Kristi Agata

Ilūzija un īstenība

Agata Kristi

Ilūzija un īstenība

ROMĀNS

PIRMĀ NODAĻA

Misis Vanridoka atvirzījās nedaudz no spoguļa un nopūtās.

-   Ak, jābeidz taču,viņa klusi sacīja. Kā tu domā, Džeina, vai ir labi?

Mis Mārpla vērtējoši aplūkoja Lenvencli darinājumu.

-  Ļoti jauks tērps.

-  Tērpam vainas nav nekādas, Vanridoka ar nopūtu atzina.

-  Stefānija, velc to nost, viņa pavēloši teica.

Pavecā kalpotāja, sirmu galvu un mazu, apaļīgu mutīti, ar lielu rūpīgumu centās pārvilkt tērpu pār misis Vanridokas uz augšu paceltajām rokām.

Misis Vanridoka stāvēja spoguļa priekšā aprikožu krāsas satīna apakšsvārkos. Viņa bija cieši iežņaugtakorsetē, slaikās kājas ietērptas dārgās neilona zeķēs. Viņas seja zem biezā smiņķa slāņa un regulāro masāžu rezultātā pa gabalu šķita pat meitenlga. Mati izskatījās nevis sirmi, bet, ūdeņraža iekrāsoti, drīzāk zilgani. Raugoties uz misis Vanridoku, nevarēja pat iedomāties, kāds īsti varētu būt viņas dabīgais izskats. Viss, ko vien nauda spēj darīt, bija viņas labā izdarīts dzelžaina diēta, masāža un regulāra vingrošana.

Rūta Vanridoka, ironiski smaidīdama, draudzenei teica:

-   Kā tev šķiet, Džein, vai cilvēkiem var ienākt prātā, ka mēs ar tevi patiesībā esam viena vecuma?

Mis Mārplas atbilde skanēja ļoti labvēlīgi.

-  Ne u/ mirkli, varu galvot, viņa atteica. Par nožēlu, kā tu pati labi zini, es izskatos tieši tik veca, cik veca esmu, un ne par minūti jaunāka!

Mis Mārpla bija sirma, bālu sejas krāsu, ko atdzīvināja tikko jaušams sārtums vaigu galos, un dzidrām kā vissmalkākais porcelāns zilām acīm, kas raudzījās uz pasauli skaidri un nevainīgi. Viņa izskatījās ļoti piemīlīga veca lēdija. Misis Vanridokai šādu apzīmējumu nekad nevarētu piemērot.

-   Ja runājam par tavu izskatu, Džeina, jāatzīst, ka tiešām tā ir, misis Vanridoka atteica. Tad, ironiski smīnēdama, pēkšņi piebilda:

-   To pašu var teikt arī par mani. Vienīgi mazliet citādi izsakoties. Proti brīnums gan, kā tā vecā grabaža saglabājusi savu figūru. Tā, lūk, saka par mani. Visi zina, ka esmu jau veca vecene, jā, jā. Un, ak, mans Dievs, tieši tāda es arī jūtos!

Viņa gurdi atslīga ar smalku satinu pārvilktā krēslā, piebilzdama:

-   Viss kārtībā, Stefānij. Vari iet.

Stefānija rūpīgi savāca tērpu un izgāja no istabas.

-   Vecā, labā Stefānija, Rūta Vanridoka apcerīgi ierunājās. Viņa ir ar mani kopā jau vairāk nekā trīsdesmit gadus. Viņa ir vienīgā sieviete uz pasaules, kas zina, kāda es īstenībā izskatos! Džeina, es gribu ar tevi parunāt.

Mis Mārpla paliecās nedaudz uz priekšu. Viņas skatiens pauda gatavību visu uzklausīt. Viņas ārējais veidols šķita pilnīgi neiederīgs dārgās viesnīcas krāšņajā guļamistabā. Viņa bija ģērbusies melnās, diezgan vecmodīgās drānās, nēsāja līdzi lielu iepirkumu somu un no galvas līdz kājām izskatījās kā īsta veca lēdija.

-   Esmu noraizējusies, Džein. Par Keriju Luīžu.

-   Par Keriju Luīžu? mis Mārpla atkārtoja domīgā balsī.

Šis vārds viņas atmiņā atsauca sen aizgājušus laikus.

Pansionāts Florencē. Viņa, angļu meitene, balta un sārta, no katedrāles skolas. Un divas Mārtinu meitenes, amerikānietes, kuras angļu meitenei ļoti iepatikās, jo viņas bija ārkārtīgi dzīvīgas, izturējās brīvi un nepiespiesti, turklāt viņu runas veids izklausījās savāds. Rūta slaika un enerģiska, vienmēr uzmanības centrā; Kerija maza, trausla, klusa un domīga.

-   Kad tu, Džein, viņu pēdējo reizi redzēji?

Ak, pirms daudziem, daudziem gadiem. Vismaz pirms divdesmit pieciem. Protams, Ziemsvētkos mēs apmaināmies ar apsveikuma kartītēm.

Kāda savāda draudzība. Viņa, Džeina Mārpla, jauniņa, un divas jaunas amerikānietes. Viņu ceļi šķīrās drīz vien pēc iepazīšanās, pēc tam viņas retos gadījumos apmainījās ar vēstulēm un katros Ziemsvētkos ar apsveikumiem, taču agrāko laiku sirsnība nebija izgaisusi. Savādi, ka Rūtu, kuras mājvieta, pareizāk būtu teikt: mājvietas, atradās Amerikā, viņai iznāca sastapt daudz biežāk nekā Keriju. Nē, iespējams, ka nekā savāda te nebija. Kā vairums viņas aprindu amerikāņu, Rūta piederēja pie kosmopolītiem, ik gadus vai katru otro gadu viņa atbrauca uz Eiropu, traucās no Londonas uz Parīzi, tad uz Rivjēru un atkal atpakaļ, ik reizi cenšoties kaut uz mirkli tikties ar senajiem draugiem. Tādas sastapšanās kā šī bija notikušas slavenākajās Londonas viesnīcās gan Kleridžā vai Savojā, gan Berklijā vai Dorčesterā. Un ik reizi. svinīgas pusdienas, jūsmīgas atmiņas, un pēc tam steidzīga un sirsnīga atvadīšanās. Rūtāi nekad neiznāca laika aizbraukt līdz Sentmerimīdai, un mis Mārplai tas šķita pats par sevi saprotams. Katram cilvēkam ir savs dzīves ritms. Rūtas ritms bija presto, bet mis Mārpla samierinājās ar tulagio.

Viņa mēdza tikties ar Rūtu, jo Rūta bija amerikāniete, bet Kerija Luīza dzīvoja Anglijā, un tāpēc Keriju Džeina nebija redzējusi vairāk nekā divdesmit gadus. Savādi, taču gluži dabīgi: ja cilvēki dzīvo vienā zemē, nav nekādas īpašas nozīmes tikties ar veciem draugiem. Laika ritumā cilvēki kļūst līdzīgi cits citam, viņu domāšana kļūst vienveidīga. Ta nenoliek tikai tad, ja cilvēki nemitīgi ceļo. Džeinas Mārplas un Kerijas Luīzas ceļi nekrustojās, un tas bija likumsakarīgi-

-   Rūta, kāpēc tu raizējies par Keriju Luīžu? jautāja mis Mārpla.

-   Es īsti nezinu, kāpēc. Un tas mani nomāc visvairāk.

-   Vai viņa ir slima?

-   Viņa ir ļoti vāra, bet tāda viņa ir bijusi vienmēr. Es nevaru sacīt, ka viņai klātos slikti, dzīvo, kā parasti dzīvojusi, tāpat kā mēs visi.

-   Varbūt viņa jūtas nelaimīga?

-   Ko tu, nē.

Nelaimīga viņa patiešām nevarētu justies, secināja mis Mārpla. Iedomāties Keriju Luīžu nelaimīgu bija neiespējami, un tomēr dažkārt viņa droši vien savā dzīvē bija nelaimīga. Taču neviens nebija viņu redzējis nelaimīgu, dažkārt viņas izskats pauda apmulsumu, šaubas, domīgumu, taču nekad izmisumu.

Misis Vanridokas vārdi ļoti savlaicīgi pārrāva mis Marplas domu pavedienu.

-   Kerija Luīza vienmēr ir dzīvojusi kā pa mākoņiem. Viņa nezina, kāda šī pasaule ir īstenībā. Iespējams, ka tieši šis apstāklis mani uztrauc visvairāk.

-  Viņas dzīves apstākļi, ieminējās mis Mārpla, bet tūdaļ aprāvās, noraidoši pašūpojot galvu un piebilstot: Nē, nē!

-   Neapšaubāmi, nē, Rūta Vanridoka apstiprināja. Vaina ir viņas iekšējā pasaulē. Kerijai Luīzai atšķirībā no manis vienmēr ir bijuši kaut kādi ideāli, kaut kādi sapņi. Protams, kad mēs bijām jaunas, mums visām bija savi sapņi. Gluži dabīgi, ka jaunas meitenes par kaut ko sapņo. Atceries, Džeina, tu biji iedomājusies, ka būsi lepras slimnieku kopēja, es vēlējos kļūt par mūķeni. Ar laiku cilvēks atbrīvojas no jaunības muļķībām. Es gandrīz gribētu apgalvot, ka šīs muļķības no galvas palīdz izmest apprecēšanās. Un, visumā ņemot, mana laulības dzīve nav bijusi nelaimīga.

Mis Mārpla pie sevis nodomāja, ka Rūta par savu laulības dzīvi izsakās ļoti maigi. Rūta bija precējusies trīs reizes, ik reizi apprecoties ar ārkārtīgi bagātu cilvēku, un kārtējā šķiršanās ik reizi ievērojami palielināja viņas rēķinu bankā, neradot viņas stāvoklim nekādas neērtības.

-  Saprotams, Rūta Vanridoka piemetināja, es vienmēr esmu bijusi ļoti izturīga. Es nepieļauju tādu situāciju, ka apstākļi varētu mani nomākt. Es nekad neesmu cerējusi saņemt īpaši daudz ne no vīriešiem, ne no dzīves, un tas man ir ārkārtīgi palīdzējis man nav bijis smagu pārdzīvojumu. Mēs ar Tomiju vēl aizvien esam brīnišķīgi draugi, bet Džūliuss man itin bieži prasa padomu tirdzniecības jautājumos. Viņas sejas izteiksme nedaudz sadrūma. Man šķiet, ka es uztraucos par Keriju Luīžu tāpēc, ka viņa vienmēr apprecas ar kaut kādiem īpatņiem.

-  īpatņiem?

-   Ar cilvēkiem, kurus pārņēmušas visvisādas idejas. Keriju Luīžu vienmēr var bezgala viegli saindēt ar šīm idejām. Tā notika pirmo reizi, toreiz viņai bija tikai septiņpadsmit gadi, viņa mirdzošām, plaši ieplestām acīm, gandrīz tik lielām kā apakštasītes, klausījās vecā Galbrendsena iecerēs darboties visas cilvēces labā un no sirds atbalstīja viņu. Galbrendsenam bija pāri piecdesmit, Kerija Luīza apprecējās ar viņu, atraitni, kuram bija divi pieauguši bērni, tas notika viņa filantropisko ideju dēļ. Kerija mēdza sēdēt un, elpu aizturējusi, klausīties Galdbrendsenā. Gluži kā Dezdemona un Otcllo. Laimīgā kārtā šajā gadījuma nebija Jago, kas laimi pārvērš nelaimē, un vēl Galdbrensens nebija melnādainais. Viņš bija vai nu zviedrs vai norvēģis, vispār ziemeļnieks.

Mis Mārpla lēnīgi pamāja ar galvu. Galbrendsena vārds bija plaši pazīstams visā pasaulē. Šis vīrs ar vērienīgu, saprātīgu biznesu un nevainojamu godīgumu bija radījis tik kolosālu kapitālu, ka filantropija izrādījās vienīgā iespēja šī kapitāla izlietošanai. Viņa vārds vēl aizvien nebija zaudējis starptautiska mēroga spozmi. Galbrendsena kredītsabiedrība, Galbrendsena pētniecības asociācija, Galbrendsena patversmes nespējniekiem, bet visplašāk pazīstamā iestāde bija koledža, kura varēja mācīties strādnieku dēli.

Un saproti, Kerija apprecējās ar viņu nevis naudas dēļ, Rūta turpināja, ja es ar viņu vispār precētos, tad vienīgi naudas dēļ. Bet Kerija Luīza viņu mīlēja. Nezinu, kā dzīve būtu veidojusies turpmāk, ja Galbrendsens nebūtu nomiris, kad Kerijai bija trīsdesmit divi gadi. Trīsdesmit divi gadi atraitnei ir ideāls vecums. Viņa ieguvusi jau zināmu pieredzi, turklāt viņa vēl ir spējīga pielāgoties.

Vecmeita Mārpla klausījās Rūtas stāstā, atturīgi pamādama ar galvu, bet viņas prāts bija nodarbināts, rūpīgi atmiņā pārcilājot visu atraitņu vārdus, kas bija pazīstamas Sentmerimīdas ciemā.

Es jutos daudz laimīgāka, kad Keri ja Luīza apprecējās ar Džoniju Restāriku. Saprotams, viņš apprecēja Keriju viņas naudas dēļ, citiem vārdiem runājot: ja nebūtu šis naudas, nebūtu arī šo kāzu. Džonijs bija patmīlīgs, baudkārs un slinks nelietis, taču tas ir daudz labāk nekā vecs kraķis. Džonijam patika dzīvot ar ērtībām. Džonijs gribēja, lai Kerijai Luīzai būtu vislabākie skroderi, lai viņai būtu jahtas, mašīnas, viņam bija nepieciešamas izpriecas. Ar šāda tipa vīriem dzīvot ir tik ļoti vienkārši. Nodrošini viņam komfortu, greznību, un viņš murrās kā runčuks un glaudlsies tev klāt. Es nekad neesmu pret viņa ārišķīgajām izdarībām izturējusies sevišķi nopietni. Bet Kerija Luīza bija stāvā sajūsmā, uztvēra šo dzīves veidu kā "Mākslu", turklāt ar lielo burtu "M", un dāsni tērēja naudiņu. Tad gadījās viena dienvidslāviete, tā aizrāva Džoniju sev līdzi, kaut īstenībā viņš nemaz to negribēja. Ja Kerija Luīza būtu uzticīgi un pacietīgi gaidījusi, viņš atgrieztos.

-   Vai Kerija ļoti pārdzīvoja? ievaicājās mis Mārpla.

-    Ārkārtīgi neizprotami, īstenībā, es domāju, viņa nepārdzīvoja. Viņa izturējās tik labestīgi, bet kā gan citādi. Kerija ir labestīga. Viņa bija ar mieru dot šķiršanos, lai viņš varētu ar to dienvidslāvu radījumu apprecēties, abiem Džonija dēliem no pirmās laulības piedāvāja dzīvot viņas mājās, jo abiem zēniem tur bija ērtāk. Un tā nabaga Džonijam nekas cits neatlika, kā apprecēt to dienvidslāvieti, viņi nodzīvoja sešus šausmu pilnus mēnešus, tad kādu reizi šī dāma dusmu lēkmē kopā ar Džoniju drāzās ar mašīnu pa kalnu ceļu un iegāzās aizā. Runā, ka tas esot bijis nelaimes gadījums, bet, manuprāt, visa vaina meklējama dāmas temperamentā.

Misis Vanridoka apklusa, paņēma spoguli un rūpīgi pētīja savu seju, tad sameklēja uzacu pinceti un izrāva kādu matiņu.

-   Un tā Kerija Luīza atkal apprecējās, ar šo Lūisu Serekoldu. Atkal ar kraķi! Atkal virs ar idejām un ideāliem! Ak, es nedomāju, ka viņš ir Kerijai neuzticīgs, man šķiet, tāds viņš nav… bet viņš ir ķerts uz darbošanos citu labā, lai pārveidotu citu cilvēku dzīvi. īstenībā otra cilvēka dzīvi, kā tu zini, neviens cits nevar pārveidot, katrs ir pats savas laimes kalējs.

-  Apbrīnojami, mis Mārpla klusi noteica.

-   Diemžēl, šī labdarība ir modes lieta, stils, cilvēku rīcībai tāpat kā apģērbam mēdz būt mode. (Mans Dievs, vai esi redzējusi, kādus svārkus grib uzspiest mums Kristiāns Diors?) Par ko es runāju? Ak tā par modi. Mode pastāv ari filantropijā. Galbrendsena laikā modē bija atbalstīt izglītību. Bet šodien tas vairs nav aktuāli. Šajā procesā ir iesaistījusies valsts. Ikvienam ir tiesības uz izglītību, izglītības iegūšanu neviens vairs neuzskata par kaul ko sevišķu. Mazgadīgie noziedznieki tas ir šodienas modes kliedziens. Jaunieši-kriminālnoziedznieki vai potenciālie noziedznieki visi ar sajūsmu metušies klāt šai problēmai. Tev vajadzētu redzēt Lūisa Serekolda mirdzošās acis aiz biezajiem briļļu stikliem. No aizrautības viņš ir gandrīz vai traks! Viņš ir viens no tiem cilvēkiem, kuri ir gatavi pārtikt no banāniem un gabaliņa grauzdētas maizes, lai visu enerģiju un visus līdzekļus varētu veltīt šai problēmai. Un Kerija Luīza, kā vienmēr gatava uz visu. Bet man tas viss nepatīk, Džeina. Ir notikušas aizbildņu sanāksmes, un viss īpašums ir apgriezts ar kājām gaisā, pielāgojot visu šai jaunajai idejai. Tur ir iekārtots apmācību komplekss mazgadīgajiem kriminālnoziedzniekiem, kur darbojas gan psihiatri, gan psihologi un vēl dažnedažādi speciālisti. Un tā nu Lūiss un Kerija Luīza dzīvo šo zēnu ielenkumā, šie zēni, šķiet, nav gluži normāli. Tāpēc visa iestāde ir bāztin piebāzta ar visādiem psihoterapeitiem, skolotājiem un entuziastiem, puse no viņiem paši ir pustraki. Lielākā daļa īsti niekkalbji. Un mana mazā Kerija Luīza atrodas šajā drausmīgajā ielenkumā!

Rūta Vanridoka apklusa un izmisušu skatienu lūkojās mis Mārplā.

-   Bet, Rūta, tu man vēl aizvien neesi pateikusi, par ko īsti baiļojies, mis Mārpla neizpratnē vaicāja.

-   Atklāti sakot, es nezinul Un tieši tas mani uztrauc visvairāk. Es nesen tur biju iegriezusies uz īsu brītiņu. Un es jutu, ka tur kaut kas nav kārtībā. Gan gaisotnē, kāda tur valda, gan pašā mājā. Esmu pārliecināta, ka nekļūdos. Es ārkārtīgi labi izjūtu gaisotni, man ir īpašas spējas nojaust. Vai esmu tev kādreiz stāstījusi, kā brīdināju Džūliusu, lai pārdod Graudkopības sabiedrību, iekams tā vēl nav bankrotējusi. Un vai man nebija taisnība? Jā, tur patiešām kaut kas nav kārtībā. Bet es nezinu, kas un kāpēc, vai tas saistīts ar tiem drausmīgajiem jaunekļiem, kuriem jātup aiz restēm, vai tieši ar pašiem mājas ļaudīm? To es nevaru pateikt. Lūiss dzīvo savu ideju pārņemts, viņu nekas cits neinteresē, bet Kerija Luīza, lai Dievs stāv viņai klāt, neko ne redz, ne dzird, ne domā. Viņas uztverē viss apkārt notiekošais šķiet skaists, brīnišķīgs un vajadzīgs. Izklausās jauki, bet tas ir bīstami. Pasaulē eksistē arī ļaunums, un es gribu, Džeina, lai tu tūdaļ pat brauc uz turieni un mēģini izdibināt, kas tūristi notiek.

-  Es? mis Mārpla iesaucās. Kāpēc es?

-   Tāpēc, ka tev ir īpašs deguns. Tev piemīt īpašas spējas, tas ir neapstrīdami. Tu vienmēr izskaties ļoti mīlīga, vies uzticību, tevi nekas nevar pārsteigt, taču tu vienmēr esi gatava uz visļaunāko.

-  Un bieži ļaunās aizdomas izrādās patiesība, nomurmināja mis Mārpla.

-   Neizprotami, kā, dzīvojot tavā jaukajā ciemā un rāmajā sabiedrībā, vecajā, labajā pasaulē, tev var būt priekšstats par cilvēku ļauno dabu?

-  Tu, Rūta, nekad neesi dzīvojusi ciemā. Tas, kas notiek šķietami klusajā un rāmajā ciema dzīves ritumā, tevi milzīgi pārsteigtu.

-   Ak vai. Taču tevi nekas nevar pārsteigt. Tātad tu brauksi uz Stounigeitu un izdibināsi, kas īsti tur notiek?

-   Bet, Rūta mīļā, tas būs ļoti, ļoti sarežģīti.

-Nē, tā nebūs. Es visu esmu izdomājusi. Neņem ļaunā, es esmu jau sagatavojusi augsni.

Misis Vanridoka uz brīdi apklusa, juzdamās neveikli mis Mārplas priekšā, tad, aizsmēķējusi cigareti, satrauktā balsī sāka steidzīgi klāstīt.

-   Domāju, tu piekritīsi, ka pēc kara apstākļi valstī nav sevišķi spoži; cilvēkiem, kuru ienākums ir mazs un nemainīgs, kā, piemēram, tev, neklājas spoži, tā ir, vai ne, Džeina?

-   Jā, patiešām. Taču, pateicoties mana brāļadēla Reimonda dāsnajai labestībai, es par dzīvi nevaru sūdzēties.

-   Nerunāsim par tavu brāļadēlu, misis Vanridoka pārtrauca, Kerija Luīza par tavu brāļadēlu nekā nezina, un, ja arī zina viņu pēc vārda kā rakstnieku, viņai nav ne jausmas, ka viņš ir tavs brāļadēls. Saproti, es stāstīju Kerijai Luīzai, ka mūsu mīļajai Džeinai klājas grūti, ka dažkārt pat nav lāgā ko ēst un ka viņa ir pārāk lepna, lai lūgtu kādu palīdzību no vecajiem draugiem. Piedāvāt viņai naudu ir neiespējami, bet jauku un ilgstošu atpūtu skaistā apkārtnē, turklāt vecu draugu sabiedrībā pie bagātīgi klātiem galdiem, un pilnīgi bez jebkādām rūpēm… Rūta Vanridoka uz mirkli apklusa tad steidzīgi iesaucās:

-  Nu dusmojies uz mani, ja gribi!

Mis Mārplas dzidri zilās acis iepletās izbrīnā.

-   Kāpēc gan. Rūta, man būtu uz tevi jādusmojas? Ģeniāls un ticams pasniegums. Esmu pārliecināta, ka Kerija Luīza nepalika vienaldzīga.

-   Viņa tev rakstīs. Kad tu atgriezīsies mājās, vēstule noteikti būs jau priekšā. Saki pavisam atklāti, Džeina, vai tu patiešām nedomā, ka esmu atļāvusies pārāk daudz? Vai tiešām tu neiebilsti…

Rūta nedaudz saminstinājās, un mis Mārpla nekavējoties nobeidza draudzenes iesākto teikumu:

-   Braukt uz Stounigeitu, izmantojot labdarību, kaut patiesība pasniegta sagrozītā veidā? Itin nemaz, ja tas ir nepieciešams. Tu domā, ka tas ir nepieciešams, un es esmu pilnīgi vienisprātis ar tevi.

Misis Vanridoka pārsteigta skatījās uz mis Mārplu.

-   Bet kāpēc? Ko tu esi dzirdējusi ?

-   Es neesmu dzirdējusi neko. Tu mani vienkārši pārliecināji. Tu taču nepiederi pie tām sievietēm, Rūta, kas tukši pļāpā.

-  Nē, bet man nav nekādu konkrētu faktu.

-   Atceros, mis Mārpla domīgi sacīja, atceros kādu svētdienas rītu baznīcā, tā bija otrās Adventes svētdiena, es sēdēju Grētai Lemblei aiz muguras, un mani aizvien vairāk un vairāk pārņēma bažas par viņu. Saproti, man bija pilnīgi noteikta pārliecība, ka kaut kas nav kārtībā … kaut kas ir pavisam nelāgi… taču es nevarēju pateikt, kāpēc. Mana pārliecība kļuva arvien spēcīgāka un līdz ar to arī mokošāka.

-  Un vai bija kas noticis?

-  Diemžēl jā. Viņas tēvs, vecais admirālis, nebija īsti normāls, un tieši nākamajā dienā viņš metās Grētai virsū ar ogļu skaldāmo āmuru, aurodams, ka viņa izliekoties esam viņa meita, bet īstenībā esot pats nelabais, un gandrīz nosita viņu. Par laimi, slimo tēvu toreiz izdevās savaldīt, viņu aizveda uz psihiatrisko slimnīcu, tur viņš sabija veselu mēnesi, viņa veselības stāvoklis krietni vien uzlabojās.

-   Būtībā toreiz baznīcā tev bija pilnīgi skaidra priekšnojauta, ka notiks kaut kas nelabs?

-   Es to nesauktu gluži par priekšnojautu. Secinājuma pamatā bija fakts tādi vienmēr mēdz būt, tikai ne vienmēr tos savlaicīgi pamana. Viņa bija uzlikusi ačgārni savu svētdienas cepuri. Ļoti daudznozīmīgs apstāklis, jo Grēta Lemble izcēlās ar pedantisku kārtīgumu, viņai nepiemita ne paviršība, ne izklaidīgums, un iemesli, kāpēc viņa, ejot uz baznīcu, bija uzlikusi cepuri ačgārni, varēja būt ierobežoti. Saproti, tēvs bija metis viņai ar rakstāmgalda tintes presi, bet trāpījis spogulī. Viņa paķērusi cepuri, uzlikusi to galvā un izskrējusi laukā no mājas, negribēdama, ka kalpotāji kaut ko pamana. Viņa uzskatīja, ka pie ncgadījuma vainojams mīļā tēva sliktais raksturs, viņa neaptvēra, ka viņš ir garīgi slims. Kaut viņai vajadzēja to pamanīt jau labi sen. Viņš jau krietnu laiku sūdzējās Grētai, ka viņu izspiegojot kāds ienaidnieks, īstenībā tie ir visparastākie garīgas slimības simptomi.

Misis Vanridoka ar bijību uzlūkoja savu draudzeni.

-   Laikam tava Sentmerimīda nemaz nav tik ideāla miera pasaule, kādu es biju to iedomājusies?

-   Nebūšanas, mana mīļā, ir visur, kur mīt cilvēki. Vienīgi pilsētā daudz kas paliek nepamanīts. Tā, lūk, ir. '

-  Tātad tu brauksi uz Stounigeitu?

. Es braukšu uz Stounigeitu. Šķiet, būs mazliet negodīgi attiecībā pret manu brāļadēlu Reimondu, pieļaujot varbūtību, ka viņš man nepalīdz. Taču mīļais, labais zēns pašreiz ir uz sešiem mēnešiem Meksikā, un, kad viņš atgriezīsies, viss jau būs beidzies. •

-   Kas būs beidzies?

-   Viesošanās pie Kerijas Luīzas nav uz bezgalīgu laiku, tā ilgs nedēļas trīs, augstākais varbūt mēnesi. Tas būs pilnīgi pietiekami.

-   Lai tu varētu atklāt, kas īsti tur notiek?

-   Lai varētu atklāt, kas īsti tur notiek.

-  Klau, Džeina, misis Vanridoka iesaucās, vai tu esi tik ārkārtīgi pašpārliecināta?

-   Rūta, bet tu taču tici manām spējām. Varbūt tu nerunā tā, kā tu domā… Apsolu, es darīšu visu, ko vien spēju, lai attaisnotu uz mani liktās cerības.

OTRA nodaļa

Pirms došanās uz vilcienu, lai brauktu atpakaļ uz Merimīdu (trešdiena, īpaši lēta atpakaļ braucienam), mis Mārpla rūpīgi un lietišķi ievāca nepieciešamo informāciju.

Es ar Keriju Luīžu esmu sarakstījusies, bet tas gan bijis vairāk uzmanības parādīšanai, galvenokārt esam apmainījušās ar Ziemsvētku ap-

sveikuma kartītēm un kalendāriem. Man nepieciešami kādi fakti, Rūta, mīļā, un man jāzina, ko tieši, kādus cilvēkus es sastapšu Stounigeitā.

-   Nūjā, tu jau zini, ka Kerija Luīza apprecējās ar Galbrendsenu. Viņiem nebija bērnu, un Kerija Luīza to ļoti pārdzīvoja. Ģalbrendsens bija šķirtenis ar trim pieaugušiem dēliem. Viņi adoptēja bērniņu. Pipa tā viņi nosauca meitenīti bija maza, burvīga būtne. Viņai bija tikai divi gadiņi, kad viņi meitenīti dabūja.

-   No kādas ģimenes viņa nāca? Kas ir viņas vecāki?

-   Ak vai, Džeina, es neatceros… vai esmu kādreiz par to kaut ko dzirdējusi. No Adoptēšanas biedrības varbūt? Varbūt kāds negribēts bērns, par ko Ģalbrendsens nejauši uzzināja. Kāpēc tu jautā? Vai tas tev šķiet svarīgi?

-   Saproti, cilvēkus vienmēr interesē izcelšanās, tā es teiktu. Bet turpini, lūdzu.

-   Tad notika negaidītais Kerija Luīza palika stāvokli un pati gaidīja bērniņu. Esmu dzirdējusi no ārstiem, ka tā itin bieži atgadoties.

Mis Mārpla piekrītoši pamāja ar galvu:

-  Esmu tādas lietas dzirdējusi.

-   Lai nu kā, bet tas bija noticis, un dīvainā kārtā Kerija Luīza jutās gandrīz vai apjukusi. Agrāk viņa būtu bijusi vai traka aiz laimes, bet tagad, kad bija tik ļoti pieķērusies Pipai, viņa jutās gandrīz vai vainīga Pipas priekšā, ja tā varētu teikt. Un Mildreda, kad viņa nāca šai pasaulē, izskatījās gaužām nepievilcīgs bērns. Atsitusies Galbrendsenā, kurš ir gan pieklājīgs, gan uzmanīgs, bet nav izskatīgs. Kerija Luīza ārkārtīgi centās pret abiem bērniem gan pret pašas meitu, gan pret adoptēto izturēties pilnīgi vienādi. Dažkārt viņa pat pārāk aizrāvās mīlestības izrādīšanā Pipai, atstādama Mildredu otrā plānā.

V

Vienotrreiz, man šķiet, Mildreda to ņēma ļaunā. Lai gan, atklāti runājot, es maz ar viņām biju kopā. Pipa izauga par ļoti skaistu meiteni, bet Mildreda ne ar ko neizcēlās, izskatījās pelēka, ja tā varētu teikt. Ēriks Galdbrendsens nomira, kad Mildredai bija piecpadsmit un Pipai astoņpadsmit. Divdesmit gadu vecumā Pipa apprecējās ar itāļu marķīzu di Sanseverino… kāds vienreizējs cilvēks, kārtīgs, nevis piedzīvojumu meklētājs vai kaut kas tamlīdzīgs. Pipa skaitījās bagāta mantiniece (dabīgi, ka citādi Sanseverino nebūtu viņu apprecējis, tu jau zini, kādi tie itāļi ir!). Galdbrendsens atstāja abām meitenēm gan paša meitai, gan adoptētajai vienādas naudas summas. Mildreda apprecējās ar kanoniķi Strētu jauks cilvēks, mazlietiņ pārgudrs, gadus piecpadsmit vecāks par Mildredu. Laimīga laulība, es tā domāju.

Viņš pirms gada mira, un Mildreda atgriezās pie mātes Stounigeitā. Esmu aizsteigusies notikumiem priekšā, neesmu pastāstījusi par vienu vai divām laulībām. Atgriezīšos pie agrākiem notikumiem. Un tā Pipa apprecējās ar savu itāli. Kerija Luīza bija ārkārtīgi apmierināta ar šim laulībām. Gvido izcēlās ar priekšzīmīgu, izsmalcinātu uzvedību, viņš bija izskatīgs un lielisks sportists. Pēc gada viņiem piedzima meitiņa, un Pipa dzemdībās mira. Pipas nāve izvērtās par drausmīgu traģēdiju, Gvido Sanseverino jutās kā no lai vas izmests. Kerija Luīza nepārtraukti atradās ceļā starp Itāliju un Angliju, un tad Romā, jā, Romā, viņa satika Džoniju Restāriku un apprecējās. Sanseverino apprecējās otrreiz, viņš labprāt vēlējās, lai viņa mazo meitiņu audzina izcili bagātā vecmāmiņa Anglijā. Un tā viņi visi noenkurojās Stounigeitā Džonijs Restāriks ar Keriju Luīžu, Džonija divi dēli Alekss un Stīvens (Džonija pirmā sieva bija krieviete) un Pipas meitiņa mazulīte Džina. Mildreda apprecējās pēc tam. Tad sekoja Džonija un dienvidslāvietes romāns. Un šķiršanās. Abi puikas joprojām brauca uz Stounigeitu pavadīt brīvdienas, viņi dievināja Keriju Luīžu; un tad, man šķiet, tas notika 1938. gadā, jā nemaldos, Kerija Luīza apprecējās ar Lūisu.

Misis Vanridoka uz mirkli apklusa, lai ievilktu elpu.

-  Tu Lūisu neesi satikusi?

Mis Mārpla noraidoši pakratīja galvu.

-  Nē. Man liekas, es pēdējo reizi Keriju Luīžu satiku 1928. gadā. Viņa aizveda mani uz Koventgārdenu uz Operu.

-   Ak tā. Zini, Lūiss bija viņai ļoti piemērots. Viņš vadīja ļoti slavenu juridisku firmu. Ja nemaldos, viņi tur pirmo reizi iepazinās, Kerija Luīza kārtoja Galbrendsena fonda un koledžas finansu lietas. Viņš bija ļoti turīgs, vienos gados ar Keriju Luīžu, cilvēks ar kristāltlru pagātni, bet liels savādnieks, viņš fanātiski aizrāvās ar nepilngadīgo kriminālistu pāraudzināšanu.

Rūta Vanridoka nopūtās.

-  Ak, kā jau es nupat sacīju, Džeina, arī filantropijā mode mainās. Galbrendsena laikā modē bija izglītība, pirms tam bezmaksas ēdināšana…

Mis Mārpla pamāja ar galvu.

-Jā, patiešām. Slimniekiem piegādāja portvīna želeju un teļa galvu buljonu. Mana māte mēdza to darīt.

-Tā reiz bija. Toreiz, uzskatīja, ka, sagādājot fizisko barību ķermenim, vienlaikus tiek sniegta arī garīgā barība prātam. Visi kā traki ņēmās izglītot zemākās šķiras cilvēkus. Tie laiki pagājuši. Es pieļauju, ka drīz modē nāks uzskats, ka bērnus nevajag mocīt ar izglītošanu, ka jāļauj tiem dīkot, kamēr viņi sasniedz astoņpadsmit gadus. Tā, lūk. Galbrendsena fondam un Izglītības fondam radās kaut kādas grūtības, tāpēc to funkcijas pārņēma valsts. Tad uzradās Lūiss, viņš aizrautīgi un fanātiski iestājās par nepilngadīgo noziedznieku, kas apsūdzēti par krāpšanu, viltošanu un citu noziegumu izdarīšanu, pāraudzināšanu. Viņš aizvien vairāk un vairāk uzsvēra, ka jaunieši, kas izdarījuši kādu nožiegumu, nav nenormāli, viņš apgalvoja, ka šiem jauniešiem ir lieliskas smadzenes un spējas, ka viņiem nepieciešama pareiza ievirze.

Kaut kas tanī visā ir, mis Mārpla sacīja. Taču visu nevar pieņemt tieši tā. Es atceros… viņa apklusa un paskatījās pulkstenī. Ak, Dievs! Es nedrīkstu nokavēt braucamo sešos trīsdesmit.

Rūta Vanridoka steidzīgi jautāja: -Tu taču brauksi uz Stounigeitu? Paņēmusi savu iepirkumu somu un lietussargu, mis Mārpla atteica:

-Ja Kerija Luīza mani aicinās.

-   Viņa aicinās. Tad tu brauksi? Apsoli, Džeina?

Džeina Mārpla apsolīja.

TREŠĀ NODAĻA

Mis Mārpla izkāpa no vilciena Mārkitkindles stacijā. Kāds laipns jauneklis, kas brauca tālāk, palīdzēja iznest no vilciena somas un padeva tās lejā uz perona, mis Mārpla, cieši satvērusi iepirkumu tīkliņu, vecu, izbalējušu ādas rokassomu un vēl dažnedažādus sainīšus, vīteroja pateicības vārdus.

-   Jūs esat tik laipns, ko es citādi iesāktu… Mūsdienās tas viss ir tik sarežģīti… nesēju ir tik maz. Ceļojumu laikā es esmu tik nesavākta.

Vīterošanu noslāpēja dimdošs troksnis, ko radīja stacijas skaļrunis, tika ļoti skaļi un ļoti nesaprotami paziņots, ka uz pirmās platformas stāv vilciens, kurš dosies uz stacijām, kuru nosaukumus atpazīt nebija iespējams.

Mārkitkindle bija liela stacija, vēju izslaucita un galīgi tukša, te nemanīja ne pasažierus, ne stacijas darbiniekus. Par tās nozīmīgumu liecināja vienīgi sešas platas platformas un vēl viena neliela dzelzceļa platforma, pie kuras stāvēja mazs vilciens ar vienu vienīgu vagonu un svarīgi izdvesa pa dūmu mutulim.

Mis Mārpla, ģērbusies daudz noplukušākās drānās nekā parasti (cik labi, ka viņa nebija izmetusi savu veco punktoto tērpu), bažīgi lūkojās visapkārt, kad pie viņas pienāca jauns vīrietis.

Mis Mārpla? viņš jautāja. Viņa balss skanēja pārsteidzoši dramatiski, izklausījās tā, it kā viņš atrastos uz skatuves un izrunātu savas lomas pirmos vārdus kādā pašdarbības teātrī. Esmu atbraucis no Stounigeitas jums pretim.

Mis Mārpla iepriecināti raudzījās jauneklī, viņa izskatījās piemīlīga un bezpalīdzīga veca lēdija, bet, ja nu vien jauneklis to pamanīja, ar ļoti vērīgām zilām acīm. Jaunekļa ārējais izskats gluži nesaderējās ar viņa balsi. Viņš izskatījās tāds nesvarīgs, varētu pat teikt neievērojams. Viņa acu plaksti nervozi mirkšķinājās.

-   Ak, paldies, mis Mārpla sacīja. Te ir mana ceļasoma.

Viņa redzēja, ka jaunais cilvēks pats viņas ceļasomu nepaņēma, bet pamāja ar pirkstu nesējam, kas ripināja bagāžas ratiņus ar dažnedažādām pakām.

-   Nogādājiet to, lūdzu, jauneklis iesaucās un tad nozīmīgi piemetināja, uz Stounigeitu.

-  Labs ir. Tas būs pavisam drīz! -^nesējs jautri attrauca.

Mis Mārpla pamanīja, ka viņas jaunais paziņa nejutās sevišķi apmierināts ar atbildi. Varētu iedomāties, ka tā bija atbilde uz Bekingemas pils (kas ir karalienes galvenā rezidence Londonā) amatpersonas rīkojumu.

-   Mūsdienās dzelzceļi klust aizvien neciešamāki, viņš piezīmēja un, vezdams mis Mārplu uz izeju, teica: Es esmu Edgars Lausons. Misis Serokolda lūdza mani jūs sagaidīt. Es palīdzu misteram Scrokoldam.

Un atkal jauneklis lika noprast, ka ir aizņemts un svarīgs cilvēks, bet, būdams ļoti laipns, atlicis svarīgās darīšanas, lai izrādītu bruņniecisku žestu sava pavēlnieka dzīves biedrenei.

Un atkal šim paziņojumam bija teatrāla pieskaņa, tas neskanēja sevišķi dabīgi.

Mis Mārplai radās īpaša interese par Edgaru Lausonu.

Viņi iznāca no stacijas, un Edgars veda veco lēdiju uz vietu, kur stāvēja diezgan pavecs Fords V.8.

Vai jūs sēdēsit man līdzās priekšā vai varbūt labāk vēlaties aizmugurē?

Tiklīdz jauneklis bija izteicis šos vārdus, notika kaut kas pavisam neparedzēts.

Stacijas laukumā ieripoja jauns un mirdzošs divvietīgais rols bentlijs un apstājās fordam tieši priekšā. No mašīnas izlēca ļoti skaista jauna sieviete un nāca tieši uz mis Mārplas un Edgara pusi. Viņa bija ģērbusies vaļīgās brezenta auduma biksēs, kas neizskatījās pirmā svaiguma, un vienkāršā kreklā, kura apkakle stāvēja plaši atvērla, tērps izteikti liecināja, ka meitene ir ne tikai skaista, bet arī bagāta.

-Tad te nu tu esi, Edgar. Es domāju, ka tu nepagūsi. Redzu, ka esi sagaidījis mis Mārplu. Es atbraucu viņai pretī.

Viņa žilbinoši uzsmaidīja mis Mārplai, atsedzot brīnišķīgi baltus zobus skaisti iedegušajā sejā.

-   Es esmu Džina, viņa sacīja, Kerijas Luīzas mazmeita. Kāds bija brauciens? Vienkārši drausmīgs? Kāds jauks iepirkumu tīkliņš. Man patīk tikliņi. Es paņemšu to, un arī mēteļus, tad jums būs ērtāk iekāpt mašīnā.

Edgara seja piesarka. Viņš mēģināja iebilst…

-   Klausieties, Džina, es atbraucu mis Mārplai pretī. Viss tika sarunāts…

Meitenes mute atkal pavērās platā, rāmā smaidā, atsedzot žilbinošos zobus.

-  Ak, es zinu, Edgar, bet es pēkšņi iedomājos, ka būs tik brīnišķīgi, ja atbraukšu. Es paņemšu mis Mārplu savā mašīnā, bet tu vari pagaidīt un savākt bagāžu.

Kad mis Mārpla iekāpa, meitene aizcirta durvis, tad aizskrēja mašīnas otrā pusē, veikli iemetās sēdekli pie stūres, un viņas mašīna traucās laukā no stacijas laukuma.

Paraudzījusies atpakaļ, mis Mārpla ievēroja Edgara Lausona sejas izteiksmi.

-  Es nedomāju, mana dārgā, viņa sacīja, ka misters Lausons ir ļoti apmierināts.

Džina smējās.

-   Edgars ir drausmīgs idiots, Džina teica. Vienmēr tik ārišķīgi svinīgs. Jūs tiešām domājat, ka viņš pārdzīvoju!

-   Vai tad viņš nepārdzīvo? mis Mārpla jautāja.

-   Edgars? Džinas nicīgajos smieklos ieskanējās cietsirdība. Viņš taču ir jucis.

-  Jucis?

-  Visi viņi ir jukuši Stounigeitā, Džina sacīja. Es tā nedomāju par Lūisu, grandmammu un sevi, un par zēniem, un, protams, par mis Beleveru. Bet par visiem pārējiem gan. Dažkārt man šķiet, ka es pati arī sāku jukt, te kopā ar viņiem dzīvojot. Pat tante Mildreda pastaigājoties nepārtraukti pie sevis kaut ko murmina… jūs taču neuzskatāt, ka kanoniķa sievai tā pieklātos darīt, vai ne?

Mašīna palielināja ātrumu un joņoja pa gludu, tukšu ceļu. Džina uzmeta sāniski pētījošu skatienu savai ceļabiedrenei.

-   Jūs mācījāties skolā kopā ar grandmammu, vai ne? Tas ir tik savādi.

Mis Mārpla lieliski saprata, ko Džina domāja. Jaunatnei šķiet neizprotami, ka vecie arī kādreiz ir bijuši jauni, ar biželēm, cīnījušies ar decimāldaļskaitļiem un angļu literatūru.

-  Tā noteikti bija, Džina argodbijību balsi teica, katrā ziņā negribēdama būt nepieklājīga, bija ļoti sen atpakaļ.

-   Jā, patiešām, mis Mārpla atteica. Un mans izskats par to liecina vairāk nekā tavas vecmammas izskats, tā es domāju.

Džina piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Interesanti, jūs ļoti pareizi sakāt. Grandmammai, jūs zināt, ir nenosakāms vecums.

-   Sen neesmu viņu redzējusi. Diez vai viņastipri būs izmainījusies.

-   Viņas mati ir sirmi, protams, Džina paklusā balsī sacīja. Un artrīta dēļ staigā viņa ar spieķīti. Pēdējā laikā viņai kļuvis daudz sliktāk. Man šķiet, ka… Džina pēkšņi apklusa, tad jautāja: Vai esat kādreiz agrāk bijusi Stounigeitā?

-    Nē, nekad. Esmu daudz, protams, par to dzirdējusi.

-   Tā ir savā ziņā drausmīga, patiešām, Džina jautri sacīja, līdzīga gotiskam briesmonim, kaut kas kroplīgs. Kā Stīvs mēdz teikt vislabākais Viktorijas laikmeta tualešu periods. Bet, protams, tai ir arī savs jaukums. Vienīgi viss ir trakoti nopietni, kur vien pagriezies, visur psihoterapeiti pa kājām maisās. Viņi ir varen apmierināti ar sevi. Gandrīz kā skautu vadoņi, pat vēl ļaunāk. Nepilngadīgie kriminālisti ir gandrīz vai mīluļi, vismaz daži no tiem. Viens no viņiem man parādīja, kā ar stiepli var atmūķēt atslēgu, kāds zēns ar eņģeļa seju man izklāstīja, kā var apkrāpt cilvēkus.

Mis Mārpla domīgi noklausījās Džinas sniegto informāciju.

-   Man labāk patīk slepkavnicki, Džina teica, tie "savādie" man nav sevišķi simpātiski. Protams, Lūiss un doktors Mavriks uzskata, ka viņi visi ir savādi, proti, visiem viņiem ir bijuši nelabvēlīgi apstākļi apspiestas vēlēšanās, nenormālas ģimenes, mātes salaidušas ar kareivjiem, un tamlīdzīgi. Es personīgi tā nedomāju, jo daudziem jauniešiem ir bijuši nelabvēlīgi vai pat drausmīgi mājas apstākļi, un tomēr viņi ir kārtīgi, normāli cilvēki.

-    Esmu pārliecināta, ka tā ir ļoti sarežģīta problēma, mis Mārpla noteica.

Džina atkal iesmējās, nožilbinādama lieliskos zobus.

-   Mani tā sevišķi nesatrauc. Taču ir daži cilvēki, kas ir ar to pārņemti un grib pārtaisīt pasauli, padarot to par labāku mājvietu. Lūiss šai ziņā ir pilnīgi ķerts, nākamnedēļ viņš brauks uz Aberdīnu, tur tiesā izskatīs kādu lietu, kurā apsūdzēts viens puika, kas jau piecreiz tiesāts.

-   Jaunais cilvēks, kas mani sagaidīja stacijā, misters Lausons, viņš teica, ka palīdzot misteram Serokoldam. Vai viņš ir mistera Serokolda sekretārs?

-   Ak vai! Edgaram jau nav tik daudz smadzeņu, lai viņš varētu būt sekretārs. Viņš ir īpašs eksemplārs. Viņš mēdza apmesties viesnīcās, uzdevās par vicekonsulu vai kara lidotāju, aizņēmās naudu un pēc tam laidās lapās. Manuprāt, viņš ir vienkārši nekam nederīgs cilvēks. Taču Lūiss ir viņiem visiem izveidojis zināmu sistēmu. Viņš cenšas radīt viņiem ģimeniskuma sajūtu, uztic viņiem dažādus pienākumus, iedvesmo viņus, lai izveidotu pienākuma apziņu. Es atļaujos sacīt, ka vienā jaukā dienā kāds no viņiem mūs vienkārši ņems un nogalinās. Džina jautri smējās.

Mašīna izbrauca cauri impozantiem vārtiem, pie kuriem militārā stājā stāvēja šveicars, un ripoja pa piebraucamo ceļu, kura abas malas bija apstādītas ar rododendru dzīvžogu. Piebraucamais ceļš nebija sakopts, un apkārtējie zālieni izskatījās pagalam nolaisti.

Uztvērusi savas ceļabiedrcnes vērojošo skatienu, Džina piezīmēja:

-    Kara laikā dārznieku nebija, un pēc tam mēs vienkārši vairs nelikāmies zinis par apkārtni. Tā izskatās drausmīgi.

Mašīna izbrauca no līkuma, un tad Stounigeita pavērās visā tās krāšņumā. Kā jau Džina teica, tā bija milzīga Viktorijas laikmeta gotiska celtne sava veida plutokrātijas templis. Filantropija bija šim templim pielipinājusi klāt dažādus spārnus jeb piebūves, kā ari atsevišķi stāvošas ēkas, stila ziņā pilnīgi nesaderīgas, kas laupīja ansamblim jebkuru saskaņu un mērķtiecību.

-   Atbaidoši, vai ne? Džina ar izteiktu sašutumu balsī piezīmēja. Lūk, uz terases stāv grandmamma. Es apstāšos tepat, un jūs varēsit tūdaļ satikties.

Mis Mārpla devās pāri terasei pie savas vecās draudzenes.

No attāluma trauslais stāvs šķita pārsteidzoši meitenīgs, neskatoties uz spieķi, uz kura viņa balstījās, slimības un sāpju pārņemta. Izskatījās tā, it kā jauna meitene pārspīlēti atdarinātu večiņu.

-  Džeina! iesaucās misis Serokolda.

-   Mīļā Kerija Luīza!

Jā, neapšaubāmi Kerija Luīza. Dīvaini nemainīga, dīvaini jaunavīga, taču pavisam citāda nekā viņas māsa, atšķirībā no māsas viņa nelietoja kosmētiku vai kādus mākslīgus jaunības uzturēšanas līdzekļus. Viņas mati izskatījās iesirmi, bet tie allaž ir bijuši sidrabainā tonī, krāsa arī tagad nebija sevišķi izmainījusies. Viņas sejasāda kā aizvien līdzinājās bālgani iesārtai rožu ziedlapiņu krāsai, vienīgi tagad šo rožu ziedlapu laiks bija sakrunkojis. Viņas acis joprojām staroja ciešā un nevainīgā skatienā. Augums bija slaiks un meitenīgs, galvu viņa turēja kā putns paceltu.

-   Jūtos vainīga, Kerija Luīza sacīja savā glāsmīgajā balsī, ka esmu pieļāvusi laikam tā paiet. Tik sen neesmu tevi redzējusi, Džeina mīļā. Jauki, jauki, ka beidzot mūs apciemo.

No terases pretējās puses atskanēja Džinas balss:

-   Tev vajadzētu iet iekšā, grandmāmiņ. Sāk kļūt vēsīgs, un Džollija būs pikta.

Kerija Luīza dzidri un maigi iesmējās.

-   Viņi visi ar mani tā noņemas. Esmu jau veca sieviete, lūk, kur tas suns aprakts.

-   Bet tu taču tāda nejūties.

-   Nē. Nejūtos vis, Džeina. Par spīti visām savām kaitēm, un to man ir daudz. Savā prātā es domāju, ka esmu tāds pats skuķēns kā Džina. Iespējams, katrs par sevi ir tādās domās. Spogulis jau gan parāda, cik cilvēks vecs iv īstenībā, bet varbūt mēs spoguļattēlam neticam. Šķiet, it kā Florencē mēs būtu bijušas tikai pirms dažiem mēnešiem. Vai tu atceries freilenes Šveicas un viņu zābakus?

Abas vecās dāmas sirsnīgi smējās, atceroties notikumus, kas bija risinājušies gandrīz pirms vesela pusgadsimta.

Viņas devās uz sānu ieeju. Durvīs viņas sagaidīja veca, kalsna sieviete. Viņai bija dižciltīga izskata deguns, īsi apgriezti mati, mugurā labi piegrieztas sportiskas drānas. Viņa pikti teica:

-   Kāds neprāts, Kara, ir tik vēls, un tu vēl esi laukā. Tu absolūti neesi spējīga par sevi parūpēties. Ko teiks misters Serokolds?

-  Nerājies uz mani, Džollij, Kerija Luīza lūdzoši sacīja.

Viņa iepazīstināja mis Mārplu ar mis Beleve-

ru.

-   Iepazīsties, tā ir mis Belevcra. Viņa man ir viss aukle, pūķis, sargsuns, sekretāre, mājas pārvaldniece un uzticama draudzene.

Džuljeta Belevera iesmējās, un viņas lielais deguns piesarka, tas liecināja par sirsnību.

-   Daru, ko varu, viņa atteica zemā, piesmakušā balsi. Ši ir pagalam dīvaina māja. Šeit neko nav iespējams darīt plānveidīgi, nav iespējams neko paredzēt.

-   Džollij, mīļumiņ, protams, nav iespējams. Es tikai nesaprotu, kāpēc tu mēģini to darīt. Kuru istabu tu esi paredzējusi mis Mārplai?

-   Zilo istabu. Vai man uzvest viņu augšā? — mis Belevera jautāja.

-Jā, lūdzu, Džollij. Un pēc tam atved viņu lejā uz tēju. Šodien tēju dzersim bibliotēkas istabā, es domāju.

Zilo istabu rotāja smagi krītošas, krietni izbalējušas zila brokāta portjēras, tās varēja būt, mis Mārpla nodomāja, kādu pusgadsimtu vecas. Mēbeles bija no sarkankoka, smagas un iespaidīgas, sarkankoka gulta ar aizkariem izskatījās tik plata kā četrvietīga. Mis Belevera atvēra līdzās esošās vannasistabas durvis. Tā šķita pārsteidzoši mūsdienīga, orhideju krāsā, ar daudzām žilbinošām niķeļa detaļām.

Mis Belevera drūmi piezīmēja:

-    Kad Džons Restāriks apprecējās ar Karu, viņš ierīkoja mājā desmit vannasistabas. Vienīgi kanalizācija un ūdensvadi ir modernizēti, par pārējiem remontiem viņš pat dzirdēt negribēja, teica, ka māja esot lielisks sava laikmeta veidojums. Vai jūs viņu pazināt?

-   Nē, nekad neesmu tikusies. Mēs ar misis Serokoldu satikāmies ļoti reti, taču visu laiku esam sarakstījušās.

-       Viņš bija patīkams kungs, mis Belevera leica, bet praktiska labuma no viņa nebija nekāda. Šai ziņā pagalam nederīgs cilvēks. Taču mājā viņš iederējās itin labi. Ļoti šarmants. Sievietēm viņš patika bezprātīgi. Ar to ari viss beidzās. Viņš bija Karai galīgi nepiemērots.

Tad viņa strupi un lietišķi piebilda:

Mājkalpotāja izsaiņos jūsu lietas. Vai vēlaties pirms tējas noskaloties?

Saņēmusi apstiprinošu atbildi, mis Belevera pavēstīja, ka mis Mārpla atradīšot viņu kāpņu galā.

Mis Mārpla iegāja vannasistabā, nomazgāja rokas, nervozi nosusināja tās ļoti skaistā orhidejām rotātā sejas dvielī, tad noņēma cepuri un uzbužināja mīkstos, sirmos matus.

Tiklīdz viņa atvēra durvis un izgāja no istabas, tūdaļ sastapa mis Beleveru, kas viņu gaidīja, mis Mārpla tika novadīta lejā pa krēslainām kāpnēm, izvesta cauri plašai, tumšai zālei un ievesta telpā, kur grāmatplaukti sniedzās līdz pašiem griestiem un milzīgs logs pavēra skatu uz mākslīgi izveidotu ezeru.

Kerija Luīza stāvēja pie loga, un mis Mārpla nostājās viņai līdzās.

-   Cik ārkārtīgi iespaidīga māja, mis Mārpla sacīja, es jūtos gandrīz kā apmaldījusies.

-  Jā, es zinu, Tā patiešām ir savāda. To uzcēla kāds veiksmīgs dzelzskalējs vai kāds tamlīdzīgs amatnieks. Drīz vien pēc tam viņš bankrotēja. Un es par to nemaz nebrīnos. Mājā bija kādas četrpadsmit dzīvojamās istabas, visas milzīgas. Es nekad neesmu varējusi aptvert, kālab cilvēki nevar iztikt ar vienu viesistabu. Un tad vēl tās lielās guļamistabas. Tik daudz nevajadzīgas platības, Mana istaba izskatās drausmīgi varena, no gultas līdz tualetes spogulim tāds milzīgs gabals, aizkari pasakaini smagi, tumši sarkani.

-   Jūs neesat neko modernizējuši vai pārkārtojuši?

Kerija Luīza izskatījās nedaudz pārsteigta.

-   Nē. Visumā te viss ir tieši kā tajos laikos, kad es te dzīvoju ar Ēriku. Protams, telpas ir krāsotas, bet vienmēr tieši tādas, kādas tās ir bijušas iepriekš. Bet tam jau nav nekādas īpašas nozīmes, vai ne? Es uzskatu, ka šādām vajadzībām nav lieki jātērē nauda, jo ir taču daudz svarīgākas lietas.

-  Vai tad mājā vispār nav nekādu pārmaiņu ?

-Ak, ir jau, neskaitāmas. Neskartu mēs esam

saglabājuši vienīgi mājas vidusdaļu ar lielo zāli un istabām ap to. Tās ir visskaistākās, un Džonijs mans otrais vīrs -, kas bija tik ļoti romantiski noskaņots, par šīm telpām sacīja, ka tās ir neaizskaramas, tās nekad nedrīkst remontēt, un, protams, viņš šīs lietas saprata, viņš bija mākslinieks. Bet mājas austrumu un rietumu spārni ir pārbūvēti. Visas istabas ir sadalītas mazākās telpās, tagad mums tur ir biroji, guļamistabas pasniedzējiem, nu tā. Zēni atrodas koledžas ēkā, no šejienes to var redzēt.

Mis Mārpla palūkojās uz lielu sarkanu ķieģeļu ēku, ko apjoza koku rinda. Tad viņas skatienu piesaistīja ainavas priekšplāns, viņa pasmaidījusi sacīja:

-  Ļoti skaista meitene ir Džina.

Kerijas Luīzas sejā uzplaiksnīja prieks.

-   Jā, patiešām, viņa maigi sacīja. Ir tik jauki, ka viņa atgriezusies. Es aizsūtīju viņu uz Ameriku pie Rūtas kara sākumā. Vai Rūta jau tev visu neizstāstīja?

-   Nē. Pieminēt gan viņa pieminēja.

Kerija Luīza nopūtās.

-   Nabaga Rūta! Viņa bija bezgala neapmierināta ar Džinas precēšanos. Es viņai esmu vairākkārt teikusi, ka neturu uz viņu ļaunu prātu par to. Ruta tik labi neaptver kā es, ka vecās barjeras un šķiru nogrupējumi ir sabrukuši vai arī bruk.

-   Džina tur strādāja, un tur viņa arī satika šo jauno cilvēku. Viņš nāca no jūrasspēkiem, karā bija izpelnījies apbalvojumus. Pēc nedēļas viņi apprecējās. Tas viss notika pārāk ātri. Nebija pietiekami laika vienam otru iepazīt pamatīgāk un noskaidrot, vai viņi viens otram piemēroti, bet tā jau tās lietas šodien notiek. Jaunie cilvēki pieder jaunai paaudzei. Mēs varam uzskatīt, ka viņu rīcība daudzos gadījumos nav saprātīga, bet nevaram nerēķināties ar viņu lēmumiem. Taču Rūta jutās bezgala satriekta.

-   Viņa uzskatīja, ka jaunais cilvēks Džinai ir nepiemērots?

-   Viņa bez mitas atkārtoja, ka neviens par viņu neko nezina. Viņš nāca no rietumu vidienes, bez naudas un, dabīgi, ari bez profesijas. Tādu jaunekļu tobrīd bija simtiem visās malās. Un Rūta nebija tā, kas varētu noteikt, kā Džinai pareizi rīkoties. Kāzas notika. Esmu tik priecīga, ka Džina pieņēma manu uzaicinājumu un atbrauca ar vīru uz šejieni. Te tik daudz kas notiek tik daudz dažādu darbu, un, ja Volters gribēs specializēties medicīnā vai iegūt grādu kādā citā profesijā, viņš var darīt to šajā zemē. Šīs taču ir Džinas mājas. Ir tik jauki, ka viņa ir atkal šeit, viņa ienes mājā tādu siltumu, jautrību un dzīvesprieku.

Mis Mārpla pamāja un atkal palūkojās laukā pa logu uz abiem jaunajiem cilvēkiem, kas stāvēja pie ezera.

-   Viņi izskatās lielisks pāris, tik izskatīgi abi. Nebrīnos, ka Džina viņā iemilējās!

-   Ak, bet tas nav… tas nav Vollijs. Misis

Serokoldas balsī pēkšņi ieskanējās apslāpēts satraukums. Tas ir Stīvs Džonija Restārika jaunākais zēns. Kad Džonijs… kad viņš aizgāja, zēniem nebija kur pavadīt brīvdienas, viņi vienmēr brauca pie manis. Viņi uzskata šīs par savām mājām. Un Stīvs tagad dzīvo šeit pastāvīgi. Viņš vada mūsu drāmas ansambli. Zini, mums šeit ir teātris, mēs uzvedam lugas, mēs attīstām jauniešos dažādus mākslinieciskos instinktus. Lūiss uzskata, ka jauniešu noziegumu pamatā ir slikti piemēri, lielākais vairums zēnu ir dzīvojuši nenormālās ģimenēs, nelabvēlīgos apstākļos; izdarot zādzības vai ielaušanos, viņi jūtas kā varoņi. Mēs rosinām viņus rakstīt pašiem savas lugas, spēlēt tās, gleznot, veidot izrādēm dekorācijas. Stīvs ir atbildīgais par teātri. Viņš dara visu ar tādu aizrautību. Un tas ir tik brīnišķīgi.

Skaidrs, mis Mārpla gausi noteica.

Tālumā viņa labi redzēja (to labi zināja daudzi jo daudzi viņas kaimiņi Sentmerimīdā), un viņa ļoti skaidri saskatīja Stīvena Restārika melnīgsnējo seju, kad viņš, pievērsies Džinai, dedzīgi sarunājās. Džinas seju viņa neredzēja, jo jaunā sieviete stāvēja ar muguru pret logu, par Stīvena Restārika sejas izteiksmi nekādu šaubu nevarēja būt.

-   Man nav nekādas daļas, teica mis Mārpla, bet, man šķiet, Kerija Luīza, tu noproti, ka viņš ir iemīlējies Džinā.

-   Ak… nē… Kerija Luīza izskatījās noraizējusies, nē, es ļoti ceru, ka nē.

-  Tu vienmēr esi dzīvojusi kā pa mākoņiem, Kerija Luīza. Par to nav ne mazāko šaubu.

CETURTA NODAĻA

Pirms misis Serokolda paguva ko atbildēt, no zāles ienāca viņas vīrs ar atvērtām vēstulēm rokās.

Lūiss Serokolds bija maza auguma vīrietis, ne sevišķi pievilcīgs pēc ārējā izskata, taču viņa personība tūdaļ piesaistīja uzmanību. Reiz Rūta par viņu tika sacījusi, ka viņš vairāk līdzinās dinamo mašīnai, nevis cilvēciskai būtnei. Viņš parasti mēdza visu uzmanību koncentrēt tikai tam vienam jautājumam, kurš viņu tanī brīdī nodarbināja, un nepievērsa ne mazāko uzmanību apkārtējām lietām vai personām, kas atradās ap viņu.

-    Sasodīts, mīļumiņ! viņš iesaucās. -Tas

7 > > i

puisis, Džekijs Flints… Atkal atpakaļ pie saviem vecajiem niķiem. Un es patiešām domāju, ka šoreiz viņš neko nesavārīs, ja viņam dos iespēju darboties savu interešu lokā. Viņš patiešām no sirds solījās. Tu jau zini, viņš vienmēr jūsmoja par dzelzceļiem… Un mēs abi ar Mavriku uzskatījām, ka, ja viņš dabūs darbu uz dzelzceļa, viņš vairs nenoies no grauda. Tak atkal viss tas pats, kas bija. Sīkas zādzības no paciņām. Un nozagtās lietas nemaz nav tādas, kuras viņš būtu vēlējies pārdot. Tas liecina, ka notikušais jā uzskatu par psiholoģiska rakstura negadījumu. Mēs neesam tikuši klāt pie nelaimes saknes. Bet es netaisos nolaist rokas.

-    Lūis, iepazisties, mana sena draudzene Džeina Mārpla.

-   Ā-ā, sveicināti, misters Scrokolds vienaldzīgi sacīja. Esmu priecīgs, protams, ka mūsu pasniedzēji nenolaiž rokas. Viņš jauks puisis, smadzeņu gan tā pamazāk, bet citādi patiešām jauks puisis. Nepārprotami, ģimene, no kuras viņš nāk… Es…

Viņš pēkšņi pārtrauca sakāmo un kā dinamo mašīna pārslēdzās uz citu tematu pievērsās viešņai.

-   Ak, mis Mārpla, es tā priecājos, ka esat atbraukusi pie mums uz kādu laiciņu. Karolīnai tā būs brīnišķīga pārmaiņa padzīvot ar seno dienu draudzeni, varēsit dalīties atmiņās. Savā ziņā viņai te ir diezgan nomācoši tik daudz skumju stāstu par nelaimīgajiem bērniem. Mēs ļoti ceram, ka paliksit ar mums ilgāku laiku.

Mis Mārpla sajuta ši vīra magnētismu un atskārta, kā tas ir piesaistījis viņas draudzeni. Lūiss Serokolds bija vīrs, kas vienmēr lika cilvēkiem viņam pakļauties, par to mis Mārpla nešaubījās ne mirkli. Dažām sievietēm tas varētu nepatikt, bet par Keriju Luīžu to nevarētu sacīt.

Lūiss Serokolds pārlapoja vēstuļu žūksni un sameklēja vienu citu vēstuli.

-   Lai nu kā, tak mums ir arī labas ziņas. Šī ir no Vailšīra un Somerseta bankas. Viņi ir pilnīgi apmierināti ar zēnu un nākammēnes grasās viņu paaugstināt. Es vienmēr tiku sacījis, ka puikam nepieciešama atbildība nopietns darbs, kas saistīts ar naudas operācijām. Tā tas ir.

Tad viņš pagriezās pret mis Mārplu.

-    Puse no šiem puišiem nezina, kas nauda vispār ir. Tā taču dod viņiem iespēju iet uz kino, paklaiņot apkārt vai nopirki cigaretes, viņiem ir

ķēriens uz skaitiiem, un viņiem ir bauda ar tiem

» » 7 >

maķenīt pablēdīties. Jā, es uzskatu… kā lai to pasaka?… deguna apsildīšana visā šajā būšanā dod viņiem sava veida apgaismību par grāmatvedību, par skaitļiem, atklāj, tā sakot, naudas apslēpto burvīgumu. Sniedz pieredzi, pēc tam seko atbildība un tad iespēja ar to nodarboties likumīgi, oficiāli. Mūsu lielākā veiksme ir bijusi tā, ka no trīsdesmit astoņiem pāraudzināmajiem mūs pievīluši ir tikai divi. Viens ir kasieris aptiekā… patiešām ārkārtīgi atbildīgā darbā…

Pēkšņi viņš stāstījumu pārtrauca, lai pateiktu savai sievai:

-Tēja ir gatava, mīļumiņ.

-   Es paredzēju, ka tēju mēs dzersim šeit. Tā es Džollijai teicu.

-  Nē, tēju dzersim zālē, pārējie jau ir tur.

-  Es domāju, ka viņi ir kaut kur prom.

Kerija Luīza paņēma mis Mārplu zem rokas,

un viņas devās uz lielo zāli. Tēja šķita pilnīgi neatbilstoša maltīte atmosfērai, kāda valdīja zālē. Tējas trauki bija sakrauti kaudzē uz paplātes baltas, vienkāršas, ikdienas lietošanai paredzētas tasītes juku jukām ar Rokingemas un Spouda servīzes paliekām. Uz galda atradās maizes klaips, divi trauki ar ievārījumu un vairākas lētas, veselībai ne visai labvēlīgas kūciņas.

-        Pie tējas galda sēdēja izplūdusi sieviete vidējos gados, sirmiem matiem, un misis Serokolda sacīja:

Džeina, tā ir Mildreda. Mana meita Mildreda. Tu neesi viņu redzējusi kopš tiem laikiem, kad viņa bija maza meitene.

Mildreda Strēta šķita visiederigākā persona šajā mājā, mis Mārpla nodomāja, vismaz no līdz šim redzētajām. Viņa izskatījās ziedoša un cienīga. Viņa apprecējās vēlu, ap gadiem trīsdesmit, ar anglikāņu baznīcas kanonistu, un tagad bija atraitne. Viņas izskats pilnībā atbilda kanonista atraitnei cienīgs un neizteiksmīgs. Viņa bija nepievilcīga izskata sieviete, lielu, neizteiksmīgu seju, trulu acu skatienu. Viņa bija pavisam neglīta, kad bija maza meitene, mis Mārpla atcerējās.

-   Un tas Vollijs Hads Džinas vīrs.

Vollijs bija jauns vīrietis, īgnu skatienu, uz augšu sasukātiem matiem. Viņš neveikli pamāja ar galvu un turpināja stūķēt mutē kūku.

Šajā brīdī ienāca Džina ar Stīvenu Restāriku. Viņi abi izskatījās bezgala sajūsmināti.

-   Džinai ir brīnišķīga ideja, kā veidot dekorācijas, sacīja Stīvens. Zini, Džina, tev neapšaubāmi ir talants teātra dekorāciju skiču sagatavošanā.

Džina smējās un izskatījās apmierināta. Ienāca Edgars Lausons un apsēdās līdzās Lūisam Serokoldam. Kad Džina viņam kaut "ko sacīja, viņš izlikās to nedzirdam un nemaz negrasījās atbildēt.

Mis Mārplu tas pagalam mulsināja, un viņa jutās laimīga, kad pēc tējas varēja doties uz savu istabu un atgulties.

Uz vakariņām bija ieradušies daudz vairāk cilvēku; doktors Mavriks, kas bija vai nu psihoterapeits, vai psihologs šī atšķirība mis Mārplai šķita miglā tīta un sarunājoties lietoja vienu vienīgu profesionālu žargonu, ko mis Mārpla galīgi nesaprata. Bija atnākuši arī divi briļļaini jauni vīrieši, kas skaitījās pie mācību spēkiem, un misters Baumgartens, profesionāls psihoterapeits, un vēl trīs pagalam bikla izskata jaunieši mājas šīsnedēļas viesi. Viens no viņiem, gaišmatains jauneklis zilām acīm -, kā Džina čukstus informēja, eksperts mākslā dzīvot uz citu rēķina.

Maltīte neizskatījās sevišķi apetītlīga. Tā šķita nevīžīgi gatavota un nevīžīgi pasniegta. Toties izcēlās tērpu dažādība. Mis Belcverei mugurā bija melna kleita ar augstu kaklu, Mildreda Strēta bijā uzģērbusi vakartērpu un vilnas jaku, Kerija Luīza uzvilkusi īsu, pelēku vilnas kleitu, Džina izcēlās ar zemnieces stila tērpu. Vollijs nebija pārģērbies, ari Stīvens Restāriks ne. Edgars Lausons bija ieradies nevainojamā tumši zilā uzvalkā. Lūiss Serokolds, atbilstoši visiem pieņemtajiem noteikumiem, uzvilcis pēcpusdienas žaketi. Viņš ēda ļoti maz, izskatījās, ka viņš nemaz neredz, kas ir uz viņa šķīvja.

Pēc vakariņām Lūiss Serokolds un doktors Mavriks aizgāja uz Mavrika darba kabinetu. Profesionālais psihoterapeits un skolmeistari devās savās gaitās. Trīs "problēmu pacienti" jeb šīsnedēļas mājas viesi atgriezās koledžas ēkā. Džina un Stīvens traucās uz teātri, lai apspriestu Džinas dekorāciju metus. Mildreda palika sēdot un adīja ne. nosakāmu apģērba gabalu, mis Belevera lāpīja kapzeķes. Vollijs sēdēja, ērti atlaidies krēslā, un lūkojās tālumā. Kerija Luīza un mis Mārpla pļāpāja par senām dienām, kas rādījās tik pasakainas.

Vienīgi Edgars Lausons, šķiet, nevarēja atrast sev nišu. Viņš apsēdās un tūdaļ nervozi pielēca kājās.

-  Nezinu, vai man nevajadzētu iet pie mistera Serokolda, viņš diezgan paskaļi sacīja. Varbūt esmu viņam vajadzīgs.

-  Nedomāju vis, Kerija Luīza piemīlīgā balsī atteica. Šovakar viņš gribēja pāris jautājumus apspriest ar doktoru Mavriku.

-   Tad es, protams, nebāzīšos starpā. Es pat nesapņoju būt tur, kur neesmu vēlams. Šodien jau pilnīgi velti tērēju laiku, braukdams uz staciju, kur ieradās arī pati misis Hada.

-  Viņai vajadzēja tevi brīdināt, piebilda Kerija Luīza, bet, es domāju, viņa nolēma braukt pēdējā brīdī.

-   Jūs taču saprotat, misis Serokolda, ka viņa mani padarīja par galīgu muļķi! Par galīgu muļķi!

-  Nē, nē, Keri ja Luīza smaidot mierināja. Tev. nevajag tā domāt.

-  Zinu, ka esmu nevajadzīgs un nevēlams. Es ļoti labi nojaušu to. Ja apstākļi būtu bijuši citādāki… ja man būtu īsta vieta dzīvē, viss būtu pavisam citādi. Patiešām pavisam citādi. Tā nav mana vaina, ka man dzīvē nav īstās vietas.

-   Klau, Edgar, mierināja Kerija Luīza, nesatracini pats sevi. Džina uzskata, bija ļoti jauki, ka brauci uz staciju sagaidīt mis Mārplu. Džinai piemīt šie pēkšņie impulsi. Viņa nemaz negribēja tevi sāpināt.

-   Gribēja gan. To viņa darīja tīšām… lai pazemotu mani…

-Ak, Edgar…

-   Jā, jūs pat pusi nezināt no visa tā, kas notiek, misis Serokolda. Bet šobrid es neteikšu nekā vairāk kā vienīgi ar labunakti.

Edgars izgāja, ar troksni aizcērtot aiz sevis durvis.

Mis Belevera norūca:

-   Šausmīgas manieres.

-   Viņš ir tik ļoti jūtīgs, Kerija Luīza klusi aizstāvēja.

Mildreda Strēta, adāmadatas klišķinādama, nikni aizrādīja:

-   Viņš patiešām ir šaušalīgi pretīgs jauneklis. Tev, māt, nevajadzētu ar šādu uzvedību samierināties.

-  Lūiss saka, te nevarot neko līdzēt.

Mildreda nikni atcirta:

-   Katrs var līdzēt, ja grib. Bez šaubām, es lielā mērā vainoju Džinu. Viņa ir īsta vējaslota, vienmēr un visur. Viņa neko citu nedara, kā nepārtraukti rada visādas nepatikšanas. Vienbrīd viņa pievilina sev jaunu vīrieti, otru bridi noraida viņu. Ko gan no viņas var sagaidīt?

Vollijs Hads ierunājās, pirmo reizi pa visu vakaru. Viņš teica:

-   Tas muldoņa ir jucis. Un tas ir viss! Vienkārši jucis!

-              * * *

-       Naktī savā guļamistabā mis Mārpla domās pārcilāja situāciju Stounigeitā, viss viņai šķita neskaidrs. Te murdēja dažādas straumes ar dažādiem zemūdens akmeņiem, bet vai te bija pamats Rūtas bažām, to noteikt bija neiespējami. Mis Mārplai likās, ka Kerija Luīza ne mazākā mērā neapjauta, kas notiek apkārt. Stīvens bija iemīlējies Džinā. Džina varēja būt un varēja arī nebūt iemīlējusies Stīvenā. Volters Hads neapšaubāmi jutās dziji neapmierināts. Tādas situācijas var atgadīties, un tās ir atgadījušās daudzkārt dzīvē, un daudzās vietās. Te nebija nekā īpaša. Šādi sarežģījumi "parasti beigušies tiesā ar šķiršanās prāvu, un visi ar lielām cerībām sākuši dzīvi no jauna ar jauniem sarežģījumiem. Mildreda Strēta apskauda Džinu un atklāti izrādīja savu nepatiku. Tas, mis Mārpla uzskatīja, bija gluži dabīgi.

Viņa pārdomāja Rūtas teikto: Kerijas Luīzas izmisums par to, ka viņai nevar būt bērni… mazās Pipas adoptēšana… tad pēkšņi atklājums, ka viņa pati gaida bērniņu.

Ārsts bija mis Mārplai teicis: "Tā notiek diezgan bieži. Iespējams, mazinās spriedze, uztraukums, un tad Daba izdara savu darāmo."

Viņš vēl bija piebildis, ka šādos gadījumos adoptētajiem bērniem neklājas sevišķi spoži.

Taču šajā gadījumā tā nebija. Abi Galbrendsens un viņa sieva Kerija Luīza dievināja mazo Pipu. Meitenīte bija iekarojusi pārāk nozīmīgu vietu viņu sirdīs, lai tiktu viegli izstumta laukā. Galbrensenam jau bija bērni; tēva jūtas viņam nebija svešas, Kerijas Luīzas mātes jūtas remdēja Pipa. Kerijas Luīzas grūtniecība noritēja smagi, dzemdības bija grūtas un ilgas. Iespējams, Kerija Luīza, allaž atrazdamās tālu no realitātes, nemaz nepriecājās par pirmo sastapšanos ar reālo dzīvi.

Un tā kopā auga divas mazas meitenes, viena skaista un apburoša, otra neizskatīga un neinteresanta. Un ari tas, nodomāja mis Mārpla, bija gluži dabīgi. Kad cilvēki adoptē bērnu, viņi izvēlas skaistu bērniņu. Ja Mildreda būtu laimīgā kārtā kaut ko mantojusi no Martina gēniem, kurš radīja pievilcīgo Rūtu un glezno Keriju Luīžu, arī viņa varētu izskatīties pievilcīga, taču Daba izlēma tā, ka Mildreda iedzima Galbrcndsenos, kas bija liela auguma, flegmātiski un neizskatīgi.

Turklāt Kerija Luīza nevēlējās, lai adoptētais bērns izjustu, ka nav īstais bērns, un dažu labu reizi pārcentās jūtu un izmanības izpausmē pret Pipu, atstājot otrā plānā Mildredu.

Pipa apprecējās un aizbrauca uz Itāliju, Mildreda uz kādu laiku mājās kļuva vienīgā meita. Bet tad Pipa nomira, Kerija Luīza atveda uz Stounigeitu Pipas bērnu, un Mildreda atkal zaudēja vienīgās lomu. Pēc tam Kerija Luīza apprecējās ar Restāriku… mājās ienāca Restārika zēni. 1934. gadā Mildreda apprecējās ar skolotu vīru, turklāt antīku lietu pazinēju, kas bija apmēram piecpadsmit gadus vecāks par viņu, un aizbrauca dzīvot uz Anglijas dienvidiem. Iespējams, viņa bija laimīga, taču īstenībā to neviens nezina. Bērnu viņiem nebija. Un tagad viņa atkal ir atpakaļ mājās, mājās, kurās uzauga un kurās nebija sevišķi laimīga, mis Mārpla secināja.

Džina, Stīvens, Vollijs… un mis Belevera, kura dievināja dzelžainu kārtību, ko nekādi nevarēja panākt. Lūiss Serokolds, ideālists, kuram bija iespēja savas idejas īstenot dzīvē, likās laimīgs un līdz sirds dziļumiem apmierināts. Neviena no šīm personām, mis Mārpla prātoja, nevarētu būt saistīta ar draudiem, par ko bija runājusi Rūta. Kerija Luīza šķita neapdraudēta, tāla no sadzīves atvariem, kā allaž savā dzivē. Kas tad tas īsti ir, ko Rūta uzskata par nelāgu…? Vai viņa, Džeina Mārpla, ir spējīga to apjaust?

Kādas personas tad vēl virpuļoja ap šo atvaru… profesionālais psihoterapeits, skolmeistari godīgi, nekaitīgi jauni cilvēki, pašpārliecinātais jaunais doktors Mavriks, trīs sārtvaidži ar nevainīga teļa acīm jaunie liekēži… Edgars Lausons…

Šajā vietā, tieši pirms iemigšanas, mis Mārplas domas apstājās un apsveroši riņķoja ap Edgaru Lausonu. Edgars Lausons viņai kādu vai kaut ko atgādināja. Ar viņu mazliet nebija viss kārtībā 'iespējams, vairāk nekā mazliet. Edgars Lausons bija paviegls, laikam tā varētu teikt? Bet tas nekādā ziņā nevarētu apdraudēt Keriju Luīžu?

Domās mis Mārpla noraidoši pašūpoja galvu.

Viņa vairāk bija noraizējusies pavisam par ko citu.

PIEKTĀ NODAĻA

Nākamajā rītā, cenšoties izvairīties no sastapšanās ar mājasmāti, mis Mārpla izgāja pastaigāties pa dārziem. To pašreizējais izskats radīja viņā nospiedošu sajūtu. Kādreiz apstādījumi ir bijuši greznuma augstākais sasniegums. Rožu dārzu iekļāva rododendru puduri, līdzenas zālienu nokalnes, kuru malas bagātīgi apstādītas ar puķēm, kantaini apcirpts dzīvžogs. Tagad tas viss izskatījās atstāts novārtā, zālieni nopļauti nelīdzeni, pa roku galam, puķu dobju apmales aizaugušas ar nezālēm, caur kurām dekoratīvie stādi centās ar grūtībām izspraukties cauri, celiņi atstāti bez ievērības un pārklāti ar sūnām. Toties sakņu dārzs, ko apjoza sarkanu ķieģeļu mūris, izskatījās labi kopts un pārdomāti apstādīts. Laikam jau tāpēc, ka praktiskums tika stādīts augstāk par skaistumu. Liela daļa no kādreizējiem zālieniem un puķu dārza bija norobežoti ar īpašu žogu un pārveidoti par tenisa laukumiem un ķegļu spēles laukumiem.

Iedama gar puķu apstādījumu malu, mis Mārpla nīgri paklikšķināja ar mēli un noplūca vienu ziedu.

Stāvot ar ziedu rokā, viņa pamanīja nākam Edgaru Lausonu. Ieraudzījis mis Mārplu, Edgars Lausons apstājās un bridi vilcinājās, it kā apsvērdams, ko darīt. Mis Mārpla nekādā ziņā negribēja ļaut viņam aiziet. Viņa steidzīgi to pasauca. Kad viņš pienāca, viņa vaicāja, vai viņš nezina, kur tiek glabāti dārza darbarīki.

Edgars vienaldzīgi atteica, ka kaut kur jābūt dārzniekam, kas to zina.

-   Tik žēl skatīties uz šo puķu apmali, kas tā atstāta novārtā, mis Mārpla čalināja. Man tik ļoti patīk dārzi. Un, tā kā viņas nodoms nebija sūtīt Edgaru meklēt vajadzīgos darbarīkus, viņa žigli piebilda:

-   Un tieši dārzā nevienam nevajadzīga veca sieviete var kaut ko darīt. Man šķiet, mister Lauson, ka jūsu prātu dārzs nekad nenodarbina. Jums ir tik daudz citu, svarīgāku uzdevumu. Jums te ir atbildīgs darbs pie mistera Serokolda. Un tas noteikti ir ļoti interesants.

Viņš ātri, gandrīz vai ar sajūsmu atteica:

-  Jā, jā… tas ir interesants.

-   Un jūs noteikti esat liels palīgs misteram Serokoldam.

Edgara Lausona seja sadrūma.

-   Es nezinu. Neesmu par to pārliecināts. Tas viss, kas aiz tā slēpjas, ir…

Viņš apklusa. Mis Mārpla pētoši vēroja viņu. Jūtām pārbagāts, ne visai gara auguma vīrietis tumšā, nevainojamā uzvalkā. Jauns vīrietis, uz kuru diez vai kāds atskatīsies, lai paskatītos vēlreiz vai ari lai iegaumētu…

Netālu atradās dārza sols, mis Mārpla aizčāpoja līdz tam un apsēdās. Edgars nomākts stāvēja viņas priekšā.

-   Esmu pārliecināta, mis Mārpla dzīvīgi sacīja, ka misters Serkolds uz jums ļoti paļaujas.

-   Nezinu, Edgars atteica, patiešām nezinu.

Viņš neapmierināti sarauca pieri un gandrīz

neapzināti atkrita uz sola līdzās mis Mārplai.

-   Man ir ļoti sarežģīta situācija.

-   Saprotams, mis Mārpla atzina.

-Ja man būtu tiesības, kādas man pienākas…

-   Ko jūs sakāt?

-    Es varētu jums izstāstīt… Ceru, ka nevienam tālāk neko nestāstīsit, vai ne?

.Nē, nē!Viņa pamanīja, ka Edgars sāk stāstīt, nemaz nesagaidījis viņas apstiprinājumu.

-   Mans tēvs… mans tēvs īstenībā ir ļoti ievērojams cilvēks.

Šoreiz nebija nekas jāsola, vajadzēja vienīgi klausīties.

-    To neviens nezina, izņemot misteru Serokoldu. Saprotiet, ja informācija noplūst, tas var ietekmēt mana tēva karjeru. — Viņš pagriezās pret mis Mārplu. Pasmaidīja. Skumji un cēli.

-  Ziniet, es esmu Vinstona Cērčila dēls.

-   Ak tā, mis Mārpla noteica. Skaidrs.

Un viņai patiešām viss bija skaidrs. Viņai atmiņā atausa kāds skumjš gadījums Sentmerimīdā, kā tas toreiz norisinājās.

Edgars Lausons turpināja runāt, un tas, ko viņš teica, līdzinājās monologam uz skatuves.

-         Tam visām ir attaisnojums. Mana māte nebija brīva. Viņas vīrs atradās garīgi slimo patversmē… šķirties viņa nevarēja… tātad nevarēja arī no jauna apprecēties. Es viņus nevainoju. Vismaz domāju, ka ne… Viņš visu laiku ir darījis visu, ko vien varējis. Protams, slepeni, piesardzīgi. Un te arī visas nelaimes ir sākušās. Viņam ir ienaidnieki… tie vēršas arī pret mani. Tiem ir izdevies nepieļaut mūsu tikšanos. Tie mani novēro. Lai kur es ietu, tie man seko, izspiego mani. Tie padara manu dzīvi par elli.

Mis Mārpla pašūpoja galvu.

-   Vai dienin, vai dienin, vina noteica.

> ' > » >

-   Es studēju Londonā, gribēju kļūt par ārstu. Tie šmaucās ar maniem eksāmeniem… sagrozīja manas atbildes. Tie gribēja, lai es izkrītu eksāmenos. Tie sekoja man uz ielas. Tie sastāstīja nezin ko manai dzīvokļa saimniecei. Tie sekoja man kā pēdu dzinējsuņi visur, kur vien es gāju.

-   Ak, bet jūs nevarat būt par to tik pārliecināts, mis Mārpla līdzcietīgi ierunājās.

-  Teikšu jums, ka esmu pārliecināts, es to zinul Tie ir ļoti viltīgi. Es nekad neesmu pamanījis pat viņu ēnu vai atklājis, kas tie tādi ir. Bet es to atklāšu… Misters Serokolds aizveda mani prom no Londonas un atveda uz šejieni. Taču, zināt, pat šeit es neesmu drošībā. Tie ir klāt arī šeit. Viņu darbība ir vērsta pret mani. Tie iespaido cilvēkus, grib, lai es tiem nepatiktu. Misters Serokolds saka, tā neesot taisnība, bet misters Serokolds nezina. Turklāt… es brīnos… dažbrīd es domāju…

Viņš apklusa. Piecēlās no sola.

-    Tas, ko jums teicu, ir konfidencionāli, viņš sacīja. Jūs to saprotat, vai ne? Ja gadījumā jūs pamanāt, ka mani kāds izseko, izspiego, es ceru, jūs man pateiksit, kurš tas ir!

Viņš aizgāja prom… nevainojami kārtīgs, jūtu pārbagāts… un neievērojams. Mis Mārpla platām acīm noraudzījās viņā.

Pēkšņi ierunājās kāda balss.

-   Muļķības. Tīrās muļķības.

Viņai līdzās stāvēja Volters Hads, rokas sabāzis dziļi bikšu kabatās, un, nikni saraucis pieri, noraudzījās uz aizejošo Lausonu.

-   Vienalga, kas viņš arī nebūtu par putnu, viņš sacīja, visi viņi ir mēsluvaboles, visa varza.

Mis Mārpla klusēja, un Volters turpināja:

-   Tas muldoņa Edgars ko jūs par viņu domājat? Šis stāsta, ka viņa tēvs esot lords Montgomerijs. Neparko nevaru tam noticēt. Nevar būt, ka Montijs. Vismaz spriežot pēc tā, ko par viņu esmu dzirdējis.

-   Nē, atteica mis Mārpla, tas neizklausās ticami.

-   Džinai viņš ir stāstījis pavisam ko citu… ka viņš esot Krievijas cara troņmantnieks… citreiz teicis, ka esot lielhercoga dēls… katrreiz kaut ko citu. Velns lai parauj, vai tad tiešām viņš nezina, kas ir viņa tēvs?

-   Iespējams, ka ne, mis Mārpla teica, un tas ir visu nelaimju cēlonis.

Volters spēji apsēdās viņai blakus, it kā nevērīgi nometot savu ķermeni uz sēdekļa, un atkārtoja pirmīt teikto:

-   Visi viņi te ir mēsluvaboles.

-  Vai jums nepatīk te Stounigeitā?

-   Es viņus neizprotu… tas arī viss! Vienkārši neizprotu. Paraugieties uz šo vietu… uz māju… uz visu, kas te notiek. Viņi ir bagāti šie cilvēki. Skanošo viņiem nevajag tas viņiem ir. Bet palūkojieties, kā viņi dzīvo. Ieplīsis antīks porcelāns samests juku jukām ar galīgi nevērtīgiem priekšmetiem. Nav arī atbilstošu kalpotāju, vienkārši kaut kādi gadījuma rakstura palīgi. Gobelēna veida tapetes, portjeras, krēslu pārvalki viss no zīda un brokāta… un viss jūk laukā! Liela sudraba tējkanna… un ko jūs domājat… visa vienos traipos, nespodra, iekšpusē sadzeltējusi, būtu jānotīra. Taču misis Serokoldai viss ir vienalga. Kādu kleitu viņa vakar vakarā bija uzvilkusi… Galīgi novalkātu, ar salāpītiem elkoņiem… bet viņa tak varētu atļauties aiziet uz veikalu un pasūtīt, ko vien sirds vēlas. Bondstrītā vai kur citur. Naudas trūkst, vai? Viņi peld naudā.

Viņš uz brīdi apklusa, bet prom iet negrasījās.

-   Esmu pieradis pie nabadzības. Tas nav nekāds negods. Ja tu esi jauns, stiprs un gribi strādāt. Man nekad nav bijis daudz naudas, bet man ir bijuši plāni, kurus gribēju īstenot. Es gribēju atvērt garāžu remontdarbnīcu. Biju sakrājis mazliet naudas. Aprunājos par to ar Džinu. Viņa to noklausījās. Likās, ka saprot. Es jau par viņu neko nezināju. Visas meitenes baltos virsvalkos izskatās vienādas, ne ar ko neizceļas. Saprotiet, pēc izskata nevar pateikt, kurš ir pie naudas un kurš nav. Domāju, ka viņa ir pārāka par mani varbūt tāpēc, ka viņai ir izglītība. Bet likās, ka tas ir mazsvarīgi. Mēs viens otrā ieķērāmies. Apprecējāmies. Man bija kaut cik sakrāts, Džinai arī, tā viņa man teica. Mēs taisījāmies atvērt degvielas staciju tur mājās… Džina tā gribēja. Mēs bijām kā divi mazi bērni… viens bez otra nevarējām. Un tad uzradās Džinas augstprātīgā tante un sāka jaukties visur iekšā… tas ir mūsu nelaimju aizsākums. Džina gribēja braukt uz Angliju apciemot vecmāmiņu. Tas bija saprotams. Te bija viņas mājas, un es gribēju redzēt Angliju. Tiku par to daudz dzirdējis. Tā mēs atbraucām. Tikai ciemos tā es biju domājis.

Viņa skatiens sadrūma vēl vairāk.

Bet iznāca pavisam citādi. Mūs iepiņķerēja šajā vājprātīgajā biznesā. Kāpēc jūs nevarat palikt šeit… kāpēc šeit nevar būt jūsu mājas… tā vien visi runāja. Es te varot dabūt lielisku darbu. Darbs! Es negribu tādu darbu gangsteru un blēžu iecukurošanu… un bērnu spēlīšu spēlēšanu ar viņiem… kāda no tā visa ir jēga? Šī vieta varētu kļūt par paradīzi īstu paradīzi. Vai tiešām cilvēki, kuriem ir nauda, nesaprot, kur laime slēpjas? Vai viņi nesaprot, ka lielākā daļa cilvēku pasaulē nevar dzīvot tādā paradīzes stūrītī kā šis, kurā viņi atrodas? Vai tas nav ārprāts, spert savai laimei, kad tā pie jums atnākusi? Es neesmu pret darbu, es strādāšu. Bet es strādāšu, kā es gribēšu un ko es gribēšu. Es strādāšu tādu darbu, lai tam, ko es daru, būtu kāda jēga. Šajā vietā es jūtos kā zirnekļu tīklos iepīts. Un Džina… es Džinu neizprotu. Tā vairs nav tā pati meitene, ar kuru es apprecējos Savienotajās Valstīs. Es nevaru… nevaru to sagremot… tagad es pat parunāties ar viņu vairs nevaru. Sasodīts!

Mis Mārpla sirsnīgi teica:

-   Es jūs saprotu.

Vollijs uzmeta viņai zibenīgu skatienu.

-   Jūs esat vienīgā, kuras priekšā esmu atļāvies atvērt tik plati muti un izkratīt sirdi. Parasti esmu bijis kluss kā gliemezis čaulā. Nezinu, kāpēc, — jūs taču esat angliete, īsta angliete… un tomēr ar kaut ko jūs man atgādināt manu tanti Betsiju, tur mājās.

-  Cik jauki.

-   Viņai bija tik liela dzīves izpratne. Volters apcerīgi turpināja: Viņa bija tik trausla, ka varētu izvērt caur adatas aci, bet īstenībā viņa bija sīksta.., jā, es teikšu pat ļoti sīksta.

Viņš uzslējās kājās.

-   Piedodiet, ka to visu jums stāstu, Volters atvainojās. Pirmo reizi mis Mārpla redzēja viņu pasmaidām. Smaids izskatījās pievilcīgs, un Volters Hads pēkšņi no igņas partapa izskatīgā un patīkamā jaunā vīrietī. Esmu novēlis akmeni sev no sirds. Vienīgi nepatīkami ir tas, ka esmu to uzvēlis jums.

-  Tas nemaz nav nepatīkami, dārgo zēn, atteica mis Mārpla. Man ir brāļadēls… protams, viņš ir krietni vecāks pārjums.

Uz mirkli viņas domas.pārslēdzās uz izsmalcināto, moderno rakstnieku Reimondu Vestu. Starp viņu un Volteru Hadu starpība bija tik liela, ka lielāku nemaz iedomāties nevar.

-   Jums tūdaļ būs cita sabiedrība, Volters Hads sacīja. Viņas augstībai es nepatīku. Jābeidz. Uz redzēšanos. Paldies par sarunu

Viņš aizsoļoja prom, un mis Mārpla ieraudzīja,

kā pāri zālienam pie viņas brien Mildreda Strēta. * * *

-   Redzu, ka bijāt kritusi par upuri tam briesmīgajam jaunajam cilvēkam, Mildreda aizelsusies izdvesa un noslīga uz dārza sola.

-  Kas tā ir par traģēdiju!

-  Traģēdiju?

-   Džinas precības. Tas viss notika tikai tāpēc vien, ka viņa tika āizsūtīta prom uz Ameriku. Savā laikā es mātei teicu, ka tas ir tik ļoti nesaprātīgi. Šis taču ir tik kluss, kluss nostūris. Mums te nebija gandrīz nekādu uzlidojumu. Es ciest nevaru, ka daudzi cilvēki toreiz sacēla briesmīgu paniku par savām ģimenēm… un par sevi, turklāt ļoti bieži.

-  Liekas, toreiz grūti bija noteikt, kas ir pareizi un kas nav, mis Mārpla gausi sacīja. Es domāju tieši attiecībā uz bērniem. Iedomājoties iespējamo okupāciju, varēja gadīties, ka bērniem būtu jāuzaug zem vācu režīma… pastāvēja ari bombardēšanas briesmas.

-   Kādas muļķības, atteica misis Strēta. Es

» j '

ne mirkli nešaubījos par mūsu uzvaru. Bet, kas attiecas uz Džinu, māte allaž ir bijusi pārāk nobažījusies par viņu, un bez iemesla. Bērnībā viņa vienmēr tika lutināta, viņai vienmēr tika izdabāts. Pirmām kārtām nebija nekādas vajadzības ņemt viņu uz šejieni no Itālijas.

-   Cik man zināms, tēvs pret to neiebilda?

-  Ak, Sanseverino! Jūs zināt, kādi tie itālieši ir. Viņiem nekas cits neinteresē kā vienīgi nauda. Viņš apprecējās ar Pipu naudas dēļ, protams.

-   Vai dieniņ. Es vienmēr esmu domājusi, ka viņš bija Pipai bezgala uzticīgs un Pipas nāve viņam bija briesmīgs trieciens.

-  īstenībā viņš tikai izlikās, bez šaubām. Nekādi nesaprotu, kāpēc māte pieļāva, ka Pipa apprecas ar ārzemnieku! Iespējams tā bija amerikāniska tieksme pēc titula.

Mis Mārpla apcerīgi piebilda:

-    Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka Kerijas Luizas attieksme pret dzīvi allaž ir bijusi tāla no pasaulīgajam lietām.

-   O-o, es zinu. Ciest nevaru mātes iedomas un untumus, un ideālistiskos projektus. Jūs iedomāties nevarat, tante Džeina, ko tas viss ir nozīmējis. Es, bez šaubām, varu tā sacīt, jo es to visu zinu, esmu ar to visu kopā uzaugusi.

Mis Mārpla jutās nedaudz šokējoši, izdzirdusi uzrunu — tante Džeina. Taču tolaik tā bija pieņemts. Pie viņas Ziemsvētku dāvanām Kerijas Luīzas bērniem allaž tika piestiprināta zīmīte ar uzrakstu: "Mīļi sveicieni no tantes Džeinas"; un tā bērni viņu atcerējās kā tanti Džeinu, ja vispār atcerējās. Tas nenotika visai bieži, uzskatīja mis Mārpla.

Viņa domīgi nolūkojās uz sev blakus sēdošo pusmūža sievieti cieši sakniebtām lūpām, ap kurām iezīmējās dziļas rievas, kas sākās pie deguna, un cieši kopā sakrampētiem pirkstiem.

Mis Mārpla klusi noteica:

-Jādomā, tev bijusi… grūta bērnība.

Mildreda pavērsa pret mis Mārplu pateicībās pilnu skatienu.

-  Ak, priecājos, ka vismaz kāds to saprot. Cilvēki īstenībā nemaz nezina, kādai peklei cauri bērniem jāiziet. Jūs zināt, Pipa bija ļoti izskatīga. Viņa arī bija vecāka par mani. Un viņai viemēr tika pievērsta visa uzmanība. Tēvs ar māti vienmēr izcēla viņu… ne jau tāpēc, ka viņai tas bija nepieciešams, lai viņa varētu izrādīties. Es vienmēr biju tā klusā. Es biju bikla… Pipa nezināja, kas biklums ir. Bērnam var ļoti sāpēt, tante Džeina.

-  Zinu, atteica mis Mārpla.

-    Mildreda ir tāda muļķe… tā paps mēdza teikt. Bet es biju jaunāka nekā Pipa. Pats par sevi saprotams, ka es nevarēju viņai stāvēt līdzās mācībās. Un tas ir netaisni pret bērnu, ka viņas māsu vienmēr min kā piemēru. "Kāda burvīga maza meitenīte," cilvēki mēdza mammai teikt. Viņi nekad neievēroja mani. Tā bija Pipa, ar kuru paps parasti spēlējās un jokojās. Kādam vajadzēja saprast, cik sāpīgi tas bija man. Visa uzmanība, visa apbrīna vienmēr tika viņai. Es nebiju pietiekami liela, lai saprastu, ka tam par iemeslu lielā mērā bija raksturs.

Viņas lūpas ietrīsējās, tad atkal tika cieši sakniebtas kopā.

-   Un tas bija netaisni… pavisam netaisni… es biju viņu īstais bērns… Pipa taču bija adoptēta. Es biju mātes meita, meita ar māju. Pipa nebija… nekas.

-  Varbūt tieši tāpēc viņai tika pievērsta lielāka vērība, mis Mārpla ieminējās.

-   Pipa viņiem patika labāk, Mildreda secināja un vēl piebilda: Es biju bērns, kuru vecāki negribēja… gandrīz vai tāds kā nelikumīgs.

-        Džina visu pārmantojusi no Pipas, Mildreda turpināja. Viņā ir sliktie gēni. Gēniem un asinīm ir liela nozīme. Lūiss var izvirzīt savas teorijas par apkārtējās vides iedarbību, cik vien grib. Bet sliktie gēni spēlē savu lomu. Paskatieties uz Džinu.

-   Džina ir ļoti jauka meitene, mis Mārpla sacīja.

-  To nevarētu teikt par viņas uzvedību, atteica Mildreda. Visi, izņemot māti, pamanījuši, ka viņa sapinusies ar Stlvenu Restāriku. Pilnīgi pretīgi, es teiktu. Jāatzīst, ka viņa iebrauca nelaimīgā laulības ostā, taču laulība paliek laulība, katram jābūt gatavam tai pakļauties. Galu galā viņa pati izvēlējās to drausmīgo jauno amerikāni.

-   Vai viņš ir drausmīgs?

-   Ak, mīļā tante Džeina! Man viņš liekas patiešām kā gangsteris. Tik īgns un nelaipns. Viņš muti gandrīz neatver. Viņš vienmēr izskatās tik neaptēsts un dīvains.

-   Es domāju, ka viņš ir nelaimīgs, atturīgi bilda mis Mārpla.

-   Patiešām neizprotu, kādēļ viņš varētu būt nelaimīgs, ja nu vienīgi Džinas uzvedības dēļ varbūt. Te viņa labā viss tiek darīts. Lūiss ir piedāvājis vairākas'iespējas, kā viņš varētu pierādīt savu noderīgumu, bet šis grib labāk slaistīties apkārt un neko nedarīt.

Mildredas sašutums lauzās uz āru.

-    Viss šeit ir neciešams, galīgi neciešams. Lūiss domā vienīgi par tiem šaušalīgajiem jaunajiem kriminālistiem, māte nedomā ne par ko citu kā vienīgi par Lūisu. Viss, ko viņš dara, ir pareizi. Paskatieties uz dārzu pilns nezālēm. Un māja tajā nekas nav pilnīgā kārtībā. Es zinu, kalpotājus mūsdienās grūti sameklēt, bet tomēr var sameklēt. Par to vienkārši neviens nerūpējas. Ja tā būtu mana māja… Mildreda apklusa.

-   Es domāju, ierunājās mis Mārpla, ka problēmas rada tas, ka apstākļi ir mainījušies. Šīs lielās iestādes… tas nav vienkārši. Tev droši vien savā ziņā ir skumji atgriezties mājās un atklāt, ka viss ir citādāk. Vai tu tiešām negribi dzīvot kaut kur atsevišķi, nevis šeit?

Mildreda Strēta pietvīka. •

-   Galu galā šīs ir manas mājas, viņa atteica. Māja piederēja manam tēvam. To neviens nevar noliegt. Man ir tiesības dzīvot šeit, ja es vēlos. Un es vēlos. Ak, kaut māte būtu mazliet sakarīgāka. Viņa nevar nopirkt sev pat pieklājīgu kleitu. Džollija par to ir briesmīgi noraizējusies.

-   Es gFibēju tev jautāt par mis Beleveru.

-Tas ir tik brīnišķīgi, ka viņa ir šeit. Viņa māti dievina. Viņa ir kopā ar māti nu jau ilgu laiku… viņa atnāca Džona Restārika laikā. Viņa bija lieliska, es uzskatu, kad notika traģēdija. Ceru, esat dzirdējusi, ka viņš aizmuka kopā ar drausmīgo dienvidslāvieti galīgi paklīdušu sievieti. Man šķiet, viņas mīļāko skaits bija bezgalīgs. Māte bija mierīga, izturējās ar cieņu. Izšķīrās, cik vien klusi iespējams. Aizgāja pat tik tālu, ka uzņēma Restārika puikas brīvdienu laikā… tas absolūti nebija vajadzīgs, patiešām, to visu varēja nokārtot kaut kā citādi. Protams, puikas nevarēja braukt pie sava tēva un tās paklīdenes, tāda varbūtība nepastāvēja. Un tā māte viņus te pieņēma.

… Un mis Belevera visos sarežģījumos stāvēja klāt kā tāds aizsargtornis. Dažbrīd man liekas, ka viņa māti uzskata par vājāku, nekā īstenībā ir, izdara visus praktiskos darbus pati. Nevaru iedomāties, ko māte bez viņas iesāktu.

>

Mildreda uz brīdi apklusa un tad pārsteigumā iesaucās:

-   Skat, kur Lūiss. Kāds brīnums. Viņš tik reti iziet dārzā.

Misters Serokolds tuvojās viņām tikpat izklaidīgu skatienu kā vienmēr. Likās, .ka Mildredu viņš nemaz neredz, jo viņam prātā bija vienīgi mis Mārpla.

-   Atvainojos, viņš teica, gribēju jums izrādīt mūsu koledžu un visu, kas ar to saistās. Karolīna lūdza mani to izdarīt. Taču nelaimīgā kārtā man jābrauc uz Liverpūli. Izskata tā zēna lietu, kurš dzelzceļa birojā apzaga paciņas. Bet Mavriks jums parādīs. Pēc brītiņa viņš būs klāt. Es būšu atpakaļ ne ātrāk kā parīt. Būtu pasakaini, ja varētu panākt, ka viņa lietu nenodod tie-

sau

Mildreda piecēlās un aizgāja. Lūiss Serokolds šķita to neredzam. Viņa skatiens caur biezajiem briļļu stikliem urbās mis Mārplā.

-   Saprotiet, viņš sacīja, ierēdņi vienmēr visu izdara ačgārni, dažreiz viņi ir pārāk bargi, bet citreiz atkal pārāk iecietīgi. Ja zēniem piespriež pāris mēnešu cietumsodu, tas nav nekas briesmīgs… viņi to pat izmanto, lai palielītos savām draudzenēm. Bargāks spriedums padara viņus prātīgākus. Viņi apjēdz, ka nav vērts ielaisties spēlītē. Labāk tomēr ir neielaisties lietā, kas beidzas ar cietumsodu. Korektīvā apmācīšana, konstruktīvais treniņš, kāds ir pie mums…

Mis Mārpla viņu pārtrauca.

-   Mister Serokold, viņa jautāja, vai esat apmierināts ar jauno misteru Lausonu? Vai viņš… vai viņš ir pilnīgi normāls?

Lūisa Serokolda sejā pavīdēja satraukums.

-   Es ļoti ceru, ka viņa stāvoklis nav pasliktinājies. Ko viņš jums stāstīja?

-  Viņš teica, ka esot Vinstona Čērčila dēls…

-   Protams… protams. Parastie apgalvojumi. Viņš ir ārlaulībā dzimis, jūs droši vien nopratāt, nabaga puisis. Viņa lietu man rekomendēja Londonas biedrība. Viņš uzbruka kādam cilvēkam uz ielas, apgalvodams, ka tas viņu izspiegojot. Viss ļoti tipiski… saka doktors Mavriks. Es iepazinos ar viņa lietas vēsturi. Māte ir no nabadzīgas, bet godājamas ģimenes Plimutā. Tēvs kāds jūrnieks, viņa pat nezina tā vārdu… Bērns uzaudzis grūtos apstākļos. Sācis fantazēt par tēvu, pēc tam par sevi pašu. Valkājis formu, kāda viņam nepienākas, nēsājis apbalvojumus, kas nav piešķirti viņam… viss ļoti tipiski. Bet doktors Mavriks prognozē pozitīvus rezultātus. Mums jārada viņā pašpārliecība, esmu uzticējis viņam te dažādus pienākumus, pūlos viņam ie-, stāstīt, ka svarīga ir nevis cilvēka izcelšanās, bet gan viņa būtība. Esmu centies attīstīt viņā pašapziņu, uzticēšanos savām spējām. Tika manīta stāvokļa uzlabošanās. Es ļoti priecājos par viņu. Un tagad, jūs sakāt…

Viņš pagrozīja galvu.

-   Vai Lausons nevar būt bīstams, mister Serokold?

-   Bīstams? Nav manīts, ka viņu nodarbinātu pašnāvības tieksmes.

-    Es nedomāju par viņa pašnāvību. Viņš man stāstīja par saviem ienaidniekiem… par vajāšanu. Vai šīs pazīmes, atvainojiet, nav bīstamas?

-   Nedomāju, ka tās sasniegušas tādu pakāpi. Bet es parunāšu ar Mavriku. Līdz šim puisis ir bijis cerīgs… ļoti cerīgs.

Viņš paskatījās rokaspulkstenī.

-   Man jāiet. Lūk, klāt ir mūsu mīļā Džollija. Viņa par jums parūpēsies.

Pienākusi klāt, mis Belevera mundri sacīja:

-    Mašīna ir pie durvīm, mister Serokold. Doktors Mavriks piezvanīja no institūta. Sacīju, ka aizvedīšu pie viņa mis Mārplu. Viņš gaidis mūs pie vārtiem.

-  Paldies. Varat iet. Mana ceļasoma?

-  Mašīnā, mister Serokold.

Lūiss Serokolds steidzīgi aizgāja. Noskatīdamās viņam nopakaļ, mis Belevera sacīja:

-  Kādu dienu šis cilvēks nokritīs beigts uz savas takas. Strādāt pilnīgi bez atpūtas — cilvēks to nevar izturēt. Naktī viņš guļ tikai četras stundas.

-  Viņš ļoti aizrāvies ar savu ideju, mis Mārpla teica.

-   Nekas cits viņam nav prātā, skumji piezīmēja mis Belevera. Viņam prātā neienāk padomāt par savu sievu, pievērst viņai uzmanību kaut kādā veidā. Kā jūs zināt, mis Mārpla, viņa ir ļoti jauka būtne. Bet te netiek ne par ko citu domāts kā vienīgi par blēdīgiem puikām un jauniem vīriešiem, kuri grib viegli un negodīgi dzīvot, domas par derīgu darbu viņus nenodarbina. Kas notiek ar godīgiem zēniem no kārtīgām mājām? Kāpēc par tiem neviens neliekas zinis? Godīgums tādus savādniekus kā misters Serokolds un doktors Mavriks un visus pārējos pusceptos sentimentālisms, kas pie mums te saradušies, neinteresē. Es un mans brālis augām grūtos apstākļos, bet mūs neviens nemācīja gausties. Mūsdienās pasaule kļuvusi pārlieku žēlsirdīga! Žēlsirdīga nevietā.

Viņas bija šķērsojušas dārzu, izgājušas cauri dzelzs vārtiem un nonākušas pie velvētas ieejas, ko Ēriks Ģalbrendsens bija piebūvējis pie koledžas majestātiskas, nepievilcīgas sarkanu ķieģeļu ēkas.

Doktors Mavriks, kurš, kā mis Mārpla nodomāja, pats neizskatījās pilnīgi normāls, bija iznācis viņas sagaidīt.

Paldies jums, mis Belevera, viņš sacīja. Tagad, mis… ā-ā… jā mis Mārpla, esmu pārliecināts, ka jūs interesē, ko mēs šeit darām, ka jūs interesē mūsu vienreizējā pieeja šai svarīgajai problēmai. Misters Serokolds ir cilvēks ar lielu izpratni… plašu redzesloku. Un mums ir arī sers Džons Stilvels, mans bijušais šefs, kas mūs atbalsta. Viņš strādāja Iekšlietu ministrijā pirms aiziešanas pensijā, viņš iekustināja svaru kausus, kas ietekmēja lēmumu par mūsu darbības uzsākšanu. Šī ir medicīniska problēma mums jāpanāk, lai valsts ierēdņi to izprastu. Psihiatrija ieguva savu vietu kara laikā, tas ir viens no pozitīvajiem faktoriem, kas sasniegts šīs darbības rezultātā… Tagad es gribu, lai vispirms pievērstu uzmanību mūsu sākotnējai pieejai, ko veltām šai problēmai. Paskatieties uz augšu…

Mis Mārpla palūkojās uz vārdiem, kas bija iegravēti virs velvētās ieejas:

ATGŪSTIET CERĪBU VISI, KAS ŠEIT IENĀKAT

-   Vai tas nav burvīgi! Vai tas nav vispareizākais uzraksts! Mēs negribam šos puišus te strostēt vai sodīt. Mēs vēlamies, lai viņi justos kā brīnišķīgi jaunieši.

-   Kā Edgars Lausons? mis Mārpla jautāja.

-   Tā ir interesanta lieta. Jūs esat ar viņu runājusi?

-   Viņš ir runājis ar mani, teica mis Mārpla un kā atvainodamās piebilda: Es nesaprotu, vai viņš gadījumā nav jucis?

Doktors Mavriks jautri smējās.

Mēs visi esam jukuši, mīļo lēdij, viņš attrauca, pavadot mis Mārplu pāri slieksnim. Tas ir eksistences noslēpums. Mēs visi esam maķenīt jukuši.

SESTĀ NODAĻA

Visumā diena izrādījās diezgan nogurdinoša. Izrādās, ka pat entuziasms var nomākt, nodomāja mis Mārpla. Viņa jutās maķenīt neapmierināta pati ar sevi, ar pašas darbību. Šeit pastāvēja kāda sistēma… varbūt vairākas sistēmas, taču viņa nevarēja to vai tās uztvert, noteikt. Viņa sajuta tikko manāmu satraukumu, ko izraisīja jūtu pārpilnā, neievērojamā Edgara Lausona persona. Ja vien viņa spētu savā atmiņu krātuvē sameklēt īsto pavedienu.

Ar pūlēm viņa atmeta kā nenozīmīgas personas, kas nepelna ievērību, gan misteru Selkirku, preču furgona šoferi, un tā dīvaino uzvedību, gan izklaidīgo pastnieku, gan dārznieku, kurš strādāja Vasarsvētku dienā, ievērības cienīga nevarēja būt ari vasaras darbu dīvainā izvēle.

Kaut kas nebija īsti kārtībā saistībā ar Edgaru Lausonu… bet viņa nevarēja norādīt ar pirkstu tieši kas; tas bija kaut kas tāds, kas slēpās aiz novērotajiem un pieņemtajiem faktiem. Taču, izmantojot visu savas dzīves pieredzi, mis Mārpla nesaskatīja faktoru, kas kaut kādā veidā varētu ietekmēt un apdraudēt Keriju Luīžu. Stounigeitas cilvēku samezglotās problēmas un vēlmes atdūrās viena pret otru, bija saistītas savā starpā. Tomēr nekas no visa tā (kā viņa atkal varēja secināt) nevarēja apdraudēt Keriju Luīžu.

Kerija Luīza… Pēkšņi mis Mārpla atskārta, ka viņa ir vienīgā, ja neskaita Rūtu, kas lieto šo vārdu. Vīram vina ir Karolīna. Mis Beleverai Kara. Stīvens Restāriks, viņu uzrunājot, lieto vārdu madonna. Vollijs lieto oficiālo uzrunu misis Serokolda. Džina ir izvēlējusies savdabīgu uzrunu grandmamma, vārdiņu "vec" aizstājot ar "grand".

Vai dažādajiem veidiem, kā tiek uzrunāta Karolīna Luīza Serokolda, ir kāda īpaša nozīme?

Vai cilvēkiem, kas apgrozās Stounigeitā, viņa Kerija Luīza ir vienkārši simbols vai reāla persona?

Kad nākamajā rītā Kerija Luīza, nedaudz pieklibojot, kā tas mēdza būt ejot, pienāca pie mis Mārplas un apsēdās līdzās savai jaunības dienu draudzenei, viņa vaicāja, par ko draudzene domā. Mis Mārpla tieši atbildēja:

-   Par tevi, Kerija Luīza.

-   Ko tieši par mani?

-  Saki man atklāti, vai ir kaut kas tāds, kas tevi uztrauc?

-   Mani uztrauc? Kerija Luīza izbrīnā iepleta zilās acis. Bet, Džeina, kas mani varētu uztraukt? '

-   Mums gandrīz visiem ir kādi uztraukumi. Mis Mārplas acis nedaudz samirkšķinājās. Man tādi ir. Saproti, piemēram, nebūšanas, kad pēc iespējas nevainojami jāsalāpa gultasveļa, vai, gatavojot plūmju džinu, nav vajadzīgā cukura. Ak, vai bezgala daudz visādu sīkumu… Tas neizklausās dabīgi, ja tu saki, ka tev nav nekādu raižu, nekādu uztraukumu.

-   Šķiet, varētu jau par šo to raizēties, uztraukties, misis Serokolda klusi atteica. Lūiss pārāk daudz strādā, Stīvens, aizrāvies ar teātra lietām, aizmirst par ēdienreizēm, Džina ir pārāk nesavaldīga… bet es nekad neesmu varējusi cilvēkus pārtaisīt… nezinu, vai tas vispār iespējams. Kāds tad var būt labums no uztraukuma, vai ne?

-   Mildreda nav īsti laimīga šeit, vai ne?

-  Nav gan, Kerija Luīza atbildēja. Mildreda nekad nav bijusi laimīga. Viņa jutās nelaimīga, arī bērns būdama. Pilnīgs pretstats Pipai, kura vienmēr bi ja starojoša.

-   Iespējams, mis Mārpla atteica, Mildredai bija iemesls justies nelaimīgai?

Kerija Luīza pavisam klusi sacīja:

-   Varbūt tāpēc, ka viņa bija greizsirdīga? Jā, es teiktu tāpēc. Bet cilvēkiem nav nepieciešams īpašs iemesls, lai viņi justos tā, kā viņi jūtas. Viņi vienkārši tādi ir radīti. Vai tu tā nedomā, Džeina?

Mis Mārpla atcerējās mis Monkrīfu, kas bija kļuvusi par vergu savai mātei invalīdei, tā viņu burtiski tiranizēja. Nabaga mis Monkrīfa ilgojās redzēt pasauli, paceļot. Kā Sentmerimīdā cilvēki nopriecājās, kad misis Monkrīfa, atbrīvota no ciešanām, bija guldīta smiltājā un mis Monkrīfa, saņēmusi nelielu mantojumu, bija beidzot brīva. Un mis Monkrīfa, noilgojusies pēc ceļojumiem, netika tālāk par netālo Haieru, kur apmeklēja vecu mātes draudzeni… un, juzdama līdzi vecās, hipohondrijas pārņemtās sievietes stāvoklim, atcēla visus savus ceļojumus, lai paliktu pie grūtsirdīgās dāmas villā, lai atkal vergotu, justos pārstrādājusies… un atkal ilgotos pēc prieka un plašākiem apvāršņiem.

Mis Mārpla sacīja:

-  Tev taisnība, Kerija Luīza.

-   Protams, par to, ka visumā esmu atbrīvota no raizēm, man jāpateicas Džollijai. Viņa pie mums ieradās, kad mēs ar Džoniju apprecējāmies, un no pirmā mirkļa ir bijusi brīnišķīga. Viņa rūpējas par mani tā, it kā es būtu bērns, turklāt pilnīgi bezpalīdzīgs. Viņa manā labā un manā vietā dara visu. Dažbrīd es jūtos neveikli. Varu droši teikt, Džeina, ka, ja tas būtu nepieciešams, Džollija manis dēļ būtu spējīga pat kādu nogalināt. Vai tas nav šausmīgi, ka var tā sacīt?

-   Viņa tev ļoti pieķērusies, ir ļoti uzticīga, mis Mārpla secināja.

-   Reizēm viņa ir ļoti nikna, misis Serokolda, jautri smiedamās, stāstīja. Viņa grib, lai es pasūtu skaistus tērpus, lai ap mani būtu skaisti, dārgi priekšmeti, viņa uzskata, ka visiem vajadzētu mani dievināt un dancot manā priekšā. Viņa ir vienīgais cilvēks, kuru apsolūti neietekmē Lūisa entuziasms. Vina uzskata, ka visi mūsu zēni nav nekas vairāk kā izlaisti jauni kriminālisti, kas apgādāti ar pamperiem, bet īstenībā viņi nav šo rūpju vērti. Viņasprāt, šī vieta ir mitra un kaitīga manam reimatismam, man vajadzētu doties uz Ēģipti vai kur citur, kur sausāks.

-   Vai tu ļoti ciet no reimatisma?

-    Pēdējā laikā kļuvis daudz sliktāk. Grūti staigāt. Krampji kājās. Bet, ak… un atkal viņa uzsmaidīja valdzinošo fejas smaidu, tas ir .vecums.

Uz terases parādījās mis Belevera un steidzās tieši pie viņām.

-   Telegramma nupat, Kara, pienāca pa telefonu: Ieradīšos šodien pēcpusdienā, Kristiāns Ģalbrendsens.

-   Kristiāns? Kerija Luīza pārsteigti iesaucās. Man nebija ne jausmas, ka viņš ir Anglijā.

-  Varbūt istabā ar ozolkoka mēbelēm?

-  Jā, Džollij, lūdzu. Nebūs jākāpj pa kāpnēm.

-   Kristiāns Ģalbrendsens ir mans audžudēls, Kerija Luīza paskaidroja. Ērika vecākais dēls. Īstenībā viņš ir divus gadus vecāks par mani. Viņš ir viens no institūta aizbildņiem galvenais aizbildnis. Cik ļoti žēl, ka Lūiss ir prom. Kristiāns reti kad paliek ilgāk par vienu nakti. Viņš ir ārkārtīgi aizņemts. Viņiem abiem noteikti daudz kas būtu apspriežams.

Kristiāns Ģalbrendsens ieradās pēcpusdienā, ap tējas laiku. Viņšs bija liela auguma, smagnējs vīrs ar raupjiem vaibstiem, runāja lēni gandrīz kā mācītājs. Viņš sveicināja Keriju Luīžu ar lielu sirsnīgumu un godbijību.

-   Kā klājas mūsu mazajai Kerijai Luīzai? Tu neesi kļuvusi vecāka pat ne par dienu. Ne par vienu dienu ari ne.

Viņš apņēma viņu ap pleciem un stāvēja smaidīdams, kamēr kāda roka paraustīja viņa svārku piedurkni.

-   Kristian!

-   Vai, viņš pagriezās atpakaļ, Mildreda? Kā klājas, Mildred?

-   Nekā neklājas…

-Tas ir slikti. Ļoti slikti.

Kristiāns Ģalbrendsens un viņa pusmāsa Mildreda izskatījās ļoti līdzīgi. Viņiem bija trīsdesmit gadu starpība, un viņus varētu uzlūkot kā tēvu ar meitu. Mildreda izskatījās sevišķi priecīga, ka viņš atbraucis. Viņa bija sasarkusi, runīga, runājot neskaitāmas reizes atkārtoti uzsvēra "mans brālis", "mans brālis Kristiāns", "mans brālis misters Ģalbrendsens".

-   Un kā tad klājas Džinai? Ģalbrendsens sacīja, pagriezdamies pret jauno sievieti. Jūs abi ar vīru vēl arvien esat šeit?

-   Jā, Mēs esam šeit uz palikšanu, vai ne, Vol-

Hj?

-  Tā izskatās, Vollijs atteica.

Galbrendsena mazās piemiegtās ačteles vērtējoši aplūkoja Volliju. Vollijs, kā vienmēr, izskatījās nīgrs un nedraudzīgs.

-   Tā es esmu atkal kopā ar visu ģimeni, sacīja Ģalbrendsens.

Viņa balss skanēja noteikti un sirsnīgi, bet īstenībā, mis Mārpla nodomāja, tā sirsnība nemaz tik liela nav. Viņa lūpu kaktiņos slēpās zināms skarbums, uzvedībā jautās neslēpts izklaidīgums, varbūt uztraukums.

Iepazīstināts ar mis Mārplu, viņš vērtējoši nopētīja viešņu no galvas līdz kājām.

-  Mums nebija ne jausmas, ka tu, Kristian, esi Anglijā, misis Serokolda atkārtoja.

-  Es atbraucu diezgan neparedzēti.

-   Ļoti žēl, ka Lūiss ir prom. Cik ilgi tu vari palikt?

-   Biju paredzējis aizbraukt rīt no rīta. Kad Lūiss atgriezīsies?

-  Rīt pēcpusdienā vai rītvakar.

-  Izskatās, ka man būs jāpaliek vēl vienu nakti.

-Ja tu būtu mums iepriekš paziņojis…

-   Mana mīlā Kerija Luīza, mani plāni… tie radās ļoti pēkšņi.

-  Tu paliksi, lai satiktos ar Lūisu?

-Jā. Man nepieciešams tikties ar Lūisu.

Mis Belevera paskaidroja mis Mārplai:

-   Misters Ģalbrendsens un misters Serokolds ir Galbrendsena institūta pilnvarotie. Vēl ir Kroumeras bīskaps un misters Džilfojs.

Tātad iespējams, ka Kristiāns Ģalbrendsens ieradies Stounigeitā sakarā ar darīšanām, kas saistītas ar Galbrendsena institūtu. Tā uzskatīja mis Belevera un visi pārējie, bet mis Mārpla ar šādu secinājumu vilcinājās.

Pāris reižu vecais virs uzmeta Kerijai Luīzai, kad viņa to nemanīja, domīgu un reizē mīklainu skatienu, kas darīja tramīgu Kerijas Luīzas veco draudzeni, kura novēroja notiekošo. Viņš paslepus uzmeta vērtējošu skatienu arī pārējiem klātesošajiem, un tas šķita dīvaini.

Pēc tējas mis Mārpla taktiski atvainojās un devās uz bibliotēkas istabu, tiklīdz viņa apsēdās un paņēma adīkli, par lielu pārsteigumu ienāca Kristiāns Ģalbrendsens un apsēdās viņai blakus.

-  Šķiet, jūs esat ļoti sena draudzene mūsu mīļajai Kerijai Luīzai? viņš sacīja.

-   Mēs mācījāmies kopā skolā Itālijā, mister Galbrendsen. Pirms daudziem gadiem. * ^

-   Ak tā. Un jums pret viņu ir sirsnīga attieksme? .

-  Jā, patiešām ir, silti atteica mis Mārpla.

-   Domāju, ka tāda ir ikvienam.. Jā, es patiešām tā domāju. Tā vajadzētu būt. Jo viņa ir sirsnīgs, burvīgs cilvēks. Mēs es un mani brāļi vienmēr, kopš tiem laikiem, kad tēvs viņu apprecēja, esam Keriju Luīžu milējuši. Viņa mums bija

kā mīļa māsa. Viņa bija uzticīga manam tēvam un lojāla pret viņa idejām. Viņa nekad nedomāja par sevi, bet par citu labsajūtu, labklājību.

-   Viņa vienmēr ir bijusi ideāliste, sacīja mis Mārpla.

-   Ideāliste? Jā. Tā ir. Un iespējams, tālab viņa neapjauš ļaunumu, kas mājo pasaulē.

Mis Mārpla pārsteigta izbrīnā lūkojās uz Galbrendsenu. Viņa skatiens bija saspringts.

-   Sakiet man, viņš teica. Kā viņai ar veselību?

Mis Mārpla atkal jutās pārsteigta.

-    Liekas, ļoti labi… ja neņem vērā artrītu… \ .ii reimatismu.

-   Reimatismu? Jā. Un sirds? Vai sirds viņai ir vesela?

• Cik man zināms. Mis Mārplas pārsteigums augtin auga. Bet es atbraucu vakar, un pirms tam mēs nebijām tikušās daudzus gadus. Ja jūs gribat zināt par viņas veselības stāvokli, jums jāpajautā kādam no mājiniekiem. Piemēram, mis Beleverai.

-   Mis Belevera…Jā, jā, mis Beleverai… Varbūt Mildredai?

-  Vai ari Mildredai, kā jūs sakāt.

Mis Mārpla jutās mazliet apmulsusi.

Kristiāns Ģalbrendsens cieši skatījās viņā.

-   Starp māti un meitu nav sevišķi labas attiecības. Kā jūs domājat?

-  Laikam jau tā ir.

-    Piekrītu. Ļoti žēl… vienīgais bērns… un, lūk, kā ir. Bet šī mis Belevera, domājat, Kerija Luīza var viņai uzticēties?

-   Izskatās, ka pilnīgi.

-   Un Kerija Luīza paļaujas uz šo mis Beleveru? ,

-  Domāju, ka jā.

Kristiāns Ģalbrendsens sarauca pieri. Viņš runāja vairāk pats ar sevi, nevis ar mis Mārplu.

-   Šeit ir mazā Džina… bet viņa ir tik jauniņa. Tas ir sarežģīti… Ģalbrendsens uz brīdi apklusa, tad turpināja: Brīžiem nevar saprast, kas būtu jādara. Es gribu kaut ko darīt viņas labā. Es ļoti vēlos, lai nekādas raizes, nekāda nelaime nepiemeklētu šo mīļo lēdiju. Bet tas nav tik vienkārši… tas nav vienkārši.

Šajā brīdi istabā ienāca misis Strēta.

-  Ak te tu esi, Kristian. Mēs brīnījāmies, kur tu esi palicis. Doktors Mavriks grib zināt, vai tu nevēlies ar.viņu ko pārrunāt.

-  Tas ir tas jaunais ārsts? Nē, nē, es pagaidīšu, kamēr atgriežas Lūiss.

-   Viņš gaida Lūisa kabinetā. Vai man viņam pateikt…

-  Es pats pārmīšu kādu vārdu ar viņu.

Ģalbrendsens aizsteidzās prom. Mildreda neizpratnē noraudzījās viņā, tad pavērsa neizpratnes pilnu skatienu pret mis Mārplu.

-   Dīvaini, vai kaut kas nav kārtībā? Izskatās, Kristiāns nav savā ādā… Vai viņš kaut ko teica…

-  Viņš tikai apjautājās par tavas mātes veselību.

-  Par mātes veselību? Kāpēc viņam vajadzētu par to jautāt?

Mildreda runāja skarbi, viņas lielā, kantainā seja bija pārmērīgi sasārtusi.

-  Es patiešām nezinu.

-   Mātes veselība ir brīnišķīga. Brīnos, ka viņas gados var saglabāties tik laba veselība. Viņa ir veselāka par mali i. Pēc neilga klusuma brīža Mildreda vēl piebilda: Ceru, ka jūs viņam to pateicāt.

-   Par visu to es nekā nezinu. Viņš apjautājās par mātes sirdi.

-   Par viņas sirdi'

-Jā.

-   Mātes sirdij nekas nekaiš. Pilnīgi nekas.

-  Priecājos to dzirdēt no tevis, mana mīļā.

-   Kas, velns lai parauj, iebāzis šīs dīvainās domas Kristiānā galva?

-  Nav ne jausmas, atteica mis Mārpla.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Nākamā diena pagāja bez īpašiem atgadījumiem, visumā mierīgi, taču mis Mārpla juta zināmu iekšēju sapringtību. Kristiāns Ģalbrendsens dienas rītacēlienu pavadīja kopā ar doktoru Mavriku, viņi apstaigāja institūtu, apsprieda vispārējus institūta darbības rezultātus, tā darbības politiku. Agri pēcpusdienā Džina uzaicināja viņu izbraukumā, pēc tam viņš lika mis Beleverai parādīt viņam kaut ko dārza. Šķita, ka tas bija iemesls, lai nodrošinātu iespēju pabūt ar šo drūmo sievieti divatā aci pret aci. Un tomēr, ja Kristiānā Galbrendsena pēkšņajai vizītei bija tikai un vienīgi darījuma raksturs, kāpēc viņam bija nepieciešama mis Beleveras sabiedrība, jo viņa taču nodarbojās vienīgi ar Stounigeitas mājsaimniecības jautājumiem?

Visumā ņemot, mis Marpla varēja sacīt, diena aizritējusi burvīgi. Vienīgais incidents, kas aptumšoja šo burvīgumu, notika pēcpusdienā ap pulksten četriem. Saritinājusi savu adīkli, viņa bi ja izgājusi dārzā, lai pirms tējas ieelpotu svaigu gaisu un pastaigātu. Apejot sazarojušu rododendra krūmu, viņa gandrīz vai sakrējās ar Edgaru Lausonu, kurš soļoja, pie sevis kaut ko murminādams.

Viņš steidzīgi teica:

-   Atvainojiet!

Mis Mārplu bija izbiedējis viņa savādi zvērojošais acu skatiens.

-   Vai jūs nejūtaties labi?

-    Kā es varu labi justies? Man bija šoks… šausmīgs šoks.

-   Kāds šoks?

Jaunais cilvēks nervozi paskatījās uz vienu pusi, tad uz otru pusi. Mis Mārplu uztrauca viņa nervozitāte.

-   Vai man pastāstīt? Viņš vaicājoši skatījās uz mis Mārplu. Es nezinu. Patiešām nezinu. Mani tik šaušalīgi izspiego.

Mis Mārpla pieņēma lēmumu: viņa satvēra viņu cieši pie rokas.

-  Ja mēs iesim pa šo taku te nav ne koku, ne krūmu -, neviens nevarēs noklausīties.

-   Nevarēs, nevarēs, jums taisnība. Viņš ievilka dziļi elpu, nolieca galvu un čukstus sacīja:

-   Esmu izdarījis atklājumu. Drausmīgu atklājumu.

Edgars Lausons viss drebēja. Viņš gandrīz raudāja.

-   Es uzticējos! Es tik ļoti ticēju… un tas viss izrādījās meli… pilnīgi meli. Meli neļauj man atklāt patiesību. Tas ir neciešami. Tas ir tik negodīgi. Saprotiet, viņš bija vienīgais cilvēks, kuram es uzticējos, ticēju… un tagad atklājas, ka viņš ir pie visa vainīgs. Tas ir tieši viņš, kurš ir mans ienaidnieks. Viņš mani visu laiku ir izspiegojis un izsekojis. Turpmāk tas viņam vairs neizdosies. Es par to runāšu. Pateikšu viņam acīs, ka es zinu, ko viņš dara.

-   Kas ir šis viņš? mis Mārpla uzstājīgi jautāja.

-  Runa ir par manu tēvu.

-   Par vikontu Montgomeriju… vai par Vinstonu Čērčilu?

Edgars Lausons uzmeta mis Mārplai nicinošu skatienu.

-        Viņi mani visu laiku maldina… negrib, lai es uzzinu patiesību. Bet tagad es zinu. Man ir draugs… īsts draugs. Draugs, kas atklāja man patiesību, atklāja, ka esmu maldināts. Tagad manam tēvam būs ar mani jārēķinās. Es bliezīšu patiesību viņam tieši acīs! Es v.iņu pārtaisīšu, atklādams patiesību. Redzēs, ko tad viņš teiks.

Pēkšņi Edgars apklusa, skriešus metās prom un pazuda apstādījumos.

Mis Mārpla skumji' devās atpakaļ uz mājas pusi.

"Mēs visi esam mazliet jukuši, dārgā lēdija," bija teicis doktors Mavriks.

Atgadījums ar Edgaru lika secināt, ka viņš izskatās vairāk nekā mazliet jucis.

* * *

Lūiss Serokolds atgriezās pusseptiņos vakarā. Viņš atstāja mašīnu pie vārtiem un kājām cauri parkam nāca uz mājas pusi. Mis Mārpla pa logu noskatījās, kā Kristiāns Ģalbrendsens gāja viņam preti, kā abi vīri sasveicinājās, tad pastaigājoties šurp un turp pa terasi sarunājās.

Mis Mārpla, būdama tālredzīga, bija paņēmusi līdzi savu tālskati jeb "putna acis". Tagad viņa lika tās lietā. Ielidoja vai neielidoja tālajā koku pudurī ķivuļi?

Paceļot tālskati, viņa pamanīja, ka abi vīri izskatījās noraizējušies. Viņa izliecās nedaudz pa logu. Tagad viņa varēja saklausīt arī dažus atsevišķus vārdus. Ja gadījumā kāds no abiem vīriem palūkotos uz augšu, viņi pavisam droši varētu secināt, ka vienas aizrautīgas putnu vērotājas uzmanību piesaistījis tāls koku puduris, nevis abi vīriešj uz terases.

-… kā lai to pasaka Kerijai Luīzai… Ģalbrendsens teica.

Nākamreiz, kad viņi nonāca atvērtā loga tuvumā, mis Mārpla dzirdēja Lūisu Serokoldu sakām:

-… ja vien varētu to noslēpt no viņas. Piekrītu, ar viņu mums jārēķinās visvairāk.

Klausītājas ausi sasniedza vēl vairāki sarunas fragmenti.

-… Patiešām ļoti nopietni… -… nav attais116

nojūma….pārāk liela atbildība, lai to uzņemtos… acīmredzot jāmeklē kāds padoms no malas…

Beidzot mis Mārpla izdzirda Galbrendsenu sakām:

Kļūst vēss. Jāiet iekšā.

Mis Mārpla atgāja no loga lielā neizpratnē. Tas, ko viņai izdevās uztvert, bija par maz, lai, kopā saliekot, izveidotu pilnīgu priekšstatu par notiekošo, taču tas bija pietiekami, lai apstiprinātu, ka Rūtas Vanridokas bažām kāds pamats ir.

Nebūšanas Stounigeitā noteikti skāra Keriju Luīžu.

* * *

Atmosfēra vakariņu laikā tovakar šķita saspīlēta. Ģalbrendsens un Lūiss abi izskatījās izklaidīgi, savās domās iegrimuši. Volters Hads rādījās vēl nīgrāks nekā parasti, izskatījās, ka nu reiz arī Džinai un Stīvenam nekā nav ko teikt vienam otram. Sarunas pavedienu uzturēja vienīgi doktors Mavriks, kurš gari un plaši klāstīja misteram

Baumgartenam par profesionāliem psihoterapeitiem.

Kad pēc vakariņām visi iegāja zālē, Kristiāns Ģalbrendsens atvainojās un aizgāja, sacīdams, ka viņam jāuzrakstot ļoti svarīga vēstule.

-  Ja tu mani, mīļā Kerija Luīza atvainosi, es iešu uz savu istabu.

-   Vai tev ir viss vajadzīgais? Džollij…

-   Jā, jā. Ir pilnīgi viss. Es lūdzu atnest rakstāmmašīnu, un tā jau ir tur. Mis Belevera ir ļoti laipna un uzmanīga.

Viņš izgāja no zāles pa durvīm, kas atradās pa kreisi un pa kurām varēja pa garo gaiteni nokļūt līdz galvenajām kāpnēm. Gaiteņa pašā galā atradās Galbrendsenam ierādītās telpas istaba ar vannasistabu.

Kad Ģalbrendsens bija aizgājis, Kerija Luīza jautāja:

-  Vai uz teātri šovakar neej, Džina?

Meitene papurināja galvu. Viņa piegāja pie

loga, pa kuru varēja pārredzēt piebraucamo ceļu un pagalmu, un apsēdās.

Stīvens nolūkojās viņā, tad piegāja pie lielā pianīna. Apsēdās un uzsāka klusitīņām spēlēt kādu savādu melanholisku melodiju. Profesionālie psihoterapeiti misters Baumgartens, misters Lesijs un doktors Mavriks, pateikuši ar labunakti, aizgāja. Volters iededza stāvlampu lasīšanai, un zālē ar krakšķēšanai līdzīgu troksni nodzisa puse no apgaismojumu.

Viņš nosēcās, i

-Tas salabotais slēdzis vienmēr sagādā raizes. Aiziešu nomainīšu drošinātāju.

Viņš izgāja no zāles, un Kerija Luīza klusi sacīja:

-  Vollijs ir tik gudrs elektrības lietās un tehnikā. Atceraties, kā viņš salaboja tosteri?

-   Izklausās tā, it kā viņš izdara visu, kas šeit darāms, Mildreda piebilda. Mamm, vai tu savu toniku jau iedzēri?

Mis Belevera izskatījās sapīkusi.

-   Jāatzīstas, šovakar es pilnīgi visu aizmirstu.

Viņa steidzīgi piecēlās, izgāja no istabas un 119

pēc brītiņa atgriezās, nesdama nelielu glāzi ar rožu krāsas šķidrumu.

Liegi uzsmaidījusi, Kerija Luīza padevīgi pastiepa roku:

-   Tāds nepatīkams dzēriens, un neviens neļauj man par to aizmirst, viņa noteica, saviebusi seju.

Pēkšņi ierunājās Lūiss Serokolds:

-    Nedomāju, ka šovakar tev vajadzētu to dzert, mana mīļā. Neesmu pārliecināts, ka tas tev nāk par labu.

Lēnām, bet, kā vienmēr, ar apvaldītu enerģiju viņš izņēma mis Beleverai glāzi no rokām un nolika uz lielā ozolkoka tualetes galdiņa.

Mis Belevera asi iebilda: . Nevaru jums piekrist, mister Serokold. Misis Serokoldai ir krietni labāk, kopš viņa… , tad mis Belevera apklusa un zibenīgi uzgrieza muguru.

Strauji atvērās parādes durvis un, brīdi virinoties, nočīkstēja. Patumšajā zālē cēlu, teatrālu gaitu triumfējoši ienāca Edgars Lausons.

Viņš nostājās zāles vidū, ieņēmis īpašu pozu.

Izskatījās gandrīz smieklīgi, tomēr ne gluži smieklīgi.

-   Esmu tevi atklājis, ak, manu ienaidnieki

To viņš teica Lūisam Serokoldam.

Misters Serokolds izskatījās nedaudz izbrīnīts.

-   Ko tu saki, Edgar, kas noticis?

-   Jūs man to jautājat… jūs! Jūs zināt, kas noticis. Jūs esat mani nodevis, izspiegodams mani, sadarbodamies ar maniem ienaidniekiem.

Lūiss paņēma viņu zem rokas.

-   Paklau, mans dārgais jaunekli, neuztrauc sevi. Izstāsti man visu mierīgi. Aiziesim uz manu kabinetu.

Lūiss pārveda Lausonu pāri zālei, izveda pa durvīm labajā pusē, aizverot tās aiz sevis. Kad viņš to bija izdarījis, atskanēja kāds skaļš klikšķis, izklausījās, ka atslēga kabineta durvju slēdzenē tiek pagriezta.

Mis Belevera paskatījās uz mis Mārplu. Abas vienlaicīgi nodomāja: Tas nebija Lūiss Serokolds, kas pagrieza atslēgu, kas aizslēdza kabineta durvis.

Mis Belevera nikni teica:

-  Domāju, ka tas jaunais cilvēks zaudējis prātu. Tas ir bīstami.

Mildreda piebilda;

-      Sis jaunais cilvēks ir nenosvērts, viņam nav * ne mazāko pateicības jūtu par to, kas viņa labā ir

darīts… Tu nedrīksti to atstāt tā, māt.

Kerija Luīza ar klusu nopūtu sacīja:

-  Viņš nav ļauns. Viņam patīk Lūiss. Lausons par viņu ir sajūsmināts.

Mis Mārpla sacītais izraisīja izbrīnu. Pirms brīža teiktajā Lūisam Serokoldam Edgara Lausona sajūsma nebija manāma, nemaz nebija manāma. Mis Mārpla brīnījās, ka bija brīnījusies jau iepriekš vai Kerija Luīza tīši uzgrieza muguru realitātei.

Ierunājās Džina:

-  Viņš kaut ko sadabūjis, noslēpis to savā kabatā, es runāju par Edgaru, un tagad viņš ar to spēlējas.

Stīvens, pacēlis rokas no taustiņiem, nomurmināja:

-   Filmā tas noteikti būtu revolveris.

Mis Mārpla ieklepojās.

-   Domāju, ka jūs zināt, viņa kā atvainodamās sacīja, tas bija revolveris.

Caur Lūisa kabineta aizvērtajām durvīm varēja saklausīt klusas balsis. Tad pēkšņi balsis pieņēmās spēkā un sarunu varēja skaidri dzirdēt. Edgars Lausons kliedza, bet Lūiss Serokolds runāja mierīgā, rāmā balsī.

-    Meli… meli… meli, viss ir meli. Tu esi mans tēvs. Es esmu tavs dēls. Tu esi atņēmis man manas "tiesības. Šim īpašumam vajadzēja piederēt man. Tu ienīsti mani, gribi no manis tikt vaļā!

Varēja dzirdēt Lūisa mierinošu dudināšanu, un tūdaļ pēc tam Edgara histērisku aurošanu ar rupjiem lamu vārdiem. Acīmredzot Edgars pilnīgi zaudēja kontroli par sevi. Bija saklausāmi

atsevišķi Lūisa vārdi:

>

-… nomierinies… esi pavisam mierīgs… tu jau zini, ka nekas no visa tā nav taisnība…

Taču mierināšana izraisīja pretējo tā vēl vairāk satracināja jauno cilvēku.

Zālē valdīja pilnīgs klusums, visi klausījās, kas notiek aiz Lūisa kabineta aizslēgtajām durvīm.

-   Es likšu tev mani uzklausīt, Edgars kliedza. Es noraušu tev no sejas tavu liekulības masku. Es atmaksāšu, es tev solīju to. Atmaksāšu par visām ciešanām, kādas man esi sagādājis.

Otra balss lūdzoši, kas nemaz nelīdzinājās Lūisa parastajam tonim, sacīja:

-   Liec nost revolveri!

Džina izbi jusies iesaucās:

-   Edgars nogalinās Lūisu! Viņš ir nenormāls! Vai mēs nevaram izsaukt policiju? Kaut kas jādara!

Kerija Luīza nepakustējusies klusi sacīja:

-   Nav tādas vajadzības, Džina. Edgars mīl Lūisu. Viņš vienkārši dramatizē situāciju, tas arī

viss.

Atskanēja Edgara skaļie smiekli, mis Mārpla uzskatīja, ka tā smejas nenormāls cilvēks.

-Jā, man ir revolveris… tas ir pielādēts. Klusē! Nekusties! Tev mani jāuzklausa. Tas biji tu, kas uzsāka mani vajāt, un tagad tev par to jāsamaksā!

Atskanēja kaut kas līdzīgs šāviena troksnim, kas lika visiem izbīlī satrūkties, bet Kerija Luīza mierīgi teica:

-  Viss ir kārtībā, tas bija ārpusē laikam kaut kur parkā.

Caur durvīm joprojām skanēja Edgara satracinātā aurošana:

-   Tu sēdi te un skaties uz mani… skaties uz mani un izliecies par nekustīgu. Kāpēc tu nemeties ceļos un nelūdz man piedošanu? Saku tev es šaušu. Es nošaušu tevi! Es esmu tavs dēls… neatzīts dēls… tu gribēji to noslēpt, izstumt mani no pasaules, no savas dzīves. Tu noalgoji spiegus, lai tie mani terorizē, tu kali pret mani slepenus plānus. Tu, mans tēvs! Mans tēvs! Es esmu bastards, vai ne? Ārlaulības bērns. Tu man meloji. Izlikies pret mani laipns… visu laiku izlikies. Tu neesi pelnījis, lai dzīvotu. Es nepieļaušu, lai tu dzīvotu.

Atkal bija dzirdama rupja lādēšanās. Mis

0

Mārpla dzirdēja mis Beleveru sakām:

-  Mums kaut kas jādara…

Pēc šiem vārdiem mis Belevera izgāja no zāles.

Šķita, ka Edgars ievelk elpu un tad atkal tur. pina vājprātā ārdīties:

-   Tev jāmirst. Tagad tev jāmirst! Vai tu, sātan, to saproti!

Atskanēja divi blākšķi,.. šoreiz nevis parkā, bet gan aiz aizslēgtajām durvīm kabinetā.

Mildreda iekliedzās:

-  Ak, Dievs! Ko lai mēs darām?

Lūisa kabinetā atkal atskanēja dobjš troksnis, pēc tam skaņa, kas izklausījās vēl baisāka nekā aurošana, tās bija histēriskas raudas.

Kāds pagāja garām mis Mārplai un sāka raustīt durvis.

Tas bija Stīvens Restāriks.

-  Atver durvis! Atver durvis! viņš kliedza.

>

Zālē atgriezās mis Belevera ar atslēgu saišķi rokā.

-   Izmēģiniet kādu no šīm, viņa aizelsusies izdvesa.

Šajā brīdī zālē atkal iedegās pilns apgaismojums. Šķiet, pēc drūmās, nāvējošās puskrēslas atkal atgriezās dzīvība.

Stīvens Restāriks centās pielāgot atslēgas.

Varēja dzirdēt, kā durvju viņā pusē nokrīt zemē no slēdzenes izgrūstā atslēga.

Histēriskā raudāšana kabinetā nebija mitējusies.

Zālē atgriezās Volters Hads, ienākot viņš sastinga uz sliekšņa un iesaucās:

-   Sakiet, kas te notiek!

Mildreda caur asarām izdvesa:

-   Tas vājprātīgais cilvēks ir nošāvis misteru Serokoldu.

-  Lūdzu… ierunājās Kerija Luīza. Viņa piecēlās un devās uz kabineta durvīm. Ļoti mierīgi pastūma malā Stīvenu Restāriku, sacīdama: Ļaujiet, es ar viņu parunāšu. Viņa ļoti maigi sauca:

-    Edgar… Edgar, vai tu neielaidīsi mani iekšā? Lūdzu, Edgar!

Visi dzirdēja, kā atslēga tiek ielikta slēdzenē, tā tiek pagriezta. Un durvis lēnām atvērās.

Bet tas nebija Edgars, kurš atvēra durvis. Tas bija Lūiss Serokolds. Viņš strauji elsoja, it kā būtu skrējis, bet citādi izskatījās pilnīgi sveiks un vesels.

-   Viss kārtībā, mīļumiņ, viņš teica, viss, mīļumiņ, pilnīgā kārtībā.

-   Mēs domājām, ka esat nošauts, piesmakušā balsī sacīja mis Belevera.

Lūiss Serokolds sarauca pieri un skarbi atteica:

-   Protams, ka es neesmu nošauts.

Tagad viņi varēja ielūkoties Lūisa kabinetā. Edgars Lausons tupēja uz grīdas pie rakstāmgalda. Viņš elsodams raudāja. Revolveris mētājās netālu no viņa uz grīdas.

-   Bet mēs dzirdējām šāvienus, Mildreda iesaucās.

-  Jā, viņš izšāva divas reizes.

-   Un viņš tev netrāpīja?

-   Protams, viņš man netrāpīja, atcirta Lūiss.

Mis Mārpla uzskatīja, ka šie "protams" izklausījās dīvaini. Tika šauts no neliela attāluma.

Lūiss Serokolds nervozi iesaucās:

-   Kur ir Mavriks? Mums vajadzīgs Mavriks.

Mis Belevera sacīja:

-   Iešu viņu sameklēt. Es piezvanīšu arī policijai.

-   Policijai? Nekādā gadījumā!

-     Mums noteikti jāpiezvana policijai, Mildreda iebilda. Viņš ir bīstams.

-   Nieki, atteica Lūiss Serokolds. Nelaimīgs puika. Vai tad viņš izskatās bīstams?

Šajā brīdi viņš neizskatījās bīstams. Viņš izskatījās jauns, pacilāts un diezgan nesimpātisks.

Viņa balss bija zaudējusi rūpīgi iestudēto agresīvo toni.

-  Es negribēju to darīt, viņš nomurmināja. Nezinu, kas man bija uznācis… Es laikam biju kļuvis traks.

Mildreda nošņācās.

-       Es patiešām biju kļuvis traks. Es tā negribēju. Lūdzu, mister Serokold… es patiešām ta negribēju.

Lūiss Serokolds paklapēja viņam pa plecu.

-   Viss kārtībā, manu zēn. Nekas ļauns nav noticis.

Volters Hads iegāja kabinetā un aplūkoja sienu aiz galda.

-  Lodes ir gājušas cauri šeit, tad viņš paskatījās uz galdu un aiz tā stāvošo krēslu un drūmi piebilda, trāpījumam vajadzēja būt gandrīz precīzam.

-   Es biju zaudējis prātu. Es īsti neapzinājos, ko es daru. Es iedomājos, ka viņš laupījis man manas tiesības. Es domāju…

Mis Mārpla uzdeva jautājumu, ko jau krietnu laiku bija vēlējusies pajautāt:

-   Kas jums teica, ka misters Serokolds ir jūsu tēvs?

Uz brīdi Edgara sejā parādījās apjukums. Parādījās un zibenīgi pazuda.

-   Neviens, viņš atteica. Man tas vienkārši ienāca prātā.

Volters Hads skatījās uz revolveri, kas atradās uz grīdas.

-   Kur tu dabūji to šaujamo? viņš bargi noprasīja.

-   Šaujamo? Edgars neizpratnē lūkojās uz revolveri.

-   Tas izskatās pēc manējā, Volters secināja. Viņš noliecās un pacēla revolveri. Nolādēts! Tas ir mans! Tu izvilki to no manas istabas, tu riebīgā uts!

Lūiss Serokolds nostājās starpā starp verdziskā padevībā sašļukušo Edgaru un draudīgo amerikāni.

-  To visu var nokārtot vēlāk, viņš teica. Lūk, Mavriks jau nāk. Uzmetiet viņam aci, Mavrik, vai varat?

Doktors Mavriks lietišķi kā profesionālis piegāja pie Edgara.

-   Neuztraucies, viņš teica, tu zini, ka nav jāuztraucas.

-  Viņš ir bīstams, viņš ir mēnessērdzīgs, neiecietīgi iesaucās Mildreda. Viņš šāva ar revolveri, viņš trakoja. Viņš gandrīz nošāva manu patēvu.

Edgars mazliet iešņukstējās, un doktors Mavriks pārmetoši aizrādīja:

-   Lūdzu, uzmanīgāk, misis Strēta.

-   Man tas viss ir apriebies. Apriebušās visas jūsu izdarības šeit. Es jums saku, tas cilvēks ir mēnessērdzīgs.

Edgars veikli aizslīdēja prom no doktora Mavrika un nokrita uz grīdas pie Serokolda kājām.

-   Palīdziet man. Palīdziet man. Neļaujiet viņam aizvest mani prom un ieslodzīt. Neļaujiet…

Nepatīkams skats, nodomāja mis Mārpla.

Mildreda nikni iesaucās:

-   Es saku, ka viņš ir…

Lūdzoši ierunājās viņas māte:

-   Lūdzu, Mildred. Tagad ne. Viņš ir nelaimīgs.

Volters norūca:

-  Nelaimīgās utis. Visiem viņiem šeit galvā ir ku-kū.

-   Es par viņu parūpēšos, doktors Mavriks pavēstīja. Nāc man līdzi, Edgar. Tev nepieciešama gulta… un kaut kas nomierinošs… un rit mēs par visu parunāsimies. Tu taču man uzticies, vai ne?

Edgars, nedaudz drebēdams, uzslējās kājās, šaubīgi paskatījās uz jauno ārstu un Mildredu vStrētu.

-   Viņa sacīja… es esot mēnessērdzīgs.

Zālē atskanēja mis Beleveras steidzīgie un noteiktie soļi. Viņa pienāca cieši sakniebtām lūpām un piesārtušu seju.

-   Es piezvanīju policijai, viņa drūmi pavēstīja. Viņi pēc brīža būs klāt.

Kerija Luīza izbailēs iesaucās:

-Džollij!

Edgars ievaidējās.

Lūiss Serokolds nikni sarauca pieri.

-  Es teicu tev, Džollij, es negribu saukt nekādu policiju. Tā ir medicīniska rakstura lieta.

-        Tāda tā varētu būt, atteica mis Belevera. Bet man ir cits iemesls. Man bija jāizsauc policija. Misters Ģalbrendsens ir nošauts.

ASTOTĀ NODAĻA

Pagāja daži mirkļi, iekams klātesošie aptvēra, ko mis Belevera saka.

Kerija Luīza neticīgi ierunājās:

-   Kristiāns nošauts? Miris? Nē, tas nav iespējams!

-   Ja jūs man neticat, atteica mis Belevera, adresējot sacīto ne tik daudz misis Serokoldai, bet gan klātesošajiem, ejiet un paskatieties paši.

Viņa bija nikna, un niknums jautās viņas asi aprautajos teikumos, balsī.

Bažīgi un lēnām Kerija Luīza pavirzījās kādus pāris soļus uz durvju pusi. Lūiss Serokolds aplika viņai roku ap pleciem.

-  Nē, mīļā, ļauj labāk, es iešu.

Viņš izgāja pa durvīm. Doktors Mavriks, uzmetis šaubpilnu skatienu Edgaram, sekoja misteram Serokoldam. Mis Belevera gāja viņiem no muguras.

Mis Mārpla ieteica Kerijai Luīzai apsēsties. Kerija Luīza atslīga krēslā. Viņas skatienā jautās ciešanas un izbīlis.

-   Kristiāns… nošauts? viņa atkārtoja gandrīz bērnišķīgā, šausmu pārņemtā balsi.

Volters Hads palika stāvam līdzās Edgaram Lausonam un naidīgu skatienu lūkojās uz to. Rokā viņš aizvien vēl turēja šaujamo, ko bija pacēlis no grīdas.

Misis Serokolda atkal ierunājās klusā, izbrīnās pilnā balsi:

-   Kas varēja gribēt nošaut Kristiānu?

Tas neskanēja kā jautājums, uz kuru tiek gaidīta atbilde.

Volters klusītiņām nomurmināja:

-  Tie slaisti. Visa tā varza.

Stīvens pievirzījās tuvāk Džinai, it kā gribēdams viņu aizstāvēt. Viņas jaunavīgā seja ar dzīvīgajiem sejas vaibstiem drūmajā telpā izcēlās īpaši.

Pēkšņi atsprāga vaļā parādes durvis un kopā ar vēsu vēja pūsmu iedrāzās jauns cilvēks lielā, garā mētelī.

Viņa sirsnīgā sasveicināšanās klātesošajiem likās šokējoša.

Sveiciens visiem visapkārt! Kas te šovakar notiek? Uz ceļa tik liela migla, es vilkos tik lēni kā gliemezis.

Pirmajā acumirklī mis Mārplai likās, ka viņai dubultojas. Protams, viens un tas pats vīrietis nevarēja vienlaikus stāvēt līdzās Džinai un ienākt pa durvīm. Tad viņa atskārta, ka abi vīrieši ir līdzīgi, ļoti līdzīgi. Abi vīrieši noteikti bija brāļi, tāpēc tik līdzīgi.

Stīvens Rcstāriks bija kalsns, gandrīz vai novājējis, arī jaunatnācējs izskatījās slaids. Garais mētelis ar karakula apkakli bija cieši piegulošs, tādējādi pasvītrojot ienācēja slaikumu. Vīrieti neapšaubāmi varēja nosaukt par izskatīgu, dzirkstošais, pašpārliecinātais skatiens viņam nodrošināja panākumus.

Mis Mārpla ievēroja, ka ienācēja acis, kolīdz viņš pārkāpa pār slieksni, acumirkli tika pievērstas Džinai.

Viņš vaicājoši teica:

-   Jūs mani negaidījāt? Vai jūs saņēmāt manu telegrammu?

Jautājumi tika vairāk adresēti Kerijai Luīzai. Viņš bija pagriezies pret viņu un straujiem soļiem tuvojās viņai.

Kerija Luīza automātiski pastiepa viņam roku. Viņš saņēma to un maigi noskūpstīja. Tas nebija formāls pieklājības žests, tajā jautās sirsnība un mājīguma noskaņa.

Kerija Luīza klusi, neskanīgā balsi atteica:

-    Saprotams, Aleks, mīļais… saprotams… vienīgi… redzi, te ir tādi notikumi…

-   Notikumi?

Mildreda steidzās sniegt pilnīgu informāciju. Mis Mārpla viņas toni uzskatīja par nepiemērotu situācijai.

-   Kristiāns Ģalbrendsens, Mildreda sacīja, manu brāli Kristiānu Galbrendsenu atrada nošautu.

-   Ak, Dievs! Alekša izbrīns bija neaprakstāms. Pašnāvība, vai ne?

-   Nē, nē, Kerija Luīza steidzīgi atteica. Tā nevar būt pašnāvība. Kristiāns to nevarēja. Nekādā ziņā ne.

-   Tēvocis Kristiāns nekad nebūtu varējis nošauties, esmu pārliecināta, ierunājās Džina.

Alekss Restāriks skatījās no viena uz otru. Viņa brālis Stīvens noraidoši papurināja galvu. Volters Hads raudzījās drūmi un nīgri. Alekša skatiens pēkšņi vaicājoši apstājās pie mis Mārplas. Šķita, it kā viņš būtu atklājis uz skatuves lieku balstkoku.

Viņa skatiens neapšaubāmi liecināja par vēlēšanos saņemt paskaidrojumu. Taču neviens neko nepaskaidroja par mis Mārplu, viņa saglabāja vecas, pilnīgi apmulsušas nevainīgas lēdijas veidolu.

-  Kad? Alekss iesaucās. Kad tas notika?

-   Tieši pirms tavas ierašanās, atbildēja Džina. Liekas, pirms trim vai četrām minūtēm. Saproti, īstenībā mēs dzirdējām šāvienu. Vienīgi mēs nepievērsām tam uzmanību.

-  Nepievērsāt uzmanību? Kāpēc?

-        Saproti, te risinājās tādi notikumi… Džina steidzīgi skaidroja.

' Patiesi notikumi, Volters apstiprināja.

Pa bibliotēkas istabas durvīm zālē ienāca Džuljeta Belevera.

-         Misters Serokolds liek mums visiem sapulcēties bibliotēkas istabā un tur uzgaidīt. Policijai tā būs ērtāk. Izņemot misis Serokoldu. Kara, tev tas ir baisms trieciens. Es liku ielikt tavā gultā karstas ūdenspudeles. Nāc, uzvēdīšu tevi augšā…

Piecēlusies kājās, Kerija Luīza noraidoši papurināja galvu.

-         Vispirms man jāredz Kristiāns, viņa atteica.

-  Nē, dārgā, nē. Neuztrauc sevi…

Kerija Luīza glāstigi pastūma mis Beleveru sānis.

-         Džollija, mīļā… tu nespēj saprast. Viņa pārlaida skatienu apkārt un sacīja: Džeina?

Mis Mārpla pienāca Kerijai Luīzai klāt.

-   Nāc man līdzi, Džeina, tu tak neatteiksi?

Abas vecās dāmas devās uz durvju pusi. Durvīs, nākdams iekšā, doktors Mavriks gandrīz saskrējās ar viņām.

Mis Belevera iesaucās:

-   Doktor Mavrik, lūdzu, apturiet viņu! Tas ir neprāts!

Kerija Luīza rāmu skatienu lūkojās uz jauno ārstu, viņa pat nedaudz uzsmaidīja.

Doktors Mavriks jautāja:

-Jūs gribat ieiet un… redzēt viņu?

-   Man tas jādara.

-   Skaidrs, viņš pakāpās sānis, ja jūs uzskatāt, ka jums tas jādara. Bet pēc tam gan ejiet atgulieties, ļaujiet, lai mis Belevera pārjums parūpējas. Kaut šobrīd jūs neizjūtat šoku, pēc tam, galvoju, jūs noteikti to sajutīsit.

-   Jā, iespējams, jums taisnība. Es būšu galīgi satriekta. Nāc, Džeina.

Abas sievietes izgāja gaitenī, pagāja garām galvenajām kāpnēm, ēdamistabai labajā pusē, dubultdurvīm, kas veda uz virtuvi un saimniecības telpām, kreisajā pusē, terases malējām durvīm un tad nonāca pie ozolkokā iekārtotā apartamenta, kas bija ierādīts Kristiānām Galbrendsenam. Šī istaba bija iekārtota vairāk kā viesistaba nevis kā guļamistaba; telpas vienā malā alkovā bija iekārtota gulta, tai līdzās atradās durvis uz ģērbistabu un vannasistabu.

Kerija Luīza apstājās uz sliekšņa. Kristiāns Ģalbrendsens bija sēdējis pie milzīgā sarkankoka rakstāmgalda, viņa priekšā uz galda atradās mazā portatīvā rakstāmmašīna. Tā viņš tur sēdēja arī tagad, mazliet sagāzies uz sāniem. Augstās krēsla lēnes neļāva viņa ķermenim noslīdēt uz grīdas.

Lūiss Serokolds stāvēja pie loga. Viņš bija nedaudz atvilcis portjeras un truli raudzījās nakts tumsā.

Sievietēm ienākot, viņš pagriezās pret tām un ar dusmām sejā sacīja: •

Mana mīļā, tev nevajadzēja šurp nākt.

Viņš nāca Kerijai Luīzai pretī, viņa pastiepa viņam roķu. Mis Mārpla pakāpās kādu soli atpakaļ.

-  Jā, Lūis, jā. Man bija viņš… jāredz. Jāzina, kāda ir patiesība.

Viņa lēnām virzījās uz galda pusi.

Lūiss brīdinoši sacīja:

-  Tu nedrīksti neko aiztikt. Visam jābūt tā, kā ir bijis, kamēr atbrauc policija.

-  Saprotams. Tātad kāds viņu nošāvis… ar iepriekšēju nodomu?

-   Jā. Lūiss Serokolds izskatījās izbrīnījies par šādu jautājumu. Es domāju… tu zini to.

-   Zinu. Kristiāns nekādā ziņā nebūtu varējis izdarīt pašnāvību, viņš bija tik kārtīgs, tik uzmanīgs… tas nevar būt nelaimes gadījums. Tas nozīmē… viņa uz bridi pieklusa, tā ir slepkavība.

Viņa apgāja galda otrā pusē, apstājās un lūkojās uz mirušo. Viņas sejā vidēja skumjas un mīlestība.

-   Mīļais Kristiāns, viņa izdvesa, viņš allaž bija tik labs pret mani.

Kerija Luīza maigi, ar pirkstu galiem pieskārās viņa galvai un sacīja:

-   Lai Dievs tevi svēti, mīļais Kristian.

Lūiss Serokolds ierunājās, viņa balss skanēja tik patiesi skumji, mis Mārpla to nebija iepriekš dzirdējusi:

-   Es vēlētos, kaut Dievs tevi, Karolīna, būtu pasargājis no visa, kas noticis.

Kerija Luīza pašūpoja galvu.

-   Cilvēku nevar pasargāt no īstenības, viņa teica. Agri vai vēlu ar patiesību vienmēr jāsastopas. Un jo ātrāk tas notiek, jo labāk. Tagad iešu atgulšos. Tu paliksi šeit, Lūis, kamēr atbrauks policija?

-Jā.

Kerija Luīza pagriezās uz iešanu, un mis Mārpla apskāva draudzeni.

DEVĪTĀ NODAĻA

Inspektors Karijs un viņa palīgs ierodoties sastapa mis Beleveru vienu lielajā zālē.

Viņa pašpārliecināti nāca pretī atbraucējiem.

-   Es esmu Džuljeta Belevera, misis Serokoldas sekretāre un palidze.

-   Vai tā bijāt jūs, kas atrada līķi un piezvanīja mums?

-Jā. Gandrīz visi mājas iemītnieki ir bibliotēkas istabā, tur aiz tām durvīm. Misters Serokolds palika istabā pie mistera Galbrendsena pieskatīt, lai nekas netiktu aiztikts. Doktors Mavriks, kurš pirmais apskatīja līķi, pēc brīža būs klāt. Viņam nācās uz mājas otru spārnu aizvest… pacientu. Vai man pavadīt jūs uz notikuma vietu?

-  Esiet tik laipna.

Kompetenta sieviete, inspektors pie sevis nodomāja, viņai viss salikts pa plauktiem.

Viņš sekoja mis Beleverai pa gaiteni.

Policijas rutīna tika iedarbināta, un nākamās divdesmit minūtes tā darbojās nevainojami. Fotogrāfs nofotografēja nepieciešamos uzņēmumus. Policijas ārsts tūlīt pēc ierašanās satikās ar doktoru Mavriku. Pēc pusstundas atbrauca ambulances mašīna un aizveda Kristiānā Galbrensena mirstīgās atliekas, un inspektors Karijs uzsāka oficiālo nopratināšanu.

Lūiss Serokolds ieveda inspektoru bibliotēkas istabā, un Karijs rūpīgi nopētīja sapulcējušos cilvēkus, ieskicējot prātā vispārējas piezīmes. Kāda veca lēdija sirmiem matiem, sieviete vidējos gados, jauna, skaista meitene, kura redzēta braukājot apkārt mašīnā, viņas vīrs īgns amerikānis, pāris jaunu vīriešu, kuri šad tad manīti šai apkaimē, un uzņēmīgā sieviete mis Belevera, kura viņiem piezvanīja un viņus sagaidīja.

Inspektors Karijs bija sacerējis nelielu uzrunu, kuru tagad, kā plānojis, norunāja.

Zinu, cik ļoti satriekti jūs visi esat, viņš teica. Es ceru jūs šovakar ilgi neaizturēt. Sīkāk lietas būtībā mēs iedziļināsimies rīt. Mis Belevera atklāja mistera Galbrendsena līķi, un es gribu lūgt mis Beleveru raksturot man vispārējo situāciju, lai izvairītos no atkārtošanās. Mister Serokold, ja vēlaties doties augšā pie sievas, lūdzu, dariet to, un, kad es būšu beidzis sarunu ar mis

Beleveru, es gribēšu runāt ar jums. Vai viss ir skaidrs? Varbūt te ir kāda neliela istaba, kur…

. Lūiss Serokolds teica:

-  Varbūt mans kabinets, Džollij?

Mis Belevera pamāja ar galvu, sacīdama:

-  Es jau biju paredzējusi to piedāvāt.

Viņa devās pāri lielajai zālei, inspektors Karijs un viņam asistējošais seržants sekoja mis Beleverai.

Džollija pienācīgi apsēdināja policijas ierēdņus un apsēdās ari pati. Varēja nodomāt, ka tā.'ir viņa, nevis policijas inspektors, kas veiks nopratināšanu.

Taču pienāca bridis, kad iniciatīvu pārņēma inspektors Karijs. Viņam bija labskanīga samtaina balss un patīkamas manieres. Viņš izskatījās mierīgs, nopietns, nedaudz atturīgs. Daži cilvēki kļūdījās, nenovērtēdami viņu pietiekami augstu. Viņš savā nozarē bija tikpat kompetents kā mis Belevera savējā. Bet viņš uzskatīja, ka īpaša izrādīšanās nav nepieciešama.

Viņš svarīgi noklepojās, lai atbrīvotu kaklu.

-   Misters Serokolds man jau sniedza svarīgākos faktus. Misters Kristiāns Ģalbrendsens bija nelaiķa Ērika Galbrendsena-Guldbrendsena fonda un universitātes dibinātāja vecākais dēls… un tā tālāk. Viņš bija arī viens no šīs iestādes aizbildņiem un ieradās šeit vakar, pavisam negaidīti. Vai tā taisnība?

-Jā.

Inspektors Karijs bija apmierināts ar mis Beleveras kodolīgumu. Viņš turpināja:

-   Misters Serokolds bija aizbraucis uz Liverpūli. Viņš atgriezās šovakar ar vilcienu astoņpadsmitos trīsdesmit..

-Jā.

-   Pēc šodienas vakariņām misters Ģalbrendsens paziņoja par savu vēlēšanos doties uz savu istabu un pēc tam, kad kafija bija pasniegta, aizgāja. Vai taisnība?

-Jā.

-  Tagad, mis Belevera, pastāstiet man saviem vārdiem, kā jūs atklājāt, ka Kristiāns Ģalbrendsens ir beigts.

-    Šovakar notika ne visai patīkams incidents. Viens jauns vīrietis, pacients psihopāts, zaudējis garīgo līdzsvaru, draudēja misteram Serokoldam ar revolveri. Jaunais cilvēks arī izšāva ložu pēdas jūs varat redzēt tur sienā. Laimīgā kārtā misters Serokolds ir neskarts. Pēc izšaušanas jaunais cilvēks galīgi sabruka, misters Serokolds aizsūtīja mani pēc doktora Mavrika. Es piezvanīju, bet viņa nebija uz vietas. Es viņu sameklēju, viņš runājās ar vienu no saviem kolēģiem, un informēju par nepieciešamību, doktors Mavriks nekavējoties nāca pie mistera Serokolda. Atceļā es iegāju mistera Galbrendsena istabā. Gribēju apvaicāties, vai viņam kaut ko nevajag varbūt karstu pienu vai viskiju pirms do» šanās pie miera. Es pieklauvēju, atbildes nebija, atvēru durvis. Es ieraudzīju, ka misters Ģalbrendsens ir miris. Tad es jums piezvanīju.

-  Cik ieeju un izeju ir šai mājai? Kā tās ir apsargātas? Vai kāds no ārpuses varēja nepamanīts nokļūt mājā?

-   Ikviens, kas vēlējās, pa sānu durvīm varēja nokļūt uz terases. Tās stāv neaizslēgtas līdz mūsu gulētiešanai, jo cilvēki no koledžas ēkas nāk uz šejieni un iet atkal atpakaļ.

-   Un jūsu koledžā, man šķiet, atrodas divi simti vai divi simti piecdesmit gados jauni noziedznieki?

-   Jā. Bet koledžas ēkas ir apsargātas, tur ir patruļas. Es teiktu, ka ir gandrīz neiespējami iziet no koledžas nepamanītam.

-   To mēs, saprotams, pārbaudīsim. Vai misters Ģalbrendsens nebija kaut kādā veidā izraisījis pret sevi, sacīsim, naidu? Varbūt viņš tika pieņēmis kādus nevēlamus lēmumus?

Mis Belevera pakratīja galvu.

-    Nē gan. Misters Ģalbrendsens nebija iesaistīts koledžas darbā vai administratīvajās lietās.

-   Kāds bija viņa ierašanās mērķis?

-  Nav ne jausmas.

-   Bet viņš bija neapmierināts, uzzinājis, ka mistera Serokolda nav mājās, un tūdaļ nolēma sagaidīt viņa atgriešanos?

r Jā.

-  Tātad viņa ierašanās katrā ziņā bija saistīta ar misteru Serokoldu?

-Jā. Bet tas tāpēc, ka viņš bija saistīts ar institūtu.

-  Pieņemsim, ka tā. Vai viņš tikās un apspriedās ar misteru Serokoldu?

-   Nē, neiznāca laika. Misters Serokolds ieradās tikai šodien tieši pirms vakariņām.

-  Bet pēc vakariņām misters Ģalbrendsens sacīja, ka viņam jāuzrakstot svarīgas vēstules, un aizgāja? Vai viņš nesarunāja tikšanos ar misteru Serokoldu, lai apspriestos?

-  Nē. Viņš nesarunāja.

-  Izklausās dīvaini… viņš taču īpaši palika ilgāk, lai sagaidītu misteru Serokoldu.

-  Jā. Izklausās.

Sī dīvainā situācija mis Beleverai ienāca prātā tikai tagad.

-   Vai misters Serokolds nepavadīja misteru Galbrendsenu uz viņa istabu?

-  Nē. Misters Serokolds palika zālē.

-   Vai jums nav nojausmas, ap cikiem misters Ģalbrendsens varēja tikt nogalināts?

-   Man šķiet… iespējams, ka mēs dzirdējām šāvienu. Ja tā, tad nelaime notikusi divdesmit trīs minūtes pāri astoņiem.

-   Jūs dzirdējāt šāvienu? Un tas jūs neuztrauca?

-   Apstākļi bija īpaši.

Viņa detalizēti atstāstīja atgadījumu, kas notika starp Lūisu Serokoldu un Edgaru Lausonu.

-  Tātad nevienam nelikās, ka šāviens ir atskanējis mājā?

-  Nē. Nedomāju gan. Mēs visi atviegloti uzelpojām, ka šāviens neatskanēja šeit šajā kabinetā.

Mis Belevera drūmi piebilda:

-    Grūti iedomāties, ka slepkavības mēģinājums un slepkavība notiek vienā un tanī pašā mājā, turklāt vienā un tanī pašā laikā.

Inspektors Karijs atzina, ka to patiešām nevar iedomāties.

Pēkšņi mis Belevera teica:

-  Ziniet, es gan gāju uz mistera Galbrendsena istabu, lai apjautātos, vai viņam ko nevajag, bet īstenībā tas bija iemesls pie viņa ieiet, lai pārliecinātos, vai viss ir kārtībā.

Inspektors Karijs brīdi skatījās uz viņu, tad jautāja:

-   Kāpēc jums prātā ienāca doma, ka viss varētu nebūt kārtībā?

-   Nezinu. Iespējams, ka šāviens, kas atskanēja ārpus mājas. Tajā brīdī tas nešķita svarīgs..Bet vēlāk par to iedomājos. Es pati sev sacīju, ka tas ir bijis vienkārši mistera Restārika mašīnas izpūtēja blaukšķis…

-   Mistera Restārika mašīnas?

-   Jā. Alekša Restārika. Viņš atbrauca šovakar ar mašīnu… tūlīt pēc tam, kad viss jau bija noticis.

-   Skaidrs. Kad jūs atklājāt mistera Galbrendsena līķi, vai jūs kaut ko istabā aiztikāt?

-   Saprotams, nē. Mis Beleveras balsī ieskanējās gandrīz vai aizvainojums. Es zinu, ka neko nedrīkst ne aiztikt, ne kustināt. Šāviens bija trāpījis misteru Galbrendsenu galvā, bet, tā kā nekur nebija redzams šaujamierocis, es zināju, ka tā ir slepkavība.

-   Vai tagad, kad jūs ievedāt mūs istabā, viss bija tieši tāpat kā tad, kad jūs līķi atklājāt?

Mis Belevera apdomājās. Viņa cieši samiedza acis. Inspektors Karijs nodomāja, ka viņai noteikti ir redzes atmiņa.

-   Viena lieta bija citādi, viņa sacīja, rakstāmmašīnā nekā nebija.

-  Jūs gribat sacīt, inspektors pārjautāja, kad ienācāt telpā pirmo reizi, rakstāmmašīnā bija vēstule, un vēlāk šī vēstule ir nozudusi?

-   Jā. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka redzēju papīra lapas malu.

-   Paldies, mis Belevera. Kas vēl iegāja tanī istabā pirms mūsu ierašanās?

-   Misters Serokolds, protams. Viņš šeit palika, kad es gāju jums pretī. Un misis Serokolda un mis Mārpla ienāca šeit, misis Serokolda uzstāja, ka viņai ir jāredz Kristiāns:

-   Misis Serokolda un mis Mārpla? inspektors noteica. Kura ir mis Mārpla?

-   Vecā dāma ar sirmajiem matiem. Viņa ir misis Serokoldas draudzene no skolas lai kiem. Viņa atbrauca pie mums pirms četrām dienām.

-   Paldies jums, mis Belevera. Jūs mums visu ļoti skaidri izstāstījāt. Tagad es runāšu ar misteru Serokoldu. Ai, laikam gan vispirms ar veco dāmu… viņu sauc mis Mārpla, vai ne? Vispirms jārunā ar viņu, lai viņa var iet ātrāk gulēt. Būtu cietsirdīgi likt gaidīt vecai dāmai, inspektors Karijs labestīgi sacīja. Viņai notikušais noteikti ir milzīgs pārdzīvojums.

-  Vai man viņu pasaukt?

-   Esiet tik laipna.

Mis Belevera izgāja. Inspektors Karijs palūkojās griestos.

-   Ģalbrendsens? inspektors noteica. Kāpēc Ģalbrendsens? Divi simti jaunu savādnieku blakus ēkā… Tiem nebūtu iemesla izdarīt šo noziegumu… Iespējams, ka viens tomēr to izdarīja… Bet kāpēc Galbrendsenu? Viņš taču šeit bija svešinieks.

Seržants Leiks teica:

-   Protams, mēs vēl visu nezinām.

-   Pagaidām mēs vēl neko nezinām, atteica inspektors Karijs.

Viņš piecēlās un galanti paklanījās, kad ienāca mis Mārpla. Viņa izskatījās mazliet uztraukusies, un inspektors centās viņu nomierināt.

-   Nesatrauciet pati sevi! Tādas vecas dāmas kā šī, inspektors nodomāja, policijas ierēdņus pieskaita pie zemākas kārtas, jāizrāda viņai vislielākā cieņa un uzmanība, jāparāda sevi no labākās puses. Notikušais ir ļoti smags trieciens, zinu. Bet mēs esam šeit, lai noskaidrotu faktus. Lai visu noskaidrotu.

-   Jā, saprotu, atteica mis Mārpla. Viss ir ļoti sarežģīti. Grūti ko noskaidrot, ja nekas nav skaidrs. Jo, kad jūs skatāties vienā virzienā, jūs nevarat vienlaicīgi skatīties pretējā virzienā. Un bieži vien mēs skatāmies nepareizajā virzienā, varbūt tas notiek gluži nejauši, bet varbūt mūs tā ievirza, to grūti noteikt. "Burvju mākslinieki" to sauc par triku. Tie ir gudri, vai ne? Un es nekad neesmu varējusi aptvert, uz ko pamatojas viņu triks ar zelta zivtiņu trauku.

Inspektors Karijs samirkšķināja acis un izvairīgi atteica:

-   Tā nu tas ir. Tagad pie lietas — man jau ir sīks šīvakara notikumu atreferējums, ko sniegusi mis Belevera. Domāju, ārkārtīgi nemierpilns vakars jums visiem.

-  Jā, patiešām. Tas viss norisinājās tik dramatiski.

-   Vispirms jau atgadījums ar… viņš paskatījās savās piezīmēs, ar Edgaru Lausonu.

-   Bezgala dīvains jauneklis, mis Mārpla sacīja, man visu laiku bija tāda sajūta, ka ar viņu un ap viņu kaut kas nav kārtībā.

-   Ticu, ka jūs to jutāt, teica inspektors Karijs. Un tad, kad beidzās šis atgadījums, sekoja Galbrendsena nāve. Man zināms, ka jūs ar misis Serokoldu redzējāt… redzējāt līķi.

-   Jā, redzēju. Kerija Luīza lūdza iet viņai līdzi. Mēs esam senas draudzenes.

-  Tieši tā. Un jūs iegājāt mistera Galbrendsena istabā. Vai jūs — jūs abas kaut kam pieskārāties, kad bijāt istabā?

-   Nē, nē. Misters Serokolds mūs brīdināja to nedarīt.

-  Vai jūs gadījumā nemanījāt, vai rakstāmmašīnā bija vēstule vai kāds papīrs?

-   Nebija, atbildēja mis Mārpla. Es to uzreiz pamanīju, jo man uzreiz likās dīvaini misters Ģalbrendsens sēdēja pie rakstāmmašīnas, tātad vajadzēja būt kaut kam uzrakstītam. Ja, es nodomāju, tas ir ļoti dīvaini.

Inspektors Karijs cieši paskatījās uz mis Mārplu un jautāja:

-    Vai tikāt daudz runājusi ar misteru Galbrendsenu, kopš viņš atbrauca uz šejieni?

-   Pavisam nedaudz.

-   Vai atceraties kaut ko īpašu?

Mis Mārpla brīdi apsvēra.

-  Viņš apjautājās par misis Serokoldas veselību. Sevišķi par viņas sirdi.

-   Par sirdi? Vai viņai nav kaut kas kārtībā ar sirdi?

-   Cik man zināms, nekā īpaša nav.

Brīdi klusējis, inspektors turpināja:

-   Šovakar mistera Serokolda un Edgara Lausona strīda laikā jūs dzirdējāt šāvienu?

-   Es pati to sevišķi skaidri nedzirdēju. Es ne visai labi dzirdu. Bet misis Serokolda teica, ka šāviens skanējis ārpusē, tas nācis no parka puses.

-   Saskaņā ar manā rīcībā esošo informāciju misters Ģalbrendsens aizgāja prom tūdaļ pēc vakariņām?

-  Jā, viņš sacīja, ka viņam jāuzrakstot vēstules.

-   Vai viņš neizteica vēlēšanos tikties un aprunāties ar misteru Serokoldu?

-Nē.

Mis Mārpla vēl piebilda:

-   Redziet, starp viņiem jau bija notikusi neliela saruna.

-    Patiešām? Kad? Man zināms, ka misters Serokolds atgriezās mājās tieši pirms pašām vakariņām.

-   Pilnīgi pareizi, bet misters Serokolds nāca mājās caur parku un misters Ģalbrendsens, lai satiktos, bija izgājis viņam pretī, tad viņi abi staigāja šurp un turp pa terasi.

-   Kas vēl par to zina?

-   Domāju, ka neviens, mis Mārpla atteica, ja misters Serokolds to neizstāstīja misis Serokoldai. Tā sagadījās, ka es skatījos pa logu… uz putniem.

-  Putniem?

-   Putniem, mis Mārpla apstiprināja. Domāju, ka varbūt ieraudzīšu ķivuļus.

-   Bet neieraudzījāt, inspektors delikāti noteica. Bet varbūt jums gadījās kaut ko dzirdēt, par ko viņi runāja?

Nevainīgas zilas acis sastapās ar inspektora skatienu.

-   Tikai atsevišķus vārdus, par nožēlošanu, mis Mārpla laipni atteica.

-   Kādus vārdus?

Bridi klusējusi, mis Mārpla sacīja:

-   Es nezinu, par ko viņi runāja, bet nekļūdīgi varu teikt, ka viņi vēlējās, lai par šo sarunu neuzzina misis Serokolda, viņi vēlējās no tās pasargāt misis Serokoldu, kā sacīja misters Ģalbrendsens,

un misters Serokolds teica: "Piekrītu, tieši ar vinu

i

mums jārēķinās." Viņi pieminēja arī "lielu atbildību" un sacīja, ka acīmredzot ir nepieciešams "padoms no ārpuses". Pēc neliela klusuma brīža viņa piebilda: Ziniet, es domāju, ka par to jums vislabāk jājautā pašam misteram Serokoldam.

-   Tā mēs arī darīsim. Vai ir vēl kaut kas, kas jums šovakar likās neparasts?

Mis Mārpla apsvēra.

-   Viss bija tik neparasts, ka…

-   Pilnīgi pareizi. Pilnīgi pareizi.

Mis Mārplas atmiņā atausa kāda epizode.

-   Neparasti šķita arī tas, ka misters Serokolds neatļāva misis Serokoldai iedzert zāles. Mis Belevera par to ļoti sašuta.

Viņa vēsi pasmaidīja, piebilzdama:

-   Bet tas, protams, tāds sīkums vien ir…

-   Jā, protams, protams. Paldies jums, mis Mārpla.

Kad mis Mārpla bija izgājusi no istabas, inspektors secināja:

-  Veca, bet āķīga…

DESMITĀ NODAĻA

Kabinetā ienāca Lūiss Serokolds, un gaisotne tūdaļ izmainījās. Viņš pagriezās un cieši aizvēra aiz sevis durvis, tādējādi radīdams konfidencionālu atmosfēru, tad aizgāja un apsēdās, viņš nesēdās krēslā, kuru nupat bija atbrīvojusi mis Mārpla, bet aizgāja galda otrā pusē un iekārtojās savā krēslā. Inspektoram mis Belevera bija ierādījusi krēslu galda sānos, un iznāca tā, ka Lūisam Serokoldam tika rezervēta viņa parastā vieta.

Kad Lūiss Serokolds apsēdās, viņš pētoši paskatījās uz abiem policijas darbiniekiem. Viņa seja izskatījās drūma un sagurusi. Raugoties uz šo seju, varētu domāt, ka šis cilvēks pārdzīvo smagus pārbaudījumus, cieš smagu zaudējumu. Inspektoru Kariju tas nedaudz pārsteidza, Kristiānā Galbrendsena nāve Lūisam Serokoldam neapšaubāmi bija trieciens, taču Ģalbrendsens nebija viņam tuvs cilvēks, nedz tuvs draugs, nedz tuvs radinieks, viņiem bija vienigi attāls sakars, ko radīja apprecēšanās. Mainītas šķita ari lomas. Nepavisam neizskatījās, ka Lūiss Serokolds būtu ienācis uz nopratināšanu, drīzāk varētu domāt, ka viņš ieradies, lai vadītu tiesas sēdi. Inspektoru Kariju tas mazliet kaitināja, un viņš rosīgi iesāka:

-  Tātad, mister Serokold…

Izskatījās, ka Lūisa Serokolds domas aizklīdušas kaut kur tālumā. Viņš ar nopūtu sacīja:

-  Cik grūti tagad zināt, kā pareizi rīkoties.

Inspektors Karijs viņu pārtrauca:

-   Es domāju, mister Serokold, par to spriedīsim mēs. Un tagad par misteru Galbrendsenu, kā zināms, viņš ieradās negaidīti?

-  Pilnīgi negaidīti.

-   Vai jūs zinājāt, ka viņš atbrauks?

-   Man nebija ne mazākas nojausmas par to.

-  Un jums nav ari nojausmas, kāpēc viņš ieradās?

Lūiss Serokolds klusi atteica:

-   Jā, es zinu, kāpēc viņš atbrauca. Viņš man to pateica.

-Kad?

-   Es atgriezos no stacijas, viņš mani bija īpaši gaidījis un iznāca man pretī. Un tad viņš paskaidroja savas ierašanās iemeslu.

-   Acīmredzot darīšanas, kas saistītas ar Galbrendsena institūtu?

-   Nē, tam nebija nekāda sakara ar Galbrendsena institūtu.

-   Mis Belevera domā citādi.

-    Dabiski. Tādam jābūt pieņēmumam. Ģalbrendsens nedarīja neko, lai šo kļūdaino pieņēmu labotu. Ari es to nedarīju.

-  Kāpēc, mister Serokold?

-   Tāpēc, ka mēs abi uzskatījām, ka ļoti svarīgi ir neatklāt šī apmeklējuma īsto iemeslu.

-  Kāds bija īstais iemesls?

Lūiss Serokolds uz brīdi apklusa, tad smagi nopūtās.

-   Ģalbrendsens brauca uz šejieni divreiz gada, lai piedalītos aizbildņu sanāksmē. Pēdējā šāda sanāksme notika tieši pirms mēneša. Tātad viņam būtu jāierodas šeit pēc pieciem mēnešiem.

Domāju, ka tāpēc visi uzskatīja, ka viņu šurp atvedušas neatliekamas darīšanas, es tomēr domāju, ka pastāvēja pieņēmums: Ģalbrendsens ieradies sakarā ar darīšanām, cik tās neatliekamas tas jau Fonda ziņā. Cik man zināms, Ģalbrendsens nedarīja neko, lai šo priekšstatu mainītu… vai vismaz domāja, ka neko nedara. Jā, tas būs tuvāk patiesībai… viņš domāja, ka neko nedara.

-   Atvainojiet, mister Serokold, man nav īsti skaidrs.

Lūiss Serokolds neatbildēja uzreiz. Pēc brīža viņš sērīgi sacīja:

-   Es pilnībā saprotu, ka sakarā ar Galbrendsena nāvi, kas bija slepkavība, neapšaubāmi slepkavība, man jums jāatklāj visi fakti. Atklāti runājot, esmu noraizējies par savas sievas laimi un dvēseles mieru. Es nevaru jums, inspektor, izvirzīt nekādas prasības, bet, ja jūs pasargātu viņu no dažām lietām, kuras viņai nevajadzētu zināt, cik nu tas iespējams, es būtu jums ļoti pateicīgs. Redziet, inspektor Karij, Kristiāns Ģalbrendsens ieradās šeit, lai man pateiktu, ka viņam liekas, ka manu sievu kāds aukstasinīgi grib noindēt un lēnām to dara.

-Ko?

Karijs neticīgi pavirzījās uz priekšu.

Serokolds apstiprinoši pamāja ar galvu.

-  Jā, tā bija. Jūs varat iedomāties, kāds man tas bija trieciens. Man pašam par to nebija ne mazāko aizdomu, bet, kad Ģalbrendsens man to pateica, es sapratu, ka daži simptomi, par kuriem mana sieva pēdējā laikā ir sūdzējusies, pilnīgi pamato aizdomas. Viņa uzskatīja, ka viņai ir reimatisms, viņu moka kāju krampji, sāpes, nelaba dūša. Tieši šādus simptomus var radīt indēšana ar arsēnu.

-    Mis Mārpla mums stāstīja, ka Kristiāns Ģalbrendsens ir apjautājies par misis Serokoldas sirds stāvokli?

-   Ak tā? Tas ir interesanti. Man šķiet, viņš domāja, ka indes iedarbība uz sirdi izsauc pēkšņu nāvi, bez jebkādām aizdomām. Es domāju, ka, visticamāk, tiek izmantots arsēns.

-  Tātad jūs uzskatāt, ka Galbrendsena aizdomas ir pilnīgi pamatotas?

-  Jā, tā es domāju. Citādi Ģalbrendsens nebūtu šādu ziņu man pavēstījis, ja viņš nebūtu pārliecināts, ka fakti to apliecina.

-   Viņš bija uzmanīgs un stūrgalvīgs cilvēks, kuru grūti pārliecināt, taču vērīgs un saprātīgs.

-  Kādi viņam bija pierādījumi?

-   Mums neiznāca laika par tiem parunāt. Mūsu saruna notika steigā. Tajā atklājās viņa brauciena iemesls, un mēs vienojāmies, ka neko neteiksim manai sievai, kamēr nebūsim noskaidrojuši faktus.

-   Un kuru viņš turēja aizdomās? Kurš cilvēks saistīts ar indēšanu?

-   To viņš man nepateica, es nedomāju, ka viņš precīzi to zināja. Viņam varēja būt aizdomas. Acīmredzot viņam bija aizdomas, jo kādēļ gan citādi viņš būtu nogalināts?

-  Vai viņš jums neminēja kāda cilvēka vārdu?

-   Vārdu viņš neminēja. Mēs vienojāmies, ka mums šī lieta rūpīgi jāizmeklē, viņš ierosināja uzaicināt doktoru Gelbreitu. Doktors Gelbreits ir Galbrendsenu ģimenes draugs no seniem laikiem un viens no institūta pilnvarotajiem. Viņš ir cilvēks ar lielu pieredzi un izpratni, viņš ir neaizstājams, un viņš varētu iespaidot manu sievu, ja rastos nepieciešamība darīt viņai zināmas mūsu aizdomas. Mēs nolēmām konsultēties ar viņu, ko darīt ziņot vai neziņot policijai.

-   Ļoti neparasti, Karijs secināja.

-    Pēc vakariņām Ģalbrendsens aizgāja, lai rakstītu doktoram Gelbreitam. Un viņu nošāva tanī brīdī, kad viņš rakstīja Gelbreitam vēstuli.

-   Kā jūs to zināt?

-    Tāpēc, ka es izņēmu no rakstāmmašīnas vēstuli. Tā ir pie manis.

Viņš izņēma no krūškabatas pārlocītu papīra lapu un pasniedza to Karijam.

Inspektors bargi aizrādīja: .-Jūs nedrīkstējāt to ņemt. Jūs nedrīkstējāt neko aiztikt tajā istabā.

-   Es vairāk neko neaiztiku. Zinu, ka jūsu priekšā esmu izdarījis nepiedodamu pārkāpumu, bet man bija nopietns pamatojums. Es biju pārliecināts, ka mana sieva noteikti gribēs ienākt istabā pie Galbrendsena, un es baidījos, ka viņa varētu izlasīt vēstuli. Atzīstu, ka esmu rīkojies nepareizi, bet esmu pārliecināts, ka šādi rīkotos atkal. Es darītu visu… pilnīgi visu, lai pasargātu savu sievu no nelaimes.

Inspektors Karijs neko neteica, viņš atlocīja mašīnrakstā aprakstīto papīra lapu un lasīja.

Godātais doktor Gelbreit!

Ja vien tas ir iespējams, es lūdzu jūs atbraukt uz Stounigeitu, tiklīdz jūs saņemsit šo vēstuli. Atklājusies ārkārtīgi nopietna krīzes situācija, un es esmu neizpratnē, ko darīt. Es zinu, cik ļoti jūs cienāt un mīlat mūsu dārgo Keriju Luīžu un rūpējaties par visu, kas uz viņu attiecas un viņu iespaido. Cik daudz viņai būtu jāzina? Cik daudz mēs varam viņai neteikt? Šie ir jautājumi, uz kuriem man grūti rast atbildi.

Runāsim par lietu man šķiet, ka mīļā un jaukā lēdija pamazām tiek indēta. Pirmo reizi man radās aizdomas par to, kad es…

Šajā vietā vēstule bija pātraukta.

Karijs sacīja:

-   Un kad Kristiāns Ģalbrendsens nonāca līdz šai vietai, viņu nošāva?

-Jā.

-   Bet kāpēc šī vēstule bija palikusi rakstāmmašīnā?

-    Es domāju, divu iemeslu pēc: pirmkārt, slepkava nezināja, kam Ģalbrendsens raksta un par ko raksta; otrkārt, slepkavam nebija laika to izņemt. Viņš izdzirda kādu nākam, un laika bija tikai tik daudz, lai aizbēgtu nepamanīts.

-   Un Ģalbrendsens jums nedeva nekādu mājienu, kuru viņš tur aizdomās, vai viņš tur kādu aizdomās?

Iestājās neliels klusuma bridis, tad Lūiss sacīja:

-   Nekādu mājienu.

Vēl pēc brītiņa viņš skumji piebilda:

-   Kristiāns bija ļoti taisnīgs un godīgs cilvēks.

-   Ko jūs domājat, kādā veidā arsēns vai kas «. its var tikt vai tiek viņai dots?

• »

-   Es par to domāju, pārģērbjoties vakariņām,

un man šķiet, visdrīzāk tas tiek dots viņai kā kā-

> 7 >

das zāles, varbūt kopā ar toniku, ko mana sieva lieto. Kas attiecas uz ēdienu, tad mēs visi ēdam kopēju ēdienu, manai sievai netiek gatavots atsevišķi. Bet zāļu pudelē arsēnu var iebērt bez grūtībām.

-  Mums jānosūta zāles uz analīzi.

Lūiss klusi sacīja:

-   Man jau ir zāļu paraugs. Es to paņēmu šovakar pirms vakariņām.

Viņš izņēma no rakstāmgalda atvilktnes mazu aizkorķētu pudelīti ar iesārtu šķidrumu.

Inspektors Karijs izbrīnījies teica:

-   Jūs esat padomājis par visu, mister Serokold.

-   Uzskatu, ka jārīkojas precīzi un nekavējoties. Šovakar es neatļāvu sievai iedzert viņas ierasto zāļu porciju. Zāles joprojām stāv glāzē uz ozolkoka tualetes galdiņa lielajā zālē, bet zāļu pudele ar toniku atrodas ēdamistabā.

Karijs paliecas uz priekšu pari galdam. Atmetis ierēdnieciskumu, viņš klusītiņām čukstus jautāja:

-   Atvainojiet, mister Serokold, bet tieši kāpēc jūs tik ļoti vēlaties to slēpt no savas sievas? Vai jūs baidāties, ka viņa kritīs izmisumā? Neapšaubāmi, viņas pašas labā, viņu vajadzētu par to brīdināt.

-   Jā, jā, iespējams, vajadzētu. Bet es domāju, jūs visu neizprotat. Nepazīstot manu sievu, grūti to izprast. Mana sieva, inspektor Karij, ir ideāliste, cilvēks, kurš visiem pilnībā uzticas. Viņa neredz ļaunumu, nedzird ļaunumu un nerunā par ļaunumu. Viņai liktos pilnīgi neticami, ka kāds grib viņu noindēt. Bet mums nepieciešams iet tālāk; tas nav tikai vienkārši "kāds"; šis "kāds" ir konkrēta persona, to jūs pats labi saprotat, persona, kas, ļoti iespējams, manai sievai ir ļoti tuva un ļoti dārga…

-Tā jūs domājat?

-    Mums nepieciešami fakti. No tiem pāris simt audzēkņiem, kas te pie mums dzīvo, ir kādas pāris ne visai spožas, ne visai gaišas personības, kas bieži sevi izteikušas, demonstrējot rupjību un vardarbību, bet šajā gadījumā nevienu no viņiem nav pamata turēt aizdomās. Indētājs, kas to dara pakāpeniski, lēni, ir cilvēks, kas dzīvo šajā mājā, dzīvo ģimenē. Paanalizējiet, kādi cilvēki mīt šajā mājā: viņas vīrs, viņas meita, viņas audžudēls, pret kuru viņa izturas kā pret miesīgu dēlu, viņās mazmeita, mazmeitas vīrs, un vēl mis Belevera viņas ilggadēja uzticama draudzene un kalpotāja. Visi ļoti tuvi un ļoti dārgi cilvēki… Un tomēr aizdomām jākrīt… uz vienu no viņiem?

Karijs domīgi sacīja:

-   Bez mājiniekiem ir arī vēl citi cilvēki…

-   Ir jau, ja tā ņem. Ir doktors Mavriks, bieži ar mums ir kopā viens vai divi cilvēki no institūta personāla, vēl ir kalpotāji, bet, atklāti runājot, kāds viņiem varētu būt iemesls?

Inspektors Karijs teica:

-   Ir vēl jauneklis… kā viņu sauc?… Edgars Lausons?

-  Ja, bet viņš šeit ir bijis tikai kādas pāris reizes kā gadījuma viesis. Viņam nav nekādu motīvu. Turklāt, tāpat kā visi pārējie, viņš Karolīnai ir ļoti pieķēries.

-  Bet viņš ir nenosvērts. Ko jūs sakāt par viņa uzbrukumu jums šovakar?

Serokolds steidzīgi noraidoši atmeta ar roku.

-   Tīrie nieki, turklāt bērnišķīgi. Neko ļaunu viņš nedomāja darīt.

-   Ari ar tām lodēm, kas atstājušas carumus šajā sienā? Viņš uz jums šāva, vai ne?

-    Viņš negribēja man trāpīt. Tas bija tikai teātris, nekas vairāk.

-   Diezgan bīstams teātra spēles veids, mister Serokold.

-   Jūs nesaprotat. Jums jākonsultējas ar mūsu psihoterapeitu doktoru Mavriku. Edgars ir ārlaulībā dzimis bērns. Tas, ka viņš audzis bez tēva, un viņa necilā izcelsme tas viss radījis viņā garīgu traumu; viņš iztēlojas, ka viņa tēvs ir kāda slavenība. Saprotiet ļoti pazīstams komplekss. Viņa stāvoklis uzlabojās, ievērojami uzlabojās. Tad pēkšņi neizprotamu iemeslu dēļ viņš, tā sakot, atkrita atpakaļ. Viņš iedomājās, ka es esmu viņa tēvs, un sarīkoja scēnu, ko varētu nosaukt par melodrāmu viņš vicināja revolveri, kliedza, draudēja. Es itin nemaz nebiju uztraucies. Kad viņš izšāva, viņš sabruka, nokrita zemē, sāka raudāt, doktors Mavriks aizveda viņu prom un iedeva nomierinošas zāles. Rīt no rīta viņš droši vien būs pilnīgi normāls.

-  Jūs nevēlaties pret viņu celt apsūdzību?

-   Uzskatu, ka viņam tas būtu visbriesmīgākais, kas vien var būt.

-  Godīgi sakot, mister Serokold, šķiet, ka šis puisis tomēr būtu jānorobežo no pārējiem. Cilvēks, kas staigā apkārt, šaudīdamies ar revolveri un izpušķodams savu ego… Saprotiet, jāpadomā taču arī par sabiedrību.

-    Parunājiet par šo tematu ar doktoru Mavriku, Lūiss ierosināja. Viņš jums sniegs profesionālu viedokli par šo lietu. Lai nu kā, viņš vēl piebilda, nabaga Edgars nenošāva Galbrendsenu. Viņš visu laiku atradās šeit un draudēja nošaut mani.

-    Par šo apstākli esmu jau domājis, mister Serokold. Tātad mēs izslēdzam ārpus mājas esošos cilvēkus. Kaut ikviens no ārpuses varēja iekļūt mājā un nošaut misteru Galbrendsenu, jo terases durvis nebija aizslēgtas. Bet ir ierobežotāks cilvēku loks mājas iekšpusē, un, ņemot vērā to, ko jūs man stāstījāt, šķiet, liela vērība jāpievērš tieši šim lokam. Iespējams, ka, izņemot mis… mis Mārplu, kura skatījās laukā pa savas guļamistabas logu, neviens cits neredzēja un nezina, ka jums ar Galbrend: enu bija privāta saruna. Ja tā, Galbrendsenu varēja nošaut tāpēc, lai viņš jums nepastāstītu par savām aizdomām. Protams, ir priekšlaicīgi pilnībā apstiprināt šo versiju, jo iespējams eksistē arī citi motīvi. Man šķiet, Ģalbrendsens bija bagāts"cilvēks.

-   Ļoti bagāts cilvēks. Viņam ir dēli un meitas, un mazbērni… acīmredzot visi pēc viņa nāves iegūs mantojumu. Bet es domāju, ka neviens no viņa ģimenes locekļiem pašreiz neatrodas mūsu valstī, visi viņi ir naudīgi un augsti respektējami cilvēki. Cik man zināms, viņu vidū nav nevienas melnās aitas..

-Vai viņam bija kādi ienaidnieki?

-   Nedomāju vis. Viņš bija… viņš nebija tāda tipa cilvēks, kuram var būt ienaidnieki.

-Tātad visi apstākli centrējas uz māju, vainīgais jāmeklē šajā mājā, šīs mājas cilvēku vidū. Kurš no šīsmājas iemītniekiem varēja viņu nogalināt?

Lūiss Serokolds gausi sacīja:

-   Man grūti to pateikt. Te ir kalpi, ģimenes locekļi, viesi. Uzskatu, ka no jūsu redzes viedokļa aizdomas var krist uz visiem. Es vienīgi gribu piebilst, kad Kristiāns aizgāja uz savu istabu, visi mājinieki, izņemot kalpotājus, atradās lielajā zālē un, kamēr es tur atrados, neviens laukā neizgāja.

-   Neviens pats?

-  Es domāju… Lūiss Serokolds sarauca pieri, pūloties koncentrēties, -… jā gan, nodzisa dažas spuldzes… misters Volters Hads izgāja paskatīties, kāda tur vaina.

-Vai tas ir jaunais amerikānis?

-   Jā… protams, es nezinu, kas notika pēc tam, kad mēs ar Edgaru ienācām šajā kabinetā.

-   Un neko vairāk jūs man nevarat pastāstīt, mister Serokold?

Lūiss Serokolds papurināja galvu.

-   Nē, par nožēlošanu nevaru jums neko vairāk līdzēt. Tas… tas irpilnīgi neaptverami.

Inspektors Karijs nopūtās. Viņš sacīja:

-   Misters Ģalbrendsens tika nošauts ar mazu automātisko pistoli. Vai zināt, kuram šajā mājā tāds ierocis ir?

-   Nav ne jausmas.

Inspektors Karijs atkal nopūtās un teica:

-   Pasakiet visiem pārējiem mājiniekiem, ka viņi var iet gulēt. Ar viņiem es runāšu rit.

Kad Serokolds bija izgājis no kabineta, inspektors Karijs pagriezās pret Leiku.

-   Nu, ko tu domā?

-   Viņš zina vai arī domā, ka zina, kurš to izdarīja, atbildēja Leiks.

Ja, es tev piekritu. Un viņam tas nepavisam nepatīk…

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Džina satraukta sveicināja mis Mārplu, kad vecā lēdija nākamajā rītā nonāca lejā brokastīs.

-   Policija atkal ir šeit, viņa sacīja. Tie ir bibliotēkas istabā. Vollijs viņus apbrīno. Tie ir tik rāmi, tik klusi. Viņam tas viss liekas interesanti. Man gan ne. Es to visu nevaru ciest. Tas ir tik šaušalīgi. Kā jūs domājat, kāpēc es esmu tik satracināta? Vai tāpēc, ka esmu pusitāliete?

-   Ļoti iespējams. Iespējams, ka tieši tāpēc tu savas jūtas izrādi uz āru.

To sacīdama, mis Mārpla mazdrusciņ pasmaidīja.

-   Džollija ir briesmīgi sašutusi, — Džina stāstīja, paņemdama mis Mārplu zem elkoņa un ievezdama ēdamistabā, man liekas tāpēc, ka noteikumus diktē policija, nevis viņa, kā allaž pieradusi. Alekšu un Stlvenu, Džina piebilda, kad, ienākot ēdamistabā, pie brokastu galda ieraudzīja abus brāļus, viss notikušais absolūti neskar.

-   Džina, mīļā, Alekss iesaucās, tev nav taisnība. Labrīt, mis Mārpla. Mani tas skar, pat ļoti. Lai gan es gandrīz nemaz nepazinu tavu tēvoci Kristiānu, es esmu viens no tiem, uz kuru aizdomas var krist visvairāk. Es ceru, tu aptver to.

-   Kāpēc?

-  Lūk šķiet, es piebraucu pie mājas tieši tajā brīdī. Policija šo versiju tagad pārbauda, izskatās, ka pagāja pārāk ilgs laiks, kamēr es no vārtiem atnācu līdz mājai… pietiekami ilgs, kā tiek apgalvots, lai izkāptu no mašīnas, apietu apkārt mājai, ieietu pa sānu durvīm, nošautu Kristiānu un atnāktu atpakaļ uz mašīnu.

-   Un ko tad tu īstenībā darīji?

-   Es domāju, ka mazām meitenēm ir mācīta pieklājīga uzvešanās, ir nepieklājīgi uzdot nepiedienīgus jautājumus. Es kā idiots, ieslēdzis tālās gaismas,, stāvēju krietnu brīdi un skatījos, kā šīs gaismas izskatās miglā, domādams, ka es varētu šo efektu izmantot uz skatuves. Savā jaunajā baletā "Liepu templis".

-Tu taču vari viņiem to pateikt!

-   Protams. Bet zini, kādi ir policisti. Viņi ļoti pieklājīgi pasaka tev "paldies", to visu ieprotokolē, un tev nav ne mazākās saprašanas, ko viņi domā, ir tikai sajūta, ka viņi izturas pret tevi ārkārtīgi skeptiski.

-  Tas ir interesanti, Aleks, redzēt tevi uzmanības lokā, Stīvens ar dzēlīgu smaidu sacīja. Uz mani tas neattiecas. Es vakarvakarā no zāles neizgāju.

-   Kā viņi var iedomāties, ka vainīgais.ir kāds no mums, Džina iekliedzās.

Viņas tumšās, lielās acis bija ieplestas un izskatījās izbiedētas.

-   Nevarētu teikt, ka tas bija garš ceļojums, mīļā, Aleks piebilda, dāsni uzsmērēdams uz maizītes marmelādi. Tas ir nodrāzts teiciens.

Mis Belevera pavēra durvis,'teikdama: 180

-   Mis Mārpla, kad beigsit brokastot, vai jūs neatnāktu uz bibliotēkas istabu?

-   Atkal jūs, piezīmēja Džina, jūs vienmēr sauc pirms mums.

Viņa izskatījās mazliet neapmierināta.

-   Klau, kas tur notika? iesaucās Alekss.

-  Es nekā nedzirdēju, sacīja Stīvens.

-  Tas bija pistoles šāviena troksnis.

-   Viņi šaudās tajā istabā, kurā tika nogalināts tēvocis Kristiāns, paskaidroja Džina. Nevar saprast, kāpēc. Un ārpusē arī šauj.

Atvērās durvis uii ienāca Mildreda Strēta. Viņai bija ģērbusies melnā tērpā un uzlikusi oniksa krelles.

Nepaskatījusies ne uz vienu, viņa nomurmināja labrīt un apsēdās. Tad ļoti klusi sacīja:

-   Man, lūdzu, tēju, Džina. Ēst neko negribu, vienīgi kādu grauzdiņu.

Viņa cēli pielika kabatlakatiņu, ko turēja vienā rokā, pie deguna un pie acīm, tad, pacēlusi skatienu, truli lūkojās uz abiem brāļiem. Stīvens un Alekss jutās neveikli, sāka sarunāties čukstus, beigās piecēlās un izgāja no istabas.

Tad Mildreda Strēta teica Visumam vai mis Mārplai, tas nebija īsti skaidrs:

-   Nav pat melnas kaklasaites.

-   Es nedomāju, it kā aizstāvot iebilda mis Mārpla, ka viņi būtu iepriekš zinājuši par slepkavību, kas te notika.

Džina klusi ieklepojās, un Mildreda, nikni paskatījusies uz viņu, jautāja:

-   Kur tad šorīt ir Volters?

Džina nosarka.

-Nezinu. Neesmu viņu redzējusi.

Viņa sēdēja kā bērns ar vainas apziņu.

Mis Mārpla piecēlās kājās un teica:

-   Iešu tagad uz bibliotēkas istabu.

* * *

Lūiss Serokolds stāvēja bibliotēkas istabā pie loga.

Telpā vairāk neviena nebija.

Kad mis Mārpla ienāca, viņš pagriezās, panācās pretī un saņēma viņas plaukstu.

-        Ceru, viņš sacīja,ka esat atguvusies no šoka. Atrasties slepkavības tuvumā neapšaubāmi ikvienam ir liels uztraukums, jo sevišķi cilvēkam, kurš iepriekš nekad nav saskāries ar tādām lietām.

Kautrība liedza mis Mārplai atbildēt Serokoldam, ka viņa pie tādām lietām ir pieradusi. Viņai gribējās pasacīt, ka Sentmerimīda nebūt nav tik klusa paradīze, kādu to iedomājas cilvēki, kas tur nedzīvo.

-   Arī pie mums notiek briesmu lietas, ticiet man, viņa atteica. Jāsastopas ar tādām nebūšanām, kādas pilsētā nekad nav pieredzētas.

Lūiss iecietīgi it kā klausījās, bet īstenībā tikai ar vienu ausi.

-   Gribu, lai jūs man palīdzat, viņš lietišķi teica.

-  Katrā ziņā, mister Serokold.

-   Tas skar manu sievu… skar Karolīnu. Liekas, jums ar viņu ir ļoti labas attiecības?

-  Jā, patiešām. Tādas ir visiem.

-   Es jau tā domāju. Bet izskatās, ka kļūdos. Ar inspektora Karija atļauju gribu jums pastāstīt ko tādu, ko neviens vēl nezina. Vai, pareizāk sakot, zina tikai viens cilvēks.

Viņš atstāstīja mis Mārplai savu sarunu ar inspektoru Kariju iepriekšējā vakarā.

Mis Mārpla izskatījās pārbiedēta.

-   Nevar būt, mister Serokold. Es nevaru tam noticēt.

-   Tieši tāpat kā es, kad Kristiāns Ģalbrendsens man to pastāstīja.

-   Man jāteic, ka Kerijai Luīzai nav neviena ienaidnieka visā plašajā pasaulē.

-   Neticami, bet tomēr ir. Vai zināt par indēšanu? Indēšana… lēna indēšana… tā notiek. To var vienīgi kāds no mājiniekiem, viens no mūsu nelielā loka…

-   Vai tā ir taisnība? Vai esat pārliecināts, ka misters Ģalbrendsens nekļūdījās?

-   Kristiāns nekļūdījās. Viņš ir pārak precīzs un uzmanīgs cilvēks, lai izteiktu šādu apgalvojumu bez pamatojuma. Starp citu, policija paņēma Karolīnas zāļu pudeli un ari atsevišķo porciju. Abos traukos klāt bija arsēns… arsēns nav parakstīts. Cik daudz tur bija arsēna, to analīzes noteiks vēlāk, bet, ka arsēns tur tomēr bija klāt, šis fakts jau ir noteikts.

-Tad viņas reimatisms… grūtības staigājot… un viss…

-   Jā, viņas kāju krampji ir tipisks simptoms, man jāsecina. Pirms jūsu atbraukšanas Karolīnai pāris reizes bija arī smagas kuņģa lēkmes… es nekad nevarēju pat iedomāties… iekams Kristiāns nebija atbraucis un…

Viņš pēkšņi apklusa. Mis Mārpla domīgi secināja:

-  Tātad Rūtai tomēr bija taisnība!

-   Rūtai?

Lūiss Serokolds izskatījās pārsteigts. Mis Mārpla piesarka.

-   Neesmu jums kaut ko pastāstījusi. Mana atbraukšana uz šejieni nav gluži nejauša. Ja jūs ļautu man paskaidrot… neesmu sevišķi laba runātāja, par nožēlošanu. Lūdzu, apbruņojieties ar pacietību.

Lūiss Serokolds uzmanīgi klausījās, ko mis Mārpla stāstīja par Rūtas raizēm un neizpratni.

-   Savādi, viņš secināja. Es par to nekā nezināju.

-   Tas viss bija tik neskaidri, mis Mārpla skaidroja. Rūta pati nevarēja pateikt, kāpēc viņai ir tāda sajūta. Vajadzēja būt kādam iemeslam mana pieredze liecina, ka iemesls vienmēr ir -, taču nojausma viņai ir bijusi nekļūdīga.

Lūiss Serokolds drūmi teica:

-    Acīmredzot viņai ir taisnība. Tagad, mis Mārpla, jūs saprotat, kādā situācijā esmu. Vai tad es varu par to visu stāstīt Karolīnai?

Mis Mārpla nobažījusies steidzīgi atteica:

-Nē.

Viņa piesarka un šaubu pilnu skatienu raudzījās uz Lūisu. Viņš pamāja ar galvu.

-   Vai tagad nejūtaties tieši tāpat kā es? Kā Kristiāns jutās. Vai varam uzskatīt, ka tas viss saistīts ar parastu sievieti?

-   Kerija Luīza nav. parasta sieviete. Viņa dzīvo pilna ticības cilvēkiem… ak vai, es nespēju pilnībā to visu izteikt. Bet saprotu, kamēr mēs nezinām, kurš…

-    Jā, tas ir ciets rieksts. Bet saprotiet, mis Mārpla, pastāv arī risks, ja mēs neko nestāstām…

-   Tātad jūs gribat, lai es… kā lai to saka?… viņu uzmanu?

-   Jūs esat vienīgais cilvēks, kuram es varu uzticēties, Lūiss Serokolds vienkārši noteica. Šķiet, uzticami ir visi. Bet vai patiesi? Jūsu abu draudzība ir tik sena.

-    Turklāt es ierados šeit tikai pirms dažām dienām, mis Mārpla lietišķi piebilda.

Lūiss Serokolds apmierināts pasmaidīja.

-   Patiešām.

-    Šī lieta ir saistīta ar mantiskiem jautājumiem, mis Mārpla secināja. Tieši kurš iegūst, ja gadījumā Kerija Luīza nomirst?

-  Nauda! Lūiss ar rūgtumu balsī noteica. Nauda viemēr spēlē lielu lomu, vai ne?

-   Šajā gadījumā tā vajadzētu būt; jo Kerija Luīza ir brīnišķīgs cilvēks, labestīga, grūti iedomāties, ka vinu kāds varētu ienīst. Viņai, es do-

7 » > 7

māju, nevar būt ienaidnieki. Tātad, kā jūs sacījāt,

lomu spēlē nauda; jums, mister Serokold, nav man jāstāsta, ko cilvēki dažkārt var pastrādāt naudas dēļ.

-Jā. Ļoti iespējams. Dabiski, inspektors Karijs to ir ņēmis vērā, Serokolds turpināja. Misters Džilfojs šodien ieradīsies no Londonas, viņš var sniegt detalizētu informāciju. Džilfojs no "Džilfojs, Džeimss un Džilfojs" ir ļoti slavena juridiska firma. Šī Džilfoja tēvs bija viens no tiem, kas sastādīja Karolīnas testamentu un Ērika Galbrendsena testamentu. Man jums jāpaskaidro…

-   Paldies, mis Mārpla ar pateicību piezīmēja, man šie likumi un novēlējumi vienmēr ir neskaidri.

-   Ēriks Ģalbrendsens pēc dāvinājuma koledžai un novēlējumiem dažādiem labdarības fondiem un pasākumiem vienādas summas noteica savai meitai Mildredai un adoptētajai meitai Pipai Džinas mātei, pārējā summa no viņa lielā mantojuma tika noguldīta fondā uz procentiem, kas izmaksājami Karolīnai līdz viņas mūža galam.

-   Un pēc viņas nāves?

-   Pēc viņas nāves summa sadalāma līdzīgās daļās starp Mildredu un Pipu vai viņu abu bērniem, ja viņas nomirst agrāk par Karolīnu.

-Tātad būtībā mantojumu saņem misis Strēta un Džina.

-   Jā. Bez tam Karolīnai pašai vēl ir ar Galbrendsenu nesaistīts mantojums. Pusi no tā viņa pirms četriem gadiem atdeva man. No pārējās summas viņa desmit tūkstoš mārciņu novēlējusi Džuljetai Beleverai, atlikusī summa sadalāma lidzīgās daļās starp viņas audžudēliem Stīvenu un Alekšu Restārikiem.

-   Ak, vai! mis Mārpla sacīja. Tas ir slikti. Ļoti slikti.

-  Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē to, ka visiem cilvēkiem šajā mājā ir ar finansēm saistītas intereses.

-   Jā. Un tomēr, ziniet, es neticu, vai tiešām kāds no šiem cilvēkiem ir spējīgs uz slepkavību. Es vienkārši nespēju ticēt… Mildreda ir viņas meita… turklāt ļoti labi nodrošināta. Džina ļoti mīl savu vecomāti, viņa ir ekstravaganta, impulsīva, bet viņai nav mantkārīgu tieksmju. Džollija Belevera ir fanātiski uzticīga Karolīnai. Abi Restāriki izturas pret Karolīnu tā, it kā viņa būtu to īstā māte. Viņiem nav pašiem savas naudas, bet liela daļa no Karolīnas ienākumiem tiek izmantota, lai finansētu abu brāļu uzņēmumus, sevišķi Alekša. Negribas ticēt, ka viņi abi ar iepriekšēju nodomu indētu Karolīnu, lai pēc viņas nāves mantotu naudu. Es nekam nespēju noticēt, mis Mārpla.

-  Šeit vēl dzīvo Džinas vīrs, vai ne?

-   Jā, bēdīgi atteica Lūiss Serokolds. Šeit vēl dzīvo Džinas vīrs.

-   Jūs par viņu neko īpaši daudz nezināt. Un nevar nepamanīt, ka viņš ir ļoti nelaimīgs jauns cilvēks.

Lūiss nopūtās.

-   Viņš nevar šeit iedzīvoties, nekādi nevar. Viņu neinteresē tas, ko mēs šeit cenšamies darīt. Bet kāpēc lai tas viņu interesētu? Viņš ir jauns, neaptēsts, viņš nāk no zemes, kur cilvēku vērtē pēc sasniegumiem dzīvē.

-   Bet šeit pie jums runā galvenokārt par neveiksmēm, piebilda mis Mārpla.

Lūiss Serokolds tramīgi un aizdomīgi paskatījās uz mis Mārplu.

Viņa maķenīt nosarka un neskanīgi nomurmināja:

-   Saprotiet, dažkārt cilvēks var vienu otru lietu pārspīlēt, raudzīties uz to ačgārni… Gribu teikt, ka jauni cilvēki no labām ģimenēm, ar labu audzināšanu, kuriem ir stingrs raksturs, drosme un spējas virzīties dzīvē uz priekšu, jā, patiesi, ja mēs par to runājam… šādi cilvēki valstij ir vajadzīgi.

Lūiss neapmierināti sarauca pieri, un mis Mārpla kļuva aizvien sārtāka un sārtāka un aizvien nesakarīgāka.

-   Neteiksim, ka es neatbalstu… es patiešām atbalstu jūs un Keriju Luīžu… tas ir cēls darbs… patiesa līdzjūtība… cilvēkiem vienam otru jāatbalsta… jo tieši tas dzīvē ir svarīgi… veiksmes un arī neveiksmes mēdz būt tiem labajiem…pareizajiem… Svarīgi to visu aplūkot kopsakaribās, saprātīgi… Es nerunāju par jums, mister Serokold. Es patiešām nezinu, ko īsti gribu atklāt… Bet angļiem par to ir savs uzskats. Pat kara laikā vairāk tika runāts par sakāvēm un neveiksmēm nekā par uzvarām. Ārzemnieki mūs nevar saprast. Mēs neplātāmies ar uzvaru, uzskatām, ka tas ir nepiedienīgi. Paraugieties uz mūsu dzejniekiem!

Mis Mārpla ievilka elpu un turpināja:

-   Es domāju, ka Volteram Hadam viss šeit šķiet ļoti savāds, neparasts.

-   Jā, Lūiss piekrita. Saprotu. Volteram ir lieli nopelni karā. Par viņa drosmi un varonību nav šaubu.

-   Protams, protams, mis Mārpla sirsnīgi sacīja. Karš ir viena lieta, un ikdienas dzīve ir pavisam kas cits. Taču, lai izdarītu slepkavību, es domāju, arī nepieciešama drosme… vai, iespējams, visbiežāk nepieciešams iemesls, pamatojums. Jā.

-   Bet es neredzu, ka Volteram Hadam varētu būt kādi iemesli.

-  Jūs neredzat? mis Mārpla pārjautāja. Viņš visu te ienīst. Viņš grib braukt atpakaļ. Viņš grib aizvest Džinu prom. Un, ja Volters patiešām vēlas dabūt naudu, ļoti svarīgi, lai Džina to iegūtu tieši tagad, pirms viņa… pirms viņa nodibina oficiālas saites ar kādu citu.

-   Oficiālas saites ar kādu citu, Lūiss pārsteigts iesaucās.

Mis Mārpla brīnījās, cik neredzīgi var but sociālo reformu entuziasti.

-  To es jums saku. Ziniet, abi Restariki ir iemīlējušies viņā.

-   Ak, es tā nedomāju, Lūiss izklaidīgi teica. Stīvens mums ir neaizstājams, pilnīgi neaizstājams. Ka viņš prot strādāt ar puišiem… ieinteresē viņus… organizē. Pagājušajā mēnesī viņi sagatavoja spīdošu izrādi. Scenārijs, kostīmi — viss vienkārši lieliski. Tas liecina, kā es vienmēr esmu teicis doktoram Mavrikam, ka drāmas trūkums šo puišu dzīvē noved viņus pie noziegumiem. Dramatizēt sevi tas ir bērnu dabīgais instinkts. Mavriks saka… jā, Mavriks…

Lūiss uz bridi apklusa, tad turpināja:

-   Es gribu, lai Mavriks parunā par Edgaru ar inspektoru Kariju. Visa šī lieta ar viņu patiešām ir tik smieklīga.

-   Ko jūs, mister Serokold, īstenībā zināt par Edgaru Lausonu?

-   Visu, pārliecināti atteica Lūiss. Visu visu to, kas ir jāzina. Viņa izcelšanos, audzināšanu… viņa nepaļāvību uz savām spējām…

Mis Mārpla viņu pārtrauca.

-   Vai Edgars nevarētu būt tas, kurš indē misis Serokoldu?

-   Diez vai. Viņš šeit ir tikai kādas pāris nedēļas. Un vispār tas ir smieklīgi! Kāpēc Edgars varētu gribēt noindēt manu sievu? Ko viņš no tā iegūtu?

-   Nekādus materiālus labumus, to es zinu. Bet viņam varētu… varētu būt pavisam dīvains iemesls. Saprotiet, viņš ir dīvainis.

-  Jūs gribat teikt nenosvērts.

-   Es pieņemu, ka tāds viņš ir. Nē tomēr ne

gluži. Es gribu teikt, ka viņš ir nepareizs, nepatiess.

Mis Mārpla neizteica gluži precīzi to, ko apjauta. Lūiss Serokolds nepievērsa šim vērtējumam īpašu vērību.

-  Jā, viņš ar nopūtu atkārtoja, nabaga puisis, viņš ir nepareizs. Viņa stāvoklis bija tik ļoti uzlabojies. Nesaprotu, kāpēc tas tik pēkšņi atkal pasliktinājās.

Mis Mārpla noslēpumaini paliecās uz priekšu. '

-  Jā, tieši par to es brīnos. Ja…

Viņa apklusa, jo istabā ienāca inspektors Karijs.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Lūiss Serokolds izgāja laukā, inspektors Karijs apsēdās un savādi uzsmaidīja mis Mārplai.

-  Misters Serokolds jūs nolīga par sargsuņi, viņš sacīja.

-   Vispār… jā, mis Mārpla it kā atvainodamās apstiprināja. Ceru, ka neiebilstat.

-   Neiebilstu. Tā ir lieliska doma. Vai misters Serokolds zina, ka esat labi kvalificēta, tieši piemērota, lai šo uzdevumu veiktu?

-  Es jūs, inspektor, neizprotu.

-   Saprotiet, viņš domā, ka jūs esat vienīgi ļoti jauka paveca lēdija, kura mācījusies kopā ar viņa sievu. Inspektors šķelmīgi pasmaidīja. Bet mēs zinām, ka jūs, mis Mārpla, esat kaut kas vairāk, vai ne? Noziegumu atklāšanā jūs esat kā zivs ūdenī. Misters Serokolds uz noziegumiem raugās tikai no viena aspekta tie, kas izdara noziegumus, ir daudzsološi iesācēji. Dažkārt tas mani kaitina. Jāsaka, esmu vecs un nepareizs cilvēks. Ir taču tik daudz labu un godīgu puišu, kuri cīnās par savu vietu dzīvē. Bet miljonāri nenovēl naudu tiem, kuriem būtu vērts to novēlēt. Tā ir, bet neņemiet mani par pilnu. Es esmu vecmodīgs. Es esmu redzējis savā dzīvē gan zēnus, gan meitenes, kuriem laime nebija ielikta šūpulī, viņiem nebija labu mājas apstākļu, nebija tūlītējas veiksmes, taču viņiem bija rakstura stingrība, un viņi tak i/urbās tam putras kalnam cauri. Tādu jauniešu labā es iztukšotu savu kabatu, ja man tur kas būtu. Bet, ak vai, mana kabata vienmēr ir bijusi un būs tukša. Man ir tikai mana pensija un mazs pleķītis zemes sakņu dārzam.

Viņš pašūpoja galvu, skatīdamies uz mis Mārplu.

-    Policijas galvenais inspektors Bleiks man vakar vakarā pastāstīja par jums. Viņš teica, ka jums esot liela pieredze, aplūkojot un analizējot cilvēku dabas kreisās apslēptās puses. Kāds tad ir jūsu viedoklis? Kurš šajā mežā ir vainīgais? Vai mīļotais vīrs?

-   Tas būtu, mis Mārpla sacīja, ļoti vienkārši un pjtfocīgi visiem.

Inspektors atturīgi pasmaidīja.

-   Mīļotais vīrs nočiepa man mīļoto meiteni, Karijs teica, kavēdamies atmiņās. Gluži dabiski, man ir iemesls būt aizspriedumainam. Viņa paņēmieni var neattaisnoties. Runāsim no amatieru viedokļa. Kurš slepeni un sistemātiski indē misis Serokoldu?

-   Tā, mis Mārpla apsveroši iesāka, parasti tiek uzskatīts un cilvēku daba uz to ir iedibināta, ka vainīgais ir vīrs. Vai, ja tas ir otrādi, tad sieva. Tāds ir pirmais pieņēmums, ja lieta saistās ar indēšanu. Vai jūs tā nedomājat?

-   Es jums allaž piekrītu, atteica inspektors Karijs.

-    Taču šajā konkrētajā gadījumā… mis Mārpla pašūpoja galvu. Nē, godīgi sakot, es nevaru iedomāties, ka tas būtu misters Serokolds. Saprotiet, inspektor, viņš patiešām mīl savu sievu. Protams, pastāv iespēja izlikties, ka mīl… bet šajā gadījumā tā nav izlikšanās. Viņa attieksme ir neviltota. Viņš patiešām mīl savu sievu, un esmu pārliecināta, ka viņš neindē viņu.

-    Turklāt viņam nav nekādas intereses to darīt. Savu naudu misis Serokolda viņam jau ir atdevusi.

-    Protams, piebilda mis Mārpla, vienam otram džentlmenim sieva var būt par šķērsli, var traucēt, un tāpēc viņš var vēlēties atbrīvoties no tās. Piemēram, pieķeršanās citai jaunai sievietei. Bet šajā gadījumā nav ne mazāko pazīmju, ka būtu kāda cita sieviete. Mistera Serokolda uzvedība neliecina, ka viņam būtu kāda romantiska aizraušanās. Man patiešām liekas, mis Mārpla it kā ar nožēlu sacīja, ka viņš būs mums jāizslēdz.

Žēl gan, vai ne? inspektors secināja. Viņš pasmīnēja. Un lāi nu kā, bet viņš nevarētu būt tas, kurš nogalināja Galbrendsenu. Indēšana un slepkavība abas šīs lietas ir viena ar otru saistītas. Tas, kurš indē misis Serokoldu, nošāva Galbrendsenu, lai. gali būtu ūdenī. Mums pirmām kārtām jānoskaidro, kuram bija izdevība vakar vakarā nošaut Galbrendsenu. Un aizdomas pirmām kārtām krīt uz… jauno Volteru Hadu. Tas bija viņš, kurš iededza lasīšanai stāvlampu, rezultātā nodzisa daļa spuldžu. Viņam radās iemesls iziet no zāles lai apskatītu drošinātāju kārbu. Drošinātāju kārba atrodas virtuves priekštelpā, lai tur nokļūtu, jāiet pa galveno gaitcni. Viņa prombūtnes laikā atskanēja šāvieni. Tātad viņš ir numur viens! — pirmais, ko var turēt aizdomās, situācija nozieguma pastrādāšanai bija izveidojusies perfekta.

-   Un kurš ir numur divi? jautāja mis Mārpla.

-     Aizdomās turētais numur divi ir Alekss Restāriks, kurš bija viens savā mašīnā; un pagāja aizdomīgi ilgs laiks, kamēr viņš no vārtiem nokļuva līdz mājai.

-   Vai ir vēl kāds? mis Mārpla, paliekusies uz priekšu, ziņkārīgi jautāja, neaizmirsdama piebilst: Jūs esat ļoti laipns, inspektor, ka man to visu stāstāt.

-    Ta nav nekāda laipnība, — atteica inspektors. Man ir vajadzīga jūsu palīdzība. Un jūs sevi iesaistījāt šajā lietā, nupat pajautādama vai ir vēl kāds. Esmu nojums atkarīgs. Jūs vakar vakarā bijāt zālē, un jūs varat man pastāstīt, kuri izgāja no zāles…

-   Jā… jā, man to vajadzētu varēt. Bet, saprotiet… bija īpaši apstākļi…

-   Jūs gribat sacīt, ka jūsu uzmanību piesaistīja troksnis, kas notika aiz mistera Serokolda kabineta durvīm.

Mis Mārpla piekrītoši pamāja.

-   Jā, saprotiet, mēs bijām patiesi izbijušies. Misters Lausons izskatījās… pilnīgi vājprātīgs… patiešām. Izņemot misis Serokoldu, mēs visi pārējie bijām nobažījušies, ka Lausons var nodarīt misteram Serokoldam ko ļaunu. Viņš bļaustījās… viņš runāja tik drausmīgas lietas… mēs visu varējām skaidri dzirdēt… un zālē bija pustumsa… es patiešām neko vairāk nepamanīju.

-   Jūs gribat sacīt, kamēr kabinetā norisinājās tas jandāliņš, no zāles cilvēks varēja iziet nepamanīts, aiziet pa gaiteni līdz Galbrendsena istabai, nošaut viņu un tikpat nepamanīti ieslīdēt atpakaļ zālē?

-   Es domāju, ka tas bija iespējams…

-   Vai varat pavisam noteikti pateikt, kuri cilvēki zālē atradās visu laiku?

Mis Mārpla padomājusi teica:

-       Varu sacīt pavisam noteikti, ka no zāles neizgāja misis Serokolda, jo es viņu vēroju. Viņa sēdēja netālu no kabineta durvīm, visu laiku neizkustējusies no savas vietas. Saprotiet, es biju pārsteigta, ka visu laiku viņa saglabāja pilnīgu mieru.

-  Un pārējie?

-   Mis Belevera izgāja, bet, es domāju… esmu pilnīgi pārliecināta, izgāja pēc šāviena. Misis Strēta? Patiešām nezinu. Viņa sēdēja man aiz muguras. Džina stāvēja pie loga. Es domāju, viņa tur palika visu laiku, bet, protams, galvot nevaru. Stīvens sēdēja pie klavierēm. Kad tas ļembasts sākās, viņš pārtrauca spēlēt.

-   Mūs nedrīkst maldināt šāviena troksnis, inspektors aizrādīja. Tas ir īpašs triks, pielietots jau agrāk. Saprotiet, atdarina šāvienu, lai it kā piefiksētu nozieguma izdarīšanas laiku, un rezultātā laiks tiek piefiksēts nepareizs. Ja mis Belevera būtu savā prātā kaut ko tādu izperinājusi (ļoti tālejoša viltība, bet nekad neko nevar zināt), tad viņa varēja mierīgi iziet no zāles, kā viņa to izdarīja, jo šāviens jau bija atskanējis, visi to bija dzirdējuši. Nozieguma izdarīšanas laiks ir jāskaita no tā brīža, kad Kristiāns Ģalbrendsens aizgāja prom no zāles, līdz brīdim, kad mis Belevera atrada viņu mirušu, mums jāierobežo cilvēku loks, jāaplūko tās personas, kas atradās šeit, izslēdzot tās, kurām varēja būt iespēja no ārpuses. Tātad: Lūiss Serokolds un Edgars Lausons atradās kabinetā, misis Serokolda zālē. Tā, bez šaubām, ir ļoti nelāga sakritība, ka misters Ģalbrendsens tika nošauts tieši tanī pašā vakarā, kad notika incidents starp Serokoldu un jauno Lausonu.

-  Vai jūs domājat, ka tā ir vienkārši sakritība? nomurmināja mis Mārpla.

-   Ko? Kā domājat jūs?

-   Man ienāca prātā doma, mis Mārpla murmināja, ka tas varēja būt ieplānots.

-   Jūs tā domājat?

-   Raugi, visiem liekas dīvaini, ka Edgaram Lausonam tik pēkšņi uznāca krīze, sauksim to tā. Viņam bija šis dīvainais komplekss, nezinu, kā lai to nosauc, saistīts ar viņa nezināmo tēvu.

Par tēvu viņš brīžiem savā prātā uzskatīja gan Vinstonu Čērčilu, gan viskontu Montgomeriju, vienmēr lielas slavenības. Un tad kāds ieborē viņam ideju, ka viņa tēvs ir Lūiss Serokolds, ka tas ir tieši Lūiss Serokolds, kas viņu izspiego un vajā, taču īstenībā viņam Edgaram Lausonam ir visas tiesības būt par Stounigeitas kroņprinci. Savā vājajā prātiņā viņš šo ideju akceptē, tā viņu noved līdz neprātam; un agri vai vēlu jānotiek tieši tādai scēnai, kāda notika. Un tū var kļūt par lielisku aizsegu! Visi pievērsīs uzmanību bīstamajai notikumu attīstības gaitai… it īpaši, ja kāds iepriekš ār īpašu nodomu sagādājis viņam Edgaram revolveri.

-   Hmm… jā… Voltera Hada revolveri.

-   O-o jā, man tas ienāca prātā, sacīja mis Mārpla. Jus zināt, Volters ir nesabiedrisks, saīdzis, nelaipns, bet es nedomāju, ka viņš ir dumjš.

-Tātad jūs uzskatāt, ka Volters nav šāvis?

-    Šķiet, visi justos atviegloti un apmierināti, ja tas būtu Volters. Izklausās neviesmīlīgi, bet viņš šeit ir autsaiders svešinieks.

-  Un viņa sieva? inspektors Karijs jautāja, vai viņa justos atviegloti?

Mis Mārpla neatbildēja. Viņa domāja par Džinu un Stīvenu Restāriku, par to, ko viņa bija redzējusi pirmajā dienā, kā viņi bija stāvējuši un runājuši. Viņas atmiņā atausa ari skatiens, ar kādu uz Džinu lūkojās Alekss Restāriks, kad viņš tovakar ienāca lielajā zālē. Kāda tad bija pašas Džinas attieksme?

* * *

Divas stundas vēlāk inspektors Karijs atgāza atpakaļ krēslu, izstiepa kājas un nopūtās.

-   Tā, viņš sacīja, mēs esam krietni vien atsijājuši visus liekos.

Seržants Leiks piekrita, teikdams:

-   Kalpotāji ir izslēgti. Visu kritisko periodu viņi visi bija kopā, tie, kuri nakšņo šajā mājā. Tie, kuri šeit nedzīvo, bija jau aizgājuši prom.

Karijs pamāja ar galvu. Viņš jutās garīgi izsmelts. Viņš bija nopratinājis psihoterapeitus, mācību spēkus, arī divus jaunos, kā viņš tos dēvēja, noziedzniekus, kuriem tovakar bija pienākusi kārta vakariņot kopā ar Serokoldu ģimeni. Visas viņu liecības salīdzinātas un pārbaudītas. Tos varēja norakstīt izslēgt. Viņu darbības un paražas bija līdzīgas, viņi neviens ne ar ko neizcēlās. Kā pēdējo Karijs bija nolēmis nopratināt doktoru Mavriku, kurš, kā Karijs uzskatīja, bija galvenā atbildīgā persona institūtā.

Tagad, Leik, pienākusi doktora Mavrika kārta.

Jaunais ārsts ienāca iekšā ārkārtīgi steidzīgi, viņš izskatījās sevišķi uzposies, acis aiz lielajiem briļļu stikliem raudzījās nelaipni un skarbi..

Mavriks apstiprināja, ko iepriekš bija teikuši institūta darbinieki, un piekrita inspektora Karija secinājumiem. Institūtā nebija pieļauta ne mazākā nolaidība, tur nebija nekādu šaujamieroču, kā arī visas durvis bija tajā laikā noslēgtas. Nebija ne mazākā pamata Kristiānā Galbrendsena nāvē vainot kādu no institūta "jaunajiem pacientiem", kā tagad, iespaidojies no dedzīgi deklarētā problēmas medicīniskā aspekta, jaunos noziedzniekus devēja arī inspektors Karijs.

-   Mūsu pacienti ir tieši tādi, kādi viņi ir, atturīgi un augstprātīgi pasmaidīdams, teica doktors Mavriks.

Smaids pauda pārākumu, un inspektors Karijs nebūtu inspektors, ja neņemtu šo attieksmi mazdrusciņ ļaunā. Viņš ar profesionālu un lietišķu attieksmi jautāja:

-   Un tagad, doktor Mavrik, par to, kas attiecas personīgi uz jums, vai jūs varat sīki uzskaitīt visu, ko darījāt?

-   Esmu visu uzmetis uz papīra, norādot aptuveni laikus.

Doktors Mavriks bija aizgājis no lielās zāles picpadsmit minūtes pāri deviņiem kopā ar misteru Leisiju un doktoru Baumgartcnu. Viņi visi trīs bija devušies uz Baumgartena kabinetu, lai apspriestu nepieciešamo ārstniecisko kursu saviem pacientiem, bet drīz vien tikā atskrējusi mis Belevera un aicinājusi Mavriku steigties uz lielo

zāli. Tas notika apmēram pusdesmitos. Viņš tū-

\

daļ bija sekojis mis Belevcrai un zalē atklājis, ka Edgars Lausons tur ir pilnīgā sabrukuma stāvoklī.

Inspektors Karijs, brīdi cieši lūkojies uz Mavriku, jautāja:

-   Kā jūs domājat, doktor Mavrik, vai šis jaunais cilvēks, jūsuprāt, ir pacients ar garīgiem defektiem?

Doktors Mavriks atkal augstprātīgi pasmaidīja:

-   Mums visiem ir garīgi defekti, inspektor Karij.

Muļķīga atbilde, inspektors nodomāja, viņš apzinājās pilnīgi droši, ka viņam garīgi defekti nepiemita, lai doktors Mavriks runā ko runādams.

-   Vai viņš atbild par savu rīcību? Vai viņš saprot, ko viņš dara? to es gribu zināt.

-   Pilnīgi saprot.

-  Tātad, kad viņš ar revolveri šāva uz misteru Serokoldu, tā tomēr bija slepkavība ar iepriekšēju nodomu.

-  Nē, nē, inspektor Karij. Nekā tamlīdzīga.

-   Klausieties, doktor Mavrik, es redzēju sienā divus ložu caurumus. Tie acīmredzot pagāja garām mistera Serokolda galvai.

-   Iespējams. Bet Lausons negribēja nogalināt misteru Serokoldu vai ievainot. Viņš ļoti ciena misteru Serokoldu.

-  Šķiet, stipri savāds cieņas izrādīšanas veids.

Doktors Mavriks atkal pasmaidīja, inspektors

uzskatīja, ka šī smaidīšana kļūst muļķīga.

-   Viss, ko cilvēks dara, tiek darīts ar zināmu nolūku. Ikreiz, kad jūs, inspektor, aizmirstat kāda cilvēka vārdu, jūs to darāt zemapziņā, jo jūs vēlaties to aizmirst.

Inspektors Karijs neizpratnē skatījās.

-   Ikreiz, kad jūs kaut ko sakāt, tam ir kāda nozīme. Edgars Lausons stāvēja dažu soļu attālumā no mistera Serokolda, Lausons varēja pavisam viegli viņu nošaut, bet viņš aizšāva garām Kāpēc viņš aizšāva garām? Tāpēc, ka gribēja aizšaut garām. Tas ir pavisam vienkārši. Misters Serokolds ne mirkli nebija apdraudēts, un misters Serokolds to ļoti labi apzinājās. Viņš izprata Edgara rīcību Edgara rīcība pauda aizvainojumu un meta izaicinājumu visai plašajai pasaulei, kas bija liegusi viņam bērnībā pašu nepieciešamāko drošību un mīlestību.

. Vai es varu ar šo jauno cilvēku parunāt?

-   Protams, ja vēlaties. Viņa rīcībai vakarvakarā bija, sacīsim, izvirduma raksturs. Šodien stāvoklis ir stipri uzlabojies. Misters Serokolds būs bezgala apmierināts.

Inspektors nenovērsa no doktora Mavrika skatienu, bet Mavriks, kā vienmēr, bija nopietns un pašpārliecināts.

Karijs nopūtās.

-   Vai jums ir arsēns? inspektors jautāja.

-   Arsēns? Jautājums Mavriku izbrīnīja. Tas bija pilnīgi negaidīts. Kāds dīvains jautājums! Kāpēc pēkšņi arsēns?

-  Atbildiet uz jautājumu, lūdzu.

-  Nē, manā rīcībā nav nekāda arsēna.

-   Bet jūsu pārziņā ir zāles?

-  Nu, protams. Nomierinošas. Morfijs… un citi preparāti. Parastie.

Vai jūs bieži apmeklējāt misis Serokoldu?

Nē. Ģimenes ārsts ir doktors Ganters no Mārkitkindles. Man ir medicīniskais grāds, bet nav pietiekami lielas prakses.

-Skaidrs. Nu, paldies jums, doktor Mavrik.

Kad doktors Mavriks bija izgājis, inspektors Karijs, pagriezies pret Leiku, norūca, ka viņam sie psihiatri ir jau līdz kaklam.

- Tagad pievērsīsimies ģimenes locekļiem, viņš sacīja. Sāksim ar Volteru Hadu.

Voltera Hada izturēšanās bija piesardzīga. Šķita, ka viņš rūpīgi un uzmanīgi nopēta policijas virsnieku, taču saruna risinājās raiti un nepiespiesti.

Stounigeitas elektrovadi esot ļoti sliktā stāvoklī, visa elektrosistēma esot ļoti vecmodīga, tā nemaz nevarot līdzināties tai sistēmai, kāda esot Savienotajās Valstīs.

-  Domāju, ka elektrība tika ievilkta vēl nelaiķa mistera Galbrendsena laikā, un tolaik elektriskais apgaismojums bija liels jaunums, nedaudz pasmaidījis, teica inspektors Karijs.

-   Tā varētu būt. Vecā, labā feodālā Anglija rūpīgi sargā sevi no visa jaunā.

Bijuši izsisti korķi, kas nodrošina strāvu lielajai zālei, viņš esot izgājis apskatīt drošinātāju kārbu. Samērā drīz viņš ticis galā ar bojājumu un pēc tam atgriezies zālē.

-  Cik ilgi jūs bijāt prom?

-   Es nevaru precīzi pateikt. Drošinātāji atrodas grūti sasniedzamā vietā. Man nācās sameklēt kāpnes un sveci. Iespējams, kādas desmit minūtes vai varbūt stundas ceturksni.

-   Vai jūs dzirdējāt šāvienus?

-   Nē. Neko tamlīdzīgu nedzirdēju. Virtuves telpas no gaiteņa norobežo dubultdurvis, vienas no tām ir polsterētas ar filcu.

-  Skaidrs. Un, kad jūs atgriezāties lielajā zālē, ko jūs redzējāt?

-   Visi drūzmējās pie mistera Serokolda kabineta durvīm. Misis Strēta pavēstīja, ka misters Serokolds esot nošauts, bet īstenībā izrādījās, ka misters Serokolds ir sveiks un vesels, tas vientiesis nebija viņam trāpījis.

-   Vai jūs pazināt revolveri?

-  Saprotams, ka pazinu! Tas bija mans.

-   Kad jūs pēdējo reizi to redzējāt?

-  Pirms divām vai trim dienām.

-   Kur jūs to glabājāt?

-   Manā istabā, atvilktnē.

-   Kas zināja, kur jūs to glabājat?

-   Es nevaru zināt, ko kurš zināja šajā mājā.

-   Ko jūs ar to gribat teikt, mister Had?

-   Ai, visi te ir savādnieki.

-   Kad jūs atgriezāties, vai visi joprojām atradās zālē?

-  Ko jūs domājat ar vārdu "visi"?

-   Visi tie cilvēki, kuri atradās zālē, pirms jūs aizgājāt labot drošinātājus.

-    Džina tur bija… vecā, sirmā lēdija… mis Belevera… Es īpaši neievēroju, bet domāju, ka visi.

-   Misters Ģalbrendsens ieradās pēkšņi, aizvakar, vai ne?

-  Laikam. Cik noprotu, tā viņš nemēdza darīt.

-   Vai viņa ierašanās neizraisīja kādā cilvēkā neapmierinātību?

Volters Hads, brīdi padomājis, sacīja:

-  Bet kāpēc? Neko tādu es nemanīju.

Varēja just, ka Volters atkal kļūst piesardzīgs.

-   Vai jums ir zināms, kāpēc Ģalbrendsens ieradās?

-   Laikam jau tā paša jaukā Galbrendsena fonda dēļ, man šķiet. Man visa tā padarīšana šķiet jocīga.

-  Jums Amerikā ir tā dēvētie "uzņēmumi".

-   Viena lieta ir izveidot fondu vai uzņēmumu,

>

tā darbības shēmu, un pavisam kas cits ir pati darbība, attieksme. Man jau armijā nācās sastapties ar psihiatriem, tur beigās tie saradās kā sēnes pēc silta lietus. Šeit viņi ir uz katra soļa, pilnīgi mudž. Viņi strādājot ar jaunajiem slepkavniekiem, mācot šiem karotes turēt rokā. Kādas bērnu spēles! Tas ir idiotisms!

Inspektors Karijs atturējas no šīs kritikas komentēšanas. Iespējams, viņš bija vienisprātis ar

Voltcru Hadu. Vērīgu skatienu raudzīdamies uz Volteru, viņš teica:

-  Tātad jums nav priekšstata, kurš varēja nošaut misteru Galbrendsenu?

-  Kāds no apburošajiem "pacientiem" liekēžiem, kas uzturas koledžas ēkā, vienkārši praktizējās, tā es domāju.

-  Nē, mister Had, tas ir izslēgts. Koledža, neraugoties uz brīvības un demokrātijas sludināšanu tajā, maz atšķiras no ieslodzījuma vietas. Pēc tumsas iestāšanās no turienes neviens nevarēja likt ārā un izdarīt slepkavību.

-   Es šādu varbūtību neizslēgtu! Bet, ja nu jūs gribat novirzīt tuvāk mājas ļaužu lokam, tad jums varētu noderēt Alekss Restāriķs.

-   Kāpēc jūs tā runājāt?

-  Viņam bija tāda iespēja. Viņš viens pats piebrauca ar savu mašīnu un, neviena nepamanīts, nokļuva līdz mājai.

-  Kāpēc viņš varētu gribēt nogalināt Kristiānu Galbrendsenu?

Volters paraustīja plecus.

-   Es šeit esmu svešinieks. Es nezinu ģimenes būšanas. Var būt, ka vecais zēns Ģalbrendsens bija kaut ko uzzinājis par Alekšu un grasījās atklāt kārtis Serokoldam.

-   Un kādas tam būtu sekas?

-   Aizgrieztu viņam ciet naudas krānu. Viņš pumpē pamatīgu piķi no šejienes.

-  Jūs domājat saviem teātra uzvedumiem?

-  Tā viņš to dēvē.

-   Vai varētu būt ari kādi citi motīvi?

Volters Hads atkal paraustīja plecus.

-  Ko es te varu zināt, viņš noteica.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Alekss Restāriķs bija runīgs, viņš nemitīgi žestikulēja ar rokām.

-  Zinu, zinu! Es esmu ideāla perona, ko turēt aizdomās. Es viens pats piebraucu pie mājas; piebraucot es sajutu iedvesmu man prātā iešāvās radoša doma. Es negaidu nojums saprašanu. Kā jūs to varat spēt?

-   Varbūt varu, Karijs lietišķi piebilda, bet Alekss Restāriķs bērtin bēra tālāk.

-   Iedvesma tas ir kaut kas īpašs! Tā nolaižas pār tevi tā nāk no nekurienes un nav paredzams kad. Tevi savā varā pārņem ideja, un viss pārējais aiziet tālumā vējiem līdzi! Nākammēnes es uzvedu "Liepu templi". Un pēkšņi vakarvakarā es ieraudzīju fantastisku skatuves ietērpu… Kolosāls apgaismojums. Migla… tālās ugunis izurbjas cauri miglai… un tiek atmestas atpakaļ… un tik tikko jaušami izgaismo ēku grupu. Viss tik vienreizēji. Šāvieni… skrejošu soļu troksnis… motora ducināšana… gandrīz kā izbraukuma laikā motorlaivā uz Temzas, Un es nodomāju, ka tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs, tieši šādus efektus es izmantošu savā izrādē. Un…

Inspektors Karijs viņu pārtrauca:

-  Jūs dzirdējāt šāvienus? Kur?

-   Miglā, inspektor. Alekss apvilka apļveida lokus ar savām tuklajām, labi koptajām rokām. Miglā. Un šajā ainā tas bija pats fantastiskākais.

-   Vai jums neienāca prātā doma, ka kaut kas nav labi?

-   Nav labi? Kāpēc gan?

-   Vai šāvieni, jūsuprāt, ir parasta parādība?

-Ak vai, es jau zināju, ka jūs nesapratīsit. Šāvieni lieliski iederējās ainā, ko es veidoju. Es gribēju šāvienus. Briesmas… opijs… slepeni gājieni. Kāda man bija daļa par to, kas notiek realitātē? Varbūt troksni radīja kādas smagās mašīnas gāzes izpūtējs uz ceļa? Varbūt kāds malumednieks alka iegūt trusi?

-  Trušus šajā apkaimē ķer ar lamatām.

Alekss iekaisis turpināja:

-   Varbūt kāds bērns izmēģināja pirotehniku? Es tos trokšņus nemaz neuztvēru kā šāvienus. Es atrados "Liepu templī"… pareizāk sakot partera pirmajās rindās un vēroju "Liepu templi".

-  Cik šāvienu?

-   Nezinu, Alekss īgni atteica. Divi vai trīs. Divi, ātri viens aiz otra, es to neatceros.

Inspektors pamāja ar galvu.

-   Un skrejošo soļu troksnis? Jūs-tos pieminējāt? Kur skanēja tie?

-  Tie skanēja miglā. Kaut kur mājas tuvumā.

Inspektors Karijs korekti teica:

-    Tas varētu likt domāt, ka Kristiānā Galbrendsena slepkava ienāca mājā no ārpuses.

-    Protams. Kāpēc gan ne? Jūs taču nedomājat, ka slepkava nāca no mājas?

Inspektors Karijs joprojām ļoti korekti piezīmēja:

-   Mums jāapsver visas iespējas.

-   Saprotams, Alekss enerģiski un piekrītoši piebilda. Jūsu darbs nav no vieglajiem, inspektor! Detaļas, laiks, vietas, sīkumi, sīkumi un vēlreiz visvisādi sīkumi. Un beigās kas no tā visa? Vai tas uzcels no miroņiem nabaga nelaimīgo Kristiānu Galbrendsenu?

-    Gandarījumu sniedz, mister Restārik, īstā vainīgā dabūšana rokā.

-   Mežonīgo Rietumu gars!

-   Vai jūs labi pazināt misteru Galbrendsenu?

-   Ne tik labi, lai viņu nogalinātu, inspektor. Tiku viņu šad tad saticis, jo zēna gados šeit dzīvoju. Viņš mēdza laiku pa laikam ierasties.

Viens no mūsu industrijas kapteiņiem. Šāda tipa cilvēki mani neinteresē. Viņam bija kaut kāda kolekcija, man šķiet skulptūras. Tas jau ari par kaut ko liecina, vai ne? Mans Dievs, šie bagātnieki!

Inspektors Karijs viņu uzmanīgi nopētīja, tad •jautāja:

-   Vai jūs interesējaties par indēm, mister Restārik?

-   Par indēm? Cilvēk, mīļais, viņš taču nebija pirms nošaušanas noindēts. Tas būtu idiotisks detektīvstāsts.

-   Viņš nebija noindēts. Bet jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

-   Indēm ir sava pievilcība… Tām nepiemīt tāds barbariskums kā revolverim vai kādam pamatīgākam šaujamrīkam. Bet šajā jomā man nav nekādu īpašu zināšanu, ja to jūs gribējāt zināt.

-  Vai jūsu rīcībā kādreiz ir bijis arsēns?

-    Sviestmaizītēs, ko pasniedz pieņemšanās pēc izrādēm? Šādai idejai ir savs valdzinājums. Vai pazīstat Rozu Cilaidoni? .Ak, šīs aktrises, viņas iedomājas, ka ir zvaigznes! Nē, bet par arsēnu gan man nekad nav ienācis prātā. Man liekas, to iegūst no nezāļu indēm vai no mušpapīra.

-   Cik bieži jūs mēdzat šeit ierasties, mister Restārik?

-   Atkarīgs no apstākļiem, inspektor. Dažreiz neiznāk atbraukt vairākas nedēļas. Bet es cenšos būt šeit nedēļas nogalēs, kad vien varu. Es uzskatu Stounigeitu par manām īstajām mājām.

-   Misis Serokolda jūs uzaicina?

-   Es nekad nevarēšu misis Serokoldai atmaksāt visu to, ko esmu viņai parādā. Sirsnību, saprašanu, siltumu un mīlestību…

-   Kā arī krietnu naudas summu, man šķiet?

Alekss paskatījās ar tikko jaušamu nepatiku.

-   Viņa pret mani izturas kā pret pašas dēlu, viņa man tic un atbalsta manu darbu.

-  Vai viņa kādreiz ir runājusi ar jums par savu testamentu?

-   Protams. Bet vai es drīkstu jautāt, kādā sakarā ir visi šie jautājumi, inspektor? Misis Serokoldai taču nav nekas ļauns atgadījies.

-   Būtu labi, ja nebūtu, inspektors drūmi piezīmēja.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Ja jūs nezināt, tas ir labi, inspektors atbildēja. Un, ja jūs zināt, esmu jūs brīdinājis.

Kad Alekss bija aizgājis, seržants Leiks secināja:

-  Tāds kā neīsts, ko jūs sakāt?

-   Grūti ko pateikt. Iespējams, viņam piemīt ģeniāls radošs talants. Viņam laikam patīk laba dzīve un garas runas. Kas to lai zina. Viņš dzirdēja skrejošu soļu troksni, vai ne? Gribētos gandrīz vai saderēt, ka viņš to izdomāja.

-Kāpēc?

-   Noteikti ir kāds īpašs iemesls. Mēs līdz tam vēl neesam nonākuši, bet mēs nonāksim.

-   Beigu beigās, ser, viens no tiem tā sauktajiem jaukajiem pacientiem varēja nepamanīts izšmaukt no koledžas ēkas. Starp viņiem droši vien ir viltīgi kramplauži, un-ja tā…

Uz tādām domām mēs tiekam vedināti. Ļoti parocīga versija. Bet ja tas izrādīsies taisnība, Leik, tad es apēdīšu savu jauno filca cepuri.

* * *

-   Es sēdēju pie klavierēm, stāstīja Stīvens Restāriķs, un klusi bungoju, kad sākās tracis. Starp Lūisu un Edgaru.

-   Ko jūs par to domājāt?

-   Nu… atklāti runājot, es to neuztvēru nopietni. Nabaga čalim ir dusmu izvirdums. Viņš nav bīstams, ziniet, dzīvību neapdraud. Viņa gvelšana ir kā tāda gaisa burbuļa izpūšana. Jāatzīst, ka visi viņu mīl paķircināt, jo sevišķi Džina, protams.

-   Džina? Jūs gribat teikt misis Hada? Kāpēc viņa grib Lausonu īpaši paķircināt?

-   Tāpēc, ka viņa ir sieviete, un ļoti skaista sieviete, un viņa domā, ka Lausons ir jocīgs. Jūs zināt, viņa ir pusitāliete, un itāļiem piemīt… viņos strāvo tāda kā nežēlības stīga. Viņi nejūt līdzi veciem, neglītiem un dažādiem savādniekiem. Viņi rāda uz licm ar pirkstu un ņirgājas. Tieši tā Džina izturas pret Lausonu, maigi izsakoties. Viņa Edgaru neņem nopietni. Viņš ir savāds, pompozs, viņam nav pašpārliecības. Viņš grib būt nozīmīgs, iespaidīgs, bet īstenībā kļūst smieklīgs. Džina uz viņu skatās kā uz tukšu gaisu, nabaga puisi tas ļoti sāpina.

-   Vai jūs domājat, ka Edgars ir iemīlējies misis Hadā? inspektors jautāja.

Stīvens dedzīgi atteica:

-   Jā, protams. Īstenībā mēs visi viņā esam vairāk vai mazāk iemīlējušies! Un viņai tas patīk.

-  Vai viņas vīram tas patīk?

-   Viņš ir apmācies. Pārdzīvo, nabags. Tas nevar turpināties ilgi. Viņu laulība es domāju. Izjuks drīz vien. Tā ari ir kara laika sekas.

-   Ļoti interesanti, sacīja inspektors, bet mēs novirzāmies no temata Kristiānā Galbrendsena slepkavības.

-  Tas tiesa, teica Stīvens, bet neko vairāk es jums nevaru pastāstīt. Es visu laiku nosēdēju pie klavierēm, līdz pat brīdim, kad atnāca Džollija ar sarūsējušu atslēgu saišķi un mēģināja atvērt kabineta durvis.

-    Jūs visu laiku atradāties pie klavierēm. Vai jūs arī turpinājāt spēlēt visu laiku?

-   Līdz personisko rēķinu kārtošanai uz dzīvību un nāvi Lūisa kabinetā? Nē, kad izpildījuma temps pieauga, es pārtraucu spēlēt. Ne-jau tāpēc, ka man būtu kādas šaubas par iznākumu. Lūisam ir, es teiktu, maģiskā acs. Viņš viegli varēja apstādināt Edgaru, tikai paskatoties vien uz to.

-   Jā, Edgars Lausons izšāva divas reizes uz misteru Serokoldu.

Stīvens papurināja galvu.

-   Tā bija tikai izrāde. Viņš vienkārši uzjautrinājās. Mana dārgā māte mēdza tā darīt. Viņa aizbēga prom vai nomira, kad man bija četri gadi, bet es atceros, kā viņa, dusmu uzliesmojumā, šaudījās ar pistoli. Reiz viņa sāka šaudīties naktsklubā, izrotājot sienu ar ložu caurumiem. Viņa bija lieliska šāvēja. Toreiz sanāca nelielas nepatikšanas. Viņa bija krieviete, dejotāja.

-   Ak tā. Vai jūs varat man pateikt, mister Restārik, kurš vakar vakarā izgāja no zāles liktenīgajā bridi?

-   Vollijs, lai salabotu elektrību. Džūlija Belevera, lai sameklētu kabineta durvju atslēgu. Vairāk neviens, cik man zināms.

-   Vai jūs būtu ievērojis, ja kāds vēl izietu?

Stīvens brīdi apsvēra.

-  Iespējams, nē. Vienīgi, ja šis kāds izietu un ienāktu uz pirkstgaliem. Zālē bija tumšs… blakus kabinetā notika jandāliņš, kurā mēs visi kāri klausījāmies.

-   Vai ir kādas personas, par kurām varat galvot, ka tās neizgāja?

-   Misis Serokolda… jā, un Džina. Par viņām es zvēru.

-   Paldies, mister Restārik.

Stīvens devās uz durvju pusi, tad, brīdi vilcinājies, pagriezās atpakaļ.

-  Un kas ir ar arsēnu? viņš jautāja.

-  Kas jums par to stāstīja?

-   Brālis.

-Nu… Jā.

Stīvens atkal jautāja:

-  Vai kāds misis Serokoldai dod arsēnu?

-   Kāpēc jūs minējāt tieši misis Serokoldu?

-   Esmu lasījis par simptomiem, kādus izraisa lena indēšana ar arsēnu. Perifērisks neirīts, vai ne? Tas zināmā mērā sakrīt ar slimību, no kuras viņa pēdējā laikā cieš. Turklāt vakar vakarā I uiss izrāva viņai no rokām tonika glāzi. Vai tiešām te notiek šis ārprāts?

-   Lieta tiek izmeklēta, oficiāli vēsi atteica inspektors Karijs.

-  Vai viņa pati par to zina?

-   Misters Serokolds ārkārtīgi vēlas, lai. misis Serokolda netiktu uztraukta.

-   Uztraukta nav īstais vārds, inspektor. Misis Serokolda nekad nav uztraukta… Vai tas saistīts ar Kristiānā Galbrendsena nāvi? Vai viņš atklāja, ka misis Serokolda tiek indēta… kā viņš to atklāja? Lai nu kā, bet šī lieta liekas neiespējama. Tai nav nekādas jēgas.

-   Vai tas jūs ļoti pārsteidz, mister Restārik?

-   Jā, patiešām. Kad Alekss man to pastāstīja, nespēju tam noticēt.

-   Kas, jūsuprāt, varētu misis Serokoldas ēdienam piebērt arsēnu?

Uz bridi Stīvena Restārika izskatīgajā sejā parādījās nicīga vīpsnā.

-   Neviens normāls cilvēks uz to nav spējīgs. Viņas vīru jūs varat izslēgt pavisam droši. Lūiss Serokolds no tā neko neiegūst. Turklāt viņš šo sievieti sarga. Viņš pārdzīvo, pat ja viņai iesāpas mazais pirkstiņš.

-   Bet kas tad? Ko jūs par to domājat?

-  Es teiktu pieņēmums.

-   Paskaidrojiet, lūdzu.

-   Psiholoģisks triks. Nekas vairāk. Nav nekādu pierādījumu. Iespējams, jūs man nepiekritīsit.

Stīvens Restāriķs vienaldzīgu sejas izteiksmi mierīgi izgaja laukā, inspektors Karijs uz papīra, kas bija viņam priekšā, zīmēja kaķus.

Viņš izdarīja trīs secinājumus. A ka Stīvens Restāriķs domā galvenokārt par sevi; B ka brāļi Restāriki veido vienu fronti; C ka Stīvens

Restāriķs ir patiesi izskatīgs vīrietis, bet Volters Hads ne ar ko sevišķi neizceļas.

Inspektors prātoja, kas slēpjas aiz Stīvena vārdiem "psiholoģisks triks", un diez vai Stīvens, sēžot pie klavierēm, varēja redzēt Džinu. Drīzāk jau nē.

* * *

Bibliotēkas istabas svinīgājā gotiskajā gaisotnē Džinas ienākšana radīja eksotisku uzplaiksnījumu. Pat inspektoram Karijam bija jāsamirkšķina acis, kad jaunā, starojošā sieviete apsēdās, nedaudz paliecās pāri galdam uz priekšu un vaicājoši sacīja:

-   Un tā? .

Inspektors Karijs, nopētījis viņas sārto blūzi un tumši zaļās, platās bikses, bez emocijām sacīja:

-  Jūs neesat ģērbusies sērām atbilstošā tērpā, misis Hada?

-   Man tāda tērpa vienkārši nav, Džina atteica. Zinu, daži uzskata, ka ikvienam vajadzētu uzvilkt kaut ko melnu, uzlikt pērļu kaklarotu. Bet es tā neuzskatu. Ciest nevaru melnu. Melnas drānas ir pretīgas, manuprāt, tās būtu jāvalkā vienīgi cilvēkiem, kuri strādā viesnīcu reģistratūrā, un mājkalpotājiem. Turklāt Kristiāns Ģalbrendsens man neiznāk radinieks. Viņš ir manas vecmāmiņas audžudēls.

-  Liekas, jūs viņu sevišķi labi nepazināt.

Džina pakratīja galvu.

-   Kad es vēl biju bērns, viņš šeit ieradās kādas trīs vai četras reizes, bet tad sākās karš, es aizbraucu uz Ameriku un atgriezos atpakaļ apmēram pirms kādiem sešiem mēnešiem.

-  Jūs atgriezāties šeit uz palikšanu? Jūs neesat šeit vienkārši viesis?

-  To es vēl neesmu izdomājusi, atteica Džina.

-  Jūs atradāties lielajā zālē vakar vakarā, kad misters Ģalbrendsens aizgāja uz savu istabu?

-    Jā. Viņš pateica ar labunakti un izgāja. Grandmamma vēl pajautāja, vai viņam ir viss, kas vajadzīgs, viņš sacīja jā, ka Džollija par visu esot parūpējusies, es nevaru precīzi atkartot viņa vārdus. Vēl viņš teica, ka viņam jārakstot vēstules.

-   Un tad?

Džina atstāstīja, kas bija noticis starp Lūisu un Edgaru Lausonu. Šo stāstu inspektors Karijs bija dzirdējis jau vairākkārt, Džinas sniegumā tas izklausījās krietni vien krāsaināks, dramatiskāks.

-   Tas bija Vollija revolveris, — viņa piebilda. Iedomājieties, kāda Edgaram drosme viņš aiziet uz Voltera istabu, nočiepj viņa revolveri. Man prātā nevarēja ienākt, ka viņam var būt tāda drosme.

-   Vai jūs bijāt uztraukusies, kad viņi iegāja mistera Serokolda kabinetā un Edgars Lausons' aizslēdza durvis?

-   Nē, atbildēja Džina, acis plaši iepletusi. Tas bija interesanti, lai gan izrāde bija pašķidra, baigi teatrāla. Viss, ko Edgars dara, ir smieklīgi. Viņu nevar ņemt par pilnu ne mirkli.

-  Taču viņš šāva ar revolveri?

-   Jā. Mēs visi iedomājāmies, ka viņš tomēr būs nošāvis Lūisu.

-   Un jūs par to priecājāties? inspektors nevarēja atturēties no šāda jautājuma.

-    Nē. Es biju šausmās. Visi bija, izņemot grandmammu. Viņa pat acis nepamirkšķināja.

-  Tas šķiet neticami.

i

-   Nemaz nē. Viņa ir tāds cilvēks. Ne gluži no šīs pasaules. Viņa ir tāds cilvēks, kas nekad netic, ka var notikt kaut kas slikts. Viņa ir apburoša.

-   Kuri cilvēki atradās zālē šīs scēnas laikā?

-    Vai! Mēs visi tur bijām, izņemot tēvoci Kristiānu, protams.

-   Jūs visi tur nebijāt, misis Hada. Cilvēki gāja ārā un nāca atkal iekšā.

-  Vai patiesi? Džina nepārliecinoši noteica.

-   Jūsu vīrs, piemēram, izgāja salabot elektrību.

-  Jā. Vollijs ir liels meistars šai ziņā.

•Šāviens atskanēja viņa prombūtnes laikā, cik man zināms. Šāviens, par kuru jūs nodomājāt, ka tas atskan parkā?

-   To es neatceros… Tas atskanēja pēc tam, kad iedegās gaisma un Volters bija atnācis atpakaļ.

-  Vai vēl kāds tika izgājis no zāles?

-  Es nedomāju. Es neatceros.

-   Kurā vielā jūs sēdējāt, mis Hada?

-   Pie loga.

-   Pie tā loga, kurš atrodas līdzās bibliotēkas istabai?

-Jā.

-   Vai jūs pati izgājāt no zāles?

-    Vai es izgāju no zāles? Kamēr notika tas aizraujošais ļembasts? Saprotams, nē!

Džinas balsī ieskanējās neiecietība.

-  Kur sēdēja pārējie?

-   Galvenokārt ap kamīnu, man šķiet. Tante Mildreda adīja, tante Džeina mis Mārpla arī, vienīgi grandmamma sēdēja tāpat vien.

-  Un misters Stīvens Restāriķs?

-    Stīvens? Iesākumā viņš spēlēja klavieres. Es nezinu, kas notika vēlāk.

-   Un mis Belevera?

-   Šivērēja apkārt, kā parasti. Viņa praktiski nekad nesēž uz vietas. Viņa meklēja atslēgas vai ko tamlīdzīgu.

Pēkšņi Džina jautāja:

-   Kas īsti ir ar grandmammas toniku? Vai aptieķnieki ir kaut ko sajaukuši kļūdījušies?

-   Kāpēc jūs tā domājat?

-  Tāpēc, ka pudele pazudusi un mis Belevera meklē to, vai traka palikdama, taču pudele ir kā ūdenī iekritusi. Alekss teica, ka to esot paņēmusi policija. Vai jūs paņēmāt?

Atbildes vietā inspektors uzdeva jautājumu:

-Jūs sakāt, ka mis Belevera ir ļoti uztraukusies?

-   Ai! Džollija vienmēr par visu uztraucas, Džina vienaldzīgi atbildēja. Viņai patīk uztraukties. Dažbrīd es brīnos, kā grandmamma to var paciest.

-    Vēl pēdējais jautājums, misis Hada. Vai jums pašai ir kādas aizdomas, kurš varēja nogalināt Kristiānu Galbrendsenu?

-  Kāds no tiem dulburiem, es domāju. Tie slepkavnieki ir neaprēķināmi. Tie var apvārdot cilvēku nc tikai lai aplaupītu, iegūtu naudu vai dārglietas, nē, viņi var to darīt vienkārši sava prieka pēc. Un viens no tiem dulburiem, ziniet, šis vārds tiek vairāk attiecināts uz garīgi nepieskaitāmajiem, varēja nošaut prieka pēc, kā jūs domājat? Jo es neredzu nekāda iemesla tēvoča Kristiānā nogalināšanai. Vai jus varat pateikt iemeslu?

-   Jūs nevarat iedomāties nogalināšanas motīvu?

-   Jā, tieši to es gribēju teikt, Džina steidzīgi apstiprināja. Viņš taču nebija aplaupīts, vai ne?

-   Bet, misis Hada, jūs zināt, ka koledžas ēkas ir noslēgtas un apsargātas. Neviens no turienes bez atļaujas nevarēja izkļūt.

-   Neticiet tam, Džina jautri iesmējās, Tie zeļļi var tikt laukā no jebkuras vietas. Viņi man ir stāstījuši par neskaitāmiem trikiem.

-   Viņa ir ļoti jauka, secināja Leiks, kad Džina bija izgājusi. Es pirmo reizi viņu redzēju tuvumā. Viņai ir brīnišķīga figūra, vai ne? Ārzemnieciska figūra, jūs jau zināt, ko es ar to gribu teikt.

Inspektors Karijs uzmeta Leikam vēsu skatienu. Seržants Leiks steidzīgi piebilda, ka viņa izskatās ļoti priecīga.

-   Izskatās, ka viņai notikušais ir pie vienas… ka viņai ir vienalga.

-  Stīvenam Restārikam var but un var nebūt taisnība par Džinas laulības izjukšanu, bet vienu gan es ievēroju, viņa pasteidzās pieminēt, ka Volters Hads bi ja atgriezies atpakaļ zālē, pirms atskanēja šāvieni.

-To pašu apgalvoja arī citi, vai ne?

-  Tieši tā.

-   Bet viņa nepieminēja, ka no zāles izgāja mis Belevera pēc atslēgām.

-   Nē, inspektors domīgi noteica, to viņa nepieminēja.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Misis Strēta daudz labāk iederējās bibliotēkas istabas gaisotnē, nekā Džina. Misis Strētai nepiemita nekas eksotisks. Viņai mugurā bija melns tērps, ko rotāja oniksa krelles, iesirmie mati rūpīgi sakārtoti zem matu tīkliņa.

Viņa izskatījās tā, kā izskatās vecas seno laiku relikvijas, kas atrodamas baznīcā, inspektors Karijs nodomāja.

Pat plānās, cieši sakniebtās lūpas klāja atturīga, baznīcas atmosfērai piedienīga nokrāsa. Viņas veidols pauda kristietes apņēmību un iespējams arī garaspēku. Bet ne kristietes labestību, inspektors lēsa.

Turklāt skaidri varēja samanīt, ka misis Strēta jūtas aizvainota.

-   Man liekas, inspektor, jūs būtu varējis man pateikt, kad gribēsit ar mani runāt. Es biju spiesta nosēdēt te visu rītu, gaidot, kad mani pasauksit.

Karijs secināja, ka ir aizskarta viņas pašapziņa, nav izcelts viņas svarīgums, un steidzās atdzisināt uzbangojušo neapmierinātību.

-   Man ļoti žēl, misis Strēta. Iespējams, jūs gluži labi nezināt mūsu darba specifiku. Saprotiet, mēs sākam ar mazāk svarīgiem lieciniekiem, lai tos noliktu, tā sakot, sānis. Ir ļoti svarīgi nozīmīgāko personu, uz kuras spriedumiem mēs varam paļauties, kura ir laba novērotāja, atstāt uz beigām, ar šī liecinieka palīdzību mēs varam pārbaudīt iepriekšējā nopratināšanas gaitā iegūto informāciju.

Misis Strēta redzami atmaiga.

-   Skaidrs. Man tas neienāca prātā…

-   Jūs, misis Strēta, esat sieviete ar pieredzi. Jūs esat pasaules sieviete. Turklāt šī ir jūsu māja… jūs esat šīs mājas īstā mantiniece, un jūs varat man pastāstīt visu par cilvēkiem, kas mīt šajā mājā.

-    Saprotams, ka es to varu, sacīja misis Strēta.

-   Un tā, atbildot uz jautājumu, kas nogalināja Kristiānu Galbrendsenu, jūs mums ļoti varat palīdzēt.

-  Vai var būt tāds jautājums! Ir taču ir skaidrs, pilnīgi skaidrs, kas nogalināja manu brāli.

Inspektors atliecās krēslā un pārlaida roku pār mazajām, rūpīgi veidotajām ūsām.

-   Un tā mēs klausāmies, viņš teica. Jūs domājat, ka tas ir skaidrs?

-   Protams. Tas drausmonis amerikānis, nabaga Džinas vīrs. Viņš te ir vienīgais svešais. Mēs par viņu nezinām absolūti nekā. Varbūt viņš ir viens no tiem šaušalīgajiem amerikāņu gangsteriem.

-    Bet tas nav pietiekams pamats secinājumam, ka viņš nošāva Kristiānu Galbrendsenu, vai ne? Kāpēc viņš to izdarīja?

-   Tāpēc, ka Kristiāns bija kaut ko atklājis par Volteru. Tāpēc viņš tik negaidīti ieradās Stounigeitā, Kristiāns pēdējo reizi apmeklēja Stounigeitu pavisam nesen.

-   Vai esat par to pārliecināta, misis Strēta?

-   Man tas liekas pilnīgi acīm redzami. Kristiāns izlikās; ka viņa ierašanās saistīta ar fondu, bet tās ir galīgas muļķības. Sakarā ar fonda lietām viņš šurp bija atbraucis pirms mēneša. Un nekas īpaši svarīgs šī mēneša laikā nenotika. Tāpēc viņš noteikti bija ieradies kāda privāta iemesla dēļ. Pagājušā apmeklējuma laikā viņš tikās ar Volteru, acīmredzot viņš atpazina Volteru, varbūt arī, ka viņš ievāca par šo amerikāni kādu informāciju Štatos Kristiānām ir aģenti visā pasaulē un atklāja kaut ko patiesi bīstamu. Džina ir ārkārtīgi stulba meitene. Tāda viņa vienmēr ir bijusi. Apprecēties ar vīrieti, par kuru viņa. nekā nezina… Var būt, ka šo cilvēku meklē policija, var būt, ka viņš jau ir precējies, var būt viņam ir tumša pagātne. Mans brālis Kristiāns nebija tas cilvēks, kuru var apvest ap stūri. Esmu pārliecināta, ka viņš ieradās šeit, lai nokārtotu šo lielu. Atklātu Voltera īsto būtību. Un gluži dabīgi Volters Kristiānu nošāva.

Inspektors Karijs, piezīmējis vel vienu ūsu kaķim savā piezīmju bloknotā, noteica:

-  Jā-ā, jā-ā.

-   Vai jūs man nepiekrītat, viss notika tieši tā.

-Es varētu, bet… ja…

-   Kāds cits risinājums te vēl var būt ? Kristiānām nebija ienaidnieku. Viens, ko es nevaru saprast, kāpēc Volters vēl nav arestēts?

-    Saprotiet, misis Strēta, mums ir vajadzigi pierādījumi.

-Tos jūs varat dabūt itin viegji. Piezvaniet uz Ameriku…

-   Jā, mēs pārbaudīsim informāciju par misteru Volteru Hadu. Varat būt droša par to. Bet, kamēr mēs nevaram pierādīt slepkavības motīvu, mēs neko īpašu nevaram iesākt. Protams, pastāv iespēja…

-   Viņš izgāja no zāles tūlīt pēc Kristiānā, izlikdamies, ka gaisma nodzisusi…

-   Bet gaisma taču nodzisa.

-   Viņš to varēja bez grūtībām noorganizēt.

-   Patiesi.

-   Tas deva viņam iespēju. Viņš sekoja Kristiānām, iegāja viņa istabā, nošāva, pēc tam salaboja ugunis un atnāca atpakaļ uz zāli.

-   Viņa sieva apgalvo, ka Volters jau bija atgriezies zālē un tikai pēc tam atskanēja šāvieni kaut kur ārpusē.

-   Nekā tamlīdzīga. Džina var sarunāt nezin ko. Itāļi nekad nerunā patiesību. Un viņa taču ir katoliete.

-  Jūs domājat, ka Voltera sieva ir uz vienu roku ar viņu? inspektors jautāja.

-   Nē, nē. Tā es nedomāju. Šķita, ka misis Strēta ir ne visai apmierināta ar šo savu noliegumu. Viņa steidzīgi turpināja: Volters nevēlējās, lai Džina uzzina par viņu visu patiesību, tas bija Kristiānā nogalināšanas iemesls. Nedrīkst .aizmirst, ka Džina nodrošina Volteram dienišķo maizi.

-  Un viņa ir arī ļoti skaista sieviete.

-  Jā gan. Esmu vienmēr teikusi, ka Džina labi izskatās, bet viņa, protams, ir gluži parasts itāliešu tips. Ja jūs jautājat man, tad es jums saku, tā ir Džinus naudu, kas Volteru saista. Tāpēc viņš atbrauca uz šejieni un piesmērējās pie Serokoldiem.

-   Misis Hada ir ļoti bagāta, es noprotu?

-   Šobrīd nē. Mans tēvs novēlēja Džinas mātei tādu pašu summu kā man. Bet, ņemot vērā viņas vīra nacionalitāti un arī to, ka viņš bija fašists, Džinai maz kas ticis. Džinu lutina mana māte un Amerikas tante. Misis Vanridoka ir izmetusi pasakainas summas, lai nopirktu Džinai visu, ko viņa gribēja kara laikā. Kas attiecas uz Volteru, viņš pie lielās naudas var tikt tikai pēc manas mātes nāves, tad Džina iegūs milzīgu mantojumu.

-   Un jūs ari, misis Strēta.

Misis Strētas vaigu galos parādījās sārtums.

-   Un es arī, kā jūs sacījāt. Es un mans vīrs vienmēr esam dzivojuši pieticīgi. Viņš izdeva naudu vienīgi par grāmatām… viņš bija liels grāmatnieks. Manis pašas nauda tagad ir pieaugusi dubultīgi. Ar to ir pilnīgi pietiekami, lai es apmierinātu savas pieticīgās vajadzības. Taču cilvēks var izmantot savus ietaupījumus citu labā. Visu naudu, kas man ienāks, es uzskatu par baznīcas fondu.

-   Bet tā neienāks fondā, vai ne? inspektors Karijs izlikās nesaprotam. Tā ienāks tieši jums un absolūti visa būs vienīgi jūsu.

-  Nu jā, tiešā nozīmē jā. Tā absolūti visa būs mana.

Tonis, kādā izskanēja pēdējais teikums, lika 243

inspektoram Karijam ciešāk palūkoties uz runātāju. Misis Strētas skatiens vērsās tālumā. Viņas acis mirdzēja, lielo muti ar plānajām lūpām rotāja plats, uzvarošs smaids.

Inspektors Karijs secināja:

-   Tātad, jūsuprāt un, protams, jums ir pietiekams pamats secinājumam misters Volters Hads grib dabūt to nadu, kas pienāksies viņa sievai pēc misis Serokoldas nāves. Starp citu, misis Serokoldas veselība nav sevišķi laba.

-   Mana māte vienmēr ir bijusi trausla.

-   Tā ir. Bet bieži vien trauslie cilvēki dzīvo daudz ilgāk nekā apaļie.

-   Mēdz būt tā.

-   Vai jūs neesat pamanījusi, ka jūsu mātes veselība pēdējā laikā pasliktinās?

-   Viņu moka reimatisms. Bet uz vecumu jau šādas tādas kaites vienmēr visiem parādās. Neciešu cilvēkus, kas briesmīgi vaimanā un sūdzas par savām vainām.

-    Vai misis Serokolda vaimanā par savām kaitēm?

Mildreda Strēta kādu bridi klusēja, tad sacīja:

-   Pati viņa nevaimanā, bet viņa ir pieradusi, ka to dara citi. Mans patēvs šai ziņā drausmīgi pārcenšas. Nu, un kas attiecas uz mis Beleveru, viņa ir pilnīgi neciešama. Vispār mis Beleverai ir slikta ietekme mūsu mājās. Viņa atnāca šurp pirms daudziem gadiem, viņas padevīgā pieķeršanās manai mātei pati par sevi ir apbrīnojama, bet realitātē tā rada saspringtību. Viņa burtiski tiranizē manu māti. Viņa vada visu mājas saimniecību un atļaujas pārāk daudz, aiziet pārāk tālu. Es domāju, ka Lūisu tas brīžiem kaitina. Es nebūšu pārsteigta, ja vienu dienu viņš liks mis Beleverai aizvākties. Viņai nav takta izjūtas, absolūti nekādas takta izjūtas, un vīrietim ir grūti noskatīties, kā viņa sievu sev pakļauj viena valdonīga kalpotāja.

Inspektors Karijs pamāja ar galvu.

-   Skaidrs… skaidrs.

Viņš vērtējoši vēroja misis Strētu.

-   Misis Strēta, ir viena lieta, kuru es īsti labi neizprotu. Kāda loma ir abiem brāļiem Restārikiem?

-  Ārprātīgi stulbs gadījums. Viņu tēvs appre.cēja manu māti naudas dēļ. Divus, gadus vēlāk viņš aizlaidās prom ar vienu dienvidslāvu dziedātāju, īstu padauzu. Viņš bija zemisks cilvēks. Mana māte, būdama mīkstsirdīga, pārdzīvoja par abu viņa puiku likteni. Tā kā nevarēja būt ne runas, ka puikas varētu pavadīt savas brīvdienas kopā ar to dienvidslāvu palaistuvi, mana māte viņus, tā sakot, adoptēja. Ak vai, man jums jāteic,

ka diemžēl šī māja mums ir pilna ar liekēžiem. «

-  Aleksam Restārikam arī bija iespēja nogalināt Kristiānu Galbrendsenu. Viņš atbrauca viens

i

savā mašīnā, pagāja ilgs laiks, kamēr no vārtiem viņš atkļuva līdz mājai… Bet ko jūs domājat par Stīvenu?

-  Stīvens sēdēja zālē kopā ar mums. Es necienu Alekšu Restāriku, brīžiem viņš kļūst piedauzīgs, un, cik noprotu, viņa dzīves veids nav nevainojams, bet es nevaru iedomāties viņu kā slepkavu. Bez tam, kāpēc viņam būtu vajadzējis nogalināt manu brāli?

-   Pie šāda jautājuma mēs vienmēr atgriežamies, visgudri noteica inspektors Karijs. Ko Kristiāns Ģalbrendsens zināja par to cilvēku, kurš viņu nogalināja? Kas tā bija par informāciju, no kuras šis cilvēks baidījās?

-  Viss ir pilnīgi skaidrs, uzvaroši un pašpārliecināti iesaucās misis Strēta. Šis cilvēks ir Volters Hads.

-   Un ja nu tas ir kāds cits ģimenes loceklis?

Mildreda asi jautāja:

-   Kas jums ir prātā?

Inspektors Karijs gausi sacīja:

-   Misters Ģalbrendsens, ierodoties šeit, bija noraizējies par jūsu mātes Veselību.

Misis Strēta nicīgi iesmējās.

-   Vīrieši vienmēr ceļ trauksmi par mātes veselību, jo viņa izskatās tāda trausla. Man liekas, ka mātei šāda veida trauksme pat šķiet simpātiski. Kristiānu varēja uzkurināt arī Džuljeta Belevera.

-   Vai jūs pati, misis Strēta, neesat noraizējusies par mātes veselību?

-  Nē. Es esmu ar skaidru saprātu. Saprotams, māte jau vairs nav nekāda jaunā…

-   Un nāve agri vai vēlu atnāk pie mums visiem, noteica inspektors Karijs. Taču tā nedrīkst atnākt ātrāk par nolikto laiku. Priekšlaicīgā atnākšana mums ir jānovērš.

Viņš runāja lēni un daudznozīmīgi. Mildrcdu Strētu pārņēma pēkšņs jūtu uzplūdums.

-  Tas ir traģiski, patiešām traģiski. Izskatās, ka Kristiānu te neviens nemīl, neuztraucas par viņu. Un kādēļ lai to darītu? Es esmu vienīgā Kristiānā asinsradiniece. Mātei viņš bija vienīgi pieaudzis padēls. Džinai Džinai ar viņu nav nekādas radniecības. Viņš bija mans īstais brālis.

-  Pusbrālis, inspektors Karijs izlaboja.

-   Jā, pusbrālis. Bet mēs abi bijām Galbrendseni, neskatoties uz lielo gadu starpību.

Karijs pieklājīgi noteica:

-  Jā… jā, es saprotu jūs.

Mildredas acīs saskrēja asaras, viņa steidzīgi izgāja laukā. Karijs paskatījās uz Leiku.

-   Viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka vainīgais ir Volters Hads, viņš sacīja. Ne uz mirkli nepieļauj iespēju, ka tas varētu būt kāds cits.

-  Un iespējams, ka viņai ir taisnība.

-   Protams, viņa var tā domāt. Volters lieliski iederas. Bija iespēja, pastāv motīvs. Jo, ja viņš steidzīgi grib naudu, viņa sievasmātei jāmirst. Un tā Volters piejauc misis Serokoldas tonikām .usēnu, Kristiāns Ģalbrendsens to redz vai kaut kadā veidā to uzzina. Jā, Volters iederas, ir vienrcizēji piemērots.

Brīdi klusējis, inspektors tupināja: Starp citu, Mildredai Strētai patīk nau<l.i .. viņa var to neizdot, bet tomēr pēc tās kān> Esmu pārliecināts… Es domāju, ka viņa ir neveiksminiece… ar neveiksminieces kaislīlum. Viņai patīk vara, ko dod nauda, lespē|tuns, viņa kāro naudu, lai izmantotu labdarīImi Viņa ir Galbrendsena. Varbūt viņa vēlas i' ii spēt tēvu.

-   Kompleksi, vai ņe? jautāja seržants Leiks, pakasīdams pakausi.

-   Tagad mums jārunā ar to jukušo jaunekli Lausonu, sacīja inspektors. Pēc tam iesim uz lielo zāli un mēģināsim noskaidrot kas, kur, kad ir bijis, un.kāpēc. Šorīt mēs esam uzzinājuši

vienu otru interesantu faktu.

* * *

Ļoti grūti ir izveidot pilnīgu priekšstatu par kādu cilvēku no tā vien, ko citi par viņu saka, nodomāja inspektors Karijs.. Par Edgaru Lausonu šorīt bija izteikušies vairāki cilvēki, taču tagad, skatoties uz viņu, inspektora Karija viedoklis bija smieklīgi atšķirīgs.

Edgars Lausons viņam nelikās ne jucis, ne bīstams, hc uzpūtīgs vai nenormāls. Viņš izskatījās ļoti parasts jauns cilvēks, stipri nomākts, pazemīgs. Viņš izskatījās parasts jauneklis, ne visai izskatīgs, bet diezgan jūtīgs.

Viņš gribēja nepārtraukti runāt un atvainoties.

«

-   Es zinu, ka esmu rīkojies ļoti nepareizi. Nezinu, kas man bija uznācis, patiešām nezinu. Sarīkot tādu scēnu, tādu traci. Un šaušana ar pistoli. Uz misteru Serokoldu, kurš bi jis pret mani tik labs, tik iecietīgs.

Viņš nervozi berzēja rokas, ik pa brīdim sakrampēja pirkstus, tad atkal atlaida tos vaļā. Tās bija jūtīga cilvēka rokas, kaulainas, ar slaidiem pirkstiem.

-    Man par to jāatbild, es nekavējoties iešu jums līdzi. Esmu to pelnījis. Es atzīšos, ka esmu vainīgs.

-   Pret jums nav izvirzīta apsūdzība, inspektors Karijs strupi atteica. Mums nav pierādījumu. Misters Serokolds apgalvo, ka šāviens ir bijis vienkārši negadījums.

, Tāpēc, ka viņš ir tik ļoti labs. Nav neviena labāka cilvēka par misteru Serokoldu. Viņš it; darījis manā labā visu. Un es viņam atmaksāju ar tik briesmīgām izdarībām.

-   Kas jūs pamudināja tā rīkoties?

Edgars izskatījās apmulsis.

-   Es pats kļuvu par muļķi.

-   Tā izskatās. Liecinieku klātbūtnē jūs sacījāt misteram Serokoldam, ka esat atklājis viņš esot jūsu tēvs. Vai tā ir taisnība?

-   Nē, tā nav.

-    Kas jums iepotēja šādu domu? Vai kāds speciāli ierosināja?

-^Nu… to grūti izskaidrot.

Inspektors Karijs domīgi skatījās uz viņu, tad laipni sacīja:

-   Pamēģiniet. Mēs negribam, lai jums būtu nepatikšanas.

-   Nu… redziet, man bija grūta bērnība. Citi puikas par mani ņirgājās tāpēc, ka man nebija tēva. Teica, ka es esot bastards… tāds es, protams, arī biju. Mamma parasti bija piedzērusies, pie viņas nepārtraukti nāca vīrieši. Mans tēvs bija ārzemju jūrnieks, man šķiet. Māja vienmēr bija pielauzāta, viena īsta elle. Un tad es iedomājos, ja mans tēvs varētu nebūt vis kāds ārzemju jūrnieks, bet gan kāda slavenība… un es iztēlojos šo to. Vispirms es izdomāju, ka esmu samainīts dzemdību namā, ka īstenībā esmu bagāts mantinieks… Tad, kad es pārgāju uz citu skolu, es liku noprast skolasbiedriem, ka mans tēvs īstenībā ir jūras kara flotes admirālis. Es sāku tam ticēt ari pats. Tad es nejutos tik nelāgi.

Brītiņu klusējis, viņš turpināja:

-    Un tad vēlāk… es izdomāju citas versijas… viesnīcās es mēdzu teikt, ka esmu kara lidotājs vai militārā izlūkdienesta darbinieks. Man tik daudz kas jaucās pa galvu. Es vairs nevarēju bez šiem melu stāstiem.

Ar šo stāstu palīdzību es netaisīju nekādu naudu. Tā bija vienkārši dižošanās, lai cilvēki par mani labāk domātu. Es negribēju būt krāpnieks. Misters Serokolds un doktors Mavriks to var apliecināt, viņi visu zina.

Inspektors Karijs pamāja ar galvu. Viņš jau bija iepazinies ar Edgara lietu un policijas informāciju.

-   Misters Serokolds atveda mani uz šejieni, sacīja, ka viņam vajadzīgs sekretārs, kas viņam palīdz… un es palīdzēju viņam! Patiešām palīdzēju. Vienīgi citi par mani smējās. Es vienmēr biju viņiem par apsmieklu.

-.Kuri citi? Vai misis Serokolda?

-   Nē, misis Serokolda nē. Viņa ir lēdija vienmēr pieklājīga un laipna. Bet Džina mani uzskata par pēdējo pameslu. Un arī Stīvens Restāriķs. Un misis Strēta skatās uz mani no augšas, jo, lūk, neesmu džentlmenis. Tāpat izturas mis Belevera… Un kas viņa pati ir? Draudzene par samaksu izpalīdze, vai ne?

Karijs manīja, ka parādās augoša uzbudinājuma simptomi.

-Tātad viņi neizturas pret jums sevišķi labestīgi?

-   Jā. Un tikai tāpēc, ka esmu bastards, Edgars dedzīgi atteica. Ja man būtu ists tēvs, viņi tā vis neizturētos.

-Tāpēc jūs izdomājāt pāris slavenus tēvus?

Esgars nosarka.

-   Es vienmēr esmu spiests melot, viņš nomurmināja.

-   Un beidzot jūs paziņojāt, ka jūsu tēvs ir misters Serokolds. Kāpēc?

-   Tāpēc, ka tas pārtrauktu viņu ņirgāšanos vienreiz uz visiem laikiem, vai ne? Ja viņš ir mans tēvs, viņi neko vairs nevar man izdarīt…

-   Jā. Bet jūs nosaucāt viņu par savu ienaidnieku, apsūdzējāt, ka viņš jūs izspiego.

-  Zinu… Edgars paberzēja pieri. Man viss sajuka. Reizēm es nevaru… es zaudēju saprašanu. Man galvā ir tāds juceklis.

-  Un jūs paņēmāt revolveri no mistera Voltera Hada istabas?

Edgars izskatījās vēl apjukušāks.

-  Vai es to izdarīju? Vai tur es to dabūju?

-  Vai jūs neatceraties, kur jūs to dabūjāt?

Edgars sacīja:

-  Es. gribēju piedraudēt misteram Serokoldam ar to. Gribēju viņu nobaidīt. Tas viss bija tikai tāda spēle.

Inspektors Karijs iecietīgi pārjautāja:

-  Kā jūs dabūjāt revolveri?

-  Jūs teicāt… ka no Voltera istabas.

-  Vai tagad jūs neatceraties, kā to paņēmāt?

-   Acīmredzot es to paņēmu no viņa istabas. Kur gan citur es to būtu varējis dabūt, vai ne?

-  Es nezinu, atteica inspektors Karijs. Varbūt kāds jums to iedeva?

Edgars klusēja, viņa seja nobāla.

-  Vai tā bija?

-   Es neatceros, Edgars dedzīgi atbildēja. Es biju tik sakurināts. Svelošās dusmās staigāju šurp un turp pa dārzu. Domāju, ka cilvēki mani vēro, izspiego, mēģina mani notvert… Pat jaukā vecā sirmā lēdija. Tagad es to visu nevaru saprast. Laikam biju jucis. Es neatceros, kur es biju, ko dariju!

-   Jūs noteikti atceraties, kurš jums teica, ka misters Serokolds ir jūsu tēvs?

Edgars truli raudzījās tālumā.

-   Neviens man to neteica, viņš nīgri atbildēja. Man tas vienkārši ienāca prātā.

Inspektors Karijs nopūtās. Viņš jutās neapmierināts. Taču secināja, ka šobrīd neko vairāk nespēs uzzināt.

-   Esiet uzmanīgs turpmāk, viņš piebilda.

-   Jā, ser. Es patiešām būšu. -

Kad Edgars bija izgājis, inspektors Karijs domīgi pašūpoja galvu.

-   Šie patoloģiskie pacienti tie ir ciets rieksts!

-   Vai nedomājat, ka viņš ir jucis, ser?

-   Ne tik jucis, kā es biju iedomājies. Galviņā viņam viss nav kārtībā, viņš ir lielībnieks, melis… taču viņā ir arī patīkams naivums. Viegli iespaidojams, man šķiet..,

-   Domājat, kāds viņam kaut ko ieborēja?

-   Jā, mis Mārplai ir taisnība. Viņa ir prātniece, nav ar pliku roku ņemama. Es gribētu zināt, kurš tas bija. Lausons neteiks. Ja mēs to uzzinātu…

Paklau, Leik, atgriezīsimies pie situācijas zālē.

* * *

-   Fiksēsim situāciju.

Inspektors Karijs apsēdās pie klavierēm. Seržants Leiks ieņēma vietu krēslā pie loga ar skatu uz ezeru.

Karijs turpināja:

-   Es esmu pa pusei pagriezies pret klavierēm, vēroju mistera Serokolda kabineta durvis. Šādi sēžot, es tevi neredzu.

Seržants Leiks klusi piecēlās un slīdēja uz bibliotēkas istabas durvju pusi.

-   Visa šī zāles daļa atradās tumsā. Vienīgais apgaismojums bija pie kabineta durvīm. Nē, Leik, nevar redzēt, ka tu izej laukā. Nokļuvis bibliotēkas istabā, tu vari pa citām durvīm iziet gaitenī, no turienes tu divu minūšu laikā aizskrien līdz Galbrendsena istabai, nošauj viņu, caur bibliotēkas istabu atgriezies zālē un atkal apsēdies krēslā pie loga.

Sievietes pie kamīna stāv ar muguru pret tevi, misis Serokolda sēž šeit kamīna labajā pusē, blakus kabineta durvīm. Visi apgalvo, ka viņa no savas vietas neizkustējās, viņa ir vienīgā, kuras atrašanās vieta visiem ir kā uz delnas. Mis Mārpla atradās šeit. Viņas skatienu piesaistīja kabinets, tātad viņas redzeslokā bija arī misis Serokolda. Misis Strēta atradās kamīna kreisajā pusē netālu no zāles durvīm, kas ved tieši uz gaiteni, šis ir zāles vistumšākais stūris. Viņa varēja nemanīta iziet un atnākt atpakaļ. Jā, tas ir iespējams.

Karijs pēkšņi pasmīnēja.

-  Un es varētu arī iziet. Viņš piecēlās no klavieru soliņa, aizslīdēja gar sienu līdz durvīm un pēc tam gaitenī. Vienīgais cilvēks, kurš varēja pamanīt, ka es neesmu pie klavierēm, varēja būt Džina Hada. Un tu atceries, Džina kā pašu pirmo uzsvēra, ka Stīvens bija pie klavierēm, vēl viņa teica: "Kur viņš bija pēc tam, to es nezinu."

-  Jūs domājat, ka tas ir Stīvens?

-   Es nezinu, kurš tas ir, Karijs atteica. Bet tas nebija ne Edgars Lausons, ne Lūiss Serokolds, ne misis Serokolda vai mis Mārpla. Iespējams, ka vainīgais tomēr ir amerikānis. Gaismas nodzišana ir pārāk liela sakritība. Un tomēr, zini, man tas puisis diezgan labi patīk. Protams, pamatojoties uz to vien, viņu nevar izslēgt no aizdomās turēto saraksta.

Inspektors Karijs aplūkoja nošu lapas, kas atradās uz klavierēm.

-   Hindemits? Kas tas tāds? Nekad neesmu par viņu dzirdējis. Sostakovičs? Kas tie par vārdiem? Viņš piecēlās un pārcilāja nošu grāmatas nošu plauktā. Te viss ir vecais. Hendelis… vel kaut kādi vingrinājumi… Tas vēl no vecā Galbrendsena laikiem. "Kādu jauku dārzu es zinu"… manā bērnībā to dziedāja vikāra sieva…

Viņš apklusa, paņēma nodzeltējušo nošu burtnīcu rokā. Zem tās atdusējās Šopēna Prelīdes, bet zem tām… maza automātiskā pistole.

-   Stīvens Restāriķs! priecīgi iesaucās seržants Leiks.

-   Nesteidzies ar secinājumiem, inspektors Karijs viņu brīdināja. Esmu vairāk nekā pārliecināts: bija paredzēts, lai mēs tieši tā secinātu.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Mis Mārpla nokāpa lejā pa kāpnēm un pieklauvēja pie misis Serokoldas guļamistabas durvīm.

-   Kerija Luīza, vai varu ienākt?

-   Protams, Džeina, mīļā.

Kerija Luīza sēdēja pie tualetes galdiņa un sukāja savus sidrabainos matus. Viņa pagrieza galvu un pāri plecam jautāja:

-  Vai policija? Es būšu kārtībā pēc dažām minūtēm.

-   Vai jūties labi?

-   Jā, protams. Džollija piespieda mani paēst brokastis gultā. Un Džina ienāca pie manis uz pirkstgaliem, it kā es jau būtu pie viņsaules durvīm! Man liekas, cilvēki nesaprot, ka tādas traģēdijas kā Galbrendsena nāve veciem cilvēkiem vairs nav tik briesmīgs šoks, nav vairs tik svarīgi. Tāpēc ka manos gados cilvēks jau tik daudz ko ir pieredzējis, viņu nekas vairs šajā pasaulē nevar pārsteigt.

-  Jā… jā, mis Mārpla šaubīgi noteica.

-   Vai tu nedomā tāpat, Džēina? Man liekas, tev vajadzētu tā domāt.

Mis Mārpla gausi sacija:

-   Kristiānu nogalināja.

-   Jā gan… Skaidrs, ko tu domā. Tu uzskati, ka tas tomēr ir svarīgi.

-  Vai tu nedomā tā?

-  Kristiānām tagad ir vienalga, Kerija Luīza mierīgi sacīja. Svarīgi, protams, ir vienīgi tam, kurš nogalināja viņu.

-  Vai tev ir kāda apjausma, kas to varēja izdarīt?

Misis Serokolda izbīlī papurināja galvu:

-   Nē, man nav ne mazākās jausmas. Es pat nevaru iedomāties, kāpēc tas tika izdarīts. Iespējams, ka tam ir kāds sakars ar viņa atbraukšanu uz šejieni pirms mēneša. Citādi, es uzskatu, viņš nebūtu šurp atkal tik pēkšņi braucis, ja nebūtu bijis īpašs iemesls. Lai arī kāds tas būtu, tas sākās toreiz, tas saistīts ar viņa iepriekšējo atbraukšanu. Esmu domājusi un domājusi un nekādi nevaru atcerēties, ka būtu noticis kaut kas neparasts.

-   Kādi cilvēki toreiz uzturējās jūsu mājā?

-   Vai! Tie paši, kas tagad… jā… Alekss toreiz bija Londonā. Un tad te vēl bija Rūta.

-   Rūta?

-   Viņas parastais lidojošais apciemojums.

-   Ak, Rūta… mis Mārpla atkal noteica. Viņas prātā virknējās domas. Kristiāns Ģalbrendsens un Rūta? Rūta aizbrauca prom uztraukusies un nobažījusies, bet nezinādama kāpēc. Kaut kas nav kārtībā tas bija vienīgais, ko viņa varēja pateikt. Kristiāns Ģalbrendsens vai nu zināja, vai nojauta kaut ko, ko Rūta nezināja. Varbūt viņš zināja vai vismaz nojauta, kas mēģina noindēt Keriju Luīžu. Kā Kristiānā Galbrendsenā varēja rasties šādas aizdomas? Ko viņš tika redzējis vai dzirdējis? Vai to pašu redzēja un dzirdēja ari Rūta, bet nespēja novērtēt šis informācijas nozīmīgumu? Mis Mārpla vēlējās, kaut viņa to zinātu. Viņai bija vienīgi nojauta, ka notikušajam (lai kas tas arī būtu) nav nekāda sakara ar Edgaru Lausonu, jo Rūta viņu pat nepieminēja.

Viņa nopūtās.

-  Tu no manis kaut ko slēp, vai ne? jautāja Kerija Luīza.

Mis Mārpla mazlietiņ satrūkas un ramā balsī jautāja:

-  Kāpēc tu tā domā?

-   Tāpēc, ka tu slēp. To dara visi, izņemot Džolliju. Pat Lūiss. Kad es brokastoju, viņš ienāca pie manis un izturējās tik ļoti jocīgi. Viņš nodzēra malku no manas kafijas, pagaršoja grauzdiņu ar marmelādi. Tas bija tik neparasti, jo viņš dzer tikai tēju un ciest nevar marmelādi, acīmredzot viņu nodarbināja kaut kādas domas… man liekas, iespējams, viņš bija aizmirsis paēst brokastis. Viņš dažreiz mēdz aizmirst ēdienreizes, bet viņš izskatījās tik ļoti koncentrējies, prāts ar kaut ko tik nodarbināts..

-   Ar slepkavību… mis Mārpla sacīja.

Kerija Luīza steidzīgi piebilda:

-   Ai, zinu. Tā ir briesmīga lieta. Man nekad agrāk nav nācies to pieredzēt. Bet tev gan nācies, vai ne, Džeina?

-   Nu… jā, īstenībā esmu tādas lietas pieredzējusi, mis Mārpla atzina.

-   Rūta man stāstīja.

-   Vai viņa to stāstīja, kad bija šeit pagājušajā reizē? jautāja mis Mārpla.

-   Nē, liekas, ka ne. Bet es īsti neatceros.

Kerija Luīza runāja klusi, izskatījās, ka viņas

domas klīst kaut kur tālu prom.

-   Par ko tu domā, Kerija Luīza?

Misis Serokolda pasmaidīja un, liekas, atgriezās tagadnē.

-   Es domāju par Džinu, viņa atteica, un par to, ko tu teici par Stīvenu Restāriku. Saproti, Džina ir ļoti brīnišķīga meitene, un viņa patiešām mīl Volliju. Esmu pārliecināta, ka mīl viņu.

Mis Mārpla neteica neko.

-  Tādām meitenēm kā Džina patīk mazdrusciņ pakoķetēt, misis Serokolda runāja, it kā lūgdama Džinu attaisnot. Viņas ir jaunas, un viņām patīk izjust savu varu pār citiem. Tas patiešām ir dabiski. Zini, Vollijs Hads nav tas vīrieša tips, ar kādu, kā mēs iedomājāmies, Džina varētu apprecēties. Parastos apstākļos viņa nekad nesatiktu Volteru. Bet tagad viņa to ir satikusi, ir iemīlējusies viņā… domāju, viņa pati labi apzinās, ko dara.

-  Iespējams jā, atbildēja mis Mārpla.

-   Un ir ļoti svarīgi, lai Džina būtu laimīga.

Mis Mārpla neizpratnē paraudzījās uz savu

draudzeni.

-  Svarīgi ir, man šķiet, lai visi būtu laimīgi.

-  Jā. Bet Džinai jābūt īpaši laimīgai, tas ir īpašs gadījums. Kad mēs paņēmām viņas māti… kad mēs paņēmām Pipu… mēs gribējām pamēģināt, gribējām, lai mums veiktos… Saproti, Pipas māte…

Kerija Luīza uz mirkli apklusa.

Mis Mārpla jautāja;

-   Kas bija Pipas māte?

-   Mēs ar Ēriku nolēmām nekad nevienam to neteikt. Pipa to neuzzināja.

-   Pasaki man, sacīja mis Mārpla.

Misis Serokolda ar šaubpilnu skatienu lūkojās uz Džcinu.

-   Tā nav vienkārši ziņkārība, mis Mārpla piebilda. Man patiešām… vajag to zināt. Tu zini, es protu turēt mēli aiz zobiem.

-   Jā, tu esi pratusi glabāt noslēpumus, Džeina, Kerija Luīza atteica ar daudznozīmīgu smaidu. Doktors Gelbreits tagadējais Kroumeras bīskaps viņš zina. Bet vairāk neviens. Pipas māte bija Ketrīna Elsvorsa.

-   Elsvorsa? Tā sieviete, kura bija izmantojusi arsēnu, lai noindētu savu vīru? Tā bija plaši zināma tiesas lieta.

-Jā.

-  Viņu laikam pakāra?

-   Jā. Bet zini, nevar galvot, ka viņa būtu noindējusi savu vīru. Viņš bija savādnieks. Tolaik jau visu tik smalki neizmeklēja.

-  Viņa arsēnā mērcēja mušpapīrus.

-    Mēs visi uzskatījām, ka kalpone liecināja ļaunprātīgi.

-  Un Pipa bija viņas meita?

-   Jā. Mēs ar Ēriku gribējām bērnam nodrošināt pilnīgi jaunu dzīvi ar mīlestību un visu, kas bērnam nepieciešams. Mums tas izdevās. Pipa uzauga bez kompleksiem. Viņa bija atraisīta, jutās laimīga.

Mis Mārpla ilgu laiku klusēja.

Kerija Luīza pagriezās nost no tualetes galdiņa.

Esmu gatava. Varbūt palūdz inspektoru vai kā viņu sauc atnākt uz manu viesistabu. Ceru, viņam nebūs iebildumu.

* * *

Inspektors Karijs neiebilda. Viņš drīzāk priecājās par iespēju runāt ar misis Serokoldu viņas pašas apartamentos.

Stāvot un gaidot misis Serokoldas ierašanos, viņš ziņkārīgi pārlaida skatienu, kāds tad izskatās "bagātas sievietes buduārs".

Viesistabā atradās vecmodīgs dīvāns un vairāki Viktorijas laika krēsli ar grieztām koka atzveltnēm, noteikti ne visai ērti sēdēšanai. Mēbeļu drāna izskatījās veca un izbalojusi, bet ar ļoti saistošām Kristāla pils ainām. Viesistaba nebija liela, taču daudz plašāka par šim nolūkam paredzētajām istabām modernajās mājās. Nelielie galdiņi, fotogrāfijas un dažnedažādie sīkumi radīja telpā mīlīgu atmosfēru. Karija acis pakavējās pie divu mazu meiteņu uzņēmuma, viena izskatījās melnīgsnēja un spridzīga, otra ne visai pievilcīga, nīgru, ponija ieskautu skatienu lūkojās uz pasauli. Šo skatienu viņš bija vērojis ari šorīt. "Pipa un Mildreda" uz fotogrāfijas bija uzrakstīts. Pie sienas karājās Ērika Galbrendsena portrets lielā melnkoka rāmī ar zeltītu paspartū. Karija uzmanību piesaistīja izskatīga vīrieša portrets ar starojošām, smaidā samiegtām acīm, tam jābūt Džonam Restārikam, viņš nodomāja; šajā brīdī atvērās durvis un ienāca misis Serokolda.

Viņa bija tērpusies melnās drānās ar brīvi krītošu tīkliņu pār acīm. Viņas nelielā, porcelāna krāsai līdzīgā seja, ko iekļāva kupls, sirmu matu vainags, izskatījās neparasti maza, viņa pati bija tik sīka un trausla, ka inspektora Karija sirds ietrīsējās. Tagad viņš saprata, ko nespēja izprast agrāk, kāpēc apkārtējie cilvēki vēlējās šo sievieti pasargāt no visa kā, cik vien iespējams pasargāt.

Un tomēr viņš nodomāja, ka Kerija Luīza neizskatās pēc tādas, kas varētu radīt nervozu atmosfēru…

Kerija Luīza sasveicinājās, uzaicināja inspektoru apsēsties un pati apsēdās viņam līdzās. Tā bija drīzāk viņa, nevis viņš, kas radīja nepiespiestības gaisotni. Viņš uzdeva jautājumus, viņa atbldēja lietišķi, bez vilcināšanās pastāstīja par nodzisušo gaismu, par Edgara Lausona un viņas vīra ķildu, par dzirdētajiem šāvieniem…

-  Jums nelikās, ka šāvieni atskan mājā?

-   Nē, es domāju, ka šāvieniem līdzīgais troksnis ir ārā. Es domāju, ka tas ir no mašīnas izpūtēja-

-   Vai jūs ievērojāt, ka jūsu vīra un Edgara Lausona ķildas laikā kāds iziet laukā no zāles?

-   Vollijs jau bija izgājis, lai salabotu elektrību. Drīz pēc tam izgāja mis Belevera… lai kaut ko nokārtotu, bet es vairs neatceros, kas tas bija-

-  Kas vēl izgāja laukā no zāles?

-  Neviens, cik man zināms.

-   Vai jūs būtu pamanījusi, misis Serokolda, ja kāds izietu?

Viņa brīdi padomāja.

-  Nē, domāju, ka nepamanītu.

-   Jūsu prātu un uzmanību pilnībā saistīja notiekošais jūsu vīra kabinetā?

-Jā.

-   Un jūs bijāt nobažījusies, ka tur var notikt kaut kas ļauns ?

-   Nē, nē, es tā nesacītu. Es nedomāju, ka tur vispār kaut kas var notikt.

-   Bet Lausonam bija revolveris?

-Jā.

-  Un viņš ar to draudēja jūsu vīram?

-  Jā. Bet tas nebija nopietni.

Inspektoru Kariju šis paziņojums nedaudz izveda no pacietības. Vēl viens ciets rieksts!

-   Jūs taču nevarējāt būt par to pilnīgi droša, misis Serokolda?

-   Bet es biju pilnīgi droša. Es biju pārliecināta. Tā bija vienkārši, kā jaunie cilvēki saka, etīde. Tāda bija man sajūta. Edgars ir tikai zēns.

Viņš ir melodramatisks un muļķīgs, uzskata sevi par pārdrošnieku. Iztēlojas sevi kā neatzītu varoni kādā romantiskā stāstā. Es biju pilnīgi pārliecināta, ka viņš ar to revolveri neizšaus.

-   Bet viņš tomēr izšāva, misis Serokolda?

Kerija Luīza pasmaidīja.

-   Man šķiet, tas notika nejaušības dēļ.

Inspektors Karijs juta, ka viņa pacietības mērs

drīz būs izsmelts.

-   Tā nebija nejaušība. Lausons izšāva divas reizes, un šāva uz jūsu vīru. Vienīgi locies viņu netrāpīja.

Kerija Luīza sadrūma.

-   Es nevaru tam noticēt. Nūjā, viņa skubīgi piebilda, lai aizsteigtos priekšā inspektora iebildumiem, man, protams, jātic tam, ko jūs sakāt. Un tomēr man šķiet, te jābūt kādam pavisam vienkāršam izskaidrojumam. Iespējams, doktors Mavriks varēs to izdarīt.

-  Jā gan, doktors Mavriks to noteikti varēs, nīgri sacīja Karijs, doktors Mavriks visu var iztulkot tā, kā vajag. Par to es nešaubos.

-   Saprotu, ka visu to, ko mēs šeit darām, jūs uzskatāt par muļķīgu un bezjēdzīgu, un psihiatri dažkārt var krist uz nerviem. Bet ziniet, mēs patiešām gūstam pozitīvus rezultātus. Mums ir kļūmes, bet mums ir arī sasniegumi. Un mūsu darbs ir tā vērts, lai to darītu. Un, iespējams, jums liksies neticami, bet Edgars Lausons dievina manu vīru. To mītu, ka Lūiss ir viņa tēvs, Edgars izdomāja tikai tāpēc, ka viņam Lūiss patīk. Vienīgais, ko es patiešām nesaprotu, ir kāpēc Edgars pēkšņi kļuva saniknots. Viņam bija kļuvis daudz labāk, praktiski viņš bija pilnīgi vesels. Man viņš vienmēr ir licies normāls.

Inspektors neko neiebilda. Viņš sacīja:

-    Revolveris, kas bija Edgaram Lausonam, pieder jūsu mazmeitas vīram. Acīmredzot Lausons to paņēma no Voltera Hada istabas. Vai jūs esat kādreiz iepriekš šo ieroci redzējusi?

Inspektors Karijs parādīja uz plaukstas uzlikto mazo, melno šaujamriku.

Kerija Luīza palūkojās uz to.

-   Nē, domāju, ka neesmu.

-   Es to atradu plauktā pie klavierēm. No tā ir nesen šauts. Pagaidām mēs vēl neesam paguvuši izdarīt pilnīgas analīzes, bet es gribētu teikt: esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka misters Ģalbrendsens ir nošauts tieši ar šo ieroci.

Kerija Luīza sarauca pieri.

-  Un jūs to atradāt plauktā pie klavierēm?

-   Zem ļoti vecām notīm. Zem notīm, kuras, es teiktu, nav kustinātas gadiem.

-  Tātad paslēpts?

-   Jā. Vai atceraties, kurš atradās pagājušajā vakarā pie klavierēm?

-  Stīvens Restāriķs.

-  Viņš spēlēja?

-Jā. Klusītiņām. Kādu dīvainu melanholisku melodiju.

-   Kad viņš pārtrauca spēlēt, misis Serokolda?

-  Kad pārtrauca? Nezinu.

-   Bet viņš pārtrauca, vai ne? Viņš taču nespēlēja ķildas laikā.

-  Nē. Mūzika bija apklususi.

-   Vai viņš aizgāja prom uz kādu bridi no klavierēm?

-  Es nezinu. Man nav priekšstata, ko viņš darīja līdz tam brīdim, kad Stīvens pienāca pie kabineta durvīm un mēģināja atrast pareizo atslēgu.

-   Vai varat iedomāties kādu iemeslu, kādēļ Stīvens Restāriķs būtu varējis nošaut misteru Galbrendsenu?

-  Absolūti nekādu, viņa domīgi atteica. Es neticu, ka viņš to varētu izdarīt.

-   Iespējams, Ģalbrendsens varēja atklāt par Stīvenu Restāriku kaut ko kompromitējošu.

-   Man tas šķiet pilnīgi neiespējami.

Inspektoram Karijam ārkārtīgi gribējās sacīt,

kā mēdza teikt viņa vecmāmiņa: "Lidot var pat cūkas, kaut tās nemaz nelīdzinās putniem." Mis Mārpla, nodomāja pie sevis inspektors, noteikti šo parunu zina.

* * *

Kerija Luīza kāpa lejā pa platajām kāpnēm un tūdaļ iekļuva triju cilvēku redzeslokā, Džina gaidīja viņu garajā gaitenī, mis Mārpla bibliotēkas istabā, bet Džuljeta Belevera nepacietīga stāvēja lielajā zālē.

Džina ierunājās pirmā.

-   Mana mīļā! viņa satraukti iesaucās. Vai ar tevi viss ir kārtībā? Vai viņi nav tevi pagalam nomocījuši? Vai viņi tevi nespīdzināja?

-   Protams, nē, Džina. Kā tev var ienākt prātā tik muļķīgas domas? Inspektors Karijs ir ļoti jauks un taktisks.

-   Tādam viņam jābūt, noteica mis Belevera. Skaties, Kara, tev pienākušas daudzas vēstules un viena paciņa. Es tūdaļ tās atnesīšu.

-  Atnes tās uz bibliotēkas istabu, sacīja Kerija Luīza.

Visas četras sievietes iegāja bibliotēkas istabā.

Kerija Luīza apsēdās un vēra vaļā vēstules, šīrīta pastā bija kādas divdesmit vai trīsdesmit vēstules.

Vēstules atvērusi, Kerija Luīza padeva tās mis Beleverai, kura sašķiroja pastu trijās kaudzītēs, paskaidrojot:

-  Pārsvarā ir triju kategoriju vēstules. Vienas no zēnu piederīgajiem, tās es nodošu doktoram Mavrikam. Ar vēstulēm, kurās lūdz žēlsirdības dāvanas, nodarbošos es pati. Pārējās ir personīga rakstura, tās, Kara, apskaties un pēc tam pasaki man, ko un kā darīt.

Misis Serokoldas uzmanību piesaistīja pienākusī paciņa, viņa pārgrieza ar šķērēm auklu.

Atvērusi skaisto iepakojumu, viņa ieraudzīja brīnišķīgu šokolādes konfekšu kārbu, pārsietu ar zelta krāsas lenti.

-   Kāds laikam domā, ka man ir dzimšanas diena, ar smaidu noteica misis Serokolda.

Viņa atraisīja lenti un atvēra kārbu. Iekšā bija ielikta vizītkarte. Kerija Luīza izbrīnīta skatījās uz mazo papīra gabaliņu.

-   Mīļi sveicieni no Alekša, viņa lasīja. linu gan joks, viņš sūta man pa pastu šokolādes tanī pašā dienā, kad ierodas arī pats.

Mis Mārpla kļuva tramīga.

-  Pagaidi, Kerija Luīza. Neēd nevienu no tām konfektēm pagaidām.

Kerija Luīza izskatījās apjukusi.

-  Es grasījos jūs visas pacienāt.

-    Nevajag. Uzgaidi, kamēr es pajautāju… Džina, vai Alekss ir mājās?

Džina steidzīgi atteica:

-  Man liekas, Alekss patlaban ir zālē.

Viņa piegāja pie durvīm, atvēra tās un sauca. Pēc mirkļa Alekss parādījās atvērtajās durvīs.

-   Madonna, dārgā! Jūs esat jau piecēlusies. Ceru, ka nav nekas atgadījies?

Viņš šķērsoja istabu un maigi noskūpstīja misis Serokoldu uz abiem vaigiem. Mis Mārpla sacīja:

-   Kerija Luīza vēlas tev pateikt paldies par šokolādes konfektēm.

-   Kādām konfektēm?

-     Par šīm šokolādes konfektēm, Kerija Luī, za norādīja uz kārbu.

-   Mīļā, es neesmu tev sūtījis nekādas šokolādes kārbas.

-  Bet kārbā ir jūsu vizītkarte, piezīmēja mis Belevera.

Alekss aplūkoja vizītkarti.

-  Jā, tā ir mana vizītkarte. Cik dīvaini. Ārkārtīgi dīvaini… Es noteikti neesmu sūtījis šīs konfektes.

-   Šaušalaini jocīgas lietas, domīgi sacīja mis Belevera.

-  Paskat, cik tās ir burvīgas, iesaucās Džina, ielūkojusies kārbā, un pašā vidū ir tavas visiemīļotākās šokolādes.

Mis Mārpla mierīgi piegāja pie Kerijas Luīzas, lietišķi paņēma konfekšu kārbu un devās meklēt Lūisu Serokoldu. Pagāja krietns brīdis, kamēr viņa atrada Lūisu, viņš sēdēja doktora Mavrika kabinetā. Mis Mārpla nolika šokolādes konfekšu kārbu Lūisa Serokolda priekšā uz galda.

Viņa sejas izteiksme pēkšņi kļuva stinga un drūma.

Lūiss Serokolds kopā ar doktoru Mavriku izņēma no kārbas katru konfekti un rūpīgi aplūkoja.

-   Es domāju, sacīja doktors Mavriks, ka tās, kuras esmu atlicis te sānis, noteikti ir iepriekš aiztiktas. Redziet, cik nelīdzena ir to apakšējā šokolādes kārtiņa? Tās tūdaļ jānosūta uz analīzi!

-  Izklausās neticami,iesaucās mis Mārpla. Kāpēc vajadzētu visus indēt šajā mājā?

Lūiss viegli pamāja ar galvu. Viņa seja bija bāla kā krīts un stinga.

-   Jā. Nežēlīgi… uz mirkli viņš pēkšņi apklusa, tad turpināja: — Tās visas, liekas, ir īpašas konfektes ar ķiršu pildījumu. Karolīnas mīļākās konfektes. Tātad, redziet, tās sūtītas ar īpašu nolūku.

Mis Mārpla mierīgā, nosvērtā balsī sacīja:

-  Ja jūsu aizdomas atbilst patiesībai… ja šajās šokolādes konfektēs patiešām atrodas inde… tad, es domāju, Kerijai Luīzai jāzina, kas te notiek. Viņa noteikti ir jābrīdina.

Lūiss Serokolds sadrūmis atteica:

-   Jā. Viņai ir jāzina, ka viņu kāds grib noindēt. Bet es domāju, ka viņa nespēs tam noticēt.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

-   M-m-m, kundze, vai tā ir taisnība, ka darbojas kāds slepens indētājs?

Džina satrūkās un atmeta matu cirtu no pieres, izdzirdusi čerkstošo čukstu. Viņas drēbes un vaigs bija notriepti ar krāsu, gatavojot dekorācijas nākamajai teātra izrādei. Džina strādāja kopā ar vairākiem speciāli izraudzītiem palīgiem, viņi gleznoja Nīlu saulrietā.

Jautātājs bija viens no palīgiem Ernijs, puisis, kurš skaitījās pirmklasīgs meistars atslēgu manipulācijas jomā un gribēja šajā mākslā izskolot arī Džinu. Ernija pirksti bija pirmklasīgi veikli arī dekorāciju sagatavošanā, turklāt viņš strādāja ar lielu aizrautību.

Ernija acis ziņkārē mirdzēja kā mazas pērles

-   No kurienes tev radusies tāda doma? Džina sašutumā jautāja.

-   M-m-m, kopmītnēs visi par to vien runā, viņš atteica. Bet, raugi, tas nav neviens no mūsējiem. Nekā tamlīdzīgā. Neviens to nedarītu misis Serokoldai. Pat Dženkins to neuzdrošinātos. Vai tikai tā jaunkundze vecā maita to nedara, ko?

-  Kā tu drīksti tā runāt par mis Beleveru?

-   Atvainojiet. Man tas paspruka. Kas tā ir par indi? Vai tā izraisa šaušalīgas muguras sāpes un cilvēks mirst šaušalīgās mokās? Vai tā varbūt ir sērskābe?

-   Nesaprotu, Ernij, par ko tu runā?

Ernijs sarauca pieri un samiedza acis.

-   Saprotiet gan! Runā, ka to darot misters Alekss. Šis.esot atsūtījis no Londonas šokolādenes. Nu, bet tie ir balti meli. Misters Alekss uz to nav spējīgs, vai ne, kundze?

-  Protams, ka nav, atteica Džina.

-  Tas drīzāk izskatās pēc mistera Baumgartena. Kad viņš ar mums nodarbojas, viņš vienmēr šaušalīgi šķoba ģīmi, un mēs ar Donu domājam, ka viņš nav īsti riktīgs.

-  Pavāc nost terpentīnu.

Ernijs izpildīja norādījumu, pats pie sevis murminādams.

-   Kas tā par dzīvi šite. Vakar novāca veco Galbrendsenu, šodien uzradies slepens indētājs. Ka tikai tas darītājs nav viens un tas pats cilvēks? Ko jūs teiktu, kundze, ja es jums pastāstītu kaut ko?

-  Tu nevari nekā zināt par to.

-    Policijas džeki to nezina. Redziet, vakarnakt es biju laukā un kaut ko redzēju.

-   Kā tu varēji būt laukā? Pēc tam, kad jūs visus pēc saraksta izsauc, koledžas durvis pulksten septiņos noslēdz.

-   Pārbauda pēc saraksta… Es var tikt laukā, kad vien es, kundze, vēlos. Atslēgas man neko nenozīmē. Es eju laukā un tāpat vien, prieka pēc, pastaigājos. Tā es daru.

Džina viņu pārtrauca:

-   Ernij, lūdzu, nevajag stāstīt melus.

-   Kas te stāsta melus?

-  Tu. Tu stāsti melus un lielies par lietām, par kurām neko nezini.

-   Tā jūs, kundze, domā. Pagaidiet, kamēr atnāk policijas džeki un paprasa man, ko es pagājšnakt redzēju.

-  Ko tad tu tādu redzēji?

-   Ā-ā! iesaucās Ernijs. Vai jūs gribētu zināt?

Džina pienāca viņam klāt, bet Ernijs pakāpās atpakaļ. Ienāca Stivens, viņš apsprieda ar Džinu dažādus tehniskus jautājumus, un pēc tam abi kā salipuši aizgāja uz mājas pusi.

-   Šķiet, ka viņi visi zina par grandmammu par indēšanu. Es runāju par zēniem koledžas ēkā. Kā viņi būtu varējuši to uzzināt?

-   Acīmredzot darbojas vietējais bezdrāts telegrāfs.

-   Viņi zina arī par Alekša vizītkarti, Stīven. Cik tas bija muļķīgi ielikt Alekša vizītkarti kārbā tad, kad Alekss pats ierodas šeit..

-   Jā, bet kas tad zināja, ka viņš negaidot atbrauks šurp? Atbraukt viņš nolēma pēkšņi, tāpēc atsūtīja telegrammu. Acīmredzot kārba tika nosūtīta agrāk. Un, ja viņš nebūtu atbraucis, vizītkartes ielikšana kārbā varēja būt itin noderīga ideja, jo Alekss mēdza sūtīt Karolīnai šokolādes konfektes.

Pēc briža Stīvens no jauna ierunājās:

-   Es absolūti nesaprotu…

-   Kurš varētu gribēt grandmammu noindēt, Džina pasteidzās nobeigt Stīvena teikumu. Tas pilnīgi neaptverami] Viņa taču ir tik brīnumjauka, un visi par viņu jūsmo.

Stīvens neko neatbildēja. Džina uz viņu pameta steidzīgu skatienu.

-   Es zinu, ko tu, Stīv, domā.

-   Nu ko tad?

-    Tu domā, ka Vollijs… par viņu nejūsmo. Bet Vollijs nemūžam nevienu, nevienu nenoindēs. Tādas domas ir vienkārši smieklīgas.

-   Lojāla sieva!

-   Nerunā tādā zobgalīgā tonī.

-   Es negribēju būt zobgalīgs. Es patiešām domāju, ka tu esi lojāla. Par to es tevi apbrīnoju. Bet tikai cik ilgi, mīļā Džina?

-   Ko tu ar to domā, Stīv?

-Tu ļoti labi zini, ko es domāju. Tu un Vollijs nesaderat kopā. Tas vienkārši nav iespējams. Un viņš arī to saprot. Jums katram jāiet savs ceļš. Un jūs abi būsit laimīgāki, kad tas būs noticis.

Džina atteica:

-   Neesi tik idiotisks.

Stīvens iesmējās.

-   Paklau, neizliecies, ka saderat kopā, tu taču saproti, ka Vollijs nav šeit laimīgs.

-   Ak, es nezinu, kas ar viņu notiek, Džina iesaucās. Viņš visu laiku ir tik saīdzis, gandrīz nemaz nerunā. Es… es nesaprotu, ko iesākt. Kāpēc viņš šeit nav laimīgs? Mums bija tik brīnišķīgi… tik brīnišķīgi kopā… un tagad viņš ir pilnīgi cits cilvēks. Kāpēc cilvēki tā pārvēršas?

-   Vai tad es esmu pārvērties?

-   Nē, Stīv, mīļais. Tu esi tas pats vecais Stīvs. Vai atceries, kā es tev ļipu visur klāt, kad pavadīji te brīvdienas?

-   Un cik muļķīgi es toreiz par tevi domāju mazais, dumjais bērns Džina. Un tagad viss ir pagriezies otrādi. Tagad es esmu tāds, kādu tu mani toreiz gribēji.

-   Idiots. Džina iesaucās un skubigi turpināja: Kā tu domā, vai Ernijs melo? Viņš izliekas, ka vakarnakt pa miglu klaiņojis apkārt un ka var kaut ko pastāstīt par slepkavību. Vai tu domā, ka tā varētu būt taisnība?

-  Taisnība? Protams, ne. Tu taču zini, kā viņš mīl lielīties. Platās visādi, lai izrādītos, cik svarīga persona viņš ir.

-   Ak, zinu. Es tikai nesaprotu…

Tālāk viņi gāja viens otram līdzās klusēdami.

Rietošā saule apmirdzēja lielās mājas fasādi. Inspektors Karijs lūkojās uz mājas pusi un jautāja:

-   Vai šī ir tā vieta, kurā apturējāt mašīnu?

Alekss Restāriķs apstājies apsvēra.

-    Gandrīz, viņš atteica. Pilnīgi precīzi grūti noteikt, jo bija migla. Bet, jā, es domāju, šī ir tā vieta.

Inspektors Karijs vērtējoši skatījās apkārt.

Grantētais piebraucamais ceļš ieliecās nelielā likumā, no rododendru aizsega skatienam pēkšņi pavērās mājas rietumu fasāde ar kāpnēm, kas veda lejā zālienā, kāpņu abās pusēs auga īves, veidojot zaļojošu žogu. Tālāk piebraucamais ceļš vijās caur koku aleju, aizlocījās starp ezeru un māju un izbeidzās grantētā ielokā mājas austrumu pusē.

-   Dodžet! inspektors Karijs uzsauca.

Policijas prefekts Dodžets, kurš stāvēja gatavībā, uzsāka darboties. Viņš saliecies lavījās uz mājas pusi pa diagonāli pāri zālienam, nonāca līdz terasei un pa sāndurvīm iegāja iekšā. Pēc kāda brīža viena loga portjeras tika spēcīgi sakustinātas. Tad prefekts Dodžets parādījās durvīs, kas veda uz dārzu, un skrēja atpakaļ pie inspektora Kari ja, elsdams kā tvaika lokomotīve.

-   Divas minūtes un četrdesmit divas sekundes, inspektors Karijs paziņoja, nospiedis hronometra pogu. Šādas lietas ilgu laiku neprasa, vai ne?

Viņa balss pauda apmierinājumu.

-   Es neskrienu tik ātri ka jūs, prefekt, ierunājās Alekss. Acīmredzot jūs hronometrējāt manu iespējamo rīcību?

-   Es vienkārši konstatēju, ka jums bija iespēja izdarīt slepkavību. Tas arī ir viss, mister Restārik. Pagaidām es neizvirzu nekādu apsūdzību.

Alekss laipni piezīmēja prefektam Dodžetam, kurš vēl aizvien elsoja:

-   Es nevaru paskriet tik ātri kā jūs, kaut man ir zināms treniņš, zināms rūdījums.

-   Pagājušajā ziemā man bija smags bronhīts, tāpēc tā ir ar mani, atteica Dodžets.

Alekss pagriezās pret inspektoru.

-    Nopietni runājot, kaut arī jūs radījāt man neveiklu situāciju un rūpīgi vērojāt manu reakciju un jūs zināt, ka mēs, mākslinieki, esam jūtīga tauta, tādi vāri kā siltzemju augi! Alekša balss kļuva dzēlīga, jūs nedomājat nopietni, ka man ar visu to ar slepkavību ir kāds sakars? Ka.es esmu tas, kurš nosūtījis misis Serokoldai šokolādes kārbu ar manu vizītkarti, vai ne?

-   Uz šādām domām mēs tikām vedināti. Šajā gadījumā izmantota dubulta maldināšana, mister Restārik.

-   Skaidrs. Cik jūs esat atklāts! Starp citu, vai tās šokolādes konfektes bija saindētas?

-    Sešas šokolādes ar ķiršu pildījumu bija saindētas, jā. Tajās atklāja akonitonu.

-  Tā nav mana iemīļotā inde, inspektor. Man personīgi vislabāk patīk tropu auga kurāri inde.

-   Kurāri ievada asinīs, mister Restārik, nevis kuņģī.

-   Ar kādām spožām zināšanām ir apbruņota policija, Alekss ar sajūsmu noteica.

Inspektors Karijs iesānis palūkojās uz jauno vīrieti, tā sejā nebija nekā angliska, sejas vaibsti izskatījās mongoliski, ausis mazas un cieši piekļāvušās galvai, acis staroja nebēdnīgā zobgalībā. Nekad nevarēja precīzi noteikt, ko īsti Alekss Restāriķs domā.

Veikls puisis, ar smadzenēm, inspektors izdarīja kopsavilkumu par Alekšu Restāriku. Gudrāks par brāli. Māte viņam esot bijusi krieviete, un inspektoram Karijam vārds "krievi" nozīmēja to pašu ko "huņņi". Viss, kas saistījās ar krieviem, inspektora izpratnē bija slikts; no šī viedokļa raugoties, Alekss Restāriķs varētu būt ļoti piemērots, lai viņam inkriminētu kriminālnoziegumu.

Prefekts Dodžets, beidzot atguvis elpu, sacīja:

-   Es pavilku aizkarus, kā jūs man likāt. Un noskaitīju līdz trīsdesmit. Es ievēroju, ka aizkariem augšpusē ir viens āķis norauts. Tas nozīmē, ka augšā ir sprauga. No ārpuses var redzēt gaismu istabā.

Inpektors Karijs pagriezās pret Alekšu.

-    Vai jūs ievērojāt logā gaismu pagājušajā naktī?

-   Es vispār pat māju neredzēju, jo bija migla. Es jau jums to teicu.

-   Migla var būt pārejoša. Pa laikam uz brīdi tā var šur un tur izklīst.

-   Tovakar neizklīda, māju galveno ēku es nevarēju redzēt. Netālā koledžas celtne pacēlās no miglas kā kaut kas nereāls, fantastisks. Tā izskatījās drīzāk kā ostas noliktava. Es jau jums teicu, ka gatavoju uzvedumu, un…

-Jūs teicāt, inspektors Karijs apstiprināja.

-   Strādājot pie kāda uzveduma, producents uz lietām raugās vairāk kā uz skatuves dekorācijām un mazāk kā uz realitāti.

-   Atļaušos piezīmēt, ka skatuves dekorācijas ari ir reālas lietas, vai ne mister Restārik?

-Nesaprotu, ko jūs gribat sacīt, inspektor.

-   Nu, tās ir gatavotas no reāliem materiāliem audekla, koka, kartona, apgleznotas. Dekorācijas ir iluzoras tikai no skatītāja viedokļa, bet pašas par sevi gan no skatuves priekšpuses, gan no aizmugures tās ir reālas, reāli priekšmeti, reālas lietas.

Alekss cieši paskatījās uz inspektoru.

-   Ziniet, tā ir ļoti daudznozīmīga piezīme, inspektor. Man rodas kāda ideja.

-  Vai nākamajam baletam?

-   Nē, tā nesaistās ar baletu… Ak, Dievs! Vai tiešām mēs visi esam bijuši neaptēsti?

Inspektors un Dodžets devās pāri zālienam uz mājas pusi. (Meklē pēdu nospiedumus, Alekss pie sevis nodomāja. Bet viņš kļūdījās. Viņi jau bija pārmeklējuši zālienu agri no rīta, bet neveiksmīgi, jo pulksten divos nakti bija nolijis stiprs lietus.) Alekss gausi soļoja pa grantēto brauktuvi, apsverot savu jauno ideju.

Viņa pārdomas iztraucēja Džina, kas soļoja pa taciņu gar ezera krastu. Māja atradās nelielajā uzkalnā, kas no piebrauktuves līdz ezermalai pārgāja nolaidenā līdzenumā, ko iekļāva rododendri un citi krūmāji. Alekss skriešus noskrēja lejā pie Džinas.

Ja varētu izslēgt no redzesloka, izslēgt šo nepievilcīgo Viktorijas laikmeta monstru, viņš, acis samiedzis, iesaucās, ainava līdzinātos "Gulbju ezeram", ar tevi gulbju jaunavu centrā. Kaut gan tu drīzāk līdzinies Sniega karalienei, ja piedomā ciešāk. Nevērīga pret apkārtējiem, tu ej pati savu izraudzīto ceļu, bez līdzjūtības, bez žēlastības. Tu esi ļoti, ļoti sievišķīga, mīļā Džina.

-Cik tu esi ļauns, Aleks, mīļais!

-   Tāpēc, ka es nevēlos tev padoties? Tu esi ļoti pašapmierināta, vai ne, Džina? Tu esi mūs nolikusi tieši tajā vietā, kurā esi vēlējusies, mani, Stīvenu, un arī savu milzi, kas ir tavs vīrs.

-Tu runā muļķības.

-   Nē, nerunāju. Stīvens tevi mīl, es tevi mīlu, un tavs Vollijs ir padarīts vienkārši nelaimīgs. Ko vēl viena sieviete var vēlēties?

Džina paskatījās uz viņu un sāka smieties.

Alekss sparīgi pamāja ar galvu.

-   Tevī ir jaušamas godīguma pazīmes, prieks tās pamanīt. Tu neizliecies, ka neesi pievilcīga, ka tev ir ļoti žēl, ka piesaisti vīriešu uzmanību. Tev patīk, ka vīrieši tevī iemīlas, vai ne. Tu esi nežēlīga, Džina. Pat pret nelaimīgo mazo Edgaru Lausonu!

Džina ilgi un cieši skatījās uz Alekšu. Tad klusi un nopietni sacīja:

-   Tas nav ilgstoši, tu zini. Sievietēm šai pasaulē klājas daudz grūtāk nekā vīriešiem. Viņas ir vieglāk ievainojamas. Viņām ir bērni, un viņas uztraucas, ļoti uztraucas par saviem bērniem. Tiklidz sievietes zaudē savu jaunības dienu skaistumu, vīrieši viņas vairs nemīl. Sievietes tiek piekrāptas, pamestas, nostumtas malā. Es nevainoju un nenosodu vīriešus. Un es gribētu rīkoties tāpat. Man nepatīk cilvēki, kas ir veci, neglīti vai slimi vai kas nemitīgi gaužas par savām kaitēm, un arī tādi plānprātiņi kā Edgars Lausons, kurš klimst apkārt, plātīdamies, cik viņš ir slavens un varens. Tu saki es esmu nežēlīga? Šī pasaule ir nežēlīga! Agri vai vēlu nežēlība vērsīsies pret mar>i\ Bet šobrīd es esmu vēl jauna, izskatīga, cilvēki uzskata, ka esmu pievilcīga. Viņas lūpas pavērās viņai raksturīgajā sirsnīgajā, saulainajā smaidā, atsedzot baltos mirdzošos zobus. Jā, Aleks, es to izmantoju. Un kāpēc gan ne ?

-  Patiešām, kāpēc gan ne? atteica Alekss. Es tikai gribu zināt, ko tu domā darīt. Vai tu precēsies ar Stīvenu vai ar mani?

-   Es esmu precējusies ar Volliju.

-        Uz īsu laiku. Katra sieviete var kļūdīties laulības izvēlē, bet nav nepieciešams šo krustu nest visu mūžu. Šur tur provincē šī patiešiba jau ir atklāta, tagad pienācis laiks to atzīt Vestendā.

-  Un tu esi tā Vestenda?

-  Neapšaubāmi.

-   Vai tiešām tu gribi ar mani precēties? Nevaru iedomāties tevi kā precētu vīrieti.

-   Es pastāvu uz precēšanos. Mīlas sakari, manuprāt, ir vecmodīga lieta. Problēmas,ar pasēm un viesnīcām. Man nekad nebūs mīļākās, es gribu visu oficiāli.

Džinas smiekli uzspurdza skaļi un dzidri.

-  Tu mani uzjautrini, Aleks.

-   Tā ir mana pozitīvā īpašība. Stīvens izskatās daudz labāk par mani. Viņš ir neizturami izskatīgs un bezgala aktīvs, sievietes par viņu jūsmo. Bet aktivitāte mājas dzīvē ir nogurdinoša. Ar mani, Džina, dzīve tev būs interesanta un piepildīta.

-   Vai tikai tu negribi teikt, ka tu mani bezprātīgi mīli?

-        Lai cik tas arī nebūtu patiesi, šādus vārdus es, protams, neteikšu. Tevi tie sajūsminātu un mani pazemotu. Nē. Es esmu gatavs tev izteikt oficiālu un lietišķu bildinājumu.

-   Man par to būs jāpadomā, Džina sacija smaidīdama.

-    Dabīgi. Turklāt tev jāatbrīvo no šī posta Vollijs. Es jūtu līdzi Vollijam. Viņam tā noteikti ir īsta elle būt precētam ar tevi, vilkties līdzi taviem kaujas ratiem un tad apmesties šajā sarežģītajā ģimenes ligzdā, kurā valda filantropijas gaisotne.

-  Aleks, kāds tu esi zvērs!

-   Saprotošs zvērs.

-    Dažkārt, Džina sacīja, man šķiet, ka Vollijs pret mani ir pilnīgi vienaldzīgs. Viņš mani vienkārši vairs neievēro.

-  Tu apprecējies ar viņu brīdī, kad viņam stāvēja, un tagad vairs tā nav? Cik nepatīkami!

Kā zibens Džina pagriezās un uz Alekša vaiga nolaidās skaļš pliķis.

-Touche! Trāpīts! Alekss iesaucās.

Viņš veikli apskāva Džinu un, pirms viņa paguva izrādīt jebkādu pretestību, Alekša lūpas cieši pieplaka Džinas lūpām ilgā un kvēlā skūpstā. Džina brīdi centās pretoties, tad atslāba…

-   Džina!

Viņi atrāvās viens no otra. Mildreda Strēta, sasarkušiem vaigiem, drebošām lūpām, drūmi raudzījās uz viņiem. Un tad viņa ļāva vaļu dusmu izvirdumam.

-   Kauns… kāds kauns… tu esi īsta palaistuve… tieši tāpat kā tava māte… Tu esi netikle… Es vienmēr esmu zinājusi, ka tu esi netikle… galīgi samaitāta… un tu esi ne tikai laulības pārkāpēja… tu esi arī slepkavniece. Jā gan, tāda tu esi. Es zinu, es to zinu!

-   Un ko tad jūs zināt? Nekļūstiet smieklīga, tante Mildreda.

-   Es tev neesmu nekāda tante. Paldies Dievam. Mums nav nekādas asinsradniecības. Ak, bet tu jau nezini, kas īstenībā bija tava māte, no kādām aprindām viņa cēlusies! Bet tu pietiekami labi zini, kāds bija mans tēvs un kāda ir mana māte. Kā tu domā, kādu bērnu viņi adoptēja? Ļoti iespējams, kriminālnoziedznieka vai prostitūtas bērnu! Tādi bija tavi īstie vecāki. Maniem vecākiem būtu bijis jāatceras, ka sliktās asinis, sliktās īpašības iedzimst. Taču es uzdrošinos secināt, ka tās ir itāļu asinis, kas liek tev nodarboties ar indēšanu.

-   Kā tu drīksti tā runāt?

-   Es drīkstu runāt, ko gribu. Tu nevari noliegt, vai ne: kāds cilvēks grib māti noindēt. Un kurš varētu būt šis cilvēks? Kurš iegūst milzīgu mantojumu, ja māte nomirst? Tu, Džina, un vari būt droša, policija ņems vērā šo faktu.

Joprojām trīcēdama, Mildreda aizsteidzās prom.

-   Tas ir patoloģiski, secināja Alekss. Pilnīgi patoloģiski. Tas patiešām ir interesanti. Tas liek aizdomāties par nelaiķi kanoniķi Strētu… varbūt dievticīgs liekulis?… Vai varbūt vienkārši impotents?

-   Neesi nejauks, Aleks. Ak, es ienīstu viņu, es viņu ienīstu, es viņu ienīstu.

Džina sakrampēja roku pirkstus un drudžaini kratīja rokas.

-  Laimīgā kārtā tev nav aiz zeķes aizbāzts nazis, sacīja Alekss. Ja gadījumā tev būtu, tad dārgajai misis Strētai nāktos iepazīties ar slepkavību, ko būtu izdarījusi cietusī. Nomierinies, Džina. Nav nekādas nepieciešamības pēc melodrāmas kā itāļu operā.

-    Kā viņa uzdrošinājās teikt, ka es mēģinu noi ndēt grandmamm u ?

-   Bet, mīļā, kāds to mēģina darīt. Un, ņemot vērā motīvus, kādi ir tev, tu esi novietota bildes priekšplānā, vai ne?

-   Aleks! Džina iekliedzās izbīlī ieplestām acīm. Vai tā domā policija?

-   Ir ārkārtīgi grūti zināt, ko domā policija. Tic lieliski lipina paši savu viedokli. Zini, viņi, bez šaubām, ir stulbeņi. Viņi man atgādina…

-   Uz kurieni tu ej?

-    Iešu pastrādāt, kamēr iedvesmas putniņš nav aizlidojis.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

-   Tu saki, ka mani kāds grib noindēt? Kerija Luīza apmulsusi neticīgi sacīja. Tu zini, es tam patiešām nevaru ticēt…

Viņa apklusa uz brīdi un mierīgi pievēra plakstus.

Lūiss mīļi atbildēja:

-   Zini, dārgā, es tik ļoti būtu vēlējies tevi no tā visa pasargāt.

Kerija Luīza nedomādama pastiepa pret Lūisu roku, un viņš to satvēra.

Mis Mārpla, kas sēdēja netālu no viņiem, labpatikā pašūpoja galvu.

Kerija Luīza pacēla nolaistos plakstus uz augšu un jautāja:

-  Vai tā ir taisnība, Džeina?

-   Par nožēlošanu jā, mīļā.

-  Tātad viss… Kerijas Luīzas balss aizlūza.

Pēc kāda brīža viņa jau mierīgi sacīja:

-   Es visu laiku uzskatīju, ka zinu, kas ir patiesība un kas nav patiesība… Šis apgalvojums par

noindēšanu man liekas nepatiess… bet tātad tomēr tā ir patiesība… Tas nozīmē, esmu kļūdījusies vienmēr un visur… Kurš gan gribētu ar mani tā izdarīties? Neviens šajā mājā nevarētu gribēt mani noindēt?

Viņas balsī vēl aizvien jautās neticība.

-  Tieši tāpat domāju ari es, piebilda Lūiss. Bet es kļūdījos.

-   Un Kristiāns to zināja? Tas izskaidro visu notikušo. »

-   Ko.izskaidro? jautāja Lūiss.

-   Viņa izturēšanos, Kerija Luīza atbildēja. Zini, viņa izturēšanās bija tik savāda. Nemaz neizskatījās pēc viņa. Viņš izskatījās tāds kā noraizējies par mani… tā kā gribēja man kaut ko teikt… bet tomēr nepateica. Viņš gan pajautāja, vai mana sirds ir pietiekami stipra? Un vai es pēdējā laikā esot jutusies labi? Iespējams, viņš mēģināja m<m dot kādu mājienu? Bet kāpēc viņš to visu nevarēja pateikt skaidri un gaiši? Ir taču daudz vienkāršāk visu pateikt tieši, kā ir.

-   Viņš negribēja… tev sagādāt sāpes, Karolīn.

-   Sāpes? Bet kāpēc… Ak, saprotu… Viņas acis iepletās platas. Ak tā tu uzskati. Bet tu kļūdies, Lūis, tev nav taisnība. Es galvoju.

Viņas vīrs novērsa skatienu sānis.

-    Par nožēlošanu, sacīja misis Serokolda pēc krietna klusuma brīža. Es nespēju noticēt, ka viss pēdējā laikā notiekošais ir patiesība; ka Edgars uz tevi šāva, ka Džina un Stīvens… Un tad šī dīvainā šokolādes kārba… Tas viss nav taisnība.

Neviens nesacīja ne vārda.

Karollna Luīza Serokolda smagi nopūtās.

-  Man liekas, viņa klusi sacīja, ka ilgu laiku esmu dzīvojusi ārpus realitātes… Lūdzu jūs abus… es gribu pabūt viena… Man ir jāmēģina visu izprast…

* * *

Mis Mārpla nokāpa lejā pa kāpnēm un iegāja lielajā zālē, kur viņa sastapa Alekšu Restāriku, viņš stāvēja lielo parādes durvju velvē, ar roku uzkrītoši teatrāli atbalstījies pret stenderi.

-   Ienāciet, ienāciet, viņš laipni sacīja, it kā viņš būtu lielās zāles vienīgais īpašnieks. Es patlaban domāju par pagājušās nakts notikumiem.

Lūiss Serokolds tūdaļ pčc mis Mārplas arī nonāca lejā no Kerijas Luīzas buduāra, viņš izgāja cauri zālei, iegāja savā kabinetā un aizvēra durvis.

-   Vai gribat apsvērt, kā tika izdarīts noziegums? mis Mārpla ar interesi pusbalsī jautāja.

-   Ko? Alekss palūkojās uz viņu ar ironiju. Tad viņa sejas izteiksme kļuva nopietna.

-   Kas attiecas uz to,viņš atteica, es uz to visu raugos mazlietiņ citādi. Es iedomājos šo vietu kā teātra skatuvi. Nevis kā reālu vietu, bet gan mākslīgi izveidotu. Panāciet šurp. Domājiet, vismaz mēģiniet domāt, skatuves kategorijās. Apgaismojums, uznākšana, noiešana. Darbojošās personas. Trokšņi. Tas viss ir ļoti interesanti. Bet tā nav mana ideja. To šorīt man atklāja inspektors. Man liekas, viņš ir nežēlīgs cilvēks. Šorīt viņš darīja visu, lai mani iebiedētu.

-   Un vai viņš jūs iebiedēja?

-   Neesmu par to pārliecināts.

Alekss izstāstīja par inspektora un prefekta Dodžeta širita eksperimentu par Dodžeta skrējiena hronometrēšanu.

-   Laiks, Alekss sacīja, ir mānīgs aspekts. Var pieņemt, ka noteiktas darbības veikšanai ir nepieciešams diezgan ilgs laiks, bet īstenībā to var paveikt daudz ātrāk.

-  Jā, apstiprināja mis Mārpla.

Viņa pārvietojās uz citu vietu, ieņemot it kā skatītāju pozīcijas. Tagad iedomātās skatuves aizmugurē atradās ar gobelēnu pārklāta siena, priekšplānā liels L veida pianīns, tam līdzās logs, pie loga stāvēja krēsls; pavisam netālu no krēsla bija durvis uz bibliotēkas istabu. Tikai kādas astoņas pēdas varēja būt no pianīna soliņa līdz otrām durvīm, kas veda uz vestibilu, bet no vestibila varēja netraucēti nokļūt gaitenī. Divas ļoti ērtas izejas! Skatītājiem, protams, abas izejas bija labi pārskatāmas…

Taču pagājušajā vakarā nebija skatītāju. Neviens neatradās tajā vietā, kurā tagad stāvēja mis Mārpla. Visi, ko varētu saukt par skatītājiem, pagājušajā vakarā sēdēja ar muguru pret šo zāles daļu.

Cik ilgs laiks būtu nepieciešams, prātoja mis Mārpla, lai izslīdētu no zāles, noskrietu nepieciešamo gabalu pa gaiteni, nošautu Galbrendsenu un atgrieztos iepriekšējā vietā? Ne tik ilgs, kā varētu domāt. Ja to hronometrētu minūtēs un sekundēs, laika sprīdis izrādītos pavisam niecīgs…

Ko varēja Kerija Luīza domāt, kad sacīja savam vīram: "Tā tu uzskati, bet tu maldies, Lūis!"

-   Man šķiet, ka inspektora piezīme, Alekša balss iztraucēja mis Mārplas prātošanu, ka teātra dekorācijas veido reāli, konkrēti materiāli, ir ārkārtīgi vērā ņemama. Koks, pape, tas viss sastiprināts, salīmēts, viss pavisam konkrēts, gan no apgleznotās priekšpuses, gan no neapgleznotās aizmugures. Ilūzija, viņš uzsvēra, ir tikai skatītājiem.

-        Tas attiecas arī uz burvju māksliniekiem, mis Mārpla domīgi nomurmināja. Burvju mākslinieku veikla viltība, tā laikam mēdz sacīt.

Nedaudz aizelsies ienāca Stīvens Restāriķs.

_ Sveiks, Aleks, viņš sacīja. Tas mazais žurka Ernijs Gregs nezinu, vai tu viņu vēl atceries?

-   Vai tas, kurš spēlēja "Divpadsmitajā naktī"? Šķiet, nekāds lielais talants viņam nebija.

-  Jā, tas pats. Sava veida talants viņam tomēr ir. Viņam ir veiklas rokas, tam gan nav pozitīvas nozīmes. Viņš Džinai esot lielījies, ka vakar vakarā esot ticis laukā no kopmītnēm un klaiņojis pa lauku. Plātās, ka esot kaut ko redzējis.

Alekss zibenīgi apcirtās apkārt..

-   Ko redzējis?

-   Saka, neteikšot. Īstenībā esmu gandrīz pārliecināts, ka tā ir tukša plātīšanās, lai pievērstu sev uzmanību. Viņš ir pirmklasīgs melis, taču es uzskatu, viņu tomēr vajadzētu izjautāt.

Alekss strupi teica:

-  Manuprāt, nav kur steigties. Citādi iedomāsies, ka mēs esam ļoti ieinteresēti.

-  Iespējams jā. Domāju, tev taisnība. Varbūt vēlāk šovakar.

Stīvens iegāja bibliotēkas istabā.

-  Man ļoti žēl, piezīmēja mis Mārpla.

Alekša domas klīda kaut kur tālumā, saraucis

pieri, viņš izklaidīgi sacīja:

-  Kā, lūdzu? tad it kā pārsteigts iesaucās: Ak, tā esat jūs\

Mis Mārplai šī piezīme likās pagalam dīvaina, to sacīja cilvēks, ar kuru viņa krietnu brīdi nupat bija sarunājusies.

-   Es biju aizdomājies, Alekss Restāriķs it kā taisnodamies piebilda. Man neiziet no prāta tas puisis Ernijs… viņš tikko jaušami noplātīja rokas.

Tad viņš pēkšņi pārvērtās it kā atdzīvojās, steidzīgiem soļiem šķērsoja zāli, iemetās bibliotēkas istabā, skaļi aizverot durvis.

No bibliotēkas istabas atskanēja balsu murdoņa, bet mis Mārpla to gandrīz neievēroja. Viņu neinteresēja Ernijs ar visiem viņa talantiem un arī tas, ko viņš redzējis vai vienkārši, ko mēļoja redzējis. Viņai bija aizdomas, ka Ernijs drīzāk nav redzējis absolūti neko. Viņa ne mirkli nevarēja iedomāties, ka aukstā, miglainā vakarā, kāds bija vakar, Ernijam varētu būt kāds prieks atmūķēt atslēgas, lai paklejotu pa parku. Visticamāk, ka viņš vakarvakarā nav nemaz bijis laukā. Vienkārši lielījās, ka ticis laukā. Plātās tāpat kā Džonijs Bekhauss, nodomāja mis Mārpla, viņa krājumā allaž bija nostāstu kolekcija par Sentmerimldas iedzīvotāju ceļiem un neceļiem.

Es jūs pagājšnakt redzēju, Džonijs Bekhauss mēdza nepatīkami dzēlīgi teikt visiem, kuri, viņaprāt, varētu uz šo piezīmi reaģēt.

Tā izrādījās pārsteidzoši veiksmīga un iedarbīga piezīme, mis Mārplai nācās secināt, jo daudzi cilvēki mēdza atrasties tādās vietās, par kurām vēlējās klusēt un negribēja, ka viņus tur kāds redz!

No Džonija Bekhausa mis Mārplas domas pārsviedās uz inspektora Karija piezīmi, ko viņš izteica Aleksam, tās rezultātā Aleksam bija radusies kāda ideja. Tagad mis Mārpla secināja, ka šī ideja pārceļojusi uz viņu pašu. Bet vai tā ir tā pati ideja? Vai cita?

Viņa nostājās tajā vietā, kurā bija stāvējis Alekss Restāriķs. Viņa pie sevis nodomāja: "Šī nav īsta zāle, to veido vienīgi papes un koka dekorācijas. Šī ir skatuve…" Prātā šaudījās nesen dzirdētās frāzes. „Ilūzija…" "Skatītāju acīs…" "Veikla viltība…" Akvāriji ar zelta zivtiņām… lērums dažādu krāsainu lenšu… izgaistošas dejotājas… tas viss ir burvju mākslinieku aprīkojums nepareiza priekšstata ilūzijas radīšanai.

Viņas apziņā šaudījās domas… aina, par kuru bija stāstījis Alekss… kā Dodžets bija aizelsies… Aizelsies… Pēkšņi šis vārds ieguva īpašu nozīmi… Kļuva svarīgs…

Vai dieniņ, protams! iesaucās mis Mārpla. Tam jābūt īstajam…

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

-  Ak, Vollij, kā tu mani nobiedēji!

Džina, iznākusi no teātra, pakāpās atpakaļ, kad pustumsā parādījās Vollija stāvs. Vēl nebija pilnīgi satumsis, valdīja mijkrēslis, kad priekšmetu realitāte ir vienīgi nojaušama un tie izskatās kā spokainas parādības.

-   Ko tu te dari? Tu taču parasti nenāc teātrim pat tuvumā.

-   Varbūt meklēju tevi, Džina. Šī ir visdrošākā vieta, kur tevi var atrast, vai ne?

Vollijs runāja klusi, lēni, it kā meklējot vārdus. Viņa balss skanēja rāmi un mierīgi, taču Džina nedaudz satrūkās.

-   Teātris ir darbs, kas mani interesē. Man patīk apgleznoto dekorāciju īpatnējais aromāts, vispār man patīk gaisotne uz skatuves.

-   Jā. Tā tev nozīmē ļoti daudz. Esmu to redzējis. Saki, Džina, cik ilgi vēl vilksies šī jezga ar slepkavību, kad beidzot viss noskaidrosies?

-   Izmeklēšana sākas rit. Kādas pāris nedēļas droši vien paies. Tā vismaz inspektors Karijs lika mums noprast.

-  Pāris nedēļas, Vollijs atkārtoja. Skaidrs. Sacīsim trīs nedēļas. Un pēc tam mēs būsim brīvi. Tad es braukšu atpakaļ uz Statiem.

-   Vai! Bet es nevaru drāzties tā prom, Džina iesaucās. Es nevaru pamest grandmammu. Turklāt mēs esam uzsākuši divu jaunu izrāžu sagatavošanu…

-  Es neteicu mēs. Es sacīju: es braukšu.

Džina stāvēja un lūkojās uz savu vīru. Puskrēslā viņš izskatījās ļoti liels. Liels, klusējošs stāvs… tas šķita pat nedaudz biedējošs. Viņš skatījās uz Džinu it kā no augšas. Varbūt draudēja?

-   Tu gribi teikt, Džina, meklēdama vārdus, ierunājās, ka nevēlies, lai braucu tev līdzi.

-   Kāpēc, tā es neesmu teicis.

-   Tev ir vienalga, vai es braucu tev līdzi vai ne? Vai tā?

Džina pēkšņi kļuva ērclga.

Redzi, Džina, te mums jātiek skaidrībā. Pirms apprecēšanās mēs viens par otru sevišķi daudz nezinājām, mēs nezinājām viens otra saknes, viens otra radus. Mēs domājām, ka tas nav svarīgi. Mēs uzskatījām, ka par visu svarīgāka ir mūsu svētlaime mūsu vēlēšanās būt kopā. Pirmais cēliens ir beidzies. Taviem radiem es nepatiku un nepatīku, viņuprāt, es nekas neesmu. Iespējams, viņiem taisnība. Es neesmu viņu aprindu cilvēks. Bet, ja tu domā, ka es palikšu šeit un būšu par izsūtāmo, darīšu kaut kādus muļķīgus darbus, ko es uzskatu vienkārši par bezjēdzīgiem, tad padomā vēlreiz! Es gribu dzīvot savā zemē, strādāt darbu, kas man patīk un ko es spēju. Es vēlos sev tādu sievu, kādas bija agrāko laiku pionieriem, sievu, kas ir gatava uz visu, kas var pārciest grūtības, briesmas, kas ir spējīga dzīvot svešā zemē un iedzīvoties svešā apkārtnē. Iespējams, ka prasu no tevis pārāk daudz, bet tā nu tas ir: es gribu to vai arī neko! Iespējams, es esmu pārāk ātri tevi sasaistījis ar sevi, pārāk ātri mēs apprecējāmies. Ja tā, tev labāk no manis atbrīvoties un sākt visu no jauna. Tas jāizlemj tev pašai. Ja tu izvēlies vienu no tiem skunstniekicm… tā ir tava dzīve, un tev ir tiesības izvēlēties. Bet es braukšu mājās.

-  Man šķiet, ka tu esi galīgs cūka, Džina iesaucās. -Te ir interesanti. Man te patīk.

-  Ak tā? Bet man nē. Varbūt tu arī slepkavību uzskati par interesantu.

Džinai aizrāvās elpa.

-   Kā tu vari tik cietsirdīgi un tik muļķīgi runāt! Tēvocis Kristiāns man bija ļoti mīļš. Un vai tu apjēdz, ka jau mēnešiem kāds indē grandmammu? Tas ir šausmīgi!

-  Es jau tev teicu, ka man te nepatīk. Man nepatīk viss, kas te notiek. Es atvados.

-   Ja tev to atļaus! Vai tu neapjēdz, ka, iespējams, tevi var arestēt par tēvoča Kristiānā slepkavību? Ciest nevaru, kā inspektors Karijs uz tevi noskatās. Viņš ir kā kaķis, kas uzglūn pelei, lai kuru katru mirkli sagrābtu ar savu ķepu asajiem nagiem. Un tikai tāpēc, ka biji izgājis no zāles, lai salabotu elektrību, un tāpēc, ka tu neesi anglis. Viņi droši vien tev piešūs šo lietu.

-   Vispirms viņiem ir vajadzīgi pierādījumi.

Džina ievaidējās.

-   Es baidos par tevi, Vollij. Man visu laiku ir bail.

-   Tas nav labi, nebaidies. Es teicu, viņiem vajadzīgi pierādījumi, un tādu nav.

Viņi klusēdami devās uz mājas pusi.

Pēc kāda laika Džina ierunājās:

-    Man liekas, ka tu nemaz negribi, lai es brauktu tev līdzi uz Ameriku…

Volters Hads neatbildēja.

Džina Hada pagriezās pret Volteru un piecirta kāju pie zemes.

-  Es ienīstu tevi. Es tevi ienīstu. Tu esi drausmīgs… briesmonis… cietsirdīgs, bezjūtīgs briesmonis. Pēc visa, ko esmu mēģinājusi tavā labā izdarīt! Tu gribi no manis tikt vaļā. Tu nemaz neuztraucies, ka vari mani nekad vairs neredzēt. Nu labi mani arī neuztrauc, ka tevi vairs neredzēšu! Es biju maza stulbenīte, ka apprecējos ar tevi, un es šķiršos, cik ātri vien iespējams, un es apprecēšos ar Stivenu vai Alekšu, un es būšu tik laimīga, ar tevi es nekad tik laimīga nevarētu būt. Un es ceru, ka tu aizbrauksi atpakaļ uz Ameriku un apprecēsies ar kādu nejauku meiteni, kas padarīs tavu dzīvi nožēlojamu, padarīs to par elli!

-  Jauki! sacīja Vollijs. Tagad mēs zinām, kur mēs esam!

* * *

Mis Mārpla noskatījās, kā Džina ar Volliju iegāja mājā.

Viņa stāvēja tanī vietā, kurā šodien pēcpusdienā bija atradies inspektors Karijs, kad kopā ar Dodžetu veica eksperimentu ar hronometrāžu. Pēkšņi viņu izbiedēja mis Belcveras balss, likdama pat atlēkt pāris soļus atpakaļ.

-   Jūs saaukstēsities, mis Mārpla, stāvēdama te tik vēlu pēc saulrieta.

Mis Mārpla negribīgi uzsāka soļot līdzās mis Beleverai, un viņas raitu soli devās uz māju pusi.

Es domāju par burvju mākslinieku trikiem par veiklajām viltībām, mis Mārpla pārtrauca klusumu. Kad cilvēks skatās viņu priekšnesumu, ir tik grūti ievērot, kā viņi izdara savus trikus, bet, kad paskaidro, kā tas tiek darīts, izrādās, ka tie ir bezgala vienkārši. (Taču es joprojām nespēju aptvert, kā tiek izdarīts triks ar zelta zivtiņu trauku!) Vai esat kādreiz redzējusi triku, kurā viena lēdija tiek pārzāģēta uz pusēm tas ir tik fantastisks. Atceros, kad biju vienpadsmit gadus vecs meitēns, tas mani tik ļoti ieinteresēja. Es nekādi nespēju aptvert, kā viņi šo triku dabū gatavu. Tad kādu dienu avīzē parādījās raksts, kas visu izskaidroja. Šķiet, avīžniekiem nevajadzēja tā rīkoties, kā jūs domājat? Atklājās, ka īstenībā ir nevis viena meitene, bet divas. Viņi rāda vienas meitenes galvu un otras meitenes kājas. Skatītājs domā, ka ir tikai viena meitene, bet īstenībā ir divas.

Mis Belevera neizpratnē skatījās uz mis Mārplu.

Parasti mis Mārpla nebija tik valodīga un pļāpīga kā šobrīd. Laikam vecajai dāmai notikusī traģēdija nav pagājusi garām bez sekām, pie sevis secināja mis Belevera.

-    Kad tu raugies uz lietu tikai no vienas puses, tu tikai vienu pusi arī redzi, mis Mārpla turpināja. Lietas kļūst skaidras pilnībā tikai tad, kad cilvēks apjauš, kas ir realitāte un kas ir tikai ilūzija. Tad viņa negaidīti ievaicājās:

-  Vai ar Keriju Luīžu viss ir kārtībā?

-   Jā, atteica mis Belevera, viss kārtībā. Bet tas nu gan ir šaušalīgs šoks, kad tu, cilvēks, atklāj, ka tevi kāds grib nogalināt. Karai šis šoks bija sevišķi smags, jo viņa nezina un nesaprot, ko nozīmē vardarbība.

-  Kerija Luīza saprot dažas tādas lietas, ko nesaprotam mēs, mis Mārpla domīgi atteica. Šī spēja viņai vienmēr ir bijusi.

-   Zinu, ko domājat… bet viņa jau nedzīvo reālā pasaulē.

-  Vai tiešām?

Mis Belevera izbrīnā paskatījās uz mis Mārplu.

-   Pasaulē nav otra cilvēka, kas būtu tik tāls no dzīves īstenības, kā ir Kara…

-   Vai jūs nedomājat, ka varbūt… mis Mārpla apklusa, ieraudzījusi, ka garām steidzīgi aizslīd Edgars Lausons. Viņš, acis nepacēlis, kā nokaunējies, pamāja ar galvu un lavījās prom.

-   Es nupat atcerējos, ko viņš man atgādina, iesaucās mis Mārpla. Tikai nupat man tas iešāvās prātā. Viņš ir ļoti lidzīgs vienam jaunam cilvēkam vārdā Leonards Vailijs. Viņa tēvs. bija zobārsts, un, kad jau bija vecs, viņš slikti redzēja, rokas viņam trīcēja, un cilvēki gāja vairāk un labprātāk pie viņa dēla. Vecais vīrs jutās nelaimīgs, nomākts, runāja, ka dzīvē viņš vairs nekam neesot derīgs. Leonards bija ārkārtīgi iejūtīgs, žēlsirdīgs un padumjš, viņš izlikās, ka sācis dzert vairāk nekā parasti. Viņš allaž smaržoja pēc viskija un, kad atnāca pacienti, tēloja iereibušu. Viņš savā prātā bija iedomājies, ka pacienti ies atpakaļ pie viņa

tēva un teiks, ka jaunais ārsts nav nemaz tik labs.

-  Un vai pacienti gāja ar?

-   Protams, nē, mis Mārpla teica. Notika tas, ko katrs kaut cik saprātīgs cilvēks būtu paredzējis! Pacienti gāja pie cita zobārsta mistera Railija, pie konkurenta. Diemžēl daudziem cilvēkiem, kuriem ir sirds, nav prāta. Turklāt Leonards Vailijs bija vienkārši smieklīgi naivs, to viskiju viņš nemaz nedzēra, viņš ar viskiju aplēja savas drēbes, tāpēc smarža bija tik nepanesama.

Abas vecās dāmas iegāja mājā.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Viņas atklāja, ka visa saime ir sapulcējusies bibliotēkas istabā. Lūiss drūms staigāja šurp un turp, vispār telpā valdīja nervoza un saspīlēta gaisotne.

-  Vai kas atgadījies? jautāja mis Belevera.

Lūiss strupi atteica:

-   Ernijs Gregs pazudis, tas atklājās šīvakara pārbaudē.

-   Vai viņš aizbēdzis?

-  Mēs nezinām. Mavriks un pārējie darbinieki pārmeklē apkārtni. Ja viņu neatradīsim, būs jāsauc palīgā policija.

-   Grandmāmiņ! Džina iekliedzās un pieskrēja pie Kerijas Luīzas, kas bija kļuvusi tik bāla, ka Džina izbijās. Tu izskaties nevesela.

-   Es esmu nelaimīga. Nabaga zēns…

-    Biju paredzējis viņu izjautāt, ierunājās Lūiss Serokolds, —lai noskaidrotu, vai viņš nav redzējis ko vērā ņemamu pagājušajā vakarā. Gribēju viņam ari piedāvāt labu darbu posteni. Bet tagad… Lūiss apklusa.

Mis Mārpla klusi nomurmināja:

-   Muļķais zēns… nabaga muļķais zēns…

Viņa skumji pašūpoja galvu, un misis Serokolda sacīja:

-Tātad arī tu, Džeina, domā tāpat…

Ienāca Stīvens Restāriķs. Viņš teica:

-    Džina, es cerēju tevi sastapt teātrī. Man šķiet, tu teici, ka būsi tur… Sveiciens visiem! Kas te noticis?

Lūiss atkārtoja iepriekš teikto' informāciju. Tiklīdz viņš bi ja pateicis pēdējo teikumu, ienāca doktors Mavriks kopā ar gaišmatainu zēnu, sārtiem vaigiem, ar eņģelim līdzīgu sejas izteiksmi. Mis Mārpla atcerējās, ka bija redzējusi šo puisi piedalāmies vakariņās, kad viņa tikko ieradās Stounigeitā.

-   Es paņēmu līdzi Arturu Dženkinu, sacīja doktors Mavriks. Viņš pēdējais ir runājis ar Erniju.

-  Nu, Artur, Lūiss Serokolds vērsās pie jaunekļa, lūdzu, palīdzi mums, ja vari. Uz kurieni Ernijs aizgāja? Vai tā ir vienkārši palaidņošanās?

-   Nezinu, ser. Patiešām neko nezinu. Viņš man neko neteica, neko. Visu cauru dienu viņš bija teātri, tas ir viss. Teica, ka viņam esot graujoša ideja par dekorācijām, ka misis Hada un misters Stīvens to atzinuši par pirmklasīgu.

-   Un vēl viens jautājums, Artur. Ernijs stāstīja, ka vakar vakarā pēc kopmītņu noslēgšanas viņš ticis ārā un klaiņojis pa dārzu. Vai tā ir taisnība?

-   Skaidrs, ka nav. Balti meli, vienkārša lielīšanās. Ernijs ir plātīzers. Viņš nekad naktīs nav bijis laukā. Lielās, ka varot atmūķēt atslēgas! īstenībā viņš ne vella nesajēdz no atslēgām. Un pagājšvakar viņš nebija laukā, to es zinu skaidri.

-   Vai tu nerunā tā tikai tāpēc, lai mums izpatiktu, Artur?

-   Goda vārds! Arturs dedzīgi iesaucās.

Lūiss izskatījās sadrūmis.

-    Paklausieties! iesaucās doktors Mavriks. Kas tur notiek?

Telpai tuvojās balsu murdoņa. Tad atsprāga vaļā durvis, un galīgi sašļucis un satriekts ienāca misters Baumgartens. Viņš tikko dzirdami izdvesa:

-   Mēs atradām viņu… viņus. Tas ir kaut kas šausmīgs…

Viņš noslīga uz krēsla un ar roku berzēja pieri.

Mildreda Strēta skarbi jautāja:

-   Ko nozīmē atradām viņus?

Baumgartens viss trīcēja.

-  Tur, teātri, viņš sacīja, viņiem saspiestas galvas… viņiem uzkritis virsū lielais atsvars. Alekss Restāriķs un tas jauneklis Ernijs Gregs. Viņi abi ir pagalam…

DIVDESMITĀ NODAĻA

-   Es atnesu tev, Kerija Luīza, tasīti stipra buljona, sacīja mis Mārpla, paņem, izdzer to.

Misis Serokolda piecēlās sēdus lielajā, platajā ozolkoka gultā. Viņa izskatījās ļoti maza un bērnišķīga. Sārtums vaigu galos bija izgaisis, acis raudzījās tukši un vienaldzīgi.

Viņa bez iebildumiem paņēma no mis Mārplas tasi un maziem malkiem sāka dzert. Mis Mārpla apsēdās krēslā līdzās gultai.

-   Vispirms Kristiāns, Kerija Luīza ierunājās, un tagad Alekss… un vēl mazais nabaga muļķītis Ernijs. Vai tiešām viņš kaut ko zināja?

-   Nedomāju vis, mis Mārpla atteica. Viņš gluži vienkārši stāstīja melus, gribēdams sevi padarīt svarīgāku, tāpēc arī lika manīt, ka redzējis kaut ko vai zina kaut ko. Traģēdija ir tā, ka viņa meliem kāds noticēja.

Kerija Luīza nodrebinājās. Viņas acis atkal tukšas un vienaldzīgas klīda tālumā.

-   Mēs gribējām tik daudz izdarīt šo zēnu labā… Kaut ko arī izdarījām. Daži no viņiem patiešām nostājās atkal uz kājām. Vairāki tagad ieņem patiešām atbildīgus amatus. Daži tomēr atgriežas vecajās sliedēs… un tur nekā nevar darīt. Mūsdienu civilizētās sabiedrības noteikumi ir tik komplicēti… pārāk sarežģīti dažām vienkāršam, neattīstītām cilvēkbērnu dvēselēm. Vai tu zini Lūisa lielo projektu? Viņš vienmēr ir uzskatījis, ka deportācija ir bijusi tā, kas izglābusi daudzus kriminālnoziedzniekus agrākos laikos.

Viņi tika aizvesti pāri jūrām… un tur viņi uzsāka jaunu dzīvi daudz vienkāršākā vidē. Pamatojoties uz šo pieredzi, viņš grib sākt jaunu projektu. Viņš grib nopirkt kādu plašu teritoriju… vai salu grupu, kādu laiku visu šo pasākumu finansēt., pēc tam pārvērst to par kooperatīvu sabiedrību, sabiedrību, kas pati sevi uztur, katrs ir pilntiesīgs tās loceklis. Tādējādi vilinājums doties atpakaļ uz pilsētām un atkal atgriezties neceļos būtu neitralizēts. Tas ir sapnis. Lai to īstenotu, protams, ir vajadzīgs lērums naudas, bet šodien vairs nav filantropu ar tādu vērienu, vispār viņu vairs nav daudz. Mēs vēlētos vēl vienu tādu cilvēku, kāds bija Ēriks. Ēriks to noteikti atbalstītu.

Mis Mārpla paņēma rokās šķēres un ar interesi aplūkoja tās.

Kādas jocīgas šķēres, viņa secināja. Vienā galā tām ir divi caurumi, bet otrā, kā parasti, viens.

Kerijas Luīzas tālumā biedīgi klejošais skatiens atgriezās īstenībā.

-   Tas man šorīt iedeva Alekss, vina saci-

7 i

ja. Ar tām paredzēts apgriezt labās rokas nagus. Mīļais bērns, viņš bija tik dzīvespriecīgs. Viņš lika man pamēģināt ar tām šķērēm darboties.

-  Un es domāju, ka viņš rūpīgi savāca nogrieztos nagu gabaliņus un paņēma tos sev līdzi, mis Mārpla sacīja.

-   Jā, atteica Kerija Luīza, viņš… teikumu nepabeigusi, viņa pēkšņi jautāja: Kāpēc tu tā runā?

-   Es domāju par Alekšu. Viņš bija cilvēks ar smadzenēm. Labām smadzenēm.

-    Tu gribi sacīt… ka tāpēc viņam bija jāmirst?

-   Es tā domāju… jā..

-   Viņš un Ernijs… šausmīgi ir par visu to iedomāties. Kā tev šķiet, kad tas notika?

-    Šovakar, diezgan vēlu. Iespējams, starp pulksten sešiem un septiņiem.

-   Kad viņi bija tikuši galā ar dienas darbiem ?

-Jā.

-    Džina bija atradusies teātrī… un Vollijs Hads ari. Stīvens arī teica, ka bijis tur, lai uzmeklētu Džinu.

Tādā gadījumā katrs taču varēja…

Mis Mārplas domu pavediens pārtrūka. Kerija Luīza negaidīti ļoti klusā balsī jautāja:

-  Cik daudz tu, Džeina, zini par visu?

Mis Mārpla saspringti paskatījās. Abu sieviešu acu skatieni sastapās.

Mis Mārpla gausi sacīja:

-la es būtu pilnīgi pārliecināta…

-   Es uzskatu, ka tu, Džeina, esi pilnīgi pārliecināta.

Mis Mārpla, ieturot pēc katra vārda pauzi, jautāja:

-   Ko tu vēlies, lai es daru?

Kerija Luīza atslīga atpakaļ spilvenos.

-   Tas viss ir tavās rokās, Džeina… Dari, ko uzskati par pareizu.

Kerija Luīza pievēra plakstus.

-        Rīt… mis Mārpla vilcinādamās ierunājās, es mēģināšu mnat ar inspektoru Kariju… ja vien viņš mani uzklausīs.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Inspektors Karijs neiecietīgi teica:

-   Nu, ko teiksit, mis Mārpla?

-   Kā jūs domājat, vai mēs nevarētu ieiet lielajā zālē?

Inspektors Karijs izskatījās nedaudz izbrīnīts.

-   Vai uzskatāt, ka tur ir drošāk? Saprotams, šeit kabinetā… viņš pārlaida skatienu telpai.

-   Es īpaši nedomāju par drošību vai informācijas noplūdi. Es gribu jums kaut ko parādīt. Kaut ko, uz ko manu uzmanību vērsa Alekss Restāriķs.

Inspektors Karijs, apspiedis nopūtu, piecēlās un sekoja mis Mārplai.

-   Kāds jūs ir apvārdojis, inspektors gandrīz pārliecināts secināja.

-   Nē, mis Mārpla atteica. Tas nekādā veidā nav saistīts ar to, ko cilvēki runā. Tas saistās ar burvju mākslinieku trikiem, jūs zināt, viņi to dara, izmantojot veiklu viltību ilūziju, ja jūs saprotat mani.

Inspektors Karijs nesaprata. Viņš raudzījās stingu skatienu un brīnījās, vai tikai šai mis Mārplai nav kaut kas galvā sagājis sviestā.

Mis Mārpla nostājās zālē iepriekš izraudzītajā vietā un aicināja inspektoru atnākt urt nostāties viņai blakus.

-   Es vēlos, inspektor, lai jūs šo vietu iedomātos kā skatuvi un raudzītos uz apkārtējām lietām kā uz skatuves dekorācijām, kā tas bija tajā vakarā, kad tika nogalināts Kristiāns Ģalbrendsens. Jūs atrodaties šeit it kā skatītāju zālē un vērojat cilvēkus uz skatuves. Uz skatuves esam mēs misis Serokolda un es, un misis Strēta, un Džina un Stīvens… un kā uz skatuves ari šeit ir durvis, pa kurām darbojošās personas var uznākt un noiet, var pārvietoties uz dažādām vietām. Tikai, atrazdamies skatītāju vietās, jūs daudz nedomājat, kur viņi paliek, kad noiet no skatuves. Viņi iet vai nu'uz parādes durvīm, vai uz virtuvi, un, kad, noejot no skatuves, durvis nedaudz paveras, jūs redzat gabaliņu no apgleznotajām aizmugures dekorācijām. Bet īstenībā viņi dodas uz sānu ģērbtuvēm, darbnīcām vai pie elektriķiem pilnīgi uz citādu pasauli, kamēr citi izrādes dalībnieki gaida savu uznākšanu.

-   Es pilnībā jūs neizprotu, mis Mārpla…

-   Ak, zinu jau… jāsaka, tas izklausās diezgan muļķīgi… bet, ja jūs Stounigeitas lielo zāli iedomājaties kā skatuvi, uz kuras norisinās darbība, un cenšatiēs ielūkoties tieši aizkulisēs… Kas notiek aizkulisēs? uz terases? Kas notiek ar daudzajiem logiem, kuri iziet uz terasi?

Un tad jūs atklājat, ka tiek izdarīti burvju mākslinieku triki veikla viltība. Uz šīm domām mani pavedināja bērnībā redzētais iluzionistu triks ar uz pusēm pārzāģēto lēdiju.

-    Uz pusēm pārzāģēto lēdiju? Tagad inspektors Karijs bija pilnīgi drošs, ka mis Mārpla ir garīgi slims cilvēks

-   Tas ir ārkārtīgi interesants triks. Jums droši vien ir gadījies to redzēt… jāpiebilst, ka šo triku veic nevis ar vienu, bet gan ar divām meitenēm. Trikā izmanto vienas meitenes galvu un otras meitenes kājas. Skatītājam rada ilūziju, ka ir viena persona, bet īstenībā ir divas. Un tā man ienāca prātā, ka triku var izpildīt arī otrādi. Divus cilvēkus var tēlot viena persona.

-   Divus cilvēkus viena persona? Inspektors Karijs izskatījās pagalam apjucis un neizpratnē.

-Jā. Nejau ilgu laiku. Cik ilgs laiks bija nepieciešams Dodžetam, lai no parka aizskrietu līdz mājai un atpakaļ? Divas minūtes un četrdesmit piecas sekundes, vai ne? Realitātē notikušajā trikā nebija nepieciešams pat tik ilgs laiks. Tas notika nepilnu divu minūšu laikā.

-   Kas tad notika nepilnu divu minūšu laikā?

-   Veikla viltība. Triks, kurā divu cilvēku lomu izpildīja viena persona. Tas notika… Lūisa kabinetā. Mēs skatījāmies tikai uz to skatuves daļu, kas pārredzama skatītājiem. Bet aizkulisēs ir terase un logu rinda. Tas ir tik vienkārši, ja kabinetā atrodas divi cilvēki, atvērt kabineta logu, izkāpt pa logu uz terases, aizskriet pa terasi (šo skrejošo soļu troksni Alekss dzirdēja) līdz sānu durvīm, nošaut Kristiānu Galbrendsenu, un pa šo laiku persona, kas palikusi kabinetā, runā divu Cilvēku balsīs, tādējādi mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka kabinetā atrodas divi cilvēki. Un laika lielāko daļu tā patiešām arī bija, bet ne šīs pāris minūtes.

Inspektors Karijs ar mokām, cīnoties ar pēkšņu aizsmakumu, izdvesa:

-  Jūs uzskatāt, ka tas ir Edgars Lausons, kurš skrēja pa terasi un nošāva Galbrendsenu? Edgars Lausons ir tas, kurš cenšas noindēt misis Serokoldu?

-   Bet paklausieties, inspektor, vispār neviens nekad nav mēģinājis noindēt misis Serokoldu. Tas bija vienīgi maldinošs gājiens. Kāds ļoti gudri izmantoja misis Serokoldas artrīta radītās kaulu sāpes, kas nemaz nelīdzinās sāpēm, ko rada saindēšanās ar arsēnu. Tas arī ir vecs iluzionistu triks vienkārši likt jums noticēt. Ir taču tik vienkārši tonika pudelei pielikt klāt arsēnu… ir tik vienkārši ar rakstāmmašīnu rakstītai vēstulei pierakstīt klāt vēl kādas pāris rindas. Bet misterā Galbrendsena patiesais ierašanās iemesls Stounigeitā ir saistīts ar Galbrendsena fondu. Saistīts ar naudu. Iedomājieties ir notikusi naudas piesavināšanās… ļoti plašā apmērā… Lūk! Vai tagad jums viss ir skaidrs? Un to visu izdarījis viens vienīgs cilvēks…

Inspektors Karijs pārsteigumā iesēcās.

-  Lūiss Serokolds? viņš neticīgi nomurmināja.

-   Lūiss Serokolds… mis Mārpla apstiprināja.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Fragments no Džinas Hadas vēstules tantei misis Vanridokai:

… saproti, mīļa tante Rūta, viss notikušais bija kā viens drausmīgs murgs, jo sevišķi pašas beigas. Es jau Tev visu izstāstīju par ērmoto cilvēku Edgaru Lausonu. Viņš allaž ir bijis kā trusis; un kad inspektors sāka viņu nopratināt, Lausons pilnīgi sabruka, viņa nervi neizturēja, un viņš laidās prom, vārda tiešā nozīmē kā trusis. Nervi neizturēja viņš burtiski aizskrēja. Izlēca ārā pa logu, apskrēja ap māju un bēga prom pa piebraucamo ceļu, bet priekšā parādījās policists, tad Lausons pagriezās un metās pa nogāzi uz ezera pusi. Viņš ielēca vecā sapuvušā plakandibena laivā, kas bija trūdējusi ezermalā gadiem ilgi, un atstūmās no krasta. Protams, tā bija pilnīgi bezprātīga rīcība, bet, kā jau es teicu, viņš bija kā līdz nāvei pārbiedēts trusis, kas zaudējis jebkādas orientēšanās spējas: Un tad Lūiss iekliedzās ārprāta pārņemtā balsī: "Tā sile ir sapuvusi," un ari drāzās uz ezeru. Laiva nogrima, un Edgars Lausons kādu brīdi ķepurojās ūdenī. Viņš nemācēja peldēt. Lūiss ielēca ezerā un peldēja pie Edgara. Viņam laimējās aizpeldēt līdz Edgaram, taču viņi abi iemudžinājās ūdenszālēs. Viens no inspektora vīriem, piesējies pie virves, devās abus slīcējus glābt, taču arī viņš iepinās ūdenszālēs un netika vairs uz priekšu; laimīgā kārtā izdevās aiz virves viņu izvilkt krastā. Tante Mildreda visu laiku dīvainā balsī nemitīgi atkārtoja: "Viņi noslīks… viņi noslīks… viņi noslīks… viņi abi noslīks…" un grandmamma vienkārši pateica: "Jā." Es nevaru Tev aprakstīt, kā šis viens vārds izskanēja. Tas bija viens vienīgs vārds "jā", bet tas izgāja caur dvēseli kā zobens.

Vai es neesmu vienkārši dumja un melodramatiska? Laikam jau esmu. Bet tas vārds tiešām skanēja satriecoši…

Un tad, kad viņus izvilka no ezera un izmēģināja mākslīgo elpināšanu (bet bija jau par vēlu), inspektors Karijs pienāca pie mums un sacīja grandmammai:

-  Man ļoti žēl, misis Serokolda, bet nav nekādu cerību.

Grandmamma ļoti mierīgi atbildēja:

-   Paldies, inspektor.

Tad viņa palūkojās uz mums visiem. Es gribēju viņai kaut kā palīdzēt, bet nezināju kā, un Džollija, nelaimīga, bet pilna mīlestības, bija gatava izdod rīkojumus kā parasti, Stīvs izstiepa rokas, lai apskautu grandmammu, bet vecā savādniece mis Mārpla izskatījās tik salauzta un tik nogurusi; pat Vollijs bija satriekts un no sirds juta līdzi grandmammai. Visi tik ļoti gribēja kaut ko darīt, lai palīdzētu grandmammai.

Bet grandmamma tikai pateica:

-Mildred…

Tante Mildreda atteica:

Māt.

Un viņas abas devās prom uz mājām, grandmamma, pieturoties pie Mildredas elkoņa, izskatījās tik sīka un trausla. Es nekad iepriekš nebiju apjautuši, cik ļoti viņas mīl viena otru. Viņas sevišķi to neizrādīja, bet šī mīlestība ir bijusi visu laiku.

Džina iebāza pildspalvas galu mutē un bridi domāja, ko vēl vēstulē piebilst. Tad viņa uzrakstīja pēdējo teikumu:

Kas attiecas uz mani un Volliju, mēs atgriezīsimies Amerikā, cik vien drīz tas būs iespējams…

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

-   Džeina, kas tevi pavedināja uz tādām domām?

Mis Mārpla neatbildēja uzreiz. Viņa domīgi nolūkojās uz abiem jautātājiem tieviņo un trauslo Keriju Luīžu, kura neizrādīja ne mazāko ziņkārību, un uz veco vīru, kupliem sirmiem matiem, kura seju rotāja sirsnīgs smaids, uz doktoru Gelbreitu, Kroumeras bīskapu.

Doktors Gelbreits saudzīgi saņēma Kerijas Luīzas roku savējā.

-   Jums tās ir lielas bēdas, mans mīļais bērns, un arī liels satricinājums.

-  Jā, bēdas tās ir, bet satricinājums gan nav.

-   Jā, nav, sacīja mis Mārpla. Redzi, un to es atklāju. Visi uzskatīja, ka Kerija Luīza dzīvo pavisam citā pasaulē, ka viņai ar reālo dzīvi nav ne mazākās saskares. Bet īstenībā, Kerija Luīza, tieši tev bija visciešākā saskarsme ar dzīves īstenību, un tu nedzīvoji ilūziju pasaulē. Ilūzijas tevi nekad nav maldinājušas tā, kā maldinājušas daudzus no mums. Kad es to atklāju, sapratu man jāņem vērā tavas domas un tavas izjūtas. Tu biji pilnīgi pārliecināta, ka neviens nemēģina tevi noindēt, tu gluži vienkārši nevarēji tam noticēt, uņ tev bija taisnība, jo runas par tavu noindēšanu bija nepatiesas. Tu nekad nepieļāvi domu, ka Edgars Lausons varētu nodarīt Lūisam ko ļaunu un atkal tev bija taisnība. Edgars nekad to nebūtu darījis. Tu biji pārliecināta, ka Džina nemīl nevienu citu kā vienīgi savu vīru un atkal tev bija taisnība.

Tā, ņemot vērā tavu attieksmi, es secināju: viss notiekošais, kas šķiet patiesība, īstenībā ir tikai ilūzijas. Ilūzijas, kas radītas ar zināmu nolūku ar to pašu mērķi, ar kādu burvju mākslinieks rada ilūzijas uz skatuves lai apmuļķotu skatītājus. Mēs bijām tie skatītāji.

Alekss Restāriķs šo situāciju apjauta pats pirmais, jo viņam bija izdevība paraudzīties uz notiekošo no citām pozīcijām, viņš atradās ārpus tā saukto skatītāju loka. Viņš bija stāvējis ar inspektoru Kariju ārpus mājas uz piebrauktuves un atskārtis, kādu iespēju dod logi, viņš atcerējās arī, ka dzirdējis skrejošu soļu troksni tovakar; un turklāt inspektora veiktā laika hronometrāža parādīja, ka attiecīgo distanci var veikt daudz īsākā laika sprīdī, nekā mēs domājām. Prefekts pēc veiktās hronometrāžas no skriešanas pamatīgi elsoja, un vēlāk, domājot par šo detaļu, es atcerējos, ka arī Lūiss Serokolds tonakt bija gandrīz bez elpas, kad atslēdza sava kabineta durvis. Viņš bija skrējis, vai saprotat…

Bet galvenais nezināmais, neizprotamais visā notiekošajā man bija Edgars Lausons. Man allaž šķita, ka viņā kaut kas slēpjas. Viss, ko viņš darīja, un viss, ko viņš runāja, pilnībā atbilda tam, par ko viņš uzdevās, izlikās, bet viņš nebija patiess. īstenībā Edgars Lausons bija pilnīgi normāls jauns vīrietis, kurš tēloja šizofrēnija. Viņš vienmēr izturējās teatrāli.

Slepkavība noteikti bija ārkārtīgi rūpīgi izplānota. Kristiānā pēdējā apmeklējuma laikā Lūiss noteikti tika atklājis, ka kaut kas ir radījis aizdomas. Un, labi pazīdams Kristiānu, viņš pavisam noteikti zināja, ja Kristiānām radušās aizdomas, viņš tās noteikti noskaidros, pārbaudīs faktus, lai pārliecinātos, vai tās ir pamatotas vai nav pamatotas.

Kerija Luīza notrīsēja.

-  Jā, viņa sacīja. Tieši tāds Kristiāns bija. Lēns, neatlaidīgs un sīksts. Es nezinu, kas viņā radīja aizdomas, bet viņš uzsāka izmeklēšanu un atklāja patiesību.

Ierunājās bīskaps:

-  Es jūtos vainīgs, ka neesmu bijis pietiekami uzmanīgs un rūpīgs pilnvarotais.

-   Neviens neuzskatīja, ka jums pilnībā būtu jāiedziļinās finansu jautājumos, atteica Kerija Luīza. Tas bija mistera Džilfoja kompetencē. Tad, kad viņš nomira, Lūisa lielā pieredze deva viņam iespēju pārņemt kontroli pilnīgi savās rokās. Un tas, protams, pavedināja viņu uz noteiktu rīcību.

Sārtlims Kerijas Luīzas vaigu galos pamazām atgriezās.

-   Lūiss bija vērienīgs cilvēks, viņa sacīja, cilvēks ar patiešām lielu vērienu, viņā bija ticība un nesatricināma pārliecība, ka viņš ļoti daudz sasniegs ja būs nauda. Viņš negribēja šo naudu personiskām vajadzībām, savtīgos nolūkos viņš vēlējās izjust naudas varu… viņam vajadzēja varu,' lai nauda darbotos cilvēku labā…

-  Viņš vēlējās, bīskaps sacīja, būt Dievs. Pēkšņi viņa balss ieskanējās bargi. Viņš aizmirsa, ka cilvēks ir niecīgs Dieva varas instruments. . .

-   Un tā viņš piesavinājās fonda naudu? nopūtās mis Mārpla.

Doktors Gelbreits, brīdi klusējis, piebilda:

-   Un ne tikai.

-  Pastāstiet viņai, teica Kerija Luīza, viņa ir mana sena draudzene.

Lūisu Serokoldu, teica bīskaps, varētu nosaukt par finansu burvi. Viņa darbības laikā, kad pastāvēja sīka tehniskā uzskaite, viņš sava prieka pēc izstrādāja dažādas krāpšanās metodes, kas praktiski bija ļoti vienkāršas. Tas praktiski līdzinājās akadēmiskam pētījumam, bet, kad reiz viņš aptvēra, ka tādējādi varētu tikt pie krietnas naudas summas, lika savu gudrību lietā. Redzat, viņa rīcībā bija pirmklasīgas iespējas. No visiem tiem puišiem, kas te gāja cauri, viņš atlasīja sev nepieciešamos un izveidoja mazu grupiņu. Tie bija zēni ar noslieci uz krimināldarbību, kuriem patika asa sižeta piedzīvojumi un kuri bija ļoti zinoši šajā jomā. Mēs vēl neesam visu atklājuši, bet acīm redzami šķiet, ka šīs grupas loks bija ļoti noslēgts un slepens, viņi tika speciāli trenēti un izvietoti nozīmīgās pozīcijās, svarīgos posteņos, tādējādi varēja izpildīt Lūisa norādījumus, grāmatvedības dokumenti tika falsificēti, konvertējot lielas naudas summas, tas neradīja nekādas aizdomas. Man rādās, ka veiktās mahinācijas ir tik komplicētas un tik sažarotas, ka auditoriem būs nepieciešami mēneši, lai visu atšķetinātu un atklātu. Taču viens ir skaidrs, ka dažādās bankās un kompānijās uz daudzu cilvēku vārdiem Lūiss Serokolds ir noguldījis milzīgas depozītu summas, kuras viņš bija paredzējis izmantot, lai nodibinātu ārzemēs eksperimentālo kooperatīvu, ko apsaimniekotu gados jauni noziedznieki, viņi to pārvaldītu, un tas būtu viņu īpašums. Tas ir bijis fantastisks sapnis…

-Tas bija sapnis, kurš varēja ari piepildīties, noteica Kerija Luīza.

-   Jā, būtu varējis piepildīties. Taču veids, kādu Lūiss Serokolds izvēlējās sava mērķa realizēšanai, bija negodīgs, un Kristiāns Ģalbrendsens to atklāja. Viņš jutās nelaimīgs, it sevišķi iedomājoties, kāds trieciens tas varētu būt jums, Kerija Luīza, atklājot patiesību.

-   Lūk, kāpēc viņš jautāja man, vai man ar sirdi viss kārtībā, un bija tik ļoti noraizējies par manu veselību, sacīja Kerija Luīza. Es to nevarēju izprast.

-   Tad Lūiss atgriezās mājās no brauciena uz ziemeļiem, Kristiāns tikās ar viņu ārpusē pie mājas un pateica, ka Lūisa mahinācijas viņam ir zināmas. Lūiss to uztvēra mierīgi, man šķiet. Abi vīrieši nolēma, ka jādara viss iespējamais, lai pasargātu no trieciena jūs. Kristiāns acīmredzot sacīja, ka rakstīs man, lai es atbraucu šurp kā padomnieks, un mēs visu apspriestu.

-   Bet, protams, piebilda mis Mārpla, Lūiss Serokolds visu iepriekš jau bija pārdomājis. Viņš bija visu izplānojis. Viņš atveda uz šejieni jauno vīrieti, kurš spēlēja Edgara Lausona lomu. Bija arī īstais Edgars Lausons, katram gadījumam, ja policija kaut ko uzostu. Edgars Lausons brīnišķīgi zināja, kas viņam jādara jātēlo šizofrēniķa, kuru satracinājuši pāridarijumi, loma, tādējādi nodrošinot Lūisam Serokoldam dažu tik ļoti nepieciešamo minūšu alibi.

-    Bija izgudrots arī nākamais solis… Lūisa versija par to, ka tevi, Kerija Luīza, kāds grib lēnām noindēt, un šo traģisko ziņu viņnm Lūisam pavēstījis Kristiāns Ģalbrendsens, un, gaidot ierodamies policiju, vēstulei uz rakstāmmašīnas bez sarežģījuma tika pierakstītas pāris rindas. Bez problēmām varēja arī pievienot arsēnu tavam tonikām. Nekādas briesmas tev netika radītas, jo viņš atradās līdzās tev, lai atturētu tevi to iedzert. Šokolādes konfektes bija vēl viena detaļa šajā rūpīgi izplānotajā izrādē, atsūtītās šokolādes konfektes nebija saindētas, arsēnu saturēja vienīgi tās, kuras Lūiss apmainīja un pēc tam nodeva inspektoram Karijam.

-    Un Alekss to uzminēja, piebilda Luīza Kerija.

-   Jā,'tāpēc viņš savāca tavu nagu atgriezumus. Pēc tiem varētu noteikt, vai patiešām arsēns ir ticis pievienots ēdienam ilgstošu laika periodu.

.Nabaga nelaimīgais Alekss, nabaga Ernijs…

Uz bridi visi apklusa, domājot gan par Kristiānu Galbrendsenu, gan Alekšu Restāriku, gan par Erniju… kādā nežēlīgā ātrumā slepkavība pavērsa patieso faktu sagrozījumu.

-    Bez šaubām, beidzot klusumu pārtrauca bīskaps, Lūiss Serokolds uzņemas milzīgu risku, pierunājot Edgaru Lausonu kļūt par savu sabiedroto, neskatoties pat uz to, ka viņam bija liela ietekme uz Lausonu…

Kerija iebilstot pagrozīja galvu:

-   To nevarētu saukt par Lūisa ietekmi uz Edgaru. Edgars Lūisu dievināja.

-   Jā gan, mis Mārpla apstiprināja. Tāpat, kārLeonards Vaillijs dievināja savu tēvu. Diez vai… viņa mirkli meklēja piesardzīgākos vārdus.

-   Domāju, tu saskatīji līdzību? klusi teica Kerija Luīza.

-  Tātad tu visu to apjauti?

-   Es apjautu. Es zināju, ka reiz agrāk, pirms Lūiss satika mani, viņam bija īslaicīga aizraušanās ar kādu aktrisi. Viņš man par to stāstīja. Tas viss nebija sevišķi nopietni, viņa bija zelta meklētājas tips, pašlabuma meklētāja, Lūisu viņa nemīlēja, un man nav ne mazāko šaubu, ka Edgars bija Lūisa dēls…

-   Jā, mis Mārpla piekrita. Un tieši šis fakts ir izskaidrojums visam notikušajam…

-   Un beigās viņš zaudēja savu dzīvību Edgara dēļ, tikko dzirdami piemetināja Kerija Luīza. Viņa skumji palūkojās uz bīskapu. Tā tas viss notika.

-    Vai tu kaut bridi turēji viņu aizdomās? jautāja mis Mārpla.

-   Nē, atteica Kerija Luīza. Taču mani apmulsināja ziņa, ka mani kāds grib noindēt. Es zināju, ka Lūiss nekad to nedarītu, bet, tā kā Kristiānā vēstulē bija teikts, ka mani tomēr kāds cenšas noindēt, es sāku saprast, ka rūgti maldos, domādama, ka pazīstu cilvēkus…

Mis Mārpla pajautāja:

-   Bet, kad tika nogalināti Alekss un Ernijs, vai tad tev neradās pret viņu aizdomas?

-   Jā, Kerija Luīza atteica, — jo es nevarēju iedomāties, kurš cits kā Lūiss uz tādu rīcību būtu spējīgs. Un man kļuva baisi, jo nespēju apjaust, ko viņš varētu pastrādāt turpmāk…

Viņa notrīsēja.

-   Es apbrīnoju Lūisu. Es apbrīnoju kā lai to pasaka viņa labo gribu? Bet es arī saprotu, ka cilvēkam ir jābūt ne tikai labam, viņam jābūt arī pieticīgam, iecietīgam.

-   Tieši šo īpašību dēļ, Kerija Luīza, es vienmēr esmu jūs apbrīnojis, doktors Gelbreits sirsnīgi piebilda.

Kerija Luīzas zilās acis iepletās izbrīnā.

-   Bet es neesmu gudra un arī ne sevišķi laba. Es varu tikai apbrīnot labestību citos cilvēkos.

-   Ak, mana mīļā Kerija Luīza, ar nopūtu noteica mis Mārpla.

EPILOGS

-   Man liekas, ka grandmāmiņai neklāsies slikti kopā ar tanti Mildredu, teica Džina. Tante Mildrcda, šķiet, tagad kļuvusi daudz mīlīgāka, nav vairs tik nejauka… es domāju, jūs saprotat, par ko es runāju?

-  Saprotu, mis Mārpla pamāja.

-  Mēs ar Volliju pēc divām nedēļām brauksim atpakaļ uz Ameriku.

Džina iesānis palūkojās uz savu vīru.

-   Es aizmirsīšu visu par Stounigeitu un Itāliju, savu draiskulību pagātnē, un kļūšu par simtprocentīgu amerikānieti. Savu dēlu mēs uzrunāsim, vienmēr pieliekot klāt vārdu "junior". Neko fantastiskāku es nevaru pateikt, vai ne, Vollij?

-  Protams* nē, Keit, apstiprināja mis Mārpla.

Vollijs, piemīlīgi smaidīdams, paskatījās uz veco lēdiju, kura mēdza sajaukt vārdus, un ļoti pieklājīgā tonī izlaboja:

-   Džina! Nevis Keita.

Džina sirsnīgi smējās.

-  Viņa zina, ko saka! Pēc mirkļa viņa nosauks tevi par Petručio.

-  Es domāju, sacīja mis Mārpla, pagriezusies pret Volliju, ka tu dari ļoti pareizi, mīļo zēn.

Viņa domā, ka tu man esi vispiemērotākais un labākais vīrs pasaulē, Džina iesaucās.

Mis Mārpla noskatījās uz abiem. Cik patīkami, viņa nodomāja, ir redzēt divus tik ļoti iemīlējušos cilvēkus, turklāt Volters Hads no īgņas, kādu mis Mārpla sastapa, ierodoties Stounigeitā, bija pārvērties par smaidīgu, labsirdīga humora pilnu vīrieti…

-   Jūs abi man atgādināt… viņa nepaguva nobeigt teikumu.

Džina kā zibens piešāvās klāt mis Mārplai un cieši uzspieda pirkstus uz vecās lēdijas lūpām.

Nē! Mīļā, nesakiet neko. Jūsu izteiktajās līdzībās vienmēr paslēpts kā piedeva kāds dzelonis. Jus esat āķīga un bīstama veca lēdija, jūs to zināt.

Džinas acīs iemirdzējās asaras.

-  Domājot pārjums, tanti Rūtu un grandmāmiņu, kad jūs visas bijāt kopā… es prātoju, kādas jūs izskatījāties! Kaut kā es nevaru iztēloties…

-  Saptotu, ka nevari, mis Mārpla sacīja. Tas bija tik ļoti sen…

Agata Kristi ILŪZIJA UN ĪSTENĪBA Romāns

Apgāds "Artava", LV-1007, Rīgā, Bezdelīgu iela 12. Tālr. 7222472 Licence N'r. 2-0356. lespiesis a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Kristi Agata Ilūzija un īstenība

PIRMĀ NODAĻA

OTRA nodaļa

TREŠĀ NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

EPILOGS