Kristi Agata

Ļaunums zem saules

Agata Kristi ĻAUNUMS ZEM SAULES

ROMĀNS

Pirmā nodaļa

1.

Tūkstoš septiņi simti astoņdesmit otrajā gadā kapteinis Rodžers Engmerings bija uzcēlis māju Lezerkombas līča salā, tolaik šāda rīcība tika uzskatīta par augstākā mērā dīvainu. Cilvēkam no dižciltīgas dzimtas piestāvētu zaļu pļavu un ganību apņemts savrupnams upes ielokā.

Taču kapteinim Rodžeram Engmeringam mūžā bijusi tikai viena vienīga mīlestība jūra. Viņš savu māju, drošu un pamatīgu, uzbūvējis uz visu vēju šaustīta un kaiju iemīļota zemesraga, ko paisums ikreiz atdalīja no salas.

Rodžers palicis vecpuisī jūra bijusi kapteiņa pirmā un pēdējā izredzētā, un pēc viņa nāves māju un salu mantojis kāds tāls radinieks. Gan viņš, gan viņa pēcnācēji īpašumu tikpat kā pametuši novārtā, iekoptā augsne noplicinājusies, un mantinieki aizvien vairāk slīguši nabadzībā.

Tūkstoš deviņi simti divdesmit otrajā gadā iedibinājusies paraža atvaļinājumu pavadīt jūrmalas kūrortos, neviens vairs nav domājis, ka Devonšīras un Kornvelas piekrastēs saule vasarā karsē par daudz, un Arturs Engmerings pēkšņi atklājis, cik ienesīgs ir no jūrasbraucēja kapteiņa Rodžera mantotais īpašums. Senlaicīgo mūra māju paplašināja un labiekārtoja. Uzbēra dambi, kas savienoja salu ar cietzemi. Ierīkoja celiņus, atpūtas stūrīšus un divus tenisa laukumus; sauļošanās terases stiepās līdz pludmalei, tagad tur bija piepūšamie matrači un lecamdēļi. Malu malās lielīja viesnīcu "Pie jautrā Rodžera", Kontrabandistu salu, Lezerkombas līci. No jūnija līdz septembrim (ari Lieldienās) viesnīca bija pilnum pilna. Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturtajā gadā viesnīcu papildināja kokteiļbārs, lielāka ēdamzāle un vēl dažas vannasistabas. Cenas paaugstinājās.

"Vai esat jau bijis Lezerkombas līcī?" paziņas cits citam jautāja. "Salā ir pirmklasīga viesnīca ērtības, garšīgi ēdieni. Brauciet turp!"

Un visi brauca.

2.

Viesnīcā "Pie jautrā Rodžera" bija apmeties kāds ļoti ievērojams cilvēks (vismaz pēc viņa paša domām). Herkuls Puaro audekla uzvalks sniega baltumā, panama uzmaukta līdz acīm, ūsas uzskrullētas zvilnēja guļamkrēslā un raudzījās uz pludmali. No viesnīcas līdz jūrai stiepās terases, pludmalē bija peldpūšļi, gumijas laivas, burulaivas, bumbas, gumijas rotaļlietas, garš lecamtiltiņš. Viļņos šūpojās trīs piepūšamie matrači.

Daži atpūtnieki peldēja, citi gozējās saulē vai rūpīgi ieziedās ar eļļu. Tie, kurus peldes nevilināja, bija apsēdušies uz zemākās terases un trieca par laiku, par jaunākajām ziņām rīta avīzēs, par visu, kas ienāca prātā.

Pa kreisi no Puaro sēdēja misis Gārdnere un runāja vienā runāšanā, valodas tecējumu pavadīja adāmadatu klikšķi viņa čakli adīja. Ieblakus saliekamajā krēslā bija atlaidies viņas vīrs Odels Gārdners. Cepuri pār seju pārvilcis, viņš reizēm nomurmināja laulenei piekrītošu atbildi.

Pa labi no Puaro mis Brūstere sirma sieviete atlētisku stāvu un vēja appūstu seju samērīgiem vaibstiem šad tad izmeta dzēlīgas piezīmes. Šķita, ka špica nemitīgo ķiukstēšanu lāgiem pārtrauc aitu suņa īsie, spalgie rējieni.

Un es teicu misteram Gārdneram, ka mūsu acis ir diezgan mielojušās ap skaistām ainavām, misis Gārdnere rāmā balsī stāstīja. Esam izbraukājuši visu Angliju, un tagad man gribas atpūsties kādā mierīgā vietā pie jūras. Tā es teicu, vai ne, Odel? Tikai atpūsties. Es jutu, ka man jāatpūšas, jāpavaļojas. Tā ir, vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt… misters Gārdners zem cepures nopurpināja.

-      Un, kad ieminējos par to misteram Kelso, viņš izraudzījās mūsu ceļojuma maršrutu un visādi mums palīdzēja ko mēs bez viņa iesāktu! Jā, kā jau teicu, kad ieminējos par to misteram Kelso, viņš sirsnīgi ieteica braukt šurp. Skaists dabas stūrītis, lieliska, labiekārtota atpūtas vieta. Taču misters Gārdners tūdaļ apjautājās, kāds tur ir klozets. Zināt, mesjē Puaro, mistera Gārdnera māsa dzīvojusi ļoti dārgā un pirmšķirīgā dūņu dziedniecības pansijā, bet, ticat vai neticat, tur bijis sausais klozets! Tāpēc misteram Gārdneram šie klusie nostūri liekas šaubīgi, vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt… atburkšķēja misters Gārdners.

-     Taču misters Kelso mūs tūlīt nomierināja. Labierīcības esot vismodernākās un ēdieni gardi. Nu esmu pārliecinājusies, ka tā arī ir. Bet man vislabāk patīk tas, ka šeit ir intīmi, ja saprotat, ko ar to domāju. Mazās kūrvietās visi cits citu pazīst, raisās sarunas. Angļiem gan ir viena vaina, viņi ir nedaudz atturīgi līdz brīdim, kad kādu pazīst caur un cauri. Pēc tam aiz laipnības vai kūst. Misters Kelso teica, ka šo vietu ir iecienījuši interesanti cilvēki, un, kā redzu, viņam ir taisnība. Te esat jūs, mesjē Puaro, un te ir mis Dārnlija! Es biju sajūsmā, kad uzzināju, kurš esat jūs! Vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt…

-    Jūs radāt sensāciju, mesjē Puaro! iemeta starpā mis Brūstere.

Herkuls Puaro atvēcinājās tikai pieklājības pēc.

Misis Gārdnere čalināja tālāk:

-    Zināt, mesjē Puaro, man par jums daudz stāstīja Kornēlija Robsone. Mēs ar misteru Gārdneru maijā bijām Bādenhofā, un Kornēlija mums sīki un smalki izklāstīja slepkavību Ēģiptē. Viņa teica, jūs esot apbrīnojams. Man vienmēr ir dikti gribējies ar jums iepazīties. Vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt…

-    Un mis Dārlija! Es sev drēbes parasti pērku firmā "Rose Mond". Tur visi apģērbi ir tik eleganti! Moderns piegriezums! Vakar man bija mugurā viņas firmas kleita. Apburoša sieviete no visiem viedokļiem.

-   Apetītlīgs meitišķis! piebilda majors Berijs, nenovērsis acis no peldētājiem.

Misis Gārdnere klikšķināja adāmadatas.

-    Tomēr, mesjē Puaro, es ne vien priecājos, bet arī nobijos, sastopot jūs šeit. Man iešāvās prātā, ka jūs varbūt te esat… sakarā ar savu nodarbošanos. Jūs saprotat, ko domāju? Esmu ārkārtīgi jūtīga, misters Gārdners to apstiprinās, es dabūšu nervu sabrukumu, ja tikšu iejaukta noziegumā. Zināt…

-    Jā, mesjē Puaro, misis Gārdnere ir ļoti jūtīga.

Herkuls Puaro pacēla rokas.

-    Es lieku galvu ķīlā, madame, ka esmu šeit tāda paša iemesla dēļ kā jūs abi lai izklaidētos, pavadītu atvaļinājumu. Noziegumus esmu pat izdzēsis no atmiņas.

Mis Brūstere atkal it kā ierējās:

-    Kontrabandistu salā taču nav līķu!

-    Tas nav pilnīgi pareizi, sacīja Puaro un parādīja ar pirkstu lejup. Paskatieties uz tiem, kuri guļ tur rindām! Kas viņi ir? Nav nedz vīrieši, nedz sievietes. Viņiem nav nekādu būtisku pazīmju. Tie ir tikai ķermeņi.

-      Viena otra ir tīri smuka fidiņa, majors Berijs atzinīgi piebilda. Man gan labāk patīk zaftīgākas, sitās pārāk tievas.

-     Sievietes šodien zaudējušas savu kairumu un noslēpumainību, teica Puaro. Es jau esmu vecs un vecmodīgs. Manā jaunībā pavīdēja tikai potīte. Kruzuļaini apakšsvārki, rozetēm greznotas prievītes… Cik kārdinoši!

-      Bet vairs nav mūsdienīgi, no tabakas aizsmakušā balsī sacīja majors Berijs.

-      Mūsdienās sievietes ģērbjas daudz ērtāk un vienkāršāk, mis Brūstere piebilda.

-     Jā, mesjē Puaro, tagad jaunieši izturas daudz dabiskāk, zēni un meitenes saietas, viņi… tikumīgā misis Gārdnere nosarka, …viņi par to neko neiztaisa, ja jūs saprotat, ko es domāju.

-      Saprotu, teica Herkuls Puaro. Tas ir nožēlojami!

-    Nožēlojami? iešvīkstējās misis Gārdnere.

-    Zudusi visa romantika, visa noslēpumainība! Šodien viss ir standartizēts! viņš pamāja ar roku uz gulošajiem. Šis skats man ļoti atgādina Parīzes morgu.

-     Mesjē Puaro! misis Gārdnere sašutusi iesaucās.

-    Kautķermeņi uz miesnieka galda!

-    Mesjē Puaro, jūs šaujat pār strīpu!

-    Jā, iespējams, Puaro atzina.

-   Tomēr vienā ziņā es jums gandrīz piekrītu. misis Gārdnere zibināja adāmadatas. — Jaunām sievietēm visu dienu sauļoties ir bīstami, rokas un kājas noaugs ar spalvām. Es brīdināju savu meitu: "Irēna, ja tu šitā cepināsies saulē, tev uz rokām, kājām un vēdera uzaugs spalvas. Pēc kā tad tu izskatīsies?" Tā es teicu, vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt… misters Gārdners apliecināja. Visi klusēja, droši vien iztēlojās apspalvojušos

Irēnu.

Misis Gārdnere saritināja adīkli. -Tagad derētu…

-    Kas, mīlucīt? misters Gārdners vaicāja. Viņš pierausās kājās un paņēma misis Gārd-

neres adīkli un grāmatu.

-    Vai iebaudīsim pa malciņam, mis Brūstere?

-    Pašreiz nē, paldies.

Gārdneri devās atpakaļ uz viesnīcu.

-     Amerikāņu vīri nudien ir apbrīnojami! noteica mis Brūstere.

3.

Misis Gārdneres vietā apsēdās reverends Stīvens Leins.

Misters Leins stalts, liela auguma garīdznieks dažus gadus pāri piecdesmitiem bija saulē nobrūnējis, taču valkāja kūrortam galīgi nepiedienīgas tumšpelēkas flaneļa bikses.

-    Brīnum jauks apvidus! viņš jūsmīgi teica. Es pāri klintainei aizstaigāju līdz Harfordai un atpakaļ.

-    Tad jūs esat nodzinies kā jūga vērsis. Šodien saule karsē kā negudra, sacīja majors Berijs, viņš nebija nekāds kājāmgājējs.

-     Labs treniņš, teica mis Brūstere. Es šodien vēl neesmu airējusi. Vēdera muskulatūru spēcina vienīgi airēšana.

Herkuls Puaro ar tādu kā nožēlu pameta acis uz savu brango vēderiņu.

Pamanījusi viņa skatienu, mis Brūstere mierinoši piemetināja:

-    Jūs drīz tiksiet no tā vaļā, mesjē Puaro, ja katru dienu brauksiet ar airu laivu.

-    Mērci, mademoiselle! Es neciešu laivas!

-    Vai nelielas?

-    Vienalga, kādas! viņš pievēra plakstiņus un nošerminājās. Viļņu šūpas nav patīkamas!

-    Šodien taču jūra ir mierīga kā dzirnavu dīķis!

-     Jūra nekad nav pavisam mierīga, Puaro stingri sacīja. Tā mūžam vilnī.

-    Jūras slimību izraisa tikai nervi, zinīgi teica majors Berijs.

-     Jūs, major, cik noprotams, esat vecs jūras vilks, vai ne? ar smīnu piebilda garīdznieks.

-    Tikai vienu reizi esmu barojis zivis šķērsojot Lamanšu! Galvenais nedrīkst domāt par šūpošanos.

-    Kāpēc dažiem rodas jūras slimība, bet citiem ne? prātoja mis Brūstere. Tas šķiet tik netaisni. Un tam nav nekāda sakara ar veselību. Arī slimīgi cilvēki ir labi jūrnieki. Tāpat daži nepanes augstumu. Es ari lāgā nepanesu, bet misis Redfernai ir daudz sliktāk. Nesen uz šauras klinšu takas viņai tik stipri noreiba galva, ka viņa pieķērās pie manis. Reiz esot nonesta pa Milānas katedrāles ārējām kāpnēm, augšā uzkāpusi viegli, bet lejā vairs nav tikusi.

-    Tad labāk lai nemēģina kāpt lejā uz Mošķu alu, Leins ieteica.

Mis Brūstere novaikstījās.

-    Man ari ir bail. Jauniem tas ir nieks. Kauenu un Māstermenu puikas kāpelē augšā lejā.

-     Re, pēc peldes nāk šurp misis Redferna, sacīja Leins.

-    Mesjē Puaro vajadzētu viņu paslavēt. Viņa taču nesauļojas, teica mis Brūstere.

Misis Redferna jauna sieviete pelēkgaišiem matiem un bālīgsnēju seju noņēma peldcepuri un nopurināja galvu. Rokas un tievstilbainās kājas bija baltas kā krīts.

-     Pilnīgi nenogatavojusies odziņa salīdzinājumā ar citiem, majors Berijs nogrudzināja smiekliņu.

Ietinusies garā frotē apmetnī, Kristīne Redferna kāpa augšup. Viņas seja nebija daiļa, toties rokas un kājas mazas un glezni veidotas.

Viņa uzsmaidīja pārējiem, apsēdās blakus un vēl ciešāk ievīstījās biezajā apmetnī.

-    Jūs esat ieguvusi mesjē Puaro atzinību. Vi-

Kristi 6 ņam nepatīk saules vannu cienītāji. Tie guļot kā gaļas gabali skārnī uz letes, sacīja mis Brūstere.

Kristīne Redferna žēli pasmaidīja.

-     Es gribētu sauļoties, bet neiedegu. Man tikai rodas tulznas un uz rokām parādās lāsumi.

-     Tomēr labāk nekā tad, ja uzaug spalvas kā misis Gārdneres meitai, sacīja mis Brūstere.

Kristīne izbrīnā paraudzījās uz viņu.

-      Misis Gārdnerei šorīt bija piemetusies tāda kā runāšanas caureja, mis Brūstere turpināja. Runāja vienā laidā bez apklusas. "Tā ir, Odel, vai ne?" "Jā, mīlucīt." Viņa mirkli paklusēja. Mesjē Puaro, jums vajadzēja viņai piekrist, viņu drusciņ pašausmināt. Varējāt teikt, ka esat šeit ieradies, lai izmeklētu sevišķi drausmīgu noziegumu un ka vainīgais slepkavīgs maniaks noteikti ir viens no viesnīcas iemītniekiem.

Herkuls Puaro nopūtās.

-    Viņa man droši vien noticētu.

-     Bez jebkādām šaubām noticētu, majors Berijs aizkāsējies nozviegājās.

-      Nē, pat misis Gārdnere nenoticētu, ka šeit varētu notikt ļaundarība. Šī nav tāda vieta, lai te atrastos līķis.

Herkuls Puaro pagrozījās guļamkrēslā.

-    Kāpēc ne, mademoiselle? Kāpēc Kontrabandistu salā nevarētu būt "līķis", kā jūs to dēvējāt?

-    Nezinu, teica Emīlija Brūstere. Man šķiet, ka dažās vietās nav iespējams… Viņa aprāva teikumu pusē, nemācēdama paskaidrot savu domu.

-    Jā, šeit ir klusi un romantiski, piekrita Herkuls Puaro. Spīd saule. Zilgo jūra. Taču neaizmirstiet, mis Brūstere, ka ļaunums ir visur zem saules.

Garīdznieks krēslā saslējās un paliecās uz priekšu. Zilās acis gailēja.

Mis Brūstere paraustīja plecus.

-    Protams, es zinu, tomēr…

-   Tomēr domājat, ka šādā vietā diezin vai kāds izdarītu noziegumu? Jūs aizmirstat vienu, mademoiselle.

-     Vai cilvēka dabu?

-   Jā, tā ir svariga lieta. Bet šoreiz gribu aizrādīt, ka visi šeit pavada atvaļinājumu.

Emīlija Brūstere izskatījās apjukusi.

-    Es nesaprotu.

Herkuls Puaro plati pasmaidīja un pacēla rādītājpirkstu.

-      Pieņemsim, jums ir ienaidnieks. Jūs ierodaties pie viņa dzīvoklī vai darba vietā vai uzglūnat viņam uz ielas jums katrā ziņā ir iemesls, tad uzņematies atbildību. Turpretī šeit, jūrmalā, nevienam nav jāatbild par savu rīcību, visi dara, kā pašiem tīk. Kāpēc jūs esat Lezerkombas līča kūrortā? Protams, tāpēc, ka ir augusts augustā ikviens brauc uz jūrmalu. Ir pavisam dabiski, ka jūs esat šeit, ka šeit ir misters Leins, majors Berijs, misis Redferna ar vīru. Anglijā ir iesīkstējis paradums augustā jābrauc uz jūrmalu.

-     Tiešām atjautīgs secinājums, atzina mis Brūstere. Bet Gārdneri? Viņi taču ir amerikāņi.

Puaro pasmaidīja.

-       Pat misis Gārdnere viņa pati mums stāstīja jūt vajadzību atpūsties, kad izbraukāta Anglija, tad divas nedēļas, zināms, jāpavada jūrmalā gluži vienkārši kā tūristiem. Viņai patīk novērot cilvēkus.

-       Vai jums arī? misis Redferna klusi iejautājās.

-    Neliegšos, madame, es viņus novēroju.

-     Jums ir vērīgs skatiens, viņa domīgi noteica.

4.

Brīdi neviens nebilda ne vārda. Tad Stīvens Leins noklepojās un bikli sacīja:

-      Jūs pirmīt izteicāt interesantu domu visur zem saules ir ļaunums. Tieši kā citāts no Svētajiem rakstiem.

Viņš brīdi klusēja, tad pacilātā tonī turpināja:

-    Tieši ar cilvēku pasaulē ir radies ļaunums, tas guvis virsroku pār labo, zeļ un plaukst, un sakuplo pāri galvai. Cilvēka dabā iesakņojusies mežonība un varmācība, sirdis ir ļaunuma pilnas. Viņa seju apvizmoja gandrīz fanātiska jūsma. Es nopriecājos, dzirdot jūs tā sakām. Mūsdienās neviens vairs ļaunumam netic, ļaunumu uzskata

> ' >

tikai par labā pretmetu. Ļaundari esot aprobežoti cilvēki, viņus drīzāk jānožēlo, nevis jāsoda. Bet, mesjē Puaro, ļaunums īstenībā ir esošs! Tas ir patiess! Es ticu ļaunumam tāpat, kā ticu Dievam. Ļaunums pastāv! Tas ir visspēcīgs! Tas valda pār pasauli!

Viņš apklusa. Dziļi un smagi elpoja. Noslaucīja pieri ar kabatdrānu un kaunīgi teica:

-    Piedodiet. Es aizrāvos.

-     Es saprotu jūsu viedokli un jums pilnīgi piekrītu, Puaro mierīgi sacīja. Ļaunums valda pār pasauli, tas gribot negribot jāatzīst.

Majors Berijs nokrekstējās:

-    Kāds faķīrs Indijā ari…

Visi viesnīcā jau zināja, ka majoram Berijam piemīt nepārvarama tieksme gari un plaši stāstīt par Indiju, un piesargājās no valodīgā vīra.

Mis Brūstere viņu spēji pārtrauca:

-     Vai tas labais peldētājs nav jūsu laulātais draugs, misis Redferna? Lielisks krauls!

-    Redz! tūliņ iesaucās misis Redferna. Cik skaistas, sārtas buras! Laiva ir mistera Bleita, vai ne?

Laiva ar sārtajām burām pašlaik šķērsoja līci.

-     Sārtas buras! Ērmība! majors Berijs noburkšķēja.

Taču draudi bija novērsti, stāstījums par faķīru atvairīts.

Herkuls Puaro tīksmi vēroja jauno cilvēku, kurš peldēja uz krastu. Patriks Redfems bronzaini iededzis slaida auguma vīrietis platiem pleciem un šauriem gurniem bija īsts stiprā dzimuma paraugs. Viņš izturējās vienkārši un piemīlīgi, bija iznesīgs un patika visām sievietēm un arī vairumam vīriešu.

Viņš noskurināja ūdens pilienus un līksmi pamāja sievai.

Viņa pavicināja ar roku un iesaucās:

-    Nāc šurp, Pat!

-    Nāku jau, nāku!

Viņš pagājās gabaliņu, lai paņemtu atstāto dvieli.

Tobrīd liedagā ieradās kāda sieviete it kā uznāca uz skatuves. Šķita, ka viņa apzinās savu pievilcību un ir pieradusi pie apbrīnas.

Viņa bija gara un smuidra kā egle, baltais peldkostīms vēl paspilgtināja zeltaino iedegumu. Skaista, nevainojama skulptūra. Sarkanbrūnie mati vijās vieglās sprogās un slīga uz pleciem. Rimtie, paskarbie vaibsti liecināja, ka jau pārkāpts trīsdesmit gadu slieksnis. Taču no viņas strāvoja jaunības gaviļainais dzīvīgums. Tumši zilās, iešķībās acis spridzēja. Galvā bija uzlikta zaļgana kartona cepure.

Sievietes pludmalē piepeši likās bālas un neglītas. Vīriešu skatieni bija pievērsti viņai.

Ari Herkula Puaro acis iepletās, ūsas noraustījās, majors Berijs uzrāvās sēdus, izvelbtās acis sprāga vai no pieres ārā, reverends Stīvens Leins svelpjoši ievilka elpu un it kā pārakmeņojās.

-     Arlena Stjuarte tā viņu sauca pirms apprecēšanās ar Māršalu, majors Berijs nočerkstēja. Trakoti smuks sievišķis!

-    Jā, glīta… gausi noteica Kristīne Redferna, viņas balsī iešķindējās ledus. Bet drīzāk līdzinās vampīram.

-    Jūs tikko runājāt par ļaunumu, mesjē Puaro, mis Brūstere skarbi sacīja. Šī sieviete ir ļaunuma iemiesojums! Draņķa sarkanmate! Man par viņu daudz kas ir zināms.

-    Es atceros kādu meitieti Simlā, ieminējās majors Berijs. Viņa arī bija sarkanmate. Virsnieka sieva. Visus saveda naidā. Izjauca vairākas ģimenes. Vīrieši bija kā uzburti uz viņu, bet sievietes gatavas izskrāpēt viņai acis.

Viņš smīkņāja, kavēdamies atmiņās.

-     Vīrs bija lāga cilvēks. Nepiegrieza vērību sievas izlaidībai vai ari izlikās neko neredzam.

Stīvens Leins dobjā, pravietiskā balsī pavēstīja:

-     Šādas sievietes ir draudi… Pastardienas draudi…

Arlena Stjuarte bija nonākusi liedagā. Stāvēja un smaidīja. Divi jaunekļi uzlēca kājās un steidzās pie viņas. Taču sievietes skatiens aizslīdēja viņiem garām un meklēja Patriku Redfernu, kurš pašlaik devās prom no pludmales.

"Gluži kā kompasa magnētadata," nodomāja Puaro, redzēdams, ka Patriks Redferns maina virzienu kājas pašas nes viņu pretī Arlenai Stjuartei. Vēl aizvien smaidot, viņa lēnām gāja gar ūdens malu, balti putodami, pie viņas kājām glaudās viļņi. Patriks Redferns viņai sekoja. Arlena nogūlās saulgozī pie klints. Patriks Redferns nometās blakus.

Kristīne Redferna uzšāvās kājās un aizgāja uz viesnīcu.

Iestājās neveikls klusums.

-    Cik nejēdzīgi! ieteicās Emīlija Brūstere. Patīkams sievišķītis, šī Redferna. Viņi ir tikai pāris gadu precējušies.

-    Tas meitietis Simlā arī izpostīja vairākas laimīgas laulības, sacīja majors Berijs.

-    Ir tādas sievietes, kurām patīk izārdīt citiem dzīvi, teica mis Brūstere. Patriks Redferns ir stulbenis! viņa-pēc mirkļa piemetināja.

Herkuls Puaro nebilda ne vārda. Viņš raudzījās lejā uz liedagu, taču nevēroja Patriku Redfernu un Arlenu Stjuarti.

-    Es labāk paairēšu laivu, sacīja mis Brūstere un aizgāja.

Majora Berija acis, žulganas kā novārītas ērkšķogas, ziņkāri pievērsās Herkulam Puaro.

-     Ko jūs par to visu domājat, Puaro? Neesat teicis ne vārdiņa. Ko jūs domājat par šo sirēnu? Bīstama vilinātāja, vai ne?

-    C'est possible, * Puaro atbildēja.

-    Neizliecieties, vecīt, es jūs, francūžus, pazīstu!

-     Es neesmu francūzis, Puaro dzedri atbildēja.

-     Jūs man neiestāstīsiet, ka jums nepatīk smukas, jaunas sievietes! Ko jūs par viņu domājat?

-    Viņa nav vairs jauna, Puaro atbildēja.

-   Kāda tam nozīme? Sieviete ir tik veca, cik veca izskatās. Viņa izskatās prīmā!

Herkuls Puaro palocīja galvu.

-     Jā, viņa ir skaista. Bet ne jau skaistuma dēļ

♦Iespējams (franču vai.).

visu acis, izņemot vienu, pludmalē ir vērstas uz viņu.

-     Nē, vecīt, tieši skaistuma dēļ, uzsvēra majors Berijs. Uz ko jūs tik vērīgi raugāties? viņš ziņkāri iejautājās.

-     Raugos uz izņēmumu. Uz vīrieti, kurš neliekas viņu redzam.

Majors Berijs arī palūkojās turp. Krastmalā sēdēja gadus četrdesmit vecs gaišmatains vīrietis iedegušu seju, rāmiem vaibstiem, kūpināja pīpi un lasīja "The Times".

-    Ā, tas jau ir viņas vīrs Māršals! teica majors Berijs.

-    Jā, zinu, sacīja Puaro.

Majors Berijs nosmiekuļoja. Viņš bija vecpuisis un uzskatīja, ka vīrs ir tikai vai nu "šķērslis" vai "apgrūtinājums", vai "nodrošinātājs".

-     Patīkams cilvēks, mierīgs. Jāpalūko, vai arī man nav atnesta avīze, viņš piecēlās un devās uz viesnīcu.

Puaro pievērsa skatienu Stīvenam Leinam.

Stīvens Leins cieši vēroja Arlenu Māršali un Patriku Redfernu. Tad strauji pagriezās pret Puaro. Acīs dzalkstīja spīvs niknums.

-    Šī sieviete ir ļauna, viscaur ļauna! Vai jūs vēl šaubāties?

-    Es neesmu tik pārliecināts, Puaro atbildēja.

-     Vai tad jūs nejūtat ļaunuma klātieni gaisā, visapkārt?

Herkuls Puaro domīgi pamāja.

Otra nodaļa

1.

Herkuls Puaro acīm redzami nopriecājās, kad blakus guļamkrēslā atzvila Rozamonda Dārnlija. Viņam patika šīs sievietes savdabība, veids, kā viņa staigā ar lepni paceltu galvu. Patika viņas slaidais, graciozais augums, melnie, viļņainie mati, smalkais, zobgalīgais smaids.

Rozamonda Dārnlija firmas "Rose Mond" direktore, viena no iecienītākajām Londonas modistēm bija ģērbusies eleganta piegriezuma tumšzilā, balti raibumotā kleitā.

-      Man vairs itin nemaz netīk šī vieta, nevajadzēja braukt šurp.

-    Vai jūs esat šeit jau bijusi?

-     Jā, pirms diviem gadiem, Lieldienās. Tad te nebija ļaužu ka biezs.

Herkuls Puaro uzmeta viņai vērīgu skatienu.

-    Jūs esat satraukta. Vai kaut kas atgadījies?

Viņa īsi pamāja. Acis nodūrusi, šūpoja kāju.

-    Es satiku ēnu.

-    Ēnu, mademoiselle?

-Jā.

-    Kādu? Vai kuru?

-    Pati savu ēnu pagātnes ēnu.

-     Vai nomācošu ēnu? Puaro piesardzīgi jautāja.

-     Drausmīgi nomācošu. Tā uzjundīja atmiņas…

Viņa apklusa, iegrima apcerē. Tad sacīja:

-     Iedomājos savu bērnību. Nē, jūs to nevarat iztēloties, jūs neesat anglis.

-    Vai tā bija tipiski angliska bērnība?

-     Jā, ārkārtīgi tipiska. Nomaļš lauku ciemats, liela, noplukuši māja… zirgi, suņi… pastaigas lietū… ugunskuri… aizlaists augļu dārzs… nemitīgs naudas trūkums… desmitreiz pārtaisītas izejamās kleitas… un rudeņos dārzmalās dažādās krāsās spīdinās asteru ziedi…

-      Vai jums gribētos tur atgriezties? laipni jautāja Puaro.

Rozamonda Dārnlija pakratīja galvu.

-     Tas nav iespējams. Tā nekad. Bet visu mūžu esmu vēlējusies dzīvot uz laukiem tikai citādi.

-      Es brīnos.

-    Es pati arī!

-    Man jaunība jau sen aiz kalniem, mademoiselle, bet toreiz mēs spēlējām tādu spēli: "Par ko tu vēlētos būt?" Atbildes ierakstījām jaunu lēdiju albumos, tiem bija zelta griezums un zili ādas vāki. Taču atbildi nemaz nebija tik viegli izdomāt.

-     Droši vien ne. Diezin vai kāds riskētu un atzītos, ka grib būt Musolīni vai princese Elizabete. Turklāt par saviem draugiem katram zināms viss. Tomēr man reiz gadījās iepazīties ar brīnišķīgu laulātu pāri. Viņi izturējās tik mīļi un uzmanīgi viens pret otru, lai gan bija precējušies daudzus gadus, ka es šo sievieti apskaudu. Labprāt gribēju būt viņas vietā. Taču vēlāk man pastāstīja, ka privātā dzīvē viņi neesot pārmijuši ne vārda jau vienpadsmit gadus!

Viņa iesmējās.

-   Tas liecina, ka nekad nevar zināt visu.

Pēc mirkļa Puaro sacīja:

-    Daudzi jūs apskauž, mademoiselle.

-    Jā, protams, Rozamonda Dārnlija īsi atbildēja.

Viņas sejā atplaiksnījās smalkais, zobgalīgais smaids. •

-     Jā, es tiešām esmu veiksmīgas sievietes paraugs! Izbaudu radoša mākslinieka prieku (man tiešām patīk modelēt tērpus) un izjūtu gandarījumu par savu sekmīgo veikalniecisko darbību. Man ir laba veselība, slaids augums, paglīta seja, un es protu pievaldīt mēli.

Viņa paklusēja. Smaids kļuva smeldzīgs.

-     Bet man nav vīra! Šai zinā man nav veicies,

* 7

mesjē Puaro!

-      Mademoiselle, ja jūs neesat apprecējusies, tad neviens no mana dzimuma pārstāvjiem nav bijis pietiekami daiļrunīgs, Puaro galanti sacīja. Jūs nevarat izvēlēties, un jums nav ari nepieciešamības apprecēties.

-     Tomēr esmu pārliecināta, ka jūs, tāpat kā visi vīrieši, sirds dziļumos domājat, neviena sieviete nejūtas apmierināta, ja viņai nav vīra un bērnu.

Puaro paraustīja plecus.

-     Apprecēties un radīt bērnus parastais sievietes liktenis. Tikai viena no simtām, nē, tūkstošām, spējīga kļūt sabiedrībā plaši pazīstama un cienījama, jūs varat būt lepna uz saviem panākumiem.

Rozamonda rūgti pasmaidīja.

-             Un tomēr esmu tikai nožēlojama veca jumprava! Vismaz tagad tā jūtos. Es būtu laimīgāka, ja man būtu labs vīrs un skaisti ķipari, kaut arī krietni skopāka iztikšana.

Puaro atkal paraustīja plecus.

-Ja jūs tā sakāt, mademoiselle, tad jātic vien ir.

Rozamonda iesmējās, atguva savaldību. Izņēma cigareti un aizdedza.

-             Jūs izprotat sievietes dabu, mesjē Puaro. Es labprāt tagad aizstāvētu pretējo viedokli sievietei mūsdienās nav jāpaliek tikai pie bērniem un katliem, bet jāapgūst profesija. Un es apzinos, ka savā profesijā esmu šo to paveikusi!

-             Tad jau viss kārtībā, mademoiselle, arī šeit, jūrmalas kūrortā, vai ne?

-    Pilnīgā kārtībā!

Puaro izņēma cigarešu etviju un aizdedza vienu no īsajām cigaretēm šādi viņš tēloja smēķētāju.

Smīnīgām acīm vērodams Rozamondas pēkšņo samulsumu, viņš iejautājās:

-             Tātad misters, nē, kapteinis Māršals ir jūsu sens draugs, mademoiselle?

33

Rozamonda piecēlās sēdus.

Kristi 6

-     Kā jūs to zināt? Ā, Kens droši vien jums pastāstījis.

Puaro pakratīja galvu.

-     Neviens man neko nav stāstījis. Galu galā, mademoiselle, es esmu detektīvs. Un secinājums ir gluži skaidrs.

-Kātā?

-     Padomājiet taču! Puaro izteiksmīgi pavicināja roku. Jūs šeit dzīvojat jau veselu nedēļu. Esat mundra, jautra, bezrūpīga. Taču šodien pēkšņi sākat runāt par pagātnes ēnām, veciem laikiem. Kas noticis? Vairākas dienas nav ieradušies jauni viesi, atbraucis tikai kapteinis Māršals ar sievu un meitu. Un šodien jūs esat pārvērtusies, tas ir acīm redzams.

-     Jā, tiesa, Kenets Māršals un es esam bērnības draugi. Māršali dzīvoja mums kaimiņos. Kens vienmēr izturējās pret mani labi, lai arī bija diezgan augstprātīgs, kā jau četrus gadus vecāks. Sen neesam redzējušies, vismaz gadus piecpadsmit.

-    Liels laiks, Puaro domīgi noteica.

Mirkli iestājās klusums, tad Herkuls Puaro sacīja:

-    Viņš ir simpātisks, vai ne?

-             Kens ir zelta cilvēks, Rozamonda sirsnīgi teica. Taču viņam piemīt tieksme uz nelaimīgām laulībām tā ir viņa vienīgā vaina.

-    Ak tā… Puaro saprotoši noteica.

Rozamonda Dārnlija turpināja:

-             Attiecībā uz sievietēm Kens ir auns stulbs auns! Vai atceraties Mārtingdeila lietu?

Puaro sagrumboja pieri.

-             Mārtingdeila lieta? Vai nebija noindēšana ar arsēnu?

-             Jā, pirms gadiem septiņpadsmit vai astoņpadsmit. Sievu turēja aizdomās par vīra nogalināšanu.

-            Taču medicīniskajā ekspertīzē noskaidrots, ka viņš regulāri lietojis arsēnu, un viņa attaisnota?

-            Tieši tā. Taču pēc viņas attaisnošanas Kens šo sievieti apprecēja! Vai nav kolosāla muļķība?

-    Bet ja viņa nebija vainīga?

-             Bija vai nebija, neviens īsti nezina. Taču, lai būtu kā būdams, kāpēc jāprec tāda, kura apsūdzēta slepkavībā? It kā trūktu sieviešu!

Puaro nebilda ne vārda. Droši vien saprata, ka

viņa klusēšana pamudinās Rozamondu Dārnliju stāstīt. Un tiešām viņa turpināja.

-     Kenam toreiz bija tikai divdesmit viens gads. Viņš šai sievietē bija neprātīgi iemīlējies. Viņa nomira dzemdībās gadu pēc viņu laulībām. Viņas nāve Kenu briesmīgi satriekusi. Pēc tam viņš nodevies tikai plītēšanai un jautrai uzdzīvei, manuprāt, lai aizmirstos.

Viņa apklusa.

-     Vēlāk sekoja gadījums ar Arlenu Stjuarti. Tolaik viņa spēlēja teātrī "Revue". Tad notika Kedringtonu šķiršanās. Lēdija Kedringtone prasības iesniedzēja minējusi Arlenu Stjuarti par liecinieci šķiršanās prāvā pret savu vīru. Lords Kedringtons bijis kaislīgi aizrāvies ar Arlenu Stjuarti. Licies pats par sevi saprotams, ka viņi salaulāsies, tiklīdz būs pasludināts tiesas lēmums. Taču pēc tam no precēšanās vairs nekas nav iznācis. Lords Kedringtons pat nav lūdzis Arlenas roku. Viņa iesūdzējusi lordu tiesā par solījuma laušanu. Katrā ziņā šis notikums izraisījis plašu interesi. Un tad Kens ņēmis un viņu apprecējis. Muļķis gatavais muļķis!

-    Šādu muļķību varētu attaisnot, mademoiselle, viņa ir skaista, Puaro nomurmināja.

-             Jā, tas nav noliedzams. Pirms trim gadiem atkal bija skandalozs gadījums. Vecais Rodžers Hrskins novēlēja viņai visu savu milzīgo bagātību. Es domāju, ka nu beidzot Kenam atvērsies acis.

-    Vai atvērās?

Rozamonda Dārnlija paraustīja plecus.

-            Es jau teicu, mēs sen neesam tikušies. Runā, ka viņš to uztvēris gluži vienaldzīgi. Man gribētos zināt kāpēc? Vai tiešām Kens pilnīgi akli uzticas viņai?

-    Varētu būt ari cits iemesls.

-            Jā. Lepnums! Galvu augšā! Diezin kādas jūtas viņam ir pret šo sievieti?

-    Un viņai? Ko jūt viņa?

-             Viņa? Rozamonda cieši palūkojās uz Puaro. Viņa ir tikai dēku meklētāja. Krīt uz vīriešiem kā muša uz medu. Līdzko parādās kāds bikšainis, Arlēna tūlīt izliek tīklus.

Puaro piekrītoši palocīja galvu.

-             Jā, jums taisnība… Viņu interesē vienīgi vīrieši.

-            Tagad viņa ir metusi acis uz Patriku Redfernu. Izskatīgs vīrietis, stalts kā briedis. Mīl savu sievu un nav nekāds donžuāns. Tieši pa zobam

Arlenai. Man patīk mazā misis Redferna, viņa ir jauka ar savu gaišo, bālo seju, bet tāds kluss jēriņš taču nevar stāties pretī panterai.

-     Es jums piekrītu, sacīja Puaro. Viņš izskatījās sadrūmis.

-     Kristīne Redferna esot skolotāja. No tām, kuras domā, ka gars ir pārāks par miesu. Viņa šeit dabūs rūgti vilties.

Puaro bēdīgi palocīja galvu.

Rozamonda piecēlās.

-    Tā ir kauna lieta, viņa teica. Tad nedroši piebilda: Kādam vajadzētu iejaukties…

2.

Linda Māršale sēdēja pie guļamistabas spoguļa un pētīgi apskatīja savu seju. Tā likās neglīta, gaužām neglīta. Kalsnēja un vasarraibumaina. Nepatika arī mati pretīgi čirkains ērkulis 0stenībā biezi, rudi un zīdaini), nepatika zaļganās acis, izcilnie vaigi un pagarais, iecirtīgais zods. Ar muti un zobiem vēl varēja būt mierā, bet kāda tiem nozīme? Ak vai, uz deguna parādījusies pūtīte! Nē, paldies Dievam, nav gan.

"Sešpadsmit gadu tas ir drausmīgi!" viņa nodomāja.

Diezin kāpēc neviens nesaprot, ka ik vecumam ir savas īpatnības. Linda bija neveikla kā kumelēns, adataina kā ezis. Viņa visu laiku nevarēja aizmirst savu neveiklumu un pabērna lomu, un tas viņu nomāca visvairāk. Skolā nebija tik slikti. Taču skola tagad pabeigta. Ko lai dara tālāk? Neviens to īsti nezināja. Tēvs ieminējās, ka nākamziem sūtīšot viņu uz Parīzi turpināt mācības. Lindai negribējās dzīvot Parīzē, bet negribējās ari palikt mājās. Tikai tagad viņa apjauta, cik ļoti neieredz Arlenu.

Lindas seja saduga, zaļganās acis naidā iezalgojās.

Arlena…

"Ragana ļauna ragana," meitene nodomāja.

"Sveša māte… Ļaudis runā, ka svešas mātes * '

vārds vairāk sāpot, nekā savas mātes pēriens. Un tā ir taisnība!"

Arlena lielākoties nepievērsa pameitai uzmanību, bet, ja lāgiem pievērsa, tad viņas vārdi pauda tik dzēlīgu izsmieklu, ka tie sāpēja ilgāk nekā pliķis. Arlenas vieglās, rotaļīgās kustības vēl vairāk izcēla pusaugu meitenes stūrainumu. Arlenas klātienē jebkurš jutās kā sapīts.-

Taču runa nav vienīgi par to. Šis apstāklis nav svarīgākais. Linda centās tikt skaidrībā, kas īsti tas ir, centās izprast kādu vēl neapjaustu domu. Svarīgāks par visu ir tas, kā Arlena izrīkojās ar cilvēkiem, ar ģimenēm.

"Viņa ir ļauna," Linda stingri nosprieda. "Šausmīgi ļauna."

Bet ko šāds secinājums dod? Nevar taču morālā pārākumā pavīpsnāt un vairs nelikties viņu redzam.

Jā, Arlena spēja pārvērst cilvēkus. Arī tēvs tagad kļuvis gluži citāds…

Linda bija nesaprašanā. Tēvs mēdza nākt viņai pretī uz skolu, reiz paņēma līdzi jūras braucienā. Bet tagad dzīvo mājās kopā ar Arlenu.

"Un šādi tas turpināsies," Linda domāja, "dienu no dienas, mēnesi pēc mēneša. Es to neizturēšu."

Acu priekšā stiepās visa dzīve dienas kā bezgalīgas kreļļu virtenes, Arlenas klātbūtnes aptumšotas un sagandētas. Linda vēl bija diezgan bērnišķīga, gads viņai likās vesela mūžība.

Pēkšņi viņā uzbangoja spīvs naids pret Arlenu: "Es gribētu viņu nogalināt! Ak, kaut viņa nomirtu!"

Linda paskatījās lejā uz jūru.

"Cik skaista vieta! Te varētu tik jauki pavadīt laiku! Līcīši, piekrastes, līkloču taciņas… Tik daudz kas izpētāms! Kauenu puikas stāstīja, ka šeit esot arī alas. Ja vien Arlena aizvāktos, es izpriecātos pēc sirds patikas!"

Linda atcerējās vakaru, kad viņi te ieradās no cietzemes. Tas bija tik satraucoši! Paisuma vilnis gāzmoja pāri dambim, viņi brauca ar laivu. Viesnīca šķita gluži fantastiska. No terases kāda sieviete uzsauca:

"Kenet!"

Un tēvs ārkārtīgi pārsteigts iesaucās:

"Rozamond!"

Linda Rozamondu Dārnliju novērtēja pēc jaunības stiprās un kritiskās mērauklas. Un atzina, ka Rozamonda viņai patīk. Rozamonda šķita esam saprātīga. Matu sakārtojums viņai piestāv (daudziem tas nepiedien). Ari tērpi ir ļoti skaisti. Un sejā viegls, zobgalīgs smaids, it kā viņa uzjautrinātos pati par sevi, nevis par citiem. Rozamonda izturējās pret Lindu laipni, neuzplijās ar nepatīkamiem jautājumiem. Bez tam uzskatīja viņu nevis par muļķa skuķi, bet par īstu cilvēku. Linda tik reti jutās kā īsts cilvēks, tāpēc bija ļoti aizkustināta, ja izrādījās, ka viņu kāds par tādu uzskata.

Ari tēvs likās iepriecināts, ieraugot mis Dārnliju.

Dīvaini, viņš pēkšņi izskatījās gluži citāds. Jā, Linda nevarēja uzreiz attapt izskatījās jauns! Viņš smējās līksmi, zēniski. Lindai ienāca prātā, ka viņa tik reti dzirdējusi tēvu smejamies. Viņai šķita, ka piepeši ieraudzījusi citu cilvēku. "Diezin kāds tēvs ir bijis manā vecumā?" Taču to bija grūti iztēloties. Pēkšņi pazibēja kāda doma: "Cik brīnišķīgi būtu, ja viņi abi viņa un tēvs te atbrauktu un sastaptu mis Dārnliju!"

Uz brīdi iegaismojās vīzija. Tēvs, zēnisks, smejošs, mis Dārnlija, viņa pati un visi jaukumi salā… peldes… alas…

Vīzija satumsa. Arlena. Arlenas klātiene apēno prieku, katrā ziņā viņai Lindai. Kā vari justies laimīgs, ja kādu tik ļoti ienīsti! Jā, Linda ienīst Arlenu.

Atkal uzmutuļoja naids spīvs un liesmains.

Lindas seju pārņēma nāves bālums. Lūpas pavērās. Acu zīlītes sašaurinājās. Pirksti izstiepās, tad savilkās dūrēs…

3.

Kenets Māršals pieklauvēja pie sievas istabas durvīm. Viņa atsaucās, un viņš iegāja iekšā.

Arlena stāvēja pie spoguļa un krāsoja ar tušu skropstas. Zaļais laistīga atlasa tērps vērta viņu līdzīgu nārai.

-    Ā, Ken!

-    Jā, nācu palūkot, vai esi saposusies.

-    Vēl tikai mirklīti.

Kenets Māršals piegāja pie loga. Lejā zilgoja jūra. Viņa sejā, kā parasti, neatplaiksnīja nekādas izjūtas. Glīta seja stingriem vaibstiem.

Tad viņš strauji apsviedās.

-    Arlen?

-    Kas ir?

-    Vai tu Redfemu pazini jau iepriekš?

-             Jā, dārgais, Arlena nevērīgi atbildēja. Iepazinos kādā kokteiļ vakarā, neatceros, kur. Diezgan patīkams puisis, vai ne?

-             Man ari tā šķiet. Vai tu zināji, ka viņš ar sievu būs šeit?

Arlena plaši iepleta acis.

-              Nē, dārgais. Es biju kā no plaukta nokritusi!

-      Vai tas tik nav bijis tavs ierosinājums? Tu ļoti vēlējies braukt tieši uz šejieni.

Arlena nolika skropstu tušu. Pagriezās pret vīru. Viņa smaidīja kairi, pieglaimīgi.

-     Man šo vietu ieteica. Laikam Rilandi. Tā esot vienkārši burvīga, tik primitīvi skaista! Vai tad tu šeit nejūties labi?

-    Citur es justos labāk.

-      Bet, dārgais, tev taču patīk peldēt un laiski klaiņot apkārt. Es biju pārliecināta, ka te tu jutīsies kā septītajās debesīs! viņa runāja valšķīgā balsī.

-    Es redzu, kā tu šeit izklaidējies.

Viņas sejā pavīdēja apmulsums.

-    Tu noteikti esi pamudinājusi Redfemu braukt šurp, Kenets Māršals kā skaldīt noskaldīja.

-     Kenet, dārgais, tu taču neliksi sevi apsmieklā? Arlena teica.

-     Paklau, Arlen, es tevi pazīstu caur un cauri. Viņi ir jauns laulāts pāris. Viņš liekas mīlam savu sievu. Vai tev katrā ziņā šī idille jāizjauc?

-      Kāpēc tu pārmet man? Tas ir netaisni! Es neesmu ne pirkstiņu pakustinājusi. Ko es varu darit, ja…

-    Kas ja? viņš bargi noprasīja.

Viņas plaksti sadrebēja.

-      Protams, es zinu, ka vīrieši manī iemīlas. Bet es viņus uz to nepavedinu. Viņi paši ir vainojami…

-      Tātad tu atzīsti, ka Patriks Redferns ir tevī iemīlējies?

-      Muļķis tāds… viņa nomurmināja. Paspēra solīti pretī vīram. Tu taču zini, Ken, ka es mīlu tikai tevi.

Viņa pacēla uz vīru melni nokrāsoto skropstu apēnotās acis. Tik kairi ugunīgam skatienam diezin vai kāds spētu pretoties.

Taču Kenets Māršals bija salti nopietns. Seja kā akmenī kalta, balss mierīga.

-       Es tevi pazīstu pietiekami labi, Arlen… viņš sacīja.

4.

Terases no viesnīcas dienvidu spārna sniedzās līdz pašai jūrai. Pa stāvu taku no turienes varēja nokļūt arī salas dienvidrietumu pusē. Taka veda gar klintī iecirstām nišām, kurās bija ievietoti sēdekļi.

Pēc maltītes Redfernu laulātais pāris devās

turp. Bija burvīgs vakars, sidrabaina mēnesnīca apmirdzēja jūras nakšņainos ūdeņus.

Viņi apsēdās un krietnu brīdi klusēja.

Beidzot Patriks Redferns ierunājās:

-    Cik brīnišķīgs vakars! Vai ne, Kristīn?

-    Jā, viņa strupi atbildēja.

Patriks Redferns pēkšņi jutās neveikli, pat nepaskatījās uz viņu.

-     Vai tu zināji, ka šī sieviete būs te? Kristīne savā rāmajā balsī jautāja.

Viņš strauji pavērsās.

-    Nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt?

-    Gluži labi saproti.

-    Paklau, Kristīn, kas tev uznācis…

Viņa spēji iebilda starpā:

-Man?

Balss tagad trīcēja:

-    Kas tev ir uznācis?

-    Nekas nav uznācis.

-     Ir, Patrik, ir! Tu pārāk neatlaidīgi uzstāji, lai braucam šurp. Biji kā spārnos. Es gribēju atkal doties uz Tintegelu, kur mēs pavadījām medusmēnesi. Tieši tu vēlējies tikai uz šejieni.

-    Bet šī ir tik skaista vieta!

-    Tev svarīga nevis šī skaistā vieta, bet gan viņa.

-    Viņa? Kāda viņa?

-     Misis Māršale. Tu zināji, ka viņa būs šeit.

Tu… tu esi ar vinu aizrāvies! >

-     Dieva dēļ, Kristīn, nepaliec par muļķi! Nekļūsti taču greizsirdīga! Tas tev itin nemaz nepiestāv! sašutums likās tāds kā pārspīlēts.

-    Mēs bijām tik laimīgi… Kristīne teica.

-     Laimīgi? Protams, mēs bijām laimīgi! Un esam laimīgi. Bet diezin vai būsim laimīgi, ja tu sacelsi spuras, līdzko es patērzēšu ar kādu citu sievieti.

-    Ne jau par to ir runa.

-Tieši par to. Vai tad precēti ļaudis nedraudzējas ar citiem? Šāda aizdomība ir galīgi aplama. Es nedrīkstu pārmīt ne vārda ar kādu glītu sievieti, lai tu tūlīt neiedomātos, ka esmu viņā iemīlējies… Viņš aprāvās, paraustīja plecus.

-    Tu esi viņā iemīlējies… Kristīne Redferna sacīja.

-    Augstā debess! Nepaliec par muļķi, Kristīn! Es… es tikai ar viņu patērzēju.

• Nav tiesa!

-            Ak Dievs, vai tiešām tu kļūsi greizsirdīga uz katru glītu sievieti, ko mums gadīsies sastapt?

-             Viņa nav tikai glīta sieviete! Viņa ir vellata nešķīstene, kurai nekas nav svēts! Viņa tevi iegrūdīs postā, Patrik! Lūdzu, pārtrauc šo sakaru! Brauksim prom no šejienes!

Patriks Redferns spītīgi atmeta galvu.

-    Nekļūsti smieklīga, Kristīn! Nemeklē kašķi!

-    Es to nemaz negribu.

-            Tad uzvedies kā saprātīgs cilvēks. Nāc, iesim atpakaļ uz viesnīcu.

Viņš piecēlās. Pēc mirkļa piecēlās arī Kristīne.

-    Nu labi, lai notiek kas notikdams.

Blakus nišā sēdēja Puaro un raizīgi nogrozīja galvu. Dažs labs būtu aizgājis tālāk, lai nedzirdētu svešu sarunu, bet Puaro nebija no tiem. Šajā ziņā viņš nejutās neērti.

-             Tā bija norāde uz noziegumu, viņš vēlāk stāstīja savam draugam Heistingam.

-             Taču nekāds noziegums tad nenotika, Heistings iebilda.

Puaro nopūtās.

-             Bet, mori cher, tā bija ļoti skaidra norāde uz noziegumu.

Herkuls Puaro, atkal nopūties, atkārtoja savu kādreiz Ēģiptē izteikto domu: ja kāds nolēmis izdarīt noziegumu, tad nekas šo cilvēku neatturēs; tas nav novēršams.

Kristi 6

Treša nodaļa

1.

Rozamonda Dārnlija un Kenets Māršals sēdēja uz klints, kas bija noaugusi ar mīkstu, čauganu sūnu. No turienes pavērās skats uz Kaiju līci. Šī bija salas austrumu puse, klusa un mierīga, kūrortnieki rītos reizēm nāca šurp, lai netraucēti izpeldētos.

-    Cik jauki ir pabūt prom no cilvēkiem! sacīja Rozamonda.

-    M… m… jā… Māršals nomurmināja.

Viņš atmetās šļaupeniski, paostīja sūnu.

-    Smaržo labi. Vai atceries Šiplejas nogāzes?

-Jā.

-   Tas bija skaists laiciņš.

-Jā.

-Tu neesi daudz pārvērtusies, Rozamond.

-    Esmu gan. Šausmīgi pārvērtusies.

-   Tev ir veicies, tu esi bagāta un tā tālāk, tomēr esi tā pati vecā Rozamonda.

-    Kaut tā būtu… viņa nomurmināja.

-    Ko tas nozīmē?

-             Neko. Cik žēl, Kenet, ka mēs nespējam saglabāt jaunības labdabību un cēlos ideālus!

-             Es gan neatminu, ka tev jebkad piemitusi sevišķa labdabība. Tu mēdzi aizdegties negantās dusmās. Reiz mani niknumā gandrīz nožmiedzi. Tev, mīļā, no laika gala ir bijis nātrains raksturs.

Rozamonda iesmējās.

-             Vai atceries, kā mēs ar Tobiju ķērām ūdensžurkas?

Krietnu bridi viņi pārsprieda senos piedzīvojumus.

Tad apklusa.

Rozamonda klikšķināja somiņas slēdzi. Beidzot ierunājās:

-    Kenet?

Viņš kaut ko atņurdēja, joprojām gulēja, iespiedis seju sūnās.

-              Ja es tev uzdošu kādu briesmīgi nekaunīgu jautājumu, vai tu ar mani nekad vairs nerunāsi?

Viņš pagriezās un piecēlās sēdus.

-             Lai tu sacītu ko sacīdama, es nekad to neuzskatītu par nekaunību, viņš nopietni atbildēja. Tu taču esi savējā.

Viņa pamāja ar galvu, ka ir sapratusi, ko šī frāze nozīmē. Tikai noslēpa prieku par to.

-    Kenet, kāpēc tu nešķiries no sievas?

Viņa seja apmācās, līksme apdzisa. Viņš izņēma no kabatas pīpi un sāka to piebāzt.

-     Piedod, ja es tevi apvainoju, Rozamonda teica

-    Tu mani neapvainoji, viņš mierīgi atbildēja.

-    Tad kāpēc ne?

-    Tu nesapratīsi.

-     Vai tu viņu… tik bezgalīgi mīli?

-      Runa nav tikai par to. Es esmu viņu apprecējis.

-    Zinu. Bet viņai ir… diezgan slikta slava.

Viņš apsvērigi klusēja, rūpīgi pietūcīdams tabaku.

-    Var jau būt.

-    Tev no viņas jāšķiras, Ken.

-     Mīļā Rozamond, tev nav nekāda pamata tā sacīt. Ja vīrieši zaudē galvu viņas dēļ, tas nebūt nenozīmē, ka arī viņa zaudē galvu.

Rozamonda iekoda mēli zobos.

-     Tu taču varētu panākt, lai viņa iesniedz šķiršanās prasību, ja šādi atzīst par labāku.

-    Droši vien varētu.

-            Tad dari to, Ken! Es runāju nopietni. Tev tas jādara meitenes dēļ.

-Lindas dēļ?

-Jā.

-    Kāds Lindai ar to sakars?

-              Arlena meiteni slikti ietekmē. Tīnes audzināšanai viņa tik tiešām neder. Domāju, ka Linda jau daudz ko noprot.

Māršals aizkūpināja pīpi. Vērodams dūmu mutuļus, viņš domīgi sacīja:

-            Jā, Arlena un Linda labi nesaprotas. Par to es nedaudz bažījos.

-            Man Linda ļoti patīk. Jauka meitene, sacīja Rozamonda.

-              Viņa ir iedzimusi mātē. Visu uzņem pārāk smagi tāpat kā Rute.

-    Vai tad tev nevajadzētu šķirties no Arlenas?

-    Iesniegt prasību tiesā?

-             Jā, tas nav nekas ārkārtējs. Cilvēki gan precas, gan šķiras.

-             Un tieši to es neciešu! Kenets Māršals, pēkšņi sasirdījies, teica.

Rozamonda bija pārsteigta.

-     Es neciešu tagadējo attieksmi pret dzīvi. Ja uzņemas kādu saistību, bet vēlāk izrādās, ka tā nav patīkama, tad iespējami ātrāk jātaisās no tās vaļā! Pie velna, vai solījums vairs nav nenieka vērts? Ja esi apprecējis sievieti un solījies gādāt par viņu, tad solījums ir jāpilda. Pienākuma pēc. Es neesmu no tiem, kuri ātri apprecas un ātri izšķiras. Arlena ir mana sieva, un tā tas būs.

Rozamonda paliecās uz priekšu un čukstus sacīja:

-    Līdz nāve jūs šķir?

Kenets Māršals pameta ar galvu.

-    Es saprotu… viņa noteica.

2.

Braukdams atpakaļ uz Lezerkombas līci pa šauru, cilpainu ceļu starp dzīvžogiem, Horass Bleits tik tikko neuzdrāzās virsū misis Redfernai.

Riepas spalgi iekaucās, kad viņš strauji nobremzēja mašīnu. Kristīne izbailēs bija iespraukusies dzīvžogā.

-      Hallo allo allo! misters Bleits uzjautrināts sauca. Viņš bija liela auguma vīrietis sārtu seju, pliko, spīdīgo pauri ietvēra rudu matu šķipsnas. Lai viņš būtu kur būdams, viņam visur gribējās kļūt par sabiedrības dvēseli. Pēc viņa domām, viesnīcā ar skaļo izkārtni "Pie jautrā Rodžera" nav ne vēsts no jautrības, to nepieciešams izraisīt. Tikai viņš nekādi nesaprata, kāpēc visi manās projām, kolīdz ierauga viņu parādāmies.

-    Bezmaz saspiedu jūs plakanu kā pleksti! priecīgi iesaucās misters Bleits.

-    Jā, daudz netrūka, sacīja Kristīne Redferna.

-    Sēdieties iekšā! viņš aicināja.

-   Paldies, es labāk iešu kājām.

-    Muļķības! Kam tad ir autiņš?

Kristīne redzēja, ka nevarēs atkratīties, un iekāpa.

-   Kāpēc jūs staigājat apkārt viena? Vai tik smukam sievišķim trūkst kavalieru?

-    Man patīk vientulība, Kristīne nīgri atbildēja.

-   Sievietes allaž tā saka. Taču tā nedomā. Tiesa kas tiesa, "Pie jautrā Rodžera" nekādas jautrības nav. Trūkst dzīvīguma. To vajadzētu uzkurināt. Bet šeit ir tikai tīnīzeri un no laika gara atpalikuši ļautiņi veci sakārņi, liekami senlietu muzejā.

Apnicīgais majors, kurš vāvuļo vienā vāvuļošanā par Indiju, cīkstonim līdzīgais cienīgtēvs, pļāpīgie amerikāņi un tas ārzemnieks ar smieklīgajām ūsām. Laikam no frizieru slakas.

Kristīne papurināja galvu.

-    Nē, viņš ir detektīvs.

Misters Bleits atkal gandrīz iedrāzās dzīvžogā.

-    Detektīvs? Vai viņš ir nomaskējies?

Kristīne pasmaidīja.

-      Nē, viņš īstenībā tāds izskatās. Herkuls Puaro. Jūs droši vien esat par viņu dzirdējis.

-     Lāgā neatceros šo vārdu. A, esmu gan dzirdējis. Bet domāju, ka viņš jau ir atstiepis kājas. Ko viņš te meklē?

-    Neko, pavada atvaļinājumu.

-      Kaut nu tā būtu. Misters Bleits šķita to apšaubām. Kā rādās, nav dabūjis labu audzināšanu.

-     Viņš… Kristīne pavilcinājās. Viņš ir tikai drusku dīvains.

-     Bet kas vainas Skotlendjardam? Angļi paliek angļi.

Nobraucis lejā pa kraujo kalnu, misters Bleits, uzvaroši tūtinādams autotauri, iestūrēja garāžā.

Paisuma un bēguma deļ ta bija uzcelta uz cietzemes pretī viesnīcai.

3.

Linda Māršale stāvēja Lezerkombas līča sīkpreču veikaliņā, tur kūrortnieki varēja iegādāties sev šo to nepieciešamu. Vienu sienu aizņēma grāmatu plaukts, katra grāmata maksāja divus penijus. Jaunākās bija publicētas pirms gadiem desmit, dažas bija divdesmit un pat vairāk gadu vecas.

Linda izvilka no grāmatu rindas vienu, pēc tam otru un neziņā pārlapoja. Nē, tās nederēja nedz "Četras spalvas", nedz "Vice vērsa". Tad viņa izvēlējās biezu sējumiņu brūnos teļādas vākos un iedziļinājās tajā.

Laiks ritēja…

-     Ko tu tik saistošu lasi, Linda? pēkšņi atskanēja Kristīnes Redfernas balss.

Linda satrūkās, steigšus iegrūda sējumiņu atpakaļ plauktā.

-    Neko. Izraugos kādu grāmatu.

Viņa uz labu laimi paņēma "Viljama Eša precības" un apjukusi devās pie kases samaksāt divus penijus.

-     Misters Bleits man gandrīz uzbrauca virsū, pēc tam iesēdināja mašīnā un atveda šurp, Kristīne Redferna stāstīja. Aizbildinājos, ka man jāiepērkas, lai nebūtu kopā ar viņu jāiet tas lielais gabals pa dambi.

-    Viņš ir neciešams plātīzeris, vai ne? Un vienmēr taisa stulbus jokus.

-    Muļķa āksts. Viņš drīzāk jānožēlo.

Linda tam nepiekrita. Kāpēc misteru Bleitu vajadzētu nožēlot? Viņa bija jauna un neiecietīga.

Viņas kopā izgāja no veikaliņa un devās uz dambi. Linda bija nogremdējusies sevī. Viņai patika Kristīne Redferna. Pēc Lindas domām, Kristīne Redferna un Rozamonda Dārnlija bija vienīgie patīkamie cilvēki šajā salā. Nedz viena, nedz otra viņu nekad neizprašņā. Kristīne arī tagad pa ceļam neko nerunā. Tas ir saprātīgi. Vienā laidā taču nav vērts vārstīt muti.

Meitenei pa galvu vandījās dažādas domas. Pēkšņi viņa ierunājās:

-    Misis Redferna, vai jums kādreiz ir bijusi tāda sajūta, ka viss liekas tik šausmīgs… tik briesmīgs, ka… ka gribas nobeigties…?

Lai ari šie vārdi šķita gandrīz smieklīgi, Lindas seja bija nopietna un sadrūmusi. Kristīne Redferna, iesāņus uz viņu paskatījusies, neredzēja nekā smieklīga.

Viņa strauji ievilka elpu un atbildēja:

-    Jā… Jā, man ir bijusi tieši tāda sajūta…

4.

-    Tātad jūs esat tas slavenais detektīvs, misters Bleits sacīja.

Herkuls Puaro, kā parasti, nemaz nemēģināja kautrīgi iebilst.

Viņi sēdēja mistera Bleita iemīļotajā uzturēšanās vietā kokteiļbārā.

-     Vai te jums ir kāds uzdevums? misters Bleits tincināja.

-    Nē, nē, es šeit atpūšos, pavadu atvaļinājumu.

Misters Bleits pamirkšķināja ar acīm.

-    Jums tā katrā ziņā ir jāsaka, vai ne?

-    Nav nepieciešams, Puaro atbildēja.

-    Klājiet tik droši vaļā! misters Bleits teica. Es neesmu nekāds tarkšķis. Jau sen esmu iemācījies turēt muti. Vai tiktāl būtu ticis, ja to neprastu? Visu, ko zinu, neizrunāju. Bet daudzi cilvēki tūlīt izkladzina, ko padzirdējuši. Jūsu amatā nedrīkst pieļaut, ka viss tiek iznēsāts pa pasauli. Tāpēc jums jāstāsta, ka esat šeit tikai atvaļinājumā.

-    Bet kāpēc jūs to apšaubāt?

Misters Bleits piemiedza aci.

-    Esmu grozījies sabiedrībā. Protu novērtēt cilvēkus pēc ārienes. Jūs esat tāda paskata vīrs, kuram vajadzētu būt Dovilā vai Biaricā. Šīs vietas atbilstu jūsu prasībām.

Puaro nopūtās. Palūkojās ārā pa logu. Lija lietus, pār salu gūlās bieza, balta migla.

-      Varbūt jums taisnība. Tur arī lietainā laikā iespējams izklaidēties.

-     Vecais, labais kazino! sacīja misters Bleits. Zināt, es visu mūžu esmu strādājis ar sviedriem vaigā. Nav bijis laika izpriecām. Gribēju tikt pie bagātības, lai maksā ko maksādams. Tagad man visa pasaule vaļā. Nauda nesmird, un par naudu pat velns danco! Pēdējos gados esmu drusku iepazinis dzīvi, varu jums šo to pastāstīt.

-      Tiešām?… Puaro nomurmināja.

-     Pats nesaprotu, kāpēc atbraucu uz šejieni, misters Bleits sacīja.

-    Es arī par to brīnos, Puaro atzina.

-    Kāpēc?

Puaro zīmīgi pamāja ar roku.

-              Man arī ir acis pierē. Jums taču noteikti vajadzētu atrasties vai nu Dovilā, vai Biaricā.

-    Tomēr mēs abi esam šeit.

Misters Bleits nosmiekuļoja.

-              Nudien nesaprotu, kāpēc esmu šeit, viņš apcerīgi teica. Viesnīca "Pie jautrā Rodžera", Kontrabandistu sala izklausās tik romantiski! Šādi skanīgi vārdi uzmundrina. Nāk prātā puikas gadi. Pirāti, kontrabanda, visas šādas padarīšanas…

Viņš atkal nosmiekuļoja.

-             Būdams puika, es daudz zēģelēju. Ne jau šaipusē. Gar austrumu piekrasti. Jocīgi, ka patikšana uz tādām lietām nekad nezūd. Ja es gribētu, man būtu lepna jahta, bet nezin kādēļ pēc tādas nekāroju. Man patīk zēģelēt riņķī apkārt ar savu mazo jollu. Redferns arī ir labs burātājs, dažas reizes izgājām jūrā kopā. Tagad vairs nevaru viņu piedabūt braukt līdzi, visu laiku luncinās klāt tai sarkanmatei Māršala sievai.

Pieklusinājis balsi, viņš turpināja:

-      Viesnīcā vairums ir garlaicīgi nelgas, misis

Māršale vienīgais pievilcīgais sievišķis. Māršalam sieva jāpatur stingri acīs. Visādas baumas klīst par viņas skatuves laiku un pēc tam. Pieminiet manus vārdus, arī šeit agri vai vēlu iznāks nepatikšanas.

-    Kādas nepatikšanas? Puaro vaicāja.

-     Grūti pateikt. Man šķiet, ka Māršalam ir atskabargains raksturs. Esmu šo to par viņu dzirdējis. Klusie ūdeņi ir dziļi. Redferns lai piesargās, citādi…

Viņš pēkšņi aprāva teikumu, jo kā vilku piemin, tā vilks klāt bārā ienāca Redferns.

-     …un, kā jau teicu, zēģelēšana pa līci ir viena vienīga izprieca, viņš skaļi un pašapzinīgi turpināja. Hallo, Redfern, iemalkosim uz labu zēģelēšanu! Ko jūs gribētu? Sauso martini? Un jūs, mesjē Puaro?

Puaro pakratīja galvu.

Patriks Redferns apsēdās un teica:

-    Burāšana tā ir vislieliskākā izprieca pasaulē! Gribētos tai nodoties vairāk. Zēna gados augām dienām mazā laiviņā braukāju gar šo piekrasti.

-    Tātad jūs labi pazīstat šo vietu? Puaro vaicāja.

-     Kā nu ne! Pazinu jau tad, kad te vēl nebija viesnīcas. Pie Lezerkombas līča bija tikai dažas zvejnieku mājeles un salā veca, pussagruvusi māja ar aizdzelžotiem logiem un aiznaglotām durvīm.

-    Te, salā, ir bijusi māja?

-     Jā, bet gadiem ilgi tā stāvēja neapdzīvota. Māju gluži vienkārši sagrauza laika zobs. Klīda valodas par slepenu eju no mājas uz Mošķu alu. Atceros, mēs, puikas, nemitīgi meklējām šo slepeno eju.

Horass Bleits nejauši apgāza glāzi.Viņš nolamājās, apslaucījās un jautāja:

-    Kas tā par Mošķu alu?

-     Ala ir Mošķu līcī, Patriks Redferns atbildēja. Ieeju gan nav viegli atrast. Tā ir starp klinšu klučiem gara, šaura sprauga. Tikai ar pūlēm var pa to iespraukties. Iekšpusē tā paplašinās un izvēršas par diezgan lielu alu. Varat iedomāties, cik zēnam tas bija aizraujoši! Alu man parādīja kāds vecs zvejnieks. Tagad pat zvejnieki nezina, kur tā atrodas. Nesen kādam zvejniekam prasīju, kāpēc šo vietu sauc par Mošķu līci, bet viņš nezināja atbildēt.

-    Es ari nesaprotu, kāpēc to sauc šādi, teica Puaro.

-     Devonšīrā ir tāds ticējums jāiedzen zemē vabiņa par dāvanu mošķim. Mošķis ir purva gariņš.

-    Cik interesanti! teica Herkuls Puaro.

-     Dārtmūrā vēl aizvien daudz kas dzirdams par mošķiem. Ļaudis stāsta, ka nesuši mošķi kukuragās, un fermeri, vēlā naktī atgriezušies mājās, joprojām žēlojas, ka viņus apmājis mošķis.

-    Droši vien tad, kad drusku pavairāk ieķēruši, vai ne? sacīja Horass Bleits.

Patriks Redferns pasmaidīja.

-   Tas, protams, ir saprātīgākais izskaidrojums.

Bleits paskatījās rokas pulkstenī.

-    Iešu labāk ieturēt pusdienas. Zināt, Redfern, man patīk pirāti, nevis mošķi, viņš aizgāja.

Patriks Redferns nosmējās.

-    Gribētos gan redzēt, kā šo vecīti visu dienu vadina un maldina mošķis.

-     Izrādās, ka tādam lietišķam biznesmenim ir visai romantiska iztēle, Puaro teica.

-     Viņš ir tikai mazliet paskolojies. Kā mana sieva saka skolai cauri izgājis. Paskatieties, ko

viņš lasa! Tikai kriminālromānus un kovboju

stāstus.

-             Jums šķiet, ka viņam vēl ir pusaudža uztvere?

-    Vai jums tā neliekas, ser?

-    Es viņu ļoti maz pazīstu.

-               Es arī. Pāris reižu kopā burājām, bet ir skaidrs, ka viņam uz ūdeņiem labāk gribas būt vienam.

-             Tiešām dīvaini. Uz cietzemes viņš izturas gluži pretēji.

Redferns iesmējās.

-             Es zinu. Mēs visi mūkam no viņa jau pa gabalu.

Puaro mirkli klusēja. Pētīgi vēroja sarunas biedra smaidīgo seju. Tad pēkšņi sacīja:

-             Tā vien šķiet, mister Redfem, ka jūs baudāt dzīvi.

Patriks izbrīnījās.

-    Jā, baudu. Kāpēc ne?

-             Tiešām kāpēc ne, Puaro piekrita. Apsveicu!

Patriks Redferns nedroši pasmaidīja.

-    Pateicos, ser.

-    Vai es, kā jau vecāks, krietni vecāks vīrietis, drīkstu dot jums mazu padomu?

-      Lūdzu, ser.

-     Kāds ļoti gudrs draugs no policijas man pirms daudziem gadiem teica: "Herkul, mīļais draugs, ja gribi dzīvot vienā mierā, tad vairies no sievietēm."

-     Padoms nav peļams, ser. Bet, kā jūs zināt, es jau esmu precējies.

-   Zinu. Jūsu laulātā draudzene ir visai šarmanta un inteliģenta sieviete. Šķiet, ka viņa jūs ļoti mīl.

-    Es ari viņu ļoti mīlu, Patriks Redferns kā skaldīt noskaldīja.

-    Ā, prieks to dzirdēt, Herkuls Puaro sacīja.

Patriks Redferns, pēkšņi sapīcis, sarauca pieri.

-    Paklausieties, mesjē Puaro, kā tas jāsaprot?

-     Les femmes…?* Puaro atlaidās pret atzveltni un pievēra acis. Es pazīstu dažas. Viņas ir spējīgas izārdīt dzīvi. Turklāt angļi šajā ziņā rīkojas kā pilnīgi nejēgas. Ja jums bija nepieciešams braukt šurp, mister Redfern, kāda velna pēc jūs ņēmāt līdzi sievu?

♦Sievietes (franču vai.).

-   Nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt! Patriks Redferns apskaities jautāja.

-   Ļoti labi saprotat, Herkuls Puaro mierigi atbildēja. -Taču es neesmu tik aprobežots, lai pūlētos vest pie prāta vīrieti, kurš ir gluži kā apmāts. Vienīgi izsaku brīdinājumu.

-    Jūs esat saklausījies, ko mēļo tās sasodītās tenku vāceles! Misis Gārdnere un tā vecmeita mis Brūstere. Aiz gara laika visu dienu kuļ tukšus salmus. Viņas jau katru glītu sievieti nopulgos uz beidzamo.

Herkuls Puaro piecēlās.

-     Vai jūs tiešām esat tik zaļš? viņš nomurmināja un pakratīja galvu.

Patriks Redferns nīgri noskatījās, kā viņš iziet no bāra.

5.

Iznācis no ēdamzāles, Herkuls Puaro mirkli pakavējās priekštelpā. Durvis bija vaļā, no āra dvesa maigas nakts svaigā elpa.

Lietus bija pārstājis, migla izklīdusi.

Herkuls Puaro atkal ieraudzīja misis Redfemu sēžam klints nišā.

-     Nesēdiet šeit. Sols ir mitrs. Jūs saaukstēsieties.

-    Nē. Bet vai nav vienalga?

-     Nu, nu, jūs taču neesat mazs bērns. Esat izglītota sieviete. Neaušojieties!

-     Es nekad nesasaldējos, viņa vienaldzīgi atbildēja.

-     Diena bija lietaina, pūta stiprs vējš, visu pārklāja necaurredzama migla. Eh bien, un kā ir pašreiz? Migla izklīdusi, debess skaidra un zvaigžņota. Tā ir ari dzīvē, madarne.

-     Vai zināt, kas mani šeit visvairāk nomāc? Kristīne aizkritušā balsī jautāja.

-    Kas tad, madame?

-    Līdzjūtība.

Viņa skarbi izgrūda šo vārdu.

-     Vai tad es nesaprotu? Vai neredzu? Visi runā vienu un to pašu: "Nabaga misis Redferna, mazā nabadzīte!" Bet es neesmu nekāda mazā, esmu gara. Mani dēvē par "mazo" aiz žēluma. Es to ilgāk nevaru izturēt!

Herkuls Puaro piesardzīgi uzklāja uz sola savu kabatlakatu un apsēdās.

-    Zināms iemesls ir, viņš domīgi sacīja.

-    Šī sieviete… Kristīne sadurstījās.

-             Atļaujiet man kaut ko jums teikt, madame. Tas ir tikpat acīm redzams, kā šīs spožās zvaigznes pie debesīm. Arlenai Stjuartei jeb Arlenai Māršalei nav nekādas nozīmes.

-    Neticu! Kristīne Redferna izsaucās.

-             Tas ir tiesa, es jums galvoju. Viņas vara ir neilga tikai mirklīga. Lai saistītu vīrieti uz mūžu, sievietei vajadzīga vai nu laba sirds, vai gudra galva.

-             Vai jūs tiešām tik naivi domājat, ka vīriešiem ir svarīga sievietes labā sirds vai gudrā galva? Kristīne nicīgi jautāja.

-    Pašā būtībā jā.

Kristīne aprauti iesmējās.

-    Vīrs jūs mīl, madame, es to zinu.

-    Jūs to nevarat zināt.

-Tomēr zinu. Redzēju, kā viņš uz jums skatās.

Piepeši Kristīne zaudēja savaldību, vairs nespēja aizturēt asaras. Atlaidusi galvu uz Puaro pleca, viņa raudāja rūgti un neapklusināmi.

-             Es nespēju… Vairs nespēju… viņa šņukstēja.

Puaro noglāstīja viņas roku.

-     Pacietību vienīgi pacietību, viņš mierināja.

Kristīne izslējās, ar mutautiņu nosusināja asaras.

-     Nu jau esmu saņēmusies. Es… es tagad gribētu pabūt viena…

Puaro atstāja viņu sēžam un pa līkumaino taku devās atpakaļ uz viesnīcu.

Gabaliņu pagājis, viņš izdzirdēja apslāpētas balsis un nogriezās no takas. Krūmājā bija plata sprauga. Viņš ieraudzīja Patriku Redfemu un Arlenu Māršali.

-    Es tevi bezgalīgi mīlu… Patriks Redferns kvēlmainā balsī čukstēja. Tu esi padarijusi mani traku… Vai tu arī mani mīli, kaut drusciņ mīli?

Puaro redzēja Arlenas Māršales seju tās izteiksme bija dzīvnieciska.

"Kaitavīga, apmierināta kaķe," viņš nodomāja.

-     Protams, dārgumiņ, es tevi dievinu. Tu taču to zini, Patrik…

Herkuls Puaro acumirklī visu saprata, tūlīt atgriezās uz takas un devās uz viesnīcu.

Pēkšņi viņam kāds piebiedrojās kapteinis Māršals.

Brīnišķīgs vakars, lai ari diena bija tik lietaina un pelēka, Māršals teica. Viņš paskatījās uz debesīm. Šķiet, rīt būs jauks laiks.

Ceturta nodala

1.

Divdesmit piektā augusta rīts uzausa skaidrs, debesis bez mākoņiem bija dzidri zilas. Šāds rīts pat vislielākos guļavas vilināja laukā no gultas.

Ari viesnīcā "Pie jautrā Rodžera" daži jau agri bija kājās.

Linda astoņos sēdēja pie tualetes galdiņa spoguļa un cieši raudzījās savā sejā, biezo teļādas sējumiņu atšķirtu nolikusi otrādi. Lūpas bija sakniebtas, acu zīlītes sarāvušās pavisam maziņas.

Es to izdarīšu… viņa čukstēja.

Meitene novilka pidžamu, uzģērba peldkostīmu, ātrumā uzrāva peldmēteli un kājās uzāva sandales.

Tad izgāja no istabas, kā vēja spārniem aizskrēja līdz gaiteņa galam un iesteidzās balkonā. No turienes pa šaurām dzelzs redelēm varēja nokļūt tieši jūras malā. Daudzi viesi izmantoja šo īsāko ceļu, lai pirms brokastīm paspētu izpeldēties.

Nokāpusi lejā, Linda ieraudzīja nākam šurp tēvu.

-    Kur tu tik agri? Vai peldēties?

Linda pamāja ar galvu, un viņi pagāja viens otram garām.

Taču Linda devās nevis uz pludmali, bet nogriezās sānis, aplīkumoja viesnīcu un nonāca uz kājceliņa, kas noved pie dambja, kurš savieno viesnīcu ar cietzemi. Bija paisums, dambi klāja viļņu plūsma, laiva, ar ko viesus cēla pāri, zvalstījās, piesieta pie neliela mola. Laivinieku tobrīd tuvumā nemanīja. Linda ielēca laivā, to atsēja un airējās pāri.

Otrā pusē viņa laivu pieķēdēja, uzkāpa augšā pa nokalni, pagāja garām garāžai un devās tālāk līdz veikalam.

Veikalniece, tikko nolaidusi žalūzijas, slaucīja telpu. Ieraugot Lindu, viņa izbrīnījās.

-    Nu gan, mis, jūs esat piecēlusies līdz ar gaiļiem!

Linda izņēma no peldmēteļa kabatas naudu un samaksāja par pirkumu.

2.

Atgriezusies Linda apjuka viņas istabā stāvēja Kristīne Redferna.

-    Kur tu biji pazudusi? Kristīne iesaucās. Es domāju, ka vēl guli saldā miegā.

-    Nē, es jau izpeldējos.

Ievērojusi Lindas rokā vīstokli, viņa pārsteigta jautāja:

-    Vai šodien pasts atnests tik agri?

Linda koši pietvīka. Pirksti bija kā sapīti, vīstoklis izslīdēja no rokas. Tievā aukla pārtrūka, un vīstokļa saturs aizripuļoja pa grīdu.

-    Kāpēc tu esi nopirkusi sveces? Kristīne iesaucās.

Nenogaidījusi atbildi, viņa palīdzēja tās uzlasīt, un Linda atviegloti uzelpoja.

-    Es gribēju pajautāt, vai tu nāksi man līdzi uz Kaiju līci. Esmu nodomājusi šorīt tur kaut ko uzskicēt.

Linda labprāt piekrita. Pēdējā laikā viņa bieži mēdza pavadīt Kristīni Redfemu uz Kaiju līci, kur tā nodevās zīmēšanai. Kristīnei nebija nekādu īpašu dotību, ar šo aizraušanos viņa droši vien centās saglabāt savu pašlepnumu, jo vīrs tagad gandrīz ne soli neatkāpās no Arlenas Māršales.

Linda šeit aizvien bija sliktā omā, viņu māca skumjas un grūtsirdība. Viņai patika būt kopā ar

Kristīni, darbā iegrimusi, tā runāja maz. Kristīnes klātienē Linda jutās tikpat kā vientulībā, dīvainā kārtā viņa ilgojās, lai kāds būtu blakus. Meiteni un vecāko sievieti saistīja līdzcietība, kas acīmredzot sakņojās abpusējā nepatikā pret vienu un to pašu personu.

-     Divpadsmitos man norunāts spēlēt tenisu, tāpēc iesim turp drīzāk pusvienpadsmitos.

-    Labi. Satiksimies priekštelpā.

3.

Nodrāzusies lejā pa kāpnēm, Linda sadūrās ar Rozamondu Dārnliju, kura nupat bija iznākusi no ēdamzāles.

-Ai! Atvainojiet, mis Dārnlij!

-    Cik brīnišķīgs rīts! Šķiet gandrīz neticami, vakar taču gāza kā ar spaiņiem.

-    Jā. Es iešu kopā ar misis Redfernu uz Kaiju līci. Apsolīju gaidīt viņu te pusvienpadsmitos. Laikam esmu nokavējusies.

-     Nē, ir tikai divdesmit minūtes pāri desmitiem.

-    Tad jau labi.

Viņa īsi un strauji elpoja.

-      Vai tev nav drudzis, Linda? Rozamonda jautāja, pētlgi vērodama meiteni.

Lindai acis gailēja, vaigi dega.

-    Nē, man nekad nav drudzis.

-    Saule mani agri pamodināja, Rozamonda pasmaidīja. Parasti brokastoju gultā, bet šorīt nonācu lejā un kā mežcirtējs nolocīju olas ar šķiņķi.

-    Burvīgs laiks pēc lietainās vakardienas. Rītos Kaiju līcī ir pasakaini. Es viscaur ieziedīšos ar eļļu un iedegšu brūna kā kafijas pupiņa.

-    Jā, Kaiju līcī rītos ir pasakaini, Rozamonda piekrita. Turklāt daudz mierīgāk nekā šajā krastā.

-    Nāciet līdzi… Linda pabikli aicināja.

Rozamonda pakratīja galvu.

-    Man padomā kas cits.

Pa kāpnēm lejā steidza Kristīne Redferna mugurā koši zaļa, dzeltenraibumota pludmales pidžama garām, vaļīgām piedurknēm un platām biksēm.

Rozamondai mēle niezēt niezēja jāpasaka tai neprašai, ka zaļa un dzeltena krāsa galīgi nepiestāv viņas bālūksnējai sejai. Rozamonda aizvien sašuta, redzot bezgaumīgi tērpušos cilvēkus.

"Ja es apģērbtu šo sievieti, viņas vīrs būtu mēms aiz pārsteiguma un tūlīt sāktu labināties klāt," Rozamonda nodomāja. "Lai gan Arlena ir muļķa zoss, tomēr ģērbties prot. Turpretī šī nabadzīte izskatās pēc lanckarainas klukstes."

Skaļi viņa sacīja:

-    Novēlu labi pavadīt laiku! Es došos uz Saulgozes līci, palasīšu grāmatu.

4.

Herkuls Puaro savā istabā ieturēja parastās brokastis kafiju ar apalīšiem.

Taču jaukais laiks arī viņu izvilināja laukā agrāk. Viņš ieradās pludmalē desmitos vismaz pusstundu agrāk nekā citkārt. Pludmalē bija tikai viens cilvēks Arlena Māršale baltā peldkostīmā, galvā uzmaukusi zaļo kartona cepuri. Viņa pūlējās ievilkt ūdenī baltu smailīti. Puaro tūlīt galanti piepalīdzēja, pilnīgi samērcēdams savas baltās zamša kurpes.

Arlena pateicībā uzmeta viņam koķetu mirkli. Jau gabaliņu atstūmusies, viņa uzsauca:

-      Mesjē Puaro!

Puaro piesteidzās pie ūdens malas.

-    Madame?

-    Vai jūs izdarītu man kādu pakalpojumu?

-    Ko vien vēlaties!

-    Nestāstiet nevienam, kur esmu, viņas skatiens pauda maigu lūgumu. Uzreiz visi steigsies man pakaļ. Es tikai gribu pabūt viena.

Un viņa sāka sparīgi irties prom.

Puaro lēnām gāja pa liedagu.

"Tam nu gan es neticu. Diezin vai Arlena Stjuarte savā mūžā jelkad vēlējusies būt viena," viņš nodomāja.

Herkulu Puaro kā jau sabiedrības cilvēku tik viegli vis nevarēja apvest ap stūri. Arlenai Māršalei, bez šaubām, ir norunāta satikšanās, un viņš skaidri zināja, ar ko.

Tomēr izrādījās, ka viņš ir maldījies.

Smailīte jau bija pazudusi aiz līča ielīkuma, kad no viesnīcas iznāca Patriks Redferns un kāpa lejā uz pludmali. Viņam sekoja Kenets Māršals.

-    Labrīt, Puaro! Māršals pieknāba ar galvu. Vai neesat kaut kur redzējis manu sievu?

-     Vai tad madame būtu tik agri piecēlusies? Puaro diplomātiski atbildēja.

-             Savā istabā viņas nav, — Māršals sacīja. Viņš pavērās debesīs. Cik skaista diena! Es tūlīt izpeldēšos. Šodien man daudz kas jāpārraksta ar mašīnu.

Patriks Redferns pārslidināja skatienu liedagam, tad apsēdās blakus Puaro, apņēmies gaidīt savu sirdsdāmu.

-    Vai madame Redferna ari tik agri piecēlusies? Puaro jautāja.

-    Kristīne? Jā, viņa ir aizgājusi uz Kaiju līci. Pašreiz aizrāvusies ar zīmēšanu.

Viņš runāja negribīgi, jo domāja par kaut ko citu. Laiks aiztecēja, bet Arlena kā nenāca, tā nenāca, un Patriks kļuva aizvien nepacietīgāks. Izdzirdējis kādu virinām viesnīcas durvis, viņš ikreiz pacirta galvu uz to pusi.

Taču vienmēr vīlās.

Vispirms iznāca Gārdneri, misis Gārdnere nesa adīkli un grāmatu, pēc tam mis Brūstere.

Misis Gārdnere apsēdās un sāka čakli adīt, bez rimas runādama.

-   Pludmalē šorīt nav nevienas dzīvas dvēseles, mesjē Puaro. Kur visi palikuši?

Puaro atbildēja, ka Māstermeni un Kaueni aizbraukuši ekskursijā ar laivu.

-     Tāpēc ir tik kluss, viņu puikas neklaigā un nedraiskojas. Bet peldas arī tikai viens cilvēks kapteinis Māršals.

Māršals jau bija izbridis no ūdens un, dvieli rokā svaidīdams, nāca šurp.

-     Šorīt lieliska peldēšanās, ūdens silts kā piens, viņš teica. Kā par spīti, man jādara savs darāmais.

-      Ļoti žēl, kapteini Māršal, tik smukā dienā. Vakar bija šausmīgi nelāgs laiks, es sacīju misteram Gārdneram ja lietus nemitēsies, mums jātaisās uz prombraukšanu. Tik bieza migla uzjunda skumjas, šķiet, ka apkārt klīst spoki. Mani jau kopš bērnības ir stipri iespaidojuši laika apstākli. Reizēm man gribējās kliegt pilnā kaklā. Tas, protams, uztrauca manus vecākus. Bet mana māte bija saprātīga, viņa teica tēvam: "Sinkler, ja bērnam ir vajadzība kliegt, lai kliedz. Ar kliegšanu viņš sevi atvieglina." Un tēvs, protams, piekrita. Viņš bija ļoti pieķēries manai mātei un darīja visu, ko viņa lika. Apbrīnojams laulāts pāris, esmu pārliecināta, ka misters Gārdners tam piekritīs. Bezgala uzticīgs laulāts pāris, vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt, teica misters Gārdners.

-    Kur šorīt ir jūsu meita, kapteini Māršal?

-    Linda? Droši vien klaiņo apkārt pa salu.

-    Zināt, kapteini Māršal, meitene izskatās pārlieku novājējusi. Viņai nepieciešams uzbaroties, turklāt vajadzīga iejūtīga apiešanās.

-    Lindai nekas nekait, Kenets Māršals strupi noteica.

Viņš devās atpakaļ uz viesnīcu.

Patriks Redferns negāja peldēt. Palika sēžam, uz viesnīcas durvīm lūkodamies. Jau izskatījās sapīcis.

Turpretī mis Brūstere bija mundra un labā noskaņā.

Sarunas raisījās kā citām dienām misis Gārdnere vāvuļoja vienā vāvuļošanā, mis Brūstere iemeta starpā pa vārdam.

-     Pludmale tāda patukša, viņa teica, beidzot to ievērojusi. Vai visi devušies ekskursijās?

-     Es šorīt teicu misteram Gārdneram, ka mums jāaizbrauc uz Dārtmūru. Tā nav tālu, un tur esot tik romantiski. Man gribētos redzēt katordznieku cietumu. Brauksim jau no paša rīta, vai ne, Odel?

-Jā, mīlucīt, atbildēja misters Gārdners.

-     Vai jūs iesiet peldēt, mademoiselle? Puaro jautāja mis Brūsterei.

-    Es jau izpeldējos pirms brokastīm. Un kāds man gandrīz sašķaidīja pauri. Pa vienu no viesnīcas logiem izlidināja ārā pudeli.

-   Tā taču nedrīkst, tas ir bīstami, sacīja misis Gārdnere.

-     Mans tuvs draugs tā dabūja smadzeņu satricinājumu. Viņš gāja pa ielu, un viņam trāpīja pa galvu zobu pastas tūbiņa, to kāds izsvieda pa trīsdesmit piektā stāva logu, viņa sāka pārlūkot dziju šķeteres.

-    Ak, ķibele, neesmu paņēmusi līdzi purpursarkano, to košāko. Odel, aizej pameklē mūsu guļamistabā, tai ir jābūt pults otrajā vai trešajā atvilktnē.

-    Jā, mīlucīt.

Misters Gārdners paklausīgi piecēlās un devās izpildīt uzdoto.

-     Reizēm es domāju, vai tik nepārkāpjam mums, mirstīgajiem, atļautās robežas? Misis Gārdnere atsāka čalināt. Ar saviem atklājumiem izplatījumā. Tas esot pilns ar elektriskiem lādiņiem. Tas viss taču izraisa dvēseles nemieru. Kā rādās, tas laiks ir klāt, kad cilvēcei būs jauna misija. Vai jūs, mesjē Puaro, esat kādreiz interesējies par piramīdu pareģojumiem?

-    Nē, nekad, Puaro atbildēja.

-    Tie no tiesas ir ievērības vērti. Maskava atrodas tieši tūkstoš jūdžu uz ziemeļiem no… kā nu bija… Nineves, vai? Ja apvelkam riņķi, tad atklājas kaut kas pārsteidzošs tūdaļ redzams, ka darbojusies kāda augstāka vara, nevis senie ēģiptieši paši to izdomājuši. Un, ja iedziļinās teorijā par skaitļiem un skaitļu atkārtošanos, tad viss top pilnīgi skaidrs un neapšaubāms.

Misis Gārdnere triumfējoši apklusa, taču nedz Puaro, nedz mis Brūstere nejuta vēlmi iztirzāt šo jautājumu.

Puaro žēli aplūkoja savas baltās zamša kurpes.

-     Vai jūs bridāt pa ūdeni ar kurpēm, mesjē Puaro? jautāja mis Brūstere.

-Ak vai! Biju spiests steigties.

-    Diezin kur šorīt kavējas mūsu vamps? mis Brūstere paklusi iebilda.

Misis Gārdnere pacēla acis no adīkļa un paraudzījās uz Redfemu.

-            Rādās pagalam samācies, viņa nomurmināja. Nelādzīga būšana. Diezin ko domā kapteinis Māršals? Tik kluss, patīkams cilvēks īsts anglis. Bet nekad nevar zināt, kas viņam prātā.

Patriks Redferns piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa liedagu.

-    Gluži kā tīģeris, misis Gārdnere noteica.

Trīs acu pāri vēroja Patriku Redfernu soļojam.

Urbīgie skatieni viņu it kā vēl vairāk saērcināja. Viņš šķita iesvilies dusmās.

Klusumā no cietzemes vējoja šurp viegla dunoņa.

-     Atkal pūš austrenis, teica mis Brūstere. Laba zīme, ja var sadzirdēt sitam baznīcas torņa pulksteni.

Neviens neko neiebilda, līdz atgriezās misters Gārdners ar spilgti sarkanu dzijas šķeteri.

-    Kur tik ilgi kavējies, Odel?

-     Piedod, mīlucīt, bet tā nebija nevienā pults atvilktnē. Es to atradu drēbju skapja plauktā.

-    Ak tu mī un žē! Es varētu derēt, ka to ieliku pultī. Par laimi, man savu mūžu nav vajadzējis nodot liecību tiesā. Es šausmīgi uztrauktos, ja kaut ko pilnīgi skaidri neatminētu.

-     Misis Gārdnere ir ārkārtīgi apzinīga, teica misters Gārdners.

5.

Vai šorīt ar laivu nebrauksiet, mis Brūstere? Patriks Redferns pēc brītiņa jautāja. Vai jūs nepaņemtu mani līdzi?

-     Ar lielāko prieku, mis Brūstere laipni atbildēja.

-     Apbrauksim apkārt salai, Redferns ierosināja.

-     Vai līdz pusdienām paspēsim? mis Brūstere paskatījās rokas pulkstenī. Jā, vēl nav pusdivpadsmit. Brauksim tūlīt!

Viņi kopā nogāja lejā pludmalē.

Patriks Redferns sāka airēt spēcīgiem vēzieniem laiva šāvās uz priekšu kā bulta.

-     Jūs airējat uz vella paraušanu, Emīlija Brūstere atzinīgi sacīja. Redzēsim, cik ilgi izturēsiet.

Patriks Redferns iesmējās. Viņa garastāvoklis likās uzlabojies.

-     Droši vien dabūšu plaukstās pamatīgas tulznas. Viņš atmeta galvu, lai acīs nekristu melno matu šķipsnas. Brīnišķīga vasaras diena! Tāda ir tikai Anglijā.

Mis Brūstere it kā ierējās:

-    Nekur nav tik labi kā Anglijā.

-    Piekrītu.

Viņi apbrauca līča galu un nokļuva klinšu pakājē. Patriks Redferns pavērās augšup.

-     Vai te šorīt neviena nav? Ā, saulessargs rēgojas. Diezin kurš tas ir?

-   Laikam gan mis Dārnlija. Viņai ir tāds japāņu nieklis.

Viņi brauca līdztekus krastam. Pa kreisi atklātā jūra laistījās rīta saules staru zeltā.

-     Mums vajadzēja braukt citā virzienā. Tagad jāairējas pret straumi, mis Brūstere iebilda.

-     Straume te ir ļoti vāja. Es esmu šeit peldējies un nemaz neesmu to jutis. Mēs taču nevarējām braukt citādi, dambis vēl nebūtu pārplūdis.

-    Protams, tas atkarīgs no paisuma un bēguma. Tomēr Mošķu līcī peldēt tālu esot bīstami.

Patriks vēl aizvien sparīgi airēja, vienlaikus vērodams klintis.

Emīlija Brūstere pēkšņi atjauta:

"Viņš taču meklē Arlenu Māršali. Tāpēc gribēja braukt man līdzi. Viņa šorīt kā nenāca, tā nenāca, tīri kā akā iekritusi. Varbūt šādi rīkojusies ar nolūku? Viltīgs gājiens, lai viņu vēl vairāk iekairinātu."

Viņi apbrauca apkārt klintsragam dienvidos no Mošķu līča. Tas bija neliels līcītis, ko ietvēra klints iecienīta vieta piknikiem. Rītos to neapspīdēja saule, tāpēc tur parasti neviens neieradās.

Tomēr šorīt pludmalē kāds gulēja.

Patriks Redferns mirklī pārstāja airēt, bet tūlīt saņēmās.

-     Hallo! Kas tur ir? viņš mākslotā vienaldzībā uzsauca.

-     Šķiet, ka misis Māršale, mis Brūstere dzedri sacīja.

-Jā, tiešām…

Patriks Redferns, it kā pēkšņi būtu kaut ko iedomājies, pagrieza laivu un brauca uz krastu.

-    Mēs nevaram te piestāt! Emīlija Brūstere iebilda.

-    Laika vēl diezgan, Patriks Redferns attrauca.

Viņa skatiens bija lūdzošs naivs un neatlaidīgs kā sunim. Mis Brūstere vairs neiebilda.

"Nabaga zēns ir traki ieķēries. Taču pret mīlestību zāļu nav. Ar laiku tiks tam pāri," viņa nodomāja.

Laiva ātri tuvojās krastam.

Arlena Māršale izplestām rokām plakaniski gulēja pludmalē. Baltā smailīte bija izvilkta blakus.

Daudzkārt redzēts skats, taču šoreiz Emīliju Brūsteri kaut kas samulsināja.

Arlena Māršale gulēja parastā sauļošanās pozā kā bieži gulējusi viesnīcas pludmalē. Iedegušais augums izstiepts, galvu un kaklu sedza zaļā kartona cepure.

Taču Mošķu līča pludmali saule apspīdēja tikai pēcpusdienā. No rīta to apēnoja klints nokare. Emīliju Brūsteri pēkšņi pārņēma drūma nojauta.

Laiva uzskrēja uz oļiem.

Hallo, Arlen! Patriks Redferns iesaucās.

Un tad izrādījās, ka mis Brūsteres nojauta ir dibināta. Gulošā sieviete nedz pakustējās, nedz atbildēja.

Patrika Redferna seja pārvērtās. Viņš izlēca no laivas, mis Brūstere sekoja. Viņi izvilka laivu malā un devās uz pludmali, kur gandrīz pie pašas klints nokājes gulēja baltais stāvs tik kluss un nekustīgs.

Patriks Redferns tam tuvojās pirmais, Emīlija Brūstere naskoja nopakaļ.

Viņa ieraudzīja brūnos locekļus, balto peldkostīmu, rudo matu cirtu, kas izspraukusies no zaļganās cepures. Taču ieraudzīja ari kaut ko dīvainu nedabiski izplestās rokas. Un acumirklī atģidās šī sieviete nav nogūlusies pati, viņa ir nosviesta…

Patriks izdvesa baiļpilnu čukstu, nometās ceļos blakus klusējošajai, pataustīja tās roku, delmu…

-    Ak, Dievs, mirusi… viņa balss sadrebēja. Mazliet pacēlis cepuri, viņš paskatījās uz kaklu.

-Augstādebess! Nožņaugta… nogalināta!

6.

Tobrīd laika ritums it kā apstājās. Emīliju Brūsteri pārņēma savāda sajūta, kā sapnī viņa dzirdēja sevi sakām:

-     Mēs nedrīkstam neko aiztikt… kamēr nav ieradusies policija…

-    Nē, nē, protams, ne, Redferns automātiski attrauca. Tad aizlūstošā balsī jautāja: Kurš to izdarījis? Kāpēc nogalināta Arlena? Tas nevar būt! Tā nav taisnība!

Emīlija Brūstere pakratīja galvu, lāgā nezinādama, ko atbildēt.

Dziļi ievilcis elpu, viņš aizturētās dusmās sacīja:

-    Ja dabūšu rokā to nelieti, es viņam sprandu apgriezīšu!

Emīlijai Brūsterei pār visu miesu pārskrēja auksti drebuļi. Viņai jau rādījās, ka aiz klinšu klučiem glūņā slepkava. Taču viņa sacīja:

-       Vaininieks te apkārt neklīdīs. Jāziņo policijai. Varbūt… viņa sastomījās, … vienam no mums vajadzētu palikt… pie līka…

-     Es palikšu, Patriks Redferns kā skaldīt noskaldīja.

Emīlija Brūstere uzelpoja. Viņa nebija bailīga, tomēr jutās atvieglota, ka nav jāpaliek šeit vienai. Ja nu slepkavīgais maniaks vēl kavējas tepat?

-     Labi, viņa teica. Steigšos, cik vien ātri spēju. Braukšu ar laivu. Neriskēšu rāpties augšā pa šīm kāpēm.

-    Kā jums labāk… Patriks Redferns nomurmināja.

Emīlija Brūstere dūšīgi cilāja airus, un laiva žigli attālinājās no krasta. Viņa redzēja, ka Patriks apsēžas blakus nelaiķei un aizklāj rokām seju. Viņš izskatījās tik bezcerīgi izmisis, ka mis Brūsteri neviļus pārņēma līdzjūtība. Gluži kā suns, kas sargā savu mirušo saimnieku. Tomēr veselais saprāts viņai teica:

'Tas ir labākais atrisinājums gan viņam un viņa sievai, gan Māršalam un meitenei… Tikai diezin vai viņš to sapratīs, nabaga zēns…"

Tāda sieviete kā Emīlija Brūstere pastāvīgi ir uzdevuma augstumos.

Piektā nodaļa

1.

Inspektors Kolgeits stāvēja pie klints, gaidīdams, līdz policijas ārsts pabeidz līķa apskati. Patriks Redferns un Emīlija Brūstere bija pagājuši nomaļus.

Ārsts Nisdons veikli uztrausās kājās.

-   Nožņaugta. Žņaudzējam bijušas platas, spēcīgas ķetnas. Upuris aiz pārsteiguma nav daudz turējies pretī. Zemsirdīga iznīcība.

Emīlija Brūstere paskatījās uz nelaiķi un tūlīt novērsa acis. Krampjos sarauta zili sarkana seja.

-     Kad nāve iestājusies? inspektors Kolgeits jautāja.

-    Noteikti pateikt ir grūti, Nisdons īdzīgi atbildēja. Es taču neko tuvāk nezinu. Jāņem vērā vairāki apstākļi. Tagad ir bez ceturkšņa viens. Cikos jūs viņu atradāt?

-     Ap divpadsmitiem, Patriks Redferns izvairīgi atbildēja. Skaidri nezinu.

-    Bija tieši bez ceturkšņa divpadsmit, kad mēs atklājām, ka viņa ir mirusi, sacīja Emīlija Brūstere.

-    Jūs braucāt šurp ar laivu. Cikos ieraudzījāt viņu šeit guļam?

Emīlija Brūstere apsvēra.

-    Piecas vai sešas minūtes agrāk. Vai jūs piekrītat? viņa jautāja Redfemam.

-   Jā, jā… Droši vien tā bija, viņš nevērigi atbildēja.

-     Vai viņš ir nelaiķes vīrs? Nisdons paklusi jautāja inspektoram. Ak tā! Tad esmu maldījies. Lai gan varētu būt. Šķiet bēdu sagrauzts.

Tad formālā tonī sacīja:

-    Pieņemsim, ka divdesmit minūtes pirms divpadsmitiem. Viņa ir nogalināta neilgi pirms tam. Teiksim starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem, visagrākais bez ceturkšņa vienpadsmitos.

Inspektors aizcirta piezīmju grāmatiņu noplīkšķēja vien.

-     Paldies, šīs ziņas mums krietni palīdzēs, viņš teica. Tas noticis nepilnas stundas laikā. Tiktāl viss ir skaidrs. Inspektors vērsās pie mis Brūsteres. Jūs esat Emīlija Brūstere, un šis ir Patriks Redferns, abi uzturaties viesnīcā "Pie jautrā Rodžera". Jūs apliecināt, ka šī dāma arī dzīvoja šajā viesnīcā un ir kapteiņa Māršala sieva?

Emīlija Brūstere palocīja galvu.

-    Tad mums jādodas uz viesnīcu.

Viņš pamāja ar roku policistam.

-     Hokins, paliec te un nelaid nevienu šajā pludmalē. Vēlāk atsūtīšu Filipu.

2.

-     Velna milti! Ko es redzu? Nudien brīnums! iesaucās pulkvedis Vestons.

Herkuls Puaro sveicināja policijas prefektu tādā pašā veidā.

-     Jā, vairāk nekā desmit gadu aiztecējuši kopš tās lietas Seintlū, viņš domīgi piebilda.

-      Tomēr es neesmu to aizmirsis, Vestons sacīja. Lielākais pārsteigums manā mūžā. Es šo lietu nekad neatrisinātu, kaut arī man šķita, ka ar to apbedīšanas biznesu jūs mani apceļat. Visa šī lieta bija pilnīgi neiedomājama! Fantastiska!

-      Tout de mēme, mon colonel,[1] ienesīga, Puaro teica.

-      Varbūt. Man šķiet, ka te varētu lietot vispārpieņemtas metodes.

-    Iespējams, Puaro diplomātiski piekrita.

-     Ko jūs domājat par šo slepkavību? policijas prefekts jautāja.

-    Neko noteiktu, bet tā ir interesanta.

-     Vai nenāksiet mums talkā?

-     Vai jūs atļautu?

-      Mīļais draugs, mēs ļoti priecāsimies. Kaut gan neesmu vēl izšķīries, vai šī lieta nav jānodod Skotlendjardam. No vienas puses, šķiet, ka slepkava jāmeklē šajā apkaimē, no otras puses neviens no šiem cilvēkiem nav šejienietis. Lai ievāktu ziņas par viņiem un izdibinātu iemeslus, jābrauc uz Londonu.

-    Jā, tas tiesa.

-    Pirmām kārtām, mums jānoskaidro, kurš pēdējais ir redzējis nelaiķi dzīvu. Viesnīcas istabene ienesusi viņai brokastis deviņos. Kantoriste apakšstāvā redzējusi viņu ap desmitiem izejam cauri atpūtas telpai.

-      Manuprāt, draugs, es esmu tas vajadzīgais cilvēks, sacīja Puaro.

-    Jūs viņu šorīt redzējāt? Cikos?

-     Piecas minūtes pāri desmitiem. Es palīdzēju viņai ievilkt ūdenī smailīti.

-     Vai viņa ar to aizbrauca?

-Jā.

-    Viena?

-Jā.

-    Vai ievērojāt, kādā virzienā?

-    Pa labi aiz ielīkuma.

-     Vai uz Mošķu līci?

-Jā.

-    Un pulkstenis tad bija…?

-     Viņa aizbrauca tieši ceturksni pāri desmitiem.

Vestons apsvēra.

-    Tas saskan ar pieņēmumu. Cik ilgi jāairējas līdz Mošķu līcim?

-     Airēšanā neesmu zinīgs. Nebraucu nedz ar laivām, nedz ar smailītēm. Varbūt pusstundu?

-     Man arī tā liekas, piekrita pulkvedis. Viņa droši vien nav steigusies. Ja tur ieradusies bez ceturkšņa vienpadsmitos, tad viss atbilst.

-    Bet kā spriež jūsu ārsts kad viņa nogalināta?

-     A, Nisdons jau sevi nekompromitēs. Pārāk piesardzīgs. Pēc viņa domām, visagrākais bez ceturkšņa vienpadsmitos.

Puaro pamāja ar galvu.

-     Jāņem vērā vēl viens apstāklis. Aizbraucot misis Māršale lūdza, lai es nevienam nesaku, ka esmu viņu redzējis.

Vestons iepleta acis.

-    Diezgan aizdomīgi, vai ne?

-    Jā, man arī tā likās.

Vestons paplucināja ūsas.

-             Paklau, Puaro, jūs esat sabiedrības cilvēks. Kāda sieviete īsti bija tā misis Māršale?

Puaro viegli pasmaidīja.

-    Vai jūs vēl neesat dzirdējis?

-             Es zinu, ko citas sievietes paklusām par viņu runā. Cik šādās valodās ir taisnības? Vai viņai bijusi mīlas dēka ar Redfemu?

-    Esmu pārliecināts.

-    Vai Redferns sekojis viņai uz šejieni?

-    Ir iemesls tā domāt.

-    Bet viņas vīrs? Vai zina? Ko domā vai jūt?

-             Nav viegli samanīt kapteiņa Māršala domas vai jūtas. Viņš neizrāda nekādas emocijas.

-    Tomēr viņam tās varētu būt.

-    Jā gan, varētu būt.

3.

Policijas prefekts izprašņāja misis Kāslu, cik vien iespējams, taktiski.

Misis Kāsla bija viesnīcas "Pie jautrā Rodžera" direktore un īpašniece. Kuplkrūtaina sieviete pāri četrdesmit, tievu, smalkmanīgu balstiņu un ar hennu dzeltensarkani krāsotiem matiem.

-     Ak tu debestiņ! Kā šitāda briesmonība varēja notikt manā hotelī! Šī likās esam mierīgākā vieta pasaulē. Un šite apmetas vispatīkamākie cilvēki! Nav nekādu piedauzību kā lielajos hoteļos Seintlū -ja jūs saprotat, ko es domāju.

-     Pilnīgi piekritu, misis Kāsla, bet nepatīkami gadījumi notiek ari pirmklasīgos… iestādījumos.

-      Es stingri raugos, lai nebūtu nekādas nelikumības. Šajā ziņā esmu ļoti prasīga. Šite nekad nav bijis nekas nosodāms. Inspektors Kolgeits taču to apstiprinās, viņa uzmeta lūdzošu mirkli inspektoram, kurš izturējās visai oficiāli.

-     Mēs jūs nekādā ziņā nevainojam, misis Kāsla, sacīja Vestons.

-      Bet nu mana hoteļa labā slava pagalam! gaudās misis Kāsla, kuplās krūtis elsojot cilājās. Man visas iekšas stingst, iedomājoties veselu baru bļaustīgu ziņkārīgo ciematnieku. Protams, salā drīkst uzturēties tikai hoteļa viesi, tomēr piekrastē noteikti saskries daudz ļaužu.

Viņa nošerminājās.

Inspektors Kolgeits izmantoja iespēju iekrist valodā.

-             Kā jūs panākat, ka salā neiekļūst nepiederošie?

-            Šajā sakarā es tiešām ievēroju ārkārtīgu stingrību.

-            Jā, bet kādus pasākumus veicat? Vasarā taču visur mudž no cilvēkiem. Kā tos atturat?

Misis Kāsla atkal nošerminājās.

-             Nolāpītie dīkdieņi! Reiz veseli astoņpadsmit bija novietojušies Lezerkombas līča krastmalā. Astoņpadsmit!

-    Bet kā jūs viņus atturat?

-             Ir izlikti brīdinājumi. Un, protams, paisums mūs nošķir no cietzemes.

-   Jā, bet bēgums?

Misis Kāsla paskaidroja: dambja galā esot aizžogojums ar lielu uzrakstu "Viesnīca "Pie jautrā Rodžera". Privāta. Nepiederošiem ieeja aizliegta." Turklāt no abām pusēm tieši no jūras slejoties stāvas, nepārejamas klintis.

-             Taču ar laivu var tām apbraukt apkārt un apmesties kāda līča pludmalē. Jūs nevarat to aizliegt, jo jebkuram ir tiesības izmantot piekrastes joslu.

Nevarat aizliegt cilvēkiem uzturēties pludmalē laikā starp paisumu un bēgumu.

Tomēr tas notiekot visai reti. Laivas varot nomāt tikai Lezerkombas līča ostā, bet no turienes esot garš brauciens līdz salai, turklāt stipra straume tieši aiz ostas.

Brīdinājumi esot izlikti ari pie kāpēm Kaiju līcī un Mošķu līcī. Misis Kāsla piebilda, ka Džordžs un Viljams īpaši novērojot cietzemei tuvāko pludmali.

-    Kas tie tādi Džordžs un Viljams?

-     Džordžs uzmana pludmali, ir atbildīgs par smailītēm, piepūšamajiem matračiem, peldpūšļiem, bumbām un visām šitādām pariktēm. Viljams ir dārznieks, uztur kārtībā takas un celiņus, tenisa laukumus, puķu dobes…

-    Skaidrs, pulkvedis Vestons nepacietīgi pārtrauca. Tātad, ja kāds riskētu te iekļūt no cietzemes, tūlīt tiktu pamanīts. Mēs vēl iztaujāsim ari Džordžu un Viljamu.

-    Nepagalam neciešu tos bļaurīgos ekskursantus piegružo dambi un klinšu pakājes ar apelsīnu mizām un cigarešu kārbiņām, tomēr nevaru iedomāties, ka no viņiem kāds būtu slepkava. Sito

briesmonību! Nogalināta tāda lēdija kā misis Māršale! Un pats šausmīgākais nožņaugta!… 1

Misis Kāsla ar riebumu izgrūda šo vārdu.

-    Jā, nežēlīga ricība, inspektors Kolgeits viņu rāmināja.

-    Bet avīzes! Mans hotelis tiks avīzēs!

-             Nu, zināmā mērā tā ir reklāma. Kolgeits pasmīkņāja.

Misis Kāsla izslējās, korsetes kauliņi noknikstēja. Lepni izriezusi kuplās krūtis, viņa dzedri

sacīja:

-              Man vispār nav vajadzīga reklāma, kur nu vēl šāda, mister Kolgeit!

-             Misis Kāsla, vai jūs sastādījāt pašreizējo viesu sarakstu, kā es jums lūdzu? iejaucās pulkvedis Vestons.

-    Jā, ser.

Pulkvedis Vestons uzmanīgi izlasīja viesu vārdus. Tad paskatījās uz Puaro viņi visi trīs sēdēja viesnīcas kantorī.

-    Un kalpotāji?

Misis Kāsla iedeva otru sarakstu.

-             Hotelī ir četras istabenes, galvenais viesmīlis ar trim palīgiem un Henrijs bārmenis. Viljams ir apavu spodrinātājs. Vēl pavāre un divas trauku mazgātājas.

-    Un viesmīļi?

-   Alberts, zāles pārzinis, pirms dažiem gadiem pie manis atnāca no Plimutas. Trīs viesmīļi šeit strādā trīs gadus, viens četrus. Puiši uz goda. Henrijs te ir kopš viesnīcas atvēršanas. Vecs inventārs.

Vestons palocīja galvu.

-    Viss šķiet kārtībā, viņš teica Kolgeitam. Jums viņi, protams, ari jāizjautā. Paldies, misis Kāsla

-    Vai tad jums neko nevajadzēs?

-    Pagaidām ne.

Misis Kāsla izgāja, nočīkstinādama durvis.

-    Vispirms jānopratina Kenets Māršals, Vestons sacīja.

4.

Kenets Māršals mierīgi atbildēja uz uzdotajiem jautājumiem. Bija pilnīgi savaldīgs, vienīgi vaibsti kļuvuši mazliet skarbāki. Saules gaismā, kas iespīdēja pa logu, bija redzams, ka viņš tik tiešām ir glīts vīrietis. Samērīgi sejas panti, skadras, zilas acis, plānlūpu mute. Balss zema un sulīga.

-            Es zinu, kapteini Māršal, jums tas ir briesinīgs trieciens, pulkvedis Vestons sacīja. Taču jūs saprotat man iespējami ātrāk jāiegūst vispusīga informācija.

Māršals pamāja ar galvu.

-    Pilnīgi saprotu. Turpiniet!

-    Vai misis Māršale bija jūsu otrā sieva?

-Jā.

-    Cik ilgi esat precējies?

-    Vairāk nekā četrus gadus.

-    Kāds viņai meitas vārds?

-     Helēna Stjuarte. Skatuves vārds Arlena Stjuarte.

-    Vai viņa bija aktrise?

-     Viņa sniedza priekšnesumus "Revue" un mūzikholā.

-    Vai pēc apprecēšanās aizgāja no teātra?

-     Nē, joprojām spēlēja. Faktiski aizgāja tikai pirms pusotra gada.

-    Vai aiziešanai bija kāds īpašs iemesls?

Kenets Māršals šķita apsveram.

-     Nē, viņš atbildēja. Viņa gluži vienkārši teicās no tā visa nogurusi.

-     Vai aiziešana nebija saskaņā ar jūsu vēlēšanos?

Maršals uzrauca uzacis.

-Nē.

-     Vai jūs neizrādījāt nepatiku, ka sieva turpina spēlēt ari pēc apprecēšanās?

Māršals pavīpsnāja.

-    Man labāk patiktu, ja viņa pārtrauktu, bet es tādēļ necēlu traci.

-    Jums tāpēc neradās nesaskaņas?

-     Protams, ne. Mana sieva varēja darīt, kā vēlējās.

-    Vai… jūsu laulība bija laimīga?

-    Protams, Kenets Māršals strupi atbildēja.

Brīdi paklusējis, pulkvedis Vestons jautāja:

-     Kapteini Māršal, vai jums ir aizdomas, kurš varējis nogalināt jūsu sievu?

-    Nekādas, Māršals acumirklī atbildēja.

-    Vai viņai bija ienaidnieki?

-    Droši vien.

-Ā!

-     Nepārprotiet mani, ser, kapteinis Māršals pasteidzās piebilst. Mana sieva bija aktrise. Turklāt ļoti izskatīga sieviete. Skauģu viņai netrūka. Greizsirdība, strīdi lomu dēļ, sāncensība tas viss izraisīja naidu, ļaunestību, cietsirdību. Taču diezin vai kāds viņu tāpēc nogalinātu.

Tad pirmo reizi ierunājās Herkuls Puaro:

-   Tātad jūs domājat, monsieur, ka viņas ienaidnieki bija lielāko tiesu sievietes vai tikai sievietes.

Kenets Māršals paskatījās uz viņu un atbildēja:

-    Jā, tā tas ir.

-     Vai jūs nezināt nevienu vīrieti, kas neturēja labu prātu uz viņu? policijas prefekts jautāja.

-Nē.

-    Vai viņa agrāk ir bijusi pazīstama ar kādu no šīs viesnīcas viesiem?

-    Cik man zināms, tikai ar misteru Redfemu, esot satikusies kādā kokteiļ vakarā.

Vestons paklusēja, pārlika, vai nemainīt tematu.

-    Atgriezīsimies pie šā rīta, viņš teica. Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu sievu?

Mirkli padomājis, Māršals sacīja:

-    Iegāju pie viņas pirms brokastīm.

-    Piedodiet, vai jums ir atsevišķas istabas?

-Jā.

-    Un cikos tas bija?

-    Ap deviņiem.

-    Ko viņa darīja?

-    Atplēsa vēstules.

-    Vai kaut ko teica?

-     Neko īpašu. Novēlēja labrītu, esot skaista diena kaut ko tamlīdzīgu.

-    Kā viņa izturējās? Vai neparasti?

-    Nē, tāpat kā vienmēr.

-      Vai nelikās satraukta, nomākta vai sliktā garastāvoklī?

-    Es to neievēroju.

-      Vai viņa ieminējās par vēstuļu saturu? jautāja Puaro.

Māršals atkal pavīpsnāja.

-    Cik atceros, viņa teica, tie visi esot rēķini.

-    Vai jūsu sieva brokastoja gultā?

-Jā.

-    Vai vienmēr?

-    Pastāvīgi.

-     Kad viņa parasti nonāca lejā? Puaro vaicāja.

-     Starp desmitiem un vienpadsmitiem, visbiežāk īsi pirms vienpadsmitiem.

-    Tātad tas būtu neparasti, ja viņa nonāktu lejā tieši desmitos?

-    Jā, tik agri viņa nemēdza nākt lejā.

-            Taču šorīt nonāca. Kāpēc, kapteini Māršal? Kā jums liekas? Puaro prašņāja.

-             Man nav ne jausmas, Māršals vienaldzīgi atbildēja. Varbūt pamudinājis skaistais laiks.

-    Kad jūs ielāgojāt, ka viņas nav?

Kenets Māršals pagrozījās krēslā.

-             Pabrokastojis ieskatījos viņas istabā. Tā bija tukša. Es izbrīnījos.

-             Pēc tam jūs nogājāt lejā pludmalē un jautājāt man, vai neesmu redzējis jūsu sievu?

-             Jā, un jūs atbildējāt, ka neesat… viņš ar tikko manāmu uzsvaru piebilda.

Puaro ne aci nepamirkšķināja. Tikai glaudīja ūsas, melnum melnas kā kraukļa spārni.

-             Vai jums šorīt bija īpašs iemesls satikt sievu? -jautāja Vestons.

-    Nē, es tikai brīnījos, kur viņa palikusi.

Vestons brīdi klusēja. Patrīņājās sēdvietā. Tad

citādā tonī turpināja:

-            Jūs nupat teicāt, ka jūsu sieva jau agrāk pazinusi misteru Patriku Redfemu. Vai tuvu pazinusi?

-             Vai drīkstu smēķēt? Kenets Māršals taustījās pa kabatām. Kur, ellē, esmu iegrūdis savu

• pīpi?

Puaro piedāvāja viņam cigareti. To aizdedzis, viņš teica:

-     Jūs jautājāt par Redfemu. Sieva stāstīja, ka esot satikusi viņu kādā kokteiļ vakarā.

-    Viņš bijis tikai paviršs paziņa?

-    Man tā šķiet.

-     Kopš tā laika… policijas prefekts saminstinājās. …Šī pazīšanās, cik noprotu, ir kļuvusi krietni tuvāka.

-    Jūs to noprotat? Kas jums kaut ko tādu ir teicis?

-    Viesnīcā tā baumo.

Māršals uzmeta Herkulam Puaro ledainu skatienu.

-      Viesnīcas baumas vienmēr ir salti meli! Tur jau izceļas klačas par desmit, ja uzmin kaķim uz astes.

-     Iespējams. Taču es secinu, ka misters Redferns un jūsu sieva devuši zināmu iemeslu šādām baumām.

-    Kādu tad?

-    Viņi pastāvīgi uzturējās kopā.

-    Un tas ir viss?

-    Jūs taču to nenoliegsiet? Tā bija, vai ne?

-             Var jau būt. Es tiešām nepievērsu tam uzmanību.

-              Vai jūs necēlāt nekādus iebildumus, atvainojiet, kapteini Māršal, ka jūsu sieva draudzējas ar misteru Redfemu?

-Es nemēdzu kritizēt savas sievas uzvedību.

-    Jūs nekad neko neiebilstu vai neaizrādītu?

-    Protams, ne.

-             Pat tad ne, ja izceltos skandāls un draudētu izjukt Redfemu laulība?

-             Es nejaucos citu darīšanās un ceru, ka citi nejauksies arī manās, Kenets Māršals pikti atbildēja. Es neklausos nedz tenkās, nedz aprunās.

-             Jūs taču nenoliegsiet, ka misteram Redfernam patika jūsu sieva?

-            Droši vien. Daudziem vīriešiem viņa patika. Viņa bija ļoti skaista sieviete.

-             Taču jūs esat pārliecināts, ka tas nav bijis nopietns sakars?

-              Kā jau teicu, es nekad neesmu par to domājis.

-              Varbūt šeit ir kāds, kurš var apliecināt, ka viņu attiecības bijušas daudz tuvākas?

Māršals dusmīgām acīm pazibsnīja uz Puaro. Allaž noslēgtā seja pauda netīksmi.

-     Ja jums patīk klausīties šajās pļāpās, tad klausieties. Mana sieva ir mirusi un nevar sevi aizstāvēt.

-    Tātad jūs tām neticat?

Māršala piere norasoja sīkām sviedru lāsītēm.

-    Man ne prātā nenāk ticēt šādām melšām. Bet, vai nu es ticu, vai neticu, kāds tam sakars ar kailo faktu ar slepkavību?

-    Jūs lāgā nesaprotat, kapteini Māršal, Puaro pasteidzās atbildēt. Slepkavība nekad nav tikai kails fakts. Tā gandrīz vienmēr ir saistīta ar nogalinātās personas raksturu vai apstākļiem. Nogalina taču noteiktu cilvēku. Kamēr neesam ieguvuši pilnīgi skaidru priekšstatu par Arlenu Māršali, tikmēr nevaram iedomāties, tieši kāds cilvēks viņu nogalinājis. Tāpēc ir nepieciešama iztaujāšana.

-     Vai tāds ir arī jūsu viedoklis? Māršals noprasīja policijas prefektam.

Vestons sadurstījās:

-Nu, šajā jautājumā, tā sakot…

Māršals iesmējās.

-     Tātad jūs nepiekrītat. Tas gluži vienkārši ir tikai mesjē Puaro izgudrojums.

-     Jūs vismaz nevarat sev pārmest, ka šajā ziņā esat man palīdzējis, Puaro smaidot sacīja.

-    Kā tas jāsaprot?

-     Ko jūs īsti pastāstījāt par savu sievu? Gluži neko. Vienīgi to, ko ikkatrs pats varēja redzēt, viņa bija skaista un apjūsmota. Neko vairāk.

Kenets Māršals paraustīja plecus.

-     Vai jūs neesat jucis? Vai jums, ser, ir vēl kaut kas man jautājams? viņš zīmīgi sacīja policijas prefektam.

-     Jā, kapteini Māršal, lūdzu pastāstiet, ko jūs pats šorīt darījāt?

Kenets Māršals palocīja galvu, acīmredzot bija to gaidījis.

-     Ap deviņiem, kā parasti, lejā paēdu brokastis un izlasīju avīzi. Pēc tam, kā jau teicu, ielūkojos sievas istabā un ieraudzīju, ka viņa jau aizgājusi. Nokāpu pludmalē, tur satiku mesjē Puaro un jautāju, vai viņš nav redzējis manu sievu. Tad ātri izpeldējos un atgriezos viesnīcā pag, pag, es taču redzēju, ka pulkstenis atpūtas telpā rāda tieši bez divdesmit minūtēm vienpadsmit. Devos uz savu istabu, bet tā vēl nebija uzkopta. Es lūdzu, lai istabene pasteidzas. Man vajadzēja uzrakstīt ar mašīnu dažas vēstules un paspēt tās nosūtīt pa pastu. Atkal nokāpu lejā un bārā parunājos ar Henriju. Atgriezos savā istabā, bija bez desmit minūtēm vienpadsmit. Uzrakstīju vēstules. Pabeidzu bez desmit minūtēm divpadsmitos. Tad pārģērbos sporta tērpā, biju norunājis spēlēt tenisu. Vakar pierakstījāmies.

-    Kuri?

-     Misis Redferna, mis Dārnlija, misters Gārdners un es. Divpadsmitos nokāpu lejā un devos uz tenisa laukumu. Mis Dārnlija un misters Gārdners jau bija tur. Misis Redferna ieradās brītiņu vēlāk. Stundu spēlējām tenisu. Līdzko atgriezos viesnīcā, tūlīt uzzināju…

-     Pateicos, kapteini Māršal. Vai kāds var apstiprināt faktu, ka jūs savā istabā rakstījāt ar mašīnu: no desmitiem piecdesmit līdz vienpadsmitiem piecdesmit, tā ir vienīgi formalitāte.

Kenets Māršals pasmīnēja.

-     Vai domājat, ka esmu nogalinājis savu sievu? Istabene uzkopa istabas, viņa noteikti dzirdējusi klikšķinām ar rakstāmmašīnu. Ir arī vēstules.

Satraukumā neesmu nosūtījis. Vai tās nenoder par pierādījumu?

Viņš izņēma no kabatas vēstules. Tām vēl nebija uzlīmētas markas.

-    Starp citu, to saturs ir stingri konfidenciāls. Taču, ja runa ir par slepkavību, tad nekas cits neatliek jāuzticas policijai. Tur ir skaitļi un dažādi finansiālu darījumu izklāsti. Ja liksiet kādam no savējiem vēstules pārrakstīt, arī tas to neizdarīs ātrāk par stundu.

Viņš pavilcinājās.

-    Cerams, ka pietiks.

-    Runa taču nav par aizdomām, Vestons viņu rāmināja. Ikvienam šajā salā būs jāatbild uz jautājumu, ko viņš vai viņa darījuši šorīt laikā no desmitiem četrdesmit piecām līdz vienpadsmitiem četrdesmit.

-    Protams.

-    Vēl viens jautājums, kapteini Māršal. Vai jūsu sievai nav bijis kāds īpašums, ko viņa norakstījusi?

-    Jūs domājat pārdevusi, norakstot ar testamentu? Man šķiet, ka viņa nekad nav rakstījusi testamentu.

-    Tomēr jūs neesat pārliecināts?

-      Viņas advokāti ir Bārkets, Mārkits un Eplguds. Londonā. Tie aizstāvēja viņas intereses attiecībā uz visiem līgumiem un tā tālāk. Taču es gandrīz nešaubos, ka viņa nekad nav rakstījusi testamentu. Reiz ieminējās, ka, to iedomājoties vien, viņai auksti drebuļi pārskrienot pār kauliem.

-    Tādā gadījumā, ja viņa mirusi, neatstājot novēlējumu, jūs, būdams viņas vīrs, mantojat īpašumu.

-    Jā, laikam gan.

-    Vai viņai ir kādi tuvi radinieki?

-    Droši vien nav. Vismaz viņa nekad nav tādus pieminējusi. Vecākus zaudējusi jau bērnībā, brāļu un māsu nav.

-     Man šķiet, ka viņai nav nekādas lielas mantas, ko atstāt.

-     Gluži pretēji, Kenets Māršals dzedri atbildēja. Pirms diviem gadiem nomira kāds viņas sens draugs sers Roberts Erskins un atstāja viņai savas bagātības lielāko daļu. Apmēram piecdesmit tūkstošus mārciņu.

*

Tagad ierunājās inspektors Kolgeits:

-     Tad jau jūsu sieva, kapteini Māršal, bijusi bagātniece?

Viņa skatiens asi dzēlās kapteinī.

Kenets Māršals paraustīja plecus.

-    Jā, tik tiešām.

-    Tomēr jūs sakāt, ka viņa nav rakstījusi testamentu?

-      Paprasiet viņas advokātiem. Taču es esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņa nav to darījusi. Kā jau teicu, viņa domāja tas nesot nelaimi.

Bridi iestājās klusums. Tad Māršals sacīja:

-    Vai ir vēl kādi jautājumi?

Vestons pakratīja galvu.

-              Nav, vai ne, Kolgeit? Atļaujiet man vēlreiz izteikt līdzjūtību par jūsu smago zaudējumu, kapteini Māršal.

-             Pateicos, Māršals, acis nemirkšķinādams, izstomīja un izgāja no istabas.

5.

Visi trīs palikušie pavērās cits citā.

-            Nekaunīgs mēmulis. No tāda neko neizvilksi. Ko jūs domājat par viņu, Kolgeit?

-    Grūti pateikt. Viņš ir sevī noslēdzies. Uz liecinieku sola šādi cilvēki atstāj sliktu iespaidu, viņos tiešām ir kaut kas neīsts. Varbūt viņi ir tikpat satriekti kā jebkurš, tomēr nav spējīgi to izrādīt. Tādos gadījumos tiesa ir spiesta pasludināt spriedumu attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ. Zvērinātie gluži vienkārši nespēj ticēt, ka vīrs, kuram nogalināta sieva, spēj runāt par visu tik aukstasinīgi.

-      Un kā domājat jūs, Puaro? Vestons jautāja.

Herkuls Puaro pacēla rokas.

-     Ko lai saka? Viņš kluss ir kā kaps un mēms kā zivs. Ar apdomu izvēlējies sev lomu. Neko nav dzirdējis, neko nav redzējis, neko nezina!

-     Šai slepkavībai ir divi iespējamie iemesli nauda un greizsirdība, teica Kolgeits. Aizdomas gluži dabiski vispirms krīt uz vīru. Ja viņš zināja, ka sieva mīlinās ar citu…

-     Viņš zināja, Puaro iebilda starpā.

-    Kāpēc jūs tā sakāt?

-      Vakar vakarā es brītiņu patērzēju ar misis Redfemu. Iedams atpakaļ uz viesnīcu, ieraudzīju misis Māršali Patrika Redferna apskāvienos. Pēc mirkļa mani panāca kapteinis Māršals. Viņa seja bija neizdibināma sastindzis vieplis. Viņš zināja skaidri!

-    Nu, ja jums tā liekas… Kolgeits novilka.

-     Es esmu pārliecināts. Bet ko tas mums līdz? Kādas jūtas Kenetam Māršalam bijušas pret sievu?

-    Sievas nāve viņu nav visai satraukusi.

Puaro mazticīgi nogrozīja galvu.

-      Klusie ūdeņi ir bezdibenīgi. Nav redzams, kādas straumes dzelmē mutuļo. Iespējams, ka viņš karsti mīlējis sievu un bijis traki greizsirdīgs, taču neko nav izrādījis.

-     Jā, iespējams… Puaro sausi noteica. Kapteinis Māršals ir ļoti interesants cilvēks. Man viņš ārkārtīgi interesē. Un arī viņa alibi.

-      Ir nu gan alibi rakstāmmašīnas klabināšana! Vestons aprauti iesmējās. Ko jūs par to sakāt, Kolgeit?

Inspektors Kolgeits piemiedza acis.

-      Diezgan neparasts alibi, ser, tomēr dabisks, ja jūs saprotat, ko es domāju. Un, ja istabene apliecinās, ka dzirdējusi viņu klikšķinām rakstāmmašīnu, tad viss ir kārtībā un mums jāmeklē kāds cits.

-    Hm… noņurdēja pulkvedis Vestons. Bet kur lai meklējam?

6.

Brīdi visi trīs apsvēra šo jautājumu.

Pirmais ierunājās inspektors Kolgeits:

-     Svarīgākais apstāklis vai slepkava bijis svešinieks vai kāds no viesnīcas viesiem? Es pilnīgi neizslēdzu kalpotājus, bet diezin vai kāds no viņiem bijis līdzdalīgs šajā noziegumā. Skaidrs vai nu slepkava ir viesnīcas viesis, vai kāds gluži svešs cilvēks. Mums jāraugās no šāda viedokļa. Galvenais ir iemesls. Kam šīs sievietes nāve nāk par labu? Liekas, vienīgi viņas vīram. Vai ir vēl citi iemesli? Vispirms greizsirdība. Manuprāt, šis ir kaislības izraisīts noziegums.

Viņš paklanījās Puaro.

Puaro pacēla acis un nomurmināja:

-    Kaislību ir tik daudz…

-    Vīrs teica viņai neesot īstu ienaidnieku, bet es tam neticu, inspektors Kolgeits turpināja. Tāda sieviete kā viņa droši vien ieguvusi bīstamus ienaidniekus. Kā jums šķiet, ser?

-     Arlena Māršale varētu iegūt ienaidniekus, -

Puaro atbildēja. Taču, pēc manām domām, Arlenu Māršali ienīdušas tikai sievietes.

Pulkvedis Vestons nokremšļojās un sacīja:

-    Sieviete viņu šeit nodurtu.

-        Diezin vai iespējams, ka šo noziegumu izdarījusi sieviete, teica Puaro. Ko saka ārsts?

Vestons atkal nokremšļojās.

-        Nisdons ir gandrīz pārliecināts, ka Arlenu Māršali nogalinājis vīrietis. Platas plaukstas, spēcīgs tvēriens. Protams, ar lielu fizisku spēku apveltīta sieviete arī varētu to izdarīt, bet tas ir neticami.

Puaro pameta ar galvu.

-       Sieviete pievienotu tējas tasei arsēnu, nosūtītu kārbu saindētu konfekšu, lietotu nazi, pat pistoli… Taču nenožņaugtu! Nē, mums jāmeklē vīrietis. Bet tas visu vēl vairāk sarežģī. Viesnīcā ir divas personas, kurām ir iemesls novākt Arlenu Māršali, bet tās abas ir sievietes.

-        Viena no viņām ir Redferna sieva, vai ne? pulkvedis Vestons jautāja.

-       Jā, misis Redfernai varētu ienākt prātā nogalināt Arlenu. Iemesls ir pietiekams. Man šķiet, ka misis Redferna būtu spējīga izdarīt slepkavību.

Taču ne jau šādu slepkavību. Lai gan nelaimīga un greizsirdīga, viņa tomēr nav kaisla sieviete. Viņa varētu mīlēt uzticīgi un padevīgi, nevis kaisli. Bez tam esmu pārliecināts, ka viņa fiziski nav spējīga izdarīt šo noziegumu. Viņai ir neparasti mazas rokas un kājas.

-     Šādu noziegumu nevar izdarīt sieviete, Vestons piekrita. Slepkava ir vīrietis.

Inspektors Kolgeits iekāsējās.

-     Atļaujiet man izteikt varbūtēju šīs mīklas atrisinājumu, ser. Pieņemsim, ka pirms iepazīšanās ar misteru Redfemu šai dāmai bijusi mīlas dēka ar kādu citu sauksim to par X. Viņai labāk paticis Redferns, un viņa "iedevusi kurvīti" X. X kļuvis gluži traks no dusmām un greizsirdības, sekojis viņai uz šejieni, apmeties tuvākajā apkaimē, ieradies salā un nogalinājis viņu. Tas taču iespējams!

-    Jā, iespējams, Vestons sacīja. To nebūtu grūti pārbaudīt. Vai viņš nācis kājām vai braucis ar laivu? Ticamāk ar laivu. Tādā gadījumā to kaut kur noīrējis. Jums jāievāc ziņas.

Viņš paraudzījās uz Puaro.

-    Ko jūs domājat par Kolgeita pieņēmumu?

-    Tas šķiet pārāk riskants. Turklāt es nekādi nevaru iztēloties šo vīrieti gluži kā apmātu aiz dusmām un greizsirdības.

-   Taču vīrieši viņas dēļ ir kļuvuši negudri, ser, sacīja Kolgeits. Paskatieties uz Redfemu.

-Jā,jā… Tomēr…

Kolgeits neizpratnē pavērās viņā.

Puaro pakratīja galvu, tad, pieri sagrumbojis, teica:

-    Mēs kaut ko esam atstājuši bez ievērības…

Sestā nodala

1.

Pulkvedis Vestons pārlasīja visu sarakstu.

-       Pēc manām domām, ser, varam tūlīt atmest Kauenus un Māstermenus, ieteica inspektors Kolgeits.

-       Misis Kāsla teica, ka viņi ar bērniem šeit pavadot katru vasaru. Šorīt uz visu dienu devušies ekskursijā ar laivu, paņēmuši līdzi ēdamo. Aizbraukuši pēc deviņiem. Laivinieku sauc Endrū Beistons, varam viņu izprašņāt, bet, manuprāt, tas ir nevajadzīgi.

Vestons pamāja ar galvu.

-       Piekritu. Jāatmet visi, kuri nemodina aizdomas. Vai jūs varētu raksturot pārējos, Puaro?

-       Jā, bet tikai virspusīgi. Gārdneri paveci laulāti draugi, daudz ceļojuši. Sieva ir varen valodīga. Vīrs zem viņas tupeles. Viņš spēlē tenisu un golfu, un, ja blakus nav laulenes, tad izrādās, ka viņam piemīt tīkams, savdabīgs humors.

-    Skaidrs, viss kārtībā.

-            Misters Redferns. Jauns, pievilcīgs vīrietis, patīk sievietēm, lielisks peldētājs, labs tenisists un dejotājs. Par viņa sievu jau esmu runājis. Mierīga baltvaidze, savā ziņā glīta. Šķiet, uzticīgi pieķērusies vīram. Viņai ir kaut kas, kā trūka Arlenai Māršalei.

-    Kas tad?

-    Saprāts.

Inspektors Kolgeits nopūtās.

-    Ko līdz saprāts, ja uznāk kaislības neprāts?

-     Tomēr man šķiet, ka Patriks Redferns mīl savu sievu, lai gan bija aizrāvies ar misis Māršali.

-      Var jau būt, ser. Šāds gadījums nav nekas neparasts.

-      Diemžēl sievas tam neparko negrib ticēt, Puaro noteica. Majors Berijs. Atvaļināts virsnieks. Apjūsmo sievietes. Gari un apnicīgi stāsta par Indiju…

-    Nav vērts turpināt, ser. Pazīstu tādus.

-      Misters Horass Bleits. Acīmredzot bagāts cilvēks. Mēdz daudz runāt par misteru Bleitu. Grib draudzēties ar visiem, tikai nevienam viņš lāgā nepatīk. Jāpiebilst, ka misters Bleits vakar uzdeva man krietni daudz jautājumu. Bija satraukts. Jā, par Bleitu nav īstas skaidrības.

Viņš apklusa, tad turpināja gluži citādā balsi:

-             Mis Rozamonda Dārnlija. Slavena modiste "Rose Mond". Ko varu teikt par viņu? Viņai ir prāts, kairums un elegance. Ļoti simpātiska sieviete. Mirkli vilcinājies, viņš piemetināja: Viņa ir kapteiņa Māršala jaunības draudzene.

Vestons saslējās krēslā.

-    Tiešām?

-    Jā. Viņi nav redzējušies vairākus gadus.

-     Vai viņa zinājusi, ka viņš brauks šurp?

-    Saka neesot.

Puaro pavilcinājās. Tad atsāka:

-              Mis Brūstere. Tagad liekas tāda kā nobažījusies. Viņai ir vīrišķīga balss. Viņa ir atskabargaina, bieži vien parupja. Aizraujas ar airēšanu un golfā dod handikapu četriem. Viņš paklusēja. Tomēr domāju, ka viņai ir laba sirds.

-             Palicis vēl Stīvens Leins, teica Vestons. Kāds ir reverends Stīvens Leins?

-             Varu tikai teikt viens vienīgs nervu kamols. Manuprāt, fanātiķis.

-             Ā, pārmēru reliģiozs cilvēks, noteica inspektors Kolgeits.

-     Un tā ir visa šejienes sabiedrība, Vestons

sacīja. Tad paskatījās uz Puaro. Jūs, draugs, kā liekas, esat iegrimis pārdomās?

-    Jā, Puaro atbildēja. Kad misis Māršale man lūdza nevienam neteikt, ka šorīt redzēju viņu aizbraucam, es uzreiz nospriedu draudzības dēļ ar Patriku Redfernu viņai iznākusi nesaprašanās ar vīru. Nodomāju viņa dodas kaut kur satikt Patriku Redfernu un negrib, lai vīrs uzzina par viņas prombūtni.

Viņš bridi klusēja.

-     Taču esmu spriedis nepareizi. Gandrīz tūlīt pludmalē ieradās viņas vīrs un jautāja, vai neesmu redzējis viņa sievu. Ieradās arī Patriks Redferns un nepārprotami gaidīja misis Māršali. Un tāpēc, draugi, es sev jautāju: ar ko Arlenai Māršalei bijusi norunāta satikšanās?

-    Tas saskan ar manu ideju. Ar vīrieti no Londonas vai citurienes.

Herkuls Puaro papurināja galvu.

-    Saskaņā ar jūsu pieņēmumu Arlena Māršale pārtraukusi sakaru ar šo mistisko vīrieti. Kāpēc viņa sagādātu sev grūtības un nepatikšanas, lai to satiktu?

Inspektors Kolgeits paraustīja plecus.

-     Kā jums šķiet, kurš tas bijis? viņš jautāja Puaro.

-    Tieši to es nevaru iedomāties. Nupat pārlūkojām viesnīcas viesu sarakstu. Visi ir jau pusmūža gados neinteresanti. Kurš no viņiem Arlenai Māršalei patiktu vairāk nekā Patriks Redferns? Nē, neiespējami. Un tomēr viņa devās uz satikšanos ar kādu, bet tas nav bijis Patriks Redferns.

-     Varbūt aizbraukusi, lai brītiņu pakavētos vienatnē? Vestons iebildās.

Puaro pakratīja galvu. . i

-     Mon cher, ir pilnīgi skaidrs, ka jūs nekad neesat redzējies ar nelaiķi. Arlena Māršale gluži vienkārši nemaz nevarētu dzīvot vientulībā. Vīriešu apbrīns viņai vajadzīgs kā gaiss. Nē, Arlena Māršale šorīt devusies kādu satikt. Kurš tas bijis?

2.

Pulkvedis Vestons nopūtās.

-    Atliksim iztirzājumus uz vēlāku laiku, viņš sacīja. Tagad jānoskaidro, kur ikviens ir bijis. Vai nesāksim ar Māršala meitu? Viņa varētu pastāstīt šo to noderīgu.

Linda Māršale ienāca neveikli, atdurdamās pret durvju stenderi. Atri elpoja, acis plati izpletuši. Meitene izskatījās pēc sabiedēta kumelēna. Pulkvedi Vestonu pārņēma līdzjūtība.

"Nabaga bērns, galu galā viņa vēl ir tikai bēms," viņš nodomāja. "Tas droši vien viņai bijis smags trieciens."

Viņš pabīdīja meitenei krēslu.

-    Diemžēl man jūs jānopratina, mis… Linda?

-    Jā, Linda.

Viņas balss bija aizlūzusi tāda dažkārt ir skolniecēm. Rokas garas, lielām, sārtām delnām bezpalīdzīgi un aizkustinoši uzliktas uz galda.

"Bērnu gan nevajadzēja iejaukt šādā lietā," Vestons nodomāja.

-     Neuztraucieties, viņš mierinoši sacīja. Mēs tikai gribam, lai jūs kaut ko pastāstāt, kas varētu mums noderēt.

-    Vai par… Arlenu? Linda jautāja.

-    Jā. Vai šorīt viņu redzējāt?

-    Nē. Arlena vienmēr nonāk lejā diezgan vēlu. Viņa brokasto gultā.

-    Bet jūs, mademoiselle?-Puaro vaicāja.

-     Es ceļos augšā. Man nepatīk ēst brokastis gultā, tas ir tik neinteresanti.

-    Vai jūs nepastāstītu, ko darījāt šorīt?

-          Vispirms izpeldējos, tad paēdu brokastis un tad ar misis Redfernu devos uz Kaiju līci.

-    Cikos tas bija?

-         Misis Redferna teica, ka pusvienpadsmitos gaidīšot mani priekštelpā. Es baidījos nokavēties, bet paspēju laikā. Mēs aizgājām kādas trīs minūtes pēc pusvienpadsmitiem.

-    Un ko jūs darijāt Kaiju līcī?

-         Ieziedos ar eļļu un sauļojos, misis Redferna zīmēja. Vēlāk gāju izpeldēties, bet misis Redferna devās atpakaļ uz viesnīcu, lai pārģērbtos, viņai bija norunāts spēlēt tenisu.

-         Vai atceraties, cikos tas bija? Vestons it kā starp citu iejautājās.

-         Kad misis Redferna devās atpakaļ uz viesnīcu? Bez ceturkšņa divpadsmitos.

-     Vai esat pārliecināta?

Linda, acis vēl platāk iepletusi, atbildēja:

-    Jā, pilnīgi. Es paskatījos savā pulkstenī.

-     Vai tajā, kas jums tagad ir uz rokas?

-Jā.

-    Vai drīkstu palūkoties?

Viņa pastiepa roku. Vestons salīdzināja viņas

pulksteni ar savējo un sienas pulksteni viesnīcas priekštelpā.

-              Pilnīgi pareizs, viņš smaidot teica. Un pēc tam jūs izpeldējāties?

-Jā.

-    Cikos atgriezāties viesnīcā?

-             Ap vieniem. Un tad… tad es uzzināju par Arlenu… Viņas balss bija pārvērtusies.

-               Vai jūs labi satikāt ar pamāti? Vestons jautāja.

-Jā.

-               Vai jums Arlena patika, mademoiselle? jautāja Puaro.

-             Jā, Linda atkal atbildēja. Arlena bija ļoti laba pret mani, viņa piemetināja.

-              Nebija barga sveša māte, nesūtīja rīkstes griezt? Vestons diezgan pliekani pajokoja.

Linda papurināja galvu, taču nepasmaidīja.

-              Tad ir labi. Reizēm ģimenē tāpēc rodas nesaskaņas… greizsirdība… Meita un tēvs labi sapratušies… Meita jūtas aizskarta, ja tēvs ir ļoti pieķēries jaunajai sievai. Vai jūs tā nekad nejutāties?

-    Nē, Linda sacīja un cieši skatījās uz viņu.

-    Jūsu tēvs droši vien bija viņai ļoti pieķēries, vai ne?

-    Es nezinu, Linda vaļsirdīgi atbildēja.

-     Kā jau teicu, ģimenēs izceļas ķildas, skandāli… Vestons turpināja. Ja vīrs un sieva staigā sagriezušies, tad arī meitai tas nav visai patīkami. Vai bija kaut kas tamlīdzīgs?

-     Jūs gribat zināt, vai tēvs ar Arlenu strīdējušies? Linda skaidri noprasīja.

-Jā.

"Sasodīta padarīšana iztaujāt bērnu par tēvu!" Vestons nodomāja. "Tomēr, ja esi policists, tas ir jādara."

-     Nē, Linda noteikti atbildēja. Tēvs ne ar vienu nestrīdas, viņš ir saticīgs.

-     Tagad, mis Linda, labi apdomājiet. Kurš varētu būt nogalinājis jūsu pamāti?

Linda bridi klusēja, šķita rūpīgi apsveram jautājumu. Beidzot atbildēja:

-    Nezinu, kam gribētos nogalināt Arlenu. Vienīgi misis Redfemai.

-    Jūs domājat, ka misis Redferna gribētu viņu nogalināt. Kāpēc?

-            Tāpēc, ka viņas vīrs ir iemīlējies Arlenā. Bet diezin vai viņa patiesi gribētu Arlenu nogalināt. Tikai vēlētos, kaut Arlena nomirtu. Tas taču nav tieši tas pats, vai ne?

-    Nē, nebūt nav, Puaro laipni atbildēja.

Linda pameta ar galvu. Viņas plaksti sadrebēja,

lūpas noraustījās.

-     Bez tam misis Redferna nemūžam nevarētu kādu nogalināt. Viņa nav… ātras dabas sieviete, ja jūs saprotat, ko es domāju.

Vestons un Puaro pamāja.

-    Es pilnīgi saprotu, ko jūs domājat, un jums piekrītu, Puaro sacīja. Misis Redferna nav iekarsīga. Viņš atzvila pret krēsla atzveltni un pievēra acis. Viņā neuzbangotu asas dusmas, redzot izjūkam laulību… redzot ienīsto seju… Viņa nesavilktu dūres, it kā sažņaudzot ienīsto balto kaklu…

Linda pietrūkās stāvus un trīsošā balsī jautāja:

-    Vai tagad drīkstu iet? Vai tas ir viss?

-    Jā, jā, viss. Paldies, mis Linda, pulkvedis Vestons atbildēja.

Viņš piecēlās un atvēra viņai durvis. Tad atgriezās pie galda un aizdedza cigareti.

-            Draņķīgs darbs… Jutos kā pēdējais nekauņa, izprašņājot meiteni par tēva un pamātes attiecībām. Mazliet rosināju meitu apmest cilpu tēvam ap kaklu. Tomēr kas jādara, tas jādara. Slepkavība ir un paliek slepkavība. Un vienīgi viņai varētu būt zināmas patiesās attiecības ģimenē. Taču man kā akmens novēlies no sirds, lai gan šajā sakarā meitene mums neko nepastāstīja.

-    Es jūs saprotu, Puaro noteica.

Vestons ieklepojās un tāds kā samulsis jautāja:

-     Starp citu, Puaro, vai jūs nepāršāvāt pār strīpu? Vai maz vajadzēja pusaudzei notēlot šādu ainu?

Herkuls Puaro izbrīnā uz viņu paskatījās.

-     Vai jums šķiet, ka esmu uzvedinājis meiteni uz kādām domām? Puaro pakratīja galvu.

-    Taču visā visumā no viņas neko noderīgu neizzinājām. Vienīgi par misis Redfernas gandrīz pilnīgu alibi. Ja viņas bijušas kopā no pusvienpadsmitiem līdz bez ceturkšņa divpadsmitiem, Uid Kristīne Redferna jāizslēdz. Uz greizsirdīgo sievu aizdomas vairs nekrīt.

-    Misis Redferna jāizslēdz arī citu ticamāku iemeslu dēļ. Manuprāt, viņa nedz fiziski, nedz psiholoģiski nebūtu spējīga kādu nožņaugt. Viņa ir drīzāk aukstasinīga nekā karstasinīga, bezgala uzticīga un padevīga. Nekad neļaus vaļu kaisles vai dusmu uzbrāzmojumiem. Turklāt viņas rokas ir pārāk mazas un gleznas.

-    Es piekrītu, mesjē Puaro. Viņa jāizslēdz. Nisdons teica, ka žņaudzējam bijušas platas plaukstas.

-    Nākamo izjautāsim Redfernu. Nu jau būs atguvies no trieciena, ieteica Vestons.

3.

Patriks Redferns tagad pilnīgi turēja sevi grožos. Izskatījās bāls un stipri sakrities, bet šķita jaunāks.

-    Mister Redfern, cik ilgi jūs pazināt misis Māršali? jautāja Vestons.

Patriks Redferns mirkli vilcinājās.

-    Trīs mēnešus.

-     Kapteinis Māršals teica, ka esat misis Māršali nejauši saticis kādā kokteiļvakarā. Vai tā bija?

-    Jā, gadījās satikt.

-   Spriežot pēc kapteiņa Māršala vārdiem, jūs ar misis Māršali pirms ierašanās šeit bijāt tikai pavirši paziņas. Vai tas ir tiesa?

Patriks Redferns atkal mirkli vilcinājās.

-    Ne gluži. Patiesībā mēs šad tad satikāmies.

-    Vai kapteinim Māršalam aiz muguras?

Redferns viegli piesarka.

-    Nezinu, vai viņš nopratis.

-    Tātad arī jūsu sievai nezinot, mister Redfern? Puaro iejautājās.

-    Es sievai teicu, ka esmu iepazinies ar slaveno Arlenu Stjuarti.

-    Bet viņa nezināja, cik bieži jūs redzaties?

-    Skaidri ne.

-     Vai jūs ar misis Māršali norunājāt te satikties?

Redferns brīdi klusēja, tad paraustīja plecus.

-    Nu labi. Stāstīšu bez aplinkiem. Nav nekādas nozīmes mānīties. Es biju šai sievietē neprātīgi iemīlējies… zaudējis galvu viņas dēļ… tieši kā apsēsts… Viņa vēlējās, lai braucu šurp. Drusciņ pastīvējies, piekritu. Atklāti sakot, es piekritu visām viņas iegribām. Viņa prata noburt vīriešus.

-Jūs viņu labi notēlojāt. īsta Kirke!

-    Jā, viņa mani pārvērta par cūku! Patriks Redferns ar rūgtumu sacīja. Esmu pret jums pilnīgi atklāts, džentlmeņi, neko neslēpju. Bet kāda tam vairs jēga? Kā jau teicu, biju neprātīgi viņā iemīlējies. Nezinu, vai arī viņa mani mīlēja. Izlikās mīlam, bet Arlena bija no tām sievietēm, kuras zaudē interesi par vīrieti, ja viņu pilnīgi iegūst. Viņa zināja, ka ir aptinusi mani ap pirkstu. Šorīt, kad atradu viņu pludmalē mirušu, man dzirksteles vien nošķīda gar acīm, it kā būtu kāds iebelzis pa pieri. Biju galīgi apdullis.

Puaro paliecās uz priekšu.

-    Bet tagad?

Viņa acis urbās Patrikā Redfernā.

-     Es teicu jums patiesību, Redferns atbildēja. Bet cik daudz jādara zināms atklātībai? Tas taču neattiecas uz Arlenas nāvi. Ja viss nāks gaismā, tad mana sieva būs gauži sāpināta. Zinu, jūs domājat kāpēc līdz šim man viņa nav rūpējusi? Kaut gan tas izklausīsies augstākā mērā liekulīgi, tomēr es mīlu savu sievu bezgalīgi mīlu. Arlena. .. Viņš paraustīja plecus. Tā bija apsēstība, vīriešiem reizēm uznāk tāds stulbums. Taču Kristīne ir pavisam citāda patiesa. Lai arī esmu nodarījis viņai pārestību, sirds dziļumos vienmēr apzinājos, ka mīlu vienīgi viņu. Viņš nopūtās, tad pacilātā balsi sacīja: Kaut jūs tam ticētu!

Herkuls Puaro, paliecies uz priekšu, teica:

-    Es tam ticu!

-     Paldies jums, Patriks Redferns pateicās, viņa acis bija valgas.

Pulkvedis Vestons noklepojās.

-     Mister Redfern, mēs atmetīsim visu, kas neattiecas uz šo gadījumu. Ja izrādīsies, ka jūsu kaislībai pret misis Māršali nav nekāda sakara ar slepkavību, tad nebūs nekāda pamata to šajā lietā minēt. Taču jūs, kā liekas, neaptverat, ka šī… tuvība ir tieši saistīta ar slepkavību. Tā varētu būt nozieguma iemesls.

-       Iemesls? Patriks Redferns izbrīnījās.

-     Jā, mister Redfern, iemesls. Kapteinis Māršals varbūt neko nav zinājis par šo dēku. Ja nu pēkšņi dabūjis zināt?

-     Ak, Dievs! Jūs domājat, ka viņam kāds pastāstījis un viņš… nogalinājis Arlenu?

-      Vai jums šāda iespēja nekad nav ienākusi prātā? policijas prefekta balss bija pastingra.

Redferns pakratīja galvu.

-     Nē, dīvaini, ka nekad to neiedomājos. Māršals ir tik miermīlīgs. Nē, tas šķiet neticami.

-             Kādas tajā laikā bija misis Māršales attiecības ar vīru? Vestons jautaja. Vai viņai bija bail, ka viņš par šo aizraušanos varētu uzzināt? Vai vienalga?

-     Viņu tas nedaudz uztrauca, Redferns atbildēja. Viņa negribēja radīt vīram aizdomas.

-    Vai baidījās no viņa?

-    Baidījās? Liekas, ne.

-    Piedodiet, mister Redfern, vai tolaik nebija runa par šķiršanos? jautāja Puaro.

-     Par šķiršanos nekad nav bijusi runa, Patriks Redferns noteikti atbildēja. Kristīnes dēļ vien ne. Turklāt esmu pārliecināts, ka Arlena nemūžam nešķirtos. Viņa bija pilnīgi apmierināta, ka apprecējusies ar Māršalu. Viņš savā ziņā ir lielmanis no augstākajām aprindām, bez tam visai turīgs. Redferns pēkšņi pasmaidīja. Viņa nekad nav uzskatījusi mani par iespējamu vīru. Nē, es biju kārtējais nabaga stulbenis tikai laika kavētājs. Es to apzinājos, tomēr pie prāta nenācu, mīlēju viņu…

Balss viņam aizķērās. Viņš iegrima atcerēs.

Vestons atsauca viņu šodienā:

-    Vai jums, mister Redfern, šorīt bija norunāta tikšanās ar misis Māršali?

Patriks Redferns tā kā samulsa.

-         Nē, nekas nebija norunāts, viņš teica. Mēs ik rītu satikāmies pludmalē. Braukājām ar smailītēm.

-         Vai jūs bijāt pārsteigts, šorīt tur nesastopot misis Māršali?

-    Jā, ļoti pārsteigts. Es to vispār nesapratu.

-    Ko jūs domājāt?

-     Visu laiku cerēju, ka viņa ieradīsies.

-         Ja misis Māršale devusies uz satikšanos vai jums ir kāda nojausma, ar kuru šī satikšanās bijusi norunāta?

Patriks Redfems neziņā kratīja galvu.

-         Kur jūs mēdzāt nolikt satikšanos ar misis Māršali?

-        Reizēm satikāmies Kaiju līcī. Tur pēcpusdienās nav saulains, tāpēc parasti maz ļaužu.

-        Vai nekad neesat saredzējušies citā pludmalē? Mošķu līcī?

-        Nē. Mošķu līcis ir rietumu pusē, pēcpusdienās atpūtnieki tur braukā ar laivām un smailītēm. Mēs no rītiem nekad nesatikāmies. Būtu pārāk uzkrītoši. Pēcpusdienās citi atgūlušies, citi klaiņo apkārt, neviens īsti nezina, kur kurais atrodas.

Vestons pamāja.

-             Katru vakaru, ja laiks jauks, mēs gājām staigāt pa salu.

-              Jā, jā… Puaro nomurmināja, un Patriks Redferns neizpratnē uz viņu paskatījās.

-              Tātad jūs nezināt, kāda iemesla dēļ misis Māršale šorīt braukusi uz Mošķu līci? Vestons jautāja.

-             Man nav ne mazākās jausmas. Kāpēc lai Arlena tā rīkotos? Patriks Redferns rādījās pagalam apjucis.

-    Vai viņai šajā apkaimē bija kādi paziņas?

-    Nē, esmu pārliecināts, ka nebija.

-             Tagad, mister Redfern, labi pārdomājiet. Jūs misis Māršali pazināt jau Londonā. Noteikti esat iepazīstināts ar vairākiem viņas aprindu cilvēkiem. Vai kāds no tiem turēja uz viņu ļaunu prātu? Piemēram, kāds, kuru viņa jūsu dēļ pametusi?

Patriks Redferns brīdi apsvēra. Tad pakratīja galvu.

-    Tik tiešām nevaru nevienu iedomāties.

Pulkvedis Vestons bungoja ar pirkstiem pa galdu.

-     Mums palikušas trīs varbūtības. Uzklīdis

kāds slepkavīgs maniaks… Tomēr visai apšaubāms secinājums…

-    Galīgi neticams! Redfems iestarpināja.

-      Nē, tas nav nekāds "vārtrūmju" slepkava. Vai nu tam būtu jānāk pa dambi garām viesnīcai un tad lejā pa kāpnēm, vai jābrauc ar laivu. Nedz viens, nedz otrs veids neatbilst gadījuma rakstura slepkavībai.

-     Jūs teicāt, ka esot trīs varbūtības, atgādināja Patriks Redfems.

-      Jā. Diviem cilvēkiem šeit bija iemesls nogalināt misis Māršali. Viņas vīram un jūsu sievai, Vestons paskaidroja.

Redferns šķita kā no plaukta nokritis.

-      Manai sievai? Kristīnei? Vai jūs domājat, ka Kristīnei ar to visu ir kāds sakars?

Viņš pielēca kājās un, mazliet stostīdamies, nobēra:

-Jūs esat traks… nojūdzies… Kristīne? Neiespējami! Smieklīgi!

-      Tomēr, mister Redfern, greizsirdība ir ļoti svarīgs iemesls. Greizsirdīgas sievietes pilnīgi zaudē apvaldu.

-             Ne jau Kristīne, Redfems steigšus atbildēja. Viņa nav tāda. Viņa bija nelaimīga. Bet nav no tām… Viņai nav ātra daba.

Herkuls Puaro domīgi palocīja galvu. Nav ātra daba. To pašu teica arī Linda Māršale. Viņš tam piekrita arī šoreiz.

-    Bez tam tā ir bezjēdzība! Redfems turpināja. Arlena bija divtik stiprāka un veselīgāka par Kristīni. Diezin vai Kristīne spētu nožņaugt pat kaķēnu. Turklāt nevarētu noiet lejā pa stāvajām, taisnajām dzelzs redelēm, lai nokļūtu pludmalē. Viņa nepanes augstumu. Tas ir neiedomājami!

Pulkvedis Vestons pakasīja aiz auss.

-    Jā, tiešām liekas neiespējami. Taču mums vispirms jāmeklē iemesls. Viņš pavilcinājās, tad piebilda: Iemesls un izdevība.

4.

Kad Redferns bija aizgājis, policijas prefekts pavīpsnāja. Tīšuprāt neteicu, ka viņa sievai ir alibi. Gribēju dzirdēt, ko viņš par visu to saka. Ārkārtīgi uztraucās.

-     Viņa pamatojumi ir tikpat droši kā jebkurš alibi, Puaro sacīja.

-            Misis Redferna nav to izdarījusi. Nevarēja izdarīt tīri fiziski ne, kā jūs teicāt. Māršals varēja, bet acīmredzot nav izdarījis.

Inspektors Kolgeits nokremšļojās.

-     Esmu pārdomājis viņa alibi, ser. Vai nav iespējams, ka šīs vēstules uzrakstītas jau iepriekš?

-    Doma nav peļama. Mums jāpārbauda…

Viņš aprāva teikumu ienāca Kristīne Redferna.

Mierīga un līdzsvarota kā aizvien. Baltos tenisa svārkos un gaišzilā svīterī. Tas paspilgtināja viņas blāvo glītumu.

"Tomēr viņa nav nekāda vārgule. Seja pauž drosmi, saprātu un apņēmību," Puaro nodomāja un atzinīgi pamāja ar galvu.

"Smuks sievišķītis. Tikai drusku par bālu. Pārāk laba tam brunču medniekam. Tas vēl ir zaļknābis. Bet sievietes parasti pataisa vīriešus par ēzeļiem," pulkvedis Vestons nosprieda.

-    Apsēdieties, misis Redferna, viņš teica. Mums ir jāveic parastā aptauja, jāizprašņā katrs, ko darījis šorīt. Tikai mūsu zināšanai.

-    Es saprotu, Kristīne Redferna savā rāmajā balsī atbildēja. No kuras stundas lai sāku?

-            Iespējami agrākās, madame, sacīja Puaro. Ko jūs darījāt šorīt, līdzko piecēlāties?

-            Pirms brokastīm iegāju pie Lindas Māršales, mēs nolēmām doties uz Kaiju līci. Norunājām satikties priekštelpā pusvienpadsmitos.

-             Vai jūs vispirms neizpeldējāties, madame? Puaro jautāja.

-             Nē, es to daru tikai paretam. Viņa pasmaidīja. Pagaidu, kamēr jūra sasilst. Esmu diezgan salīgs cilvēks.

-    Bet jūsu vīrs izpeldas?

-    Jā, gandriz vienmēr.

-    Un misis Māršale arī?

Kristīnes balsī iešķindējās ledus.

-            Nē. Misis Māršale ieradās pludmalē tikai tad, kad saule jau gabalā.

-             Pardon, madame, ka jūs pārtraucu, Puaro likās tāds kā sakautrējies. Jūs teicāt, ka iegājāt mis Lindas Māršales istabā. Cikos tas bija?

-    Pusdeviņos… Nē, mazliet vēlāk.

-    Vai mis Māršale tad bija piecēlusies?

-    Jā, jau bijusi ārā.

-Ārā?

-    Jā, viņa teica, ka bijusi peldēties.

Kristīnes balss tikko manāmi ietrīsējās. Puaro tas radīja neizpratni.

-    Un tad? Vestons jautāja.

-    Tad es nogāju lejā paēst brokastis.

-    Un pēc brokastīm?

-              Uzkāpu augšā, paņēmu zīmuļus un skiču burtnīcu, un mēs devāmies prom.

-    Jūs un mis Māršale? -Jā.

-Cikos?

-    Liekas, tieši pusvienpadsmitos.

-    Uz kurieni?

-      Uz Kaiju līci salas austrumu pusē. Es tur zīmēju, Linda sauļojās.

-    Cikos no turienes aizgājāt?

-     Bez ceturkšņa divpadsmitos. Man bija jāpārģērbjas, jo divpadsmitos jāspēlē teniss.

-     Vai jums bija līdzi pulkstenis?

-    Nē, pareizo laiku pajautāju Lindai.

-    Un tad?

-      Savācu zīmēšanas piederumus un devos atpakaļ uz viesnīcu.

-    Bet mademoiselle Linda? Puaro vaicāja.

-    Linda? Ā, Linda gāja izpeldēties.

-     Vai jūs bijāt apmetušās tālu no jūras?

-     Jā, tieši zem klints, tā, lai es būtu paēnā, bet Linda saulē.

-      Vai Linda Māršale tiešām gāja peldēties, pirms jūs atstājāt līci?

Kristīne sarauca pieri, pūlēdamās atcerēties.

-     Viņa noskrēja lejā uz pludmali… Es aiztaisīju zīmuļu kasti… Jā, kad gāju augšā pa taku, dzirdēju viņu plunčājamies viļņos.

-     Vai esat pilnīgi pārliecināta, madame, ka viņa patiesi izpeldējās?

-Jā.

Kristīne uzmeta viņam izbrīna pilnu mirkli.

Pulkvedis Vestons arī nobrīnījās.

-    Turpiniet, misis Redferna, viņš mudināja.

-      Es devos atpakaļ uz viesnīcu, pārģērbos un steidzos uz tenisa laukumiem, kur mani jau gaidīja pārējie.

-    Kas viņi bija?

-      Kapteinis Māršals, misters Gārdners un mis Dārnlija. Mēs spēlējām divus setus. Grasījāmies sākt trešo, bet uzzinājām par… par misis Māršali.

Puaro paliecās uz priekšu.

-      Ko jūs domājāt, kad to uzzinājāt, madame? viņš vaicāja.

-    Ko es domāju?

Viņa netīksmē savilka seju.

-Jā.

-Tas ir… briesmīgi.

-       Jā, šāds gadījums saceļ jūsos riebumu. Es saprotu. Bet ko tas nozīmē jums personiski.

Viņa lūdzošām acīm pazibsnīja uz Puaro.

-       Es griežos pie jums, madame, kā pie inteliģentas un saprātīgas sievietes, viņš pieglaudīgā balsī teica. Jūs, bez šaubām, pa šo laiku, kamēr atrodaties šeit, esat atradusi kādu spriedumu par misis Māršali?

-      Droši vien ikkatram, kurš dzīvo viesnīcā, rodas savs spriedums par citiem, viņa piesardzīgi atbildēja.

-       Protams, tas ir dabiski. Tāpēc es jums jautāju, madame, vai jūs bijāt ļoti pārsteigta, ka vina ir nonāvēta?

-      Nē, nebiju visai pārsteigta. Biju uztraukusies. Bet tāda sieviete kā viņa…

-      Tāda sieviete kā viņa varētu tikt nonāvēta, Puaro pabeidza teikumu. Jā, madame, tie ir patiešākie un nozīmīgākie vārdi, kādi šorīt izteikti šajā istabā. Neņemot vērā personiskās jūtas, ko jūs īsti domājat par nelaiķi misis Māršali?

-    Vai maz ir vērts tagad par to runāt? Kristīne Redferna dzedri jautāja.

-    Varētu gan būt.

-    Ko lai saku? bālā seja pēkšņi piesārta. Izturēšanās vairs nebija saspringti nosvērta. Mirklī nokrita atturības maska. Viņa bija pilnīgi nevērtīga sieviete! Kāpēc tādas dzīvo pasaulē? Viņai smadzeņu nebija ne tik, cik vistas kājai gaļas. Prātā vienīgi vīrieši, tērpi un grozīšanās sabiedrībā, lai paspīdētu. Liekēde! Parazīte! Vīriešiem viņa patika, tie krita uz viņu kā mušas uz medu! Tāds bija viņas dzīves veids. Tāpēc es neesmu pārsteigta, ka viņa ņēmusi nelabu galu. Viņa varētu būt iepīta jebkādā nekrietnā lietā šantāžā… atriebībā… zvērīgumā… ikkurā zemiskā rīcībā. Viņa… viņa uzjundīja cilvēkos tumšākās dziņas, ļaunumu…

Kristīne Redferna, mazliet aizelsusies, apklusa. Riebumā savilka lūpas.

"Kristīne Redferna ir tieši Arlenas Stjuartes pretdabe. Droši vien laulības dzīvē viņa ir tik vēsi izsmalcināta, ka Arlena Stjuarte varētu vīru iekairināt," nosprieda pulkvedis Vestons. Un tad no Kristīnes Redfernas teiktā viņa uzmanību pēkšņi saistīja viens vienīgs vārds "šantāža". Paliecies uz priekšu, viņš jautāja:

Misis Redferna, kāpēc, runājot par Arlenu Māršali, jūs minējāt vārdu "šantāža"?

Septītā nodaļa

1.

Kristīne platām acīm skatījās uz pulkvedi Vestonu, it kā pirmajā brīdī nesapratusi, ko viņš ar to domā.

-    Nu, tāpēc, ka viņa ir šantažēta. Pret tādām sievietēm taču varētu lietot šantāžu.

-   Kā jūs zināt, ka viņa ir šantažēta? pulkvedis Vestons uzstājīgi jautāja.

Kristīnei viegli piesārta vaigi.

-   Nejauši to dzirdēju, viņa negribīgi atbildēja. -Es… es noklausījos.

-    Vai jūs nepaskaidrotu, misis Redferna?

Vaigi viņai satvīka košāk.

-     Man… man nebija nolūka slepus kaut ko noklausīties. Tā gadījās aizvakar. Mēs spēlējām bridžu. Viņa pagriezās pret Puaro. Jūs atceraties, vai ne? Mans vīrs un es, mesjē Puaro un mis Dārnlija. Es gan tikai sēdēju un skatījos. Kāršu istaba bija piesmēķēta, izgāju ārā svaigā gaisā. Devos lejā uz pludmali, bet pēkšņi izdzirdēju balsis. Uzreiz pazinu, ka viena ir Arlenas

Māršales balss. Viņa teica: "Ne penija no manis vairs neizspiedīsiet! Kur lai tādu naudu ņemu? Vīram radīsies aizdomas." Tad ierunājās vīrietis: "Nemēģiniet izlocīties! Jums tā jādabū!" "Nešķīstais šantāžists!" sacīja Arlena Māršale. Un vīrietis atbildēja: "Šķīsts vai nešķīsts, bet jūs maksāsiet ragā, madāmiņ, visu samaksāsiet!"

Kristīne aprāva stāstījumu.

-    Es griezos atpakaļ, pēc mirkļa garām paskrēja Arlena Māršale. Izskatījās šausmīgi uztraukusies.

-    Bet vīrietis? Vai jūs viņu pazināt?

Kristīne Redferna papurināja galvu.

-     Nē, nepazinu. Zema, apslāpēta balss. Kam tā bijusi?

-     Pateicos, misis Redferna, sacīja pulkvedis Vestons.

2.

Kad Kristīne Redferna bija aizvērusi durvis, inspektors Kolgeits teica:

-    Nu beidzot esam tikuši tālāk!

-    Vai jums tā liekas? Vestons jautāja.

-     Tagad varēsim sadzīt pēdas slepkavam, ser. Kāds no viesiem ir šantažējis misis Māršali.

-     Taču nogalināts ir nevis nekrietnais šantāžists, bet upuris, iebildās Puaro.

-     Jā, tas ir klupšanas akmens, sacīja inspektors. Šantāžisti nemēdz galēt nost savus upurus. Bet tādējādi var izskaidrot misis Māršales šārīta dīvaino izturēšanos. Viņa devusies satikt šantāžistu un nav gribējusi, lai vīrs vai misters Redfems dabū zināt.

Puaro tam piekrita.

-     Un izraudzītā vieta šādam nolūkam kā radīta. Misis Māršale aizbrauca ar smailīti. Tas nav nekas neparasts. Viņa braukā katru rītu. Viņa dodas uz Mošķu līci, tā ir klusa tikšanās vieta, rītos tajā pludmalē neviena nav.

-      Man ari ienāca prātā šis apstāklis, Puaro sacīja.

-     Tā ir, kā jūs teicāt, ideāla rendezvous vieta. Nomaļa. Lai tur nokļūtu no cietzemes, jākāpj lejā pa stāvām, šaurām dzelzs redelēm, un to kurš katrs nemaz nespēj. Bez tam no augšas nav pārredzama visa pludmale, tās lielāko daļu aizsedz nokarenā klints. Ir vēl viena priekšrocība. Misis Redferna man reiz pastāstīja, ka tur esot ala, tās ieeja grūti atrodama tikai gara, šaura sprauga starp klinšu klučiem. Lieliska paslēptuve, kur kādam uzturēties.

-    Tagad atceros, to sauc par Mošķu alu, Vestons sacīja. Taču sen neesmu dzirdējis pieminam. Tomēr mums katrā ziņā tur jāieskatās. Varbūt atradīsim kādu zīmi.

-      Jums taisnība, Kolgeit. Mīklas pirmo pusi esam atrisinājuši, zinām, kāpēc misis Māršale devusies uz Mošķu salu. Taču mums jāatrisina arī mīklas otra puse. Ar ko viņa tur satikusies? Liekas, ar kādu no viesnīcas viesiem. Neviens no viņiem neder par mīļāko, bet šantāžists tā ir pavisam cita lieta.

Viņš piestūma Kolgeitam viesu sarakstu.

-       Diezin vai apkalpotājiem, apavu spodrinātājiem un saimniecības darbiniekiem ir ar visu to kāds sakars. Paliek amerikānis Gārdners, majors Berijs, misters Horass Bleits un reverends Stīvens Leins. Manuprāt, varētu izsvītrot ari amerikāni. Viņš visu rīta cēlienu bija pludmalē. Tā ir, mesjē Puaro?

-     Laiciņu bija prom sieva aizsūtīja pēc dzijas šķeteres, Puaro atbildēja.

-    Tas nav jāņem vērā, Kolgeits sacīja.

-    Bet pārējie tris? jautāja Vestons.

-     Majors Berijs šorīt viesnīcu atstājis desmitos. Atgriezies pusdivos. Misters Leins pabrokastojis jau astoņos un tūlīt devies pārgājienā. Misters Bleits, kā parasti, aizgājis būrāt. Abi nav pārradušies.

-     Būrāt? pulkvedis Vestons likās kaut ko apceram.

Kolgeits uztvēra viņa domu:

-    Diezgan šaubīgi, vai ne?

-     Sīki jāiztaujā majors, kur bijis. Vai vēl kāds palicis? Rozamonda Dārnlija. Un mis Brūstere. Viņa kopā ar Redfemu atrada līķi. Kāda viņa ir, Kolgeit?

-     Visai saprātīgs cilvēks, ser. Niekus nerunā.

-     Vai nav izteikusi domas par misis Māršales nāvi?

Inspektors pakratīja galvu.

-      Šaubos, vai viņa mums pastāstīs kaut ko vairāk, ser, tomēr jāpārliecinās. Atliek amerikāņi.

Pulkvedis Vestons pamāja.

-        Ātri nopratināsim visus. Varbūt šo to uzzi• nāsim. Par šantāžu vai kaut ko citu.

3.

Misters un misis Gārdneri ieradās abi kopā.

Misis Gārdnere tūlīt ņēmās skaidrot:

-    Ceru, ka jūs saprotat, pulkvedi Veston. Tāds ir jūsu uzvārds, vai ne?

Pēc apstiprinājuma viņa atņēma valodu:

-     Es biju šausmīgi uztraukusies, un misters Gārdners vienmēr ļoti rūpējas par manu veselību…

-     Misis Gārdnere ir ārkārtīgi jūtīga, misters Gārdners iestarpināja.

-      …viņš man teica: "Kerij, es, protams, iešu tev līdzi." Ne jau tāpēc, ka mums nepatiktu angļu policija, tieši pretēji, mēs apbrīnojam tās rīcību. Man stāstīja angļu policisti esot tik laipni un smalkjūtīgi, es par to nekad nešaubījos, un pareizi kad viesnīcā "Savoja" atklāju, ka man pazudusi rokassprādze, jaunais cilvēks, kurš ieradās pie manis, bija tik simpātisks un izpalīdzīgs, bet es, protams, nemaz nebiju pazaudējusi rokassprādzi, tikai kaut kur iegrūdusi. Ja braukā pa visu pasauli, tad kļūsti aizmāršīgs, vairs neatceries, kur noliec mantas…

Misis Gārdnere atvilka elpu, tad atņēmās pa otram lāgam:

-              Mēs ļoti gribam nākt palīgā angļu policijai, un misters Gārdners piekrīt. Prasiet man visu, ko vēlaties zināt…

Pulkvedis jau pavēra muti, lai uzdotu jautājumu, bet misis Gārdnere vēl nerimās:

-    Tā es teicu, vai ne, Odel? Un tā tas ari ir.

-    Jā, mīlucīt, misters Gārdners apliecināja.

Pulkvedis Vestons pasteidzās iejaukties:

-             Vai jūs, misis Gārdnere, un jūsu vīrs šorīt visu laiku bijāt pludmalē?

Šoreiz misters Gārdners paspēja atbildēt pirmais:

-Jā.

-              Protams, bijām, sacīja misis Gārdnere. Rāms, brīnišķīgs rīts! Nemaz nenojautām, kas notiek tajā nomaļajā pludmalē.

-     Vai jūs šodien redzējāt misis Māršali?

-              Nē, un es teicu Odelam diezin kur misis Māršale šorīt palikusi? Vispirms viņu meklēja vīrs, pēc tam smukais jaunais cilvēks misters Redferns, viņš sēdēja kā uz adatām un staipīja kaklu. Un es nodomāju viņam ir tik jauka sieviņa, kāpēc jāskrien pakaļ tai ļaunajai vellatai? Tikmēr valšķinājusies, kamēr jauno viru apbūrusi.

Es jutu, ka viņai piemīt ļaunestība, vienmēr to jutu

-    vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt.

-     Kā gan patīkamais kapteinis Māršals varējis apņemt tādu sievu? Tavu neprātību! Turklāt viņam ir pusaugu meita, un meitenei it īpaši vajadzīga laba priekšzīme. Misis Māršalei trūka labas audzināšanas, viņa bija gaužām robusta. Bijusi kapteinim Māršalam sajēga, tad viņš precētu mis Dārnliju. Ļoti pievilcīga sieviete, bez tam cienījama. Es viņu apbrīnoju. Visu sasniegusi ar savu uzcītību, atvērusi pirmklasīgu modes namu. Tam vajadzīga saprašana. Rozamondai Dārnlijai galva strādā, tas uzreiz redzams. Viņa spēj novest līdz galam jebkuru ieceri. Es viņu neizsakāmi apbrīnoju. Un es teicu misteram Gārdneram, ka viņa mīl kapteini Māršalu, tas taču pat aklam redzams, vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt.

-      Viņi esot bērnības draugi, un tagad beigu beigās viss var vērsties viņai par labu, ja tā sieviete vairs nestāv ceļā. Neesmu aizspriedumaina, pulkvedi Veston, neraugos uz aktieriem no augšas

-     daudzas manas labākās draudzenes ir aktrises,

bet visu laiku teicu misteram Gārdneram šajā sievietē iemīt ļaunums. Un, izrādās, man bijusi taisnība!

Viņas balsī izskanēja gaviles.

Herkula Puaro lūpas raustīja smīns. Skatiens, mirklīga sastapšanās ar mistera Gārdnera gudrajām, pelēkajām acīm.

-    Paldies, misis Gārdnere, pulkvedis Vestons diezgan nepacietīgi sacīja. Tātad nedz jūs, nedz jūsu vīrs neesat ievērojuši neko tādu, kas attiektos uz šo gadījumu.

-    Nē… Tiešām ne, misters Gārdners gausi noteica. Misis Māršale lielākoties laiku pavadīja kopā ar Redfemu, bet to šeit zina katrs.

-    Kā jums šķiet, vai viņas vīru tas neuztrauca?

-    Kapteinis Māršals ir ļoti noslēgts cilvēks, viņš piesardzīgi atbildēja.

-    Jā, īsts anglis, misis Gārdnere apstiprināja.

4.

Majors Berijs bija krampjaini savilcis seju viltotās šausmās, tomēr nevarēja noslēpt tādu kā tīksmi un pašpatiku.

-            Esmu gatavs jums palīdzēt, cik vien ir manos spēkos, viņš teica tabakas aizsmacinātā balsī. Bet es par šo lietu neko nezinu, vispār neko. Taču savulaik man ir iznācis kaut ko tādu pieredzēt. Ilgi nodzīvoju Austrumos Indijā. Tur atklāju, cik neizdibināma ir cilvēka daba, viņš atvilka elpu un turpināja. Šī slepkavība man atgādina kādu gadījumu Simlā. Vīru sauca Robinsons. Varbūt Folkoners? Vairs neatceros, bet tas nav svarīgi. Miermīlīgs puisis, liels lasītājs lēns kā jērs. Taču kādu vakaru savā bungalo sagrābis aiz rīkles sievu. Tā mīlinājusies ar citu, viņš dabūjis zināt. Gandrīz sievu nožņaudzis! Pēc tam pazudis. Visi viņu izmeklējušies, bet šis kā zemē ielīdis. Kas to varēja iedomāties!

-      Vai jums šis gadījums liekas līdzīgs misis Māršales nogalināšanai?

-      Nu, viņa arī ir nožņaugta… Tāds pats nodoms. Vīrs pēkšņi aizdedzies dusmās.

-      Vai jūs domājat kapteini Māršalu pārņēmušas dusmas?

-     Neko tādu neesmu teicis! majors Berijs pietvīka līdz ausu galiem. Par Māršalu nekad! Simpātisks cilvēks. Nemūžam neteiktu par viņu nevienu sliktu vārdu.

-      Pardon, bet jūs pastāstījāt par vīra dabisku reakciju.

-     Viņa pratusi pievilkt vīriešus. Redferns tecēja pakaļ kā sunītis. Tiešām savādi, ka vīri šajā ziņā ir tik neapķērīgi. Tas mani allaž pārsteidzis. Viņi redz, ka vīrietis met uz sievu acis, bet neredz, ka arī viņa met uz šo vīrieti acis. Atceros kādu gadījumu Pūnā. Ļoti smuks sievišķis. Vazāja vīru aiz deguna…

Pulkvedis Vestons nepacietīgi pagrozījās krēslā

-     Jā, jā, major Berij. Šobrīd mums jākonstatē fakti. Vai neesat redzējis vai pamanījis kaut ko tādu, kas varētu mums šajā lietā palīdzēt?

-     Nē, tik tiešām ne. Reiz pievakarē redzēju misis Māršali un Redfemu Kaiju līcī… Viņš zīmīgi pamirkšķināja Vestonam. Bučojās un mīlinājās. Bet ne jau šāda liecība jums vajadzīga. Viņš palaida garu smējienu.

-      Vai jūs šorīt vispār neesat redzējis misis Māršali?

-    Nevienu šorīt neesmu redzējis. Devos uz SeintIū. Un palaidu garām šo gadījumu. Mēnešiem ilgi te nekas nenotiek, bet, kad notiek, tad esmu prom.

Majora Berija balss pauda dziļu nožēlu.

-    Jūs teicāt, ka devāties uz Seintlū? pulkvedis Vestons atgādināja.

-     Jā, gribēju piezvanīt. Nedz šeit, nedz Lezerkombas līča pasta nodaļā nav visai ērti runāt pa telefonu.

-    Vai jūsu sarunas ir tik slepenas?

Majors atkal pamirkšķināja.

-      Kā uz to skatās. Šodien gribēju pateikt vienam no saviem draugiem, uz kuru zirgu jāliek. Diemžēl nevarēju viņu sazvanīt.

-    No kurienes jūs zvanījāt?

-     No telefona kabīnes Seintlū galvenajā pastā. Braucot atpakaļ, apmaldījos. Veselu stundu malstījos riņķī apkārt. Sasodīti juceklīga vieta! Tikai pirms pusstundas pārrados.

-      Vai Seintlū kādu redzējāt, vai ar kādu runājāt? pulkvedis Vestons jautāja.

Majors Berijs iegrudzinājās.

-      Vai prasāt, lai pierādu savu alibi? Seintlū redzēju apmēram piecdesmittūkstoš cilvēku, bet diezin vai viņi atcerēsies redzējuši mani.

-    Jūs taču saprotat, mums tas ir jāprasa, teica policijas prefekts.

-     Jā, griezieties pie manis katrā laikā. Priecājos jums palīdzēt. Nelaiķe bija ļoti iekārojama sieviete. Labprāt nākšu jums talkā, lai noķertu vaininieku. Vientuļais pludmales slepkava varu saderēt, ka avīzes to. tā nosauks. Tas man atgādina laiku…

Inspektors Kolgeits aprāva viņa atmiņu izklāstu jau pašā sākumā un veikli izvadīja valodīgo majoru ārā.

-    Tagad ir atpūtnieku sezona, Seintlū grūti kaut ko pārbaudīt, inspektors Kolgeits bilda.

-     Jā, mēs nevaram viņu izsvītrot. Es gan lāgā neticu, ka viņš ir iepīts noziegumā. Desmitiem tādu vecu, apnicīgu grābekļu klīst apkārt. Tomēr viņš rada aizdomas. Atstāju to jūsu ziņā, Kolgeit. Noskaidrojiet, cikos īsti viņš aizbraucis. Varbūt atstājis mašīnu kādā klusā vietā, atgriezies atpakaļ un devies uz Mošķu līča pludmali. Taču tas man šķiet apšaubāmi. Tā būtu pārdroša rīcība, viņu varētu ieraudzīt.

Kolgeits pamāja ar galvu.

-    Šodien gan te ir sabraukušas vaļējās ekipāžas no malu malām, viņš teica. Skaista diena. Sāka ierasties jau pusdivpadsmitos. Paisums bija septiņos. Bēgums būs ap vieniem. Visur mudžēs cilvēki gan pludmalē, gan uz dambja.

-    Jā, turklāt viņam no dambja būtu jānāk garām viesnīcai.

-     Nē, viņš varēja nogriezties pa taku, kas ved augšup pāri salai.

-     Viņš to varētu arī izdarīt, un neviens vinu nepamanītu, Vestons domīgi sacīja. Visi viesi bija šajā pludmalē, vienīgi misis Redferna un mis Māršale Kaiju līcī. Takas sākums redzams tikai no dažām viesnīcas istabām, un diezin vai kāds tieši tajā mirklī skatījies pa logu. Man šķiet, ka viesnīcā ir iespējams ienākt nepamanītam un caur atpūtas telpu atkal iziet ārā. Taču jārēķinās, ka to kāds varētu ari redzēt.

-    Uz Mošķu līci viņš varēja aizbraukt ar laivu.

-     Tas ir daudz ticamāk, Vestons pieņēma. Ja viņš atstājis laivu kādā no tuvējiem līčiem, tad varējis novietot mašīnu, airēties vai būrāt līdz Mošķu līcim, izdarīt slepkavību, atbraukt ar laivu atpakaļ, iesēsties mašīnā, atgriezties šeit un stāstīt, ka bijis Seintlū un tur nomaldījies. Zināt šādu sagudrojumu visai grūti apstrīdēt.

-     Jums taisnība, ser.

-             Atstāju to jūsu ziņā, Kolgeit. Pārmeklējiet visu apkaimi. Jūs esat lietpratīgs. Mēs labāk iztaujāsim mis Brūsteri.

5.

Emīlijai Brūsterei nebija nekā jauna, ko pastāstīt par viņiem jau zināmajām norisēm.

-             Tātad jūs nekādi nevarat mums palīdzēt? Vestons jautāja, noklausījies viņas stāstījumu.

-              Diemžēl ne. Nepatīkama lieta. Bet ceru, ka jūs to drīz izdibināsiet.

-    Es arī ceru.

-    Tas nemaz nebūs tik grūti.

-    Ko jūs ar to gribat teikt, mis Brūstere?

-             Piedodiet. Es taču negrasos jūs mācīt. Man tikai šķiet, ka tas būs diezgan viegli, jo viņai ir slikta slava.

-    Vai jūs patiesi tā domājat? Puaro jautāja.

-             Protams! Emīlija Brūstere strupi atbildēja. Par mirušajiem esot jārunā tikai labu, bet nevar neņemt vērā faktus. Šī sieviete bija caurcaurēm draņķe. Pievērsiet uzmanību viņas tumšajai pagātnei.

-              Jums viņa nepatika, vai ne? Puaro laipni jautāja.

-    Es pārāk daudz par viņu zinu.

Puaro izskatījās pārsteigts, un mis Brūstere turpināja:

-     Mana māsīca apprecējās ar vienu no Erskiniem. Jūs varbūt esat dzirdējuši Arlena Stjuarte panākusi, ka vecais sers Roberts, kurš jau bijis bērna prātā, ar testamentu norakstījis viņai savas bagātības lielāko daļu, atrāvis to savai ģimenei.

-    Un viņa ģimene… šādu rīcību nopēlusi?

-     Protams. Vecā Erskina sakars ar šo sievieti visādā ziņā bija skandalozs, turklāt viņš novēlēja viņai iespaidīgu summu piecdesmittūkstoš mārciņu. Tas skaidri liecina, kāda sieviete viņa bijusi. Varbūt izklausās cietsirdīgi, bet, pēc manām domām, Arlena Stjuarte ir pelnījusi nosodījumu. Man zināms vēl cits gadījums kāds jauns cilvēks galīgi zaudējis galvu viņas dēļ. Viņš gan arvien bijis trakulīgs, bet sakars ar Arlenu Stjuarti viņu pilnīgi novedis neceļos; viņš izdarījis bīstamas mahinācijas ar akcijām, iegūto naudu noplencējis ar šo sievieti un tik tikko izvairījies no iesūdzēšanas. Šī sieviete samaitā visus, ar kuriem satiekas. Pavedināja arī Redfernu. Nē, es nenožēloju viņas nāvi, protams, labāk, ja viņa būtu noslīkusi vai nokritusi no klints. Nožņaugšana ir diezgan pretīga.

-     Vai jūs domājat, ka slepkava ir kāds no viņas bijušajiem mīļākajiem?

-Jā.

-      Kāds, kas ieradies no cietzemes un kuru neviens nav redzējis?

-     Kāpēc lai redzētu? Mēs visi bijām pludmalē. Tikai Māršala meita un Kristīne Redferna bija Kaiju līcī, un kapteinis Māršals viesnīcā, savā istabā. To varēja pamanīt vienīgi mis Dārnlija.

-    Kur tad bija mis Dāmlija?

-      Sēdēja uz klints tā dēvētajā Saulgozes liedagā. Mēs viņu tur ieraudzījām, misters Redfems un es, kad braucām ar laivu apkārt salai.

-     Varbūt jums ir taisnība, mis Brūstere, sacīja pulkvedis Vestons.

-     Es esmu pārliecināta, Emīlija Brūstere kā skaldīt noskaldīja. Samaitātā sieviete pati ir vainīga savā nāvē. Jūs taču man piekrītat, mesjē Puaro?

Herkuls Puaro pavērās augšup un sastapa mis Brūsteres saltās, pelēkās acis.

-     Jā, es piekrītu tam, ko jūs nupat sacījāt. Arlena Māršale pati ir vainīga savā nāvē.

-    Nu labi! mis Brūstere strupi noteica.

Viņa stāvēja, taisni izslējusies, izriezusi atlētiskos plecus, un pārslidināja ledaino, pašpārliecināto skatienu visiem trim pēc kārtas.

-     Mis Brūstere, jūs varat būt droša, ka mēs smalki izzināsim visu par misis Māršales pagātni.

Emīlija Brūstere aizgāja.

6.

Inspektors Kolgeits sagrozījās krēslā.

-     Varen apņēmīga… viņš gausi noteica. Viņa spētu ietriekt dunci misis Māršalei krūtīs.

Viņš pavilcinājās, tad domīgi atsāka:

-    Tiešām žēl, ka viņai ir neapstrīdams alibi visai priekšpusdienai. Vai ievērojāt viņas rokas, ser? Tik lielas kā vīrietim. Spēcīga sieviete, stiprāka par daudziem vīriešiem…

Viņš atkal pavilcinājās. Uzmeta Puaro gandrīz vai lūdzošu skatienu.

-    Bet jūs sakāt, ka viņa jau kopš agra rīta bijusi pludmalē?

-     Misis Māršale vēl nebija sasniegusi Mošķu līci, kad mis Brūstere jau ieradās pludmalē, visu laiku bija manā acu priekšā, līdz kopā ar misteru Redfernu aizbrauca ar laivu.

-    Neko darīt, viņa jāizslēdz.

Viņš likās sapīcis.

7.

Herkulu Puaro pārņēma priecīga jutoņa kā aizvien, ieraugot mis Rozamondu Dārnliju.

Viņa izturējās ar savu allažīgo pašcieņu, kaut arī bija ieradusies uz nopratināšanu sakarā ar nepatīkamo slepkavību.

Mis Dārnlija apsēdās pretim pulkvedim Vestonam, viņas inteliģentā seja bija nopietna.

-    Jūs vēlaties zināt manu vārdu un adresi? Rozamonda Dārnlija. Vadu modes ateljē "Rose Mond" Brūkstrītā.

-     Pateicos, mis Dārnlija. Varbūt varat mums pastāstīt šo to, kas palīdzētu atrast noziedznieku?

-    Diemžēl ne.

-    Ko jūs darījāt…

-     Pusdesmitos paēdu brokastis. Pēc tam atgriezos savā istabā, paņēmu dažas grāmatas un saulessargu un devos uz Saulgozes liedagu. Tas bija apmēram divdesmit piecas minūtes pēc desmitiem. Atpakaļ atnācu kādas desmit minūtes pirms divpadsmitiem, uzkāpu augšā, paņēmu raketi un devos uz tenisa laukumiem, tur spēlēju tenisu līdz lenčam.

-     Jūs bijāt klinšu ielokā, tā dēvētajā Saulgozes liedagā, apmēram no pusvienpadsmitiem līdz bez desmit minūtēm divpadsmitiem?

-Jā.

-     Vai misis Māršali šorīt esat redzējusi?

-Nē.

-      Varbūt redzējāt viņu no klints, kad viņa ar smailīti brauca uz Mošķu līci?

-     Nē, droši vien bija aizbraukusi pirms manas ierašanās.

-       Vai neievērojāt kādu airējam laivu vai burājam?

-     Nē, es lasīju. Protams, šad tad pacēlu acis no grāmatas, bet tajās reizēs jūra vienmēr bija klaja.

-     Jūs pat nepamanījāt pabraucam garām misteru Redfemu un mis Brūsteri?

-      Nē.

-    Jūs, domājams, bijāt pazīstama ar misis Māršali?

-     Kapteinis Māršals ir vecs ģimenes draugs.

Mūsu ģimenes dzīvoja kaimiņos. Taču sen nebiju viņu satikusi gadus desmit.

-    Un misis Māršali?

-             Pirms ierašanās šeit neesmu pārmijuši ar viņu ne pušplēsta vārda.

-             Varbūt zināt, vai kapteinim Māršalam un misis Māršalei bija labas attiecības?

-    Šķiet, ka ļoti labas.

-             Vai kapteinis Māršals bija ļoti pieķēries savai sievai?

-             Droši vien. īsti nezinu. Kapteinis Māršals ir diezgan vecmodīgs par savām laulības dzīves likstām skaļi negaužas.

-    Vai jums patika misis Māršale, mis Dāmlija?

-             Nē, vienzilbes vārds noskanēja mierīgi un pārliecinoši patiesībai atbilstīga atziņa.

-    Kāpēc nē?

Rozamondas sejā atplaiksnījās smaids.

-             Jūs taču zināt, ka sievietes necieta Arlenu Māršali. Sievietes viņu neizturami garlaikoja, un viņa to atklāti parādīja. Tomēr šūt viņai drēbes man patiktu. Arlenai bija ļoti laba gaume. Viņa prata ģērbties, mācēja tērpus arī nēsāt. Man gribētos tādu klienti.

-    Vai tērpiem viņa daudz iztērēja?

-      Laikam gan. Bet viņai naudas netrūka, arī kapteinis Māršals nav nekāds tukšinieks.

-     Vai jūs esat dzirdējusi, ka pret misis Māršali lietota šantāža? Vai jums nav ienācis prātā, ka viņa varētu tikt šantažēta?

Mis Dārnlijas sejā atspoguļojās izbrīns.

-    Šantažēta? Arlena?

-    Kā rādās, šāds pieņēmums jūs pārsteidz?

-    Jā, tas liekas gaužām neticami.

-    Bet ir iespējams, vai ne?

-     Pasaulē viss ir iespējams. Taču es brīnos kādēļ Arlenu kāds šantažējis?

-    Acīmredzot misis Māršalei bijis svarīgi, lai vīrs neko neuzzinātu.

-     Varbūt… viņas balsī varēja jaust šaubas. Taču Arlena bija plaši pazīstama ar savu vaļīgo uzvešanos. Sabiedrības cieņa viņai daudz nerūpēja, Rozamonda pasmaidīja.

-    Vai jūs domājat, ka vīrs zinājis par viņas tuvību ar citiem vīriešiem?

Rozamonda sagrumboja pieri, brīdi klusēja. Tad it kā negribīgi teica:

-            Manuprāt, Kenets Māršals skaidri sapratis, kāda ir viņa sieva. Nav lolojis nekādas ilūzijas par viņu. Bet varbūt tā nav.

-    Ja nu sievai pilnīgi uzticējies?

-     Vīrieši ir lieli muļķi! Rozamonda likās mazliet iekaisusi. Kenets Māršals varētu tīšām sevi maldināt un akli viņai uzticēties, domājot, ka vīrieši par viņu tikai… jūsmo.

-    Vai jūs zināt, tas ir, vai esat dzirdējusi, kurš turējis uz misis Māršali ļaunu prātu?

Rozamonda Dārnlija pasmaidīja.

-     Vienīgi aizvainotas sievas. Bet pieņemu, ka viņu nogalinājis vīrietis, jo viņa ir nožņaugta.

-    Jā, tas tiesa.

-    Taču nevaru nevienu iedomāties. Jums jāapprasās kādam no viņas tuvākajām aprindām.

-    Paldies, mis Dārnlija.

Rozamonda pagriezās krēslā iesāņus.

-    Vai mesjē Puaro neuzdos nevienu jautājumu?

Viņa smīnīgām acīm raudzījās Puaro.

Puaro pasmaidīja un pakratīja galvu.

Rozamonda Dārnlija piecēlās un aizgāja.

Astotā nodala

Viņi stāvēja nelaiķes Arlenas Māršales guļamistabā.

Divi lieli erkerveida logi vērās uz balkonu, no tā bija pārredzama pludmale un jūra. Saule apmirdzēja pudelītes un citus trauciņus uz Arlenas tualetes galda milzīgu daudzumu ziežu un skaistumkopšanas līdzekļu. Pa šo sievietes ieroču telpu mērķtiecīgi rosījās trīs vīrieši. Inspektors Kolgeits pārmeklēja visas atvilktnes.

Pēc brītiņa viņš kaut ko noburkšķēja. Bija atradis salocītas vēstules. Abi ar Vestonu ņēmās tās pārskatīt.

Herkuls Puaro atvēra drēbju skapja divviru durvis, tas bija pilnum pilns ar kleitām un sporta tērpiem. Otrā pusē kaudzēm veļas ar baltām zīda mežģīnēm. Uz plaukta saliktas cepures. Divas kartona cepures pludmalei, viena sarkana, otra gaiši dzeltena, salmenīca platām malām, zila audekla naģene, tumšzila berete ar melna samta pušķi, gaišpelēks turbāns un trīs četras smieklīgas cepurītes, par tām neapšaubāmi samaksātas dažas ginejas gabalā.

Puaro iecietīgi pasmaidīja.

-    Les femmes! viņš nomurmināja.

Pulkvedis Vestons atlocīja vēstules.

-    Trīs no Redferna, viņš teica. Ēzelis tāds! Viņam būs mācība visam mūžam nedrīkst rakstīt mīļākajām vēstules. Sievietes vienmēr tās saglabā, bet apzvēr, ka sadedzinājušas. Ir vēl viena. Tādā pašā stilā.

Viņš iedeva vēstuli Puaro.

"Sirdsmīļotā Arlena, jūtos briesmīgi. Man jābrauc uz Ķīnu, varbūt neredzēsimies gadiem ilgi. Es joprojām Tevi neprātīgi mīlu. Paldies par čeku. Viņi vairs neuztur spēkā sūdzību. Mani gandrīz iebāza cietumā vienīgi tāpēc, ka Tevis dēļ gribēju iesist lielu naudu. Vai piedosi? Gribēju Tev dāvināt briljantu auskarus, aplikt ap kaklu lielu, baltu pērļu virteni, bet runā, ka pērles tagad neesot īstas. Varbūt Tu vēlētos smaragdu? Lielu, zaļi zalgojošu smaragdu? Neaizmirsti mani, zinu, Tu neaizmirsīsi, paliksi man uzticīga uz mūžu.

Ardievu ardievu ardievu…

Dž. N."

-    Derētu pārbaudīt, vai Dž. N. tiešām aizbraucis uz Ķīnu. Citādi viņš varētu būt tas, kuru mēs meklējam. Neprātīgi iemīlējies šajā sievietē, idealizējis viņu, bet pēkšņi dabūjis zināt, ka viņam tiek likti smuki radziņi. Vai tik viņš nav mis Brūsteres minētais jauneklis? Jā, varētu būt.

-    Šī vēstule ir svarīga, pat ļoti svarīga, teica Puaro.

Viņš vēroja telpu, pudeles uz tualetes galda, atvērto skapi, lelli garu pjero, nevīžīgi nomestu uz gultas.

Pēc tam viņi iegāja Keneta Māršala istabā.

Tā atradās blakus sievas guļamistabai, bet ieeja bija atsevišķa. Balkona nebija. Starp abiem pašaurajiem logiem karājās spogulis zeltītā ietvarā. Labajā istabas stūri bija tualetes galds, uz tā divas ziloņkaula ķemmes, drēbju suka un pudele matu losjona. Kreisajā stūri bija rakstāmgalds, uz tā stāvēja rakstāmmašīna bez pārvalka, līdzās kaudzīte papīru.

Kolgeits tos žigli pārlūkoja.

-     Viss atstāts redzamā vietā, viņš teica. A, vēstule, par kuru kapteinis Māršals runāja. Vakardienas datums. Aploksne šorīt apzīmogota Lezerkombas līcī. Viss, šķiet, kā nākas. Ja vien atbilde nav uzrakstīta jau iepriekš.

Viņš apsēdās.

-     Pārliecinieties, mēs uz brīdi jūs te atstāsim. Ieskatīsimies pārējās šā gaiteņa istabās, sacīja pulkvedis Vestons. Iemītniekiem pa šo laiku jāuzturas kaut kur citur, viņi kļūs nepacietīgi.

Nākamā bija Lindas Māršales istaba ar logiem austrumu pusē, no tiem atklājās skats pāri klintīm uz jūru lejā.

Vestons paraudzījās apkārt.

-    Diezin vai te ko atradīsim. Varbūt kapteinis Māršals kaut ko nobēdzinājis meitas istabā? Tomēr maz ticama iespēja. Šeit nav nekā tāda, kas radītu aizdomas.

Viņš izgāja.

Herkuls Puaro palika istabā. Bija kamīnā kaut ko ieraudzījis kaut ko nesen dedzinātu. Viņš pietupās un sāka rušināties pa pelniem. Atradumus uzlika uz papīra lapas. Verveļaina vaska pika izkususi svece, daži apsviluši bieza, zaļa papīra vai kartona gabali, acīmredzot savirgāts kalendārs, jo uz vienas paliekas melnēja cipars "5" un drukāti vārdi: "…padarīt šodien". Vēl bija adata un apgruzdējis spalvu kušķis tāda kā matu šķipsna.

Puaro visu salika rindā un domīgi aplūkoja.

-   "Ko vari padarīt šodien, to neatliec uz lītu," viņš nomurmināja. Bet kādu spriedumu var izdarīt no šīs kolekcijas? C'est fantastique!

Tad viņš paņēma adatu, viņa acīs iezvīļojās zaļa liesma.

-    Dievīt tētīt! Vai tas ir iespējams?

Viņš atkal piegāja pie kamīna un lēnām pārlaida skatienu istabai. Sejā parādījās cita izteiksme nopietna, gandrīz barga.

Pa kreisi no kamīna bija plaukts, nokrauts ar grāmatām. Puaro domīgi lasīja nosaukumus. Bībele, Šekspīra lugas nobružātos vākos, Hamfrija Vorda "Viljama Eša laulība", Šarlotes Jongas "Jaunā pamāte", Eliota "Slepkavība katedrālē", . Šova "Svētā Žanna", Margaretas Mičelas "Vējiem līdzi".

Puaro paņēma divas grāmatas "Jaunā pamāte" un "Viljama Eša laulība", aplūkoja neskaidro zīmogu titullapās. Jau grasījās novietot tās atpakaļ plauktā, bet pēkšņi ieraudzīja biezu brūnas teļādas sējumiņu, aizliktu aiz citām grāmatām.

Viņš to paņēma un pāršķirstīja. Tad lēnām pamāja ar galvu.

-             Tātad man bija taisnība. Jā, taisnība. Bet par otru… Vai arī ir iespējams? Nē, nav, ja vien…

Viņš stāvēja nepakustēdamies un glaudīja ūsas, kamēr prāts rosīgi darbojās.

-    Ja vien… viņš klusu atkārtoja.

2.

Pulkvedis Vestons pavēra durvis.

-    Puaro, jūs vēl šeit?

-    Eju jau eju! Puaro izsteidzās gaitenī.

Nākamā bija Redfemu istaba.

Puaro acumirklī ievēroja, ka tajā dzīvo divi dažādi cilvēki. Kārtīgums saistījās ar Kristīni, bet pa roku galam nomestās mantas raksturoja Patriku. Citādā ziņā istaba Puaro neinteresēja.

Blakus bija Rozamondas Dārnlijas istaba. Puaro tur bridi uzkavējās, tīksminādamies par iemītnieces personības izpausmi.

Viņš pievērsa uzmanību pāris grāmatām uz naktsgaldiņa, vienkāršajiem, bet izsmalcinātajiem tualetes piederumiem. Istabā vēdīja dārgas smaržās, kādas lieto Rozamonda Dāmlija.

Aiz mis Dārnlijas istabas gaiteņa ziemeļu galā bija stiklotas durvis, tās vērās uz balkonu, no kura pa ārējām kāpnēm varēja nokļūt klintājā.

-    Pa tām viesi kāpj lejā, lai pirms brokastīm izpeldētos.

Herkula Puaro zaļganās acis iezalgojās. Viņš piegāja pie balkona margām un palūkojās lejup. No kāpnēm taka aizlīkumoja līdz jūrai. Otra taka veda gar viesnīcu.

-     Kāds varētu nokāpt pa šīm kāpnēm, pagriezties pa kreisi, apiet apkārt viesnīcai un nonākt uz ceļa, kas ved uz augšu no dambja.

Vestons palocīja galvu, apstiprinot Puaro pieņēmumu.

-    Lai šķērsotu salu, nemaz nav jāiet cauri viesnīcai, Vestons sacīja. Tomēr gājēju varētu redzēt pa logu, viņš piebilda.

-    Pa kādu?

-     Divas kopējās vannas istabas ir ziemeļu pusē, darbinieku vannas istaba un ģērbtuves apakšstāvā. Arī biljarda istaba.

-    Diezin vai kāds tik jaukā rītā spēlēs biljardu, bet visām pārējām istabām ir matēta stikla logi, -* teica Puaro.

-    Tieši tā, Vestons piekrita.

Tad pēc brītiņa piebilda:

-            Ja vainīgais ir viņš, tad devies turp šādā veidā.

-    Vai jūs domājat kapteinis Māršals?

-             Jā. Šantāža vai nu bijusi, vai nebijusi; taču man joprojām šķiet, ka to izdarījis viņš. Turklāt viņa izturēšanās ir nedabiska.

-             Varbūt, bet izturēšanās vēl nevienu nav padarījusi par slepkavu, Puaro vēsi noteica.

-    Vai jūs domājat, ka viņš ir bez vainas?

-    Nē, tā gluži nedomāju.

-            Redzēsim, ko izdevies noskaidrot Kolgeitam par Māršala alibi. Es izjautāšu šā stāva istabeni, viņa jau mani gaida. Daudz kas varētu būt atkarīgs no viņas liecības.

Istabene bija mundra, saprātīga un darbos šķirmīga sieviete ap gadiem trīsdesmit, uz jautājumiem atbildēja nevilcinādamās.

Kapteinis Māršals uznācis augšā īsi pēc pusvienpadsmitiem. Viņa tad uzkopusi kapteiņa Māršala istabu. Viņš lūdzis, lai viņa pasteidzas, un atkal nokāpis lejā. Viņa neesot redzējusi kapteini Māršalu atgriežamies, bet pēc brīža apmēram bez piecām minūtēm vienpadsmitos izdzirdusi viņu klabinām rakstāmmašīnu. Viņa tad bijusi Redfernu istabā. Pēc tam devusies uz mis Dāmlijas istabu gaiteņa galā. No turienes rakstāmmašīnas klikšķus vairs nav varējusi sadzirdēt. Lezerkombas baznīcas pulkstenis tieši sitis vienpadsmit, kad viņa gājusi iekšā mis Dāmlijas istabā. Ceturksni pēc vienpadsmitiem nokāpusi lejā iedzert tēju un kaut ko ieēst pirms galvenās ēdienreizes. Pēc tam aizgājusi uzpost viesnīcas otrā spārna istabas. Šā gaiteņa istabas apkopusi šādā secībā: mis Lindas Māršales istabu, abas kopējās vannas istabas, misis Māršales istabu un vannas istabu, kapteiņa Māršala istabu, misis un mistera Redfernu istabu un vannas istabu, mis Dāmlijas istabu un vannas istabu. Blakus kapteiņa Māršala un mis Māršales istabām nav vannas istabas.

Kamēr bijusi mis Dāmlijas istabā, nav dzirdējusi nevienu paejam garām pa gaiteni vai kāpjam lejā pa āra kāpnēm, ja vien viņš nav gājis klusiem soļiem.

Misis Māršale bijusi liela izgulētāja, nekad nav agri cēlusies. Viņa, Gleidisa Nerekote, bijusi pārsteigta, ka misis Māršale nokāpusi lejā jau īsi pēc desmitiem. Tas licies gaužām dīvaini.

-     Vai misis Māršale vienmēr ēda brokastis gultā?

-    Jā, ser, vienmēr. Neko daudz, tikai tēju, apelsīnu sulu un šķēli grauzdētas maizes. Ieturēja slaido līniju kā daudzas dāmas.

Nē, viņa neesot ievērojusi neko neparastu, misis Māršale šorīt izturējusies tāpat kā allaž.

-    Ko jūs domājat par misis Māršali, mademoiselle?Puaro iejautājās.

-    Man grūti pateikt, ser.

-    Jums jāpasaka, mēs ļoti vēlamies dzirdēt, kāds ir jūsu iespaids.

Gleidisa pašāva acis uz policijas prefektu, kurš centās rādīt vēlīgu seju, kaut gan ārzemju kolēģa pieeja viņu samulsināja.

-    Jā, jā, protams, stāstiet, viņš sacīja.

Šoreiz Gleidisa Nerekote neveikli sadurstījās.

Maidzīja pa rokām raibā lakatiņa stūri.

-    Nu… misis Māršale nebija … īsta dāma. Es gribu teikt… viņa vairāk līdzinājās aktrisei…

-     Viņa bija aktrise, pulkvedis Vestons iestarpināja.

-     Jā, ser, to es ari saku. Viņa izturējās tā, kā pašai patika. Neizlikās laipna, ja tāda nebija. Vienbrid smaidīja kā saulīte, bet otrbrīd aizsvilās dusmās un rupji uzkliedza, ja kaut ko nevarēja atrast vai veļa nebija atnesta, vai es tūlīt neatsteidzos, kad viņa zvanīja. Mums viņa nepatika. Bet kleitas viņai bija smukas, viņa, protams, bija ļoti skaista sieviete, nav brīnums, ka viņai bijusi piekrišana.

-      Diemžēl man jāuzdod jums kāds diezgan netaktisks jautājums, bet tas ir ļoti svarīgi, pulkvedis Vestons sacīja. Varbūt jūs zināt, kādas bija misis Māršales attiecības ar vīru?

Gleidisa Nerekote mirkli klusēja.

-    Jūs taču nedomājat, ka to izdarījis viņš?

-    Bet jūs? Puaro ātri izmeta.

-     Ai, man negribētos tā domāt! Kapteinis Māršals ir tik patīkams džentlmenis. Viņš nevar izdarīt kaut ko tādu. Esmu pārliecināta, ka ne.

-    Tomēr pilnīgi pārliecināta neesat, es spriežu pēc jūsu balss.

-      Par slepkavībām griezsirdības dēļ bieži ir rakstīts avīzēs. Te, protams, visi mēļoja par misis Māršali un misteru Redfernu. Bet misis Redferna ir tik jauka un klusa! Tā ir kauna lieta! Misters

Redferns arī ir patīkams džentlmenis, bet vīrieši laikam nespēj pretoties tādām sievietēm kā misis Māršale, kuras pieradušas savu panākt. Sievām ar daudz ko jāsamierinās, viņa nopūtās. Bet, ja kapteinis Māršals par to uzzinājis…

-    Nu? pulkvedis Vestons steidzināja.

-    Misis Māršale baidījās, ka vīrs nedabū zināt.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-             Man reizēm šķita, ka viņai… no vīra bail. Viņš gan ir ļoti mierīgs džentlmenis, bet ar viņu nav… viegli sadzīvot.

-             Bet neko noteiktu jūs nezināt, viņu sarunas neesat dzirdējusi?

Gleidisa Nerekote lēnām pakratīja galvu.

Vestons dziļi nopūtās.

-              Vai jūs varat kaut ko pateikt par vēstulēm, kuras misis Māršale šorīt saņēma? viņš jautāja.

-    Bija sešas vai septiņas, tieši nevaru pateikt.

-    Vai tās viņai aiznesāt jūs?

-             Jā, ser. Kā allaž paņēmu birojā un uzliku uz brokastu paplātes.

-    Vai atceraties, kādas izskatījās aploksnes?

-            Parastas, dažās bijuši rēķini un prospekti, tie saplēsti bija atstāti uz paplātes.

-    Kur tie palikuši?

-     Iemesti atkritumu spaini. Viens no jūsu džentlmeņiem tagad to pārmeklē.

-    Un kur jūs izberat papīrgrozus?

-    Ari atkritumu spainī.

-     Nu, pašreiz tas ir viss, Vestons sacīja un jautājoši paskatījās uz Puaro.

Puaro paliecās uz priekšu.

-    Vai jūs mis Lindas Māršales istabā šorīt iztīrijāt ari kamīnu?

-     Nē, ser. Kurš gan vasaras laikā kurinās kamīnu?

-    Vai kamīnā it nekas nebija ielikts?

-    Nē, ser, tas bija pilnīgi tukšs.

-    Cikos jūs uzkopāt viņas istabu?

-     Ceturksni pēc deviņiem, ser, kad viņa bija nogājusi lejā brokastīs.

-    Vai pēc brokastīm viņa atgriezās savā istabā?

-    Jā, ser, bez ceturkšņa desmitos.

-    Vai tur palika?

-    Jā, ser, viņa izsteidzās no tās īsi pirms pusvienpadsmitiem.

-    Vai jūs atkal iegājāt viņas istabā?

-    Nē, ser, es jau biju to uzkopusi.

Puaro palocīja galvu.

-    Man vajag uzzināt vēl kaut ko, viņš teica. Kuri no viesiem šorit pirms brokastīm bijuši peldēties?

-    Es varu pateikt tikai par šo spārnu.

-    Cits mani ari neinteresē.

-    Man liekas, šorit vienīgi kapteinis Māršals un misters Redferns. Viņi allaž iet agri peldēties.

-    Vai jūs viņus redzējāt?

-     Nē, ser, bet viņu peldbiksītes, kā parasti, žuva uz balkona margām.

-     Vai mis Linda Māršale šorit nav bijusi peldēties?

-     Nē, ser, viņas peldkostīms un peldpalags ir pilnīgi sausi.

-   To es gribēju zināt, Puaro sacīja.

-    Bet viņa bieži no rītiem iet peldēties, Gleidisa Nerekote piebilda.

-    Un pārējās trīs mis Dārnlija, misis Redferna un misis Māršale?

-    Misis Māršale nekad negāja, ser. Mis Dārnlija bijusi kādas pāris reizes. Misis Redferna no ritiem nemēdza peldēties, vienīgi, ja ir ļoti karsts, bet šorit viņa nebija.

Puaro atkal palocīja galvu.

-     Vai jūs uzkopjot nepamanījāt, ka no kādas šā spārna istabas ir pazudusi pudele? viņš jautāja.

-    Pudele, ser? Kāda pudele?

-      Diemžēl nezinu. Varbūt jūs esat ievērojusi, ka trūkst kādas?

-     Misis Māršales istabā ne, ser, viņai pudeļu vesels lērums.

-    Un citās istabās?

-     Mis Dāmlijas istabā arī ne. Viņai ir krietni daudz visādu krēmu un losjonu. Citās istabās es pamanītu, ja īpaši pievērstu uzmanību.

-    Bet jūs neesat ievērojusi?

-     Nē, tāpēc ka īpaši nepievērsu uzmanību kā jau teicu.

-    Vai jūs neapskatītos tagad?

-    Protams, ser.

Viņa izsteidzās no istabas, ka raibie svārki vien noplīvoja.

Vestons palūkojās uz Puaro.

-    Ko tas viss nozīmē?

-     Manu prātu satraukuši sīkumi. Mis Brūstere šorīt pirms brokastīm gājusi peldēties un viņai gandrīz trāpījusi pa galvu pudele, to kāds sviedis no augšstāva. Eh bien, es gribu zināt, kurš izsviedis šo pudeli un kāpēc.

-    Katrs taču var aizmest prom pudeli.

-     Nebūt ne. Vispirms to varēja izmest tikai pa viesnīcas austrumu spārna logu, tas ir, no tām istabām, kuras mēs nupat pārmeklējām. Ja jums ir tukša pudele vannas istabā vai uz tualetes galda ko jūs ar to darīsiet? Iemetīsiet papīrgrozā. Nesviedīsiet taču no balkona jūrā. Pirmkārt, jūs varētu kādam trāpīt, otrkārt, tas būtu pārāk apgrūtinoši. Jūs to darītu tikai tad, ja baidītos, ka šo pudeli kāds neierauga.

Vestons, cieši viņā lūkodamies, sacīja:

-    Es nesen tikos ar galveno inspektoru Džeipu, viņš vienmēr apgalvo, ka jūsu prāta labirinti ir sasodīti sarežģīti. Jūs taču neņemsieties man iestāstīt, ka Arlena Māršale ir nevis nožņaugta, bet nozāļota ar mistisku indi, kas glabāta kādā mistiskā pudelē?

-    Nē, es nebūt nedomāju, ka tajā pudelē bijusi inde.

-    Bet kas tad?

-    Nezinu, gribu izdibināt.

Atgriezās Gleidisa Nerekote.

-     Es neko neatklāju, ser, viņa sacīja, mazliet aizelsusies. Esmu pārliecināta, ka nekas nav paņemts no kapteiņa Māršala un mis Lindas Māršales istabām, šķiet, ka arī no mis Dāmlijas istabas ne. Taču misis Māršalei visādu pudelīšu un stikla trauciņu ir pārāk daudz, nevaru droši pateikt.

Puaro paraustīja plecus.

-    Nav tik būtiski, viņš noteica.

' *

-     Vai vēl kaut ko vēlaties? viņa paskatījās uz visiem pēc kārtas.

-    Nē, paldies jums, Vestons sacīja.

-      Vai neko neesat aizmirsusi mums pateikt itin neko? Puaro uzstājīgi noprasīja.

-    Vai par misis Māršali, ser?

-     Par kaut ko savādu, neparastu, pavisam ārkārtēju, kaut ko tādu, kas liktu jums nodomāt vai sacīt biedrenēm: "Cik dīvaini!"

-    Nevis par to, kas jums ir svarīgs, ser? Gleidisa izbrīnījās.

-      Jūs taču nezināt, kas man ir svarīgs. Tātad jūs šodien esat nodomājusi vai sacījusi kādai biedrenei: "Cik dīvaini!", viņš uzsvēra šos divus vārdus.

-            Nekas sevišķs tas nebija, ser, vienīgi no vannas tika izlaists ūdens. Es apakšstāvā teicu Elsijai: "Cik dīvaini, kāds gājis vannā pašā dienas vidū divpadsmitos!"

-    Vannā? Kurš gājis vannā?

.Nezinu, ser. Mēs tikai dzirdējām, ka ūdens tek lejā no šā spārna.

-              Vai skaidri zināt, ka vannas ūdens? Varbūt kāds mazgājis bļodā rokas?

-             Zinu pilnīgi skaidri, ser. No vannas ūdens murdēdams tek lejā pa cauruli.

Puaro vairs neko nejautāja. Gleidisai Nerekotei atļāva aiziet.

-             Vai gribat uzzināt, kurš gājis vannā, Puaro? Vai tam ir kāda nozīme? Nav asins traipu nekas tamlīdzīgs, ko nomazgāt. Tā taču ir… Vestons saminstinājās.

-             Jūs sacītu žņaugšanas priekšrocība. Nav asins traipu, nav ieroča nekas nomazgājams vai noslēpjams. Vajadzīgs vienīgi fizisks spēks un slepkavnieka drošums.

Viņa balss bija tik skarba, tik draudpilna, ka Vestons neviļus satrūkās.

Puaro it kā atvainodamies pasmaidīja.

-      Laikam gan šim apstāklim nav nekādas nozīmes. Jebkurš varēja iet vannā. Misis Redferna pirms tenisa spēles, kapteinis Māršals, mis Dārnlijakurš katrs.

Kāds policists pavēra durvis.

-    Mis Dārnlija grib jūs vēlreiz satikt, ser, esot aizmirsusi jums kaut ko pateikt.

-    Tūlīt kāpsim lejā.

3.

Tur viņus gaidīja Kolgeits pagalam samācies.

-    Lūdzu, tikai uz brītiņu, ser.

Vestons un Puaro iegāja viņam līdzi misis Kāslas darbistabā.

-    Kopā ar Hīldu pārbaudījām, lai ar rakstāmmašīnu uzrakstītu šādu tekstu, vajag ne mazāk par stundu. Pat vairāk, ja reizēm jāpārtrauc un šis tas jāapdomā. Un te ir saņemtā vēstule.

-     "Cienījamais Māršal, diemžēl esmu spiests traucēt jūs atvaļinājumā, bet sakarā ar Bērlija un Tendera līgumiem radušies neparedzēti apstākļi…" un tā tālāk, Kolgeits sacīja. Vakardienas datums. Aploksne vakar apzīmogota Londonas galvenajā pastā un šorit Lezerkombas līcī. Vēstule un adrese rakstīta ar to pašu rakstāmmašīnu. Spriežot pēc satura, ir galīgi neiespējami, ka Māršals atbildi uzrakstījis iepriekš.

-     Hm… Vestons sadrūmis noņurdēja. Kā liekas, Māršals jāizslēdz. Jāmeklē cits. Tad piebilda: Mani gaida mis Dāmlija, gribot vēlreiz satikt.

Rozamonda žigli ienāca. Tā kā vainīgi smaidīja. Piedodiet, varbūt nemaz nevajadzēja jūs traucēt. Bet šis tas piemirstas.

-    Lūdzu, mis Dāmlij!

Viņš norādīja uz krēslu.

-   Nav vērts sēsties. Es jums stāstīju, ka visu rītu pavadīju Saulgozes liedagā. Tas nebija gluži pareizi. Aizmirsu, ka atgriezos viesnīcā un atkal aizgāju.

-    Cikos tas bija?

-    Apmēram ceturksni pēc vienpadsmitiem.

-    Kāpēc atgriezāties?

-    Biju aizmirsusi saules brilles. Cerēju bez tām iztikt, bet driz manas acis sāka nogurt un es nolēmu iet atpakaļ un tās paņemt.

-    Vai devāties tiešu uz savu istabu?

-       Jā, vienīgi ielūkojos Keneta… kapteiņa Māršala istabā. Dzirdēju rakstāmmašīnas klikšķus un nospriedu, ka ir aplamība tik jaukā dienā sēdēt istabā un klabināt rakstāmmašīnu. Gribēju aicināt vinu līdzi.

-    Un ko teica kapteinis Māršals?

Rozamonda mazliet vainīgi pasmaidīja.

-        Atvēru durvis, bet viņš sita tik sirdīgi, pieri saraucis un domas sakopojis, ka es klusām tās aizvēru un gāju prom. Viņš droši vien mani pat neievēroja.

-    Cikos tas bija?

-       Tieši divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Ejot ārā, paskatījos sienas pulkstenī.

4.

-        Šis ziņojums galīgi izslēdz kapteini Māršalu, teica inspektors Kolgeits. Istabene dzirdējusi viņu klikšķinām rakstāmmašīnu bez piecām minūtēm vienpadsmitos, mis Dārnlija redzējusi divdesmit minūtes pēc vienpadsmitiem, misis Māršale nogalināta bez ceturkšņa divpadsmitos. Kapteinis Māršals teica, ka šorīt veselu stundu rakstījis ar mašīnu savā istabā, un šķiet pilnīgi

skaidrs, ka viņš bijis savā istabā. Tātad uz kapteini Māršalu vairs nekrit nekādas aizdomas.

Viņš paskatījās uz Puaro.

-    Mesjē Puaro kļuvis gluži nopietns.

-     Jā, interesanti zināt, kāpēc mis Dārnlija piepeši iedomājusies nodot šo papildu liecību.

Inspektors Kolgeits spēji atgāza galvu.

-      Vai jums šī ziņa liekas šaubīga? Runa nav tikai par aizmāršību? viņš bridi pārdomāja, tad gausi atsāka. Paraudzīsimies no šāda viedokļa. Pieņemsim, ka mis Dārnlija šorit nav bijusi Saulgozes liedagā, bet mums melojusi. Taču pēc tam attapusies kāds varbūt viņu redzējis citur vai bijis Saulgozes liedagā, bet viņa tur nav manīta. Tad steigšus sagudrojusi šo pasaciņu, lai attaisnotu savu prombūtni. Vai ievērojāt, viņa centās uzsvērt kapteinis Māršals neesot viņu redzējis ielūkojamies istabā.

-    Jā, es ievēroju, Puaro atteica.

-     Vai jūs pieļaujat, ka mis Dārnlija ir šajā lietā iejaukta? Vestons skeptiski jautāja. Absurds! Kāpēc?

Inspektors Kolgeits nokremšļojās.

• Atcerieties, ko sacīja tā amerikāniete misis

Gārdnere. Lika saprast, ka mis Dārnlija mīl kapteini Māršalu. Tas varētu būt iemesls, ser.

-      Arlenu Māršali nav nogalinājusi sieviete, Vestons ērcīgi teica. Vainīgais ir vīrietis. Tas jādabū rokā.

Inspektors Kolgeits nopūtās.

-      Jā, taisnība, ser. Mēs vienmēr atduramies pret to kā pret sienu.

-     Uzdodiet kādam policistam noteikt, cik ilgā laikā no viesnīcas pāri salai var nokļūt līdz Mošķu alas kāpēm gan skriešus, gan soļojot. Un cik ātri var norausties pa tām lejā. Vēl jāpārbauda, cik laika paiet, kamēr ar laivu aizbrauc no šīs pludmales līdz Mošķu līcim.

Inspektors Kolgeits pamāja ar galvu.

-    Tiks izpildīts, ser.

-      Es tagad došos uz Mošķu līci, policijas prefekts sacīja. Varbūt Filips ir tur kaut ko atradis. Vajadzētu ieskatīties arī Mošķu alā, vai nav pazīmju, ka tur kāds gaidījis. Kā jūs domājat, Puaro?

-    Tas noteikti jādara. Tā ir iespējamība.

-     Ja kādam no cietzemes izdevies nemanītam šķērsot salu, tad šī ala būtu laba paslēptuve ja viņš to zinājis, Vestons teica. Vietējie, domājams, zina?

-      Šaubos, vai jaunākā paaudze zina, atbildēja Kolgeits. Pirms viesnīcas atvēršanas šie līči bijuši privātīpašums. Tur nav drīkstēts nedz zvejot, nedz rīkot piknikus. Viesnīcas darbinieki nav vietējie. Misis Kāsla ir londoniete.

-       Vajadzētu paaicināt līdzi Redfernu, viņš stāstīja par alu, sacīja Vestons. Bet kā ir ar jums, mesjē Puaro?

Herkuls Puaro kavējās atbildēt.

-    Ar mani ir tāpat, kā ar mis Brūsteri un misis Redfernu, man nepatīk kāpt lejā pa taisnām, stāvām redelēm.

-    Jūs varat aizbraukt ar laivu, Vestons ieteica.

Puaro nopūtās.

-    Mans kuņģis lāgā nepanes jūru.

-     Bet šī ir tik skaista diena. Jūra mierīga kā dzirnavu dīķis. Jūs taču mūs nepametīsiet šādā reizē?

Diezin vai Vestonam izdotos piedabūt Puaro, lai brauc līdzi, taču tajā brīdī misis Kāsla pabāza pa durvīm galvu ar dzeltensarkano matu ērkuli.

-    Es ceru, ka dikti neiztraucēju,viņa teica. -

Nupat atgriezās tas mācītājs misters Leins. Nodomāju, ka jums to gribētos zināt.

-    Jā, paldies, misis Kāsla. Mēs tūlīt viņu pasauksim.

Misis Kāsla panācās iekšā.

-     Vai maz vērts pieminēt, bet esmu dzirdējusi, ka jāpiegriež vērība visiem sīkumiem…

-    Jā, jā. Vai kaut kas atgadījies? Vestons nepacietīgi jautāja.

-    Ap vieniem viesnīcā ieradās svešinieki dāma un kungs. Viņiem paskaidroja, ka noticis nelaimes gadījums un ēdieni netiks pasniegti.

-    Kas tie tādi bija?

-      Nav ne jausmas, uzvārdus neminēja. Izteica nožēlu un izrādīja ziņkāri par nelaimes gadījumu. Es, protams, neko neizpļāpāju. Izskatījās pēc labāko aprindu vasarniekiem.

-      Nu labi, paldies, ka pastāstījāt, Vestons īdzīgi teica. Droši vien nav nekas svarīgs, bet jums ir taisnība, nedrīkst atstāt bez ievērības pat mazākos sīkumus.

-    Zināms, tas ir mans pienākums!

-    Pareizi, pareizi. Tagad palūdziet šurp misteru Leinu.

5.

Stīvens Leins sparīgiem soļiem ienāca istabā.

-    Es esmu šīs grāfistes policijas prefekts, mister Lein. Jums droši vien ir stāstīts, kas šeit noticis?

-    Jā… jā… Es jau dzirdēju, līdzko pārrados. Drausmīgi… drausmīgi… viņš nošerminājās, balss sadrebēja. Visu laiku, kamēr esmu šeit, sajutu, skaidri sajutu ļaunuma klātieni. Degošās acis pievērsās Puaro. Vai atceraties mūsu sarunu pirms dažām dienām, mesjē Puaro? Par to, ka ļaunums pastāv, tas ir īstenībā esošs, patiess! Garais, kalsnējais stāvs bija sasprindzis kā savilkts loks.

Vestons apjucis raudzījās uz iekarsušo mācītāju un nekādi nevarēja izprast šo cilvēku.

Izlocījis plānās lūpas smaidīgā vīpsnā, garīdznieks teica:

-    Jums tas liekas fantastiski, ser. Mūsdienās ļaudis vairs netic ļaunumam. Elles uguns ir apsmacēta! Vairs netic velnam! Taču sātans un sātana kalpi tieši tagad ir visspēcīgi!

-    Jā, varbūt… Vestons sacīja. Tā, mister

Lein, ir jūsu nozare. Mana ir daudz prozaiskāka jāizmeklē slepkavība.

-     Cik šausmīgs vārds! Slepkavība! Viena no pirmajām apgrēcībām pasaulē nevainīga brāļa asins izliešana…

Pievēris plakstiņus, viņš bridi klusēja. Tad parastā balsī iejautājās:

-    Kā varu jums palīdzēt?

-       Vispirms, mister Lein, vai jūs nepastāstītu, ko šodien darījāt?

-      Labprāt. Kā parasti, jau agri devos pārgājienā. Man ļoti patīk iet kājām. Esmu izstaigājis gandrīz visu apkaimi. Šodien devos uz Seintpītroku. Tā ir kādas septiņas jūdzes no šejienes. Brīnišķīgs gājiens pa Devonas kalniem un lejām. Biju paņēmis līdzi ēdamo un ieturēju maltīti pie dabas krūts. Apmeklēju baznīcu, tur ir senas vitrāžas atliekas ļoti interesanti gleznojumi uz stikla, bet diemžēl tikai atliekas.

-      Vai jūs pa ceļam nevienu nesatikāt, mister Lein?

-    Tā gluži nevarētu teikt. Man garām pabrauca kāds pajūgs, bariņš zēnu ar divriteņiem, aizslāja arī divas govis. Ja vēlaties pārbaudīt manu stāstījumu… viņš pasmaidīja. Es ierakstīju savu vārdu baznīcas grāmatā, jūs to tur atradīsiet.

-      Vai baznīcā nevienu nesatikāt vikāru vai ķesteri?

-       Nē, es tur biju vienīgā dzīvā dvēsele. Seintpītroka ir ļoti nomaļa vieta. Ciemats atrodas pusjūdzi attālu no baznīcas.

-     Jums varbūt šķiet, ka mēs apšaubām jūsu izklāstu; Vestons laipnīgi teica. Bet tāda ir kārtība jāizklaušina katrs. Šādos gadījumos tas ir nepieciešams.

-    Es to pilnīgi saprotu.

-      Nākamais jautājums. Vai jūs zināt kaut ko, kas varētu mums noderēt? Kaut ko par nelaiķi? Kādu norādi uz varbūtēju slepkavu? Vai esat kaut ko redzējis vai dzirdējis?

-      Neko neesmu dzirdējis, Stīvens Leins atbildēja. Vienīgi varu pateikt: tiklīdz ieraudzīju Arlenu Māršali, uzreiz nojautu, ka viņā ir ieperinājies ļaunais gars. Viņa bija ļaunuma iemiesojums. Sieviete var palīdzēt vīrietim, iedvesmojot viņu uz labiem darbiem, bet var arī pazudināt. Padarīt par kustoni. Nelaiķe bija tieši tāda sieviete. Uzjundīja vīrieša dabā zemās, pirmatnējās dziņas,

nodevās maucībai. Un tagad to nešķīsteni parāvis nelabais!

Herkuls Puaro sagrozījās.

-        Viņu nav parāvis nelabais viņa ir nožņaugta! Pavisam vienkārši nožņaugta ar cilvēka rokām, mister Lein!

Mācītājam drebēja rokas. Pirksti krampjaini saliecās.

-       Šausmīgi… šausmīgi… viņš aizkritušā balsī sacīja. Vai tiešām?

-        Tas ir tiesa, apstiprināja Herkuls Puaro. Vai varat iedomāties, mister Lein, kura cilvēka rokas tās bijušas?

Leins pakratīja galvu.

-    Nezinu… neko nezinu…

Vestons piecēlās un pameta skatienu uz Kolgeitu, kurš tikko manāmi pamāja.

-         Mums jādodas uz Mošķu līci, Vestons sacīja.

-    Vai tur tas… noticis? Leins jautāja.

Vestons palocīja galvu.

-    Vai… vai drikstu iet jums līdzi?

Vestons dzīrās atbildēt noraidoši, bet Puaro aizsteidzās priekšā.

Protams, viņš sacīja. Brauksim ar laivu, mister Lein, tūlīt dosimies ceļā.

Devītā nodaja

1.

Patriks Redferns šodien otrreiz airējās uz Mošķu līci. Laivā vēl sēdēja Herkuls Puaro nāves bālumā, piespiedis roku pie pakrūtes un Stīvens Leins. Pulkvedis Vestons gāja turp kājām. Pa ceļam aizkavējies, viņš sasniedza līci tieši tad, kad laiva atdūrās pret krastmalas oļiem. Pludmalē jau gaidīja kāds policists un seržants civildrēbēs. Vestons to izjautāja, atbraucēji viņiem piebiedrojās.

-     Es pārmeklēju visu pludmali sprīdi pa sprīdim, ser, teica seržants Filips.

-    Ko jūs atradāt?

-     Visu saliku vienuviet, ser, nāciet apskatīt.

Atradumi bija sarindoti uz klints. Šķēres, tukša

cepumu kārba, pieci pudeļu korķi, kaudzīte izlietotu sērkociņu, trīs auklas gabali, divas avīžu lapas, nolūzis pīpes kāts, četras pogas, apkrimsts vistas stilbiņš un tukša sauļošanās eļļas pudele.

Vestons vērtējoši aplūkoja šos priekšmetus.

-    Hm… viņš noņurdēja. Nav daudz. Mūsdienās vairums cilvēku mēdz sajaukt pludmali ar atkritumu bedri. Tukšā eļļas pudelīte mētājusies ilgāku laiku, etiķete atmiekšķējusies. Ari pārējās mantas šķiet apvārtītas. Taču šķēres spīd un laistās. Nav dabūjušas vakardienas lietu. Kur jūs tās atradāt?

-Tieši pie redelēm lejā, ser. Arī pīpes kātu.

-      Hm… Droši vien kāds pazaudējis, kāpjot augšup vai lejup. Vai nezināt, kam tie pieder?

-     Nē, ser. Parastas nagu šķēres. Taču pīpe ir rožkoka dārga.

-    Kapteinis Māršals teica, ka viņam pazudusi pīpe, domīgi noteica Puaro.

-    Uz Māršalu vairs nekrīt aizdomas. Turklāt nejau tikai viņš smēķē pīpi.

Herkuls Puaro vēroja Stīvenu Leinu tas iebāza roku svārku kabatā un atkal izvilka.

-    Vai jūs ari smēķējat pīpi, mister Lein?

Mācītājs satrūkās.

-    Jā, jā, viņš sacīja. Man pīpe ir vecs draugs un ceļabiedrs. Atkal iegremdējis roku svārku kabatā, viņš izvilka ar tabaku piebāztu pīpi un to aizsmēķēja.

Herkuls Puaro piegāja pie Redferna, kurš stāvēja kā sālsstabs, acis blenza plati un tukši.

-     Cik labi… ka viņa ir aizgādāta projām… viņš čukstus sacīja.

-    Kur tad viņu atrada? vaicāja Stīvens Leins.

-    Tieši tur, kur jūs stāvat, seržants mudīgi atbildēja.

Leins parāvās sānis, it kā uzminis virsū karstām sprikstīm, un cieši skatījās uz šo vietu.

-     Paisums aizskalojis smailīti atklātā jūrā, seržants turpināja. Tas liecina, ka viņa te ieradusies desmitos četrdesmit piecās. Smailīte tagad atnesta atpakaļ.

-    Vai viss ir nofotografēts? Vestons jautāja.

-    Jā, ser.

-     Kur ir ieeja tajā alā? Vestons jautāja Redfernam. Patriks Redfems vēl aizvien raudzījās uz vietu, kur bija stāvējis Leins, it kā redzētu guļam sastingušo augumu.

Izdzirdējis Vestona vārdus, viņš atjēdzās.

-    Tā ir augstāk.

Redfems aizveda viņus pie klints, kuras pakājē bija nobirušu akmeņu kraujas. Starp diviem milzīgiem klints bluķiem melnoja taisna, šaura plaisa.

-    Lūk, ieeja! Redfems parādīja.

-             Ieeja? Diezin vai cilvēks var pa to iespraukties.

-    Tā tikai izliekas, ser, jūs redzēsiet.

Vestons piesardzīgi ieņurcījās pa spraugu. Tā

tiešām nebija tik šaura, kā izskatījās. Iekšpusē bija neliels padziļinājums, tur varēja stāvēt taisni un brīvi kustēties.

Herkuls Puaro un Stīvens Leins sekoja policijas prefektam. Pārējie palika laukā. Pa spraugu iespīdēja gaisma, taču Vestonam bija kabatas baterija, to viņš pārlaida pār visu alu.

-             Ērts stūrītis. No ārpuses nemaz nevar iedomāties.

Viņš uzmanīgi pārslidināja bateriju pār klonu.

Herkuls Puaro kāri ostīja gaisu.

To ievērojis, Vestons sacīja:

-             Gaiss ir svaigs, neož pēc zivīm vai jūras zālēm, protams, šī ir augsta vieta.

Taču Puaro jutīgā oža uztvēra vēl kaut ko citu kairu smaržu. Viņš zināja, ka šo dārgo parfīmu šeit lieto divi cilvēki…

Vestons nodzēsa kabatas bateriju.

-    Te nav nekā aizdomīga, viņš noteica.

Puaro pacēla acis uz izcilni alas sienā.

-    Derētu paskatīties tur…

-            Ja uz tā kaut kas ir, tad nolikts tīšām, Vestons sacīja.

-              Jūs, monseur, esat garākais no mums, Puaro teica Leinam. Vai jūs nepalūkotos, varbūt uz izciļņa kaut kas atstāts?

Leins pasnaicījās, bet nevarēja to aizsniegt. Tad, pamanījis klintī iedobumu, ielika tajā purngalu, pakāpās un ar roku pagrābstīja pie paša izciļņa augšas.

-    Tur ir kāda bundža, viņš teica.

Pēc brīža viņi jau ārā apskatīja mācītāja atradumu.

-             Uzmanīgi, varbūt uz kārbas ir pirkstu nospiedumi, Vestons brīdināja.

Tā bija tumšzaļā skārda kārba ar uzrakstu melniem burtiem "Sendviči".

-             Laikam atstāta pēc piknika, seržants teica un ar kabatlakatu attaisīja vāku.

Iekšā bija skārda kārbiņas ar norādēm "Sāls", "Pipari", "Sinepes" un divas lielākas četrstūrainas kārbas acīmredzot sendvičiem. Seržants Filips pacēla vāku sāls kārbiņai tā bija pilna līdz malām. Gan piparu, gan sinepju kārbiņā arī bija

sāls. Sakāpinātā ziņkārē viņš atvēra vienu lielāko kārbu. Ari tajā bija tas pats baltais, kristāliskais pulveris.

Viņš piedūra pulverim pirkstu, tad pielika to pie mēles. Viņa seja pārvērtās.

-   Tā nav sāls, ser, balss pauda satraukumu. Nekādā ziņā nav! Rūgta garša! Tā ir kāda narkotiska viela!

2.

-    Trešais viedoklis… smagi nopūties, teica pulkvedis Vestons.

Viņi bija atgriezušies viesnīcā.

-    Ja tur ir iejaukts narkobizness, tad pastāv dažādas varbūtības. Vispirms nelaiķe pati tajā līdzdarbojusies. Vai tas šķiet iespējams?

-     Tas ir iespējams, Herkuls Puaro atbildēja.

-    Vai viņa bijusi narkomāne?

Puaro pakratīja galvu.

-    Šaubos. Viņai bija stipri nervi, lieliska veselība, gluda āda, nekādas dūrienu pēdas, kaut gan tas neko nepierāda, daži narkotiku iešņauc. Nē, es nedomāju, ka viņa lietojusi narkotiskas vielas.

-      Varbūt nejauši iepinusies šajā biznesā un dalībnieki vinu novākuši. Drīz uzzināsim, kas tā ir par vielu. Es to nosūtīju Nisdonam. Ja esam uzdūrušies narkotiku spekulantu bandai, tad viņi nerēķinās ne ar ko, ir gatavi iet pāri līķiem un…

Viņš aprāva teikumu durvis atsprāga vaļā un cirteniskiem soļiem istabā ienāca Horass Bleits.

Misters Bleits izskatījās sakarsis, ar kabatdrānu slaucīja nosvīdušo pieri. Šķita, ka viņa skaļā, spēcīgā balss piepilda nelielo telpu līdz griestiem.

-     Nupat pārrados un dzirdēju bēdīgo ziņu. Vai jūs esat policijas prefekts? Man teica, ka esot šeit. Mans vārds ir Bleits Horass Bleits. Kā varu jums palīdzēt? Laikam nekādi. Šorīt jau agri aizzēģelēju. Palaidu garām to sasodīto gadījumu. Tieši tad, kad šajā nostūri kaut kas notiek, manis te nav! Tāda ir dzīve, vai ne? Ā, Puaro! Es jūs uzreiz nepamanīju. Ari esat iesaistījies? Citādi nemaz nevarētu būt! Šerloks Holms sadarbojas ar vietējo policiju. Ha, hā! Prieks redzēt, kā jūs tēlosiet slepeno.

Misters Bleits atzvēlās krēslā, izņēma cigarešu etviju un piedāvāja pulkvedim Vestonam. Tas papurināja galvu un pasmaidīja.

-    Esmu zvērināts pīpes smēķētājs.

-            Es smēķēju ari cigaretes, tomēr nekas nevar pārtrumpot pīpi.

-            Nu tad aizsmēķējiet to! pulkvedis Vestons skubināja.

-            Pīpes man pašreiz nav līdzi. Bet pastāstiet visu sīkāk. Dzirdēju, ka misis Māršale nogalināta kādā šejienes pludmalē.

-             Mošķu līcī, sacīja pulkvedis Vestons un cieši uz viņu paskatījās.

Taču misters Bleits tikai saspringtā ziņkārē jautāja:

-    Esot nožņaugta?

-    Jā, mister Bleit.

-            Cik nežēlīgi! Bet pati vainīga! Pārāk iedomīga tres moutarde, vai ne, mesjē Puaro? Iedomīga uz savu smukumu. Vai jums ir aizdomas, kurš to izdarījis?

-            Jautājumus šeit uzdodam mēs, mister Bleit, pulkvedis Vestons pasmīkņāja.

Horass Bleits pamāja ar cigareti.

-    Piedošanu, piedošanu. Sāciet!

-    Cikos jūs šorīt devāties būrāt?

-    Izgāju no viesnīcas bez ceturkšņa desmitos.

-     Vai kāds brauca jums līdzi?

-    Nē, braucu vienatnē.

-    Kurp braucāt?

-     Gar krastu uz Plimutu. Tur iekodu lenču. Šodien lēns vējš, nekur tālu netiku.

Uzdevis vēl pāris jautājumu, Vestons noprasīja:

-    Tātad jūs nezināt, kurš varētu mums šajā lietā palīdzēt?

-      Nu labi, pateikšu savas domas. Kaislības izraisīts noziegums. Varu vienīgi teikt es nebiju šīs kaislības objekts! Skaistajai Arlenai es biju tukšs gaiss. Viņai bija savs sirdsāķītis. Māršals dabūjis to zināt.

-     Vai jums ir kāds pierādījums?

-     Esmu redzējis, kā viņš šad tad baltām acīm blenž uz Redfernu. Savāds cilvēks tas Māršals. Izskatās rāms kā jērs, staigā tāds kā pusaizmidzis, bet Sitijā viņam nav tāda slava. Esmu šo to par viņu dzirdējis. Viņš gandrīz iesūdzēts tiesā par vardarbību. Kāds zināms cilvēks uzsācis diezgan tumšu darījumu. Māršals šim uzticējies, bet šis viņu galīgi apjājis. Pavisam netīra lieta. Māršals šo pataisījis zilu un melnu. Šis tomēr nav nodevis

Māršalu tiesai, baidījies, ka daudz kas varētu nākt gaismā. Varbūt jums ir vērts to ielāgot.

-     Tātad, pēc jūsu domām, ir iespējams, ka Māršals nožņaudzis savu sievu, Puaro teica.

-     Nepavisam nē. Neko tamlīdzīgu neesmu sacījis. Tikai darīju jums zināmu, ka reizēm viņš vairs nevar savaldīties.

-      Mister Bleit, ir iemesls domāt, ka misis Māršale šorīt devusies uz Mošķu līci, lai ar kādu satiktos, Puaro sacīja. Kā jums šķiet, kurš tas varēja būt?

Misters Bleits viņiem uzmirkšķināja.

-    Nav ko minēt. Tas ir skaidrs. Redfems!

-    Tas nav bijis Redfems.

Misters Bleits likās pārsteigts.

-    Tad es nezinu… Nē… nevaru iedomāties… viņš stomīgi sacīja. Kā jau teicu, tas nebiju es. Man neuzsmaidīja šāda laime. Tas nevarēja būt ari Gārdners, sieva viņu makten uzmana. Vecais ēzelis Berijs! Diezin vai arī mācītājs. Lai gan esmu redzējis svēto tēvu kārigi viņu vērojam. Miesa kārdina arī svētos! Vairums mācītāju ir liekuļi. Vai lasījāt avīzēs par mācītāju un baznīcas vecākā meitu? Dieva darbi, vai ne?

Misters Bleits noirgojās.

-     Tātad jūs nekādi nespējat mums palīdzēt? pulkvedis Vestons dzedri jautāja.

-     Nē, nevaru neko iedomāties. Šis atgadījums drusku sacels šeit kņadu, viņš piebilda. Žurnālisti metīsies uz to kā suņi uz kaulu. Turpmāk "Pie jautrā Rodžera" vairs nevaldīs tik cēla atturība. Tagad te no jautribas nav ne vēsts.

-    Vai tad jums te nepatīk? Puaro jautāja.

Mistera Bleita sārtā seja pietvīka vēl vairāk.

-    Nē, lai gan zēģelēšana ir laba, apkārtne smuka, par apkalpošanu un ēdienu arī nevar sūdzēties. Bet šeit nav vēriena, ja jūs saprotat, ko es domāju! Mēs visi te esam ieradušies, lai izklaidētos. Kāpēc tad nesanākam kopā un to nedarām? Visu laiku turamies savrup, sakām cits citam vēsu "labrīt", "labvakar" un… jā, "ļoti jauks laiks". Nekāda dzīvīguma! Koka leļļu kolekcija!

Misters Bleits apklusa, tagad aizsvilis līdz ausu galiem. Vēlreiz noslaucījis pieri, viņš it kā atvainodamies teica:

-    Neņemiet vērā. Es pārlieku uztraucos.

3.

-             Ko jūs domājat par misteru Bleitu? Puaro jautāja.

Pulkvedis Vestons pavīpsnājis atbildēja:

-            Ko jūs domājat par viņu? Pazīstat taču vairāk nekā es.

-             Viņu raksturo daudzi izteicieni. Krietns, bet neaptēsts cilvēks! Cilvēks, kurš paša spēkiem ticis uz augšu! Veikls karjerists! Kā nu kurš uz to raugās. Taču es domāju, ka viņam ir raksturīgs ari kas cits.

-    Kas tad?

Herkuls Puaro paskatījās augšup un teica:

-    Viņš ir nervozs!

4.

-            Mēs atzīmējām laiku, sacīja inspektors Kolgeits. No viesnīcas līdz Mošķu līča redelēm trīs minūtes. Tas ir, ejot soļiem, kamēr var redzēt no viesnīcas, pēc tam skrienot, ko kājas nes.

-             Ātrāk, nekā es domāju, Vestons sarauca pieri.

-     Policists Flints, kāpjot lejā pa redelēm, nokļuva līdz pludmalei vienā minūtē un četrdesmit piecās sekundēs. Bet viņš ir sportists. Veikt to visu bez steigas var apmēram stundas ceturksnī.

Vestons pameta ar galvu.

-      Mums jānoskaidro arī jautājums par pīpi, viņš sacīja.

-      Pīpi smēķē Bleits, arī Māršals un mācītājs. Redfems smēķē cigaretes, amerikānis dod priekšroku cigāram. Majors Berijs vispār nesmēķē. Viena pīpe ir Māršala istabā, divas Bleita istabā un viena mācītāja istabā. Istabene saka Māršalam esot divas pīpes. Otra istabene nav visai ievēriga. Nezina, cik pīpju ir abiem pārējiem. Esot it kā redzējusi divas vai trīs.

-     Vai vēl kaut kas? Vestons jautāja.

-      Es izprašņāju darbiniekus. Manuprāt, neviens no viņiem nav turams aizdomās. Henrijs, bārmenis, redzējis Māršalu bez desmit minūtēm vienpadsmitos, tas sakrīt ar Māršala teikto. Džordžs, pludmales uzraugs, visu rīta cēlienu labojis viesnīcas āra kāpnes. Viljams, dārznieks, iezīmējis tenisa laukuma robežas, pēc tam pārstādījis dobēs stādus. Gan viens, gan otrs būtu redzējis kādu nākam pa dambi uz salu.

-    Cikos no rīta dambis nav pārplūdis?

-    Ap pusdesmitiem, ser.

Vestons paraustīja ūsas.

-       Iespējams, kāds pa to ieradies. Mums ir jauns viedoklis, Kolgeit.

Viņš pastāstīja par atradumu Mošķu alā.

5.

Pie durvīm pieklauvēja.

-    Nāciet iekšā, sacīja Vestons.

Ienāca kapteinis Māršals.

-             Sakiet, lūdzu, kā lai rīkojos sakarā ar bērēm? viņš jautāja.

-             Mēs varēsim nolikt izmeklēšanu uz parītu, kapteini Māršal.

-    Pateicos.

-            Atvainojiet, ser, te ir jūsu vēstules, inspektors Kolgeits teica un pasniedza trīs aploksnes.

-              Vai policija ir pārbaudījusi, cik ātri klabinu mašīnu? kapteinis Māršals izsmējīgi sacīja. Ceru, ka manas spējas tagad ir noskaidrotas.

-             Jā, kapteini Māršal, pulkvedis Vestons laipni atbildēja. Mēs varam izsniegt jums skaidru izziņu par jūsu spējām. Lai uzrakstītu ar mašīnu šīs lapas, vajadzīga vesela stunda. Turklāt istabene dzirdējusi jūs rakstām līdz tam laikam, kad pulkstenis rādījis bez piecām minūtēm vienpadsmit, un otra lieciniece jūs redzējusi to darām divdesmit minūtes vēlāk.

-    Vai tiešām? Tas šķiet pietiekams pierādījums.

-    Jā, mis Dārnlija pavērusi jūsu istabas durvis divdesmit minūtes pēc vienpadsmitiem. Jūs esot rakstījis tik čakli, ka neesot viņu ievērojis.

Kenets Māršals rādīja vienaldzīgu seju.

-     Vai mis Dārnlija tā teica? viņš pavilcinājās. Viņa maldās. Es viņu redzēju, lai gan viņa varēja to nezināt. Redzēju spogulī.

-   Tomēr jūs nepārtraucāt rakstīšanu?

-    Nē, Māršals strupi atbildēja. Gribēju ātrāk pabeigt.

Mirkli klusējis, viņš vēsi jautāja:

-    Vai neko vairāk jums no manis nevajag?

-    Nē, paldies, kapteini Māršal.

Kapteinis Māršals īsi pameta ar galvu un izgāja.

-    Mūsu vislielākās cerības ir izkūpējušas aizdomīgākā persona pierādījusi savu alibi. Ā, klāt arī Nisdons!

Ārsts ienāca acīm redzami satraukts.

-    Esat gan man atsūtījis patīkamu nāvekli.

-    Kas tas ir?

-     Kas ir? Diacetilmorfīna hidrohlorīds. To parasti sauc par heroīnu.

Inspektors Kolgeits iesvilpās.

-     Nu mēs esam vīrā! Varat būt droši, tas narkotiku gaņģis ir tā visa pamatā!

Desmita nodaļa

1.

No policijas iecirkņa iznāca bariņš cilvēku. īsā nopratināšana bija beigusies. Izmeklēšana atlikta uz divām nedēļām.

Rozamonda Dārnlija piebiedrojās kapteinim Māršalam.

Tik briesmīgi nemaz nebija, Ken, vai ne? viņa čukstus jautāja.

Viņš tūlīt neatbildēja. Droši vien bija samulsis ciematnieki acīm urbās viņā, gandrīz rādīja uz viņu ar pirkstiem.

"Re, tas ir šis!" "Pavei, šās vīrs!" "E, kā nu šis iet!…"

Lai gan balsis bija apslāpētas, viņš tomēr tās sadzirdēja. Jutās kā pielikts pie kauna staba. Arī ar reportieriem jau bija sadūries lietpratīgiem, pašpārliecinātiem jauniem vīriešiem, kuri neatlaidīgi centās sagraut viņa klusēšanas mūri. "Nav nekā ko teikt". Pat skopās, vienzilbīgās atbildes rīta avīzēs bija iztulkotas pavisam nepareizi. "Uz jautājumu, vai sievas noslēpumaino nāvi var izskaidrot tikai ar pieņēmumu, ka salā atklīdis slepkavīgs maniaks, kapteinis Māršals atbildēja…" un tā tālāk.

Nemitīgi bija klikšķējuši fotoaparāti. Ari šobrīd atskanēja pazīstamais klikšķis. Māršals strauji pagriezās sasniedzis savu mērķi, viņam apmierināti uzsmaidīja jauns cilvēks.

-     "Kapteinis Māršals kopā ar paziņu pēc nopratināšanas atstāj policijas iecirkni," Rozamonda sacīja.

Māršals savilka seju.

-    Tas ir veltīgi, Ken. Ar to visu jāsamierinās. Es runāju ne tikai par Arlenas nāvi. Jāsamierinās arī ar neizbēgamo zemiskumu. Ziņkārē degošām acīm, ļaunām mēlēm, nepatikšanām un intervijām avīzēs. Jāizrāda nicinoši zobgalīga attieksme.

-     Vai tu mēdz tā darīt?

-      Jā, viņa paklusēja. Es zinu, tu nemēdz. Tu izmanto aizsargkrāsu un saplūsti kopā ar fonu. Bet šeit tev nav fona, ar ko saplūst! Tu stāvi visu acu priekšā, izdalies uz fona gluži kā strīpains tīģeris uz baltas virsmas. Nogalinātās sievietes vīrs!

-    Dieva dēļ, Rozamond…

-     Es mēģinu tev palīdzēt, viņa pieglaudīgā balsī atbildēja.

Brīdi viņi gāja klusēdami. Tad Māršals citādā tonī sacīja:

-    Es to zinu, neesmu nekāds nepateicīgais.

Viņi bija izgājuši no ciemata. No tālienes viņus

vēl pavadīja urbīgi skatieni.

-     Nebija taču tik ļauni, vai ne? Rozamonda pieklusinātā balsī atkārtoja pirmītējo jautājumu.

Mirkli pavilcinājies, viņš atbildēja:

-      Nezinu.

-    Ko viņi domā?

-    Bija nerunīgi.

-     Vai tas mazais… Puaro… vai viņš tiešām ir iesaistījies? Rozamonda pēc brīža jautāja.

-      Šķiet, ka ne soli neatstājas no policijas prefekta.

-    Zinu, bet vai viņš kaut ko dara?

-    Piķis parāvis, kā lai es zinu, Rozamond?

-    Ir jau diezgan vecs. Varbūt mazliet atpalicis.

-    Iespējams.

Viņi pienāca pie dambja. Pretī, saules apmargota, rāmi snauda sala.

-             Reizēm notikumi liekas nereāli, Rozamonda pēkšņi sacīja. Šobrīd nevaru noticēt, ka tas vispār atgadījies…

-             Es atskāršu, ko tu domā. Daba ir tik vienaldzīga! Viena skudra mazāk dabai nav nekāda bēda!

-              Jā… Tāpēc jāraugās uz visu ar saprāta acīm, Rozamonda teica.

-    Neuztraucies, dārgā. Ir jau labi. Pavisam labi.

2.

Linda nāca viņiem pretī pa dambi leciņus kā tramīgs kumelēns. Zem acīm melnēja loki, apēnodami jauno seju. Lūpas bija sausas un apkrevelējušās.

-    Ko… viņi teica? meitene aizelsusies jautāja.

-             Izmeklēšana atlikta uz divām nedēļām, tēvs īsi atbildēja.

-    Tas nozīmē nav vēl izlēmuši?

-    Jā. Vajag vairāk pierādījumu.

-    Bet… bet ko viņi domā?

Māršals neviļus pasmaidīja.

-            Kā lai es zinu? Un kas, tavuprāt, ir tie "viņi"? Vai izmeklētāji, zvērinātie, policisti, avīžu reportieri, Lezerkombas līča zvejnieki?

-    Policisti.

-    Lai domā ko domādami, pašreiz viņi to neizpaudīs, Māršals dzedri atbildēja.

Sakniebis lūpas taisnā svītrā kā naža mugura, viņš iegāja viesnīcā.

Rozamonda dzīrās viņam sekot, bet Linda iesaucās:

-    Rozamond!

Rozamonda pagriezās. Mēmais lūgums meitenes acīs viņu aizkustināja. Viņa paņēma Lindu zem rokas un abas kopā aizgāja pa taku uz salas attālāko galu.

-    Nedomā par to tik daudz, Linda, Rozamonda silti sacīja. Es zinu, tas viss ir briesmīgi, satriecoši, bet nav nekādas jēgas sevi tirdīt. Turklāt tevi satrauc vienīgi šis drausmīgais notikums. Tu taču nemīlēji Arlenu, vai ne?

Rozamonda juta, ka meitene nodreb.

-    Nē, nemīlēju, viņa atbildēja.

-     Bēdas katrs pārcieš citādāk daži nevar tās pārbēdāt, turpretī citi spēj tikt visam pāri, neļauj drūmām domām nemitīgi vandīties pa galvu.

-    Jūs nesaprotat… Linda skarbi izgrūda.

-    Šķiet, ka saprotu.

-     Nē, nesaprotat. Nepavisam nesaprotat. Kristīne arī nesaprot. Jūs abas izturējāties labi pret mani, bet nevarat saprast, kā es jūtos. Vienīgi domājat, ka veltīgi sevi nomoku līdz beidzamam… Bet tā tas nav. Ja jūs zinātu to, ko zinu es…

Rozamonda apstājās kā zemē iemieta. Nenotricēja, tieši pretēji sastinga. Bridi tā stāvējusi, atraisījās no Lindas.

-    Ko tu zini, Linda?

Meitene cieši skatījās uz viņu. Tad pakratīja galvu un nomurmināja:

-    Neko.

Rozamonda stingri saķēra viņu aiz rokas. Linda satrūkās.

-    Esi piesardzīga, Linda! Ārkārtīgi piesardzīga!

Linda bija krīta bālumā.

-    Es esmu ļoti piesardzīga visu laiku.

-    Paklau, Linda, tas, ko pirmīt teicu, attiecas uz to pašu, tikai tagad simtreiz vairāk. Met visu to laukā no galvas! Uz visiem laikiem izdzēs šo gadījumu no atmiņas! Tu varēsi, ja gribēsi! Arlena ir mirusi, vinu nekas vairs neuzcels no miroņiem… Aizmirsti visu, dzīve turpinās! Un, galvenais, pievaldi mēli!

Linda trīcēja kā apšu lapa.

-    Jūs… jūs visu zināt?… viņa izstomīja.

-         Neko es nezinu! Rozamonda kā skaldīt noskaldīja. Manuprāt, salā atmaldījies kāds maniaks un Arlenu nogalinājis. Tas ir visvairāk iespējamais atrisinājums. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka policija beigu beigās to atzīs par pareizu. Tā tam vajadzēja būt! Tā tas ir bijis!

-    Ja tēvs… Linda iesāka.

-    Nerunā par to.

-    Man kaut kas jāpajautā. Vai mana māte?…

-    Ko tu gribi par viņu zināt?

-    Vai viņa tika tiesāta par slepkavību?

-Jā.

-          Un pēc tam tēvs viņu apprecēja. Tēvam liekas slepkavība ne vienmēr ir briesmīgs ļaunums, vai ne?

-        Tu nedrīksti tā runāt! Pat ar mani ne! Rozamonda bargi sacīja. Policisti netur aizdomās tavu tēvu. Viņam ir alibi drošs alibi, ko viņi nevar apstrīdēt. Viņš ir pilnīgi bez vainas.

-          Vai tad viņi vispirms domāja, ka tēvs…? Linda nočukstēja.

-Es nezinu, ko viņi domāja! Rozamonda ap-

skaitusies iesaucās. Bet tagad viņi zina, ka tavs tēvs nav to izdarījis! Vai saproti! Viņš to nav izdarījis!

Rozamonda runāja pavēloši. Acis dzēla tik asi, ka Linda gribot negribot tām pakļāvās. Izdvesa trīsulīgu nopūtu.

-    Tu drīz no šejienes aizbrauksi. Visu aizmirsīsi -itin visu!

-   Es nekad neaizmirsīšu! Linda pēkšņā uzbudinājumā iesaucās. Strauji apcirtās un metās atpakaļ uz viesnīcu.

Rozamonda pārsteigta noraudzījās, kā meitene aizskrien kā vēja nesta.

3.

-    Es vēlētos kaut ko precizēt, madame.

Kristīne Redferna izklaidīgi paskatījās uz Puaro.

-Jā?

Herkuls Puaro izlikās nemanām viņas neuzmanību. Viņš bija ievērojis, ka Kristīne nenolaiž acis no vīra, kurš staigā šurpu turpu pa terasi, bet šobrīd viņu neinteresēja laulības dzīves problēmas. Viņam bija vajadzīgas pilnīgi pareizas ziņas.

-   Jā, madame. Runa ir par kādu frāzi nejaušu frāzi, kuru jūs nesen pateicāt, bet tā modināja manī interesi.

-    Ko tad es pateicu?

-     Tā bija atbilde uz policijas prefekta jautājumu. Jūs stāstījāt liktenīgajā rītā iegājusi mis Lindas Māršales istabā, viņu tur neesat sastapusi, bet viņa drīz atgriezusies, un tad policijas prefekts jums vaicāja, kur mis Linda bijusi.

-   Un es atbildēju, ka bijusi peldēties, Kristīne diezgan nepacietīgi atteica.

-    Tomēr jūs neteicāt tieši tā. Neteicāt "viņa bijusi izpeldēties". Jūsu vārdi bija: "Viņa teica, ka bijusi izpeldēties."

-   Tas taču ir viens un tas pats.

-    Nē, nebūt nav! Jūsu atbilde liecina par jūsu domām. Linda Māršale ienāca istabā, mugurā viņai bija peldmētelis, tomēr jūs kaut kāda iemesla dēļ nospriedāt, ka viņa nav bijusi peldēties. Kāpēc izbrīnījāties, kad viņa teica, ka bijusi peldēties? Vai jūs pārsteidza viņas izskats, apģērbs vai uzvedība?

Kristīne vairs neskatījās uz vīru, pievērsa uzmanību vienīgi Herkulam Puaro.

-             Jūs gan esat attapīgs! Tagad atminu, es tiešām izbrīnījos, kad Linda teica, ka bijusi peldēties.

-    Bet kāpēc? Kāpēc, madame?

-             Jā, kāpēc? To es cenšos atcerēties. Viņai bija rokā vīstoklis!

-    Vīstoklis?

-Jā.

-     Vai nezināt, kas tajā bija?

-             Zinu. Tievā aukla pārtrūka, vīstokļa saturs aizripuļoja pa grīdu. Tās bija sveces. Es palīdzēju salasīt.

-    Ā, sveces… Puaro sacīja.

Kristīne viņu cieši uzlūkoja.

-    Jūs izskatāties satraukts, mesjē Puaro.

-     Vai Linda teica, kāpēc nopirkusi sveces?

-              Nē, nodomāju, ka lasīšanai vakaros, varbūt elektriskais apgaismojums nav labs.

-             Tieši otrādi, madame, lampa uz naktsgaldiņa ir pilnīgā kārtībā.

-            Tad es nudien nezinu, kāpēc viņai tās vajadzīgas.

-             Kā viņa izturējās, kad pārtrūka aukla un sveces izbira?

-     Izskatījās apbēdināta… un samulsusi… Kristīne atbildēja. . r

Puaro palocīja galvu, tad iejautājās:

-    Vai neievērojāt viņas istabā kalendāru?

-    Kalendāru? Kādu kalendāru?

-      Zaļu kalendāru-noplēšamo kalendāru.

Kristīne piemiedza acis, pūlēdamās iedomāties.

-    Zaļu kalendāru drīzāk spilgti zaļu. Jā, esmu tādu redzējusi, bet nevaru atcerēties, kur. Varbūt Lindas istabā, varbūt citur, skaidri nezinu.

-Taču jūs noteikti esat tādu redzējusi?

-Jā.

Puaro atkal palocīja galvu.

-    Ko nozīmē jūsu netiešie mājieni, mesjē Puaro? Kristīne paskarbi jautāja.

Puaro neatbildēja, izvilka no kabatas brūnas teļādas sējumiņu.

-    Vai esat šo jau redzējusi?

-     Lāgā neatceros… Tomēr… Jā, Linda to nesen šķirstīja ciemata veikaliņā. Bet steigšus aizvēra un nolika atpakaļ plauktā, kad es ienācu. Es nodomāju diezin kas tas varēja būt.

Ne vārda nebildis, Puaro parādīja nosaukumu.

"Burvju māksla, burvestības un neatklājamas indes".

-     Es nesaprotu, Kristīne teica. Ko tas viss nozīmē?

-     Tas nozīmē ļoti daudz, madame, Puaro sadrūmis atbildēja.

Kristīne neizpratnē viņu uzlūkoja, bet viņš neko nepaskaidroja.

-             Vēl viens jautājums, madame. Vai jūs šorit pirms tenisa spēles gājāt vannā?

Kristīne atkal neizpratnē viņu uzlūkoja.

-     Vannā? Nē. Man nemaz nebūtu laika, turklāt pirms tenisa spēles es nekad neeju vannā. Varētu iet pēc tam.

-    Vai iegājāt vannas istabā?

-    Tur nomazgāju tikai seju un rokas.

-    Vai vispār neatgriezāt vannas krānu?

-    Nē, noteikti ne.

Puaro palocīja galvu.

-    Tas nav nekas svarīgs, viņš piebilda.

4.

Misis Gārdnere sēdēja pie galda un noņēmās ar atjautības uzdevumu sastādīja attēlu no atsevišķām daļām. Pēkšņi viņa satrūkās un pacēla acis.

-     Mesjē Puaro, cik klusu jūs pienācāt! Nemaz nedzirdēju. Vai nākat tieši no policijas iecirkņa? Man pietiek iedomāties nopratināšanu, un es jau kļūstu nervoza, nezinu, kur likties. Tāpēc risinu šo mīklu. Vairs nevaru sēdēt pludmalē kā parasti. Misters Gārdners zina ja esmu uzbudināta, tad man nervus nomierina vienīgi šādas atjautības mīklas. Nu, redzat, kur jāliek šī baltā daļa? Tai vajadzētu iederēties zvērādas paklājā, bet šķiet, ka ne…

Puaro paņēma gabaliņu.

-    Madame, tas iederas šeit! Tā ir daļa no kaķa.

-      Nevar būt! Kaķis ir melns.

-      Jā, melns, bet gadās, ka melnam kaķim astes galiņš ir balts.

-     Tiešām! Jūs esat apķērīgs! Šādu mīklu sastādītājiem taču prātā vienīgi tas, kā mūs maldināt.

Viņa ielika piemērotā vietā vēl vienu gabaliņu, tad meta mieru.

-     Zināt, mesjē Puaro, es pāris dienu jūs uzmanīju. Gribēju novērot, kā jūs atklājat šo noziegurnu, tas izklausās diezgan nežēlīgi, it kā viss būtu spēle, bet nabaga sieviete taču ir nogalināta. Ak, Dievs, katrreiz, to iedomājoties, man pa visu miesu pāriet drebuļi. Šorīt teicu misteram Gārdneram tagad nopratināšana ir cauri, mēs rit varam braukt prom, tas būtu īsts atvieglojums. Taču man ļoti gribētos uzzināt ko tuvāk par jūsu metodi, es justos pagodināta, ja jūs man tagad par to pastāstītu.

-   Tā ir mazliet līdzīga šai jūsu mīklai, madame. Viss jāsaliek no daļām. Gluži kā mozaīka daudz krāsu un ornamentu, bet katrs dīvaini izveidotais gabaliņš jāieliek savā vietā.

-      Cik interesanti! Jūs tik tēlaini paskaidrojat.

-     Reizēm ir tāpat, kā ar šo gabaliņu, Puaro turpināja. Jūs secīgi salikāt attēlu no atsevišķām daļām, izraugoties atbilstīgās krāsas, bet pēkšņi vienas krāsas gabaliņš, kam vajadzētu iederēties, teiksim, zvērādas paklājā, iederas melna kaķa astē.

-    Izklausās aizraujoši! Vai te ir daudz tādu gabaliņu, mesjē Puaro?

-     Jā, madame. Gandrīz katrs šajā viesnīcā ir devis gabaliņu manai mīklai. Arī jūs.

-    Es? misis Gārdnere spalgi iesaucās.

-            Jā, kāda jūsu piezīme bija ārkārtīgi noderiga. Es teiktu gaismas stars.

-            Ja vien jūs neglaimojat! Vai nepateiksiet kaut ko vairāk, mesjē Puaro?

-            Izskaidrojumu pataupīšu pašām beigām, madame.

-             Ja vien tas nav pārāk briesmīgs, misis Gārdnere nočukstēja.

5.

Herkuls Puaro viegli pieklaudzināja pie kapteiņa Māršala istabas durvīm.

-              Nāciet iekšā! kapteinis Māršals strupi izmeta, nepārtraucis klabināt rakstāmmašīnu. Puaro iegāja.

Kapteinis Māršals sēdēja ar muguru pret ienācēju pie galda starp abiem logiem. Viņš nepagrieza galvu, jo redzēja Puaro spogulī, kas karājās pie sienas tieši viņam pretim.

-    Kas ir, mesjē Puaro? viņš īdzīgi jautāja.

-             Atvainojiet par traucējumu. Jūs esat aizņemts?

>

-    Diezgan, Māršals strupi atbildēja.

-    Es gribētu jums uzdot tikai vienu jautājumu.

-     Velna milti, man ir apriebies atbildēt uz jautājumiem! Nav nekādas patikas vēl atbildēt uz jūsējiem!

-     Mans jautājums ir ļoti vienkāršs. Vai torit, kad tika nogalināta jūsu sieva, jūs gājāt vannā? Varbūt tad, kad beidzāt rakstīt? Vai pirms tenisa spēles?

-    Vannā? Vannā es biju stundu iepriekš.

-    Pateicos. Tas ir viss, Puaro sacīja.

-    Bet paklausieties… Māršals saminstinājās.

Puaro izgāja, klusi aizvērdams durvis.

-    Galīgi sajucis! Kenets Māršals noteica.

6.

Pie bāra Puaro nejauši sastapa misteru Gārdneru. Viņš nesa divus kokteiļus acīmredzot turp, kur misis Gārdnere risināja atjautības uzdevumus.

Misters Gārdners labsirdīgi uzsmaidīja Puaro.

-     Vai negribat mums pievienoties, mesjē?

Puaro pakratīja galvu.

-     Ko jūs domājat par izmeklēšanu, mister Gārdner?

Misters Gārdners pieklusināja balsi.

-     Grūti pateikt. Šķiet, ka policijai ir kaut kas padomā.

-    Iespējams, piekrita Herkuls Puaro.

Misters Gārdners vēl aizvien pieklusināja balsi.

-     Es gribētu drīzāk aizvest prom no šejienes misis Gārdneri. Viņa ir ārkārtīgi jūtīga, šis gadījums padarījis viņu nervozu. Viņas nervi ir saspringti līdz pēdējam.

-     Vai drīkstu jums kaut ko pajautāt, mister Gārdner?

-    Protams, mesjē Puaro. Priecājos jums palīdzēt.

-   Jūs esat sabiedrības cilvēks, kā rādās, cilvēks ar asu uztveri. Ko jūs īsti domājat par nelaiķi misis Māršali?

Misters Gārdners pārsteigts pacēla uzacis. Piesardzīgi pavērās apkārt un čukstus sacīja:

-    Esmu šo to dzirdējis, mesjē Puaro, visādas pļāpas staigā pa pasauli, it īpaši sievietes dažādi mēļo.

Puaro pamāja.

-     Bet, ja jūs jautājat man, tad pateikšu skaidri un gaiši. Sasodīti dumjš sievišķis!

-    Ļoti interesanti, Herkuls Puaro domīgi noteica.

7.

-             Tagad ir mana karta, vai ne? Rozamonda Dārnlija teica.

-    Kā, lūdzu?

Viņa iesmējās.

-              Nesen policijas prefekts mūs visus nopratināja. Jūs sēdējāt blakus. Šodien acīmredzot veicat savu neoficiālu izmeklēšanu. Es jūs novēroju. Vispirms misis Redferna. Pēc tam pa atpūtas telpas logu ieraudzīju jūs kopā ar misis Gārdneri, viņa risināja atjautības uzdevumu. Nu ir mana rinda.

Herkuls Puaro apsēdās viņai blakus. Viņi bija Saulgozes liedagā. Jūra lejā laistījās tumši zaļa, tālāk spīgoja sudrabaini zilga.

-             Jūs esat ļoti saprātīga, mademoiselle, man vienmēr tā licies, kopš esmu šeit. Būtu patīkami pārspriest šo lietu ar jums.

-    Jūs gribat zināt, ko par visu to domāju?

-    Tas būtu gaužām interesanti.

-             Manuprāt, atrisinājums ir ļoti vienkāršs. Tas ir šīs sievietes pagātnē.

-    Pagātnē? Nevis tagadnē?

-    Ne jau pārāk tālā pagātnē. Es uz to raugos šādi: Arlena Māršale bija ļoti pievilcīga sieviete, patika vīriešiem. Varbūt viņai tie drīz apnikuši, viņa mainījusi tos kā cimdus. Starp pielūdzējiem gadījies kāds, kas ar to nav samierinājies. Nepārprotiet mani, ne jau kāds brašulis, varbūt neizskatīgs, bet viegli aizvainojams un ļaunatminīgs sīkalītis. Tas sekojis viņai uz šejieni, nogaidījis izdevīgu gadījumu un viņu nogalinājis.

-    Jūs domājat, tas bijis kāds svešinieks?

-    Jā. Paslēpies tajā alā, kamēr radusies izdevība.

Puaro pakratīja galvu.

-     Vai Arlena Māršale dotos satikt šādu vīrieti? Nē, tikai pasmietos.

-     Varbūt nav zinājusi, ka dodas satikt tieši viņu. Viņš varētu atsūtīt aicinājumu citas personas vārdā.

-    Tas ir iespējams, Puaro piekrita. Bet jūs aizmirstat vienu apstākli, mademoiselle. Cilvēks, kurš nodomājis izdarīt slepkavību, neriskētu gaišā dienā nākt pa dambi un iet garām viesnīcai. Kāds varētu redzēt.

-     Varētu, bet tas ir apšaubāmi. Ir pilnīgi iespējams, ka viņu vispār neviens neievērotu.

-     Iespējams, es piekritu. Taču viņš nevar paļauties uz šo iespējamību.

-    Jūs kaut ko aizmirstat. Laiku.

-    Laiku?

-     Jā. Liktenīgā diena bija burvīga, bet iepriekšējā dienā, atcerieties, lija lietus, pār visu klājās bieza migla. Jebkurš varēja ierasties salā neviena neredzēts. Slepkavam vajadzēja tikai noiet pludmalē un pārlaist nakti Mošķu alā. Migla, mesjē Puaro, ir ļoti svarīga.

Puaro domīgi viņā nolūkojās.

-   Jūsu teiktajā ir krietna daļa patiesības, viņš secināja.

Rozamonda pietvīka.

-    Tas ir mans pieņēmums, diezin vai maz kaut ko vērts. Tagad pastāstiet par savējo.

-      Eh bien, mademoiselle, es esmu ļoti vienkāršs cilvēks. Viņš raudzījās lejā uz jūru. Man jau no sākuma likās pilnīgi skaidrs, kurš ir vainīgais…

-   Turpiniet, Rozamondas balss tā kā aizlūza.

-    Bet tur jau ir tas āķis! Kā rādās, ir neiespējami, ka slepkava ir šis cilvēks.

Viņš dzirdēja, ka mis Dāmlijai aiztrūkst elpa.

-      Nē, es jautāju, vai neesat iegājusi Mošķu alā.

-             Es pat nezinu, kur tā ir. Kāpēc lai es tur ieietu? Kāda iemesla dēļ?

-             Nozieguma dienā, mademoiselle, tajā alā ir bijis kāds, kas lieto "Gabrielu" numur astoņi.

-               Jūs pats, mesjē Puaro, teicāt, ka Arlena Māršale lietojusi šīs smaržas. Todien viņa bija tajā līcī. Iespējams, ka iegājusi arī alā.

-             Kādēļ lai ieietu? Ala ir šaura, tumša un neomulīga.

-            Neprasiet to man! Rozamonda pikti atbildēja Arlena tiešām ir bijusi Mošķu līcī un varējusi alā ieiet Es jums jau teicu, ka šajā vietā pavadīju visu ritu.

-             Tomēr kādu laiku bijāt prom aizgājāt atpakaļ uz viesnīcu un ielūkojāties kapteiņa Māršala istabā, Puaro atgādināja.

-    Ak jā! Atkal aizmirsu.

-             Bet jūs maldāties, mademoiselle, ja domājat, ka Māršals jūs nav redzējis.

-             Kenets ir mani redzējis? Rozamonda neticīgi jautāja. Vai viņš tā teica?

Puaro pamāja.

-              Viņš redzēja jūs sienas spogulī, tas karājas pretī rakstāmgaldam.

Rozamonda aizturēja elpu, tad sacīja:

-    Ā, es saprotu!

Puaro vairs neraudzījās uz jūru. Vēroja Rozamondas Dāmlijas klēpī saliktās rokas. Glītas rokas ļoti gariem pirkstiem.

Rozamonda pameta acis uz viņu.

-     Kāpēc jūs skatāties uz manām rokām? viņa asi jautāja. Vai domājat…

-    Kas man jādomā, mademoiselle?

-    Nekas, Rozamonda Dārnlija atteica.

8.

Pēc stundas Herkuls Puaro bija nonācis Kaiju līcī. Pludmalē kāds sēdēja slaids stāvs sarkanā blūzē un tumšzilās īsbiksēs.

Puaro, uzmanīgi likdams šaurajās, elegantajās kurpēs apautās kājas, nokāpa lejā pa taku.

Linda Māršale satrūkusies spēji pagrieza galvu, viņas acīs bija bailes un modrums kā slazdā noķertam dzīvniekam. "Cik viņa jauna un viegli ievainojama!" viņš raizīgi nodomāja.

-      Kas ir? Ko jums vajag? Linda jautāja.

Herkuls Puaro tūlīt neatbildēja. Tikai pēc krietna brīža ierunājās:

-     Pirms dažām dienām jūs teicāt policijas prefektam, ka pamāte jums patikusi un ka viņa pret jums bijusi ļoti laba. Tas nebija tiesa, vai ne, mademoiselle?

-    Nē, bija.

-    Pamāte, cik noprotams, tīši nav darījusi jums neko ļaunu. Taču jums viņa nepatika. Es domāju, jūs viņu pat ienīdāt. To varēja skaidri manīt.

-      Varbūt man viņa lāgā nepatika. Bet par mirušajiem šādi nedrīkst runāt. Tas nav pieklājīgi, Linda teica.

Puaro nopūtās.

-    Vai tā jums mācīja skolā?

-    Apmēram.

-   Ja runa ir par slepkavību, tad daudz svarīgāk ir būt patiesam, nevis pieklājīgam.

-    Jūs jau varētu pateikt kaut ko tādu.

-    Es arī pateikšu. Mans nolūks ir izdibināt, kas nogalinājis Arlenu Māršali.

-    Man gribas to visu aizmirst. Tas ir tik briesmīgi.. . Linda nočukstēja.

-    Bet jūs nevarat aizmirst, vai ne?

-    Domāju, ka viņu nogalinājis kāds ārprātīgs slepkavnieks.

-    Man šķiet, ka tā vis nav. Lindai aizrāvās balss.

-    Izklausās… it kā jūs zinātu… viņa izstomīja.

-     Varbūt zinu, Puaro atbildēja. Bridi klusējis, viņš turpināja: Ja jūs man uzticēsiet raizes, kas jūs nospiež, es jūsu-labā darīšu visu iespējamo.

Linda uzlēca kājās.

-     Man nav nekādu raižu! Jums nekas manā labā nav jādara! Es nesaprotu, par ko jūs runājat!

Vērīgi viņā skatīdamies, Puaro sacīja:

-    Es runāju par svecēm… Lindas acīs atplaiksnījās šausmas.

-    Es negribu dzirdēt, negribu! viņa iesaucās. Kā jauna gazele pārskrējusi pāri liedagam, viņa

zibenīgi drāzās augšā pa līkloču taku.

Puaro, aplam nopietns un sadrūmis, pašūpoja galvu.

Vienpadsmitā nodala

1.

-    Man izdevās atklāt kaut ko ievērības cienīgu, ser, inspektors Kolgeits ziņoja policijas prefektam. Runa ir par misis Māršales naudu. Es to pārbaudīju kopā ar viņas advokātiem. Viņi bija kā no plaukta nokrituši. Esmu ieguvis pierādījumu šantāžai. Atcerieties, vecais Erskins viņai bija novēlējis piecdesmit tūkstošus mārciņu. No šīs prāvās summas atlikuši tikai aptuveni piecpadsmit tūkstoši.

Policijas prefekts iesvilpās.

-    Kur palikuši pārējie?

-     Tas ir gaužām interesanti. Izrādās, ka viņa laiku pa laikam no šā noguldījuma kādam maksājusi vai nu Skaidrā naudā, vai vērtspapīros. Šantāža to var droši apgalvot.

-    Jā, acīmredzot, policijas prefekts piekrita. Un izspiedējs ir šajā viesnīcā. Tas nozīmē viens no šiem trim vīriešiem. Vai neesat uzzinājis par viņiem ko jaunu?

-             Neko īpašu, šer. Majors Berijs ir atvaļināts virsnieks, kā viņš teica. Mitinās nelielā dzīvokli, iztiek no pensijas un niecīgām dividendēm. Taču pērngad savā tekošajā rēķinā iemaksājis diezgan krietnas summas.

-    Izklausās cerīgi. Kā viņš to izskaidro?

-     Esot vinnējis derībās. Tiesa kas tiesa, piedalās visās lielajās zirgu skriešanās sacīkstēs. Bet līdz šim neko nav laimējis.

-     To grūti atspēkot, sacīja policijas prefekts. Taču tas ir aizdomīgi.

-     Nākamais reverends Stīvens Leins, Kolgeits turpināja. Viņam bijusi draudze Sarijā. Pirms laba laika veselības stāvokļa dēļ atteicies no draudzes gana pienākumiem. Vairāk nekā gadu pavadījis psihiatriskajā slimnīcā.

-    Interesanti, sacīja Vestons.

-     Jā, ser. Centos no ārsta izdibināt iespējami vairāk, bet no šiem dakteriem ir grūti kaut ko izvilkt. Cik izdevās noskaidrot, tad mācītājs ciešot no tādas kā velna apsēstības, it sevišķi, ja ļaunais gars iemiesojies sarkanmatainā sievietē Babilonas netiklē.

-     Hm… Visa tā sekas var būt šī slepkavība, teica Vestons.

-     Jā, ser. Man šķiet, ka Stīvens Leins ir vismaz turams aizdomās. Nelaiķe misis Māršale bija sieviete, kuru garīdznieks sauktu par netikli. Sarkanmate, turklāt nododas grēcīgiem mīlas priekiem. Iespējams, ka viņš juties aicināts atbrīvot pasauli no šīs samaitātās sievietes. Ja tiešām ir sajucis.

-      Vai nekas neatbilst pieņēmumam par šantāžu?

-     Nē, ser. Manuprāt, attiecībā uz to varam viņu izslēgt. Viņam ir nelieli ietaupījumi, bet pēdējā laikā nav pēkšņi pieauguši.

-    Un kā ar viņa gaitām nozieguma dienā?

-      Neizdevās dabūt tām apstiprinājumu. Neviens neatceras redzējis kādu garīdznieku. Baznīcas grāmatā pēdējais ieraksts izdarīts pirms trim dienām, apmēram divas nedēļas neviens nav tajā ieskatījies. Viņš varējis aiziet tur dienu vai dažas dienas iepriekš un ierakstīt divdesmit piekto datumu.

Vestons palocīja galvu.

-    Un trešais vīrietis?

-      Horass Bleits? Man tā lieta šķiet pavisam tumša. Maksā ienākuma nodokli no summas, kas ir daudz lielāka par peļņu no viņa dzelzspreču veikala. Viņš ir slīpēts, glums kā zutis. Varbūt sagudrojis ticamu attaisnojumu viņš mazliet spekulē biržā. Ir iejaukts arī dažos šaubīgos darījumos. Tam visam var rast ticamu izskaidrojumu, bet nav noliedzams, ka viņš jau vairākus gadus iegūst prāvas summas no nezināmiem avotiem.

-    Tātad patiesībā misters Horass Bleits ir veiksmīgs šantāžists?

-      Vai nu tas, vai narkotiku spekulants. Es satiku galveno inspektoru Ridžveju, viņa pārziņā ir narkobiznesa lieta. Pēdējā laikā esot iesūtīts diezgan daudz heroīna. Viņi sadzinuši pēdas nelielo dozu izplatītājiem, zinot arī, kā rokās atrodas šis bizness aiz robežām, bet joprojām veltīgi pūloties izdibināt, kādā ceļā heroīns tiek ievests valstī.

-     Ja Māršala sieva bijusi iepīta narkobiznesā, vienalga, neviļus vai citādi, un viņas nāve ir ar to saistīta, tad labāk vajadzētu visu šo lietu nodot Skotlendjardam. Tā ir viņu darīšana. Ko jūs par to sakāt?

-     Diemžēl jums ir taisnība, ser, inspektors

Kolgeits atbildēja. Ja runa ir par narkotikām, tad tā ir Skotlendjarda lieta.

-    Tas tiešām šķiet visticamākais izskaidrojums, Vestons pēc mirkļa pārdomām piebilda.

Kolgeits sadrūmis piekrita:

-    Jā, tā tas ir. Māršals ir ārpus aizdomām, kaut gan esmu ieguvis ziņas, kas varētu noderēt, ja viņam nebūtu tik drošs alibi. Viņa firma esot tuvu bankrotam. Tā nav viņa vai partneru vaina, tas saistīts ar pagājušā gada krīzi un vispārējo finansu un tirdzniecības stāvokli. Pēc sievas nāves viņš mantotu piecdesmittūkstoš mārciņu. Tā būtu ļoti noderīga summa.

Kolgeits nopūtās.

-     Cik žēl, ja cilvēkam ir divi pamatīgi iemesli izdarīt slepkavību, bet izrādās, ka viņam ar šo noziegumu nav nekāda sakara.

Vestons pasmaidīja.

-     Nebēdājiet, Kolgeit! Mums vēl ir iespēja sevi parādīt Joprojām paliek šantāža un jukušais mācītājs, tomēr domāju, ka visticamākā ir saistība ar narkotikām. Ja Arlenu novākusi narkospekulantu banda, tad mēs varētu palīdzēt Skotlendjardam atrisināt šo problēmu. Visumā mums ir sekmējies samērā labi.

Kolgeits neviļus pasmaidīja.

-   Tiešām, tā ir veiksme, ser. Starp citu, es painteresējos, kas rakstījis to vēstuli, kuru atradām nelaiķes istabā. Paraksts "Dž. N.". Neko darīt. Viņš ir drošībā aizlaidies uz Ķīnu. Tas pats puisis, par kuru stāstīja mis Brūstere. Jauns dīkdienis. Apklaušinājos arī par pārējiem misis Māršales draugiem. Neviens nerada aizdomas. Esam darījuši, ko varējuši, ser.

-    Jā, esam šeit atklājuši visu, kas atklājams, Vestons teica.

Bridi klusējis, viņš piebilda:

-     Vai neesat kaut ko izzinājis no mūsu beļģu kolēģa? Vai ari viņam visu pastāstījāt?

-     Viņš nu gan ir savādnieks! Aizvakar man prasīja sīkas ziņas par nožņaugšanas gadījumiem pēdējos trīs gados.

Pulkvedis Vestons paslējās krēslā.

-     Vai tiešām? Tagad mani interesē… viņš kaut ko pārlika. Kad reverends Stīvens Leins iegājis psihiatriskajā slimnīcā?

-    Pagājušajā gadā pirms Lieldienām, ser.

Pulkvedis Vestons iegrima pārdomās.

-            Toreiz Bagštotas tuvumā tika atrasts jaunas sievietes līķis. Viņa gājusi satikties ar vīru, bet norunātajā vietā nav ieradusies. Bija vēl otrs gadījums, avīzes to dēvēja par "Klusās birztalas noslēpumu". Abi Sarijā, ja pareizi atceros.

Viņš paskatījās uz inspektoru.

Sarijā? Kolgeits sacīja. Deviņi velni! Tas taču saskan, ser! Es vēlos uzzināt…

2.

Herkuls Puaro sēdēja uz salas visaugstākās klints sūnu paklāja. Pa kreisi rēgojās dzelzs redeles, kas veda lejup uz Mošķu līci. Mazliet atstatu no redeļu gala slējās daži milzīgi klints bluķi, aiz tiem varēja paslēpties kurš katrs, kas nodomājis zagšus nokāpt lejā uz pludmali. Turklāt šo pludmali gandrīz pilnīgi aizsedza klints pārkare.

Herkuls Puaro nopietni palocīja galvu.

Viņa atjautības uzdevuma atsevišķās daļas vajadzēja ielikt piemērotās vietās.

Domās viņš apsvēra šīs daļas katru par sevi.

Rīts pludmalē dažas dienas pirms Arlenas Māršales nāves.

Viena, divas, trīs, četras, piecas piezīmes, izteiktas tajā rītā.

Bridža vakars. Pie galda sēdējuši viņš, Patriks Redferns un Rozamonda Dārnlija. Kristīne izgājusi ārā un noklausījusies kādu sarunu. Kurš vēl klīdis apkārt tajā laikā?

Nozieguma priekšvakars. Saruna ar Kristīni klints nišā un skats, ko viņš redzējis, ejot atpakaļ uz viesnīcu.

"Gabriela" numur astoņi.

Šķēres.

Nolūzis pīpes kāts.

Pa logu izsviesta pudele.

Zaļš kalendārs.

Sveču vīstoklis.

Spogulis un rakstāmmašīna.

Sarkanas dzijas šķetere.

Ūdens no vannas tek lejā pa novadcauruli.

Katrs atsevišķais fakts jāieliek noteiktajā vietā. Nekas nedrīkst palikt nenoskaidrots.

Un pēc tam jāņem vērā ari viņa paša ieskats par ļaunuma klātieni salā.

Ļaunums…

Viņš ielūkojās mašīnraksta lapās.

Nellija Pārsone nožņaugta klusā birztalā netālu no Čobhemas. Slepkava nav atrasts.

Nellija Pārsone?

Alise Korigena.

Viņš uzmanīgi izlasīja ziņojumu par Alises Korigenas nāvi.

3.

Pie Puaro pienāca inspektors Kolgeits.

Herkulam Puaro patika inspektors Kolgeits. Patika gluži kā akmenī cirstā seja, ciešais skatiens, mierīgās kustības.

Inspektors Kolgeits apsēdās.

Ieraudzījis Puaro rokās mašīnraksta lapas, viņš jautāja:

-    Vai jums šīs tiesu lietas ir noderīgas, ser?

-Jā, es tajās iedziļinos.

Kolgeits piecēlās, pagāja dažus soļus un iemeta acis tuvējā nišā.

-    Piesargāties nekad nekaitē. Negribas, ja kāds noklausās.

-Jūs esat saprātīgs.

-   Mani ļoti interesēja šīs lietas, kaut gan es par tām neiedomātos, ja jūs nebūtu tās pieprasījis, viņš mirkli klusēja. It īpaši viena.

-    Alises Korigenas?

-      Jā. Toreiz es biju Sarijas policijā, lai izdibinātu visu, kam sakars ar šo lietu.

-     Stāstiet, draugs, esmu ieinteresēts, ļoti ieinteresēts.

-      Alise Korigena atrasta nožņaugta Cēzara birzī pie Blekridžas tīreļpurva kādas desmit jūdzes no Mārlejas birztalas, kur atrasta Nellija Pārsone, abas šīs vietas ir divpadsmit jūdzes no Vaitridžas, kur misters Leins bijis vikārs.

-    Pastāstiet sīkāk par Alises Korigenas nāvi, Puaro sacīja.

-      Sarijas policija pirmāk šo slepkavību nesaistīja ar Nellijas Pārsones nogalināšanu, domāja, ka vainīgais ir Alises Korigenas vīrs. Par viņu neviens neko skaidri nezināja "noslēpumains vīrietis", kā avīzes mēdza tādus dēvēt. Viņa apprecējusies pret tuvinieku gribu, pati bijusi naudīga, turklāt apdrošinājusi dzīvību par iespaidīgu summu, ko pēc viņas nāves dabūtu vīrs. Tas viss bija pietiekami, lai rastos aizdomas, jūs taču man piekrītat, ser?

Puaro pameta ar galvu.

-    Taču izrādījās, ka vīru nevar turēt aizdomās. Līķi atrada kāda sieviete, kura nodarbojas ar tūrismu, mundra, jauna sieviete Isbiksēs. Droša un saprātīga aculieciniece vingrošanas skolotāja kādā Lankšīras skolā. Viņa bija atzīmējusi laiku, kad uzgājusi līķi, tieši ceturksni pāri četriem, un paziņoja, ka, pēc viņas domām, sieviete mirusi pirms minūtēm desmit. Tas saskanēja ar policijas ārsta atzinumu, kad viņš piecos četrdesmit piecās apskatīja līķi. Viņa neko nebija aiztikusi, tūlīt steigusies uz Bagšotas policijas iecirkni, lai paziņotu par slepkavību. Tajā laikā Edvards Korigens braucis ar vilcienu atpakaļ no Londonas, kur uz vienu dienu devies darīšanās. Kupejā bijuši vēl četri cilvēki. Pie stacijas viņš iesēdies vietējās satiksmes autobusā, ar to braukuši arī divi pasažieri no tās pašas kupejas. Viņš izkāpis pie kafejnīcas "Priežkalne", kurā bija nolicis satikšanos ar sievu. Pulkstenis tad bijis divdesmit piecas minūtes pāri četriem. Viņš pasūtījis tēju divām personām, bet pieteicis, lai nepasniedz, kamēr viņa nav atnākusi. Tad viņš pastaigājies ārā, gaidīdams sievu. Kad piecos viņa vēl nebija ieradusies, viņš sācis uztraukties varbūt pa ceļam izmežģījusi potīti? Bijis norunāts, ka no ciemata, kur viņi apmetušies, viņa kājām nāks pāri tīreļpurvam uz kafejnīcu, bet mājup viņi brauks ar autobusu. Cēzara birzs nav tālu no kafejnīcas, domājams, viņai atlicis laika brītiņu pasēdēt un papriecāties par ainavu, un tad viņai pēkšņi uzbrucis kāds klaidonis vai maniaks. Tā kā izrādījās, ka vīram ar notikušo nav nekāda sakara, tad policija, gluži dabiski, Alises Korigenas nāvi saistīja ar Nellijas Pārsones nogalināšanu šo diezgan aušīgo kalponi atrada nožņaugtu Mārlejas birztalā. Tika nospriests, ka abus noziegumus izdarījis viens un tas pats cilvēks, taču slepkava vēl līdz šim nav atrasts visur izmeklējušies, bet šis kā zemē ielīdis.

Pēc mirkļa viņš domīgi piebilda:

-     Un tagad šeit nožņaugta trešā sieviete… un te ir kāds džentlmenis…

Viņa šaurās, urbīgās acis vērās Puaro. Viņš cerīgi gaidīja.

Puaro lūpas kustējās. Inspektors Kolgeits paliecās uz priekšu.

-    …cik grūti uzminēt, kuri gabaliņi ir daļa no ādas paklāja un kuri no kaķa astes, Puaro murmināja.

-    Kā, lūdzu, ser? inspektors izbrīnījies jautāja.

-    Atvainojiet, Puaro ātri sacīja. Es sekoju savai domu gaitai.

-    Kas tas par ādas paklāju un kaķi?

-    Nekas, it nekas, viņš paklusēja. Sakiet, inspektor Kolgeit, ja jūs turētu kādu aizdomās par melošanu, bet jums nebūtu nekādu pierādījumu kā jūs tad rīkotos?

Inspektors Kolgeits apsvēra.

-     Grūti pateikt. Bet, manuprāt, meliem īsas kājas drīz var panākt.

-     Jā, taisnība. Es vienīgi domāju, ka daži stāstījumi ir meli. Domāju, bet nezinu, vai tie ir meli. Varētu izdarīt pārbaudi pārbaudīt sīkus, ne visai uzkrītošus melus. Ja iznākums būtu apstiprinošs, tad zinātu, ka ari viss pārējais ir meli.

Inspektors Kolgeits ziņkāri skatījās uz viņu.

-    Jūsu prāts darbojas neparasti, ser. Taču iznākums noteikti būs pareizs. Vai drīkstu jautāt, kas jūs rosināja interesēties par nožņaugšanas gadījumiem vispār?

-     Jūsu valodā ir tāds teiciens veikli pastrādāts. Šis noziegums man liekas ļoti veikli pastrādāts. Šaubos, vai tas ir pirmais mēģinājums.

-    Es saprotu, inspektors Kolgeits atteica.

-    Nospriedu, ka jāizpēta iepriekšējie šāda veida noziegumi, un, ja kāds ir ļoti līdzīgs šim, eh bien, tad mēs iegūsim gaužām vērtīgu norādi.

-     Vai jūs domājat attiecībā uz tādu pašu nonāvēšanas veidu, ser?

-     Nē, nē, norādi uz daudz ko vairāk. Nellijas Pārsones nāve, piemēram, man neko nenorāda. Turpretī Alises Korigenas nāve… Vai jūs, inspektor Kolgeit, neievērojāt kādu pārsteidzošu līdzību ar šo noziegumu?

Inspektors Kolgeits bridi pārlika.

-     Nē, ser, vienīgi abos gadījumos vīram ir neapstrīdams alibi.

-    Tātad esat to ievērojis? Puaro atzinīgi sacīja.

4.

-    Ā, Puaro! Priecājos jūs redzēt. Nāciet iekšā! Tieši man vajadzīgais cilvēks.

Herkuls Puaro ienāca.

Policijas prefekts pastūma viņam cigarešu paciņu, izņēma sev vienu cigareti un aizdedza. Ievilcis pāris dūmu, viņš teica:

-     Esmu jau gandrīz nospriedis, ka lai rīkojos.

Taču pirms galīgā lēmuma man gribētos dzirdēt arī jūsu domas.

-    Stāstiet, draugs, Puaro sacīja.

-    Esmu nolēmis nodot šo lietu Skotlendjardam. Lai gan bija pamats turēt aizdomās vienu vai divus cilvēkus, visa šī lieta tomēr ir saistīta ar narkotiku kontrabandu. Šķiet skaidrs, ka Mošķu līča ala ir narkotiku slēptuve un kontrabandistu satikšanās vieta.

Puaro palocīja galvu.

-      Un esmu tikpat kā drošs, ka šis narkotiku kontrabandists ir Horass Bleits.

Puaro atkal palocīja galvu.

-    Jā, viss par to liecina.

-      Mūsu domas sakrīt. Bleits mēdz braukt ar savu buru laivu. Reizēm aicina kādu līdzi, bet lielākoties zēģelē viens pats. Laivai ir uzvilcis uzkrītoši sārtas buras, taču mēs atklājām, ka viņam krājumā ir arī baltas. Manuprāt, viņš kādā jaukā dienā aizburā līdz nozīmētai vietai un satiekas ar otru laivu buru laivu vai motorjahtu, un narkotikas tiek nodotas viņam. Tad Bleits zināmā dienas laikā aizbrauks uz Mošķu alu un…

-             Jā, jā, pusdivos, Puaro pasmaidīja. Lenča stundā, kad ikviens ir ēdamzālē. Sala ir privātīpašums. Nepiederošie te nedrīkst rīkot piknikus. Pēcpusdienās viesi reizēm Mošķu līcī dzer tēju, tad tur ir saulains, bet, ja vēlas ieturēt maltīti zaļumos, tiem jāiet jūdzēm tālu.

Policijas prefekts pamāja.

-    Tieši tā. Tāpēc Bleits tur piebrauc pie krasta un noglabā narkotikas alā uz izciļņa. Kādam citam tā no turienes noteiktā laikā jāpaņem. Vai atceraties, nozieguma dienā šeit ieradās kāds pāris it kā uz lenču. Tādā veidā varētu narkotikas paņemt. Kaut kādi vasarnieki no Seintlū atbrauc šurp, vēlas ieturēt viesnīcā lenču. Vispirms jau ir pārstaigājuši salu. Cik tas ir vienkārši tikai jānokāpj lejā pludmalē, jāpaņem sendviču kārba, jāieliek, bez šaubām, kundzes lielajā pludmales somā un jāiet uz viesnīcu tajā laikā, kad visi ir ēdamzālē; uz lenču, protams, svešie ierodas pavēlāk, teiksim, bez desmit minūtēm divos.

-    Tas viss liekas izpildāms. Taču narkobandas tagad ir gaužām nežēlīgas. Ja kāds nejauši uzduras un saprot, ar ko ir darīšana, tad viņi uzreiz novāks nevēlamo liecinieku. Tas man šķiet pareizais Arlenas Māršales nāves izskaidrojums.

Iepējams, ka torit Bleits tiešām bijis Mošķu līcī, lai noglabātu narkotikas. Līdzdalībniekiem vajadzējis pēc tām ierasties tajā pašā dienā. Arlena atbraukusi ar smailīti un redzējusi viņu ienesam alā palielu kārbu. Viņa jautājusi, ko tas nozīmē, tad Bleits viņu nožņaudzis un laidies prom ar laivu, cik ātri vien iespējams.

-      Vai jūs no tiesas domājat, ka slepkava ir Bleits?

-    Tas ir visticamākais atrisinājums. Varbūt Arlena to visu uzzinājusi jau agrāk, pateikusi Bleitam, un kāds cits bandas dalībnieks norunājis ar viņu fiktīvu tikšanos un naivulīti nožņaudzis. Kā jau teicu, vislabāk šo lietu nodot Skotlendjardam. Viņiem ir daudz lielākas iespējas pierādīt Bleita sakaru ar narkobandu.

Herkuls Puaro lēnām palocīja galvu.

-    Vai jums šķiet, ka tas ir prātīgi darīts? Vestons jautāja.

Puaro nogrima domās.

-    Varbūt, viņš beidzot sacīja.

-    Pie velna, Puaro, vai jums ir kas padomā?

-    Ja arī ir, tad diezin vai varu to pierādīt, Puaro nopietni atbildēja.

-     Zinu, ka jums un Kolgeitam ir citas idejas. Man tās liekas mazliet fantastiskas. Taču atzīstu, ka ne gluži zemē metamas. Pat, ja jums ir taisnība, es tomēr uzskatu, ka tā ir Skotlendjarda lieta. Mēs dosim viņiem faktus, un viņi sadarbosies ar Sarijas policiju. Šī lieta tiešām nav mums piemērota. Neattiecas tikai uz šo vietu.

Brīdi klusējis, viņš vaicāja:

-    Kā jūs domājat, Puaro? Ko mums vajadzētu darit?

Puaro likās nogremdējies sevī. Beidzot viņš teica:

-    Es zinu, kas man jādara.

-Nu?

-    Jāsariko pikniks.

Pulkvedis Vestons raudzījās uz viņu mēmā izbrīnā.

Divpadsmita nodala

1.

-    Pikniks, mesjē Puaro?

Emīlija Brūstere skatījās uz viņu tā, it kā viņš nebūtu pie pilna prāta.

-    Jums tas šķiet kaut kas nedzirdēts, vai ne? Puaro laipnīgi jautāja. Turpretī es to uzskatu par lielisku ideju. Mums vajag izrauties no ikdienības, parastības, lai dzīvi atkal padarītu normālu. Es ļoti vēlos redzēt Dārtmūras apkārtni. Laiks ir jauks. Man gribētos, tā sakot, ikvienu uzpurināt. Palīdziet man šai ziņā! Pierunājiet visus!

Šī ideja guva negaidītu vispārīgu atsaucību. Kapteini Māršalu nemēģināja saaģitēt, lai brauc līdzi, viņš jau iepriekš bija paziņojis, ka todien dodas uz Plimutu. Misters Bleits bija sajūsmā, apņēmies būt par sabiedrības dvēseli. Ekskursijā vēl piedalījās Emīlija Brūstere, Redferni, Stīvens Leins, Gārdneri viņi bija atlikuši aizbraukšanu uz nākamo dienu, Rozamonda Dārnlija un Linda.

Puaro bija ievārdojis Rozamondai, ka meitenei būtu gaužām derīgi izklaidēties.

-    Jums ir pilnīga taisnība. Viņas vecumā tas bijis pārāk smags trieciens, iedragājis nervu sistēmu.

-    Tas ir gluži dabiski, mademoiselle. Taču tajā vecumā viss drīz aizmirstas. Piedabūjiet viņu braukt līdzi. Zinu, jūs varat.

Majors Berijs atteicās pilnīgi. Nepatīkot pikniki.

-    Jāmalstās apkārt ar groziem, viņš teica. Sasodīti neērti. Es labāk notiesāju ēdienu pie galda.

Zaļumnieki sapulcējās desmitos. Bija pasūtītas trīs automašīnas. Misters Bleits bija pacilāts, runāja skaļā balsī, tēlodams tūristu pavadoni.

-     Dāmas un kungi! Mēs braucam uz Dārtmūru! Virši un mellenes! Devonšīras krējums un katordznieku cietums! Kungi, ņemiet līdzi gan laulātās, gan nelaulātās draudzenes! Pa ceļam acis mielos dabas skati!

Pēdējā mirklī atsteidzās Rozamonda Dāmlija, izskatījās nobažījusies.

-    Linda nebrauks. Briesmīgi sāpot galva.

-     Bet izklaide nāks viņai par labu! Puaro iesaucās. Piedabūjiet, lai brauc līdzi, madame!

-     Veltīgi, viņa ir cieši nolēmusi. Iedevu viņai aspirīnu, viņa atgūlās, Rozamonda saminstinājās. Es ari palikšu…

-     Kāda runa! iesaucās misters Bleits, saķēris viņu aiz rokas. Smalkajām aprindām jāpagodina šis izbraukums! Nekāda atteikšanās! Es jau esmu jūs saņēmis ciet, ha, hā! Tagad tikai jākonvojē uz Dārtmūru!

Viņš apņēmīgi veda Rozamondu uz pirmo automašīnu. Viņa dusmīgām acīm pazibsnīja uz Puaro.

-     Es ar prieku palikšu pie Lindas, sacīja Kristīne Redferna.

-    Kristīn, brauksim… lūdzoši teica Patriks.

-    Jums katrā ziņā jābrauc līdzi, madame, arī Puaro uzstāja. Galvassāpes visdrīzāk pāriet vienatnē. Nāciet, tūlīt dosimies ceļā.

Visas trīs automašīnas aizbrauca. Vispirms viņi devās uz īsto Mošķu alu pie Sīpstoras, ilgi meklēja alas ieeju, beidzot to atrada tikai ar skatu kartītes palīdzību.

Gājiens bija bīstams jāiet pāri laukakmeņiem biezi nobirušai klintainei. Herkuls Puaro nemaz nemēģināja to darit. Viņš vēroja, kā Kristīne viegli lēkā pa akmeņiem un vīrs viņai seko. Rozamonda Dārnlija un Emīlija Brūstere ari devās citiem līdzi, lai gan Emīlijai Brūsterei paslīdēja kāja un mazliet izmežģījās potīte. Stīvens Leins bija nenogurstošs, kalsnais, garais stāvs nemitīgi šaudījās starp akmeņu kravātām. Misters Bleits uzmundrināja alas meklētājus ar izsaucieniem un izdarīja momentuzņēmumus.

Gārdneri un Puaro bija palikuši sēžam ceļmalā, misis Gārdneres rāmo valodas plūdumu lāgiem pārtrauca padevīgā laulātā drauga iestarpinājumi: "Jā, mīlucīt."

-     Es vienmēr esmu uzskatījusi, mesjē Puaro, un misters Gārdners man piekrīt, ka momentuzņēmumi var būt gaužām nepatīkami, ja tie netiek izdarīti draugu pulkā. Misteram Bleitam pilnīgi trūkst smalkjūtības. Lien virsū jebkuram, runā vienā runāšanā un fotografē. Es teicu misteram Gārdneram, ka misters Bleits tiešām nav labi audzināts. Tā es teicu, vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt.

-    Viņš fotografēja mūs visus sēžam pludmalē. Nu, tas nav nekas slikts, bet vajadzēja iepriekš palūgt atļauju, brīdināt. Mis Brūstere tobrīd slējās kājās, viņas poza būs ļoti ķēmīga.

-    Protams. Misters Gārdners pasmīkņāja.

-     Un tad misters Bleits izdalīja visiem negatīvus, nemaz neprasot, vai tos vēlas. Arī jums iedeva, mesjē Puaro, es pamanīju.

Puaro palocīja galvu.

-    Ļoti vērtīgs grupas uzņēmums.

-      Viņam ir tik vulgāras manieres skaļš, klaigulīgs, uzmācīgs. Viņu redzot un dzirdot, man drebuļi pārskrien pār kauliem. Tīrais posts ar tādu uzplijoni, jums nevajadzēja ņemt viņu līdzi, mesjē Puaro.

-     Diezin vai tas būtu iespējams, madame, Puaro noteica.

-      Jā, grūti no tāda atkratīties, tādam smalkjūtības ne tik, cik melns aiz naga.

Tajā brīdī lejā atskanēja "urā!" saucieni bija atrasta Mošķu ala.

Pēc tam zaļumnieki brauca tālāk Puaro norādītajā virzienā. Drīz viņi sasniedza viršiem apaugušu nogāzi, pār kuru taka aizvijās līdz straujajai upītei, ko šķērsoja šaura, līgana laipa. Puaro un misters Gārdners drošināja misis Gārdneri iet tai pāri, otrā krastā zili sārtoja virsājs bez adatainajām irbenēm libliska vieta piknikam.

Vienā laidā stāstīdama, ko izjutusi, soli pa solim ejot pa laipu, misis Gārdnere noslīga zemē. Pēkšņi atskanēja kliedziens.

Visi bija diezgan viegli pārgājuši pāri laipai, tikai Emīlija Brūstere aizvērtām acīm stāvēja tās vidū un zvārojās.

Puaro un Redfems piesteidzās palīgā.

Emīlija Brūstere bija saīgusi un nokaunējusies.

Paldies, paldies. Atvainojiet. Nevaru šķērsot tekošu ūdeni. Reibst galva. Cik nejēdzīgi!

Izlika uz galddrānas uzkodas, un pikniks sākās.

Visi klusībā nobrīnījās, ka šī izklaide viņus tik ļoti iepriecina. Varbūt tāpēc, ka vairs nepastāv šausmu un aizdomu gaisotne. Te urdz upīte, gaisā 'vēdī kūdras, viršu un paparžu smarža, un slepkavība, nopratināšana un aizdomas šķiet izzudušas no atmiņas. Pat misters Bleits aizmirsis būt sabiedrības dvēsele. Pēc maltītes bezrūpīgi atgūlies gabaliņu tālāk, viņš svētlaimīgā neapziņā paklusi krāca.

Pateikdamies Puaro par labo iedomu, zaļumnieki sakravāja grozus.

Saule jau grima aiz apvāršņa, kad viņi pa šaurajiem, cilpainajiem ceļiem brauca atpakaļ. No kalna gala, kas rēgojās virs Lezerkombas līča, uz brīdi pavīdēja sala un baltā viesnīca rieta staros tik rāma un neļaunestīga.

Misis Gārdnere šoreiz, kā par brīnumu, mazvārdīga nopūtās un sacīja:

-    No visas sirds jums pateicos, mesjē Puaro. Man nervi apremdināti. Cik debešķīgi!

2.

Majors Berijs iznāca sagaidīt atbraucējus.

-    Hallo! Vai labi pavadījāt dienu?

-     Brīnišķīgi! misis Gārdnere atbildēja. Tīreļi ir neaizmirstami! Tik angliski un senatnīgi. Jums vajadzēja kaunēties, slinkuma lāpītāj!

Majors nogrudzināja smiekliņu.

-    Es esmu par vecu, lai sēdētu uz ciņa un ēstu sendvičus.

No viesnīcas iznāca istabene mazliet aizelsusies. Mirkli pasvārstījās, tad piesteidzās pie Kristīnes Redfernas.

Herkuls Puaro viņu pazina Gleidisa Nerekote.

-     Atvainojiet, kundze, bet esmu uztraukusies jaunās lēdijas dēļ, viņa aiztrūkstošā balsī ātri runāja. Nupat ienesu viņai tēju, bet nekādi nevarēju viņu pamodināt, viņa izskatās tik… tik savāda…

Kristīne, kā palīdzību meklēdama, pavērās apkārt. Herkuls Puaro acumirklī bija līdzās. Paņēmis viņu zem rokas, viņš mierīgi teica:

-    Iesim augšā un palūkosimies.

Viņi uzsteidzās pa kāpnēm un ātri soļoja tālāk pa gaiteni uz Lindas istabu.

Uzmetuši meitenei skatienu, abi tūlīt saprata kaut kas nav kārtībā. Lindas seja bija zaļganbāla, elpa tikko jūtama.

Puaro, pataustījis viņai pulsu, ieraudzīja uz naktsgaldiņa aploksni, atslietu pret lampu. Vēstule bija adresēta viņam.

Istabā žigli ienāca kapteinis Māršals.

-    Kas ir ar Lindu? Kas viņai noticis?

Kristīne Redferna izbijusies iešņukstējās.

Herkuls Puaro pagriezies teica Māršalam:

-    Izsauciet ārstu ātri! Bet baidos, ļoti baidos. .. ka būs par vēlu.

Viņš paņēma aploksni un to atplēsa. Tajā bija zīmīte Lindas stāvajā, skolnieciskajā rokrakstā uzmestas rindiņas. •

"Tā ir labākā izeja. Palūdziet, lai tēvs man piedod. Es nogalināju Arlenu. Domāju, ka būšu priecīga, bet neesmu. Es visu ļoti nožēloju."

3.

Viņi bija salasījušies atpūtas telpā Māršals, Redferni, Rozamonda Dārnlija un Herkuls Puaro.

Klusēdami sēdēja un gaidīja.

Atvērās durvis ienāca ārsts Nisdons.

-     Darīju visu, kas manos spēkos, viņš teica. Iespējams, ka viņa izdzīvos, bet diemžēl man jums jāsaka cerību ir maz.

-   Kur meitene dabūjusi indi? Māršals jautāja. Viņa seja bija stinga, zilo acu skatiens ledains.

Nisdons pavēra durvis, kādam pamāja.

Ienāca noraudājusies istabene.

-    Pastāstiet, ko redzējāt.

-    Man ne domas nebija … viņa šņukstēdama teica, …ka tas ir kaut kas slikts… lai gan jaunā lēdija izturējās tik savādi…

Ārsts nepacietīgi pameta ar roku.

-     Jaunā lēdija bija misis Redfernas istabā, Gleidisa Nerekote saņēmusies turpināja. Jūsu istabā, kundze. Viņa taustījās pa plauktiņu virs mazgājamā galda, paņēma kādu pudelīti. Kad ienācu, drusku satrūkās, nodomāju, cik dīvaini, ka viņa krāmējas pa jūsu mantām, bet droši vien jūs esat atļāvusi… "Ā, atradu!" viņa teica un izgāja.

-    Manas miegazāļu tabletes, Kristīne gandrīz čukstus sacīja.

-     Kā viņa par tām zināja? ārsts strupi noprasīja.

-     Vakarnakt iedevu viņai vienu tableti, Kristīne teica. Sacīja, ka nevarot aizmigt. Atceros, viņa jautāja: "Vai ar vienu pietiks?" un es atbildēju: "Jā, tās ir ļoti stipras, es nekad neņemu vairāk par divām."

-     Viņa ieņēmusi sešas, tā sakot, drošs paliek drošs, Nisdons teica.

Kristīne atkal iešņukstējās.

-     Ak vai, tā ir mana vaina! Man vajadzēja tabletes turēt ieslēgtas.

Ārsts paraustīja plecus.

-   Tā būtu bijis prātīgāk, misis Redferna.

-    Viņa mirst… un es… es esmu vainīga… Kristīne izmisīgi teica.

Kenets Māršals saslējās krēslā.

-     Nē, nevainojiet sevi! Linda zināja, ko dara.

Ar nodomu ieņēma tabletes. Varbūt… varbūt tā ir labāk.

Viņš paraudzījās uz saņurcīto zīmīti, ko Puaro bija viņam iespiedis rokā.

-    Es tam neticu! iesaucās Rozamonda Dārnlija. Neticu, ka Linda viņu nogalinājusi! Tas nav iespējams nav pierādījumu!

-   Jā, viņa nevarēja to izdarīt! Kristīne dedzīgi apliecināja.

-    Nervu uzbudinājumā visu iztēlojusies.

Ienāca pulkvedis Vestons.

-    Vai tas ir tiesa, ko dzirdēju? viņš jautāja.

Ārsts Nisdons izņēma Māršalam no rokas zīmīti un pasniedza policijas prefektam. Tas izlasīja un neticīgi iesaucās:

-     Ko? Absurds! Pilnīgs absurds! Tas ir neiespējami!

Tad pārliecinoši atkārtoja:

-    Neiespējami? Vai ne, Puaro?

Herkuls Puaro sakustējās, viņa seja apmācās.

-    Diemžēl nav neiespējami, viņš teica.

-     Bet es biju kopā ar Lindu, mesjē Puaro, sacīja Kristīne Redferna. Līdz bez ceturkšņa divpadsmitiem. Es to pateicu nopratināšanā.

-    Jā, jūsu liecība pierāda viņas alibi. Taču kāds tai pamatojums? Atbildēšu Lindas Māršales rokas pulkstenis. Jums pašai nebija zināms, ka ir bez ceturkšņa divpadsmit, to pateica Linda. Jūs nobrīnījāties, ka laiks pagājis tik ātri.

Kristīne skatījās uz viņu apstulbota.

-     Vai jūs, madame, devāties atpakaļ uz viesnīcu ātri vai lēnām?

-    Šķiet… diezgan lēnām.

-    Vai neatceraties, kāpēc?

-    Es… es domāju.

-    Piedodiet, vai jūs nepastāstītu, par ko atceļā domājāt?

Kristīne nosarka.

-   Ja tas ir nepieciešami… Es domāju par… par aizbraukšanu no šejienes. Neko neteikšu vīram, gluži vienkārši pazudīšu. Es… es tad biju ļoti nelaimīga…

-     Kristīn! iesaucās Patriks Redferns. Es zinu… zinu…

-    Tieši tā! Puaro viņu pārtrauca. Jūs domājāt par izšķirīgu rīcību. Nedz redzējāt, nedz dzirdējāt, kas notiek apkārt. Gājāt ļoti lēnām un lāgiem apstājāties, lai sakārtotu mudžeklīgās domas.

Kristīne palocīja galvu.

-   Tā bija. Pie viesnīcas it kā atmodos no sapņa, steidzos iekšā, baidījos, ka būšu nokavējusies, priekštelpā pavēros pulkstenī laika vēl bija daudz.

-    Tieši tā, Puaro atkārtoja.

Viņš pagriezās pret Māršalu.

-     Tagad pastāstīšu, ko atradu jūsu meitas istabā pēc slepkavības. Kamīnā bija krumuļaina kausēta vaska pika, apgruzdējusi matu šķipsna, apsviluši kartona un bieza papīra gabali un parasta adata. Kartona un papīra gabali varētu būt nesvarīgi, turpretim pārējās lietas ir divdomīgas it īpaši tāpēc, ka grāmatu plauktā atradu brūnas teļādas sējumiņu, noslēptu aiz citām grāmatām, tas bija iegādāts vietējā veikaliņā. Sējumiņā aprakstīta burvju māksla un maģija. Grāmatiņu viegli varēja atšķirt zināmā lappusē, tajā izklāstīti dažādi paņēmieni, kā izraisīt nāvi. Jāizveido vaska figūra šķietamais upuris un ugunī lēni jāizkausē. Otrs paņēmiens jāiedur adata vaska figūrai sirdī. Tādējādi upurim iestātos nāve. Misis Redferna stāstīja, ka Linda torit aizgājusi agri un nopirkusi sveces; turklāt izskatījusies ļoti samulsusi, kad nesamais izbiris uz grīdas. Nav šaubu, kas noticis vēlāk. Linda izveidojusi no sveču vaska neveiklu figūru, varbūt burvestības spēcināšanai pielipinājusi tai Arlenas rudo matu šķipsnu, tad iedūrusi tai sirdī adatu un galu galā uzlikusi figūru uz degošiem kartona gabaliem un izkausējusi.

Tas ir naivi, bērnišķīgi un māņticīgi, bet pierāda vēlēšanos nogalināt.

Vai iespējams, ka bijis kaut kas vairāk nekā vēlēšanās? Vai Linda Māršale tiešām nogalinājusi savu pamāti?

Sākumā šķiet, ka Lindai ir drošs alibi, bet īstenībā, kā tikko aizrādīju, laiku apliecināja Linda pati. Viņa taču varēja pateikt, ka tas ir stundas ceturksni ātrāks nekā īstenībā. Pilnīgi iespējams, ka Linda sekojusi misis Redfemai līdz salas visšaurākajai vietai, tur nokāpusi pa dzelzs redelēm, satikusi lejā pamāti, to nožņauguši un uzskrējusi pa redelēm, pirms parādījusies laiva ar Emīliju Brūsteri un Patriku Redfernu. Pēc tam atgriezusies Kaiju līcī, izpeldējusies un ietaupītajā laika sprīdī devusies atpakaļ uz viesnīcu.

Taču tam nepieciešami divi noteikumi: Lindai skaidri jāzina, ka Arlena būs Mošķu līcī, un jābūt fiziski spēcīgai, lai to izdarītu.

Pirmais ir iespējams, ja Linda atrakstījusi Arlenai vēstuli kāda cita vārdā.

Otrais Lindai ir ļoti lielas, stipras rokas. Tikpat lielas kā vīrietim. Viņas vecumā mēdz būt nosliece uz garīgu nelīdzsvarotību. Psihiskiem traucējumiem bieži pievienojas neparasts fizisks spēks. Un vēl kaut kas Lindas māte bijusi apsūdzēta slepkavībā.

Kenets Māršals pacēla galvu.

-    Viņa tika attaisnota, viņš pikti sacīja.

-    Jā, attaisnota, Puaro piekrita.

-    Lieciet vērā, mesjē Puaro, Ruta, mana sieva, nebija vainīga. To es zinu pilnīgi droši. Mūsu laulības dzīvē nekad neesmu krāpts. Viņa bija nevainīgs apstākļu upuris, viņš bridi paklusēja. Un es neticu, ka Linda nogalinājusi Arlenu. Tas ir smieklīgi bezjēdzīgi!

-     Vai jūs domājat, ka šī vēstule ir viltota?

Māršals pastiepa roku. Vestons iedeva viņam

vēstuli. Viņš to pētīgi apskatīja.

-   Nē, Māršals gribot negribot atzina. Šķiet, ka to rakstījusi Linda.

-     Ja Linda to rakstījusi, tad tam ir tikai divi izskaidrojumi. Vai nu viņa rīkojusies pēc labākās sirdsapziņas, zinādama, ka izdarījusi slepkavību, vai… rakstījusi šo vēstuli ar iepriekšēju nodomu, lai aizsargātu kādu citu, jo baidījusies, ka tas tiks turēts aizdomās.

-    Jūs domājat mani? Kenets Māršals jautāja.

-    Tas ir iespējams vai ne?

Māršals bridi apsvēra.

-    Nē, šī doma ir aplama, viņš mierigi teica. Lindai varēja likties, ka aizdomas vispirms krīt uz mani, taču tagad viņa skaidri zināja, ka tās ir maldīgas, policija atzinusi manu alibi un pievērsusi uzmanību kaut kam citam.

-    Ja vien viņai nav tikai licies, ka uz jums krit aizdomas, bet viņa zinājusi, ka jūs esat vainīgs.

Māršals skatījās uz viņu izbrīnā. Tad skarbi iesmējās.

-    Galīgs absurds!

-    Diezin vai, Puaro sacīja. Par misis Māršales nāvi pastāv vairāki pieņēmumi. Viens pieņēmums vina tikusi šantažēta, torit devusies sa-

* '

stapt šantāžistu, un tas viņu nogalinājis. Otrs-

Mošķu līcis un ala izmantoti narkotiku kontrabandai, viņa to nejauši uzzinājusi un tāpēc novākta. Trešais viņu nogalinājis pasaules glābšanas mānijas apsēsts ticīgais. Un vēl ceturtais pieņēmums ja jūsu sieva nomirtu, jūs iegūtu daudz naudas, vai ne, kapteini Māršal?

-    Es nupat jums teicu…

-    Jā, jā, piekrītu, ir neiespējami, ka jūs esat nogalinājis savu sievu, ja rīkojāties viens pats. Bet varbūt jums kāds palīdzējis.

-    Pie joda! Ko jūs ar to domājat?

Nosvērtais cilvēks beidzot zaudēja savaldīšanos. Pat uzmetās kājās. Balss bija draudpilna. Acīs jaudās grīns niknums.

-     Es domāju, ka šāda ļaundarība nav veicama bez kāda palīdzības. Tajā iesaistīti divi cilvēki. Skaidrs, ka jūs nevarējāt vienlaikus klabināt mašīnu un doties uz līci, bet varbūt bijāt iedevis kādam citam vēstules stenogrammu un tas jūsu istabā pārrakstīja vēstuli ar mašīnu, kamēr jūs īstenojāt savu slepkavniecisko nolūku.

Herkuls Puaro paraudzījās uz Rozamondu Dārnliju.

-             Mis Dārnlija stāsta, ka aizgājusi no Saulgozes līča desmit minūtes pēc vienpadsmitiem un redzējusi, ka jūs savā istabā rakstāt ar mašīnu. Taču ap to laiku misters Gārdners gājis uz viesnīcu pēc dzijas šķeteres. Viņš nav nedz saticis, nedz redzējis mis Dārnliju. Šķiet, ka mis Dārnlija vai nu nemaz nav atstājusi Saulgozes līci vai arī gājusi daudz ātrāk un jūsu istabā čakli rakstījusi. Turklāt jūs, kapteini Māršal, apgalvojāt, ka mis Dārnlija pavērusi jūsu istabas durvis ceturksni pēc vienpadsmitiem un jūs esat redzējis viņu spogulī. Taču nozieguma dienā jūsu rakstāmmašīna un papīri bija uz rakstāmgalda istabas kreisajā stūrī, bet spogulis karājas starp logiem. Tātad šis apgalvojums ir apzināti meli. Vēlāk jūs saskaņā ar savu stāstījumu pārlikāt rakstāmmašīnu uz galda zem spoguļa, bet bija jau par vēlu. Es sapratu gan jūs, gan mis Dārnlija esat melojuši.

-     Jūs esat velnišķīgi atjautīgs! teica Rozamonda Dārnlija, viņas balss bija zema un klusa.

-    Tomēr ne tik velnišķīgs un atjautīgs kā tas, kurš nogalināja Arlenu Māršali! Herkuls Puaro skaļā balsī sacīja. Atcerēsimies, ko mēs visi domājām, kuru Arlena Māršale torīt devusies satikt? Secinājums visiem bija vienāds. Patriku

Redfernu. Viņa nebrauca tikties ar šantāžistu. Starojošā seja vien par to liecināja. Nē, viņa brauca pie mīļākā, katrā ziņā viņa tā domāja.

Jā, tas bija pilnīgi skaidrs Arlena Māršale devusies satikt Patriku Redfernu. Taču pēc brīža pludmalē parādījās Patriks Redfems un nepārprotami viņu gaidīja. Ko tas nozīmēja?

-     Pats sātans izmantojis manu vārdu! Patriks Redfems apslāpētās dusmās izgrūda.

-     Jūs bijāt acīm redzami uztraucies un ļoti pārsteigts par viņas neierašanos, Puaro teica. Gandrīz pārāk acīm redzami. Mans pieņēmums ir šāds, mister Redfem, viņa brauca uz Mošķu līci satikties ar jums, jūs satika, un jūs viņu tur nogalinājāt, kā bijāt iecerējis.

Patriks Redfems vērīgi viņā skatījās.

-      Vai jūs esat jucis, ka runājat tādas dumjības? Patriks Redfems teica savā sulīgajā, labsirdīgajā īra balsī. Es biju šajā pludmalē reizē ar jums, aizbraucu ar laivu kopā ar mis Brūsteri un atradu Arlenu mirušu.

-     Jūs nogalinājāt viņu pēc tam, kad mis Brūstere bija aizbraukusi ar laivu pēc policistiem. Arlena Māršale nebija mirusi, kad piestājāt Mošķu līča pludmalē. Viņa bija paslēpusies alā un gaidīja, līdz krasts būs brīvs.

-     Bet līķis! Mēs abi ar mis Brūsteri taču redzējām līķi!

-     Jūs redzējāt ķermeni, nevis līķi. Dzīvas sievietes, jūsu līdzdalībnieces, ķermeni: rokas un kājas notrieptas ar dzeltenbrūnu krāsu, seju sedz zaļa kartona cepure. Kristīne jūsu sieva (varbūt nevis sieva, bet joprojām jūsu partnere) palīdzēja jums izdarīt noziegumu, tāpat kā bija palīdzējusi izdarīt nesenējo noziegumu, kad "atrada" Alises Korigenas līķi vismaz divdesmit minūtes pirms Alises Korigenas nāves nelaimīgo nožņaudza vīrs Edvards Korigens jūs!

Ierunājās Kristīne, balss bija skarba, tajā šķindēja ledus:

-    Saturies Patrik! Nezaudē apvaldu!

-    Jums būs interesanti dzirdēt, ka Sarijas policisti jūs abus gan jūs, gan jūsu sievu Kristīni uzreiz pazina grupas fotogrāfijā, ko mēs šeit uzņēmām. Viņi tūlīt jūs abus identificēja ar Edvardu Korigenu un Kristīni Deverilu jauno sievieti, kura atradusi līki.

Patriks Redferns bija piecēlies. Glītā seja izvaikstīta un tumši piesarkusi, skatiens niknuma aizmiglots. Slepkavnieka seja plēsoņas seja.

Nožēlojamais mūdzis! Patriks Redferns kliedza. Ielien visur kā blakts!

Viņš metās uz priekšu un lādēdamies aizžņaudza Puaro rīkli…

Trīspadsmitā nodaļa

1.

Tas bija torīt, kad mēs sēdējām šeit ārā un runājām par tiem, kuri tur, pludmalē, sauļojas guļ rindām kā kautķermeņi uz miesnieka galda, Puaro apcerīgi stāstīja. Un tad es iedomājos, ka šiem ķermeņiem taču nav nekādu būtisku atšķirību. Paskatoties uz tiem vērīgāk, tos salīdzinot, starpība ir manāma, jā, bet tikai uzmetot acis. Vidēja auguma slaidas sievietes ir līdzīgas cita citai. Divas iedegušas kājas, divas iedegušas rokas no pleca līdz plaukstai, divdaļīgs peldkostīms tikai ķermenis, kas izlikts saulē. Kad sieviete staigā, runā, smejas, pagriež galvu, pamāj ar roku jā, tad tā ir personība, atsevišķs cilvēks. Turpretī sauļojoties ne.

Tajā dienā mēs runājām par ļaunumu ļaunumu zem saules, kā teica misters Leins. Misters Leins ir ļoti jūtīgs, ļaunums viņu ietekmē, viņš jauš tā klātieni, bet, kaut gan ir ārkārtīgi uztvērigs, tomēr īsti nezināja, kur tas meklējams. Pēc viņa domām, ļaunums iemiesojies Arlenā Māršale, un mēs gandrīz visi viņam piekritām.

Taču, manuprāt, lai arī ļaunums šeit bija, tas nebūt nebija sakopojies Arlenā Māršalē. Ļaunums bija ar viņu saistīts, jā, bet pilnīgi citādā ziņā. Es jau no sākta gala esmu Arlenu Māršali uzskatījis par pastāvīgu upuri. Viņa bija skaista, šarmanta, pielūdzēju aplidota, tāpēc viņu pierindoja tām sievietēm, kuras izārda dzīves un salauž sirdis. Taču es viņu redzēju pavisam citā gaismā. Ne jau viņa apbūra vīriešus, vīrieši paši bija uz viņu kā uzburti. Viņa bija no tām, kuras vīriešiem ātri iepatīkas, bet tikpat ātri apnīk. Un viss, ko es par viņu dzirdēju vai uzzināju, manu pārliecību nostiprināja. Vispirms zīmīgs ir tas apstāklis, ka vīrieši, kuru šķiršanās prāvās viņa uzaicināta par liecinieci, pēc tam nav viņu apprecējuši. Vienīgi allaž bruņnieciskais kapteinis Māršals jutis līdzi Arlenai Stjuartei un lūdzis viņas roku aiz mīlestības pret savu pirmo sievu, kura nepatiesi apsūdzēta slepkavībā. Viņš šo sievieti apprecējis un laulības dzīvē bijis ļoti laimīgs. Pēc viņas nāves cita skaista sieviete, varbūt tāda paša tipa (rudos matus Linda droši vien mantojusi no mātes), tikusi publiski apkaunota. Māršals atkal to izpestījis no nepatīkamā stāvokļa. Taču šoreiz bija rūgti vīlies. Izrādījies, ka Arlena ir muļķe, nesapraša, nav viņa līdzjūtības un aizgādības vērta. Tomēr man šķiet, ka viņš nav pircis kaķi maisā, Arlenu pazinis caur un cauri. Taču viņam vēl aizvien bijis Arlenas žēl, lai arī sen viņu vairs nemīlējis un viņas klātbūtne šķitusi neciešama. Arlenu viņš turējis par bērnu, kurš dzīves grāmatā netiek tālāk par noteiktu lappusi. Es redzēju, ka Arlena Māršale ar savu kaitavību ir jau iepriekš nolemts upuris zināmiem negodīgiem izmantotājiem. Tūlīt sapratu, ka Patriks Redfems ir tieši tāds vīrietis izskatīgs, pašpārliecināts siržu lauzējs. Es tūdaļ šo tipu pazinu. Dēkainis, kas dzīvo uz sieviešu rēķina. Ne mirkli nešaubījos, ka Arlena ir Patrika upuris. Un ļaunumu saistīju ar Patriku Redfemu, nevis ar misis Māršali.

Arlena Māršale nesen ieguvusi iespaidīgu summu, to novēlējis kāds vecīgs pielūdzējs, kam viņa nav paspējusi apnikt. Tādai sievietei kā Arlena pastāvīgi viens vai otrs vīrietis izkrāpj naudu. Mis Brūstere minēja kādu jaunekli, kuru Arlena "pazudinājusi", taču viņas istabā atradām vēstuli, kurā viņš izsaka vēlēšanos (kas neko nemaksā) apbērt Arlenu ar dārgakmeņiem, faktiski apstiprinot, ka saņēmis no viņas čeku, lai izbēgtu no iesūdzēšanas tiesā. Skaidra lieta-jauns dīkdienis, kas dzīvojis uz viņas rēķina. Nav šaubu, ka Patrikam Redfernam nav nācies grūti laiku pa laikam "aizņemties" no viņas brangas summas. Varbūt apmulsinājis Arlenu ar stāstiem par lielām iespējām kā viņš tiks pie bagātības un viņi abi dzīvos pārpilnībā. Vientuļa, neaizsargāta sieviete viegli kļūst par upuri šādam vīrietim, bet tas parasti ar laupījumu aizlaižas lapās un tiek cauri sveikā. Turpretī, ja sievietei ir vīrs, brālis vai tēvs, tad blēdim var iziet plāni. Reiz taču kapteinis Māršals atklātu, kas noticis ar sievas naudu, un tad Patriku Redfemu ātri saņemtu ciet.

Taču tas viņu nav uztraucis, viņš nodomājis gluži aukstasinīgi Arlenu nogalināt, kad uzskatītu to par nepieciešamu. Šajā ziņā viņš nav pirmoreiz ar pīpi uz jumta, vienu slepkavību jau izdarījis nogalinājis jaunu sievieti, kuru apprecējis, uzdodamies par Korigenu, un pierunājis viņu apdrošināt dzīvību par lielu summu.

Šos plānus Redfems īstenoja kopā ar līdzdalībnieci, kuru šeit dēvēja par savu sievu un kurai it kā bija patiesi pieķēries. Jauna sieviete pilnīgs pretstats viņa izraudzītajiem upuriem, vēsa, mierīga, bezkaislīga, bet bezgala iecietīga un uzticīga, turklāt neapstrīdami talantīga aktrise. Kopš ierašanās Kristīne Redferna šeit tēloja "nabaga mazo sieviņu" trauslu, bezpalīdzīgu, drīzāk intelektuālu nekā sportisku. Viņai ir neparasti balta āda, viņa nedrīkst sauļoties uzmetas tulznas, no augstuma reibst galva esot nonesta pa Milānas katedrāles ārējām kāpnēm un tā tālāk. Trausluma dēļ gandrīz katrs viņu sauc par "mazu". Īstenībā viņa ir tikpat gara kā Arlena Māršale, bet viņai ir ļoti mazas rokas un kājas. Esot bijusi skolotāja, tāpēc izrāda interesi par grāmatām un fizisko veiklību nevērtē augstu. Tiesa kas tiesa, skolā viņa ir strādājusi par vingrošanas skolotāju un ir ārkārtīgi izveicīga jauna sieviete, var kāpelēt kā kaķis un skriet vēja ātrumā.

Noziegums bija izplānots lieliski, kā jau teicu, ļoti veikli nostrādāts. Laika noteikšanas ziņā gluži vienkārši ģeniāls.

Vispirms bija dažas priekšspēles vienu notēloja klints nišā, zinot, ka es sēžu turpat blakus.

Parasts greizsirdīgas sievas dialogs ar vīru. Pēc tam viņa šo scēnu notēloja tikai man. Atceros, toreiz man šķita, ka to visu reiz esmu lasījis grāmatā. Protams, tāpēc, ka nebija patiess. Tad pienāca nozieguma diena. Jauka diena. Redferns, vispirms mazā gaismiņā izlavījies pa balkona durvīm, tās atslēdz no iekšpuses un pamet vaļā (ja tās atradīs neaizslēgtas, tad nodomās kāds aizgājis agri izpeldēties). Zem peldmēteļa bija pabāzis zaļu kartona cepuri, kādu pludmalē mēdza nēsāt Arlena. Steigšus šķērsojis salu, notrausies lejā pa redelēm un paslēpis cepuri noteiktā vietā aiz klints bluķiem. Pirmā daļa.

Iepriekšējā vakarā Redferns norunājis ar Arlenu satikšanos. Vajadzējis rīkoties ļoti piesardzīgi, jo Arlena baidījusies no vīra. Viņa bijusi ar mieru agri doties uz Mošķu līci. Rītos tur neviena nav. Redferns nogaidīs izdevīgu gadījumu un viņai piebiedrosies. Ja viņa dzirdētu kādu kāpjam lejā pa redelēm vai ieraudzītu tuvojamies laivu, tad viņai jānoslēpjas Mošķu alā (viņš bija to Arlenai aprakstījis) un jāgaida, līdz briesmas būs garām. Otrā daļa.

Tikmēr Kristīne iegājusi Lindas istabā ap to

laiku, kad Linda varētu būt aizgājusi peldēties. Viņa tad pagrieztu Lindas pulksteni divdesmit minūtes uz priekšu. Tas, protams, bija riskanti, Linda varētu ievērot, ka pulkstenis iet nepareizi, bet tam nebija sevišķas nozīmes. Kristīnes īstais alibi bija viņas mazās rokas fiziskā nespēja izdarīt šo noziegumu. Tomēr būtu vēlams ari papildu alibi. Lindas istabā viņa pamanījusi grāmatu par burvju mākslu un maģiju. Sējumiņš bijis atšķirts zināmā lappusē. Viņa to izlasījusi. Kad ienākusi Linda ar vīstokli un no tā izbirušas sveces, Kristīne sapratusi, kas Lindai padomā. Tas rosinājis jaunas idejas. Noziedzīgā pāra sākotnējais nodoms bijis uzvelt vainu kapteinim Māršalam, tāpēc pie Mošķu līča redelēm it kā nejauši tika nomests nolūzis pīpes kāts.

Kad Linda pārradusies, Kristīne viņu aicinājusi uz Kaiju līci. Atgriezusies savā istabā, Kristīne atslēgusi ceļasomu, izņēmusi pudeli ar iedeguma krāsvielu, rūpīgi ar to ieziedusies un izsviedusi pa logu tukšo pudeli, kas gandrīz trāpījusi pa galvu Emīlijai Brūsterei. Trešā daļa sekmīgi izpildīta.

Pēc tam Kristīne uzvilkusi baltu peldkostīmu un virs tā pludmales pidžamu vaļīgām biksēm un garām, platām piedurknēm, kas pilnīgi noslēpa tikko nobrūninātās rokas un kājas.

Ceturksni pēc desmitiem Arlena aizbraukusi uz satikšanos, pēc brīža pludmalē ieradies Patriks Redfems, izskatījies pārsteigts, uztraucies un tā tālāk. Kristīnes uzdevums bijis samērā viegls. Paslēpusi savu rokas pulksteni, viņa divdesmit piecas minūtes pēc vienpadsmitiem jautājusi Lindai, cik pulkstenis. Linda palūkojas rokas pulkstenī un atbild bez ceturkšņa divpadsmit. Tad iet lejā uz pludmali, bet Kristīne savāc savus zīmēšanas piederumus. Līdzko Linda prom, Kristīne paķer meitenes rokas pulksteni, ko tā pirms peldes noņēmusi, un pagriež atpakaļ uz pareizo laiku. Tad drāžas augšā pa akmeņaino taku, ar vēja spārniem pārmetas pāri alas šaurākajai vietai, pie redelēm novelk pidžamu, kopā ar zīmēšanas piederumu kasti noglabā aiz klintsbluķa un labas vingrotājas veiklībā nosteidzas pa redelēm.

Arlena pludmalē brīnās, kāpēc Patriks tik ilgi neierodas. Izdzird kādu kāpjam lejā pa redelēm, zagšus paskatās un ierauga nevēlamo personu Patrika sievu. Viņa mudīgi ielien Mošķu alā un tur noslēpjas.

Kristīne paņem no slēptuves cepuri, kam zem malas piesprausta mākslīga rudu matu cirta, un gareniski izstiepjas pludmalē neveikli izplestām rokām un kājām, seju un kaklu aizsedz cepure ar rudo cirtu. Laiks saskaņots lieliski. Pēc dažām minūtēm līcī parādās laiva ar Patriku Redfemu un Emīliju Brūsteri. Atcerieties, Patriks noliecas un apskata līķi, Patriks ir satriekts un apstulbināts par mīļākās nāvi! Ari lieciniece izraudzīta ar praktisku apsvaru. Mis Brūsterei no augstuma reibst galva, viņa negrib kāpt augšā pa redelēm. Labāk brauks prom ar laivu, Patriks, gluži dabiski, paliks viens pie līķa "Ja nu slepkavīgais maniaks vēl kavējas tepat?" Mis Brūstere aizbrauc ziņot policijai. Tikko laiva vairs nav redzama, Kristīne pielec kājās, sagraiza cepuri ar šķērēm tas Patriks ar gudru ziņu atnesis -, aizbāž gabalus aiz peldkostīma un zibenīgi uzmetas pa redelēm, uzrauj mugurā pidžamu un skrien atpakaļ uz viesnīcu. Tieši laikus, lai paspētu ieiet vannā, nomazgāt brūno iedeguma krāsu un uzvilkt tenisa tērpu. Viņa pagūst izdarīt vēl kaut ko Lindas kamīnā sadedzināt zaļās kartona cepures gabalus un matu šķipsnu, pēc tam apsvilināt sienas kalendāra lapu, lai domātu, ka sadedzināts kalendārs, nevis cepure.

Tad žigli prom uz tenisa laukumu viņa ierodas pēdējā, bet nav nedz satraukta, nedz aizelsusies.

Pa to laiku Patriks ir piegājis pie alas. Arlena nav neko nedz redzējusi, nedz lāgā dzirdējusi, piesardzīgi ierāvusies alā. Taču tagad viņu sauc Patriks.

"Briesmas jau garām, mīļā!" Viņa iznāk laukā, un Patrika rokas sažņaudz viņas kaklu. Tādu galu ņēma nabaga muļķīte skaistā Arlena Māršale.

Puaro balss apdzisa.

Iestājās klusums. Viegli nodrebinājusies, Rozamonda Dārnlija pēc brīža ierunājās:

-    Jā, jūs visu to attēlojāt uzskatāmi. Taču nepastāstījāt, kā izdibinājāt patiesību.

-     Reiz es jums teicu, ka esmu ļoti vienkāršs cilvēks. Jau no sākuma man šķita, ka Arlenu Māršali nogalinājusi visvairāk atbilstīgā persona. Un visvairāk atbilstīgā persona bija Patriks Redferns. Viņš ir no tiem vīriešiem, kuri izmanto tādas sievietes kā Arlena Māršale, turklāt slepkavniecisks tips vīrietis, kas piesavinās sievietes ietaupījumus un par atlīdzību pārgriež tai rīkli. Ko Arlena torīt brauca satikt? Spriežot pēc viņas sejas, smaida, izturēšanās, vārdiem, kurus viņa man teica, Patriku Redfernu. Tāpēc slepkavam noteikti vajadzētu būt Patrikam Redfernam. Taču tūlīt, kā jau teicu, atdūros pret neiespējamību. Patriks Redferns nevarēja viņu nogalināt tikmēr, kamēr bija šeit pludmalē un kopā ar mis Brūsteri tiešām atrada līķi.

Tad es meklēju citus atrisinājumus. Viņu varēja nogalināt vīrs ar mis Dāmlijas ziņu. (Viņi abi meloja vienā jautājumā, kas likās visai aizdomīgi.) Arlenu varēja nogalināt tāpēc, ka viņa nejauši atklājusi narkotiku kontrabandistu slēpni. Viņu varēja nogalināt reliģiozs maniaks, un viņu varēja nogalināt pameita. Vienbrīd tas man likās visticamākais atrisinājums. Lindas izturēšanās pirmajā nopratināšanas reizē bija nozīmīga. Un saruna, kāda man vēlāk bija ar viņu, pārliecināja mani vienā ziņā Linda uzskata sevi par vainīgu.

-    Iedomājusies, ka patiesi nogalinājusi Arlenu? Rozamonda skeptiski jautāja.

Herkuls Puaro palocīja galvu.

-     Jā. Ņemiet vērā, viņa vēl ir gandrīz bērns.

Izlasīja grāmatu par burvestību un pa pusei tai noticēja. Arlenu viņa ienīda. Meitene ar nolūku izveido vaska figūru, izrunā burvju vārdus, caurdur tai sirdi un to izkausē un tajā pašā dienā Arlena nomirst. Vecāki un gudrāki cilvēki par Lindu ir nešaubīgi ticējuši burvestībai. Protams, meitene noticēja, ka tas viss ir tiesa ar burvestības palīdzību viņa nogalinājusi pamāti.

-     Nabaga bērns! Nabaga bērns! Rozamonda iesaucās. Bet es domāju… iedomājos kaut ko gluži citu… ka viņai kaut kas zināms…

Rozamonda aprāvās.

-    Zinu, ko jūs domājāt. Jūsu izturēšanās Lindu izbiedēja vēl vairāk. Viņa noticēja, ka ar savu rīcību tiešām izraisījusi Arlenas nāvi, un jūs to zināt. Kristīne Redferna arī viņu ietekmēja, iedvesa domu par miega zāļu tabletēm, tādējādi norādot, kā ātri un viegli izlīdzināt vainu. Ja izrādījies, ka Māršalam ir drošs alibi, tad bija ļoti svarīgi atrast citu aizdomīgo personu. Nedz viņa, nedz viņas vīrs neko nezināja par narkotiku kontrabandu. Viņi par grēkāzi izraudzījās Lindu.

-    Ļaunā vellene! iesaucās Rozamonda.

-              Jums taisnība. Cietsirdīga, necilvēcīga sieviete. Taču tagad man bija daudz grūtāk visu atšķetināt. Vai Linda vainojama tikai bērnišķīgā buršanās mēģinājumā? Vai naids viņu novedis līdz patiesai rīcībai? Lūkoju panākt, lai viņa man uzticas atzīstas. Taču veltīgi. Tobrīd biju lielā neziņā. Policijas prefekts domāja, ka šī slepkavība ir saistīta ar narkotiku kontrabandu. Nedrīkstēju pieļaut šādu izskaidrojumu. Vēlreiz rūpīgi apsvēru faktus. Man bija atjautības uzdevuma gabaliņi, skaidri fakti par atsevišķiem gadījumiem. Visam jāiederas pilnīgā, saskanīgā modelī. Šķēres tās atrastas Mošķu līča pludmalē, pudele, kas izsviesta pa logu, vanna neviens torīt nav gājis vannā. Paši par sevi gluži ikdienišķi gadījumi, bet kļūst nozīmīgi tā apstākļa dēļ, ka nevienam ar tiem it kā nav nekāda sakara. Tāpēc tiem jābūt nozīmīgiem. Neviens no šiem gadījumiem nesaderas ar pieņēmumu, ka vainīgie ir vai nu Linda, vai kapteinis Māršals, vai narkotiku spekulanti. Tomēr tie noteikti ir nozīmīgi. Es atgriezos pie sava pirmā sprieduma slepkavību izdarījis Patriks Redferns. Vai šāds spriedums ir motivēts? Jā, Arlenas kontā iztrūkst ļoti liela summa. Kas dabūjis šo naudu? Protams, Patriks Redferns. Tādu sievieti kā Arlena glīts, jauns vīrietis viegli var apvest ap stūri. Taču viņa nekādā ziņā nebija no tām, kuras var šantažēt. Pārāk vaļsirdīga, neprata glabāt noslēpumus. Pieņēmums par šantāžu man nekad nav licies ticams. Tomēr šādu sarunu ar izspiedēju kāds nejauši ir dzirdējis. Bet kas? Patrika Redferna sieva. Viņas stāstījumu neviens cits nevarēja apliecināt. Kāpēc to vajadzēja izgudrot? Pēkšņi pār mani nāca apgaismība. Lai izskaidrotu Arlenas naudas iztrūkumu!

Patriks un Kristīne Redferni. Abi sadarbojušies. Kristīne nav tik spēcīga, lai Arlenu nožņaugtu. To izdarīja Patriks. Bet tas taču nav iespējams! Viņš var atbildēt par katru minūti līdz tam laikam, kad atrada nedzīvo ķermeni.

Ķermenis šis vārds man kaut ko atsauca atmiņā, ķermeņi rindām guļ pludmalē, visi vienādi. Patriks Redfems un Emīlija Brūstere aizbraukuši uz Mošķu līci un ieraudzījuši tur guļam kāda cilvēka ķermeni. Varbūt gulētājs bijis kāds cits, nevis Arlena? Seju aizklāja platmaļu cepure.

Taču līķis tur bija tikai viens Arlenas līķis. Varbūt kāds izlicies par mirušu? Varbūt Arlena pati izspēlējusi ar Patriku šādu joku? Nē, pārāk riskanti. Dzīva cilvēka ķermenis? Vai šeit kada sieviete varētu palīdzēt Redfernam? Protams, viņa sieva. Taču tā ir trausla būtne ar loti baltu ādu. Jā, bet iedegumu var imitēt. Ir pudeles ar zeltainbrūnu krāsvielu. Pudele! Nu man bija rokā atjautības uzdevuma viena daļiņa. Un pēc tam, protams, jāiet vannā pirms tenisa spēles jānomazgā nodevīgā krāsa. Bet šķēres? Lai sagraizītu otru kartona cepuri bīstamo lietisko pierādījumu. Taču steigā šķēres pamestas turpat vienīgā lieta, ko slepkavnieciskais pāris aizmirsis.

Bet kur visu šo laiku bijusi Arlena? Ari tas ir pilnīgi skaidrs. Mošķu alā bijusi vai nu Rozamonda Dārnlija, vai Arlena Māršale, to man liecina smaržas, kādas lieto viņas abas. Tā noteikti nebija Rozamonda Dārnlija. Tātad tur slēpusies Arlena, gaidīdama, līdz briesmas būs garām.

Kad Emīlija Brūstere aizbraukusi ar laivu, Patriks palicis pludmalē viens un viņam bijusi vislabākā izdevība izdarīt noziegumu. Ariena Māršale nogalināta vēlāk nekā bez ceturkšņa divpadsmitos, bet ārsta liecība attiecas uz visagrāko laiku, kad noziegums varētu būt izdarīts. Ārstam tika sacīts, ka Arlena mirusi apmēram divdesmit minūtes pirms divpadsmitiem, taču policijas ārsts ziņojis, ka Arlena nogalināta starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem, visagrākais bez ceturkšņa vienpadsmitos.

Vēl vajadzēja atrisināt vairākus jautājumus. Lindas Māršales liecība pierādīja Kristīnes Redfernas alibi. Bet šī liecība pamatojās uz Lindas Māršales rokas pulksteni. Jāpārbauda, vai Kristīnei bijušas divas iespējas sagrozīt pulksteni. Tās es atklāju viegli. Tajā rītā Kristīne Lindas istabā bijusi viena. Turklāt ir arī kāds netiešs pierādījums. Linda baidījusies nokavēt norunāto tikšanos, bet tad ieraudzījusi, ka priekštelpā pulkstenis rāda tikai divdesmit piecas minūtes pāri desmitiem. Otra iespēja bija gaužām vienkārša līdzko Linda aizgāja peldēties, Kristīne varēja pagriezt pulksteni atkal atpakaļ.

Vēl atlika jautājums par redeļu kāpnēm. Kristīne nemitīgi skandināja, ka nepanesot augstumu reibstot galva. Vēl vieni piesardzīgi meli.

Man tagad bija mozaīka katrs atsevišķais gabaliņš ielikts savā vietā. Taču trūka noteikta, neapstrīdama pierādījuma. Tas viss bija manā iztēlē.

Un tad man iešāvās prātā kāda doma. Šis noziegums taču ir veikli nostrādāts. Nav šaubu, ka Patriks Redfems nākotnē izdarītu tādu pašu noziegumu. Bet kā ir ar pagātni? Iespējams, ka šī nav viņa pirmā slepkavība. Nogalināšanas veids, nožņaugšana, saskan ar viņa dabu viņš slepkavo tikai aiz patikas, kā arī aiz pašlabuma. Ja viņš kādu jau ir nogalinājis, tad biju pārliecināts, ka turpmāk lietos tādus pašus paņēmienus. Palūdzu inspektoram izrakstu par nožņaugtām sievietēm. Rezultāts bija iepriecinošs. Nelliju Pārsoni varbūt bija vai nebija nožņaudzis Patriks Redferns viņas līķis atrasts klusā birztalā, tas varētu Redfernu vienīgi uzvedināt uz domu par slepkavības vietu. Turpretī Alises Korigenas nāve pierādīja tieši to, ko es meklēju. Galvenais tāda pati metode. Laika sagrozīšana slepkavība izdarīta nevis pirms tās atklāšanas, kā parasti, bet pēc tam. Līķis šķietami atrasts tieši ceturksni pāri četriem. Vīram ir alibi vēl divdesmit piecas minūtes pāri četriem.

Kas patiesi notika? Edvards Korigens ieradies kafejnīcā "Priežkalne", sieva tur vēl nav bijusi, viņš, gaidīdams sievu, izgājis ārā un pastaigājies. Īstenībā viņš skrējis, ko kājas nes, uz birztalu (tā ir pavisam tuvu), nožņaudzis sievu un atgriezies kafejnīcā. Jaunā sieviete, kura paziņojusi par noziegumu, bijusi vingrošanas skolotāja kādā Lankšīras skolā. Viņai acīmredzot ar Edvardu Korigenu nav bijis nekāda sakara. Viņa gājusi lielu gabalu, lai policijai pavēstītu par slepkavību. Policijas ārsts apskatījis līķi tikai bez ceturkšņa sešos. Tāpat kā šajā gadījumā, nāves iestāšanās laiks nav apšaubīts.

Tad izdarīju galīgo pārbaudi. Man vajadzēja skaidri zināt, vai misis Redferna ir mele. Un es sarīkoju izbraukumu uz Dārtmūru. Tātad, kas nepanes augstumu, nekad nevarēs mierīgi šķērsot šauru tiltiņu pār strauju upīti. Mis Brūsterei apreiba galva. Turpretī Kristīne Redferna pār līgano laipu pārskrēja viegli un bezrūpīgi. Sīks, bet svarīgs apstāklis. Ja viņa mānījusies gluži nevajadzīgi, tad iespējams, ka viss pārējais ari ir samelots. Pa to laiku Kolgeits bija atnesis fotouzņēmumu, ko identificējusi Sarijas policija. Tad atklāju savas kārtis vienīgajā veidā, kāds, manuprāt, varēja nodrošināt panākumus. Ļāvis Patrikam Redfernam ieslīgt pašapmierinātībā, es viņu pārsteidzu pēkšņi un darīju visu iespējamo, lai viņš zaudētu savaldīšanos. Uzzinājis, ka viņš un

Korigens ir atzīti par identiskiem, viņš vairs nevarēja turēt sevi grožos.

Herkuls Puaro noglauda kaklu.

-    Mana rīcība bija ārkārtīgi bīstama, viņš uzsvērti teica. Bet es to nenožēloju. Tā bija veiksmīga! Es necietu veltīgi.

Brīdi valdīja klusums. Tad misis Gārdnere dziļi nopūtās.

-Tas bija tik aizraujoši dzirdēt, kā jūs ieguvāt rezultātus. Gluži kā lekcija kriminoloģijā. Un kas varēja iedomāties, ka manai sarkanās dzijas šķeterei un sarunai pludmalē tiešām ar visu to bijis kāds sakars? Mana sajūsma nav vārdos izsakāma, un esmu pārliecināta, ka misters Gārdners jūtas tāpat vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt, misters Gārdners piekrita.

-    Arī misters Gārdners man palīdzēja, teica Puaro. Gribēju dzirdēt kāda saprātīga cilvēka uzskatus par misis Māršali. Tāpēc jautāju misteram Gārdneram, ko viņš par šo sievieti domā.

-    Un ko tu atbildēji, Odel?

Misters Gārdners nokāsējās.

-    Tu taču zini, mīlucīt, nekad viņu neesmu augstu vērtējis,— viņš sacīja.

-     Vīri to vienmēr saka savām sievām, teica misis Gārdnere. Pat mesjē Puaro viņu iecietīgi dēvē par allažīgu upuri. Viņa vispār nebija inteliģenta sieviete, un, tā kā šeit nav klāt kapteiņa Māršala, varu atklāti pateikt, ka es viņu vienmēr uzskatīju par stulbu zosi. To pateicu arī misteram Gārdneram vai ne, Odel?

-    Jā, mīlucīt.

2.

Linda Māršale kopā ar Herkulu Puaro sēdēja Kaiju līča klintājā.

-      Protams, esmu priecīga, ka galu galā nenomiru. Bet, mesjē Puaro, tas taču ir viens un tas pats it kā es būtu viņu nogalinājusi vai ne? Es tā domāju.

-    Tas nepavisam nav viens un tas pats, Puaro stingri atbildēja. Vēlēšanās nogalināt un izdarīt to īstenībā ir divas dažādas lietas. Ja jūsu acu priekšā būtu nevis vaska figūra, bet pamāte, sasieta un bezpalīdzīga, un jums rokā būtu duncis, nevis adata, tad jūs neietriektu dunci viņas sirdī! Jūsu iekšējā balss teiktu nē! Ar mani ir tāpat. Sadusmojos uz kādu stulbeni un saku sev: "Man

gribētos viņam atmaksāt!" Taču es izgāžu dusmas uz galdu. Saku: "Šis galds ir tas stulbenis, es tam iesperu!" Un tad jūtos atvieglots, ja vien neesmu stipri sasitis kājas pirkstus galds parasti nav cietis. Taču, ja šis stulbenis tur būtu, es viņam neiespertu. Izveidot vaska figūras un durstīt tās ar adatām ir muļķīgi un bērnišķīgi, taču tam visam ir arī sava labā puse. Jūs atbrīvojāties no naida, novadījāt to šajā figūriņā. Un ar adatu un sadedzināšanu iznīcinājāt nevis pamāti, bet naidu, ko jutāt pret viņu. Pēc tam jums sirds kļuva viegla, jūs jutāties priecīgāka, lai arī vēl nezinājāt, ka viņa mirusi vai ne?

Linda pamāja ar galvu.

-    Kā jūs to zināt? Tieši tā es jutos.

-    Tad vairs tādas muļķības nedariet, Puaro smaidot teica. Apņemieties savu otro pamāti neienīst.

-     Vai tad man atkal būs pamāte? Linda izskatījās pārsteigta. A, jūs domājat Rozamonda? Man nav nekas pretī. Viņa pavilcinājās. Rozamonda ir saprātīga.

Puaro gan neizraudzītos šo īpašības vārdu, lai raksturotu Rozamondu Dārnliju, bet viņš atskārta,ka Lindas izpratnē tas ir visaugstakais novērtējums.

3.

-   Rozamond, kā tev varēja ienākt prātā tik aplama doma, ka es esmu nogalinājis Arlenu! sacīja Kenets Māršals.

Rozamonda likās nokaunējusies.

-    Es biju dumja aita.

-    Nudien biji.

-     Bet tu, Ken, esi sasodīts mēmulis. Man nebija ne jausmas, ko tu jūti pret Arlenu. Es nezināju, vai tu samierinājies ar to, kāda viņa ir, un biji tikai gaužām laipns pret viņu, vai tiešām viņai akli uzticējies. Ja tā ir bijis un pēkšņi tu esi dabūjis zināt, ka viņa tevi krāpj, tu varēji kļūt traks aiz dusmām. Esmu dzirdējusi šo to par tevi runājam. Tu vienmēr izturies ļoti savaldīgi, bet reizēm kļūsti visai bīstams.

-    Tātad tu domāji, ka es sagrābu Arlenu aiz rīkles un nožņaudzu?

-    Jā, tieši to es domāju. Un tavs alibi šķita tāds kā aiz matiem pievilkts. Tāpēc nolēmu tev palīdzēt un teicu esmu redzējusi, ka tu savā istabā raksti ar mašīnu. Bet, kad dzirdēju, ka tu esot mani ieraudzījis spogulī, tad biju pilnīgi pārliecināta Arlenu esi nogalinājis tu. Tas apstāklis un vēl Lindas savādā izturēšanās.

Kenets Māršals nopūtās.

-    Vai tad tu nesaprati teicu, ka esmu redzējis tevi spogulī, lai apstiprinātu tavu apgalvojumu. Domāju, ka tev tas ir nepieciešami.

Rozamonda skatījās uz viņu platām acīm.

-    Tu taču nedomāji, ka es esmu nogalinājusi tavu sievu?

Kenets Māršals neveikli pagrozījās sēdvietā.

-    Pie joda, Rozamond, vai tad tu neatceries, ka reiz suņa dēļ gandrīz nožņaudzi to puiku? Saķēri aiz rīkles un neparko nelaidi vaļā.

-      Bet tas bija tik sen…

-    Jā, zinu…

-     Kāda velna pēc lai es nogalinātu Arlenu? Rozamonda pikti jautāja.

Kenets atkal sagrozījās.

-    Iedomīgais pūsli! Vai domāji, ka es viņu nogalinātu, nesavtīgi rūpējoties par tevi, uzupurējoties tavā labā? Vai… vai arī tāpēc, ka pati kāroju tevi pievākt?

-     Nepavisam ne, Kenets Māršals sašutis atbildēja. Bet atceries, ko todien teici… par Lindu un visu pārējo… un… un… man šķita, ka tev rūp, kas ar mani notiek.

-    Tas man vienmēr ir rūpējis.

-      Tam es ticu. Paklau, Rozamond… neesmu nekāds runīgais… bet reizi par visām reizēm tas jānoskaidro. Es nemīlēju Arlenu varbūt mazliet, pašā sākumā… Taču, lai diendienā dzīvotu ar viņu kopā, bija vajadzīgi dzelzs nervi. Patiesībā tā bija īsta elle, bet man bija viņas ļoti žēl. Arlena bija liela muļķe, ķerta uz vīriešiem… viņa tur neko nevarēja darīt… vīrieši viņu pastāvīgi mānīja, pretīgi ar viņu apgājās. Es gluži vienkārši nevarēju pieļaut, ka viņa tiek iedzīta galīgā postā. Tādēļ apprecēju Arlenu un uzņēmos gādāt par viņu pēc iespējas labāk. Šķiet, ka viņa to saprata un jutās man pateicīga. Viņa bija… viņa tiešām bija aizkustinoša būtne.

-     Tagad es visu saprotu, Ken, Rozamonda klusi noteica.

Novērsies no viņas, Kenets Māršals cītīgi piebāza pīpi.

-Tu esi… ļoti saprotoša, Rozamond.

Uz Rozamondas lūpām rotājās viegls, mazliet zobgalīgs smaids.

-    Vai tu tūlīt mani bildināsi, Ken, vai esi nolēmis gaidīt sešus mēnešus?

Kenetam Maršalam izkrita no mutes pīpe un sasitās lejā pret klinti.

-    Nolāpīts, es šeit pazaudēju jau otro pīpi! Bet man nav līdzi vēl kāda. Pie joda, kāpēc lai es gaidītu sešus mēnešus?

-    Tāpēc, ka tā pieklājas. Taču man gribētos zināt droši. Šajā starplaikā tu vari satikt kādu likteņa piemeklētu sievieti un atkal bruņnieciski steigties viņu glābt.

Viņš iesmējās.

-    Šoreiz, Rozamond, tā piemeklētā sieviete esi tu. Tev vajadzēs atteikties no sava sasodītā modes ateljē, un mēs pāriesim dzīvot uz laukiem.

-     Vai tad tu nezini, ka no sava modes ateljē es gūstu ļoti prāvus ienākumus? Vai nesaproti, ka tas ir mans ateljē, esmu to nodibinājusi, izveidojusi un ar to lepojos! Un tev netrūkst nekaunības gluži vienkārši pateikt: "Atsakies no tā, mana mīļā!"

-    Jā, man netrūkst nekaunības to pateikt.

-     Un tu iedomājies, ka es tevi tik karsti mīlu, lai no tā atsacītos?

-    Ja tu tā nedarīsi, tad mani apbēdināsi.

-     Ai, mīļais, visu mūžu esmu gribējusi dzīvot ar tevi uz laukiem, Rozamonda maigi teica. Tagad mana vēlēšanās piepildīsies…

[1] tomēr, pulkvedi (franču vai.).

Content

Kristi Agata Ļaunums zem saules

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodala

Piektā nodaļa

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodaja

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodala

Divpadsmita nodala

Trīspadsmitā nodaļa