaujat iespēju, ka viņš ielaida telpā līdzdalībnieku?" es vaicāju. “Starp cilu, Džepam taču var uzticēt šī cilvēka novērošanu, vai ne? (Inspektors bija devies uz iecirkni kārtot darīšanas.) Lielā četrinieka emisāri ir visai rosīgi."

“Džeps novēro viņus," drūmi atbildēja Puaro. “Abus rūpīgi uzmana kopš brīža, kad lika atrasts līķis.”

"Bet vismaz mēs zinām, ka Džeraldam Peintcram ar slepkavību nav nekā kopīga

"Jūs vienmēr zināt vairak par mani, Hastings. Un tas kļūst loti nogurdinoši.” ļj "Vecais lapsa!" es pasmējos. “Jūs ne-, kad neesat ar mieru piekrist.”

“Runājot atklāti, Hastings, lieta man ir skaidra, izņemot vārdus “dzeltenais jasmīns”, un es sliecos jums piekrist, ka šiem

vārdiem nav nekā kopīga ar noziegumu. Šādas lietās ir jānolemj, kurš melo. Un es esmu izlēmis, lai gan…”

Viņš piepeši pameta mani stāvam un iegāja tuvējā grāmatu veikalā, lai atkal parādītos pēc dažām minūtēm, pie krūtīm piespiedis sainīti. Tad mums pievienojās Džeps, un mēs devāmies uz iebraucamo vietu parūpēties par naktsmājām.

Nākamajā dienā es piecēlos vēlu. Nokāpis uz mums atvēlēto viesistabu, es tur sastapu Puaro, kas ar mokošu nepacietības izteiksmi sejā soļoja uz priekšu un atpakaļ.

“Nerunājiet ar mani,” viņš sauca, uzbudināti žestikulēdams, “nerunājiet, pirms es dabūju zināt, ka viss beidzies labi un apcietināšana ir izdevusies! Ak! Mana psiholoģija izrādījās pārāk vārga. Hastings, ja cilvēks kaut ko pirms nāves uzraksta, tad sis kaut kas ir ļoti svarīgs. Bet visi apgalvoja: “Dzeltenais jasmīns? Tādi aug visapkārt mājai. Šie vārdi neko nenozīmē!” Ko lie nozīmē? Klausieties!” Viņš pievērsās nelielai grāmatai, ko turēja rokā. “Mans draugs, es pēkšņi sapratu, ka ir vērts uzzināt par to kaut ko vairāk. Kas tieši ir dzeltenais jasmīns? Šī mazā grāmatiņa man to atklāja. Klausieties!”

Un viņš lasīja:

“Gelscmini Rndix — dzeltenais jasmīns. Sa- stāvs: alkoloīdi: gel/.iminīns (C22H26N203), potenciāla inde, kuras iedarbība līdzinās koniīnam, gelzemīns (C12H14N02), kas iedarbojas līdzīgi strihnīnam, gelzemīn- skābe utt. Gelzemiums spēcīgi nomāc centrālo nervu sistēmu. Savas iedarbības vēlīnajos posmos paralizē motoro nervu galus un lielās devās rada reiboni un mus- kuļu spēka zudumu. Nāve iestājas elpoša- nas centra paralīzes rezultātā. Vai redzat, Haslings? Iesākumā man bija nojausma par patiesību — tad, kad Džeps izteica savu piezīmi par dzīva vīra grūšanu ugunī. Tad es sapratu, ka šis cilvēks sadedzināts jau miris,” "Bet kāpēc? Kāda tam visam bija jēga "Mans draugs, ja jūs būtu sašāvis vai sadūris cilvēku, kas jau ir miris, vai arī iebelzis viņam pa galvu, tad būtu acīmre- dzams, ka šie ievainojumi radušies pēc nāves. Taču, redzot līķi ar pārogļotu gal- vu, cilvēki neiedomāsies noskaidrot, vai upuris gadījumā nav miris no kaut kā cita. Un cilvēks, kuru mēģina noindēt vakari- ņās, visticamāk, ir pasargāts no līdzīgiem  atkārtotiem mēģinājumiem! Jautājums, kā parasti, ir: kurš melo? Esmu nolēmis ticēt A Linam.”

“Kā!?” Es nespēju ticēt savām ausīm. “Esat pārsteigts, Hastings? A Lins zināta par Lielā četrinieka eksistenci, tas bija acīmredzams, un viņa reakcija parādīja, ka viņš neko nav zinājis par šis organizācijas iespējamo lomu noziegumā līdz brīdim, kad es par to ieminējos. Ja viņš būtu slepkava, tad bez grūtībām spētu saglabāt savu bezkaislīgo sejas izteiksmi. Tāpēc es nolēmu ticēt A Liņam un savas aizdomas vērsu uz Džeraldu Peinteru. Manuprāt, Ceturtais numurs spētu iedzīvināt sen zudušo brāļadēlu.”

“Kā!” es izsaucos. “Ceturtais numurs!” “Nē, Hastings. Kāds cits. Tiklīdz es izlasīju par dzelteno jasmīnu, man atausa gaisma. Viss kļuva skaidrs kā diena!” “Toties es,” īgni piebildu, “kā parasti sēžu tumsā.”

“Tāpēc, ka jūs neizmantojat savas mazās, pelēkās šūniņas! Kurš fiziski varēja saindēt kariju?”

“A Lins. Nevienam citam tas nebūtu izdevies.”

“Ak, nevienam? Bet ārstam?”

“Bet tādā gadījumā tas notika pēc tam!” “Protams, ka las notika pēc tam! Misteram Peintcram pasniegtajā karijā opija nebija! Taču, pakļaujoties doktora Kventina radītajām aizdomām, misters Pcintcrs atstāj ka riju neskartu. Viņš to saglabā un atdod savam ārstam, kuru izsauc saskaņā ar plānu. Doktors Kventins ierodas, ņem kariju savā pārziņā un iešļircina misteram Peiliterāru zāles, kā pats apgalvo — strihnīnu, lai gan patiesībā tas bija dzeltenais jasmīns, deva. kas izraisa saindēšanos. Kad viela sāk iedarboties, viņš dodas projām, iepriekš atbultējis logu. Naktī viņš atgriežas, ielien pa logu, atrod manuskriptu un iegrūž misteru Peinleru uguni. Viņš nepamana laikrakstu, kas noslīd uz grīdas, jo upura ķermenis uzkrīt tam virsū. Peinters ir sapratis, ko viņam patiesībā iedevuši, un centies savā nāvē apsūdzēt Lielo četrinieku. Kventins netraucēti piejauc karijam opiju, tad nodod to ķīmiskajai analīzei. Viņš izstāsta savu versiju par sarunu ar veco viru un tā starp citu piemin, ka ir injicējis strihnīnu. Tas gadījumam, ja kāds pamanīs injekcijas pēdas. Aizdomas uzreiz krīt uz A Linu, kurš varēja saindēt kariju, kā otru iespēju pieļaujot nelaimes gadījumu.”

“Bet doktors Kvenlins vienkārši nevar hūl Ceturtais numurs!”

“Baidos, ka tomēr var. Nešaubos, ka pastāv ari īstais doktors Kvenlins, kas šobrīd atrodas kaut kur aiz mūsu valsts robežām. Ceturtais numurs vienkārši kādu brīdi tēloja šī cilvēka lomu. Ar doktoru Bolito viss tika nokārtots, izmantojot vēsinies, jo sākotnējais aizvietotājs pēdējā brīdī bija smagi saslimis.”

Beidzot istabā, viscaur sasarcis, iedrāzās Džeps.

“Vai jūs viņu noķērāt?” Pua.ro nespēja vien sagaidīt atbildi.

Džeps, galīgi aizelsies, papurināja galvu.

“Bolito atgriezās no atvaļinājuma šorīt, pateicoties telegrammai. Neviens nezina, kurš šo telegrammu nosūtījis. Tas otrs devās projām vakar. Bet mēs viņu tomēr noķersim.”

Puaro skumji papurināja galvu. “Nedomāju vis,” viņš atbildēja un izklaidīgi bakstīja galdu ar dakšiņu, veidodams lielu četrinieku.

Vienpadsmitā nodaļa Šaha problēma

Mēs ar Puaro bieži vakariņojām kādā neliela restorānā Soho. Kādu vakaru mēs pie blakusgaldiņa pamanījām vienu no saviem draugiem. Tas bija inspektors Džeps, un, tā kā pie mūsu galdiņa bija brīva vieta, viņš pievienojās. Bija pagājis zināms laiks, kopš pēdējoreiz tikāmies.

"Laikam esat kļuvis par slinku, lai mūs apciemotu,” pārmetoši sacīja Puaro. “Mēs neesam likušies, kopš tika atrisināts dzeltena jasmīna noslēpums, un tas bija gandrīz pirms mēneša.”

"Es biju ziemeļos, tādēļ. Bet kā veicas jums? Lielais četrinieks vēl arvien tikpat sparīgs?”

Puaro pārmetoši pakratīja viņa virzienā pirkstu.

"Kā jums nav kauna mani izsmiet! Lielais četrinieks taču eksistē!”

"Es par to nešaubos, taču viņi nav Visuma centrs, par kādiem jūs viņus iztaisāt.”

“Mans draugs, jūs stipri kļūdāties. Visvarenākais ļaunuma spēks šodien ir Lielais četrinieks. Neviens nezina, kādi ir viņu mērķi, taču pasaule vēl nav redzējusi lādu noziedznieku organizāciju. Šo organizāciju vada Ķīnas izcilākais prāts. Viņam palīdz amerikāņu miljonārs un frunču zinātniece, bet kas attiecas uz ceturto…”

“Zinu, zinu,” iejaucās Džeps, “jūs ar toesat apsēsts. Šī organizācija, mesjē Puaro, kļūst par jūsu mazo, mīļo māniju. Pārmaiņas pēc parunāsim par kaut ko citu. Vai jūs kaut cik pārzināt šahu?”

“Jā, esmu to spēlējis,”

“Vai dzirdējāt par to interesanto gadījumu vakar? Mačs starp diviem pasaulslaveniem spēlētājiem, un viens spēles laikā ņem un nomirst!”

“Es dzirdēju to pieminam. Doktors Savaronovs, Krievijas čempions, bija viens no spēlētājiem, bet otrs, kura sirds neizturēja. bi ja jaunais, izcilais amerikāņu spēlētājs Gilmors Vilsons.”

“Tieši tā. Savaronovs pieveica Rubinsteinu un kļuva par Krievijas čempionu. Tas nolika pirms cik tur gadiem. Vilsonu uzskatīja par otru Kapablanku.”

"Ļoli interesants gadījums," atzina Puaro. “Ja nemaldos, jums par to ir pavisam īpaša interese?”

Džeps samulsis sāka smieties.

“Trāpījāt, mesjē Puaro. Esmu apmulsis. Vilsons bija vesels kā zirgs. Nekādu problēmu ar sirdi. Viņa nāve ir visnotaļ neizskaidrojama.”

"Domājat, ka doktors Savaronovs viņu novāca no ceļa?” es minēju.

“Diezin vai,” sausi atteica Džeps. “Šaubos, vai pat krievs nogalinātu otru cilvēku tikai tādēļ, lai netiktu sakauts šahā. Un jebkurā gadījumā, ciktāl es to visu saprotu. stāvoklis bija pilnīgi pretējs. Šo doktoru uzskata par nopietnu vīru, saka, viņš esot otrs Laskers.”

Puaro domīgi pamāja.

“Tad kas tieši jums nedod miera?” viņš vaicāja. “Kādēļ Vilsonu vajadzētu noindēt? Jo, cik saprotu, runa ir tieši par indi?"

“Protams. Sirdsdarbības apstāšanās vien-f kārši nozīmē, ka sirds ņem un apstājas. Tas arī viss. Un tieši to šobrīd oficiāli apgalvo ārsts. Taču privātā sarunā viņš tomēr liek manīt, ka nav apmierināts.”

“Kad ir paredzēta sekcija?”

“Šodien. Vilsona nāve bija neparasti pēkšņa. Viss tāpat kā parasti, viņš paņem rokā figūru un tad pēkšņi nokrīt beigts!” “Ir ļoti maz inžu ar tādu iedarbību,” iebilda Puaro.

“Zinu. Sekcija palīdzēs, vismaz es tā ceru. Taču kādēļ kādam būtu vajadzējis novākt Gilmoru Vilsonu? Lūk, ko es gribētu uzzināt! Pavisam nekaitīgs jauns puisis. Tikko kā ieradies no Štatiem. Viņam nevarēja būt neviena ienaidnieka!”

“Tas šķiet pavisam neparasti,” es skali domāju.

“Nepavisam,” smaidīdams atbildēja Puaro. “Redzu, ka Džepam ir sava teorija.”

“Ir gan, mesjē Puaro. Es neticu, ka inde bija domāta Vilsonam. Jāmirst bija tam otram vīram!”

“Savaronovam?”

“Jā, Savaronovam nesaskanēja ar lieliniekiem, runāja pat, ka viņu esot nogalinājuši. Taču īstenībā viņš izglābās un trīs gadus cieta neizsakāmas grūtības Sibīrijas plašumos. Viņa ciešanas bija tik lielas, ka tagad tas ir pavisam cits cilvēks. Viņa draugi un paziņas apgalvo, ka tik tikko spējuši viņu pazīt. Savaronova mati ir pilnīgi nosirmojuši, un viņš pats ir ārkārtīgi

novecojis, kļuvis pa pusei invalīds un pavisam reti pamet savu mitekli, kurā dzīvo kopā ar krustmeitu Sonu Davidovu un krievu kalpotāju. Tas ir kāds dzīvoklis pie Vestminstcras ceļa. Iespējams, ka viņš vēl arvien nespēj justies ka parasts cilvēks. Savaronovs ilgi nepiekrita šim sacensībām. Viņš vairākas reizes, neko nepaskaidrojot. atteicās un padevās tikai tad, kad avīzes sacēla jezgu par sportiskā gara trūkumu. Gilmors Vilsons viņu izaicināja ar īsta jeņķa cienīgu spītību, līdz. galu gala panāca savu. Un es jautāju, mesjē Puaro, kādēļ krievs sākumā negribēja spēlēt? Tādēļ, ka negribēja pievērst sev uzmanību! Negribēja, lai viens vai otrs viņam nāktu uz pēdām! Tāda, lūk, ir mana versija Gilmoru Vilsonu nožmiedza kļūdas dēļ.” “Vai kāds, Savaronovam nomirstot, būtu kaut ko ieguvis?”

“Nu, droši vien krustmeita. Viņš nesen saņēma milzīgu mantojumu. To viņam atstāja Gospoja kundze, kuras vīrs bija cukura tirgotājs vecā režīma laika. Domāju, ka viņiem reiz bijis sakars, un šī sieviete ietiepīgi negribēja ticēt runām par Savaronova nāvi.”

“Kur notika mačs?”

“Savaronova dzīvoklī. Kā jau minēju, viņš ir invalīds.”

“Vai lo skatījās daudz cilvēku?” “Vismaz kāds ducis, varbūt vairāk.” Puaro līdzjūtīgi nopūtās.

“Manu nabaga Džep, šis nav nekāds vieglais uzdevums.”

“Tiklīdz zināšu, ka Vilsons licis noindēts, man būs, kur pieķerties.”

“Vai jums ir ienācis prātā, ka pa to laiku, ja pieņemam, ka iecerētais upuris bija Savaronovs, slepkava varētu mēģināt vēlreiz?” “Protams, ka ir. Savaronova dzīvokli uzmana divi vīri.”

“Tas būs patiesi! noderīgi, ja kāds ieradīsies ciemos ar spridzekli tortes kārba,” piezīmēja Puaro.

“Redzu, ka esat ieinteresējies, mesjē Puaro,” apmierināti noteica Džeps. “Varbūt vēlaties atnākt uz morgu un apskatīt ķermeni, pirms ārsti ķeras tam klāt? Ko var zināt, iespējams, ka viņa kaklasaites adata būs sašķiebusies, kas galu galā ļaus jums šo lietu atklāt.”

“Manu dārgo Džep, jau kopš mūsu likšanās pirmā brīža mani pirksti burtiski deg nepacietībā iztaisnot jūsu paša kaklasaites adatu. Atļausiet? Lūk, ta ir labāk.

daudz glītāk. Jā, protams, tūlīt pat doda-* mies uz morgu.”

Bija redzams, ka jaunā problēma ir pil| nīgi pārņēmusi Puaro domas. Viņš jau ilgu I laiku nebija izrādījis interesi par cilām lieI tām. tāpēc es priecājos, savu draugu atkal 1 redzot vecajā formā.

Vērojot nekustīgo ķermeni un konvul1 sijās sastingušo seju. man bija patiesi žēl® ši nelaimīgā jaunā amerikāņa, kuru nāve fl pārsteigusi tik dīvainā veidā. Puaro ļoti 1 rūpīgi apskatīja ķermeni. Uz lā nebija ne-1 kādu zīmju, ja neskaita nelielu rētu uz kreisās rokas.

“Un dakteri apgalvo, ka las ir apde-1 gums, nekas cits.” bilda Džeps.

Puaro pievērsās mirušā vīrieša kabatu 1 saturam, ko mūsu priekšā bija izlicis | konstebls. Gluži parastas lietas: kabatla-1 kals. atslēgas, ar banknotēm pilns maks j un dažas mums nesvarīgas vēstules. Taču i viens objekts bija īpašs un pievērsa Puaro i uzmanību.

“Šaha figūra!” viņš izsaucās. “Vai tā bij ja šī vīra kabatā?”

“Nē, viņš to bija sažņaudzis saujā. Nāļ eās krietni papūlēties, līdz dabūjām ārā no viņa tvēriena. Tā būs jāatdod doktoram

Savaronovam, jo šis laidnis ir daļa no ļoti skaista ziloņkaulā grieztu šaha figūru komplekta.”

“Atļaujiet to izdarīt man! Tas kalpos kā iegansts manam apciemojumam pie šī cilvēka.”

“Ahā!” iesaucās Džcps. “Tātad jūs vēlaties iesaistīties šajā lietā?”

“Atzīstos, ka jā. Jūs tik prasmīgi ierosinājāt manu interesi.”

“ Lieliski. Tas neļaus jums nodoties savai apsēstībai. Redzu, ka arī kapteinis I Iastings ir priecīgs.”

“Jums taisnība,” es smiedamies atbildēju.

Puaro no jauna pievērsās līķim.

“Varbūt ir vēl kāds sīkums, par ko man vajadzētu zināt?”

“Nē, nedomāju vis.”

“Pat to, ka viņš bija kreilis?”

“Jūs esat burvis, mesjē Puaro! Kā jūs to uzzinājāt? Viņš tiešām bija kreilis, lai gan tam nav nekāda sakara ar šo lietu.”

“Protams, protams,” redzot inspektora sapīkumu, piekrita Puaro, “tas bija tikai mans mazais jociņš. Redziet, es mīlu pajokoties.”

Mēs devāmies augšā kā labi draugi.

Nākamajā rllā gājām uz Savaronova d7.1 vok 1 i Vest rninsterā.

“Soņa Davidova," es iztēlojos, “tas ir piemīlīgs vārds."

Puaro apstājās un paskatījās uz mani, neslēpdams izmisumu.

“Jiīs esat nelabojams! Vienmēr prātā romantiskas attiecības! Atliek cerēt, ka Soņa Davidova izrādīsies mūsu draudzene un ienaidniece grāfiene Vera Rosakova. 'Fā jums būtu laba mācība!’’

Dzirdot grāfienes vārdu, mana seja apmācas.

"Klausieties, Puaro! Jūs taču nedomājat nopietni..

“Nomierinieties, tas bija tikai joks! Lielais četrinieks vēl nav pilnīgi pārņēmis manas domas, lai ari ko apgalvo Džeps.”

Dzīvokļa durvis atvēra kalpotājs ar īpaši neizteiksmīgu seju. Šķita neticami, ka šāda seja spētu paust jebkādas emocijas.

Puaro iedeva vizītkarti, uz kuras Džeps bi ja uzrakstījis dažus ieteikuma vārdus, un mēs tikām ievesti garum garā telpā, kuru rotāja daudz krāšņu sienas segu un visdažādāko citu lietu. Pie sienām karājās pāris brīnumskaistu ikonu, bet grīdu sedza izcili persiešu paklāji. Uz galda stāvēja patvāris.

Es pievērsos vienai, kā šķita, ļoti vērtīgai ikonai. Uz brīdi atrāvies no tās aplūkošanas, es atradu Puaro nometušos guļus uz grīdas. Manuprāt, lai arī cik skaisti bija persiešu paklāji, tomēr tie nebi ja pelnījuši lādu uzmanību.

“Vai tiešām lik skaists eksemplārs?” es vaicāju.

“Kā, lūdzu? Ak paklājs? Nē, ne jau paklāju es pētīju. Bet tas patiešām ir ļoti skaists, pārāk skaists, lai to tā vienkārši pašā vidū pienaglotu pie grīdas. Nē, Hastings,” viņš teica, kad es pienācu tuvāk, “naglas vairs nav, taču caurums gan ir palicis.”

Pēkšņi aiz muguras atskanēja troksnis, l-'.s pagriezos, arī Puaro veikli pielēca kājās. Durvju ailē stāvēja meitene. Viņas acis, kas nenovērsdamās raudzījās uz mums, bija pilnas aizdomu. Vidēja auguma, ar skaistu, bet visai drūmu seju, tumši zilām acīm un pika melniem matiem, kas bija īsi apgriezti, un balsi, kas bija sulīga un melodiska, bel izruna — pilnīgi svešzemnieciska.

“Baidos, ka mans tēvocis nespēs jūs pieņemt. Viņš ir ļoti slims.”

“Cik žēl, bet varbūt jūs būsiet tik laipna un palīdzēsiet. Jūs esat Davidovas jaunkundze, vai ne?”

“Jā, es esmu Soņa Davidova. Ko jūs vēlaties zināt?”

“Es veicu nelielu izmeklēšanu saistībā ar to bēdīgo atgadījumu, kas šeit notika aizvakar, ar mistera Gilmora Vilsona nāvi. Ko jūs varat man par to pastāstīt?” Meitenes acis plaši iepletās.

“Viņš nomira, spēlējot šahu. Viņa sirds neizturēja.”

“Policija nebūt nav pārliecināta, ka tā bija sirdslēkme, jaunkundz.”

Meitene neslēpa šausmas.

“Tātad tā ir taisnība!” viņa iekliedzās. “Ivans zināja, ko runā!”

“Kas ir Tvans un kādā ziņā viņam bija taisnība?”

"Ivans atvēra jums durvis. Un, viņaprāt. Gilmors Vilsons nenomira dabiskā nāvē, viņu noindēja kļūdas dēļ.”

“Tātad kļūdas dēļ?”

“Jā, inde bija domāta manam tēvocim.” Viņa bija aizmirsusi savu sākotnējo piesardzību un tagad runāja pat ļoti dedzīgi.

“Kādēļ jūs tā domājat, jaunkundz? Kādēļ būtu jānoindē doktors Savaronovs?” Viņa neziņā noplātīja rokas.

“Nezinu. Man nav ne mazākās nojautas. Un mans tēvocis, viņš man nestāstīs. Ie

spējams, ka tā tam arī jābūt. Redziet, viņš lik tikko mani pazīst. Mēs nebijām ļoti ilgi tikušies līdz brīdim, kad es apmetos šeit, pie viņa. Tēvocis mani pazina tikai kā bērnu. Bet tik daudz es zinu, ka viņš no kaut kā baidās. Krievijā ir daudz slepeno biedrību, un vārdi, ko es reiz nejauši dzirdēju, liek man domāt, ka tēvocis baidās tieši no šādas biedrības. Sakiet lūdzu, kungs,” viņa paspēra soli tuvāk un pieklusināja balsi, “vai esat dzirdējis par biedrību, kuru dēvē par Lielo četrinieku?”

Puaro kaut ko tādu nebija gaidījis. Viņam gandrīz acis no pieres izsprāga aiz brīnumiem.

“Kāpēc… ko par Lielo četrinieku zināt jūs, jaunkundz?”

“Tātad šī organizācija tiešām pastāv! Es dzirdēju to pieminam un pēc tam apjautājos tēvocim. Nekad nebiju redzējusi tādas šausmas cilvēka sejā. Viņš kļuva balts kā palags un nespēja valdīt pār saviem locekļiem. Šī organizācija viņam iedveš bailes, kungs, drausmīgas bailes. Esmu par to pārliecināta. Un viņi kļūdas pēc nogalināja šo amerikāni Vilsonu.”

“Lielais četrinieks,” nomurmināja Puaro. “jau atkal šis Lielais četrinieks! Apbrī

nojuma sagadīšanās, jaunkundz. Jūsu tēvocim vēl aizvien draud briesmas. Man viņš jāglābj. Un tagad izstāstiet man precīzi visu. kas notika liktenīgajā vakarā. Parādiet man šaha dēli, galdu un aprakstiet ka sēdēja abi spēlētāji, gribu zināt visu."

Viņa devās uz blakusistabu un atgriezās ar nelielu galdiņu rokās. Tā virsma bija ļoti smalka: šaha dēli veidoja melni un sudrabaini kvadrāti.

“Šo tēvocim atsūtīja pirms dažām nedēļām kā dāvanu ar lūgumu to izmantot nākamajā mačā. Šis galdiņš stāvēja istabas vidū — lūk, tā.”

Puaro izpētīja galdiņu, manuprāt, veltīdams tam nevajadzīgi lielu uzmanību. Ari iztaujāšanu es būtu veicis pavisam citādi. Daudzi no viņa jautājumiem man šķita bezjēdzīgi, savukārt citas svarīgas lietas viņš pat nemēģināja noskaidrot. Nolēmu, ka pēkšņā sastapšanās ar Lielo četrinieku ir viņu pilnīgi izsitusi no līdzsvara.

Rūpīgi nopētījis galdiņu un stāvokli, kādā tas atradās, Puaro vēlējās redzēt šaha figūras. Soņa Davidova atnesa kasti. Puaro pavirši nopētīja vienu vai divas figūriņas.

“īzcils komplekts,” viņš izklaidīgi murmināja.

Vēl aizvien neviena jautājuma par atspirdzinājumiem. kas tika pasniegti, un cilvēkiem, kas vēroja maču.

Es skaļi noklepojos.

“Vai jūs, Puaro, nedomājat, ka …”

Viņš mani kategoriski pārtrauca: “Domāšanu atstājiet manā ziņā, draugs. Jaunkundz, varbūt es tomēr varētu aprunāties ar jūsu tēvoci?”

Viņa viegli pasmaidīja.

“Viņš jūs pieņems, ja. Saprotiet, las ir mans pienākums — vispirms aprunāties ar visiem svešiniekiem.”

Viņa izgāja no istabas. Es dzirdēju balsu murdoņu blakus, pēc brīža viņa atkal parādījās un aicināja mūs doties uz blakusistabu.

Uz kušetes gulēja patiešām iespaidīgs vīrs. Gara auguma, izdēdējis, ar milzīgām, biezām uzacīm, baltu bārdu un trūcīgās dzīves izmocītu seju. Doktors Savaronovs bi ja īsta personība. Es pamanīju īpašo galvas veidojumu. Diženam šaha spēlētājam bija nepieciešamas diženas smadzenes. Es zināju. Es sapratu, kādēļ viņš bija otrs spēcīgākais spēlētājs pasaulē.

Puaro noliecās sveicienā.

“Doktora kungs, vai drīkstu aprunāties ar jums vienatnē?”

Savaronovs uzrunāja savu krustmeitu. “Atstāj mūs, Soņa.”

Viņa paklausīgi devās ārā no telpas. “Tātad, kungi, par ko ir runa?”

“Doktor Savaronov. jūs nesen esat ieguvis ļoti lielu īpašumu. Jūsu nāves gadījumā — negaidītas nāves gadījumā — kas būs jūsu mantinieks?”

“Esmu sastādījis testamentu, kurā visu novēlu savai krustmeitai Soņai Davidovai. Jūs taču nevēlaties teikt, ka…”

“Es neko nesaku, bet liktenis jūs šķīra no krustmeitas, kad viņa bija vēl bērns. Jebkura sieviete varētu bez grūtībām uzdoties par viņu."

Savaronovu šl atziņa bija galīgi apstulbinājusi, bet Puaro nepiespiesti turpināja: “Pietiks par to. Es jūs brīdināju, tas ari viss. Tagad es vēlos, lai jūs raksturotu tā vakara šaha spēli.”

“Ko tieši jūs vēlaties dzirdēt?”

“Pats es šahu nespēlēju, taču, cik zinu, ir daudz dažādu veidu, kā uzsākt spēli — gambīti, vai tā jūs to dēvējat?”

Doktors Savaronovs viegli pasmaidīja.

"Tagad saprotu. Vilsons izvēlējās Raju Lopesu. Tā ir viena no saprātīgākajām izvēlēm. ko bieži izmanto dažādos turnīros.’"

“Un cik ilgi jūs spēlējāt, līdz notika traģēdija?”

“Tas bija trešais vai ceturtais gājiens, kad Vilsons pēkšņi nokrita uz galdiņa beigts.”

Puaro piecēlās, lai dotos projām. Savu pēdējo jautājumu viņš izmeta tā, it kā tam nebūtu ne vismazākās nozīmes, taču es zināju labāk.

"Vai viņš kaut ko ēda vai dzēra?” “Domāju, ka viskiju ar sodu.”

“Paldies, doktor Savāronov, es jūs vairs ilgāk neapgrūtināšu.”

Priekštelpā gaidīja Ivans, lai izvadītu mūs pa durvīm. Puaro kavējās uz sliekšņa.

“Dzīvoklis stāvu zemāk — vai jūs zināt, kas tajā dzīvo?”

“Sers Čārlzs Kingvels, parlamenta loceklis. Lai gan šo dzīvokli kopš neilga laika izīrē ar visām mēbelēm.”

“Paldies.”

Mēs devāmies ārā saulainajā dienā. “Ziniet, Puaro,” es nespēju nociesties, “nedomāju, ka jūs šoreiz sevi parādījāt no

labākās puses. Jūsu jautājumi bija ļoti neadekvāti."

"Jūs tā domājat, Hastings?” Puaro aicināja dalīties domās. “Es biju bouleversē jā. Un ko būtu jautājis jūs?”

Es rūpīgi pārdomāju atbildi uz šo jautājumu un rad iepazīstināju Puaro ar savu plānu. Viņš klausījās ar šķietami lielu interesi. Mans monologs ilga līdz brīdim, kad mēs jau gandrīz bijām sasnieguši savu mitekli.

“Lieliski, Uastjngs, patiešām rūpīgi,” teica Puaro, slēgdams vaļā durvis. “Taču pilnīgi nevajadzīgi,” viņš piebilda, dodamies augšup pa kāpnēm.

“Nevajadzīgi?” es pārsteigts izsaucos. “Bet šis virs taču lika noindēts!”

“Lūk, kur tā ir,” atbildēja Puaro, sagrābdams zīmīti, kas gulēja uz galda, “vēsts no Džepa. Tieši tā, kā es domāju!" Viņš pasvieda zi'miti man. Tā īsi un bez jebkādas liekvārdības vēstīja, ka upura ķermenī nav atrasts pat visniecīgākais indes daudzums. Un nav nekādu norāžu, kas lautu spriest par nāves cēloni.

“Lūk," teica Puaro. “tas pierāda, ka izjautāšana nebija vajadzīga.”

' U/.irimkis.

“Jūs uzminējāt?”

“Paredziet iespējamo rezultātu!” Puaro atgādināja bridža problēmu, kas pēdējā laika bija paņēmusi krietnu daļu mana laika. “Mon ami, ja minējums ir veiksmīgs, tad tas vairs nav nekāds minējums.”

“Labi, neskaldīsim matus,” es nepacietīgi atteicu. “Jūs to paredzējāt?”

“Jā.”

“Un kādā veidā?”

Puaro izvilka no kabatas balto laidni. “Bet, Puaro! Jūs aizmirsāt to atdot doktoram Savaronovam?”

“Jūs kļūdāties, mans draugs. Tas laidnis vēl arvien atrodas manā kreisajā kabatā. Es paņēmu viņa brāli no komplekta, ko mums ļāva aplūkot Davidovas jaunkundze. Daudzskaitlis no laidņa ir divi laidņi.” Vārdu “laidņi” viņš izrunāja ar lielu uzsvaru.

“Bet kādēļ jūs to paņēmāt?”

“Parblcu*. es vēlējos pārliecināties par to identiskumu.”

Puaro tos aplūkoja, galvu piešķiebis. “Šķiet, ka tie ir vienādi. Tomēr neko nedrīkst atzīt bez pārbaudes. Es jūs lūdzu, atnesiet man mazos svariņus!”

; l’rolams.

Ievērodams vislielāko rūpību, viņš nosvēra abas figūras un tad, pilns triumfa, pagriezās pret mani. ,1

“Man bija taisnība. Redziet pats, ka man bija taisnība! Herkulu Puaro nevar piemānīt!”

Viņš metās pie telefona un nepacietīgi gaidīja.

“Vai tas ir Džeps? Džep, te runa Herkuls Puaro. Uzmaniet kalpotāju tvanu. Nekāda gadījumā neļaujiet viņam aizbēgt. Jā, tieši tā, kā es saku!”

Viņš nosvieda klausuli un pagriezās pret mani.

“Esat neizpratnē. Mastings? Es visu paskaidrošu. Vilsonu nenoindēja, viņu nosita ar elektrisko strāvu. Vienai figūrai vidū atrodas tievs metāla stienis. Galds bija sagatavots iepriekš, un to novietoja noteiktā punktā uz grīdas. Kad laidni nolika uz. viena no sudraba lauciņiem, caur Vilsona ķermeni izplūda strāva, viņu nekavējoties nogalinot. Vienīgā zīme1 bija apdegums uz plaukstas, kreisās plaukstas, jo viņš bija kreilis. īpašais galds bija ļoti viltīgi darināta iekārta. Galds, ko es pārbaudīju, bija dublikāts, pilnīgi nekaitīgs, ar to uzreiz pēc slepkavības nomainīja īsto galdu. Ie

kārtu iedarbināja no lejas dzīvokļa, kas, kā ļiis atceraties, tiek izīrēts. Bet vismaz viens līdzzinātājs atradās Savaronova dzīvoklī. Meitene ir Lielā četrinieka aģente, kam ļaiegust Savaronova nauda.”

“Un Ivans?”

“Man ir nopietns pamats aizdomām, ka Ivans ir neviens cits kā labi zināmais Ceturtais numurs.”

“Ko?”

“Jā. Viņš ir izcils raksturlomu tēlotājs, kas spēj iejusties jebkurā ampluā.”

Es atcerējos visu piedzīvoto: psihiatriskas dziednīcas kopēju, jauno miesniekzelli, laipno ārstu tik atšķirīgus cilvēkus, kuri tomēr bija viens un tas pats vīrs.

“Apbrīnojami,” es beidzot atguvu valodu, “viss saskan! Tātad doktors Savaronovs tā pretojās mačam, jo nojauta par sazvērestību.”

Puaro klusēdams palūkojās manī, tad pēkšņi novērsās un sāka riņķot pa istabu.

“Vai jums gadījumā nav kāda grāmata par šahu, mon umi?” viņš negaidot pajauta ja.^

“Šķiet, kaut kur jābūl.”

Nācās nedaudz pameklēt, tomēr beidzot es to atradu un nogādāju Puaro,

kurš ērti iekārtojās krēslā un sāka uzmanīgi lasīt.

Apmēram pēc stundas ceturkšņa iezvanījās telefons. Es atbildēju. Tas bija Džeps. kurš paziņoja, ka Ivans atstājis dzīvokli, nesdams lielu saini. Viņš esot ielecis taksometrā, un policisti uzsākuši pakaļdzīšanos. Ivans acīmredzot centies atbrīvoties no sekotājiem, un galu galā viņam pašam šķitis, ka ir panācis savu. Tad viņš esot devies uz. tukšu namu Hempstedā, kas licis aplenkts.

To visu es atstāstīju Puaro, kurš izklaidīgi manī lūkojās, būtībā nepievērsdams teiktajam nekādu uzmanību. Viņš parādīja man šaha grāmatu.

'‘Lūk, mans draugs, Lopesa atklātne,! Puaro izteiksmīgi nolasīja pirmos trīs gājienus. "Pēc tam jāizlemj, kāds gājiens būtu melnajiem visizdevīgākais. Iespējas aizsargāties ir vairākas. Gilmoru Vilsonu nogalināja balto trešais gājiens. 'Pikai trešais gājiens — vai tas tiešām jums neko neizsaka?"

Es biju pilnīgā nesaprašana, ko arī pateicu.

■‘Pieņemsim, Hastings, ka, sēžot šajā krēslā, jūs izdzirdat kādu atveram un aiz

veram priekšdurvis. Ko jūs tādā gadījumā domātu?”

“Droši vien to, ka kāds ir izgājis ārā.” “Jā, bet lielas vienmēr var aplūkot no divām pusēm. Kāds ir izgājis vai kāds ir ienācis — tās ir divas pavisam atšķirīgas lielas. Hastings. Taču, ja jūsu izvēle ir nepareiza, rodas kāda sīka pretruna, kas norāda, ka esat kļūdījies.”

“Ko tas viss nozīmē, Puaro?”

Puaro negaidītā enerģijas uzplūdā pieleca kājās.

“Tas nozīmē, ka mēs esam bijuši trīskārši idioti. Žigli uz dzīvokli Vestminstera! Iespējams, ka vēl viss nav nokavēts.” Mēs likām taksometram braukt, cik ātri vien iespējams. Es uztraukumā mēģināju kaut ko uzzināt, bet Puaro klusēja. Mēs metāmies augša pa kāpnēm. Zvanīšana un klauvējieni palika bez atbildes, taču. rūpīi'i ieklausoties, aiz durvīm varēja dzirdēt dobjus vaidus.

Šveicaram bija otra atslēga, un pēc nelielas pierunāšanas viņš to lika lietā.

Puaro nekavējoties devās uz iekšējo islabu. Uz grīdas gulēja Soņa Davidova, sasieta, ar sprūdu mutē. Viņas seju klāja biezs samitrinātas vates slānis. Puaro to

norāva un centās atgriezt Soņu pie sama-ļ nas. 'Tūlīt ieradās ārsts, un, nodevis meiteni viņa pārziņā, Puaro kopā ar mani pagaļM ja nostāk. No doktora Savaronova nebija * ne vests.

“Ko tas viss īsti nozīmē?” es vaicāju, jnfl nezināju, ko domāt.

“Tikai to, ka no divām vienādām iespe-J jām es izvēlējos nepareizo. Jūs dzirdējāt ļ mani sakām, ka būtu ļoti viegli uzdoties* par Soņu Davidovu, jo tēvocis viņu nebi ja redzējis ļoti ilgu. laiku.”

“Un?”

“Patiesībā notika tieši pretējais. Izradi*« jās, ka bez grūtībām ir iespējams uzdoties I par tēvoci.”

“Ko?”

“Savaronovs patiešām nomira, sākoties I revolūcijai. Cilvēks, kurš apgalvoja, ka ir izbēdzis un pārdzīvojis tik drausmīga.*« ciešanas, cilvēks, kas bija tā izmainījies,'I “ka viņa paša draugi to tikko spēja pazīt”, cilvēks, kas veiksmīgi pieteica pretenzijas I uz milzīgu īpašumu…”

“Jā, kas viņš bija?”

“Ceturtais numurs. Nav brīnums, kal viņš izbijās, kad Soņa izstāstīja, ka nejauši dzirdējusi kādu no viņa personiskajām sa-

i unām par Lielo četrinieku. Viņš atkal aizbēga. Uzminējis, ka galu galā es nonākšu uz. īstajām pēdām, viņš aizsūtīja godīgo Ivanu tālu projām, aizmidzināja meiteni ar hloroformu un aizbēga, bez šaubām, paspējis izmantot lielāko daļu Gosppja kundzes atstāto vērtspapīru.”

"Bet .„bet kurš tādā gadījumā mēģināja viņu nogalināt?”

“Viņu — neviens. Vilsons arī bija īstais upuris!”

“Bet kādēļ?”

“Padomājiet pats! Savaronovs bija otrais labākais šaha spēlētājs pasaulē. Visticamāk, ka Ceturtais numurs nezināja pat spēles pamatus. Protams, ka viņš nespētu radīt mača ilūziju. Šis cilvēks darīja visu. lai no sacensības izvairītos. Kad tas neizdevās, Vilsona liktenis bija izlemts. Bija jādara viss iespējamais, lai viņš neatklātu, ka dižajam Savaronovam nav ne mazākās nojausmas par to, kā jāspēlē šahs. Vilsonam patika izmantot Raja Lopesa ievadu, un viņš, protams, to izmantotu arī šajā reizē. Ceturtais numurs izplānoja, ka nāvei ir jānotiek trešajā gājienā, pirms aizsardzībā sāktos sarežģījumi.”

“Bet, Puaro,” es neatkāpos, “vai tiešām mums ir darīšana ar neprāti? Es gluži labi izprotu jūsu domu gailu un atzīstu, ka jums ir taisnība, taču nogalināt cilvēku tikai tādēļ, lai varētu turpināt izlikties? Ir taču jābūl vienkāršākai izejai no stāvokļa. Viņš, piemēram, varēja paziņot, ka ārsts ir aizliedzis garīgu piepūli.”

“Ccrtuincment*, Hastings,” Puaro piekrita, “citas iespējas pastāvēja, taču neviena nebija tik pārliecinoša. Bez tam jūs uzskatāt slepkavību par lietu, no kuras vajadzētu izvairīties, vai ne? Ceturtajam numuram par to ir nedaudz atšķirīgs viedoklis. Es iejutīšos viņa ādā, jo jums šāds uzdevums nav pa spēkam. Viņam patīk tēlot šī mača zvaigzni; nešaubos, ka mūsu Ceturtais numurs ir apmeklējis šaha turnīrus, lai apgūtu šo lomu. Tā viņš sēž, dziļi nogrimis domas, radot iespaidu, ka savā prātā veido izcilas kombinācijas, taču patiesībā pie sevis smejas. Viņš apzinās, ka visa viņa bagāža ir divi gājieni un ar to pilnīgi pietiek. Un viņam arī patiktu pašam izvēlēties laiku, kas vislabāk atbilst viņa interesēm… Jā, Hastings, es sāku saprast mūsu draugu un viņa psiholoģiju.”

:: Protams.

Es noskurinājos.

“Labi, pieņemsim, ka jums ir taisnība, lomēres nespēju saprast, kāpēc uzņemties lādu risku, no kura viegli varētu izvairīties.”

“Risks!” Puaro nosprauslājās. “Kur jūs seil redzat risku? Vai Džeps būtu atrisinājis problēmu? Nē, ja Ceturtais numurs nehūtu pieļāvis sīku kļūdiņu, viņam nedraudētu absolūti nekas.”

"Kļūdiņu?” es jautāju, nojauzdams atbildi.

"Man ami, viņš nenovērtēja Ilerkula l’uaro mazās, pelēkās šūniņas.”

Puaro piemita daudzi tikumi, taču pieticība neietilpa to skaitā.

Divpadsmita nodaļa. Slazds ar ēsmu

'Tas bija janvāra vidus — tipiska angļu ziemas diena Londonā, mitra un netīra. Mēs ar Puaro sēdējām krēslos, kas bija nolikti tieši blakus kamīnam. Es manīju mīklaino smaidu, kas rotājās mana drauga lupas, viņam lūkojoties uz mani, un prātoju. kādi varētu būtu ši smaida iemesli.

“Labprāt samaksātu, lai uzzinātu jūsu domas,’' es ierunājos.

“Es atcerējos, mans draugs, ka, ierodoties vasaras vidu, jūs paziņojāt, ka domāja! šajā valstī palikt tikai dažus mēnešus.” “Vai tiešām es ko tādu teicu?” Mans jautājums izskanēja visai neveikli. "Baidos. ka vairs neatceros.”

Puaro smaids kļuva platāks.

“Tie bija jūsu vārdi, mon.umi. Kopš ta laika jūsu plāni ir mainījušies, vai nav tiesa!

“Nūja. Ir gan.”

“Un kāds tam ir iemesls?”

“Klausieties, Puaro, jūs taču nedomāj;il, ka atstāšu jūs vienu brīdī, kad esal nostājies pret Lielo četrinieku, ko?”

Puaro viegli pamāja.

“Tā jau es domāju. Jūs esat uzticams draugs, Hastings. Jūs esat palicis, lai man palīdzētu. Un jūsu sieva, mazā Pelnrušķīte, kā jūs viņu saucat, ko viņa par to saka?” “Neesam to sīki apsprieduši, taču viņa saprot. Viņa būtu pēdējais cilvēks, kas vēlētos, lai es uzgriežu muguru savam biedram.” “Ja, jā, arī viņa ir uzticams draugs, taču si lieta, iespējams, var ļoti ievilkties.”

Es, zaudējis drosmi, pamāju.

“Jau seši mēneši,” es prātoju, “un ko mēs šajā laikā esam panākuši? Ziniet, Puaro, es nespēju nedomāt, ka mums tomēr kaut ko vajadzētu darīt.”

“Vienmēr sparīgais Hastings. Un ko iieši jūs gribētu, lai es daru?”

Zināmā mērā tā bija poza, taču es nedomāju atkāpties.

“Mums būtu jādodas uzbrukumā. Ar ko «•.alu galā mēs esam visu šo laiku nodarbojušies?”

“Ticiet man, šis laiks nav pavadīts dīkā, mans draugs. Galu galā mēs esam atklājusi, kas ir Otrais un Trešais numurs, un mēs

esam visai daudz uzzinājuši par Celurta numura paņēmieniem un metodēm.”

Es sākli justies nedaudz labāk. Puaro izklāstā lielas vairs nelikās lik drūmas.

“Ak, 1 lastings, mēs esam paveikuši visai daudz. Atzīstu, ka nevaru apsūdzēt misteru Railandu vai Olivjē kundzi, jo man neviens neticēs. Vai atceraties mani kaut reiz apgalvojam, ka esmu veiksmīgi iedzinis Railandu stūrī? Tomēr savas aizdomas es darīju zināmas attiecīgajās aprindās, visaugstākajās aprindās — lordam Adlingtonain. kurš mani iesaistīja nozagto zemūdeņu rasējumu meklējumos, un viņš manu informāciju par Lielo četrinieku uztver ļoti nopietni. Laikā, kad cili vēl šaubās, viņš tic. Railands. Olivjē kundze un Li Cari Jens viņi visi varbūt arī nesēž mierā, taču viņus izseko, novēro katru viņu kustību.”

“Un Ceturtais numurs?” es vaicāju.

“Kā jau likko minēju, es sāku iepazīl un izprast viņa metodes. Varat smaidīt, Hastings, taču, iepazīstot cilvēka personību, izprotot to. kā viņš rīkotos katrā konkrētajā situācija, mēs liekam pamatus panākumiem. Tas ir duelis, un šajā duelī viņš pastāvīgi atklāj man savu personību, pats vēl aizvien paliekot neziņā par manējo. Viņš atrodas

gaismā, bet mani sargā ēna. Es jums saku, llaslings, ka bezdarbība, ko esmu izvēlējies, rada viņos bailes. Un, laikam ejot, šīs bailes top tikai lielākas.”

“Jebkurā gadījumā viņi mūs ir atstājuši pašu ziņā,” es bildu, “neviena mēģinājuma laupīt jums dzīvību, nekādu uzbrukumu.”

“Jā,” Puaro domīgi novilka. “Tas mani visnotaļ uztrauc. īpaši tādēļ, ka eksistē acīmredzamas iespējas mums uzbrukt, iespējas, kuras viņiem neapšaubāmi ir ienākušas prātā. Varbūt, ka jūs jau nojaušat, ko domāju?”

“Varbūt elles mašīna?” es riskēju minēt.

Puaro nekavējās izrādīt savu neapmierinātību.

“Nē taču! Es vēršos pie jūsu iztēles, bet viss, ko spējat piedāvāt, ir spridzekļi kamīna! Labi, man jāatslābinās. Iešu pastaigāties, par spīti laika apstākļiem. Atvainojiet, draugs, bet vai jūs tiešām vienlaicīgi lasāt “Argentīnas nākotni”, “Sabiedrības spoguli”, “Liellopu audzēšanu”, “Purpura liecību” un “Klinšu kāpēju”?

Es pasmējos un atzinu, ka šobrīd manu uzmanību ir pilnīgi pārņēmusi “Purpura liecība”. Puaro skumji pašūpoja galvu.

“Tad novietojiet pārējās plauktā. Es la ari nomiršu, nepieredzējis to brīdi, kad jūs atzīsiet kārtības svētīgo ietekmi. Mbn dien. kam galu galā ir domāti plaukti!”

Es samulsis atvainojos, un Puaro, novietojis kairu sējumu tam paredzētajā viela, devās projām, ļaujot man visa pilnība izbaudīt grāmatu, ko biju izvēlējies.

Jāatzīst, ka es galu galā būtu aizmidzis, ja neatskanētu misis Pīrsones klauvējiens pie durvīm.

“Jums telegramma, kaptein.”

Es bez īpašas intereses atplēsu oranžo aploksni.

Taču tad es burtiski pārakmeņojos. Telegrammu bija sūtījis mana Dienvidamerikas rančo pārvaldnieks Bronsens. Lūk. ko tā vēstīja:

“Misis Hastinga kopš vakardienas ir pazudusi. Baidos, ka viņu ir nolaupījusi banda, kas sevi dēvē par Lielo četrinieku. Esmu informējis policiju, bet nekādu ziņu. Bronsens.”

Ar žestiem izvadījis misis Pīrsoni no istabas, es nekustīgi sēdēju, atkal un atkal pārlasīdams telegrammas tekstu. Pelnrušķīte nolaupīta! Bēdīgi slavenā Lielā četrinieka rokās!

Vēi viens klauvējiens. Tā alkal bija misis Pilsone.

“Jums zimite, kaptein. To atnesa kāds ķiniešu barbars, kas gaida lejā.”

Es izrāvu to viņai no rokām. Tā bija īsa un bez jebkādas liekvārdības.

"Ja jūs vel kādreiz vēlaties ieraudzīt savu sievu, nekavējoties dodieties līdzi zīmītes atnesējam. Nemēģiniet informēt savu draugu, citādi viņa cietis.”

Paraksta vietā bija liels četrinieks.

Ko man bija darīt? Ko jūs darītu, ja nonāktu manā vietā?

Pārdomām nebija laika. Man prātā bija likai viens: Pelnrušķīte atrodas to sātana izdzimumu rokās! Man ir jāpaklausa. Es nedrīkstu pieļaut, ka viņai kaut matiņš nokristu no galvas. Man ir jāiet kopā ar to ķīnieti, jādodas līdzi, lai arī kurp viņš ietu. Tas bija slazds, es to labi sapratu. Slazds, kurā iekrītot, es taptu sagūstīts, varbūt nogalināts. Taču kā ēsma šajā slazdā atradās man visdārgākais cilvēks, un es nedrīkstēju kavēties.

Visvairāk mani kaitināja pavēle neko neteikt Puaro. Ja viņš tiktu man uz pēdām, tad viss vēl varētu beigties labi. Riskēt? Bija skaidrs, ka mani neviens nenovēro,

\

tomēr cs svārstījos. Ķīnietis bez jebkādām grūtībām varētu uznākt augšā un pārliecināties, kā es pildu vēstulē sniegto norādījumu. Kādēļ viņš to nedarīja? Šī atturība manas aizdomas tikai palielināja. Es biju tik bieži pieredzējis Lielā četrinieka visvarenību. ka piedēvēju viņiem gandrīz vai pārcilvēciskas spējas. Pieredze rādīja, ka viņu aģents var būt pat sušķaina kalponīte.

Nē, es neuzdrīkstējos riskēt, tomēr vienu lietu es varēju izdarīt — atstāt telegrammu. Tad viņš uzzinās gan to, ka Pelnrušķīte ir pazudusi, gan arī to, kas ir atbildīgs par viņas pazušanu.

Lai to visu izdomātu, bija nepieciešams daudz īsāks laiks. nekā. lai pastāstītu. Es uzliku platmali un jau pēc nepilnām divām minūtēm devos lejā pa kāpnēm, kur mani gaidīja mans gids.

Zīmītes atnesējs bija gara auguma bezkaislīgs ķīnietis, ģērbies tīrās, bet diezgan novalkātās drānās. Viņš palocījās un uzrunāja mani ļoti labā angļu valodā, kurai tomēr piemita nedaudz dziedoša intonācija.

"Kapteinis l lastings?"

"Jā." es atbildēju.

“Tad esiet tik laipns un iedodiet man zīmīti."

Es biju gaidījis šādu lūgumu un, neko neteikdams, atdevu viņam papīra gabalu. Tomēr ar to vēl nepietika.

"Jūs šodien saņēmāt telegrammu? Pavisam nesen, tieši no Dienvidamerikas?”

Jau atkal atlika tikai apbrīnot viņu spiegošanas sistēmas nevainojamo darbību. Vai varbūt tas bija tikai atjautīgs minējums? Bronsenam bija man jāsūta telegramma. Un viņi gaidīja, līdz es to saņemšu, lai tad dotu savu triecienu.

Nebija nozīmes noliegt neapstrīdamu patiesību.

"Jā,” atbildēju, "es patiešām saņēmu telegrammu.”

“Tad nesiet šurp. Un nekavējoties.”

LЈs bezspēkā sakodu zobus, bet ko man bija darīt? Devos augšā pa kāpnēm, un pa ceļam man ienāca prātā doma uzticēt notikušo misis Pīrsonei. Vismaz Pelnrušķītes pazušanu. Viņa stāvēja kāpņu laukumiņā, taču blakus bija kalponīte, un es svārstījos. Ja viņa bija spiedze — man acu priekšā pazibēja zīmītes vārdi: “viņa cietīs”. Es devos uz viesistabu, neteikdams ne vārda.

Paņēmis telegrammu, biju gatavs doties ceļā, kad man prātā ienāca kāda doma. Varbūt es tomēr varu atstāt zīmi, kas maniem

ienaidniekiem neko neizteiktu, bet Puaro liktos svarīga. Es steidzos pie grāmatplaukta un izvilku no tā četras grāmatas, ko nosviedu uz grīdas. Es neuztraucos, ka Puaro tās varētu nepamanīt. Tāda novirze no kārtības nekavējoties durtos viņam acīs, jo sevišķi — uzreiz pēc viņa nelielās pamācības. Biju pārliecināts, ka mans draugs uztvers mājienu. Tad es iesviedu kamīnā liekšķeri ogļu un parūpējos, lai četri gabali iesprūstu restēs. Biju izdarījis visu, ko varēju, un atlika lūgt Dievu, ka Puaro visu sapratīs pareizi.

Es atkal steidzos leja. Ķīnietis paņēma telegrammu, izlasīja to, ielika kabatā un ar mājienu lika man sekot.

Ceļš bija ilgs un nogurdinošs. Kādu gabalu mēs braucām ar autobusu, pēc tam izmantojam ari tramvaju, taču visu laiku mūsu ceļš veda uz austrumicm. Mēs šķērsojām dīvainus rajonus, kuri man nebija pat sapņos rādījušies. Mēs bijām sasnieguši dokus, un es sapratu, ka tieku vests uz pašu Cainataunas sirdi.

Es nespēju novaldīt trīsas. Bet mans pavadonis pat nedomāja apstāties. Pēc līkumošanas pa drūmajām ieliņām mēs beidzot apstājāmies pie pussagruvušas mājas, un ķīnietis četras reizes pieklauvēja pie durvīm.

Otrs ķīnietis nekavējoties atvēra durvis ml pakāpās nostāk, ielaizdams mūs iekšā. Durvīm aizcērtoties, sabruka manas pēdējās cerības. 12s patiesi atrados ienaidnieka rokās.

Tagad liku nodots otram ķīnietim, kurš mani pa ļodzīgām kāpnēm noveda ar saiņiem un mucām pilnā kambarī. Tur valdīja asa smarža, kas atsauca atmiņā Austrumu garšvielas. Es jutu, kā mani viscaur apņem Austrumu atmosfēra: mokoša, viltīga, ļauna.

Pēkšņi mans pavadonis pavēla sāņus divas mucas, un es ieraudzīju sienā zemu, ovālu atvērumu. Viņš lika man doties uz priekšu. Tunelis bija diezgan garš un pārāk zems, lai es tajā varētu izslieties stāvus. Beidzot tas tomēr kļuva platāks, un pēc dažām minūtēm mēs bijām nonākuši citā kambarī.

Mans ķīnietis pagāja uz priekšu un četras reizes pieklauvēja pie sienas. Gabals sienas pavērās, atsegdams šauru eju. Es devos uz priekšu un, sev par pārsteigumu, nonācu vietā, kas līdzinājās “Tūkstoš un vienas nakts pasaku” pilīm. Gara pazemes telpa zemiem griestiem bija rotāta ar krāšņu Austrumu zīdu, koši apgaismota, smaržām un baudvielām svaidīta. Vēl šai telpā bija pieci vai seši ar zīdu pārvilkti dīvāni, bet grīdu

sedza izcili ķīniešu amatnieku darināti paklāji. Telpas galā atradās ar aizkaru klāta niša, un lieši no turienes atskanēja balss: “Vai esat atveduši mūsu godājamo viesi?”, "Viņš ir šeit, Jūsu Ekselence,” atbildēja pavadonis.

“Lai mūsu viesis nāk iekšā!”

Tajā pašā mirklī neredzama roka atvilka aizkarus, un manam skalam pavērās milzīgs, spilveniem klāts dīvāns, uz kura sēdēja (ievs gara auguma austrumnieks krāšņi izšūtā zīda tērpā, spriežot pēc tā, cik gari bija viņa pirkstu nagi, — nenoliedzami liels vīrs.

“Sēdieties, kapteini Hastings, es jūs lūdzu,” viņš pamādams teica. “Jūs tūlīt atsaucāties manam lūgumam ierasties nekavējoties, kas mani ļoti iepriecina.”

“Kas jūs esat,” es vaicāju, “vai Li Caņ Jens?”

“Nē. lai arī nevēlos jūs apbēdināt, tomēr esmu tikai viens no mūsu kunga pazemīgākajiem kalpotājiem. Es pildu viņa vēlmes. gluži tāpat kā citi viņa kalpotāji citās zemēs, piemēram, Dienvidamerikā.”

Es spēru soli uz priekšu.

“Kur viņa ir? Ko jūs ar viņu esat izdarījuši?”

"Droši noslēpta vietā, kur viņu neviens nespēs atrast. Tomēr pagaidām viņa ir pie pilnas veselības. Ievērojiet, es saku pagaidām.”

Šis smīnošais velns man iedvesa saltas bailēs.

“Ko jūs gribat?” es iekliedzos. "Naudu?”

“Dārgo kapteini Hastings, mums nav ne mazāko nodomu apdraudēt jūsu nelielos ietaupījumus, varu to apzvērēt. Bez tam, atvainojiet manu nekaunību, bet šī nebija pati gudrākā no jūsu domām. Manuprāt, jūsu kolēģis neko tādu nebūtu izteicis.”

“Domāju, ka jūs vēlējāties mani sagūstīt savās lamatās. Labi, esat uzvarējuši. Esmu šeit ieradies. Dariet ar mani, ko vēlaties, taču ļaujiet viņai iet. Viņa neko nezina, tāpēc nespēs būt jums noderīga. Jūs viņu izmantojat, lai sagūstītu mani, un tas jums arī izdevās. Tātad lieta ir darīta.”

Smaidošais ķīnietis, iesāņus manī lūkodamies šķībajām acīm, noglāstīja savu gludo vaigu.

"Jūs pārāk steidzaties,” viņš iemurrajas. "lieta vēl nebūt nav darīta. Patiesībā jūsu sagūstīšana nav mūsu īstais mērķis. Bet ar

jūsu palīdzību mēs ceram likt klāt jūsu draugam, mesjē Hcrkulam Puaro.”

“Baidos, ka jums tas neizdosies,” es atbildēju. īsi iesmiedamies.

“Lūk, ko es iesaku,” turpināja otrs, it kā nemaz nebūtu mani dzirdējis, “jūs uzrakstīsiet savam draugam vēstuli — tādu vēstuli. kas liktu viņam steigties šurp un pievienoties jums.”

“Nenāk ne prātā.” es atbildēju.

“Sekas jūsu atteikumam būs ļoti nepatīkamas.”

“Pie velna jūsu sekas!”

“Par alternatīvu var kļūt nāve.”

Es sajutu aukstu roku sažņaudzam krūtis, tomēr saņēmos un centos izskatīties, cik vien iespējams, drosmīgs.

“Nav nekādas jēgas man draudēt un censties iebiedēt. Savus draudus atstājiet ķīniešu gļēvuļiem.”

“Mani draudi ir pavisam īsti, kapteini I lastings. Jautāju vēlreiz: vai rakstīsiet šo vēstuli?”

“Nerakstīšu! Un nemēģiniet mani nogalināt, jo tad jums uz pēdām ātri vien nonāks policija.”

Mans sarunu biedrs ātri sasita plaukstas. Gluži kā no zila gaisa uzradās divi ķīniešu

kalpotāji, kas sagrāba mani aiz rokām. Viņu kungs kaut ko airi pateica ķīniešu valodā, un viņi aizvilka mani uz kādu vietu lielajā kambarī. Viens no viņiem pieliecās un pēkšņi, bez brīdinājuma, grīda zem manis pazuda. Ja otrs vīrs mani neturētu, es bulu pazudis bedre. Tā bija piķa melna, un varēja dzirdēt ūdens skaņas.

“Dzirdat upi?” vaicāja mans pratinātājs uz dīvāna. “Padomājiet labi, kapteini I lastings, ja atteiksieties, tad nonāksiet tieši mūžībā un atradīsiet savu galu tumšajos ūdeņos tur, lejā. Jautāju pēdējo reizi: vai rakstīsiet to vēstuli?”

Esmu pavisam parasts cilvēks. Jāatzīst, ka biju pārbijies tik ļoti, ka nezināju ne rīta. ne vakara. Tas ķīniešu velns runāja pavisam nopietni, biju par to pilnīgi pārliecināts. Tuvojās laiks pateikt ardievas Vecaini pasaulei. Lai arī kā centos, tomēr mana balss atbildot nedaudz trīcēja:

"Nē un vēlreiz nē! Pie velna jūsu vēstuli!"

Tad es nevilšus aizvēru acis un noskaitīju īsu lūgšanu.

Trīspadsmitā nodaļa Ierodas pele

Mirkļi, kad cilvēks savas dzīves laikā atrodas mūžības priekšā, ir reti, taču brīdī, kad izteicu savus vārdus šajā Austrumu kambarī, biju pārliecināts, ka tā ir mana pēdējā stundiņa. Es sagatavojos ieniri melnajos ūdeņos tur. lejā, un sajutu, cik briesmīgs būs gaidāmais kritiens.

Taču sev par pārsteigumu es izdzirdēju smieklus un atvēru acis. Paklausot cilvēkam uz dīvāna, abi cietumsargi aiznesa mani uz vielu, kūres biju sēdējis mūsu sarunas laikā.

"Jūs esal drosmīgs vīrs, kapteini Haslings,” viņš teica, “mēs Austrumos spējam novērtēt drosmi. Jāsaka, ka ar savu rīcību jūs nepievīlāt manas nojautas. Tas mūs noved līdz jūsu mazās drāmas otrajam cēlienam. Jūs satikāties vaigu vaigā ar nāvi, liet vai jūs pieļausiet, ka to nāksies darīt cilam?”

"Ko jūs ar to domājat?” es aizsmacis vaicāju, juzdams, kā manu dvēseli pārņem šausmas.

“Jūs, protams, esat aizmirsis dāmu, kas atrodas mūsu varā, jūsu dārza krāšņo rozi.” Es viņā vēros mēmā agonijā.

“Domāju, kapteini Hasl'ings, ka jūs tomēr rakstīsiet šo vēstuli. Luk, manās rokās ir telegrammas veidlapa, un tas, ko uz tās uzrakstīšu, ir atkarīgs no jums, kapteini. Jūsu rokās ir jūsu sievas dzīvība vai nāve.” Es sajutu uz pieres izspiežamies saltus sviedrus. Mans mocītājs, draudzīgi smaidīdams, bez vismazākās iejūtības turpināja: “Tur, kapteini, jums pa rokai ir nolikta pildspalva. Atliek tikai rakstīt. Ja ne…” “Ja ne, tad…?” es atsaucos.

“Ja ne, tad jūsu s'irdsdāma mirs, un mirs lēnā nāvē. Mans kungs Li Caņ Jens savās brīvajās stundās mīl izgudrot aizvien jaunus un izsmalcinātākus spīdzināšanas rīkus.” “Mans Dievs!” es izsaucos. “Jūs, sātans! Kā jūs iedrošināties!”

"Vai man pastāstīt par kādu no viņā ierīcēm?”

Neņemot vērā manus protesta kliedzienus, viņš runāja bezkaislīgi un raiti, līdz es šausmās no visa spēka aizspiedu ausis.

“Redzu, ka pietiks. Ņemiet pildspalvu un rakstiet!”

“Jūs neiedrošināsieties…”

“Jūs runājat muļķības un pats to ļoti labi zināt. Ņemiet pildspalvu un rakstiet!1 ' '\ “Ja es to izdarīšu?”

“Jūsu sieva būs brīva. Telegramma liks nosūtīta nekavējoties.”

“Kā lai zinu. ka lūrēsiet savu vārdu?” “Es zvēru pie savu senču svētajiem kapiem! Vēl vairāk, padomājiet pats, kādēļ lai es vēlētu viņai ļaunu? Viņas sagūstīšana būs ļāvusi mums sasniegt iecerēto.” “Un Puaro?”

“Mēs viņu turēsim ieslēgtu, līdz būsim īstenojuši savus plānus. Tad ļausim viņam iet.” “Vai jūs arī lo apzvērēsiet pie savu senču kapiem?”

“Esmu zvērējis vienu reizi. Ar to ir jāpietiek.”

Es sajutu izmisumu. Man ir jānodod savs draugs. Jānodod kā rokās? Kādu brīdi es svārstījos — tad acu priekšā atausa drausmīgā alternatīva. Pelnrušķīte ķīniešu rokās mirst drausmīgās mokās.

Pār manām lūpām izlauzās vaids. Es sagrabu pildspalvu. Iespējams, rakstot uzmanīgi. es spētu Puaro brīdināt, lai viņš varētu izvairīties no slazda. Tā bi ja vienīgā cerība.

Bet ari šai cerībai bija lemts sabrukt. Ķīnietis ierunājās laipni un pieklājīgi:

“Ļaujiet man diktēt!”

Viņš bridi klusēja, pārlasot žūksni papīru, kas atradās viņam blakus. Tad sāka runāt, bet es rakstīju.

“Dārgais Puaro! Domāju, ka esmu nonācis uz pēdām Ceturtajam numuram. Pēcpusdienā pie manis ieradās kāds ķīnietis un aizvilināja projām ar viltus zīmīti. Par laimi, es viņa spēlīti nekavējoties atklāju un spēju izbēgt. Tad mēs mainījāmies lomām, un es uz savu roku veicu izsekošanu. Sev par lepnumu jāatzīst, ka rīkojos loti izveicīgi. Esmu sadabūjis kādu attapīgu jaunu zēnu, kas nogādās Jums šo zīmīti. Iedodiet viņam, lūdzu, puskronu. Tieši šādu summu es apsolīju, ja vēsts bez kavēkļiem sasniegs adresātu. Es uzmanu viņa māju un neuzdrošinos doties projām. Gaidīšu Jūs līdz sešiem un, ja Jūs līdz tam laikam neieradīsieties, tad mēģināšu iekļūt mājā pats. Tā ir pārāk laba izdevība, lai to palaistu garām, un, protams, var gadīties, ka zēns Jūs neatrod. Tomēr, ja viņam tas izdodas, tad lieciet sevi atvest tieši uz šejieni. Un aizsedziet savas nenovērtējamās ūsas. Tas gadījumam, ja kāds no mājas vēro, kas notiek ārā.

Jūsu steidzīgais A.H.”

Kairs uzrakstītais vārds urbās man sirdī kā ass duncis. Teksts bija velnišķīgi gudrs. Es sapratu, cik labi viņi iepazinuši katru mūsu dzīves detaļu. Tas bija vēstījums, ko gluži labi būtu varējis uzrakstīt es pats. Stāsts par ķīnieti, kam izdevās “mani aizvilināt”, sagrāva visas cerības, ko saistīju ar četrām nevietā nomestajām grāmatām. Tās bija lamatas, to es sapratu! Lūk, ko domās Puaro! Arī laiks bija izvelēts ļoti gudri. Saņemot zīmīti, Puaro nebūs laika visu pārdomāt, atliks tikai mesties pakaļ nevainīga izskata pavadonim. Un viņš to darīs. Mana apņemšanās doties iekšā mājā liks viņam steigties pa galvu pa kaklu. Mans draugs jau no laika gala nebija ticējis manām spējām, varēju kaut no ādas līst ārā! Viņš būs pārliecināts, ka es dodos tieši briesmās, kuras nespēšu pārvarēt, un steigsies šurp, lai ņemtu visu savās rokās.

Taču izejas nebija. Es rakstīju, kā man lika. Mans sagūslitājs paņēma zīmīti, izlasīja to un apmierināts pamāja ar galvu. Tad viņš zīmīti atdeva vienam no kalpotājiem, un tas nozuda ai/, zīda priekškariem. kas sedza durvis.

Uzsmaidījis man, pretī sēdošais vīrs paņēma telegrammas veidlapu un rakstīja. Tad viņš veidlapu iedeva man.

Es izlasīju: “Atbrīvojiet balto putnu ar visu svītu.”

Es atviegloti nopūtos.

“Jūs to nosūtīsiet nekavējoties?” vaicāju. Viņš pasmaidīja un papurināja galvu. “Tā tiks nosūtīta, kad manās rokās nonāks misters Herkuls Puaro, ne ātrāk.”

“Bet jūs solījāt!”

“Ja šis plāns izgāžas, baltais putns man būs nepieciešams, lai garantētu mūsu turpmāko sadarbību.”

Es dusmās nobālēju.

“Mans Dievs, ja jūs…”

Viņš pamāja ar garu, slaidu, dzeltenu roku. “Nomierinieties, domāju, ka viss izdosies. Tiklīdz misters Puaro nonāks mūsu rokās, es izpildīšu solījumu.”

“Ja jūs mani piekrāpsiet…”

“Esmu zvērējis pie saviem svētajiem senčiem. Jums nav iemesla baidīties. Atpūtieties kādu brīdi! Mani kalpi pār jums parūpēsies, kamēr būšu projām.”

Es tiku pamests viens šajā dīvainajā un greznajā pazemes miteklī. Uzradās otrs ķiniešu kalpotājs. Viens no viņiem atnesa ēdienu un atspirdzinājumus, ko piedāvāja man, taču es atteicos, jo mana sirds bija tik smaga, ka gluži vienkārši nespēju ēst.

Un tad pēkšņi atgriezās kungs, slaids un cienīgs savā zīda tērpā. Viņš deva rīkojumus, saskaņā ar kuriem mani cauri tunelim nogādāja mājā, kur viss bija sācies. Tur viņi mani ieveda kādā pirmā stāva telpā. Logi bija aizslēģoti, taču caur slēģu spraugām varēja redzēt ielu. Otrpus ceļam mīņājās vecs, noskrandis vīrs, un, kad es redzēju viņu raidām zīmes loga virzienā, sapratu, ka tas ir viens no bandas, nolikts sardzē.

"Viss kārtībā,” paziņoja mans ķīniešu draugs, “Herkuls Piiaro ir iekritis slazdā. Viņš tuvojas viens, ja neskaita zēnu, kas rāda ceļu. Tagad, kapteini Hastings, jums ir atlicis nospēlēt vēl vienu lomu. Viņš ienāks namā tikai tad, kad būs ieraudzījis jūs. Kad jūsu draugs būs klāt, jums jāiznāk uz sliekšņa viņu sagaidīt.”

"Ko?" es pretīgumā iesaucos.

“Šo lomu jūs spēlēsiet viens pats. Neaizmirstiet par sakāves cenu! .la Herkuls Puaro nojautīs kaut ko nelāgu un neienāks mājā, tad jūsu sieva mirs septiņdesmit mokošās nāvēs. Lūk! Tur jau viņš ir.” Sirdij sitoties, tik tikko spēdams pārvarēt nelabumu, es palūkojos pa spraugu slēģos.

Cilvēkā otrpus ielas es uzreiz pazinu savu draugu — par spīti tam, ka viņš bija

sacēlis mēteļa apkakli un sejas apakšējo daļu sedza neiedomājamu apmēru dzeltena šallē. Taču šī gaita nebija ne ar ko sajaucama, gluži tāpat kā ovālā galva.

Tas bija Puaro, devies ceļā, lai man palīdzētu, nenojauzdams, kas viņu patiesībā gaida. Viņam blakus skrēja tipisks Londonas zeņķis nokvēpušu ģīmi un noskrandušas drēbēs.

Puaro apstājās un aplūkoja māju. Zēns savukārt viņam kaut ko enerģiski klāstīja un rādīja. Bija pienācis laiks manam izgājienam. Sekojot slaidā ķīnieša mājienam, viens no kalpiem atslēdza durvis.

“Neaizmirstiet, cik dārgi maksās izgāšanās,” klusi atgādināja mans ienaidnieks.

Es atrados ārpusē uz kāpnēm un pamāju Puaro. Viņš steidzās pie manis.

“Tātad ar jums viss kārtībā, draugs! Es sāku uztraukties. Un jūs spējāt iekļūt mājā? Tātad tā ir tukša?”

“Jā,” es klusi atbildēju, cenzdamies izklausīties, cik vien iespējams, dabiski, “tur ir jābūt slepenajai ejai. Nāciet iekšā, un varēsiet visu redzēt savām acīm.”

Es atkāpos pāri slieksnim un, pilns uzticības. Puaro bija gatavs man sekot.

Un lati mani kam kas sagriezās. Viss. ko es apjautu, bija mana šībrīža loma. ,!ūtlasa loma.

"Atpakaļ, Puaro!” es iekliedzos. “Projām. ja jums sava dzīvība ir dārga! Tie ir slazdi! Aizmirstiet par mani un parūpējieties par sevi!"

Kamēr es izteicu vai drīzāk izkliedzu savu brīdinājumu, mani kā spīlēs sažņaudza rokas. Viens no ķīniešu kalpiem metās man garām, lai sagrābtu Puaro.

Es redzēju, kā mans draugs metās prom, un tad pēkšņi mani apņēma biezu, smacējošu dūmu mākonis.

Es jutu. ka kritu, zaudēju samaņu, tā bija nāve.

Samaņu es atguvu lēni un mokoši — visas manas maņas likās kā pamirušas. Pirmais, ko ieraudzīju, bija Puaro seja. Viņš sēdēja man pretim un bija loti uztraucies. Ieraudzījis, ka esmu atvēris acis, viņš kļuva ļoti priecīgs.

“Ak. jūs atdzīvojaties, jūs atgūst aties! Viss ir kārtībā! Ak, mans nabaga draugs, mans nabaga draugs!”

“Kūres esmu?” ar pūlēm izdvesu.

“Bet kur gan citur kā chcz vous'-. "

Šeit: maļas.

I

I <ģ.;

Palūkojos apkārt. Patiesi, es biju tik pazīstamajā vidē. Un kamīna restēs bija četri ogļu gabali, ko es tik rūpīgi biju tur iesviedis.

Puaro bija sekojis manam skatienam.

“Bet jā, tā bija patiesi atzinības vērta ideja. Tas un arī grāmatas. Ja viņi mēģinās apgalvot, ka mans draugs Hastings nav pārāk apveltīts ar prātu, es viņiem pazinošu, ka tas absolūti neatbilst patiesībai. Tā bija lieliska, patiesi izcila ideja, kas jums ienāca prātā.”

“Tātad jūs sapratāt, ko es gribēju teikt?”

“Vai tad es esmu kāds muļķītis? Protams, ka es sapratu. Tas kalpoja par brīdinājumu un ļāva man pārdomāt savus plānus. Tā vai citādi, Lielais četrinieks bija jūs dabūjis savā varā. Ar kādu nolūku? Protams, ka ne jūsu beau ycux* dēļ, tikpat maz iemeslu būtu apgalvot, ka viņi no jums baidījās un vēlējās jūs dabūt nost no ceļa. Nē, viņu nolūki bija skaidri kā diena: izmantot jūs par ēsmu, lai dabūtu savos nagos diženo Herkulu Puaro. Ls jau sen biju gatavs šādam notikumu pavērsienam, tāpēc veicu nelielus priekšdarbus. Tad uzradās ziņnesis: pavisam nevainīga paskata

Skaistas acis.

ielas zeņķis. Es noriju ēsmu un steidzos viņam pakaļ. Un, par laimi, viņi jums lāva iziet ārpus mājas. Es tik tiešām biju noraizējies. ka nāksies tikt ar viņiem galā, vel pirms būšu atradis jūs, un ka man vajadzēs jūs pēc tam meklēt, iespējams, veltīgi.”

"Tikt ar viņiem galā. jūs teicāt?” es vārgi pajautāju. “Vienatnē?”

"Tas nav nekas īpašs, it sevišķi, ja esi tam sagatavojies. Saskaņā ar skautu devizi viss ir vienkārši, un tā ir ļoti laba devīze. Uzbrukums nebija negaidīts. Vel ne tik sen es biju sniedzis pakalpojumu kādam ķīmiķim, kurš kara laikā daudz strādāja ar nāvējošām gāzēm. Viņš man izgatavoja nelielu bumbu, ļoti vienkāršu un viegli pārnēsājamu. viens metiens, un paceļas dūmu mākonis. kas rada bezsamaņu. Es nekavējoties ieputu svilpīte, un daži no Džepa gudrajiem puišiem, kas māju uzmanīja vēl ilgi pirms zēna ierašanās un kas mums sekoja visu ceļu līdz Laimhausai, metās notikumu virpulī un pārņēma visu savās rokās.

"Bet kā tas nākas, ka jūs palikāt pie samaņas'?”

"Arī pateicoties veiksmei. Mūsu draugs Ceturtais numurs (kas neapšaubāmi bija sacerējis šo atjautīgo vēstuli) atļāvās pa

zoboties par manām ūsām, tāpēc es savu rcspiratoru bez mazākajām grūtībām varēju noslēpt zem dzeltenās šalles.”

“Atceros,” es iesaucos, un tad, izrunājot šo vārdu, man prātā atausa visas šausmas, ko biju uz laiku piemirsis. Pelnrušķīte…

Es ievaidējies sabruku.

Droši vien atkal minūti vai divas biju zaudējis samaņu. Atgūstoties es sajutu, ka Puaro cenšas ieliet man mutē nedaudz brend i ja.

“Kas noticis, mon mni? Kas? Stāstiet, es jūs lūdzu!”

Vārdu pa vārdam, nespēdams apvaldīt izbaiļu trīsas, es visu atklāju. Puaro iekliedzās.

“Mans draugs! Mans draugs! Ak, ko jums nācās piedzīvot! Un es biju pilnīgā neziņā. Taču nomierinieties, viss ir kārtībā!” “Jūs sakāt, ka viņu atradīsiet? Taču mana Pelnrušķīte atrodas Dienvidamerikā. Un viņa būs mirusi jau ilgi, pirms mēs tur nonāksim. Un Dievs vien zina, kādās mocībās tasnotiks.”

“Nē, jūs nesaprotat. Viņa ir drošībā, un viņai klājas labi. Jūsu sieva, Hastings, ne mirkli nav bijusi viņu rokās.”

“Bet ka tad telegramma no Bronsena?”

"Ne jau no Bronsena. Jūs saņēmāt telegrammu ar parakstu “Bronsens”, un tas nav gluži viens un tas pats. Sakiet, vai jums nekad neienāca prātā, ka šī organizācija. kuras taustekli ir pārņēmuši visu pasauli, spētu bez grūtībām dot mums triecienu, izmantojot mazo meiteni Pelnrušķīti, kuru jūs tik ļoti mīlat?”

“Nē, nekad," es atbildēju.

“Bet man ienāca. Es neko neteicu, jo nevēlējos jūs nevajadzīgi uztraukt. Tomēr es rīkojos. Jūsu sievas vēstules rada iespaidu, it kā tās būtu rakstītas no rančo, taču patiesībā viņa atrodas drošā vielā, ko es izveidoju pirms vairāk nekā trim mēnešiem.” Es iIgi lūkojos viņa.

"llsat par to pārliecināts?"

“Pnrbieu! Es to zinu! Viņi jūs mocīja ar meliem!"

Es novērsos. Puaro uzlika roku man uz pleca. Viņa balsī ieskanējās līdz šim nedzirdēta nols.

“Jums netīk apskāvieni un jūtu izpausmes. Es to zinu. Es būšu ļoti anglisks un neteikšu neko — neko, izņemot to, ka šajā beidzamajā piedzīvojumā viss gods pieder jums un laimīgs ir cilvēks, kas var lepoties ar lādu draugu, kāds ir man.”

Četrpadsmita nodaļa Balināta blondīne

Es biju ļoti neapmierināts ar Puaro rīcību Čainataunā. Pirmkārt, bandas līderis izglābās. Džepa vīri pēc Puaro svilpes signāla telpa atrada četrus bezsamaņā guļošus ķīniešus, taču vīra, kurš man bija draudējis ar nāvi, viņu vidu nebija.

Pēc tam es atcerējos, ka brīdī, kad mani izgrūda uz kāpnēm, lai es ievilinātu Puaro ēkā, slaidais ķīnietis bija palicis aizmugurē. Iespējams, ka viņš atradās ārpus bumbas iedarbības zonas un izbēga pa kādu no daudzajām izejām, ko mēs pēc tam atklājām.

No pārējiem četriem mēs neko neuzzinājām. Arī pati pamatīgākā policijas izmeklēšana nespēja atklāt neko tādu, kas šos cilvēkus varētu saistīt ar Lielo četrinieku. Tie bija parasti ļautiņi, kas ne ar ko neatšķīrās no citiem šajā rajonā dzīvojošajiem, un apgalvoja, ka nekad savā mūžā nav neko dzirdējuši par cilvēku, vārdā

Li Caņ Jens. Ķīniešu džentlmenis bija viņus nolīdzis darbam mājā pie ūdens, un viņi nekā nezināja par šī cilvēka personiskajām darīšanām.

Ja neskaita vieglas galvassāpes, es nākamajā dienā biju pilnīgi atguvies no Puaro gāzes bumbas iedarbības. Mēs kopā devāmies uz Cainataunu un pārmeklējām māju, no kuras es biju izglābts. Telpas veidoja divas pussabrukušas mājas, kuras savienoja pazemes eja. Abu māju pirmais un arī pārējie stāvi bija nemēbelēti un pamesti, izsistos logus sedza satrunējuši aizvirtņi. Džeps jau bija izpētījis kambarus un atklājis, kā iekļūt pazemes valstībā', kur es biju pavadījis tik nepatīkamu pusstundu. Sīkāka izpēte nostiprināja to iespaidu, ko es biju guvis pagājušajā naktī. Zīds, kas sedza sienas un dīvānu, kā arī paklāji uz grīdas bija izcilas kvalitātes. Es gandrīz neko nezinu par ķīniešu mākslu, tomēr nojautu, ka jebkurš priekšmets šajā istabā bija savā jomā izcils.

Palīdzot Džepam un viņa vīriem, mēs ļoti rūpīgi pārmeklējām telpas. Biju lolojis cerības, ka atradīsim svarīgus dokumentus, piemēram, Lielā četrinieka nozīmīgāko aģentu sarakstu vai arī šifrētus

plānus, taču nekā. Viss mūsu guvums bija piezīmes, kurās ķīnietis lūkojās, diktēdams Puaro domāto vēstuli. Tajās bija ļoti izsmeļošs mūsu abu dzīves apraksts, raksturu vērtējums, kā arī uzskaitītas vājās vietas, pret kurām varētu vērst triecienu.

Puaro šis atradums radīja bērnišķīgu sajūsmu. Savukārt es tajā neredzēju nek;i nozīmīga, īpaši tādēļ, ka šo piezīmju autors, par kuru mēs neko nezinājām, bija pieļāvis vairākas smieklīgas kļūdas. Atgriežoties mājās, es uz to norādīju Puaro.

“Mans dārgais Puaro,” es teicu, “jūs zināt, ko ienaidnieks par mums domā. Viņš acīmredzami ir pārspīlējis jūsu smadzeņu kapacitāti un absolūti nav novērtējis manējo. Taču nesaprotu, ko mums tas viss dod?”

Puaro visai aizvainojošā veidā ieklukstējās.

“Patiešām neredzat, Hastings? Bet tagad, saņēmuši brīdinājumu par saviem trūkumiem, mēs varam sagatavoties vienam otram uzbrukumam. Piemēram, mans draugs, mēs zinām, ka jums ir jādomā, pirms rīkojaties. Un vēl, ja satiksiet kādu nelaimē nonākušu rudmati, tad labāk būtu turēties no viņas pa gabalu — tā jūs sakāt?”

Piezīmju autors bija man absurdā kārlā piedēvējis impulsivitāti, kā arī apgalvoji), ka es nespējot pretoties sieviešu valdzinājumam, ja vien viņu matiem ir piešķirts mums labi zināmais tonis. Manuprāt, Puaro piemēri bija absolūti bezgaumīgi, taču, par laimi, man netrūka, ko likt tiem pretī.

“Un kā ar jums? Vai esat ar mieru atbrīvoties no savas “pāri plūstošās iedomības”? No savas “klīrīgās kārtības mīlestības”?”

Es citēju un varēju redzēt, ka viņš nav sajūsmināts par manu atbildi.

“Nenoliedzu, Hastings, ka dažos aspektos viņi ir maldījušies — Uint mieux*! Viņi to drīz sapratīs. Savukārt mēs esam šo to iemācījušies, un zināt nozīmē būt sagatavotam.”

Pēdējais teiciens bija viena no viņa iemīļotākajam aksiomām, tik ļoti iemīļota, ka es sāku to ienīst.

“Mēs vismaz šo to zinām, Hastings,” viņš turpināja, “un tas mums nāks tikai par labu, bet mūsu zināšanas ne tuvu nav pietiekamas. Mums ir jāzina vairāk.”

“Bet ka?”

Puaro atzvēlās krēslā, novietoja taisni sērkociņu kastīti, ko es biju bezrūpīgi no

* Jo labāk.

sviedis uz galda, un ieņēma man diemžēl tik loti pazīstamo nostāju. Es redzēju, ka viņš bija apņēmies palikt pie sava.

“Saprotiet, Hastings, mums ir jācīnās ar četriem pretiniekiem, tātad ar četrām atšķirīgām personībām. Ar Pirmo numuru mēs ne reizes neesam likušies personiski. Par šo cilvēku mēs nojaušam tikai pēc viņa prāta ietekmes — un laika gaitā, ņemiet to vērā, Hastings, es sāku ļoti labi izprast viņa prātu, izcili smalku un austrumniecisku: visas intrigas un sazvērestības, ko mums nācies piedzīvot, ir radījis tieši Li Caņ Jena prāts. Otrais numurs un Trešais numurs ir ļoti spēcīgi un augstu stāvoši, tādēļ šobrīd viņi pret mūsu uzbrukumiem ir imūni. Tomēr, lai arī cik perversi tas būtu, viņu bruņas sargā arī mūs. Šie cilvēki gandrīz pastāvīgi atrodas rampas gaismā, tāpēc nevar atļauties spert kaut vienu neapdomīgu soli. Un visbeidzot mēs nonākam pie pēdējā bandas locekļa Ceturtā numura.”

Puaro tonis nedaudz mainījās, kā vienmēr, kad viņš runāja par šo indivīdu.

“Otrais numurs un Trešais numurs spēj netraucēti īstenot savus nolūkus, pateicoties tam. ka ir ievērojami un ieņem augstu

sabiedrisko stāvokli. Ceturtais gūsi panākumus tieši pretēju iemeslu dēļ — viņš gūst panākumus tieši tādēļ, ka ir neievērojams. Kas viņš ir? Neviens nezina. Kāds viņš ir? Atkal ne mazāko norāžu. Cik reizes mēs abi esam viņu redzējuši? Piecas, vai ne? Bet vai mēs, liekot roku uz sirds, varam apgalvot, ka spēsim, šo cilvēku salikuši, viņu pazīt?”

Atceroties piecus atšķirīgos cilvēkus, kas, par spīti visām atšķirībām, tomēr bija viens un tas pats vīrs, biju spiests papurināt galvu. Druknais psihiatriskās dziednīcas kopējs, Parīzē sastaptais vīrietis cieši aizpogātajā mētelī, sulainis Džeimss, nerunīgais mediķis Dzeltenā jasmīna lieta un krievu profesors. Neviens no šiem pieciem nelīdzinājās pārējiem.

“Nē,” es bezcerīgi noteicu, “mums šobrīd nav ne mazāko pieturas punktu.” Puaro smaidīja.

"Es jūs lūdzu, neesiet tik aizrautīgs savā izmisumā! Mēs kaut ko zinām.”

"Ko tieši?” es biju skeptisks.

"Mēs zinām, ka viņš ir vidēja auguma, gaišu ādu. Bijis viņš gara auguma un melnīgsnējs. tad nespētu notēlot gaišmataino, plecīgo ārstu. Un padarīt sevi par vienu

divām collām garāku, kā tas bija Džcimsa un profesora gadījumā, spētu katrs bērns. Tikpat pārliecināts esmu par to, ka šim cilvēkam ir īss un taisns deguns. Prasmīgs grims var palielināt degunu, savukārt nekas nespēs vienā mirklī lielu degunu padarīt mazu. Bez tam viņam ir jābūt gados diezgan jaunam, noteikti ne vecākam par 35. Lūk. mēs tomēr esam kaut kur nonākuši. 30-35 gadus vecs vīrs, vidēja auguma, gaišu ādu. Viņš ir prasmīgs maskēšanās speciālists, kas var lepoties ar ļoti nedaudziem paša zobiem.”

“Ko?” es iesaucos.

"Bet kā gan citādi, Hastings. Kopēja zobi bija salauzti un zaudējuši savu baltumu, Parīzē tie bija līdzeni un balti, ārstam tic nedaudz izspiedās, un Savaronovam bija neparasti lieli ilkņi. Nekas tā neizmaina seju kā zobu protēze. Tagad saprotat. Hastings?”

“Ne gluži,” es piesardzīgi atbildēju.

“Šī vīra amats, tā sakot, ir rakstīts viņam sejā.”

“Viņš ir noziedznieks!” es iesaucos. “Neaizmirstiet par izcilo prasmi grimēties.”

“Un tad?”

“Visai kategoriska attieksme, Hastings. Attieksme, kas diezin vai rastu atsaucību teatrālu aprindas. Vai tad jūs nesaprotat, ka šis virs ir vai vismaz savulaik ir bijis aktieris?"

"Aktieris?“

“Bet, protams. Viņš ir sīki un smalki apguvis šo mākslu. Aktierus var iedalīt divās grupās: vieni iedzīvojas lomā, bet citi to pakļauj savai personībai. Tieši no otrajiem parasti rodas impresāriji. Viņi redz lomu un sakausē to ar savu personību. Savukārt pirmie spēj savas dienas vadīt visdažādākajos mūzikhollos, attēlojot misteru Loidu Džordžu vai vecus bārdainus vīrus repertuāra lugās. 'Pieši šādu cilvēku vidū mums ir jāmeklē Ceturtais numurs. Viņš ir izcils aktieris, par ko liecina spēja iedzīvoties katrā loma.”

Viss kļuva arvien interesantāks.

“Tātad jūs domājat, ka spēsiet viņu atklāt, izmantojot šī cilvēka sakarus ar skatuvi?”

“Jūsu prāts kā vienmēr darbojas izcili, Hastings!”

“Būtu labāk.” es salti teicu, “ja šī doma būtu ienākusi jums prātā ātrāk. Esam zaudējuši daudz laika.”

“Jūs kļūdāties, mon ami, esam zaudējuši tikai to, kas bija neizbēgami. Mani aģenti ar šo problēmu nodarbojas jau vairākus mēnešus. Džozefs Arons ir viens no viņiem. Vai atceraties viņu? Šie cilvēki ir apkopojuši to viru sarakstu, kas atbilst nepieciešamajām pazīmēm: jauns vīrietis, apmēram trīsdesmit gadus vecs, visai necilu ārieni un talantīgs raksturlomu atveidotājs. Tāds aktieris, kas pametis skatuvi pēdējo trīs gadu laikā.”

“Un?” es vaicāju, patiesi ieinteresēts. “Saraksts, protams, bija visai garš. Tad mēs ķērāmies pie izsvītrošanas un galu galā spējām aizdomās turēto skaitu samazināt līdz četriem vīriem. Lūk, šo cilvēku vārdi, Hastings!”

Viņš pasvieda man papīra lapu. Es skaļi nolasī ju tas saturu:

“Ernests Lutrels. Ziemeļu grāfistes mācītājā dēls. Jau no sākta gala bijis no morāles viedokļa dīvains. Izslēgts no valsts skolas. 23 gadu vecumā sācis skatuves mākslinieka karjeru,” sekoja lomu saraksts, kopā ar datumiem un vietām, “narkomāns. Domājams, ka pirms četriem gadiem devies uz Austrāliju. Nav atrodams kopš brīža, kad pameta Angliju. 32 gadus vecs. Augums 5

pēdas un t() collas. Gludi skūts, brūni mati, taisns deguns, gaiša sejas āda, pelēkas acis.

Džons Sentmaurs. Pieņemts vārds, īstais vārds nav zināms. Domājams, ka koknejiešu izcelsmes. Uz skatuves kopš bērnības. Darbojies mūzikhollos. Nekas nav zināms iris gadus. Vecums apmēram 33 gadi. Augums 5 pēdas un 10 collas, slaids, zilas acis, gaiši mati.

Ostins Li. Pieņemts vārds. Īstenībā — Ostins Folijs. Laba ģimene. Vienmēr valdzinājusi tēlošana, ar ko izcēlies Oksfordā. Izcili parādījis sevi karā. Tēlojis," sekoja parastai saraksts. Tajā bija daudz repertuāru lugu. “Kriminoloģijas entuziasts. Pirms trīsarpus gadiem cietis satiksmes negadījumā, kam sekojis smags nervu sabrukums. Kopš tā laika nav redzēts uz skatuves. Nekādu ziņu par pašreizējo atrašanās vietu. Vecums 35 gadi. Augums 5 pēdas un 9,5 collas, gaiša sejas krāsa, acis zilas, mati brūni.

Klods Darels. Domājams, viņa īstais vārds. Izcelsme tīta noslēpumā. Darbojies mūzikhollos, arī tēlojis repertuāra lugās. Visticamāk, tuvu draugu nav bijis. 1919. gadā apmeklējis Ķīnu. Pirms atgriešanās bijis Amerikā. Tēlojis dažās lugās Ņujor

kā. Kādu vakaru neieradās uz skatuves, un kopš tā laika par viņu nekas nav zināms. Ņujorkas policija pazušanu raksturo kā augstākā mērā noslēpumainu. Vecums apmēram 33 gadi. Mati brūni, sejas krāsa gaiša, acis pelēkas. Augums 5 pēdas un 10,5 collas.”

"Ļoti interesanti,” es teicu, pabeidzis lasīšanu, “tātad tas ir sasniegts pēc vairāku mēnešu darba. Šie četri vārdi. Un kurš no viņiem jums šķiet visaizdomīgākais?” Puaro daiļrunīgi pamāja.

“Mon nmi, šobrīd šis jautājums ir atklāts. Vēlos tikai norādīt, ka Klods Darels ir bijis Ķīnā un Amerikā, kas, iespējams, ir ļoti svarīgi, taču mēs nedrīkstam pieļaut, ka šis fakts mūs nevēlami iespaido. Varbūt tā ir tikai sagadīšanās.”

“Un tālāk?” es nepacietīgi vaicāju.

“Viss jau notiek. Katru dienu parādīsies ļoti piesardzīgi uzrakstīti sludinājumi. Šo cilvēku draugi vai radinieki tiks lūgti satikties ar manu juridisko pārstāvi viņa birojā. Iespējams, jau šodien. Telefons! Varbūt kāds atkal ir nepareizi piezvanījis un izteiks nožēlu, ka mūs iztraucējis. Taču iespējams, pat ļoti iespējams, ka ledus ir iekustējies.”

Es šķērsoju istabu un pacēlu klausuli. “Jā, Puaro kunga dzīvoklis. Jā, kapteinis Hastings pie telefona. Tas esat jūs, Maknīla kungs?” Maknīls un Hodžsons bija Puaro juridiskie pārstāvji. “Jā, es viņam pateikšu. Viņš ieradīsies nekavējoties.”

Es noliku klausuli un, satraukuma pilns, vērsos pie Puaro.

"Lūk, Puaro, pie viņiem ir ieradusies kāda sieviete. Kloda Dareia draudzene. Flosija Monro jaunkundze. Maknīls vēlas jūs redzēt.”

“Nekavēsimies ne mirkli!” iesaucās Puaro un metās uz guļamistabu, lai paņemtu cepuri.

Mēs iesēdāmies taksometrā un drīz vien bijām mistera Maknīla privātajā birojā. Krēslā ar seju pret juristu sēdēja diezgan ugunīga un vairs ne pārāk jauna dāma. Viņas neiedomājami dzeltenie mati bija sakārtoti bagātīgās cirtās abās galvas pusēs. Uzacis un skropstas bija biezi nokrāsotas, arī lūpas un vaigus sedza krietns krāsas slānis.

“Lūk, arī Puaro kungs!” iesaucās misters Maknīls. “Mister Puaro, šī ir… mm… Monro jaunkundze, kas bija tik laipna un ieradās, lai sniegtu mums informāciju.”

“Patiešām laipni no jūsu puses!” iesaucās Puaro.

Viņš ļoti cienīgi devās uz priekšu un sirsnīgi sarokojās ar dāmu.

“Jaunkundze šajā sažuvušajā birojā zied kā puķe,” viņš piebilda, ignorēdams mistera Maknīla jūtas.

Pārspīlētie glaimi nepalika bez ievērības. Monro jaunkundze nosarka un muļķīgi pasmaidīja.

“Ak, beidziet, mister Puaro!” viņa teica. “Zinu, kādi jūs, francūži, esat.”

“Jaunkundz, sastopot daili, mēs neklusējam kā angļi. Un es neesmu francūzis, bet gan beļģis.”

“Esmu bijusi Ostendē,” atbildēja Monro jaunkundze.

Puaro teiktu, ka lietas virzījās uz priekšu brīnišķīgi.

“Un jūs varat mums kaut ko pastāstīt par Klodu Darela kungu?” turpināja Puaro.

"Reiz es Darelu pazinu ļoti labi.” skaidroja dāma, “tad, kādu laiku pabijusi bez darba, es pamanīju jūsu sludinājumu un teicu sev: viņi vēlas ko zināt par nabaga veco Klodu, šie advokāti, varbūt tur ir mantojums, kas gaida savu likumīgo saņēmēju. Tāpēc došos turp nekavējoties.”

Misters Maknīls piecēlās.

'"Labi, mesjē Puaro, jūs droši vien veļaties nedaudz aprunāties ar Monro jaunkundzi divatā?”

“Jūs esat patiesi laipns, tomēr pagaidiet. man prātā ienāca kāda doma: tuvojas dйjeuner* laiks. Varbūt jaunkundze parādīs godu, mums pievienodamās?”

Monro jaunkundzes acis iespīdējās. Es pēkšņi sapratu, cik smagā stāvoklī viņa nonākusi, ja nespēj atteikties no bezmaksas maltītes.

Pēc dažiem mirkļiem mēs jau sēdējām taksometrā, kas devās uz vienu no dārgākajiem Londonas restorāniem. Ieradies tur. Puaro pasūtīja visizsmalcinātākās pusdienas un tad pievērsās viešņai.

“Un kādu vīnu jūs vēlētos, jaunkundz? Varbūt šampanieti?”

Monro jaunkundze neatbildēja, kas pats par sevi bija ļoti daiļrunīgi.

Maltīte sākās ļoti patīkami. Puaro uzcītīgi gādāja, lai dāmas glāze nepaliktu tukša, pakāpeniski pievērsdamies sev vistuvākajai tēmai.

“Nabaga misters Darcls. Cik žēl, ka viņa nav kopā ar mums!”

* Pusdienas

“Paliesi,” nopūtās Monro jaunkundze, “nabaga zēns, es bieži domāju, kas ar viņu ir noticis.”

“Vai pagājis ilgs laiks, kopš jūs pēdējo reizi tikāties?”

“Ļoti ilgs. Tas bija vēl pirms kara beigām. Viņš bija dīvains zēns, šis Klods, tik noslēgts! Ne vārda par sevi! Bet, protams, ja viņš ir kādas dzimtas mantinieks, tas visu izskaidro. Vai runa ir par titulu, mister Puaro?”

“Diemžēl tikai par mantojumu,” Puaro, aci nepamirkšķinājis, meloja, “taču, iespējams, būs vajadzīga identifikācija. Tādēļ jāatrod kāds, kurš viņu ļoti labi pazina. Jūs taču viņu labi pazināt, jaunkundz?”

“Es labprāt jums visu izstāstīšu, mister Puaro. Jūs esat džentlmenis. Jūs zināt, kā pasūtīt pusdienas dāmai, kas ir daudz vairāk, nekā mūsdienās spēj vairums šo gados jauno niecību. īsti pienapuikas, to es saku. Taču jūs, būdams francūzis, nebūsiet šokēts. Ak, jūs, nerātnais francūzi!” Viņa pārspīlētā šķelmībā pamāja ar pirkstu. “Nu, lūk, es un Klods, divi jaunieši. Ko citu jūs būtu gaidījis? Un es vēl arvien loloju siltas jūtas pret viņu, lai gan, ņemiet vērā, viņš neizturējās pret mani labi. Neizturējās, kā

pienāktos izturēties pret dāmu. Viņi visi ir vienādi, kad lieta nonāk līdz naudai.”

“Ne, jaunkundz, jūs taču neteiksiet, ka viss tiešām ir tik briesmīgi! Bet vai jūs vārētu aprakstīt šo Darela kungu?”

“Viņš nebija no izskatīgajiem,” sapņaini teica Flosija Monro, ‘‘ne garš, ne īss, taču visai labi veidots. Mēdza pucēties. Acis zilganpelēkas. Mati, manuprāt, vairāk vai mazāk gaiši. Bet kas par aktieri! Nezinu nevienu, kas spētu ar viņu mēroties! Viņš ātri būtu kļuvis slavens, ja netraucētu greizsirdība. Ak, mister Puaro, jūs neticēsiet, kādas ciešanas greizsirdība sagādā mums, aktieriem. Atceros, ka reiz Mančesterā…”

Zobus sakoduši, mēs klausījāmies garu un samudžinātu stāstu par pantomīmu un galvenās vīriešu lomas tēlotāja nepiedodamo uzvedību. Tad Puaro viņu maigi novirzīja atpakaļ pie Kloda Darela.

“Mūs ļoti interesē viss, ko jūs varat pastāstīt par Klodu Darelu, jaunkundz. Sievietēm ir tik labas novērošanas spējas! Viņas redz visu, katru sīkumu, kas paslīd garam vīrieša acij. Esmu redzējis kādu dāmu atpazīstam vīrieti starp divpadsmit ciliem. Kā viņa lo paveica? Viņa bija ievērojusi,

ka šis vīrietis uztraukumā mēdz berzēt degunu. Padomājiet pati, vai vīrietim ienāktu prātā pievērst uzmanību šādām lietām?'7

"Es par to pat nebiju iedomājusies!" iesaucās Monro jaunkundze. "Bet laikam jums ir taisnība. Domāju, ka mēs tiešām pamanām lietas. Tagad, kad jūs tā sakāt, es atceros, ka Klocks pie galda vienmēr spēlējās ar maizi. Viņš nolauza gabaliņu un tad valstīja to pa galdu, lai savāktu drupačas. Esmu redzējusi viņu to darām simtiem reižu. Tas ļautu man viņu pazīt jebkurā situācijā.”

“Vai es neteicu? Brīnišķīgas novērošanas spējas! Un vai jūs kādreiz ar viņu apspriedāt šo paradumu?”

“Nē, es to nedarīju. Jūs, mister Puaro, jau zināt, kādi ir tie vīrieši! Viņiem nepatīk, ka ievēro tādas lietas. Un ja vēl viņi ieņem galvā, ka jūs to sakāt tikai tādēļ, lai pārmestu! Es ne reizi neteicu ne vārda, taču bieži vien klusībā pasmaidīju. Varu apzvērēt, ka viņš pat nenojauta, ka dara tādu 1 ietu.”

Puaro viegli pamāja. Es ievēroju, ka viņa roka, sniedzoties pēc glāzes, viegli trīcēja.

“Identitāti vienmēr var noteikt pēc rokraksta." viņš bilda, “nešaubos, ka esat saglabājusi kādu mistera Darela vēstuli…” : Flosija Monro nožēlā papurināja galvu. “Viņš nebija no rakstītājiem. Ne rei/.i neuzrakstīja man kaut rindiņu.”

“Patiešām žēl,” atbildēja Puaro.

"Tomēr man ir kas cits.” pavēstīja Monro jaunkundze, “man ir fotogrāfija. Vai tā derēs?”

“Jums ir fotogrāfija?”

Puaro gandrīz palēcās aiz satraukuma. “Ta ir diezgan veca. Būs vismaz gadi astoņi.”

"Cehi 11c t'nil rien*! Lai arī cik veca un izbalējusi. Ak, mn i'oi, kas par veiksmi! Vai ļausiet aplūkot šo fotogrāfiju, jaunkundz.?”

"Protams, kādēļ gan ne.”

"Varbūt ļausiet man izgatavot kopiju. Tas neprasīs daudz laika.”

“Protams, ja jūs tā vēlaties.”

Monro jaunkundze piecēlās.

"Labi, man jāiet,” viņa klīrīgi paziņoja. “Es ļoti priecājos iepazīties ar jums un jūsu draugu, mister Puaro.”

“Un fotogrāfi ja? Kad es to dabūšu?”

'■ Tas nekas.

“Šodien pat sameklēšu. Domāju, ka zinu, kur tā atrodas. Un nosūtīšu jums nekavējoties;”

“Tūkstoškārt pateicos, jaunkundz. Jūs esat patiešām izpalīdzīga. Ceru, ka drīz varēsim atkal kopā ieturēt nelielas pusdienas.”

“Līdzko vēlēsieties,” atbildēja Monro jaunkundze, “esmu ar mieru.”

“Pagaidiet, man taču nav jūsu adreses!”

Ar īsti karalisku grāciju Monro jaunkundze izvilka no rokassomiņas vizītkarti un iedeva Puaro. Tā bija diezgan netīra kartīte, un sākotnējā adrese uz tās bija pārsvītrota, ierakstot jauno ar zīmuli.

Tad, Puaro klanoties un žestikulējot, mēs atvadījāmies no dāmas un devāmies projām.

“Vai tiešam domājat, ka šī fotogrāfija ir tik svarīga?” es jautāju Puaro.

“Jā, rnon unii, kamera nemelo. Fotogrāfiju var palielināt, atklājot īpašības, kas citādi būtu palikušas nepamanītas. Un vēl ir tūkstošiem detaļu, piemēram, ausu veidojums, ko neviens nespēs aprakstīt vārdos. Jā, mēs esam ieguvuši lielisku izdevību. Un tieši tāpēc es iesaku veikt piesardzības pasākumus.”

Pabeidzis sarunu, viņš devas pie telefona un uzgrieza numuru, kas. kā es zināju, piederēja privātai detektīvu aģentūrai, kuras pakalpojumus Puaro laiku pa laikam izmantoja. Viņa norādījumi bija skaidri un nepārprotami. Diviem vīriem bija jādodas uz. Monro jaunkundzes norādīto adresi un jārūpējas par šīs sievietes drošību. Viņu pienākums bi ja sekot, lai kurp viņa dotos.

Puaro uzkāra klausuli un nāca atpakaļ pie manis.

"Vai tas patiesi ir nepieciešams, Puaro?” es vaicāju.

“Nav šaubu, ka mūs uzmana, tādēļ viņi drīz vien zinās, ar ko kopā šodien pusdienojām. Un iespējams, ka Ceturtais numurs saodīs briesmas.”

Aptuveni pēc divdesmit minūtēm iezvanījās telefons. Es pacēlu klausuli. Runātājs bija strups:

"Vai tas ir misters Puaro? Te zvana no Svētā Džeimsa slimnīcas. Pirms desmit minūtēm pie mums ieveda kādu jaunu sievieti. Satiksmes negadījums. Viņas vārds ir Flosija Monro. Viņa uzstājīgi vēlas redzēt misteru Puaro. Taču viņam ir jāierodas nekavējoties. Sieviete ilgi nenodzīvos.”

Es atkārtoju teikto Puaro. Viņš nobālēja_ ;

“Airi, Hastings. Nedrīkst zaudēt ne minūti.”

Taksometrs mūs nogādāja slimnīcā nepilnas desmit minūtēs. Mēs jautājām pēc Monro jaunkundzes un nekavējoties tikām aizvesti uz traumatoloģijas nodalu. Taču durvīs mūs sagaidīja balti tērpta medmāsa. Puaro jaunumus nolasīja viņai no sejas. “Viss ir beidzies, vai ne?”

“Viņa nomira pirms sešām minūtēm.” Puaro stāvēja kā pārakmeņojies. Medmāsa, kļūdaini izskaidrodama viņa emocijas, sāka maigi runāt:

“Viņa nemocījās un beigās zaudēja apziņu. Viņu notrieca mašīna, vadītājs pat neapstājās. Vai nav nežēlīgi? Ceru, kāds pierakstīja numuru.'’

“Zvaigznes ir vērsušās pret mums,” klusi bilda Puaro.

“Vai vēlaties viņu redzēt?”

Māsa rādīja ceļu, un mēs sekojām. Nabagā Flosija Monro ar izkrāsoto seju iin balinātajiem matiem! Viņa gulēja ļoti mierīga. Lūpas rotāja viegls smaids.

“Jā,” nomurmināja Puaro, “zvaigznes ir vērsušās pret mums. Tikai vai tas tiešām ir

zvaigznes, Haslings? Ja ne, ja ne… Ak. es zvēru, mans draugs, stāvot pie šis nabaga sievietes lika. ka, pienākot laikam, es nepazīšu nekādu žēlastību!”

“Ko jūs ar to domājat?” es vaicāju.

'Taču Puaro pievērsās māsai un kaut ko dedzīgi jautāja. Beidzot atnesa sarakstu ar lietām, kas atradās šīs sievietes rokassomiņā. Puaro, izlasījis šo sarakstu, apslapēti iekliedzās.

“Redzat, Haslings? Redzat?”

“Ko redzu?”

“Te nav minēta atslēga, taču viņai bija tādai jābūt. Nē. viņu aukstasinīgi notrieca, un pirmais, kas noliecās pie šīs sievietes, izņēma atslēgu no rokassomiņas. Tomēr varbūt viss vēl nav nokavēts. Iespējams, ka viņš nespēja uzreiz atrast meklēto.”

Cits taksometrs mūs nogādāja uz Flosijas Monro iedoto adresi, uz nolaistu daudzstāvu īres namu nepievilcīgā apkārtnē. Pagāja zināms laiks, līdz mēs saņēmām atļauju apskatīt Monro jaunkundzes dzīvokli, taču vismaz mēs zinājām, ka neviens nevarēja šo dzīvokli atstāt, kamēr stāvējām ārā.

Galu galā mēs tur iekļuvām. Nācās atzīt, ka te kāds jau ir bijis. Atvilktņu un

skapju saturs izkaisīts pa grīdu, atslēgas uzlauztas un galdiņi apgāzti, viss liecināja par steigu, kādā pārmeklēts dzīvoklis.

Puaro sāka vandīties pa šo jūkli. Pēkšņi viņš ar kliedzienu izslējās, turēdams rokā lukšu vecmodīgu fotogrāfijas ietvaru. To apgriežot, otrā pusē atklājās apaļa cenas zīme.

“Šī lieta ir maksājusi četrus šiliņus," es komentēju.

“Мол dieu, Hastings! Lieciet lieta savas acis! Tā ir jauna cenas zīme, kuru piestiprinājis tas, kas izņēma fotogrāfiju, cilvēks, kurš šeit pabija pirms mums. Taču viņš zināja, ka nāksim, un atstāja šo kā zirni. Klods Darcls, alias Ceturtais numurs.”

Piecpadsmitā nodaļa Drausmīgā katastrofa

Tieši pēc Flosijas Monro traģiskās nāves es pamanīju, ka Puaro ir mainījies. Līdz šim viņa nelokāmā ticība saviem speķiem bija izturējusi visus pārbaudījumus. Tomēr šķita, ka ilgstošā spriedze galu galā darījusi savu. Drūms un domīgs, viņš tik tikko spēja valdīt nervus. Uzvilkts kā pulkstenis, viņš pēc iespējas izvairījās no sarunām par Lielo četrinieku un, kā liekas, bija ar seno degsmi meties pildīt savus agrākos pienākumus. Tomēr es zināju, ka mans draugs slepenībā gatavo kaut ko patiesi nopietnu. Pie viņa nepārtraukti ieradās ekstravaganta paskata slāvi, un, lai gan viņš sevi neapgrūtināja ar paskaidrojumiem, tomēr varēja noprast, ka ar šo visai nepievilcīgo ārzemnieku palīdzību tiek izstrādāta jauna aizsardzības sistēma vai arī stratēģija uzbrukumam, kas liks vērsts pret ienaidniekiem. Reiz es gluži nejauši redzēju ierakstus viņa čeku

grāmatiņā — Puaro bija licis man pārbaudīt kādu nelielu detaļu —, un izrādījās, ka no konta ir izmaksāta liela naudas summa, liela pat tādam cilvēkam kā Puaro, kura rīcībā bija prāvi līdzekļi. Un šīs naudas saņēmējs bija kāds krievs, par kura tautību liecināja katrs alfabēta burts viņa vārdā.

Taču Puaro nesniedza nc mazāko mājienu par to, ko bija nodomājis darīt. Viss, ko es šad un tad dzirdēju, bija frāze: “Kļūdās tas, kas nenovērtē savu pretinieku. Atcerieties to, mon nirti!" Un es sapratu, ka tieši no šīs kļūdas viņš vēlas izvairīties, lai arī ko tas maksātu.

Tā viss turpinājās līdz marta beigām. Un tad Puaro kādu dienu mani pārsteidza ar pavisam neparastu paziņojumu:

“Iesaku jums šodien izvēlēties savu labāko uzvalku. Mēs dodamies vizītē pie valsts sekretāra iekšlietās!”

“Patiesi? Cik aizraujoši! Vai viņš ir aicinājis jūs uzņemties lietu?”

“Nc gluži. Sarunu ierosināju es. Atcerieties, es reiz minēju, ka savulaik esmu viņam izdarījis nelielu pakalpojumu. Sekas bija tādas, ka viņš kļuva par muļķīgu manu spēju pielūdzēju, ko es arī izmantošu. Kā jūs labi zināt, Francijas premjermi

nistrs Dežardē kungs ir ieradis Londonā, un pēc mana Iilguma valsis sekretārs iekšlietās ir parūpējies, lai viņš piedalītos mūsu šīrīta sarunā.”

Augsti godājamais Sidnijs Krauters, Viņas Majestātes sekretārs iekšlietu jautājumos. bija plaši pazīstams un populārs. Apmēram piecdesmit gadus vecs, ar jautru sejas izteiksmi un gudrām, pelēkām acīm, viņš mūs sagaidīja ar sev tik raksturīgo iepriecinošo atklātību, kas tika uzskatīta par vienu no viņa galvenajām labajām īpašībām.

Ar muguru pret kamīnu stāvēja tievs gara auguma vīrs ar smailu, melnu bardu un juteklisku seju.

"Mister Dežardē,” teica Krauters. “atļaujiet stādīt priekšā Herkulu Puaro kungu, par kuru jūs. iespējams, jau esat dzirdējis.”

Francūzis palocījās un sasveicinājās.

“Es patiešām esmu dzirdējis par 1 lerkulu Puaro kungu." viņš teica, “kā ikviens, kam Dievs dāvājis dzirdi.”

“Jūs esat ļoti laipns, kungs,” palocīdamies teica Puaro, taču viņa seja lepnumā piesarka.

“Un kā ar vecu draugu?” kāds klusi jautāja, iznirdams no grāmatu skapja ēnas.

Tas bija mūsu vecais paziņa misters Inglzs.

Puaro ļoti priecīgi ar viņu sasveicinājās.

“Un tagad, mister Puaro,” teica Krauters, “mes esam jūsu rīcībā. Cik noprotu, jums ir padomā kāds mums domāts svarīgs ziņojums?”

“Taisnība, kungs. Šobrīd pasaulē darbojas plaša organizācija, un tā ir noziedzīga organizācija. To kontrolē četri indivīdi, kurus pazīst kā Lielo četrinieku. Pirmais numurs ir ķīnietis Li Caņ Jens, Otrais numurs ir amerikāņu multimiljonārs Abe Railands, Trešais numurs ir kāda francūziete, bet Ceturtais numurs, un man ir viss pamats tā domāt, ir kāds neievērojams angļu aktieris Klods Darels. Šos četrus vieno vēlme sagraut pastāvošo kārtību, aizstājot to ar anarhiju, kurā viņi valdīs kā diktatori.” “Neticami!” nomurmināja francūzis. “Railands iesaistījies tādās lietās? Šī doma ir pārāk fantastiska.”

“Klausieties, kungs, un es jums pastāstīšu par dažiem šī Lielā četrinieka darbiem.”

Puaro nāca klajā ar patiesi aizraujošu stāstu par mūsu piedzīvojumiem un izglāb

šanos. kas neatstāja vienaldzīgu pat mani, lai arī biju pazīstams ar visām detaļām.

Kad Puaro bija beidzis, Dežardē kungs, neko neteikdams, palūkojās uz Krauteru, kurš atbildēja skatienam.

"Ja. mister Dežardē, baidos, ka mums nāksies atzīt Lielā četrinieka eksistenci. Skotlendjards iesākumā pret šo domu izturējās visnotaļ nicīgi, taču pēcāk nācās atzīt, ka daudzi no Puaro kunga apgalvojumiem atbilst patiesībai. Tomēr mani māc sajūta, ka Puaro kungs, tā sacīt, nedaudz pārspīlē.”

Atbildei Puaro minēja desmit svarīgus laktus. Mani lūdz atturēties no to publiskošanas arī tagad, un es šo lūgumu ievērošu. taču Puaro minēja neparastās katastrofas, kas noteiktā mēnesī piemeklēja zemūdenes, vairākus negadījumus gaisā un lidmašīnu piespiedu nolaišanos. Saskaņā ar Puaro apgalvojumiem, tie visi bija Lielā četrinieka darbi un liecināja, ka šīs organizācijās rīcībā ir dažādi cilvēcei vēl nepazīstami zinātnes sasniegumi.

Tas noveda pie jautājuma, kuru es biju gaidījis no Francijas premjerministra.

■‘Jūs apgalvojat, ka šīs organizācijas trešais loceklis ir kāda francūziete. Vai jums ir kāda nojausma par viņas vārdu?”

“Tas ir ļoti. slavens vārds, mesjē. Godājams vārds. Trešais numurs ir neviens cits kā slavenā Olivjē kundze.”

Izdzirdot pieminam pasaulslaveno zinātnieci, Ki 11 pēcteci, Dežardē kungs, niknumā piesarcis, pielēca kājās.

“Olivjē kundze! Neiespējami! Absurdi! Kā jūs atļaujaties!”

Pua.ro viegli papurināja galvu, taču neko neatbildēja.

Misters Dežardē kādu brīdi cīnījās ar apmulsumu, tad viņa seja noskaidrojās, un viņš zīmīgi pagrozīja pirkstu pie deniņiem.

“Puaro kungs ir liels vīrs,” viņš teica, “taču arī lieli viri mēdz ciest no mānijas, vai ne? Un viņi meklē iedomātas sazvērestības augstās aprindās. Tā ir noticis ne reizi vien. Jūs man piekrītat, mister Krauter?” Iekšlietu sekretārs kādu brīdi cieta klusu, tad lēni un ar grūtībām ierunājās.

“Mans Dievs, es nezinu,” viņš galu galā teica, “es vienmēr esmu pilnīgi uzticējies Puaro kunga spējām, tomēr tagad dzirdētajam noticēt nav viegli.”

“Arī šis Li Čaņ Jens,” turpināja Dežardē kungs, “vai kāds par viņu ir ko dzirdējis?”

"Es esmu,” pēkšņi ierunājās misters Inglzs. Francūzis paskatījās uz viņu, bet mūsu vecais paziņa mierīgi lūkojās valstsvīram pretī, vairāk nekā jebkad izskatīdamies pēc ķiniešu elka.

"Misters Inglzs,” skaidroja iekšlietu sekretārs, "ir mūsu lielākā autoritāte Ķīnas jautājumos.”

"Un jūs esat dzirdējis par šo Li Čaņ Jenu?"

“Līdz dienai, kad pie manis ieradās Puaro kungs, es domāju, ka Anglijā esmu vienīgais, kurš zina par šo cilvēku. Neesiet pārsteidzīgs, mister Dcžardē, mūsdienu Ķīnā ir tikai viens svarīgs virs, un tas ir Li Caņ Jons. Viņam, iespējams, piemīt pasaule izcilākais prāts — par to es galvoju.” Dežardē kungu šis apgalvojums patiešām satrieca, tomēr galu galā viņš atjēdzās.

"Iespējams, ka jūsu teiktajā kaut kas ir. mister Puaro,” viņš salti bilda, “taču jūs neapšaubāmi kļūdāties attiecībā uz Olivjē kundzi. Viņa ir patiesa Francijas meita, kas ar visu sirdi nodevusies zinātnei.” Puaro paraustīja plecus un neko neteica. Minūti vai divas telpa valdīja klusums, tad Puaro piecēlās tik cienīgi, ka tas īsti nesaderēja ar viņa dīvaino tēlu.

“Tas ir viss, ko vēlējos teikt, kungi — jūs brīdināt. Es pieļāvu domu, ka man neticēs. Bet vismaz jūs būsiet piesardzīgi. Mani Vārdi nekur nepazudīs, un katrs jauns notikums vēl vairāk sagrauzīs jūsu iedragāto ticību. Man bija jārunā, jo vēlāk tas var neizdoties.”

“Jūs domājat, ka…?” jautāja Krauters, kuru tomēr bija ietekmējusi nopietnība Puaro balsī.

“Es apgalvoju, ka brīdī, kad atklāju Ceturtā numura identitāti, mana dzīvība kļuva graša vērta. Viņš centīsies mani iznīcināt, lai tas maksā, ko maksādams. Un ne jau velti viņu dēvē par Iznīcinātāju. Kungi, man ir tas gods atvadīties. Jums, mesjē Krauter, es nododu šo atslēgu un aizzīmogoto aploksni. Esmu apkopojis visus laktus šajā lietā un pierakstījis savas domas par to. kā vislabāk tikt galā ar ļaunumu, kas jebkuru dienu var pārņemt pasauli. Un šos dokumentus esmu noglabājis kādā seifā. Manas nāves gadījumā, jums, mesjē, būs jāpārņem šie dokumenti savā ziņā un jācenšas tos izmantot pēc iespējas labāk. Un tagad, kungi, lai jums veiksmīga diena.” Dežardē salti pamāja, bet Krauters pielēca kājās un sniedza roku sveicienam.

‘Mūs esat mani pārliecinājis, mister Puaro. Lai arī cik fantastiski tas liktos, cs no sirds ticu tam, ko jūs man pastāstījāt.” Inglzs pameta šo telpu reizē ar mums. “Šī saruna nebūt nebija neapmierinoša,” teica Puaro. “Es necerēju pārliecināt Dežardē. bet esmu vismaz parūpējies, ka, ja arī nomiršu, manas zināšanas nemirs līdz ar mani. Un esmu savai ticībai pievērsis vienu vai divus cilvēkus. Pas si mal*!”

“Esmu ar jums, kā jūs to loti labi zināt,” teica Inglzs. “Starp citu, es došos uz Ķīnu. tiklīdz tas būs iespējams.”

“Vai tas būs prātīgi darīts?”

“Nē," sausi atbildēja Inglzs, “tomēr tas ir nepieciešams. Cilvēkam jādara viss, kas ir viņa spēkos.”

"Jūs esat drosmīgs vīrs!” sajūsmināts iesaucās Puaro. “Ja mēs neatrastos uz ielas. es jūs apskautu!”

Domāju, ka tas, ka viņam ir laupīta iespēja bandīt Puaro jūtu izpausmes, 11iglzu neapbēdināja.

“Nedomāju, ka Ķīnā būšu lielākās briesmās nekā jlīs Londonā,” viņš nomurmināja.

: Nav lik stikli.

“Droši vien jums ir taisnība,” atzina Puaro. “Ceru, ka vismaz Hastingu viņi atstās dzīvajos. Citādi es jutīšos ļoti aizvainots.”

Es iejaucos šajā optimistiskajā sarunā, paziņodams, ka man nav ne mazākā nodoma ļaut sevi nogalināt, un drīz pēc tam Inglzs atvadījās.

Kādu brīdi mēs gājām klusēdami, līdz Puaro izteica pavisam negaidītu domu: “Esmu pārliecināts, patiešām pārliecināts. ka pienācis laiks šajā lietā iesaistīt manu brāli.”

“Jūsu brāli?” es pārsteigts iesaucos. “Nezināju, ka jums tāds ir.”

“Jūs mani patiešām pārsteidzat, Hastings. Vai tad nezinājāt, ka visiem slaveniem detektīviem ir brāļi, kas būtu vēl slavenāki, ja netraucētu viņu konstitucionālais laiskums?”

Puaro dažkārt runā tik dīvaini, ka, Dieva goda vārds, nav iespējams saprast, vai viņš joko, vai runā nopietni. Tāda bija arī nupat kā izteiktā doma.

“Kā sauc jūsu brāli?” es vaicāju, cenzdamies pierast pie uzzinātā.

“Ahils Puaro,” nopietni atbildēja Puaro. “Viņš dzīvo kādā kūrortā Beļģijā.”

“Ar ko viņš nodarbojas?” es visai ieinteresēts vaicāju, atteikdamies no domas komentēt nelaiķa Puaro kundzes raksturu un tieksmes, kā arī viņas mīlestību pret seno Grieķiju.

“Viņš nedara neko. Jau minēju, ka viņš ir izcils sliņķis. Taču šī cilvēka spējas var pat visai droši pielīdzināt manējām, kas pats par sevi izsaka daudz.”

"Vai viņš arī izskatās līdzīgs jums?”

“Jā, tā var teikt, taču nav ne tuvu tik pievilcīgs kā es. Ari ūsu viņam nav.”

“Vai viņš ir vecāks vai jaunāks pār jums?” “Dzimis tajā pašā dienā.”

“Dvīnis?” es iesaucos.

“Tieši tā! Jūs, Hastings, bez liekas domāšanas izdarāt nemaldīgi precīzus secinājumus. Nu. lūk, esam atkal mājās. Ķersimies pie tā gadījuma ar hercogienes kaklarotu.”

Tomēr hercogienes kaklarotai bija lemts atkāpties otrajā plānā. Mūs gaidīja kāda pavisam cita lieta.

Mūsu saimniece, misis Pīrsone, nekavējoties paziņoja, ka ieradusies medmāsa, kas vēloties redzēt Puaro.

Mēs viņu atradām sēžam krēslā ar seju pret logu. Tā bija patīkama sieviete pus

mūžā, tērpta tumši zilā uniformā. Viņa nespēja vien sākt sarunu par lietu, taču Puaro drīz vien šo sievieti nomierināja, un viņa sāka stāstīt:

“Redziet, Puaro kungs, es vēl nekad neesmu sastapusies ar kaut ko tamlīdzīgu. Lamarka māsu apvienība mani nosūtīja pie kāda pacianta Hertfordšīrā. Tas bija vecs džentlmenis, misters Templtons. Gluži jauka māja, arī par ļaudīm neko sliktu nevaru teikt. Sieva, misis Templtone, ir daudz jaunāka par savu vīru, vēl tur dzīvo viņa dēls no pirmās laulības. Nezinu, cik īsti labi satiek jaunais vīrietis un viņa pamāte. Viņš, tā sacīt, nav pilnīgi normāls — ne gluži tāds, kam būtu vieta dziednīcā, taču neapšaubāmi ne no tiem attapīgākajiem. Bet, lūk, mistera Templtona slimība man jau no sākta gala likās dīvaina. Brīžiem šķita, ka viņam nekas nekaiš, bet tad uzreiz kuņģa lēkmes ar sāpēm un vemšanu. Bet ārsts šķita gluži apmierināts, un ne jau man viņš ir jāmāca. Tomēr ēs nespēju par to nedomāt. Un tad…” viņa apklusa un piesarka.

“Notika kaut kas tāds, kas jums likās aizdomīgs?” ievaicājās Puaro.

“Jā.”

Tomēr viņa vēl aizvien nespēja saņcml ies.

“Es atklāju, ka par to runā arī kalpi.” “Par mistera Templtona slimību?”

“Ak. nē, par to otru!”

“Par misis Templtoni?”

“Jā.”

“Varbūt par misis Templtoni un ārstu?” Puaro šādās lietās piemita tīri vai pārdabisku nojauta. Māsa viņam veltīja pateicīgu skatienu un turpināja:

“Viņi izteica piezīmes. Un reiz es pati abus ieraudzīju kopā dārzā.”

Neko vairāk mēs neuzzinājām. Mūsu klientei nepieciešamība pārkāpt pieklājības robežas sagādāja tādas mokas, ka nevienam mute nevērās prasīt, ko tieši viņa bija redzējusi dārzā. Bet varēja nešaubīties. ka redzēts bi ja pietiekami daudz.

“Lēkmes kļuva arvien smagākas. Doklors Trevess apgalvoja, ka viss ir pilnīgi dabiski, ka tā tam ari jānoliek un ka misteram Templtonam laikam vairs nav atlicis ilgi dzīvot, tomēr es neko tādu agrāk nebiju redzējusi. Nekad savā ilgajā medmāsas karjerā. Tas daudz vairāk atgādināja…” Viņa apklusa, nespēdama saņemties, lai turpinātu.

“Saindēšanos ar arsēnu?” vaicāja Puaro. Viņa pamāja.

“Un tad vēl viņš, es domāju pacientu, leica kaut ko pavisam savādu: “Viņi to izdarīs manis dēj, visi četri, viņi to tomēr izdarīs.””

“Mm?” nodūca Puaro.

“Tie bija viņa vardi, mister Puaro. Izteikti, ciešot lielas sāpes. Diezin vai viņš apzinājās, par ko runā.”

“Viņi to izdarīs manis dēļ, visi četri,” domīgi atkārtoja Puaro, “kā jūs domājat, ko lieši viņš domāja ar šiem “visiem četriem”?"

“To es nemāku sacīt, mister Puaro. Iespējams, ka viņš domāja savu sievu, dēlu un ārstu, un varbūt arī mis Klarku, misis Tcmpltoncs kompanjoni. Tas būtu četri, vai ne? Droši vien viņš domāja, ka šie cilvēki ir apvienojušies pret viņu.”

“Ļoti iespējams, pat ļoti iespējams,” raižpilnā balsī teica Puaro. “Un kā ar ēdienu? Vai nevarējāt par to parūpēties?”

“Es vienmēr daru visu, kas ir manos spēkos. Bet, protams, dažreiz misis Templtone uzstāj, ka pati ienesīs viņam ēdienu, un vēl ir dienas, kad es tur nestrādāju."

"Tieši tā. Un jūs neesat droša, vai aizdomas ir pieliekami pamatotas, lai dotos 11/. policiju?”

Spriežot pēc viņas sejas izteiksmes, medmāsai iedvesa šausmas jau pati doma par došanos pie likuma sargiem.

"Lūk, ko es izdarīju, mister Puaro. Misteru Templtonu piemeklēja ļoti smaga leknie — pēc tam, kad viņš bija izēdis bļodu zupas. Tāpēc es paņēmu nedaudz no šis bļodas satura un atnesu to sev līdzi. Mani šodien palaida apmeklēt slimo māti, jo misters Templtons jutās pietiekami labi, lai viņu nevajadzētu pieskatīt.”

Medmāsa izvilka nelielu pudelīti ar tumšu šķidrumu un pasniedza to Puaro.

"Lieliski, jaunkundz. Mēs liksim to nekavējoties pārbaudīt. Ja atgriezīsieties apmēram pēc stundas, tad domāju, ka jau spēsim tā vai citādi atbrīvot jūs no šaubām.”

Pajautājis mūsu viešņas vārdu un cilus datus un atvadījies, viņš uzrakstīja zīmīti, ko tūdaļ nosūtīja laboratorijai kopā ar pudelīti. Kamēr gaidījām rezultātu. Puaro izklaidējās, pārbaudot ziņas par māsu Palmeri, kas mani ļoti pārsteidza.

"Nē, mans draugs. Es daru pareizi, būdams piesardzīgs. Neaizmirstiet, ka Lielais četrinieks ir mums uz pēdām.”

Tomēr drīz viņš saņēma informāciju, ka māsa Meibela Palmere patiešām ir Lamarka māsu apvienības locekle un patiešām tikusi nosūtīta pie minētā pacienta.

“Tiktāl viss ir kārtībā,” viņš bilda, “un, lūk, nāk māsa Palmere, bet te ir analīžu dati.”

“Vai tur ir arsēns?” nepacietīgi jautāju.

Puaro, salocīdams papīra lapu, papurināja galvu.

“Nē.”

Mēs abi bijām neizmērojami pārsteigti.

“Tur nav ne pēdas no arsēna,” turpināja Puaro, “taču ir antimons, tādēļ mēs nekavējoties dodamies uz Hertfordšīru. Un lūdziet Dievu, lai nenonākam tur par vēlu!”

Nolēmām, ka visvienkāršāk būs, ja Puaro stādīsies priekšā kā detektīvs, bet vizītes šķietamais iemesls būs iztaujāt misis Templtoni par kalponi, kas reiz atradās viņas dienestā un kuras vārdu Puaro bija uzzinājis no māsas Palmeres. Mans draugs bija nolēmis teikt, ka šo sievieti tur aizdomās par saistību ar dārglietu zādzību.

Kati nonācām Elmstedā (la sauca namu). bija jau vēls. Māsai Palmerei mēs lāvām ierasties divdesmit minūtes ātrāk, lai izvairītos no jautājumiem, kas varētu rasties, ja viņu ieraudzītu kopā ar mums.

Mūs sagaidīja misis Templlone, tumsnēja gara auguma sieviete ar līganām kustībām un nemierīgām acīm. Es manīju, ka, tiklīdz Puaro nosauca savu profesiju, viņa skaļi ievilka elpu. il kā būtu nepatīkami pārsteigta. Tomēr šī sieviete gluži labprāt atbildēja uz mūsu jautājumiem par savu kalponi. Un tad, lai viņu pārbaudītu, Puaro uzsāka garumgaro stāstu par indēšanas lietu, kurā vainīgā bija sieva. Runādams viņš visu laiku skatījās uz sievieti, kura. lai arī kā centās, tomēr nespēja pilnīgi noslēpt augošo satraukumu. Pēkšņi, izdvesusi kādu neizprotamu atvainošanos, viņa izsteidzās ārā.

Ilgi mēs vieni nepalikām. Istabā ienāca dūšīgs vīrietis ar nelielām, rudām Ūsiņām un pensneju.

“Doktors Trevess,” viņš stādījās priekša, "misis Templlone lūdza atvainoties viņas vieta. Viņa ir ļoti sliklā stāvoklī. Nervu spriedze, jūs jau zināt, kā tas ir. Visi šie uztraukumi par vīru. Esmu viņai parakslī-

jis gultas režīmu un nomierinošu līdzekli. Tomēr viņa cer, ka paliksiet un iebaudīsiet vakariņas. Es uzņemšos namatēva lomu. Mēs šeit esam pār jums dzirdējuši, mister Puaro, un centīsimies šo tikšanos izmantot, kā pienākas.”

Istabā iešļūca jauns vīrietis. Viņam bija ļoti apaļa seja un uzacis paceltas it kā pastāvīgā izbrīnā. Sasveicinādamies viņš cītīgi pūlējās smaidīt. Tas neapšaubāmi bija ne pārāk attapīgais dēls.

Tad mēs visi devāmies vakariņās. Doktors Trevess mūs pameta, droši vien, lai atkorķētu vīna pudeli, un dēla sejas izteiksme pēkšņi izmainījās līdz nepāzīšanai. Viņš paliecās uz Puaro pusi un, acis nenovērsdams, teica:

“Jūs atnācāt tēva dēļ. Zinu, es zinu daudzas lietas, lai gan citi tā nedomā. Mate priecāsies, kad tēvs būs miris un viņa varēs apprecēt doktoru Trevesu. Viņa patiesībā nav mana īstā māte. Man viņa nepatīk. Viņa grib, lai mans tēvs nomirtu.”

Tas bija diezgan briesmīgi. Par laimi, pirms vēl Puaro izdevās atbildēt, atgriezās doktors Trevess, un mums nācās turpināt obligāto sarunu.

Tad pēkšņi Puaro ar dobju vaidu atkrita krēslā. Viņa seja bija saviebta sāpēs.

“Manu dārgo scr, kas noticis?” vaicāja doktors.

“Pēkšņa spazma. Esmu pie tām pieradis. Nē, nē, man nav nepieciešama jūsu palīdzība, doktor. Ja es varētu atgulties…”

Viņa lūgumu tūlīt izpildīja, un mēs abi devāmies augšā, kur mans draugs sabruka gultā, smagi vaidēdams.

Iesākumā arī es nobijos, taču drīz sapratu. ka Puaro, ka viņš pats teiktu, spēlē komēdiju, kuras nolūks bija palikt vienatnē telpā, kas atrodas blakus tai, kur uzturas pacients.

Tādēļ mani nepārsteidza tas, ka, tiklīdz bijām palikuši divatā, viņš pielēca kājās.

“Žigli. Hastings! Logs! Aiz tā ir efeja. Mēs varam norāpties lejā, pirms viņiem ienāks prātā mūs turēt aizdomās.”

“Norāpties?”

“Jā, mums nekavējoties jādodas projām. Jūs viņu redzējāt?”

“Ārstu?”

"Nē. jauno Templtonu. To, kā viņš izrīkojās ar maizi. Atcerieties, ko mums pirms savas nāves pastāstīja Flosija Monro? Ka Klods Darels mēdz valstīt pa galdu maizi, lai savāktu drupačas. Hastings, tā ir liela sazvērestība, un padumjais jaunais

cilvēks ir mūsu zvērīgākais ienaidnieks Ceturtais numurs!”

Es netērēju laiku iebildumiem. Lai arī cik neticams viss likās, vilcināties nebūtu prātīgi. Cik klusi vien varēdami, mēs nolāpāmies pa efeju un metāmies tieši uz mazo pilsētiņu ar tās dzelzceļa staciju. Mēs paspējām nokļūt uz pēdējo vilcienu 8.34 un apmēram vienpadsmitos vakarā sasniedzām galvaspilsētu.

“Sazvērestība,” domīgi bikla Puaro, “interesanti, cik no viņiem tajā bija iesaistīti. Droši vien, ka visi Templtoni bija arī Lielā četrinieka aģenti. Vai viņu nolūks bija vienkārši mūs ievilināt slazdā, vai arī viss bija daudz smalkāk izplānots? Varbūt viņi būtu spēlējuši komēdiju, saistot manu interesi, lai tikmēr pagūtu… ko? Labprāt to uzzinātu.” Viņš turpināja prātot.

Nonākot pie mūsu mitekļa, Puaro mani apstādināja pie durvīm.

“Uzmanīgi, Hastings, mani māc aizdomas. Ļaujiet, es iešu pirmais!”

To viņš arī darīja un, man par zināmu uzjautrinājumu, gaismu iededza, nospiežot elektrības slēdzi ar vecu galošu, tad apgāja apkārt istabai kā kaķis, kas iemaldījies svešā vietā, piesardzīgi, klusi, ik

bridi gatavs stāties pretī briesmām. Es kādu laiciņu to visu paklausīgi vēroju, stāvēdams pie sienas, kā man lika.

"Šķiet, ka viss ir kārtībā, Puaro!” es nepacietīgi teicu.

“Šķiet, ka jā, mon ami, šķiet, ka jā. Tomēr pārliecināsimies, kā nākas.”

"Muļķības!" es teicu. “Kur gan palikuši sērkociņi? Gribu uzpīpēt! Beidzot esmu jūs pieķēris. Tieši jūs pēdējais ņēmāt sērkociņus un neatlikāt tos atpakaļ turētājā kā parasti. Viena no tām lietām, ko jūs man mūžīgi pārmetat!” ļ

Es pastiepu roku, tad dzirdēju Puaro . brīdinošo saucienu un redzēju, kā viņš metas pie manis. Mana roka pieskārās sērkociņu kastītei.

Tad zils uzliesmojums, ausis plosošs sprādziens un tumsa.

Atgūstot samaņu, es ieraudzīju, ka pār mani ir noliecies mūsu vecais draugs doktors Ridžvcjs. Viņa seja pauda atvieglojumu.

“Nekustieties," viņš teica mierinošā balsi, “viss ir kārtībā. Tas bija nelaimes gadījums.”

“Puaro?” es nomurmināju.

“Jūs esat pie manis. Viss ir gluži labi.”

Manu sirdi pārņēma saltas šausmas. ST izvairiba liecināja, ka ir noticis kaut kas ļoti briesmīgs.

“Puaro?” es neatstājos. “Kas ir ar Puaro?”

Viņš saprata, ka es gribu zināt un turpmāka izvairiba būtu bezmērķīga.

“Kā par brīnumu, jūs izglābāties, bet Puaro nelaimējās.”

Pār manām lūpām izlauzās kliedziens.

“Viņš taču nav miris? Miris?”

Ridžvejs nolieca galvu, cenzdamies apvaldīt jūtas.

Izmisis līdz sirds dziļumiem, es izslējos sēdus.

“Puaro varbūt ir miris,” es vārgi teicu, “taču viņa gars turpina dzīvot. Es turpināšu viņa darbu! Nāvi Lielajam četriniekam!”

To pateicis, es bezsamaņā sabruku palagos.

Sešpadsmitā nodaļa Mirstošais ķīnietis

Pat tagad es tikai ar grūtībām spēju pieminēt tās šausmīgās marta dienas.

Puaro, unikālais un neatkārtojamais Puaro. bija miris! Cik velnišķīgs izdomājums bi ja ši nevietā noliktā sērkociņu kastīte! Puaro to noteikti būtu pamanījis un steidzies nolikt vietā, tādējādi iedarbinādams spridzekli. Tas, ka šo katastrofu ierosināju es, pildīja manu dvēseli ar neremdināmu nožēlu. Kādēļ liktenis ļāva man izglābties, atstājot par piemiņu tik vien kā nelielu kontūziju!

Lai gan man likās, ka samaņu atguvu gandrīz nekavējoties, patiesībā kopš sprādziena bija pagājušas vairāk nekā divdesmit četras stundas. Tikai nākamās dienas vakarā es spēju iemeimurot blakusistabā un, neaprakstāmi spēcīgu izjūtu plosīts, aplūkot vienkāršo gobas koka zārku, kurā gulēja tas, kas bija palicis pāri no brīnišķīgākā cilvēka, kas reiz staigājis pa zemes virsmu.

Jau no brīža, kad atguvu samaņu, man prātā bija tikai viens — atriebt Puaro nāvi un be/. žēlastības notvert Lielo četrinieku.

Biju domājis, ka Ridžvejs šajā ziņā man piekritīs, taču sev par pārsteigumu atklāju, ka labais ārsts ir neizskaidrojami atturīgs.

“Dodieties atpakaļ uz Dienvidameriku," bija viņa atbilde katram manam ierosinājumam. “Kādēļ mēģināt paveikt neiespējamo?” Izsakoties pēc iespējas maigāk, viņa viedoklis bija šāds: ja Puaro, unikālais Puaro, bija cietis neveiksmi, uz ko tad varēju cerēt es?

Taču es biju ietiepīgs. Atmetot spriedelēšanu par to, vai man ir šim uzdevumam nepieciešamās zināšanas (un varu tikai piebilst, ka nedomāju tā vienkārši piekrist tam, ko viņš teica), es biju tik ilgi strādājis kopā ar Puaro, ka zināju viņa metodes no galvas un zināju, ka spēšu pārņemt viņa iesākto darbu, es to vienkārši jutu. Manu draugu bija nogalinājuši visneģēlīgākajā kārtā. Un šādā brīdī es lai mierīgi dotos uz Dienvidameriku, pat nemēģinot saukt pie tiesas viņa slepkavas?

To visu un vēl vairāk es pateicu Ridžvejam, kurš mani uzklausīja pietiekami uzmanīgi.

“Tomēr,” viņš iebilda, kad biju beidzis, "manu viedokli tas nemaina. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka arī Puaro, ja viņš būtu ar mums, aicinātu jūs atgriezties. Viņa vārdā es jūs lūdzu, Hastings, atmetiet šīs mežonīgās idejas un dodieties atpakaļ uz savu rančo.”

Te bija iespējama tikai viena atbilde, un, skumji papurinājis galvu, viņš vairs nekā neteica.

Pagāja gandrīz mēnesis, līdz es pilnībā atguvu veselību. Aprīļa beigās es meklēju iespēju aprunāties ar iekšlietu sekretāru.

Mistera Krautera attieksme bija līdzīga lai, ko izrādīja doktors Ridžvejs. Viņš centās mani mierināt, bet nevēlējās piekrist. Viņš pateicās, ka neesmu palicis vienaldzīgs, tomēr maigi un pieklājīgi atteicās no maniem pakalpojumiem. Puaro minētie dokumenti bija nonākuši viņa pārziņā, un viņš apgalvoja, ka tiekot darīts viss iespējamais.

Si salta pašapmierinātība bija viss, uz ko varēju cerēt. Misters Krauters sarunu beidza, aicinot mani atgriezties Dienvidamerikā. Es biju absolūti neapmierināts.

Droši vien man ir jāpastāsta par Puaro bērēm. Tā bija skumja un aizkustinoša ceremonija. Ziedi gan no augstas, gan zemas

kārtas cilvēkiem plūda straumēm, uzskatāmi norādot, cik svarīgu vietu mans draugs' bija iekarojis savā mītnes zemē. Es pats, jūtu pārņemts, stāvēju pie kapa un domāju par neskaitāmajiem piedzīvojumiem un kopā vadītajiem priecīgajiem mirkļiem.

Maija sākumā biju izstrādājis rīcības plānu. Vislabākais, ko spēju izdomāt, bija turpināt Puaro ierosināto plānu, meklējot cilvēkus, kas kaut ko zinātu par Klodu Darclu. Šim nolūkam es ievietoju sludinājumu vairākos rīta laikrakstos. Un, sēžot kādā nelielā Soho restorānā, nogrimis domās par sludinājumu iedarbīgumu, es pamanīju laikrakstā nelielu rindkopu, kas mani nepatīkami pārsteidza.

Tajā bija loti īsi ziņots par mistera Džona Inglza noslēpumaino pazušanu no tvaikoņa “Šanhaja” drīz pēc tam, kad kuģis bija atstājis Marseļu. Par spīti nevainojamiem laika apstākļiem, visi baidījās, ka nelaimīgais džentlmenis būs pārkritis pār bortu. Rindkopas beigās bija pieminēts mistera Inglza ilgais un nevainojamais dienests Ķīnā.

Ziņa nebija patīkama. Kārtējā ļaunuma izpausme. Tas, protams, nebija nelaimes

gadījums. Inglzu noslepkavoja, un viņa nāve nepārprotami bija nolādētā Lielā četrinieka roku darbs.

Tā nu es sēdēju, nespēdams attapties no saņemta trieciena, un domāju par šo lietu, kad mani pārsteidza pretī sēdošā cilvēka uzvedība. Līdz šim es viņam nebiju pievērsis īpašu uzmanību. Tievais, melnīgsnējais pusmūža vīrietis savu vietu bija ieņēmis tik klusi, ka es to pat lāgā nepamanīju.

Taču viņa uzvedība bija kļuvusi patiešām dīvaina, lai neteiktu vairāk. Noliecies uz. priekšu, viņš man piedāvāja sāli, novietodams to četrās nelielās kaudzītēs uz mana šķīvja malas.

“Es atvainojos,” viņš skumīgi teica. “Piedāvājot svešiniekam sāli, jūs stiprināt viņa sēras, tā viņi saka. Iespējams, ka no ta neizdosies izvairīties, tomēr ceru, ka jūs būsiet saprātīgs.”

Tad viņš ar zināmu pompu atkārtoja manipulācijas ar sāli ari uz sava šķīvja. Simbols 4 bija pārāk nepārprotams, lai to ignorētu. Es viņu vērīgi aplūkoju. Lai arī kā skatījos, es neredzēju ne mazāko līdzību ar jauno Templtonu, sulaini Džeimsu vai jebkuru no pārējiem, ar ko mums bija

nācies likties. Tomēr nešaubījos, ka man pret šo cilvēku jāizturas tāpat kā pret baismīgo Ceturto numuru. Viņa balss nedaudz atgādināja cieši aizpogātajā mētelī tērpušos svešinieku, kurš mūs bija uzrunājis Parīzē.

Es palūkojos apkārt, nespēdams izšķirties par turpmāko rīcību. Lasīdams manas domas, viņš pasmaidīja un viegli papurināja galvu.

"Es to neieteiktu,” viņš sacīja. ‘"Atcelieties, kā beidzās jūsu steiga Parīzē! Varu apliecināt, ka mans atkāpšanās ceļš ir labi bruģēts. Jūsu idejas, kapteini Hastings. mēdz. būt diezgan neaptēstas, ja drīkstu lā izteikties.”

“Jūs, sātans!” es izspiedu caur dusmās sakostiem zobiem. “Jūs, elles izdzimums!”

"Iekarsis, nedaudz iekarsis. Jūsu apraudātais nelaiķa draugs būtu atgādinājis, ka cilvēks, saglabājot vēsu prātu, iegūst nozīmīgu priekšrocību.”

“Jūs iedrošināties minēt viņa vārdu!” es iesaucos. “Tā vīra vārdu, kuru tik neģēlīgi noslepkavojāt! Ņemat un šeit ierodaties…"

Viņš mani pārtrauca.

"Esmu ieradies ar lielisku un miermīlīgu piedāvājumu. Es piedāvāju jums nekavējoties atgriezties Dienvidamerikā. Ja jūs to darīsiet, tad lieta līdz ar to būs izbeigta, vismaz viss, kas attiecas uz Lielo četrinieku. Jūs un jūsējie netiks traucēti ne vismazākajā mērā. Es dodu savu goda vārdu.”

Es nicīgi iesmējos.

“Un ja es atsakos klausīt jūsu autokrā(iskajai komandai?”

"Es teiktu, ka tā diez vai ir īsta komanda. Varbūt labāk sauksim to par brīdinājumu?” Viņa balsi vēdīja salts ļaunums. "Pirmais brīdinājums,” viņš klusi teica, "un es silti iesaku ņemt to vērā.”

Tad. pirms es biju kaut ko nojautis par viņa nodomiem, šis cilvēks piecēlās un veikli metās uz durvīm. Es vienā mirklī pielēcu kājās un devos viņam pakaļ, taču man neveicās, jo es uztriecos kādam nenormāli resnam vīrietim, kurš bija aizšķērsojis eju starp galdiņiem. Kad atbrīvojos, mans medījums jau gāja āra pa durvīm, un par nākamo kavēkli kļuva kāds oficiants, kurš, nesdams lielu kaudzi trauku, negaidot uzskrēja man virsū. Kad beidzot biju nokļuvis līdz durvīm, tievais virs ar tumšo bārdu izrādījās pazudis bez pēdām.

Oficiants nespēja vien beigt atvainoties. Resnais vīrietis mierīgi sēdēja pie galda un pasūtīja pusdienas. Nebija nekādu pierādījumu, ka abi atgadījumi būtu iepriekš izplānoti. Tomēr man šajā ziņā bija savs viedoklis. Es zināju, ka Lielā četrinieka aģenti ir visur.

Protams, ka saņemtajam brīdinājumam nepievērsu ne mazāko uzmanību. Es zināju, ka panākšu savu vai arī miršu par taisnu lietu. Uz saviem sludinājumiem saņēmu tikai divas atbildes. Abi izrādījās aktieri, kas reiz bija spēlējuši kopā ar Klodu Darelu. Neviens no viņiem nebija tuvu pazīstams ar šo cilvēku un nespēja pateikt neko jaunu par viņa identitāti vai pašreizējo atrašanās vietu.

Nākamo zīmi no Lielā četrinieka saņēmu tikai pēc desmit dienām. Es, domās nogrimis, gāju pa Haidparku, kad mani apstādināja balss ar izteikti ārzemniecisku akcentu.

“Kapteinis Hastings, vai ne?”

Pie ietves bija apstājies liels limuzīns. No la izliecās sieviete, kura bija ģērbusies melnā kleitā un rotājusies ar brīnišķīgām pērlēm. Es pazinu grāfieni Vēru Rosakovu, kura bija pieņēmusi cilu vārdu un kļuvusi

par Lielā četrinieka aģenti. Puaro tā vai cila iemesla dēļ vienmēr bi ja julis pret grāfieni neizskaidrojamas simpātijas. Mazo vīrieli saistīja kaut kas viņas krāšņumā. Puaro aizrautības brīžos mēdza teikt, ka tādas sievietes mēdz būt viena no tūkstoša. Un mana drauga vērtējumu nespēja ietekmei ari tas. ka viņa darbojās pret mums. kalpoja mūsu niknākajiem ienaidniekiem.

“Nu. neskrieniet taču projām!" teica grāfiene. "Man ir kas ļoti svarīgs sakāms. 1.Jn nemēģiniet panākt manu arestu, jo tas būtu visai muļķīgi. Jūs vienmēr esal bijis padumjš. Jā, nemaz neliedzieties, jūs arī tagad rīkojaties dumji, jo ignorējat brīdinājumu, ko mēs jums sūlījām. Šis ir otrais brīdinājums. Nekavējoties dodieties projām no Anglijas! Jūs tāpat neko nepanāksiet, varat būt drošs. Šāda uzstājība ir pilnīgi bezjēdzīga!"

“Tādā gadījumā,” es diezgan stīvi atbildēju, "atliek tikai brīnīties, ka jūs tik ļoti vēlaties mani dabūt projām no šīs zemes.”

Grāfiene paraustīja plecus — brīnišķīgi pleci un brīnišķīgs žests.

“Es piekrītu, ka tas ir muļķīgi. Labprāt jūs atstātu, lai izklaidējaties, kā gribat, 'lāču šefi ir noraizējušies, ka jūsu vārdi spēs

palīdzēt tiem, ko Dievs ir apveltījis ar lielāku saprātu nekā jūs. Tādēļ jums ir jāpazūd.”

Grāfiene acīmredzami nebija augstās domās par manām spējām. Es apspiedu sevī aizvainojumu. Neapšaubāmi viņa vēlējās mani aizskart un radīt iespaidu, ka esmu tikai sīka skrūvīte.

“Jūs novākt, protams, būtu viegli,” grāfiene turpināja, “taču es dažkārt esmu nelabojami sentimentāla. Es pār jums aizlūdzu. Atcerējos jūsu mazo, jauko sieviņu. Bez tam nabaga vīriņš, kas tagad dus kapā, būtu priecīgs, zinot, ka jums nenāksies mirt. Nesākšu noliegt, ka man viņš vienmēr ir paticis. Tik gudrs, patiešām! Ja šoreiz nebūtu cīnījies viens pret četriem, tad baidos, ka viņš izrādītos pārāk ciets rieksts. Atzīstos, viņš bija mans skolotājs. Lai apliecinātu savu cieņu, es uz bērēm nosūtīju vainagu, milzīgu vainagu no tumšsarkanām rozēm, tik košām kā mans temperaments.”

Es klausījos, nebilzdams ne vārda. Mana nepatika kļuva arvien lielāka.

“Jūs izskatāties pēc mūļa, kad tas pieglauž ausis un mēģina kādam iespert. Bet esmu savu pateikusi, un atcerieties, ka trešais brīdinājums nāks no Iznīcinātāja.”

Viņa pamāja, un automašīna strauji devas projām. Es mehāniski iegaumēju numuru. tomēr necerēju, ka tas varētu ko dot. Lielais četrinieks nemēdza pieļaut paviršības.

Es devos mājās, nedaudz atskurbis. No grāfienes pļāpāšanas sapratu to, ka mana dzīvība patiešām ir briesmās. Lai gan es nedomāju pārtraukt cīņu, tomēr nācās atzīt, ka jārīkojas uzmanīgi, tīši nepakļaujot sevi riskam.

Kamēr es pārdomāju notikušo un mēģināju izlemt, ko darīt, iezvanījās telefons. Es šķērsoju istabu un pacēlu klausuli.

“Jā, kas runā?”

Atskanēja stingra balss:

“Te Svētā Džailza slimnīca. Mums šeit ir pacients, kāds ķīnietis, ko sadura uz ielas. Viņš ilgi neizvilks. Mēs zvanam tādēļ, ka viņa kabatā atradām papīra lapu, uz kuras bija rakstīts jūsu vārds un adrese.”

Es biju ļoti pārsteigts, tomēr, nedaudz padomājis, atbildēju, ka tūlīt ieradīšos. Zināju, ka Svēta Džailza slimnīca atrodas pie dokiem, un man ienāca prātā, ka ķīnietis varētu būt tikko kā nokāpis no kāda kuģa.

Jau biju ceļā, kad man sirdī pēkšņi iezagās aizdomas. Varbūt tas bija slazds? Arī vienkāršs ķīnietis var izrādīties Li Gan Jena aģents. Jā, es vēl atcerējos piedzīvojumu ar ēsmu. Vai šis varētu būt manu ienaidnieku triks?

Brīdi padomājis, es nolēmu, ka nelicis apciemojums slimnīcā man nenodarīs neko ļaunu. Loti iespējams, ka visa lieta ir nevis sazvērestība, bet tīrā krāpšana. Mirstošais ķīnietis man kaut ko atklās, lai, atbilstoši rīkojoties, es nonāktu Lielā četrinieka rokās. Atlika saglabāt vēsu prātu un, tēlojot uzticību, turēt acis vaļā.

Ieradies Svētā Džailza slimnīcā, es stādījos priekšā, un mani nekavējoties aizveda uz traumatoloģijas nodaļu pie ievainotā vīra. Viņš gulēja pilnīgi nekustīgi, aizvērtām acīm, un tikai vieglas krūškurvja kustības norādīja, ka dzīvība šo ķermeni vēl nav pilnīgi pametusi. Pie gultas stāvēja ārsts un turēja roku uz ķinieša pulsa.

“Viņš ir gandrīz miris,” šis cilvēks čukstus teica. “Vai esat paziņa?”

Es pakratīju galvu.

“Nekad mūžā neesmu redzējis šo cilvēku.”

"Tad kāpēc viņam kabatā bija jūsu vārds un adrese? Jūs taču esat kapteinis Haslings?”

“Jā gan, tomēr es šo laktu nespēju izskaidrot, tāpat kā jūs.”

“Savādi. Viņa dokumenti rāda, ka šis cilvēks ir kalpojis pie Inglza kunga — tas ir kāds pensionēts civildienesta ierēdnis. Jūs viņu pazīstat, vai ne?” ārsts piebilda, redzēdams. ka es satrūkstos, izdzirdot šo vārdu.

Inglza kalpotājs! Tātad mēs esam tikušies. Es gan nekad neesmu spējis atšķirt vienu ķīnieti no otra. Droši vien viņš kopā ar Inglzu bija ceļa uz Ķīnu un pēc katastrofas atgriezās Anglijā, lai nodotu ziņu, varbūt — man. Tas bija vitāli svarīgi, man par katru cenu bija jādzird, kas šim cilvēkam sakāms.

"Vai viņš ir pie samaņas?” es vaicāju. "Vai viņš ir spējīgs runāt? Misters Inglzs ir mans sens draugs, un domāju, ka šis nabaga zellis vēlējās man nodot kādu ziņu. Misters Inglzs, domājams, ir pārkritis par kuģa bortu apmēram pirms desmit dienam.”

“Viņš ir pie samaņas, bet šaubos, vai spēs runāt. Zaudējis ļoti daudz asiņu. IEs.

protams, varu ievadīt stimulējošu līdzekli, taču mēs šajā ziņā jau esam izdarījuši visu, kas iespējams.”

Tomēr viņš injicēja pacientam zem ādas kādu šķidrumu, un es paliku pie gultas, cerēdams, par spīti veselajam saprātam. ka izdzirdēšu kādu vārdu, saņemšu zīmi, kas būtu neizsakāmi vērtīga mana darbā. Taču laiks gāja, bet nekas nenotika.

Pēkšņi man sirdi iezagās ļaunas aizdomas. Vai es taisnā solī nedodos slazdā? Ja nu šis ķīnietis vienkārši tēlo mistera IngIza kalpa lomu, bet patiesībā ir Lielā četrinieka aģents? Vai es nebiju kaut kur lasījis, ka atsevišķi ķīniešu priesteri spēj simulēt nāvi? Vēl vairāk, nevar izslēgt, ka Li Caņ Jens valda pār fanātiķu grupu, kuri labprātīgi mirst, ja to vēlas viņu kungs. Man ir jābūt modram.

Kamēr es cīnījos ar šīm domām, cilvēks gultā sakustējās, atvēra acis un kaut ko nesakarīgi nomurmināja. Tad es pamanīju, ka viņa skatiens ir pievērsts man. Nevarēju saprast, vai viņš mani pazīst. tomēr atskārtu, ka viņš mēģina ar mani runāt. Draugs vai ienaidnieks, bet man vajadzēja dzirdēt, kas viņam bija sakāms.

Es noliecos pār gullu, bet nespēju izprasi lauztās skaņas. Šķiet, ka viņš izrunāja vārdu ''liiiiHl", taču nemāku teikt, kādā sakarā. Tad viņš to atkārtoja vēlreiz, un šoreiz es sadzirdēju arī citu vardu: LnrgoEs biju izbrīnīts, taču, saliekot šos abus vārdus kopā, atbilde nelika uz sevi gaidīt.

"Handel\v iesaucos.

Ķīnieša plakstiņi žigli notrīcēja, ka apliecinot. ka neesmu pārpratis, un es izdzirdēju vel vienu vārdu itāliešu valodā: aurota. Tam sekoja vēl divi vai trīs vārdi, droši vien arī itāliešu valodā, pēc kā viņš pēkšņi sabruka.

Ārsts pastūma mani malā. Viss bija beidzies.

Apstulbis es devos ārā no istabas. IhuideJs's Largo un carro/.a. .la atmiņa mani nevīla, tad carro/.a itāliski bija ekipāža. Kas īsti varēja slēpties aiz šiem vienkāršajiem vārdiem? Virs bija ķīnietis, nevis itālietis. Tad kādēļ viņš runāja itāliski? Patiesi. būdams Inglza kalps, viņš noteikti pārvaldīja angļu valodu! Ši lieta bija absolūti neizprotama! Es par to prātoju visu ceļu līdz mājām. Ak, kaut šeit būtu Puaro ar savu zibenīgo prātu!

Es atslēdzu durvis un lēni devos uz istabu. Uz galda gulēja vēstule, un es to izklaidīgi atplēsu. Taču pēc pirmajiem izlasītajiem vārdiem mana attieksme pilnīgi pārvērtās.

‘Godājamo ser,” tā sākās šī vēstule, “saskaņā ar mūsu nelaiķa klienta Herkula Puaro vēlmi mēs nosūtām Jums šo deponēto vēstuli, kas tika mums nodota nedēļu pirms viņa nāves ar norādījumu, ka viņa bojāejas gadījumā tā noteiktā dienā pēc viņa nāves ir jānosūta Jums.

Jūsu utt.”

Es atkal un atkal nopētīju pievienoto vēstījumu. To neapšaubāmi bija rakstījis Puaro. Es uzreiz pazinu viņa savdabīgo rokrakstu. Smagu sirdi, tomēr diezgan dedzīgi, es atplēsu aploksni.

“Mon Chcr Ami*! Kad Jūs saņemsiet manu vēstuli, es bušu pametis šo pasauli. Nelejiet asaras par manu likteni, bet klausiet maniem rīkojumiem. Tiklīdz esat saņēmis šo vēstuli, dodieties atpakaļ uz Dienvidameriku. Un nemēģiniet spītēties.

Matīs dargais draugs.

Ne jau jūlu vadīts, es Jūs lūdzu uzņemties šo ceļojumu. Tas ir nepieciešami! Tā ir daļa no Herkula Puaro plāna! Ar to, ko pateicu, pietiks katram, kam piemīt mana drauga Hastinga asais prāts.

A hits * Lielo četrinieku! Es Jus sveicu, būdams viņā saule.

Vienmēr Jūsu

Herkuls Puaro.”

Es atkal un atkal pārlasīju šo pārsteidzošo ziņojumu. Par vienu lietu varēju būt drošs. Šis apbrīnojamais cilvēks bija parūpējies par visu tā, lai pat nāve neizjauktu viņa plānus. Mana loma bija aktīva, bet viņš bija visa virzītājs un ģēnijs. Aiz jūras mani noteikti gaidīs izsmeļoši norādījumi. Tikmēr mani ienaidnieki, pārliecināti, ka esmu ņēmis vērā viņu brīdinājumus, beigs lauzīt galvas par mani. Un es varēšu negaidīti atgriezties, radot sajukumu viņu rindās.

Nebija nekā, kas neļautu man tūlīt doties projām. Es nosūtīju telegrammas, iegādājos biļetes un pēc nedēļas kāpu uz "Ansonijas” klāja, lai dotos tieši uz Buenosairesu.

Nost.

TiklTclz kuģis bija pametis krastu, stjuarts atnesa man zīmīti, ko esot iedevis kāds liela auguma džentlmenis, kas nokāpis no kuģa īsi pirms tam, kad tika pacelts traps.

Es to atvēru. Tā bija kodolīga.

“Jūs esat saprātīgs,” tur bija rakstīts, bet paraksta vietā stāvēja liels četrinieks.

To izlasījis, varēju atļauties pasmaidīt.

Jūra bija diezgan mierīga. Es baudīju gluži pieklājīgas vakariņas, izveidoju savu viedokli par vairumu pārējo pasažieru un izspēlēju paris robcrus bridža. Tad devos pie miera un gulēju ka baļķis, kā parasti, kad atrodos uz. kuģa.

Es pamodos, juzdams, ka mani kāds sparīgi purina. Apstulbis es pamanīju, ka tas ir viens no kuģa virsniekiem, kas, ieraudzījis mani pieceļamies sēdus, atviegloti nopūtās.

“Paldies Dievam, ka beidzot izdevās jūs uzmodināt. Man darba tāpat pietiek. Vai jūs vienmēr tik cieši guļat?”

“Kas noticis?” es jautāju apmulsis un vēl aizvien samiegojies. “Vai kaut kas gadījies ar kuģi?”

“Domāju, ka jūs visu zināt labāk par mani,” viņš sausi atteica. “īpašs rīkojums

no admiralitātes. Jūs gaida iznicinātājs, lai ņemtu sev līdzi."

“Ko?” es iesaucos. “Okeāna vidū?” “Patiesi nezinu, ko teikt, bet tā nav mana darīšana. Viņi ir atsūtījuši jaunu puisi, kurš ieņems jūsu vietu, un mēs esam nozvērināti klusēt. Vai celsieties augšā un ģērbsieties?”

Nespēdams slēpt pārsteigumu, es darīju. ka bija likts. Nolaida laivu un mani nogādāja uz iznīcinātāja klāja. Visi bija laipni, taču es neuzzināju nekā jauna. Komandieris bija saņēmis rīkojumu izsēdināt mani noteiktā vietā Beļģijas krastā. Ar to viņa atbildība beidzās.

Viss notika kā sapnī. Vienīgais, ko spēju paturēt prātā, ka tai jābūt daļai no Puaro plāna. Man ir jāļau jas, jāuzticas savam mirušajam draugam.

Es bez liekas kavēšanās tiku izsēdināts norādītajā vietā. Tur mani gaidīja automašīna, un drīz vien sākās straujš brauciens. Nakti pavadīju nelielā Briseles viesnīciņā. Otrā dienā mēs turpinājām ceļu. Ainava kļuva mežaina un kalnaina. Es sapratu, ka esam sasnieguši Ardēnus, un atcerējos Puaro brāli, kurš dzīvojot ku rortā.

Taču mēs nebraucām uz pašu kūrortu. Pametuši galveno ceļu, devāmies iekšā kalnu lapotajās citadelēs, līdz sasniedzām nelielu ciematiņu un nomaļu villu augstu kalnos. Tieši tur, pie villas zaļajām durvīm. arī apstājās automašīna.

Man kāpjot ārā, durvis atvērās un tajās, noliecies sveicienam, stāvēja cienījama vecuma kalpotājs.

"Monsieur /e Capitnine Hnstings?” viņš vaicāja franču valodā. “Mesjē kapteini gaida, sekojiet, lūdzu, man."

Viņš šķērsoja priekštelpu, atvēra durvis un pakāpās atpakaļ, palaizdams mani pa priekšu.

Es samiedzu acis, jo istabas logi atradās auslrumos un tajos spīdēja pēcpusdienas saule. Tad mans redzes lauks noskaidrojās, un es ieraudzīju cilvēku, kas mani gaidīja, rokas izpletis sveicienam.

Tas bija, nē, tas nevarēja būt… un tomēr!

“Puaro!" es iesaucos un šoreiz necentos izvairīties no viņa sparīgā apskāviena.

“Bet protams, protams. Tas esmu es. Hcrkulu Puaro nogalināt nemaz nav tik viegli!"

“Bet, Puaro, kāpēc?”

"Ln rase de gnerre*, mans draugs, lu rase dc guerre. Viss ir sagatavots lielajam triecienam.”

"Bet jūs taču varējāt pateikt!”

“Nē, Hastings, nevarēju vis. Bērēs jūs nespētu pārliecinoši notēlot sērojoša drauga lomu. un nekad to nespēsiet. Viss, kas notika, bija nevainojami. Lielais četrinieks vienkārši nespēja neticēt.”

“Bet viss. ko es biju spiests pārdzīvot!” “Nedomājiet, ka esmu bezjūtīgs. Šo krāpšanu es īstenoju arī tādēļ, lai pasargātu jūs. Es biju gatavs riskēt ar savu dzīvību, taču nespēju pastāvīgi pakļaut draudiem jūsējo. Tādēļ pēc sprādziena man prātā ienāca patiešam izcila ideja. To īstenot man palīdzēja labais Ridžvejs. Es esmu miris, un jūs atgriežaties Dienvidamerikā. Tomēr, mon nmi. tieši to jūs nedarīja!. Tāpēc man nācās noorganizēt juridiska pārstāvja vēstuli un visu jezgu, kas tai sekoja. Bet galu galā jūs esat šeit, un tas ir lieliski. Mēs abi esam šeit, perdus**, līdz pienāks brīdis pēdējam triecienam, kas darīs galu Lielajam četriniekam.”

Kara viltība. Pazuduši.

Septiņpadsmitā nodaļa Ceturtais numurs uzvar

No savas klusās patvēruma vietas Ardēnos mēs vērojām, kā attīstās norises visā pasaulē. Laikrakstu bija vairāk nekā pietiekami, bez tam Puaro katru dienu saņēma biezu aploksni, kas acīmredzot saturēja kādu ziņojumu. Man viņš to nerādīja, taču pēc viņa uzvedības varēja noprast, ka daži ziņojumi satur gaidīto informāciju, citi ne. Mans draugs nelokāmi ticēja, ka mūsu tagadējais plāns būs vienīgais, kas nesīs veiksmi.

“Man jāatzīst, Hastings,” viņš kādu dienu teica, “es pastāvīgi baidījos, ka mūsu pazīšanās varētu nest jums nāvi. Un tas padarīja mani nervozu, runājot jūsu vārdiem, kā baldriānu saostījušos kaķi. Bet tagad esmu apmierināts. Pat tad. ja viņi atklās, ka kapteinis Hastings, kurš izkāpa krasta Dienvidamerikā, ir viltvārdis (un es tam neticu, jo tad viņiem nāktos sūtīt uz turieni aģentu, kas pazīst jūs personīgi),

tad nodomās, ka mēģināt viņus apkrāpt sev vien zināmā pārgudrā veidā, un nepuIesies atklāt jūsu īsto atrašanās vietu. Par vienu faktu, manu nāvi, viņi ir pārliecināti. un tas ir ļoti svarīgi. Viņi turpinās strādāt, lai īstenotu savus plānus.”

“Un tad?” es nepacietīgi vaicāju.

“Un tad, mon nmi, sekos Puaro liela augšāmcelšanās. Es parādos visizdevīgākajā brīdi, radot vispārēju sajukumu, un svinu uzvaru, ko esmu izcīnījis savā neatkārtojamajā veidā!”

Es sapratu, ka Puaro iedomība piederēja tām īpaši noturīgajām lietām, kas spēj pārdzīvot jebkuru pārbaudījumu. Es viņam atgādināju, ka reizi vai divas šai spēlē vadību bija pārņēmuši mūsu pretinieki. Tomēr man būtu bijis jāzina, ka nekas nespēj mazināt Puaro sajūsmu par viņa paša metodēm.

“Kā lai jums to izskaidro, Hastings? Tas ir kā neliels kāršu triks. Droši vien esat to redzējis: ņem četrus kalpus, vienu noliek uz kavas, otru zem tās un tā tālāk, tad samaisa kārtis, un visi četri atkal ir kopā. Tāds ir mans mērķis. Līdz šim esmu samierinājies ar iespēju vērsties pret to vai citu Lielā četrinieka locekli atsevišķi, la-

cii, kad es dabūšu viņus visus četrus kopā kā kalpus kāršu kavā. viens cirtiens iznicinās visus.”

“Un kā tieši jūs domājat dabūt viņus visus kopā?” es jautāju.

“Sagaidot atbilstošo momentu. Esot pcidu, līdz viņi būs gatavi triecienam.” “Gaidīt var nākties ilgi.” cs nomurkšķēju. "Kā parasti nepacietīgs, labais Ilastings! Bet nē, tas nebūs ilgi. Vienīgais cilvēks. no kura viņi baidījās, — es — ir novākts no ceļa. Es dodu ne vairāk par diviem trim mēnešiem.”

Dzirdot Puaro pieminam novākšanu no ceļa, es atcerējos Inglza traģisko nāvi, ka arī to, ka es Puaro neesmu stāstījis par mirstošo ķīnieti Svēta Džailza slimnīcā.

Viņš manu stāstu noklausījās ļoti uzmanīgi.

“Inglza kalps? Un tie pāris vārdi, ko viņš izdvesa, bija itāliešu valodā? Ļoti interesanti.”

"Tieši tādēļ es iedomājos, ka to visu droši vien ir noorganizējis Lielais četrinieks.”

“Jūsu spriedumi ir kļūdaini. Hastings. Lieciet taču lietā savas mazās, pelēkas šūni

ņas. Ja ienaidnieki vēlētos jūs apmānīt, tad hūtu parūpējušies, lai ķīnietis runātu skaidri saprotamā angļu valodā. Nē, ziņa bija patiesa. Pastāstiet vēlreiz visu, ko jūs dzirdējāt!"

"Vispirms viņš minēja Hnndel’s Lnrgo un tad pateica kaut ko līdzīgu carrozu, tātad ekipāža, vai ne?”

"Un tas ir viss?”

“Pašās beigās viņš nomurmināja kaut ko līdzīgu airu, dārgā, un vēl — droši vien tas bi ja sievietes vārds, iespējams, ka Zia. Taču nedomāju, ka tam ir kāds sakars ar visu pārējo.”

“Un gluži veltīgi, Hastings. Cimi Zin — tas ir ļoti svarīgi, patiešām ļoti svarīgi.” “Nesaprotu.”

“Mans dārgais draugs, jūs nekad nesaprotat, bet ko var gribēt no angļiem ar viņu nožēlojamajām zināšanām ģeogrāfijā!” “Ģeogrāfijā?” es iesaucos. “Kāds tam visam sakars ar ģeogrāfiju?”

“Uzdrošinos leikt, ka misters Tomass Kuks saprastu, par ko ir runa.”

Puaro kā parasti atteicās paskaidrot kaut ko tuvāk — kā es neciešu šo paradumu! Tomēr pamanīju, ka viņš ir kļuvis loti jautrs, it kā manis teiktais patiešām būtu ko mainījis.

Dienas ritēja. Dzīve bija patīkama, lai arī nedaudz vienmuļa. Villai bija laba bibliotēka un skaista apkārtne. Taču šajā piespiedu bezdarbībā mani dažkārt pārņēma īgnums un es apbrīnoju Puaro mieru un pašpaļāvību. Nekas netraucēja mūsu dīko eksistenci un pirmās ziņas par Lielo četrinieku mēs saņēmām jūnija beigās, tātad steigušies viņi nebija.

Kādu rītu pie villas apstājās mašīna. Tas mūsu mierīgajā dzīvē bija tik neparasts notikums, ka es tūdaļ metos lejā apmierināt savu ziņkāri. Atklāju, ka Puaro sarunājas ar patīkama izskata jaunu vīrieti, kurš varētu būt mans vienaudzis.

Puaro mūs iepazīstināja:

“Tas ir kapteinis Hārvijs, Hastings, viens no jūsu izlūkošanas dienesta slavēti ākaj i em pārs t āvj iem. ’ ’

“Baidos, ka jūs pārspīlējat manu reputāciju,’' smiedamies iebilda jaunais vīrietis.

“Tikai ne tajās aprindās, kam jūs pienākas pazīt. Vairums kapteiņa Hārvija draugu un paziņu uzskata viņu par patīkama rakstura jaunekli, kam Dievs nav piešķīris ne kripatiņas saprāta. Par jaunekli, kuru interesē tikai lapsu rikšošana, vai kā īsti tā deja saucas*.“

* Netulkojama vārdu spēle: Tro'i 6f ihe fox (angļu vai.) lapsu rikšošana; foxtrot~ fokstrots.

Mēs abi iesmējāmies.

“Labi, ķersimies pie lietas,” teica Puaro, “tātad jūs domājat, ka tas brīdis ir pienācis?”

"Esam par to absolūti pārliecināti. Ķīnu politiski izolēja vakar. To, kas šai valstī noliek, neviens nezina. Nav ne mazākās informācijas, nekādu telegrammu, nekā. Pilnīgs klusums!”

"Li C’an Jens ir parādījis savu varu. Un pārējie?”

“Abe Railands pirms nedēļas ieradās Anglijā un vakar devās uz kontinentu.” “Un Olivjē kundze?”

“Viņa Parīzi pameta vakar vēlu vakarā.” “Lai dotos uz Itāliju?”

“Jā. uz Itāliju. Ciktāl varam spriest, viņi abi dodas uz. norādīto vietu, lai gan kā jlīs uzzinājāt, ka.

“Manu nopelnu šeit nav. To visu paveica llastings, kurš tepat vien stāv. Viņš gan savu saprātu mēdz slēpt. Dievs vien zina, kādēļ!”

Harvijs mani vērtējoši aplūkoja, un es sajutos ļoti neomulīgi.

“Tātad visi ir vilciena,” bāls un absolūti nopietns, teica Puaro. “Tas brīdis ir pienācis! Vai priekšdarbi pabeigti?”

“Visi jūsu rīkojumi ir izpildīti. Itālijas, Francijas un Anglijas valdības jūs atbalsta un kopīgi darbojas mērķa sasniegšanai.”

"Būtībā tā ir jauna Ententc*," sausi konstatēja Puaro.

“Es priecājos, ka tomēr izdevās pārliecināt Dežardē. Bh hien, sāksim, pareizāk sakot, sākšu es. Jūs, Hastings, paliksiet šeit. Jā, es uzstāju. Lieta ir patiesi nopietna.”

Es viņam ticēju, taču nespēju tā vienkārši samierināties ar to, ka mani atstāj mala. Mūsu strīds bija īss, bet auglīgs.

Tikai sēžot vilcienā, kas strauji tuvojās Parīzei, Puaro atzina, ka ļoti priecājas par manu lēmumu.

“Jo jums būs sava loma, Hastings. Ļoti svarīga loma! Bez jums es, iespējams, cietīšu sakāvi. Tomēr es jutu, ka mans pienākums ir aicināt jūs palikt aizmugurē

“Tatad briesmas pastāv?”

“Mon nmi. Lielais četrinieks vienmēr nes briesmas.”

Ierodoties Parīzē, Puaro beidzot pateica galamērķi. Mēs devāmies uz Bolkāno un Itālijas Tiroli.

* Anumte.

Kad Hārvijs uz brīdi pameta mūsu kupeju, es izmantoju iespēju, lai Puaro pajautātu, kādēļ viņš apgalvoja, ka tikšanās vietu esmu atklājis es.

“Jo jūs patiešām to atklājāt, mans draugs. Es nezinu, kā Inglzam izdevās iegūt šo informāciju, taču viņš to ieguva un nosūtīja pie mums savu kalpu. Mūsu eeļš, mon ;imi, ved uz Karezē, kuru itāļi ir nodēvējuši par Lurgo di Kareza. Tagad redzat. no kurienes radās jūsu cara Zin un arī carroza un largo? Handelu pievienoja iūsu iztēle. Iespējams, ka šīs asociācijas iemesls ir vienkārši nopūta, ko izdvesa mistera Inglza kalps.”

“Karezē?” es pārvaicāju. “Nekad neesmu par to dzirdējis.”

“Vienmēr esmu teicis, ka angļi nezina ģeogrāfiju. Tā, starp citu, ir labi pazīstama un ļoti skaista vasaras atpūtas vieta. 4000 pēdu virs jūras līmeņa. Pašā Dolomītu kalnu sirdī.”

“Un tieši šajā nomaļajā vietā Lielais četrinieks rīko tikšanos?”

"Es drīzāk teiktu, ka tur atrodas viņu galvenā mītne. Signāls ir dots, un viņu mērķis ir nozust savā kalnu cietoksnī, lai no turienes dotu rīkojumus. Esmu apjautā

jies — šai vietā ir iegūti visdažādākie derīgie izrakteņi, un uzņēmumu, nelielu itāliešu firmu, patiesībā kontrolē Abe Railands. Esmu gatavs zvērēt, ka pašā kalnu sirdī ir izveidots plašs pazemes komplekss, drošs un nepieejams. No turienes organizācijas līderi sūtīs telegrammas saviem sekotājiem, kuru skaits katrā valstī sasniedz tūkstošus. Un no šīs klints Dolomītu kalnos parādīsies pasaules diktatori. Tas ir, varētu parādīties, ja nebūtu Herkula Puaro.”

“Vai jūs patiešām tam ticat, Puaro? Kā tad paliek ar armijām un civilizācijas sasniegumiem?”

“Atcerieties Krieviju, Hastings. Šajā gadījumā viss atkārtosies, tikai vēl lielākā daudz plašākā mērogā, un neaizmirstiet arī to, ka Olivjē kundzes eksperimenti, visticamāk, ir progresējuši daudz tālāk, nekā viņa to jebkad atzinusi. Domāju, ka šī zinātniece ir iemācījusies atbrīvot daļu atoma enerģijas un izmantot to savā labā. Viņas eksperimenti ar slāpekli bija visai iespaidīgi, tāpat viņa ir strādājusi, lai iemācītos koncentrēt bezvadu enerģiju, radot ļoti intensīvu staru, ko var fokusēt uz noteiktu objektu. Cik tālu viņa ir progre

sējusi, neviens nezina, tomēr neapšaubāmi ir panākusi daudz vairāk par atklātībā minētajiem sasniegumiem. Viņa ir ģēnijs, šī sieviete, salīdzinot ar kuru Kiri ir niecības. Pievienojiet viņas ģēnijam varu. ko sniedz Abes Railanda. gandrīz neierobežotā bagātība, kā arī Li C’aņ Jena prātu, visizcilāko kriminālo prātu, ko jebkad ir pazinusi pasaule, prātu, kas spēj plānot un virzīt notikumus ceļā uz civilizācijas sagrāvi."

Puaro vārdi mani padarīja ļoti domīgu. Lai gan viņš laiku pa laikam mēdza lietot visai pārspīlētus apzīmējumus, tomēr mans draugs nebija no trauksmes cēlajiem. Tikai tagad es aptvēru, cik izmisīgā ciņa esam iesaistījušies.

Pēc brīža atgriezās Hārvijs, un mūsu ceo j uins t u rpi nājās.

Bolkāno ieradāmies dienas vidū. Ceļu turpinājām automašīnā. Pilsētas centrālajā laukumā stāvēja vairākas mašīnas, lielas un zilas, un mēs iekāpām viena no tām. Puaro. par spīti karstajai dienai, bija ģērbies garā mētelī un šallē. Ārā bija palikušas tikai acis un ausu galiņi.

Es nezināju, vai viņš vēlas noslēpt savu identitāti, vai arī vienkārši baidās saķert ies

nas. Brauciens ilga dažas stundas un bija patiešām lielisks. Ceļa pirmo daļu mēs lavierējām starp milzīgām klintīm, kuras rotaļa smalki ūdenskritumi. Tad mēs ienirām auglīgā ielejā, kas bija vairākas jūdzes gara. Tad, ceļam turpinoties augšup, kļuva redzamas kailas klinšu smailes ar bieziem priežu mežu puduriem pakājē. Si vieta bija mežonīga un skaista. Galu galā, kādu laiku līkumojuši caur priežu mežu. mēs sasniedzām lielu viesnīcu un sapratām. ka celamērķis ir klāt.

Numuri bija rezervēti, un, sekojot Mārvija norādījumiem, mēs devāmies tieši uz tiem. Pa logu bija redzamas klinšu smailes ar garām, priedēm apaugušam nogāzēm. Puaro pamāja to virzienā.

“Vai tas ir tur?” viņš klusi jautāja.

"Jā,” atbildēja Hārvijs, “tur ir vieta, ko sauc par Felsenlabirintu lieli bluķi, kas veido v i s ne i edo m āj a m ā k os s ab līvēj ui n u s. un tiem cauri stiepjas taciņa. Raktuves atrodas pa labi, tomēr domājams, ka ieeja ir Felsenlabirintā.”

Puaro pamāja.

“Nāciet, mon umi, dosimies lejā, apsēdīsimies uz terases un baudīsim saules gaismu.”

"Vai domājat, ka tas būs gudri darīts?” es vaicāju.

Viņš paraustīja piecus.

Saule bija brīnišķīga, nedaudz spilgtāka gaisma man izrādītos par stipru. Tējas vietā mēs baudījām kafiju ar krējumu, tad devāmies augšā un izsaiņojām savas mantas. Puaro bija pārņēmis visnepieejamākais garastāvoklis. Domās iegrimis, viņš laiku pa laikam papurināja galvu un nopūtās.

Mani bija ieinteresējis vīrietis, kurš izkāpa Bolkāno un iesādās privātā automašīnā. Viņš bija maza auguma, un es viņu pamanīju galvenokārt tādēļ, ka šis cilvēks bija satuntuļojies gandrīz tikpat biezi ka Puaro. Vēl vairāk, mēteli un šalli papildināja arī lielas, zilas brilles. Es biju pārliecināts, ka tas ir Lielā četrinieka emisārs. Puaro mana ideja nelikās ticama, taču, kad es. izliecies pa guļamistabas logu, paziņoju, ka šis vīrietis atrodas viesnīcas apkārtnē. viņš atzina, ka man varētu būt taisnība.

Es aicināju savu draugu palikt numurā, taču viņš uzstāja, ka baudīs vakariņas ēdamzālē. Mēs tur ieradāmies diezgan vēlu un tikām apsēdināti pie loga. Kamēr

sēdējām, pēkšņi atskanēja kliedziens un krītošu trauku troksnis. Viesmīlis bija uzmetis cilvēkam pie blakus galdiņa bļodu ar zaļajām pupiņām.

Zāles pārzinis neskopojās ar atvainošanos.

Kad nogrēkojies viesmīlis pasniedza mums zupu, Puaro viņu uzrunāja:

“Patiešām nelāgs gadījums, taču tā nebija jūsu vaina.”

"Mesjē to redzēja? Nē, 1ā patiesi nebija mana vaina. Džentlmenis palēcās krēslā, domāju, ka viņu piemeklējusi kāda lēkme. Manos spēkos nebija novērst katastrofu.”

Es pamanīju Puaro acīs dejojam man tik labi pazīstamās zaļās liesmiņas, un, kad viesmīlis attālinājās, viņš man klusi sacīja:

“Vai redzat, Hastings, kādu iespaidu spēja atstāt Herkūlš Puaro, dzīvs un pie pilnas veselības?”

“Jūs domājat…”

Es nepaspēju pabeigt teikumu. Puaro, uzlicis roku man uz ceļgala, satraukti čukstēja:

“Skatieties, Hastings, skatieties, ko viņš dara ar maizi! Tas ir Ceturtais numurs!”

Paliesi, vīrietis pie blakus galdiņa bija kļuvis neparasti bāls un mehāniski viļāja pa galdu maizes gabaliņu.

Es viņu rūpīgi nopētīju. Šī cilvēka seja gludi skūta, apaļa un mīksta bija neveselīgi bāla, ar dzeltenīgu nokrāsu, ko papildināja maisiņi zem acīm un dziļas rievas, kas stiepās no deguna līdz mutes kaktiņiem. Viņa vecums varētu būt no trīsdesmit pieciem līdz četrdesmit pieciem gadiem. Nekas nelika viņu saistīt ar tiem tēliem, kuros līdz šim bija iemiesojies Ceturtais numurs. Paliesi, ja nebūtu šādu manipulāciju ar maizi, par kurām viņš acīmredzot pat nenojauta, es būtu gatavs zvērēt, ka nekad savā mūžā neesmu redzējis šo cilvēku.

“Viņš jūs ir pazinis,” es nomurmināju, “jums nevajadzēja nākt leja.”

“Manu lielisko Hastings, es trīs mēnešus esmu izlicies par mirušu tieši šī viena brīža dēļ.”

“Lai pārsteigtu Ceturto numuru?”

“Lai pārsteigtu viņu brīdī, kad jārīkojas zibenīgi vai nemaz. Un mums ir liela priekšrocība: viņš nezina, ka ir pazīts, un domā, ka ir droši nomaskējies. Lai Dievs svēti Elosiju Monro, kas pastāstīja par šī cilvēka paradumu.”

“Kas tagad notiks?” cs vaicāju.

“Kam būtu jānoliek? Viņš ir atklājis, ka vienīgais cilvēks, no kura bija vērts baidīties, brīnumainā kārtā piecēlies no miroņiem tieši tajā bridi, kas ir izšķirošs Liela četrinieka plāniem. Olivjē kundze un Abe Railands šodien šeit pusdienoja un tad parūpējās, lai visi domā, ka viņi devušies uz Kortlnu. Lai ari mēs zinām, ka viņi ir atkāpušies uz savu slēptuvi. Cik daudz mēs zinām? Lūk, jautājums, ko sev tagad uzdod Ceturtais numurs! Viņš neuzdrīkstas riskēt. Mani jāaptur par katru cenu! Eh bien, tad lai viņš ņem un aptur llerkulu Puaro! Es būšu viņa rīcībā.”

Kad mans draugs beidza runāt, virs pie blakus galdiņa piecēlās un devās ārā.

“Viņš ir devies veikt nepieciešamos priekšdarbus,” mierīgi konstatēja Puaro. “Vai kāliju dzersim uz terases, mans draugs? Manuprāt, tas būtu jaukāk. Es tikai aiziešu pēc sava mēteļa.”

Es, nedaudz apjucis, devos uz terasi. Puaro mierinājumi mani nepārliecināja. Lai gan, kamēr mēs turēsim acis vaļā, nekas nenotiks. Es nolēmu saglabāt modrību.

Pagāja gandrīz piecas minūtes, līdz Puaro man pievienojās. Kā parasti rūpēdamies par to, lai nesaaukstētos, Puaro bija satinies līdz ausīm. Viņš apsēdās man blakus un atzinīgi baudīja kafiju.

“Briesmīga kafija mēdz būt tikai Anglijā.” viņš teica, “kontinentā cilvēki saprot, ka pašu gremošanas sistēmai ir svarīgi, lai šis dzēriens būtu pareizi pagatavots.”

Kad viņš bija to pateicis, uz terases pēkšņi uzradās vīrs no blakus galdiņa. Viņš bez minstināšanās paņēma krēslu un apsēdās mums blakus.

“Ceru, ka neiebilstat, ja es jums pievienošos?” viņš vaicāja.

“Nebūt ne, mesjē,” atbildēja Puaro.

Es jutos ļoti nemierīgs. Protams, ka mēs bijām uz ļaužu pilnas viesnīcas terases, tomēr tas mani neapmierināja. Es sajutu briesmas.

Tikmēr Ceturtais numurs nepiespiesti pļāpāja. Likās neiespējami, ka šis cilvēks, kas stāstīja par ekskursijām un braucieniem ar automašīnām, demonstrēdams visnotaļ izsmeļošas zināšanas par apkārtni, varētu būt kas cits kā tūrists.

Viņš izņēma no kabatas pīpi un centās to aizdedzināt. Puaro izvilka savu etviju ar

miniatūrajām cigaretēm. Kad viņš ievietoja vienu starp lūpām, svešinieks piedāvāja sērkociņu.

“Ļaujiet, es aizdedzināšu!”

Viņam runājot, pēkšņi izdzisa ugunis. Es sadzirdēju stikla šķindoņu un sajutu asu, slāpējošu smaku.

Astoņpadsmitā nodaļa Felsenlabirinta

Lis diez vai biju bezsamaņā ilgāk par vienu minūti. Kad atguvos, mani kaut kur bīdīja divi vīrieši, bet mutē sajutu sprūdu. Viss bi ja piķa melns, bet es nolēmu, ka esam nevis ārā. bet viesnīcas iekštelpās. Visapkārt dzirdēju cilvēkus visās iespējamās valodas saucam un pieprasām paskaidrot, kas noticis ar apgaismojumu. Gūstītāji mani nostūma pa kādām kāpnēm. Mēs izgājām cauri pirmajam stāvam, tad pa stikla durvīm viesnīcas aizmugurē — ārā. Nākamajā mirklī jau bijām ieniruši priežu pavēnī.

Ar acs kaktiņu pamanīju vēl vienu cilvēku tādā pašā stāvokli kā es, un sapratu, ka arī Puaro kļuvis par šī. pārdrošā uzbrukumā upuri.

Pateicoties savai nekaunībai. Ceturtais numurs pagaidām bija uzvarējis. Droši vien viņš izmantoja kādu vielu ar tūlītēju apdullinošu iedarbību, varbūt ctilhlorīdu, kura ampulu salauza mums zem deguna.

Tad. izmantojot sajukumu, kas valdīja tumsā, viņa līdzzinātāji, kuri acīmredzot bija sēdējuši pie blakus galdiņa, aizbāza mums mutes un, lai nojauktu meklētājiem pēdas, izdabūja cauri viesnīcai.

Es nespēju aprakstīt nākamo stundu. Mūs trakā ātrumā stiepa cauri mežam un visu laiku kalnup. Beidzot tikām līdz atklātam laukumam kalna nogāzē, un es savā priekšā ieraudzīju ļoti neparastu, fantastisku klinšu un akmens bluķu veidojumu.

Tam vajadzēja būt Felsenlabirintam, par kuru tika stāstījis Hārvijs. Drīz vien mēs līkumojām pa tā plašumiem. Šīs vietas “autors” varēja būt tikai kāds ļaunais ģēnijs.

Tad pēkšņi mēs apstājāmies, jo ceļa priekšā gulēja milzīga klints. Viens no vīriem noliecās un, kā šķiet, kaut ko stūma, tad bez vismazākā troksnīša izkustējās milzīgs klints bluķis, atklājot nelielu tuneli, kas veda kalnā.

Tieši tur mēs arī tikām iestumti. Kādu laiku tunelis bija šaurs, tad paplašinājās, un galu galā mēs nonācām plašā, klinšainā telpā, kuru apgaismoja elektrība. No mūsu mutēm tika izņemti sprūdi. Pagriezis pret

mums seju, kurā rotājās izsmējīgs triumfs. Ceturtais numurs deva zīmi mūs pārmeklēt, izvelkot no kabatas katru priekšmetu, tai skaitā Puaro automātisko pistoli.

Brīdī, kad to nometa uz galda, es jutos ka sitienu saņēmis. Mēs bijām sakauti, bezcerīgi sakauti un pārspēti. Tās bija beigas.

"Laipni lūdzam Lielā četrinieka štābā, mesjē Hcrkul Puaro,” izsmējīgā tonī teica Ceturtais numurs. “Esmu patīkami pārsteigts, jūs satiekot, bet vai tiešām bija vērts atgriezties no kapa tikai tādēļ, lai piedzīvotu šo te?”

Puaro neatbildēja. Es neiedrošinājos uz viņu paskatīties.

“Nāciet šurp,” turpināja Ceturtais numurs. “Domāju, ka jūsu ierašanās pārsteigs manus kolēģus.”

Viņš norādīja uz šauru gaiteni sienā. Aiz tā atklājās vēl viens kambaris, kura tālākajā galā stāvēja galds ar četriem krēsliem. Malējais no šiem krēsliem bija tukšs, taču uz tā atradās ķīniešu augstmaņa apmetnis. Otrajā, smēķēdams cigāru, sēdēja misters Abe Railands, bet trešajā, atgāzusies pret atzveltni, sēdēja sieviete ar mūķenes seju un degošajām acīm Olivjē

kundze. Ceturtais numurs ieņēma savu vietu uz pēdējā krēsla.

Mēs atradāmies aci pret aci ar Lielo četrinieku.

Nekad agrāk es nebiju tik ļoti izjutis Li Čaņ Jena klātbūtni kā tagad, vērdamies viņa tukšajā krēslā. Būdams tālu projām Ķīnā, viņš tomēr kontrolēja šo ļauno organizācij u.

Olivjē kundze, mūs ieraugot, klusi iekliedzās. Railands, būdams daudz savaldīgāks, tikai sakustināja savu cigāru un pacēla pinkainās uzacis.

“Mesjē Herkuls Puaro,” Railands lēni teica, “kāds patīkams pārsteigums. Patiešam lielisks darbs! Domājām, ka esat beigts un pagalam. Tomēr, par spīti visam, spēlīte ir beigusies.”

Viņa balsī skanēja tērauds. Olivjē kundze cieta klusu, taču šīs sievietes acis liesmoja, un man nepatika viņas lūpās uzplaukušais smaids.

“Labvakar, dāma un kungi,” mierīgi teica Puaro.

Kaut kas viņa balsī, ko es nebiju cerējis dzirdēt, lika man paskatīties uz savu draugu. Puaro šķita gluži mierīgs. Tomēr kaut kas viņā bija neparasts.

Tad mums aiz muguras sakustējās aizkari. un telpā ienāca grāfiene Vera Rosakova.

“Lūk, arī viņa!” konstatēja Ceturtais iiumurs. “Mūsu vērtīgā un uzticamā leitnante. Pie mums ir ieradies kāds sens jūsu draugs, kundze!”

Grāfiene, kā parasti enerģijas pārpilna, pagriezās.

“Dievs debesīs!” viņa izsaucās. “Tas taču ir mazais vīriņš. Viņam gan ir deviņas dzīvības kā kaķim! Ak, kādēļ gan jūs iejaucāties visā šajā lietā!”

“Kundze,” palocīdamies teica Puaro, “gluži tāpat kā dižais Napoleons, es savu vietu redzu lielo kauju laukos.”

Viņam runājot, grāfienes acīs pazibēja pēkšņas aizdomas, un es sapratu to, ko jau biju neapzināti sajutis: cilvēks man blakus nebija Herkuls Puaro!

Viņš bija loti līdzīgs, neparasti līdzīgs. Tā pati olveidīgā galva, tas pats cienīgais, nedaudz apaļīgais stāvs. Taču balss bija cita, acis — nevis zaļas, bet tumšas, un ūsas, šīs slavenās ūsas…?

Manas pārdomas pārtrauca grāfienes balss. Viņa panāca uz priekšu un satraukti paziņoja:

“Jūs esat apmānīti. Šis vīrs nav Herkuls Puaro!”

Ceturtais numurs tam neticēja, taču grāfiene paliecās uz priekšu un, sakampusi Puaro ūsas, tās bez grūtībām norāva. Patiesība vairs nebija noliedzama: vīrieša augšlūpu izkropļoja neliela rēta, kas pilnīgi pārvērta viņa sejas pantus.

“Tas nav Herkuls Puaro,” nomurmināja Ceturtais numurs, “bet kas tādā gadījumā viņš ir?”

“Es zinu!” iesaucos, bet tad bailēs, ka esmu visu sabojājis, iekodu sev mēlē.

Taču cilvēks, kuru es arī turpmāk dēvēšu par Puaro, iedrošinoši uz mani paskatījās.

“Ja gribat, runājiet. Tagad tam vairs nav nozīmes, jo triks ir izdevies.”

“Tas ir Ahils Puaro,” es lēni pateicu, “Herkula Puaro dvīņu brālis.”

“Neiespējami,” asi noteica Railands. Taču viņš bija zaudējis savaldību.

“Herkula plāns ir spīdoši izdevies,” mierīgi bilda Ahils.

Ceturtais numurs metās uz priekšu. Viņā balss bija asa un ļaunuma pilna.

“Ak izdevies?” mūsu ienaidnieks nošņāca. “Vai saprotat, ka drīz, pavisam drīz jūs būsiet miruši?”

“Jā,” nopietni atbildēja Ahils Puaro, “es lo saprotu. Savukārt jūs nesaprotat, ka cilvēks spēj samaksāt par panākumiem ar savai dzīvību. Ir cilvēki, kas karā atdeva dzīvības par savu valsti. Arī es esmu ar mieru atdot savējo, lai liktu glābta pasaule.”

Tobrīd man ienāca prātā, ka, lai arī es esmu ar mieru atdot savu dzīvību, tomēr, pirms sūtīt mani nāvē, idejas autors varēja pacensties uzzināt manas domas. Tad es atcerējos, ka Puaro mani aicināja atteikties no dalības šai pasākumā, un nomierinājos.

“Un kāds pasaulei no jūsu atdotās dzīvības būs labums?” sardoniski vaicāja Rai lands.

“Redzu, ka jūs neizprotat I Ierkula plāna patieso būtību. Pirmkārt, jūsu patvēruma vieta bija zināma jau vairākus mēnešus, un gandrīz visi viesi, kalpotāji un citi cilvēki, kas šeit apgrozās, ir detektīvi vai slepenā dienesta cilvēki. Kalns ir aplenkts. Iespējams, ka jūsu rīcībā ir vairāk par vienu izeju, bet ari tādā gadījumā jūs nespēsiet izbēgt. Puaro pats vada operāciju. Pirms es nokāpu uz terases, lai ieņemtu sava brāļa vietu, mani zābaki tika ieziesti ar anīsa sēkliņu preparātu. Pa mūsu pē-

dārn seko dzinējsuņi, un viņi noteikti atradis to klinti Felsenlabirinlā, kas kalpo par ieeju uz šim telpām. Tā ka dariet ar mums, ko vēlaties, taču tīkls ir savilcies. Jūs nespēsiet izglābties.

Olivjē kundze pēkšņi iesmējās.

"Jūs kļūdāties. Mēs varam izglābties un vienlaicīgi iznīcināt ienaidniekus, kā to savulaik izdarīja Samsons. Ko jūs par to teiksiet?”

Railands blenza uz Puaro.

‘IJn ja nu viņš melo?”

Otrs paraustīja plecus.

“Pēc stundas ausīs rīts. Tad jūs paši varēsiet pārliecināties par manu vārdu patiesīgumu. Viņi droši vien jau ir nonākuši līdz ieejai Felsenlabirinlā.”

Kamēr viņš runāja, tālumā atskanēja troksnis, un telpā, nesakarīgi kliegdams, ieskrēja kāds vīrietis. Railands pameta savu krēslu un devās ārā. Olivjē kundze aizgāja uz telpas viņu galu un atvēra durvis, ko es līdz šim nebiju pamanījis. Aiz tām atklājās nevainojami iekārtota laboratorija, kas atgādināja Parīzē redzēto. Arī Ceturtais numurs pielēca kājās un devās projām. Viņš atgriezās ar Puaro revolveri, kuru atdeva grāfienei.

"Viņi nespēs aizbēgt,” šis cilvēks drūmi paziņoja, “lāču labāk, ja jums pa rokai būs ierocis.”

Tad viņš atkal devās projām.

Grāfiene pienāca tuvāk un uzmanīgi nopētīja manu biedru. Pēkšņi viņa iesmējās.

“Jūs esat ļoti gudrs, Ahil Puaro,” viņa izsmejoši teica.

“Kundze, runāsim par lietu. Cik labi, ka mus ir atstājuši vienatnē. Kāda ir jūsu cena?” “Es nesaprotu. Kāda cena?”

“Kundze, jūs varat palīdzēt mums izbēgt. Jūs zināt slepeno izeju no šī patvēruma. Es jautāju, ko jūs par to gribat saņemt?”

Viņa atkal iesmējās.

“Daudz vairāk, nekā tāds vīriņš spētu samaksāt! Es nepārdotos pat par visas pasaules bagātībām!”

"Kundze, es nerunāju par naudu. Esmu pieliekami saprātīgs. Tomēr nav iespējams noliegt to. ka katram ir sava cena! Apmaiņā pret dzīvību un brīvību es apņemos izpildīt jūsu viskvēlāko vēlēšanos.”

“Tātad jūs esat burvis?”

“Varat mani tā dēvēt, ja jums labpatīk.” Grāfiene pēkšņi atteicās no sava izsmējīgā toņa un ierunājās balsī, kas bija pilna kaisiiga rūgtuma.

"Muļķis! Mana kvēlākā vēlēšanās! Vai tad jūs spējat atriebties maniem ienaidniekiem? Vai spējat atdot man jaunību, skaistumu un bezrūpīgu sirdi? Vai spējat atgriezt dzīvē mirušos?”

Ahils Puaro nenolaida no viņas ne acu. "Tad kura no šīm trim ir viskvēlākā? Izvēlieties!”

Viņa sardoniski iesmējās.

“Tātad jūs varētu man atsūtīt dzīvības eliksīru? Labi, es noslēgšu ar jums darījumu. Man reiz bija bērns. Atrodiet to un varēsiet iet, kurp acis rāda.”

"Kundze, es piekrītu. Jūs saņemsiet atpakaļ savu bērnu. Dodu jums vārdu. 1 lerkula Puaro goda vārdu.”

Un atkal šī dīvainā sieviete sāka smieties. Šoreiz ilgi un no visas sirds.

“Manu dārgo Puaro, baidos, ka esmu jūs veiksmīgi iemānījusi slazdos. Tas ir ļoti laipni — solīt atrast manu bērnu, bet: es diemžēl zinu, ka jums tas neizdosies, tāpēc tas būs neizdevīgs darījums, vai ne?” “Kundze, es zvēru pie visiem svētajiem eņģeļiem, ka jūs saņemsiet atpakaļ savu bērnu.”

“Es jums jau jautāju, vai spējat atsaukt dzīvē mirušos?”

“Tātad bērns ir…”

“Miris? Jā.”

Viņš panāca 11/ priekšu un satvēra grāfienes roku.

“Kundze, es, kas runāju ar jums, zvēru, ka atgriezīšu dzīvē mirušo!”

Viņa kā apburta vērās šajā cilvēkā.

“Jūs man neticat? Es apliecināšu savus vārdus. Atnesiet manu kabatas portfeli, ko viņi atņēma!”

Grāfiene izgāja no telpas un atnesa prasīto, tai pašā laikā ne mirkli neizlaižot no rokam revolveri. Es neloloju lielas cerības, ka Ahils Puaro spēs viņu apmānīt. Grāfiene Rosakova nebija muļķe.

“Atveriet to, kundze. Tagad kreiso nodalījumu. Tieši tā. Tagad izņemiet fotogrāfiju un to aplūkojiet.”

Nezinādama, ko gaidīt, viņa izņēma kaut ko, kas izskatījās pēc maza momentuzņēmuma, uzmeta tam skatienu un, spalgi iekliegusies, sagrīļojās. Šķita, ka šī sieviete teju teju zaudēs samaņu. Atguvusies viņa burtiski metās virsū manam biedram.

“Kur? Kur? Jums man ir jāpasaka! Kur?”

“Atcerieties darījumu, kundze!”

“Jā, ja, es jums uzticos. Ātri! Pirms viņi ir atgriezušies!”

Satvērusi Puaro aiz rokas, grāfiene klusi un ātri veda viņu ārā no telpas. Es sekoju. Viņa mūs ieveda tunelī, pa kuru bijām ieradušies. Taču drīz vien šis tunelis sadalījās divos, un viņa nogriezās pa labi. Mūsu ceļš zarojās vēl vairākas reizes, taču viņa neminstinādamās un arvien ātrāk veda mūs uz priekšu.

“Kaut mēs paspētu!” viņa izdvesa. “Ir jātiek ārā, vēl pirms noskan sprādziens.” Mēs turpinājām iet. Es sapratu, ka tunelis ved tieši cauri kalnam un galu galā mēs nonāksim otrā pusē, pavisam cilā ielejā. Man straumēm plūda sviedri, taču es neapstājos.

Un tad es ieraudzīju tālu priekšā dienasgaismu. Tuvāk un tuvāk, līdz es pamanīju zaļos krūmus. Mēs lauzāmies tiem cauri. Bijām izkļuvuši ārā, un saulriets visu apkārtni krāsoja sārtos toņos.

Puaro aplenkums bija realitāte. Mums uzreiz metās virsū trīs vīrieši, bet, pamanījuši, kas esam, nekavējoties mūs atlaida.

“Ātri!"iesaucās mans biedrs. “Nedrīkst zaudēt ne minūti…”

Taču viņam nebija lemts sakāmo pabeigt. Zeme nodrebēja, atskanēja apdulli

nošs troksnis, un likās, ka viss kalns sakrīt drupās mums /em kājām. Sprādziena vilnis pasvieda mūs gaisā.

Pagāja laiks, līdz es atguvu samanu. Tā bija dīvaina gulta svešā istabā. Pie loga kāds sēdēja. Viņš pagriezās un pienāca man klāt.

Tas bija Ahils Puaro vai arī…

Labi pazīstamā ironiskā balss izkliedēja jebkuras šaubas.

“Jā gan, mans draugs, tas esmu es. Brālis Ahils ir devies uz. mājām mītu valstībā. Tas visu laiku biju es. Tēlot prot ne tikai Ceturtais numurs! Beladonna acīs, upurētas ūsas un īsta rēta, kuras dēļ man pirms diviem mēnešiem bija jāpārcieš lielas sāpes. Taču, ja gribēju patiešām apmānīt Lielo četrinieku, es nevarēju riskēt. Un, beidzamais, jūsu ticība tam, ka eksistē cilvēks. vārdā Ahils Puaro! Jūsu palīdzība bija patiesi nenovērtējama. Puse no panākumiem pieder jums! Viss balstījās uz to, lai liktu viņiem noticēt, ka Herkuls Puaro atrodas āra un vada operāciju. Viss pārējais bija īsts: anīsa sēklas, aplenkums un tā tālāk.”

“Bet jūs taču varējāt izmantot dubultnieku?”

“Un pakļaut jūs vienu pašu briesmām? Esat gan jūs labās domās par Puaro! Bez tam es no sākta gala cerēju, ka spēšu pārliecināt grāfieni.”

“Kā jums izdevās viņu galu galā salauzt? Šis stāsts par mirušo bērnu bija baltiem diegiem šūts?”

“Grāfiene ir daudz vērīgāka par jums, manu dārgo Hastings. Iesākumā viņa noticēja manai maskarādei, taču drīz vien šī sieviete visu saprata. Kad viņa pateica: “Jūs esat ļoti gudrs, Aliil Puaro,” es sapratu, ka esmu atklāts un ir pienācis brīdis izspēlēt savu trumpi.”

“Visas tās runas par mirušo atgriešanu dzīvē?”

“Jā gan, taču, redziet, es visu biju sagatavojis jau iepriekš.”

“Vai tiešām?”

“Protams. Jūs zināt manu devīzi: būt vienmēr gatavam. Tiklīdz atklāju, ka grāfiene Rosakova ir saistīta ar Lielo četrinieku, es rūpīgi ievācu ziņas par viņas pagātni. Izrādījās, ka viņai bijis bērns, kuru uzskatīja par nogalinātu, bet es atklāju, ka visā stāstā valda nesakritības, kas lika domāt, ka šis bērns vatētu būt dzīvs. Galu galā es uzgāju zēna pēdas un, samaksājis

lielu naudas summu, ieguvu pašu bērnu. Mazais zellis bija gandrīz nomiris badā. Es viņu izmitināju drošā vietā, pie labiem cilvēkiem un pasūtīju momentuzņēmumu, kurā viņš ir redzams jaunajā vidē. Tāpēc, kad pienāca attiecīgais laiks, es biju gatavs savam mazajam coup de thēiitre*!"

“Jūs esat brīnišķīgs, Puaro, vienkārši nepārspējams!'’

“Es to darīju ar prieku, jo man patīk grāfiene. Es būtu ļoti bēdīgs, ja viņa ietu bojā sprādzienā.”

“Es baidījos jums vaicāt: kas noticis ar Lielo četrinieku?”

“Visi līki ir atrasti. Ceturtais numurs nebija atpazīstams, jo viņa galva bija sasprāgusi sīkos gabaliņos. Es vēlētos, es patiesi vēlētos, kaut tas tomēr nebūtu noticis, tad es varētu būt pārliecināts, taču pietiks par to. Skatieties!”

Viņš pasniedza man laikrakstu, kurā bija pasvītrota viena rindkopa. Tā ziņoja par Li Caņ Jena pašnāvību, piebilstot, ka tieši viņš izraisījis neseno revolūciju, kas beigusies ar pilnīgu sakāvi.

“Mans lielais oponents,” nopietni teica Puaro. “Liktenis bija lēmis, ka mēs abi ne-

Tealrāls olekts.

kad nelikāmies vaigu vaigā. .Uzzinājis par katastrofu šeit, viņš izvēlējās vienkāršāko ceļu. Dižens prāts,mans draugs, dižens prāts. Tomēr es vēlos, kaut būtu redzējis Ceturtā numura seju. Ja nu pēc visa notikuša viņš tomēr… taču pietiks spriedelēt. Viņš ir miris. Jā, mon nmi, mēs abi kopā stājāmies pret Lielo četrinieku un to iznicinājām. Un tagad jūs atgriezīsieties pie savas burvīgās sieviņas, bet es — es došos pensijā. Manas dzīves lielā lieta ir pabeigta. Pēc tās jebkura cila šķitīs kā nieki. Nē. es patiešām iešu pensijā! Iespējams, ka audzēšu kabačus. Es pat varu apprecēties!”

Viņš sirsnīgi pasmējās par šo domu, tomēr smieklos bija dzirdams apjukums. Es ceru… mazi vīrieši vienmēr pielūdz lielas un kaislīgas sievietes.

“Apprecēšos,” viņš atkārtoja, “kas zina!”

Aģata Kristi LIELA IS ČETRINIEKS Romāns

Tulkojusi lev;i Zaganie Redaktore Ib.e Zonne Mākslinieks Aldis Kopšlāls iVlakeietājs Roberts Zieds

Apgāds "Artavu”. I.V 1007. Rīgā. Bezdelīgu ielā I Tā Ir. 7222472. Licence Nr. 2-0356.

Content

Kristi Agata Lielais četrinieks

Pirmā nodaļa, Negaidītais viesis

Otra nodaļa Cilvēks no psihiatriskās dziednīcas

Trešā nodaļa Jaunas ziņas par Li Čaņ Jenu

Ceturtā nodaļa. Cik svarīga var kļūt jera ciska

Piektā nodaļa. Zinātnieka pazušana

Sestā nodaļa. Sieviete uz kāpnēm

Septītā nodaļa Radīja zagļi

Astotā nodaļa Ienaidnieka nams

Devītā nodaļa. Dzeltena jasmīna noslēpums

Desmita nodaļa Izmeklesanа К roftlendа

Vienpadsmitā nodaļa Šaha problēma

Divpadsmita nodaļa. Slazds ar ēsmu

Trīspadsmitā nodaļa Ierodas pele

Četrpadsmita nodaļa Balināta blondīne

Piecpadsmitā nodaļa Drausmīgā katastrofa

Sešpadsmitā nodaļa Mirstošais ķīnietis

Septiņpadsmitā nodaļa Ceturtais numurs uzvar

Astoņpadsmitā nodaļa Felsenlabirinta