Kristi Agata

Herkula Puaro varoņdarbi

Agata Kristi

Herkula Puaro varoņdarbi

PRIEKŠVĀRDS

Herkula* Puaro dzīvoklis bija iekārtots tiešām moderni. Tas laistījās metālā* un izklaidus izvietotie klubkrēsli, kaut arī mīksti polsterēti, izskatījās stūraini un stingri.

Vienā no šiem klubkrēsliem sēdēja Herkuls Puaro, rūpīgi novietojies tieši zviļņa vidū.

Viņam iepretim otrā krēslā sēdēja doktors Bērtons un no glāzītes vērtējoši sūca Puaro pasniegto Chāteau Mouton Rothschild. Ar kārtīgumu doktors Bērtons nepavisam nevarēja lepoties. Šis vīrs bija resns un nevīžīgs, un viņa sejā zem sirmo matu ērkuļa jautās sārti laipnīga izteiksme.Viņš mēdza rešņi grudzināt aizsmakušā balsī un nobārstīt sevi un visu apkārtni ar tabakas pelniem. Pelnutraukus viņam apkārt Puaro izvietoja gluži veltīgi.

Doktors Bērtons iztaujāja Puaro.

-    Saki man, viņš vaicāja, kāpēc Herkuls?

-    Vai tu ar to domā manu kristīto vārdu?

-    Ne gluži, doktors iebilda. Tas ir izteikti pagānisks. Bet kāpēc? Lūk, ko es gribētu zināt. Vai tā ir tētiņa iedoma? Vai varbūt māmiņas kaprīze? Vai ģimenes tradīcija? Ja pareizi atceros, kaut gan atmiņa man vairs nav tik laba kā agrāk, tev bija brālis, vārdā Ahillejs*, vai ne?

* Šeit un turpmāk paskaidrojumi grāmatas beigās.

Domās Puaro atsauca atmiņā dažus sīkumus Ahilleja Puaj-o karjerā. Vai tas viss patiešām bija noticis?

-Tikai pavisam neilgu laiku, viņš atbildēja.

Doktors Bērtons taktiski pārtrauca sarunu par Ahilleja Puaro tēmu.

-    Cilvēkiem būtu uzmanīgāk jāizvēlas vārdi saviem bērniem, viņš prātoja. Man ir krustmeitas, es zinu. Blānša, tā sauc vienu no viņām, ir tumša kā čigāniete!* Tad vēl ir Deirdre*, Skumjā Deirdre*, bet izrādās, ka viņa ir mundra kā circenītis. Kas attiecas uz jauniņo Peišensu*, tikpat labi viņu varētu nosaukt par nepacietību, un beigta balle! Un Diāna!* Nu, Diāna, vecais klasikas sholastiķis nodrebinājās, jau tagad, piecpadsmit gadu vecumā, sver divpadsmit stounu!* Saka jau, ka tas esot maza bērna tuklums, bet man tā neliekas. Diānai Vecāki gribēja viņu nosaukt par Helenu*, bet tad gan es kategoriski iebildu, jo zināju, kādi izskatās viņas tētiņš un māmiņa. Un kur nu vēl vecmāmiņa! Es mēģināju ieteikt Martu* vai Tabitu*, vai kaut ko citu jēdzīgāku, bet bez panākumiem, tikai izšķiedu lieku enerģiju. Dīvaini ļaudis ir šie vecāki…

Doktors Bērtons klusu iesprauslājās, un viņa tuklā sejiņa sakrunkojās. Puaro jautājoši pavērās sarunbiedrā.

-    Iztēlosimies iedomāto sarunu. Tava māmiņa un nelaiķe misis Holmsa sēž, izšūdamas vai adidamas, un tērzē: "Ahillejs, Herkuls, Serloks, Maikrofts…"

Puaro nespēja dalīties ar draugu šajā izkļaidē:

-    Ja pareizi saprotu, pēc tavām domām, no skata nebūt nelīdzinos Hēraklam.

Doktors Bērtons pārlaida ātru skatu Herkula Puaro nelielajam, kārtīgajam stāvam, pakavējās pie svītrainajām biksēm un korektās, melnās žaketes, nopētīja rūpīgi sasieto kaklasaiti, vārdu sakot, noskatīja viņu, sākot ar lakādas kurpēm un beidzot ar olveida galvu un milzīgajām ūsām, kas greznoja augšlūpu.

-    Atklāti sakot, Puaro, doktors teica, nelīdzinies vis. Jādomā, viņš piebilda, — ka tev nekad nav bijis laika studēt antīko literatūru.

-    Tieši tā.

-    Žēl, žēl! Tu esi daudz zaudējis. Ja man būtu teikšana, es liktu pilnīgi visiem ar to iepazīties.

Puaro paraustīja plecus:

-    Eh bien*, līdz šim esmu bez tās lieliski izticis.

-     Izticis! Izticis! Te nav runa par iztikšanu, bet par pareizu viedokli. Antīkā literatūra nav nekāds skrejceliņš, kas ļauj gūt straujus panākumus, kā tas ir ar moderniem neklātienes kursiem. Nevis cilvēka darba laiks ir no svara, bet gan viņa brīvais laiks. Šeit mēs visi kļūdāmies. Kaut vai tu pats. Tev klājas labi, tu gribi atbrīvoties no saviem pienākumiem, neapgrūtināt sevi — bet ko tu pēc tam iesāksi ar savu brīvo laiku?

Puaro atbildēja bez vilcināšanās:

-    Gatavojos nodoties kabaču audzēšanai pavisam nopietni.

Doktors Bērtons apmulsa.

-    Kabaču? Kas tad nu? Tu grasies pievērsties tiem lielajiem, uzblīdušajiem, zaļajiem veidojumiem, kas garšo pēc ūdens?

-    Ak, Puaro sajūsmināts bilda. Bet tur jau ir tas joks, ka tie nedrīkst garšot pēc ūdens.

-    Zinu, zinu! "Pārkaisiet tos ar sieru vai kapātiem sīpoliem vai pārlejiet ar balto mērci."

-    Nē taču, tu maldies! Es esmu iedomājies, ka iespējams uzlabot kabača pašreizējo garšu. Tai iespējams piešķirt, viņš izbolīja acis, buķeti.

-     Mīļā stundiņ, cilvēk, tas taču nav sarkanvīns! vārds "buķete" doktoram Bērtonam lika atcerēties pie elkoņa novietoto glāzi. Viņš ar garšu norija malku.

-    Ļoti labs vīns. Ļoti veselīgs, jā gan, Bērtons atzinīgi pamāja ar galvu. Bet šis pasākums ar kabačiem tu taču nedomā to nopietni? Tu gribi teikt, viņš patiesās šausmās izdvesa, ka esi tiešām apņēmies augām dienām llkņāt un locīties, un rokas līdzjūtības pilnā izbīli nolaidās uz miesīgā vēdera, llkņāt un locīties, un apčubināt šos… šos veidojumus, un barot tos ar ūdeni samērcētām vilnas šķipsniņām, un vēl visu pārējo?

-    Šķiet, Puaro teica, tu labi pazīsti kabaču kultūru.

-     Kad dzīvoju laukos, novēroju, kā to darīja dārznieki. Bet, nopietni, Puaro, kas tas par vaļasprieku? Salīdzini to ar, viņa balss vērtās tīksmlgā murrāšanā, klubkrēslu ieblakus kamīnam garā, zemā istabā ar grāmatu plauktiem gar visu sienu. Istabai jābūt garai, nevis kvadrātveida, un visapkārt jābūt grāmatām. Tev līdzās glāze portvīna un rokā atvērta grāmata. Laiks atkāpjas, kad tu lasi.

Un Bērtons skanīgi citēja grieķu valodā, pēc tam pārtulkodams:

-    "Atkal stūrmanis prasmīgi vīna tumšajā jūrā iztaisno gaitu straujajam kuģim, ko pātago vēji."

Oriģināla noskaņu, protams, nekad nav iespējams radīt.

Savā aizrautībā doktors tajā bridi bija aizmirsis Puaro. Un Puaro, vērojot viņu, pēkšņi sāka šaubīties un sajuta tādu kā neomulīgu dūrienu. Vai kaut kur bija kas tāds, ko viņš bija palaidis garām? Varbūt iespēju bagātināt dvēseli? Viņš noskuma. Jā, viņam jau sen būtu vajadzējis iepazīties ar antīko literatūru. Tagad, sasodīts, bija par vēlu…

Doktors Bērtons pārtrauca drūmās pārdomas:

-    Tu gribi teikt, ka patiešām domā iet pensijā?

-Jā.

Doktors gardi iesmējās:

-    Tu neaiziesi.

-    Es tev galvoju…

-     Cilvēk, tu to nespēsi izdarīt, jo tevi pārāk interesē darbs.

-     Nē, nudien, es jau veicu priekšdarbus. Vēl uzņemšos pāris lietas, īpaši izraudzītas. Nē, tu zini, tādas, kas izcelsies ar īpašām problēmām un personīgu pievilcību.

Doktors Bērtons pavīpsnāja:

-    Pēc tam viss notiek kā parasti: tikai viena vai divas lietas, pēc tam vēl viena lieta un tā tālāk. Primadonnas atvadu vakars tev nepienāks, Puaro!

Pievilcīgais, sirmais rūķis nosmējās un lēni piecēlās.

-    Tavējie nav Hērakla varoņdarbi, viņš sacīja. -Tavi darbi ir ar sirdi darīti darbi. Tu redzēsi, ka man ir taisnība. Deru, ka pēc divpadsmit mēnešiem tu vēl būsi šeit un kabači, viņš noskurinājās, joprojām būs tikai kabači.

Atvadījies no namatēva, doktors Bērtons atstāja iespaidīgo taisnstūrveida istabu. Viņš pamet arī šīs lappuses uz neatgriešanos. Mūs šis vīrs interesē tikai ar to, ko viņš atstāja aiz sevis un kā no tā radās Doma. Jo pēc viņa aiziešanas Herkuls Puaro atkal lēni apsēdās un, juzdamies kā sapnī, nomurmināja:

-     Hērakla varoņdarbi… Mais oui c'est une idee, ga…*

Nākamajā dienā Herkuls Puaro bija redzams pētām milzīgu, teļādā iesietu sējumu un citas, plānākas grāmatiņas, šad un tad steidzīgi ieskatoties dažādās apdrukātās papīra strēmelītēs.

Viņa sekretārei, mis Lemonai, bija dots rīkojums savākt informāciju par Hērakla tēmu.

So uzdevumu mis Lcmona bija paveikusi bez mazākās intereses (viņa nebija tas cilvēks, kas interesētos, kāpēc!), bet ar izcilu prasmi.

Herkuls Puaro aizgūtnēm ienira mulsinošajā antīkās literatūras mantojuma jūrā, izrādot īpašu interesi par "Hēraklu, slaveno varoni, kurš pēc nāves tika pielīdzināts dieviem un saņēma dievišķus pagodinājumus".

Tik tālu nu būtu, bet līdz dziļiem ūdeņiem vēl bija jāburā ilgi.

Puaro divas stundas cītīgi lasīja, izdarot piezīmes, raucot pieri, ieskatoties savās papīra strēmelēs un citos rakstos. Beidzot viņš atslīga krēslā un papurināja galvu. Iepriekšējā vakara noskaņojums bija sabojāts. Kas tie par cilvēkiem!^

Ņemsim kaut vai Hēraklu, šo varoni. īstens varonis, nudien! Milzonīgs, muskuļains radījums ar zemām gara spējām un noziedzīgām tieksmēm. Puaro atcerējās kādu Ādolfu Durānu, miesnieku, kuru tiesāja Lionā 1895. gadā. Šis radījums ar vērša spēku bija nogalinājis vairākus bērnus. Aizstāvības runā tika minēta epilepsija, ar kuru viņš tiešām slimoja, pēc tam vairākas dienas notika strīdi par grand mal* vai petit mal*. Šis senais Hērakls droši vien cieta no grand mal. Nē, Puaro pakratīja galvu, ja grieķu priekšstats par varoni ir tāds, tad, vērtējot ar šodienas mērauklu, šis tēvainis nederēs nekādā gadījumā. Visi antīkās literatūras paraugi satrieca viņu. Šie dievi un dievietes viņiem, šķiet, piemita tikpat daudzi aliases* kā modernam noziedzniekam. Viņi nudien bija noziedznieku tipi. Dzeršana, izlaidība, asinsgrēks, izvarošana, laupīšana, slepkavošana un personas aizskaršana tā visa pietika, lai juge d'instruction* būtu nodarbināts pastāvīgi. Ne pieklājīgas ģimenes dzīves, ne kārtības, ne sistēmas. Pat noziegumos viņiem nav ne kārtības, ne sistēmas.

Tik tiešām Hērakls! ilūzijas zaudējušais Puaro norūca. Viņš atzinīgi paskatījās apkārt. Kvadrātveida istaba ar pamatīgām, modernām mēbelēm, pat ar vienu labu skulptūru divi viens uz otra novietoti kubi un virs tiem vēl ģeometriski izlocīta vara stieple. Un šīs spīdošās un kārtīgās istabas vidū bija viņš pats. Puaro paskatījās uz sevi spogulī. Šeit tātad bija modernais Hērakls, tik ļoti atšķirīgs no tās nepatīkamās, kailās figūras ar izspīlētajiem muskuļiem un draudīgu rungu rokā. Tā vietā Puaro redzēja mazu, viengabalainu stāvu pieklājīgā pilsētnieka apģērbā un seju ar ūsām tādām ūsām, kādas Hēraklam pat sapnī nebija rādījušās, varenām, tomēr izsmalcinātām.

Tomēr bija kas tāds, kas Herkulu Puaro un Hēraklu no antīkās pasaules vienoja. Neapšaubāmi, ka viņi abi teicami prata atbrīvot pasauli no insektiem. Abus varēja raksturot kā sabiedrības labdarus.

Ko doktors Bērtons bija teicis pagājušajā vakarā?

"Tavējie nu gan nav Hērakla varoņdarbi…"

Jā, bet te viņš maldās, vecais izraktenis! Hērakla varoņdarbi jāveic vēlreiz, bet tiem jābūt šodienas Hērakla varoņdarbiem. Kāda lieliska un aizraujoša iedoma! Pirms galīgās aiziešanas pensijā viņš uzņemsies ne vairāk un ne mazāk kā divpadsmit gadījumus. Un šos divpadsmit gadījumus viņš izraudzīsies ciešā saistībā ar divpadsmit antīkā Hērakla varoņdarbiem. Jā, tas būtu ne tikai aizraujoši, tas būtu mākslinieciski, tas būtu iedvesmojoši!

Puaro paņēma Mitoloģijas vārdnīcu un vēlreiz iedziļinājās antīkās literatūras mantojumā. Viņš negrasījās pārāk precīzi atdarināt savu prototipu. Te nebūs vietas nedz sievietēm, nedz Nesa hitonam*, bet gan varoņdarbiem un tikai varoņdarbiem.

Pirmais varoņdarbs tātad būtu cīna ar Nemejaslauvu.

Nemejas lauva, viņš atkārtoja, izmēģinādams, kā tas skan.

Protams, šajā gadījumā viņš negaidīja parādāmies īstu lauvu ar miesu un asinīm. Tā būtu par daudz liela sagadīšanās, ja viņš sāktu sarunas ar zooloģisko dārzu direktoriem par dzīva lauvas iesaistīšanu.

Nē, te jāiztiek ar simboliku. Pirmajam gadījumam jāattiecas uz kādu pazīstamu sabiedrisku darbinieku, tam jābūt sensacionālam un visnotaļ svarīgam. Un ja nu tas būtu saistīts ar kādu rūdītu kriminālistu vai, pārmaiņas pēc, ar kādu salona lauvu, varbūt ar kādu pazīstamu rakstnieku, politiķi, gleznotāju vai pat karaliskās ģimenes locekli?

Puaro iepatikās doma par karaliskās ģimenes locekli…

Viņš nesteigsies. Viņš gaidīs gaidīs to sevišķi svarīgo gadījumu, kam jākļūst.par pirmo no divpadsmit varoņdarbiem, kurus pats labprātīgi uzņemsies.

I NEMEJAS LAUVA

1.

-    Vai šorīt ir kas interesants, miš Lemona? Puaro apvaicājās, nākamajā rītā ieejot istabā.

Mis Lemonai viņš uzticējās. Tā bija sieviete bez iztēles, bet ar instinktu. Viss, ko šī būtne ieteica ņemt vērā, parasti bija tā vērts. Viņa bija dzimusi sekretāre.

-    Nekas īpašs, mesjē Puaro. Ir tikai viena vēstule, kas, manuprāt, varētu jūs interesēt. Es to uzliku pārējām virsū.

-     Un kas to sūtījis? Puaro ieinteresēts paspēra soli tuvāk.

-    Kāds vīrs, kurš vēlas, lai jūs izmeklētu viņa sievas Pekinas šķirnes sunīša zādzību.

Aiz pārsteiguma Puaro kāja tā ari palika pussolī. Viņš apveltīja mis Lemonu ar dziļa pārmetuma pilnu skatienu. Sekretāre to pat nepamanīja, jo bija sākusi klikšķināt rakstāmmašīnu, darbodamās ar ātršāvēja ložmetēja veiklību un precizitāti.

Puaro jutās satriekts satriekts un sarūgtināts. Mis Lemona, nekļūdīgā mis Lemoņa sagādājusi viņam tādu vilšanos! Pekinas suns. Pekinas suns! Un vēl pēc sapņa, ko viņš bija redzējis pagājušajā nakti. Tieši tajā brīdi, kad Puaro atstāja Bakingemas pili, saņēmis pateicību no paša karaļa, sulainis bija viņu pamodinājis, lai piedāvātu parasto rīta šokolādi.

Uz mēles Puaro bija vārdi asi, dzēlīgi vārdi, bet skaļi viņš tos neizteica, jo mis Lemonas ložmetējs pašai šāvējai tik un tā neko neļautu sadzirdēt.

Neapmierināti ierūkdamies, Puaro no vēstuļu kaudzītes rakstāmgalda stūrī paņēma virsējo.

Jā, viss bija tieši tā, kā mis Lemona teikusi: pilsētas adrese, pēc tam lakonisks, oficiāls un lietišķs prasības izklāsts. Vēstules temats nozagts Pekinas šķirnes sunītis. Atkal viens pārbarots bagātas sievietes klēpja sunītis ar izvalbītām acīm. Šo vēstuli lasot, Puaro savilka lūpas.

Nekā neparasta, nekā neikdienišķa, bet… Jā, jā, mis Lemonai tomēr taisnība viena šķietami nebūtiska detaļa slēpa kaut ko savādu.

Herkuls Puaro apsēdās un lēni un rūpīgi pārlasīja vēstuli. Šis nu nebija tāds gadījums, uz kādu viņš bija cerējis, kādu bija sev nosolījies uzņemties. Tas nekādā ziņā nebija svarīgs, tas bija izcili mazsvarīgs. Un tas te slēpās Puaro galvenais iebildums nekādi neatbilda Hērakla varoņdarbam.

Bet diemžēl tas bija izraisījis vinā ziņkārību…

Jā, bija pamodināta viņa ziņkāre…

Puaro pacēla balsi, lai mis Lemona rakstāmmašīnas klaboņā viņu sadzirdētu:

Piezvaniet šim seram Džozefam Hoginam un norunājiet man tikšanos viņa kantori, kā viņš ierosinājis!

Kā jau arvien, mis Lemonai bija taisnība.

-     Es esmu vienkāršs cilvēks, mesjē Puaro, sers Džozefs Hogins teica.

Herkuls Puaro izvairīgi atmeta ar roku. Tas nozīmēja (ja to vēlējās tā uztvert), ka klausītājs apbrīno sera Džozefa karjeras pamatīgumu un vērtību, turklāt izsaka atzinību, ka viņš pats savu personību vērtē tik pieticīgi. Taču šis žests varēja nozīmēt arī laipnā formā izteiktu iebildi. Lai nu kā, šis žests neizpauda pārliecību, kas pamazām nostiprinājās Herkula Puaro galvā: sers Džozefs tik tiešām bija ļoti parasts cilvēks, ja vārdu "parasts" lietotu plašākā nozīmē. Puaro skatiens vērtējoši pakavējās pie masīvā zoda, cūkas ačelēm, gaļīgā deguna un plānajām lūpām. Kopiespaids Herkulam Puaro kādu vai kaut ko atgādināja, bet viņš uzreiz nevarēja atsaukt atmiņā, ko. Pamazām Puaro atcerējās tas bija kaut kas ļoti sens, pieredzēts Beļģijā un saistīts ar ziepēm.

Sers Džozefs turpināja:

-    Es nemēdzu klīrēties un man nepatīk runāt aplinkus. Lielākā daļa ļaužu, mesjē Puaro, atmestu visai šai padarīšanai ar roku, norakstītu to kā neatmaksātu parādu un aizmirstu. Bet tas nav Džozefa Hogina dabā. Esmu bagāts, un, tā sakot, divsimt mārciņas šurp vai turp…

Puaro aši iestarpināja:

-    Es jūs apsveicu.

-    Kā, lūdzu?

Sers Džozefs pārsteigts apklusa. Ačeles kļuva vēl šaurākas, un viņš asi noskaldīja:

-    Tas nenozīmē, ka esmu paradis šķiesties ar naudu. Ja es ko gribu dabūt, es maksāju. Bet es maksāju tirgus cenu ne vairāk.

Herkuls Puaro apvaicājās:

-    Vai jūs zināt, ka mans honorārs ir augsts?

-    Jā, jā. Bet šī, sers Džozefs viltīgi paskatījās uz viņu, ir pavisam nenozīmīga lieta.

Puaro paraustīja plecus.

-    Es nekaulējos, jo esmu speciālists. Par speciālista pakalpojumiem ir attiecīgi jāmaksā.

-     Es zinu, ka jūs šajās lietās esat pamatīgs specs. Ievācu ziņas, un man pateica, ka jūs esot vislabākais detektīvs, kāds vien pieejams. Esmu nolēmis noskaidrot šo lietu līdz galam un nežēlošu līdzekļus. Tāpēc jau sameklēju jūs.

-    Jums ir laimējies, Herkuls Puaro sacīja.

Sers Džozefs atkal jautāja:

-    Kā, lūdzu?

-     Ārkārtīgi laimējies, Puaro pārliecināti atkārtoja. Varu to apgalvot bez liekas kautrības šobrīd esmu pašās savas karjeras virsotnēs. Pavisam drīz esmu nolēmis iet pensijā un dzīvot laukos, šad tad paceļot, lai apskatītu pasauli, iespējams, iekopt dārziņu, īpašu uzmanību veltot kabaču garšas uzlabošanai. Lieliski dārzeņi, tikai tiem trūkst aromāta. Tomēr tas neattiecas uz lietu. Es vienīgi gribēju paskaidrot, ka pirms aiziešanas pensijā esmu labprātīgi uzņēmies izpildīt noteiktu uzdevumu. Esmu nolēmis atklāt divpadsmit gadījumus ne vairāk, ne mazāk. Esmu uzņēmies veikt, ja tā varētu teikt, Hērakla varoņdarbus. Jūsējais, ser Džozef, ir pirmais no šiem divpadsmit. Mani saistīja, viņš nopūtās, tā satriecošais mazsvarīgums.

-    Jūs gribējāt teikt svarīgums? sers Džozefs pārjautāja.

-     Es teicu mazsvarīgums. Mani aicinājuši dažādu iemeslu dēļ atklāt slepkavības, neizskaidrojamus nāves gadījumus, laupīšanas, dārglietu zādzības. Šī ir pirmā reize, kad tieku lūgts izmantot savu talantu, lai atrastu nozagtu Pekinas sunīti.

Sers Džozefs novaidējās vien. Viņš teica:

-     Jūs mani pārsteidzat! Droši vien es nekļūdīšos, ja teikšu, ka sievietes jūs nemitīgi nomoka ar lūgumiem atrast viņu pazudušos luteklīšus.

-    Jā, protams. Bet šī ir pirmā reize, kad mani šādā lietā uzaicina vīrs, nevis sieva.

Sera Džozefa ačeles atzinīgi samiedzās. Viņš sacīja:

-     Nu es sāku saprast, kāpēc man ieteica tieši jūs. Jūs esat veikls zēns, mesjē Puaro.

Puaro apjautājās:

-    Varbūt jūs man minēsiet kādus faktus par šo lietu? Kad īsti suns pazuda?

-Tieši pirms nedēļas.

-    Un jūsu sieva kopš tā laika ir pilnīgi beigta, vai ne?

Sers Džozefs viņu cieši uzlūkoja, tad teica:

-Jūs nesaprotat. Suns ir atdots atpakaļ.

-      Atdots atpakaļ? Tādā gadījumā atļaujiet jautāt, kāds tam visam sakars ar mani?

Sers Džozefs kļuva gluži sarkans.

-     Tāds, ka es neciešu, ja kāds mēģina mani apkrāpt! Tagad, mesjē Puaro, es jums visu izstāstīšu. Suni nozaga pirms nedēļas pievāca Kensingtonas parkā, kur viņš pastaigājās manas sievas laika kavētājas pavadībā. Nākamajā dienā sievai pieprasīja samaksāt divsimt mārciņas. Divus simtus! Par vienu sasodītu, vaukšķošu sīklopu, kas mūžīgi pinas pa kājām!

Puaro piezīmēja:

-    Dabīgi, ka jūs nebijāt ar mieru izšķiest šādu summu?

-     Protams, ka nebiju, vai, pareizāk sakot nebūtu, ja zinātu par šādu nekaunīgu prasību. Millija, mana sieva, to saprata tīri labi un man neteica ne vārda, tikai ņēma un aizsūtīja naudu vienmārciņu banknotēs, kā bija prasīts uz norādīto adresi.

-    Un suni atdeva atpakaļ?

-     Tajā vakarā ieskanējās durvju zvans, tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles, bet aiz durvīm uz kāpnītēm sēdēja šitais sīkai a.

-    Skaidrs. Turpiniet!

-Tad Millija, protams, atzinās, ko izstrādājusi, un es mazliet zaudēju savaldīšanos. Tomēr pēc brīža nomierinājos, jo kas padarīts, padarīts, turklāt veltīgi gaidīt no sievietes saprātīgu rīcību. Es pat uzdrošinos teikt, ka būtu atmetis šai lietai ar roku, ja klubā nesatiktu veco Semjuelsonu.

-    Tiešām?

-     Sasodīts, šī lieta izskatās pēc pamatīgas izspiešanas! Ar Semjuelsonu bija noticis tieši tas pats. Trīs simti mārciņu tik daudz bija izkrāpts viņa sievai! Nu, tas bija mazliet par traku. Nolēmu, ka šai lietai jādara gals, un uzaicināju jūs.

-    Bet tiešām, ser Džozef, vai tad vispareizāk un vislētāk nebūtu bijis doties uz policiju?

Sers Džozefs paberzēja degunu un iejautājās:

-    Vai jūs esat precējies, mesjē Puaro?

-     Diemžēl, Puaro atbildēja, man nav bijusi tā laime apprecēties.

-    Hm, sers Džozefs norūca. Nezinu, kā ar laimi, bet, ja jūs būtu precējies, zinātu, ka sievietes ir dīvainas būtnes. Mana sieva krita histērijā, tikai pieminot policijas vārdu vien. Viņa ieņēmusi galvā, ka, tiklīdz griezīšos policijā, viņas dārgumiņam Šan Tunam kaut kas notiks.

Viņa negribēja par to ne dzirdēt, un man jāatzīstas, ka nebija sevišķā sajūsmā par to, ka esmu nodomājis uzaicināt jūs. Bet es paliku pie sava, un beidzot viņa padevās. Taču ņemiet vērā viņai tas nepatīk.

Herkuls Puaro noteica:

-    Jūtu, ka stāvoklis ir kutelīgs. Būtu labāk, ja es iztaujātu jūsu kundzi, iegūtu sīkākas ziņas un pie viena viņu nomierinātu, paskaidrodams, ka neesmu no policijas, tātad viņas sunītim nekas nedraud.

Sers Džozefs pamāja ar galvu, piecēlās un sacīja:

-    Es jūs tūlīt pavadīšu.

2.

Lielā, sutlgā, bagātīgi mēbelētā viesistabā sēdēja divas sievietes.

Kad ienāca sers Džozefs un Herkuls Puaro, viņiem pretī metās mazs Pekinas sunītis. Nikni riedams, tas ņēmās draudīgi riņķot ap Puaro potītērm

-    Šan, Šan, nāc šurp! Nāc pie māmiņas, mīļumiņ! Paceliet viņu, mis Kārnebij!

Otra sieviete skubīgi metās izpildīt pavēli, un Herkuls Puaro noteica:

-    Tik tiešām īsts lauva!

San Tuna gūstītāja aizelsusies piekrita:

-    Jā, viņš nudien ir labs mājas sargs. Nebaidās ne no viena un ne no kā. Nu, nu, mīlulīt!

Veicis nepieciešamo iepazīstināšanas ceremoniju, sers Džozefs teica:

-    Nu, mesjē Puaro, tagad jūs atstāšu, lai varat turpināt.

Atvadoties viegli palocījis galvu, viņš izgāja no istabas.

Lēdija Hogina bija resna, untumaina izskata kundze hennā krāsotiem, sarkaniem matiem. Viņas laika kavētāja, satrauktā mis Kārnebija, bija apaļīga, piemīlīga izskata būtne vecumā starp četrdesmit un piecdesmit gadiem. Viņa izturējās pret lēdiju Hoginu ārkārtīgi pazemīgi un acīmredzami baidījās no savas darba devējas kā no uguns.

-     Un tagad, lēdija Hogina, sniedziet man šā drausmīgā nozieguma pilnu aprakstu!

Lēdija Hogina atplauka:

-     Ļoti priecājos, ka jūs to atzīstat, mesjē Puaro. Jo tas bija noziegums. Pekinieši ir ārkārtīgi jūtīgi tikpat jūtīgi kā bērni. Nabaga San Tuns varēja nomirt aiz bailēm, kaut ari viņam neviens neko nedarītu.

Mis Kārnebija aizelsusies piebalsoja:

-    Jā, tas bija nekrietni, ļoti nekrietni!

-    Lūdzu, izklāstiet man faktus!

-     Nu, tas notika tā. Šan Tuns pastaigājās pa parku mis Kārnebijas pavadībā…

-    Ak vai, jā tā bija mana vaina, laika kavētāja atbalsoja. Kā gan es varēju būt tik neapdomīga, tik neuzmanīga?

Lēdija Hogina ledaini noteica:

-    Negribu jums pārmest, mis Kārnebij, bet es patiešām uzskatu, ka jums vajadzēja būt uzmanīgākai.

Puaro pievērsa skatienu laika kavētājai.

-    Kā tas notika?

Mis Kārnebijas balss, kaut arī mazliet uztraukta, urdza viegli kā strautiņš:

-     Nu, tas bija ārkārtīgi dīvaini !v Mēs tikko bijām izgājuši cauri ziedu alejai Šan Tuns, protams, bija saitē, jo pirms tam izskraidījās pa zālienu, un es jau pagriezos uz māju pusi, kad manu uzmanību piesaistīja kāds bērniņš ratiņos. Viņš bija tik jauks un man pat uzsmaidīja vienkārši apburošs mazulis, ar tik burvīgiem,

sārtiem vaidziņiem un tādiem cirtainiem mati-

>

ņiem… Es nespēju atturēties, neaprunājusies ar bērnaukli. Pajautāju viņai, cik mazais vecs, un viņa pateica, ka tam ir septiņpadsmit mēnešu. Esmu pārliecināta, ka mēs tērzējām tikai kādas paris minūtes, kad es, palūkojusies lejup, pēkšņi ieraudzīju, ka Sana tur vairs nav. Saite bija vienkaiši pārgriezta…

Lēdija Hogina piebilda:

-     Ja jūs būtu nopietnāk izturējusies pret saviem pienākumiem, neviens nebūtu varējis pārgriezt saiti nepamanīts.

Šķita, ka mis Kārnebija tūlīt izplūdis asarās.

Puaro steidzīgi iejaucās:

-    Un kas notika tālāk? >

-     Nu, protams, ka es izmeklēju visas malas. Un saucu! Apvaicājos arī parka sargam, vai viņš nav redzējis kādu vīrieti nesam Pekinas suni, bet viņš neko aizdomīgu nebija ievērojis, un es nezināju, ko darīt. Turpināju vien meklēt, bet galu galā biju spiesta nākt uz māju…

Mis Kārnebija strauji aprāvās. Puaro varēja iedomāties, kas notika pēc tam. Viņš jautāja:

-    Un tad jūs saņēmāt vēstuli, vai ne?

Lēdija Hogina turpināja stāstījumu:

-     Nākamajā rītā jau ar pirmo pastu. Vēstulē bija rakstīts ja es vēl gribot redzēt Šan Tunu dzīvu, man vienkāršā vēstulē jāaizsūta divi simti vienmārciņu banknotēs kapteinim Kērtisam uz Blūmsberijroudas laukuma trīsdesmit astoto namu. Vēstulē vēl bija nosacījums: ja nauda būšot iezīmēta vai ziņots policijai, tad San Tunam tikšot nogrieztas ausis un aste!

Mis Kārnebija sāka šņukstēt.

-    Cik šausmīgi, viņa izdvesa. Kā gan cilvēki var būt tādi nezvēri!

Lēdija Hogina turpināja:

-    Tur vēl bija rakstīts ja es nosūtīšot naudu nekavējoties, Šan Tuns tikšot atdots atpakaļ sveiks un vesels tai pašā vakarā, bet, ja… ja es vēlāk iešot uz policiju, Šan Tuns atkal dabūšot ciest…

Mis Kārnebija raudulīgi šņukstēja:

-     Ak vai, es tā baidos pat vēl tagad. Protams, ka mesjē Puaro nav gluži tas pats, kas policija…

Lēdija satraukti ierunājās:

-      Nu jau jūs pats redzat, mesjē Puaro, ka jābūt sevišķi piesardzīgam.

Herkuls Puaro pasteidzās izkliedēt viņas bažas.

-     Bet es taču neesmu no policijas. Izmeklēšu šo lietu ļoti neuzkrītoši, ļoti diskrēti. Es jums galvoju, lēdija Hogina, ka Šan Tunam nekas nedraud, es jums to garantēju.

Likās, ka, izdzirdot šo maģisko vārdu, abas dāmas atviegloti uzelpo. Puaro turpināja:

-    Vai jums šī vēstule ir saglabājusies?

Lēdija Hogina papurināja galvu:

-    Nē, bija pavēlēts pielikt to pie naudas.

-    Un jūs to izdarījāt?

-Jā.

-    Hm, žēl!

Mis Kārnebija izpalīdzīgi ieteicās:

-    Bet man vēl ir sunīša saite. Vai atnest?

Viņa izgāja no istabas. Puaro izmantoja laika kavētājas prombūtni un pajautāja šo to noderīgu lēdijai Hoginai.

-     Emija Kārnebija? Ak, viņa ir tīri laba laika kavētāja. Lāga dvēsele, tiesa gan padumja. Man ir bijušas vairākas laika kavētājas, un visas galīgi stulbas. Taču Emija bija tā pieķērusies San Tunam un tik ļoti pārdzīvoja viņa pazušanu. Bet bija jau arī iemesls kā nu ne slaistās ap bērnu ratiņiem un nemaz nepieskata manu mīlulīti! Visas vecmeitas ir vienādas līdzko ierauga kādu zīdaini, tā vai kūst. Nē, esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņai ar šo zādzību nav nekāda sakara.

-    Tā liekas gan, Puaro piekrita. Bet, tā kā suns pazuda, kad bija viņas uzraudzībā, man tomēr jāpārliecinās par viņas godīgumu. Vai viņa pie jums ir jau ilgi?

-     Gandrīz gadu. Viņai bija lieliskas ieteikuma vēstules. Pirms tam viņa kalpoja vecajai lēdijai Hārtingfildai līdz vecās lēdijas nāvei, ja nemaldos kādus desmit gadus. Pēc tam viņa kopa slimo māsu. Viņa ir tiešām lieliska laika kavētāja, bet, kā jau teicu, galīgi stulba.

Šajā brīdī, vēl vairāk aizelsusies, atgriezās Emija Kārnebija ar pārgrieztu suņa saiti, kuru visnotaļ svinīgi pasniedza Puaro, lūkodamās viņā ar cerīgu un gaidpilnu skatienu.

Puaro saiti rūpīgi apskatīja.

-Mais oui*, viņš nopūtās. Tā tik tiešām ir pārgriezta.

Abas sievietes joprojām kaut ko gaidīja. Puaro teica:

-    Es to paturēšu.

Tad saite ļoti svarīgi tika iebāzta kabatā. Abas sievietes atviegloti uzelpoja Puaro bija izdarījis tieši to, ko no viņa gaidīja.

3.

Herkuls Puaro nekad neko neatstāja nepārbaudītu.

Lai gan mis Kārnebija bija radījusi vienkāršas, ne sevišķi gudras, taču godīgas būtnes iespaidu, Puaro tomēr iztaujāja kādu visai drūma izskata dāmu nelaiķes lēdijas Hārtingfīldas brāļameitu.

-    Emija Kārnebija? mis Moltreversa pārjautāja. Protams, es viņu lieliski atceros. Viņa bija lāga dvēsele un krustmātei Džūlijai visnotaļ noderīga. Emijai ļoti patika suņi, bet priekšā lasīšanā viņa bija neaizstājama. Smalkjūtīga ari vienmēr izdabāja slima cilvēka untumiem. Kas ar viņu noticis? Ceru, ka nekas slikts. Apmēram pirms gada viņa man lūdza uzrakstīt ieteikuma vēstuli kādai sievietei, kuras uzvārds sākās ar burtu H…

Puaro steidzīgi paskaidroja, ka mis Kārnebija strādā vēl turpat, bet viņai radušās nelielas nepatikšanas kāda pazuduša suņa dēļ.

-     Emijai Kārnebijai ļoti patīk suņi. Manai krustmātei bija suns. Mirstot viņa to atstāja mis Kārnebijai, jo mis Kārnebija bija sunītim bezgala pieķērusies. Domāju, ka viņa bija ārkārtīgi satriekta, kad tas nomira. Ak, jā, viņa ir lāga dvēsele, tikai, protams, ne sevišķi inteliģenta.

Herkuls Puaro piekrita, ka mis Kārnebiju tiešām nevarētu saukt par inteliģentu.

Nākamais punkts viņa rīcības plānā uzmeklēt parka sargu, ar kuru mis Kārnebija runājusi tajā liktenīgajā pēcpusdienā. Šo vīru Puaro atrada bez sevišķām pūlēm. Sargs labi atcerējās minēto starpgadījumu.

Patukla dāma vidējos gados uzvedās kā bez prāta, jo bija pazaudējusi Pekinas sunīti. Pēc skata šo kundzīti pazinu labi, jo viņa veda šuneli šurp gandrīz katru pēcpusdienu. Redzēju viņus abus pastaigājamies arī tajā reizē. Viņa bija kā bez prāta aiz uztraukuma, kad suns pazuda. Bija atskrējusi pie manis, lai uzzinātu, vai neesmu redzējis kādu ejam ar Pekinas suni. Nu, padomā tikai! Varu jums pateikt, ka parks ir pilns ar suņiem te bizenē terjeri, spanieli, dažnedažādi takši, tad vēl baseti, pat krievu dzinējsuņi. Tādā barā vienkārši nav iespējams ievērot kaut kādu pekinieti.

Herkuls Puaro domīgi pamāja ar galvu. Viņš devās uz Blūmsberijroudas laukuma trīsdesmit astoto namu.

Trīsdesmit astotais, trīsdesmit devītais un četrdesmitais bija apvienoti vienā blokā un dēvējās par Balaklavas privātviesnīcu. Puaro uzkāpa augšā pa kāpnēm un atgrūda durvis. Iekšpusē viņu sagaidīja tumsa un vārītu kāpostu smārds, par neseno brokastlaiku atgādināja arī žāvētu zivju tumīgā smarža. Pa kreisi atradās sarkankoka puķu galdiņš ar podā iestādītu saskumušu krizantēmu. Virs galdiņa rēgojās liels, ar rupju audumu apvilkts plaukts, kurā bija saliktas vēstules. Krietnu bridi Puaro to vēroja un saspringti domāja. Viņš atgrūda durvis pa labi. Tās veda uz kaut ko līdzīgu atpūtas telpām ar maziem galdiņiem un dažiem tā sauktajiem atzveltnes krēsliem, kas bija apvilkti ar nomācošā rakstā apdrukātu kretona audumu. Trīs sirmas dāmas un viens kareivīga izskata kungs pacēla galvas un indīgi nopētīja iebrucēju. Herkuls Puaro nosarka un atkāpās.

Viņš devās tālāk pa gaiteni un nonāca pie kāpnēm. Pa labi gaitenis sazarojās, veidojot taisnu lenki, un acīmredzami veda uz ēdamistabu. » » '

Mazliet tālāk gaitenī bija redzamas durvis ar uzrakstu "Kantoris". Puaro pieklauvēja. Nesaņemdams uzaicinājumu ienākt, viņš atvēra durvis un palūkojās iekšā. Istabā atradās liels, ar papīriem apkrauts galds, bet nevienu nemanīja. Puaro izgāja ārā, atkal aizvērdams durvis. Tad viņš ielūkojās ēdamistabā.

Sērīga izskata meiča netīrā priekšautā šļūkāja gar galdiem ar nažu un dakšiņu groziņu rokā un klāja galdu.

Herkuls Puaro atvainodamies jautāja:

-     Piedodiet, vai es varētu satikt viesnīcas direktoru?

Meitene palūkojās viņā ar blāvu skatienu.

-    Nezinu gan.

Puaro paskaidroja:

-    Kantorī neviena nav.

-    Nu, man nav ne jausmas, kur viņa varētu būt.

Varbūt, Puaro bija pacietīgs un neatlaidīgs, ka jūs varētu uzzināt.

Meiča nopūtās. Jau tā apnicīgo dienas pienākumu nastai tiek uzkrauts vēl šis. Viņa bēdīgi noteica:

-    Nu, es apskatīšos, ko varu līdzēt.

Puaro pateicās un devās atpakaļ uz vestibilu, neuzdrošinādamies sastapties vaigu vaigā ar atpūtas telpā sēdošajiem, kareivīgi noskaņotajiem iemītniekiem. Viņš vērīgi aplūkoja ar rupjo audumu apvilkto vēstuļu plauktu, kad drēbju čaukstoņa un stipra Devonšīras vijolīšu smarža pavēstīja, ka ieradusies direktore.

Misis Hārta bija laipna kā saulīte. Viņa iesaucās:

-      Atvainojiet, ka nebiju savā kabinetā! Vai jums vajag istabu?

-    Ne gluži. Mani interesē, vai pie jums nesen nav apmeties kāds mans draugs. Viņu sauc kapteinis Kērtiss.

-     Kērtiss, misis Hārta atkārtoja. Kapteinis Kērtiss? Pagaidiet, kur es šo vārdu esmu dzirdējusi?

Puaro cieta klusu. Viņa mulsi pakratīja galvu. Puaro pārjautāja:

-     Tātad kapteinis Kērtiss nav pie jums apmeties?

-     Nu, pēdējā laikā noteikti ne. Un tomēr, ziniet, šis vārds man liekas pazīstams. Vai varat man pateikt, kā viņš izskatās?

-    Tas būtu grūti, Herkuls Puaro atrunājās un turpināja:

-     Man liekas, ka dažkārt tā gadās pienāk vēstule, bet adresāts te nedzīvo.

-    Protams, tā tiešām gadās.

-    Ko jūs ar tādām vēstulēm darāt?

-     Kādu laiku tās paturam, jo redzat pastāv iespēja, ka adresāts var ierasties vēlāk. Protams, ja vēstuli vai paku neviens nepieprasa ilgāku laiku, to nosūta atpakaļ uz pastu.

Herkuls Puaro domīgi palocīja galvu un teica:

-    Skaidrs.

Viņš piebilda:

-    Redzat, tas tiešām tā arī būs noticis uzrakstīju vēstuli savam draugam uz šo adresi.

Misis Hārtas seja noskaidrojās.

-     Ak, nu es saprotu. Droši vien esmu ievērojusi šo uzvārdu uz aploksnes. Bet mūsu viesnīcā ir tik daudz atvaļinātu virsnieku, kas apmetas te uz dzīvi vai uzturas caurbraucot. Vienu mirklīti! Un viņa ielūkojās vēstuļu plauktā.

Puaro sacīja:

-    Tās tur vairs nav.

-     Tā droši vien atdota atpakaļ pastniekam. Lūdzu, piedodiet! Ceru, ka tur nebija rakstīts nekas svarīgs.

-    Nē, nē, tur nebija nekā svarīga.

Kad Puaro bija jau pie durvīm, misis Hārta, joprojām tīņādamās vijolīšu dvašās, viņam sekoja, teikdama:

-Jajūsu draugs parādīsies…

-    Diez vai, jo es droši vien esmu kļūdījies…

-            Mūsu cenas, misis Hārta paskaidroja, ir ļoti mērenas. Tajas ietilpst ari kafija, ko pasniedz pēc pusdienām. Es tomēr vēlētos jums parādīt kādu no mūsu numuriem, kurā apvienota guļamistaba un viesistaba…

Puaro nācās krietni papūlēties, lai atsvabinātos no kareivīgās viesmīlības.

4.

Misis Semjuelsones viesistaba bija vēl lielāka, bagātīgāk mēbelēta un vairāk pārkurināta neka lēdijas Hoginas apartamenti. Herkuls Puaro ka apreibis lavierēja starp apzeltītiem galdiņiem un iespaidīgām skulptūru grupām.

Misis Semjuelsone šķita garāka par lēdiju Hoginu, un viņas mati bija izbalināti ar ūdeņraža pārskābi. Pekinas sunīti sauca par Nankiju Pūku. Tā izvalbītās ačeles uzpūtīgi lūkojās Herkulā Puaro. Misis Semjuelsones laika kavētāja mis Kebla atšķirībā no mis Kārnebijas bija tieva un vāja, bet tikpat lunkanu mēli un runājot mazliet aizelsās. Arī viņa tika vainota Nankija Pūka pazušanā.

-    Mesjē Puaro, tas patiešām bija apbrīnojami. Viss notika burtiski pāris sekundēs… Kāda žēlsirdīgā māsa pajautāja man, cik pulkstenis…

Puaro viņu pārtrauca:

-    Māsa? Medmāsa?

-    Nē, nē, bērnaukle, un ar tik jauku bērniņu! Tas bija tāds mīļš kukainītis ar burvīgiem, sārtiem vaidziņiem. Runā, ka Londonas gaiss bērniem neesot veselīgs, bet es esmu pārliecināta…

-    Elīna! misis Semjuelsone apsauca.

Mis Kebla nosarka, saminstinājās un padevīgi apklusa.

Misis Semjuelsones tonis bija pavisam ledains:

-     Un, kamēr mis Kebla bija noliekusies pār bērna ratiņiem, par kuriem viņai nebija nekādas daļas, kāds pārdrošs nekauņa pārgrieza Nankija Pūka saiti un pazuda ar visu suni.

Mis Kebla raudulīgi nomurmināja:

-     Viss notika vienā mirklī. Es paskatījos apkārt, bet dārgumiņš jau bija pazudis man rokā bija palikusi tikai pārgrieztā saite. Varbūt jūs to vēlētos apskatīt, mesjē Puaro?

-     Nekādā ziņā, Puaro steidzīgi attrauca. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās kolekcionēt pārgrieztas suņu saites. Cik zinu, viņš turpināja, drīz pēc tam jūs saņēmāt vēstuli.

Atkal atkārtojās tas pats stāsts: pienākusi vēstule ar draudiem nogriezt Nankijam Pūkām ausis un asti. Tikai divas lietas bija atšķirīgas pieprasītā naudas summa trīssimt mārciņu apmērā un adrese, uz kuru tā jāsūta. Šoreiz tā bija jāadresē trešā ranga kapteinim Bleķiijam Heringtona viesnīcā Klonmelgārdenā septiņdesmit seši, Kensingtonā.

Misis Semjuelsone turpināja:

-     Kad Nankijs Pūks bija atpakaļ drošībā, es pati devos turp, mesjē Puaro. Galu galā trīssimt mārciņu!… Pirmais, ko ieraudzīju, ieejot viesnīcas vestibilā, bija mana vēstule ar naudu, ielikta tādā kā statīvā. Gaidīdama viesnīcas īpašnieci, iebāzu vēstuli somiņā. Diemžēl…

Puaro uztvēra:

-     Diemžēl, kad jūs to atvērāt, tajā bija tikai baltas papīra lapas.

-     Kā jūs to zināt? misis Semjuelsone pavērās viņā apbrīnas pilnām acīm.

Puaro paraustīja plecus.

-     Acīmredzot, chere madamc*, vispirms zaglis paņēma naudu un tikai tad atdeva suni. Viņš aizvietoja banknotes ar baltu papīru un atlika vēstuli atpakaļ statīvā, lai neviens nepamanītu tas pazušanu. Tāds kapteinis Bleklijs tur nekad nebija dzīvojis.

Puaro smaidīja.

-     Protams, ka mans vīrs bija ārkārtīgi saniknots. Patiesībā viņš bija pārskaities zili melns!

Puaro piesardzīgi pajautāja:

-     Jūs taču viņam neko… hm… neteicāt, pirms nosūtījāt naudu?

-     Protams, ka ne, misis Semjuelsone apņēmīgi attrauca.

Puaro jautājoši skatījās uz viņu, un dāma paskaidroja:

-     Es nevienu brīdi negribēju riskēt. Vīrieši ir tik neaprēķināmi, ja ir darīšana ar naudu. Džeikobs būtu ziņojis policijai, tāpēc es nedrīkstēju riskēt. Nabaga dārgumiņš Nankijs Pūks ar viņu varētu notikt viss kas! Dabīgi, ka vēlāk man viss bija jāizstāsta vīram vajadzēja taču paskaidrot, kāpēc esmu pārsniegusi bankas kredītu.

Puaro piekrita:

-    Pilnīgi pareizi, pilnīgi pareizi.

-     Savu mūžu nebiju redzējusi viņu tik dusmīgu. Vīrieši, misis Semjuelsone runāja, kārtodama brīnišķu rokassprādzi ar briljantiem un virpinādama gredzenus uz pirkstiem, ne par ko citu nedomā, kā tikai par naudu.

5.

Herkuls Puaro liftā uzbrauca līdz sera Džozefa Hogina kantorim. Viņš iesūtīja savu vizītkarti un saņēma paskaidrojumu, ka sers Džozefs pašlaik esot aizņemts, bet drīz būšot brīvs.

Beidzot no sera Džozefa kabineta izpeldēja augstprātīga izskata blondīne ar papīru kaudzi rokās. Ejot garām, viņa apveltīja savādo vīreli ar nievājošu skatienu. Sers Džozefs bija novietojies aiz milzīga sarkankoka rakstāmgalda. Uz viņa zoda bija redzamas lūpu krāsas pēdas.

-    Nu, mesjē Puaro, sēdieties! Vai ir kādi jautājumi?

Herkuls Puaro atteica:

-     Šī lieta ir apbrīnojami vienkārša. Visos gadījumos nauda tiek aizsūtīta uz kādu pansiju vai privātu viesnīcu, kur nav ne šveicara, ne durvju sarga un kur visu laiku nāk un iet milzīgi daudz apmeklētāju, no kuriem lielais vairums ir atvaļināti virsnieki. Nekas nav vieglāk, kā ieiet iekšā, izvilkt vēstuli no plaukta un vai nu paņemt to sev līdzi, vai izņemt naudu un vietā ielikt papīra lapu. Tāpēc jel kurā gadījumā netiek atstātas nekādas pēdas.

-     Vai gribat teikt, ka jums nav ne jausmas, kas ir vainīgais?

Man ir zināmas aizdomas, jā. Vajadzēs pāris du nas, lai noskaidrotu, vai tās ir pareizas.

Sers Džozefs ziņkārīgi paskatījās uz Puaro. Labi strādāts. Tātad, tiklīdz jums būs kas zināms…

Es to personīgi paziņošu jums. Būs nepieciešams pārcilvēcisks spēks, lai nokļūtu līdz šīs lietas atrisinājumam.

1 lerkuls Puaro apgalvoja: Man ir tāds spēks un veiksme. Herkuls Puaro neveiksmes nepazīst.

Sers Džozefs paskatījās uz mazo vīriņu un pasmīnēja:

-    Esat par sevi tik ļoti pārliecināts?

-    Pilnīgi un galīgi.

-   Nu, labi, sers Džozefs Hogins smagnēji al/.vila krēslā. Kas augstu kāpj, tas zemu krīt. ('eru, ka jums tas ir zināms.

6.

Sēdēdams pie elektriskā sildītāja un izjuzdams klusu prieku par tā ģeometriski pareizo formu, Herkuls Puaro deva norādījumus savam sulainim un reizē uzticības personai.

-    Vai sapratāt, Zorž?

-    Pilnīgi, ser.

-  Visticamāk, tas ir dzīvoklis vai īrēta mājiņa. Un tas būs noteiktās robežās vai nu uz dienvidiem no parka, austrumos no Kensingtonas baznīcas, uz rietumiem no Naitsbridžas kazarmām, vai uz ziemeļiem no Fulemroudas.

-    Man ir pilnīgi skaidrs, ser.

Puaro noteica:

-    Tiešām savāds gadījums. Te skaidri jūtams spilgts organizatora talants. Un pārsteidzošākais ir tas, ka galvenās lomas tēlotājs pats Nemejas lauva, ja es viņu tā drīkstu dēvēt, paliek neredzams. Jā, mazs, jauks gadījums. Es vienīgi vēlētos, kaut varētu sajust lielākas simpātijas pret savu klientu, bet viņš diemžēl stipri atgādina kādu Lježas ziepju fabrikantu, kurš noindēja savu sievu, lai varētu apprecēt blondo sekretāri. Tā bija viena no manām pirmajām veiksmīgi atrisinātajām lietām.

Žoržs pakratīja galvu un nopietni teica:

-     Tās blondīnes, ser, mūžīgi sagādā visādas nepatikšanas.

7.

Pēc trim dienām nenovērtējamais Žoržs teica:

-    Šeit ir tā adrese, ser.

Puaro paņēma no Žorža papīra lapiņu.

-    Lieliski, mans labais Žorž. Un kurās dienās?

-    Ceturtdienās, ser.

-     Ak ceturtdienās. Un šodien laimīgā kārtā tieši ir ceturtdiena, tā ka mēs nedrīkstam kavēties.

Pēc divdesmit minūtēm Puaro rausās augšā pa kāpnēm neizskatīgā namā, kas atradās mazā ieliņā, kura atzarojās no plašas maģistrāles. Šajā Rosholmas īres mājā desmitais dzīvoklis atradās ceturtajā, augšējā stāvā, bet lifta nebija. Puaro spēkojās ar šaurajām vītņu kāpnēm.

Uz augšējā kāpņu laukumiņa viņš apstājās, lai atvilktu elpu, un pēkšņi aiz desmitā dzīvokļa durvīm izdzirda neparastu skaņu, kas iztraucēja klusumu, spalgas suņa rejas.

Viegli smaidīdams, Puaro pamāja ar galvu un piezvanīja pie desmitā dzīvokļa durvīm.

Suņa rejas kļuva skaļākas durvīm tuvojās soļi, un tās atvērās…

Emija Kārnebija strauji atrāvās atpakaļ un piespieda roku kuplajām krūtīm.

-   Atļausiet ienākt? Puaro jautāja un, atbildi negaidīdams, iegāja pa durvīm.

Durvis pa labi, uz viesistabu, bija atvērtas, un viņš devās iekšā. Mis Kārnebija sekoja, kustēdamās kā sapni.

Istaba bija pavisam maza un pieblīvēta ar mēl>elēm. Starp tām varēja saskatīt kādu cilvēku tā bija pavecāka sieviete, kas gulēja uz dīvāna, kurš bija pievilkts pie gāzes kamīna. Kad istabā ienāca Puaro, no dīvāna nolēca Pekinas sunītis un picrikšoju tuvāk, vairākas reizes aizdomīgi ieriedamies.

Ahā, Puaro noteica. Galvenās lomas izpildītājs. Sveiks, mazais draudziņ!

Viņš noliecās un pastiepa roku. Sunītis to apostīja, ar savām gudrajām acīm lūkodamies viesim tieši sejā.

• Mis Kārnebija vārgi nočukstēja:

-    Tātad jūs zināt?

Herkuls Puaro pamāja ar galvu.

-    Jā, zinu. Viņš paskatījās uz sievieti, kas gulēja uz dīvāna. Droši vien jūsu māsa?

-     Jā. Emīlij, šis ir… šis ir misters Puaro, mis Kārnebija automātiski iepazīstināja.

Emīlijai Kārnebijai aizrāvās elpa. Vina izdvesa:

-Ak!

Emija Kārnebija skumīgi nopūtās:

-Ogast, Ogast…

Pekinas sunītis pagrieza galviņu uz viņas pusi un, paluncinājis astīti, no jauna sāka ošņāt Puaro roku, atkal viegli pakustinādams astīti.

Puaro uzmanīgi pacēla sunīti un apsēdās, novietodams Ogastu uz ceļiem. Viņš teica:

-     Tātad es esmu sagūstījis Nemejas lauvu. Mans uzdevums ir izpildīts.

Emija Kārnebija neizteiksmīgā, nedzīvā balsī teica:

-    Vai jūs tiešām zināt visu?

Puaro apstiprinoši pamāja.

-      Domāju, ka zinu. Jūs visu organizējāt, un Ogasts jums palīdzēja. Jūs izvedāt savas saimnieces suni parastajā pastaigā, atvedāt viņu šeit pie jūsu māsas un devāties atpakaļ uz parku ar Ogastu. Parka sargs kā vienmēr jūs redzēja ar Pekinas suni. Bērnaukle, ja mēs viņu vispār atrastu, arī būtu apliecinājusi, ka jums bija līdzi Pekinas sunītis, kad jūs sarunājāties. Sarunas laikā jūs pārgriezāt saiti, un Ogasts, kuru bijāt lieliski izdresējusi, nekavējoties metās projām un devās taisnā ceļā uz mājām. Pēc pāris minūtēm jūs sacēlāt troksni, ka jums nozagts suns.

Visi klusēja. Tad mis Kārnebija saņēmās un ar zināmu, aizkustinošu cienību teica:

-     Jā, viss notika tieši tā. Man… man nav nekā, ko piebilst.

Slimā sieviete uz dīvāna sāka klusi raudāt.

Puaro pārjautāja:

-    Pilnīgi nekā, jaunkundz?

Mis Kārnebija atbildēja:

-    Nekā. Es zagu un tiku pieķerta.

Puaro pajautāja:

-     Vai jums nav nekā, ko teikt, lai sevi aizstāvētu?

Pēkšņi Emijas Kārnebijas bālajos vaigos iekvēlojās sārti plankumi. Viņa atteica:

-    Es… es nenožēloju savu rīcību. Domāju, ka jus esat labsirdīgs cilvēks, mesjē Puaro, un tāpēc spēsiet mani saprast. Redziet, es visu laiku tik ļoti baidījos.

-    Baidījāties?

-     Jā, vīrietim to ir grūti saprast. Redziet, es nepavisam neesmu gudra, man nav izglītības, es kļūstu vecāka un es tik ļoti baidos par nākotni. Neesmu arī neko iekrājusi kā gan es to būtu varējusi, ja jārūpējas par Emīliju? un, kad es kļūšu vēl vecāka un nespējīgāka, man neviens vairs nedos darbu. Visi grib jaunas un izdarīgas. Pazīstu daudzas sievietes ar tādu pašu likteni kā man nevienam tu neesi vajadzīga, tev jādzīvo vienā mazā istabiņā bez siltuma, jo nav, ar ko kurināt, bez kārtīga ēdiena, un beidzot tu nevari pat samaksāt īri par istabu… Protams, ir pansionāti, bet tajos nav viegli iekļūt, ja nav ietekmigu draugu, un man tādu nav. Tādā pašā situācijā ir tik daudzas citas laika kavētājas. Viņas, nabadzītes, ir neizglītotas, nekam nederīgas sievietes bez nākotnes cerībām, bet ar bailēm par rītdienu…

Mis Kārnebijas balss ietrīcējās. Viņa turpināja:

-     Un tā… mēs dažas… sapulcējāmies un… un es izdomāju šo… plānu. Būtībā šī doma man radās tieši Ogasta dēļ. Redziet, lielākajai daļai cilvēku visi Pekinas sunīši šķiet pilnīgi vienādi, tieši tāpat kā mums ķīnieši. Tās, bez šaubām, ir muļķības. Neviens pazinējs nevarētu sajaukt Ogastu ar Nankiju Pūku vai San Tunu, vai kādu citu pekinieti. Pirmkārt, viņš ir daudz saprātīgāks un daudz skaistāks, bet, kā jau minēju, lielākajai daļai cilvēku pekinietis ir un paliek tikai pekinietis. Uz tādām domām mani uzvedināja Ogasts un vēl fakts, ka tik daudzām bagātām sievietēm ir Pekinas sunīši.

Viegli smaidīdams, Puaro piezīmēja:

-    Šī… izspiešana droši vien bija krietni ienesīga! Cik jūsu īsti ir tajā… tajā bandā? Vai varbūt pareizāk būtu jautāt, kāds ir sekmīgi paveikto operāciju skaits?

Mis Kārnebija atklāti atbildēja:

-    Šan Tuns bija sešpadsmitais.

Herkuls Puaro izbrīnījies savilka uzacis:

-    Apsveicu! Jūs visu bijāt noorganizējusi tiešām lieliski.

Emīlija Kārnebija piebilda:

-     Emija vienmēr bijusi laba organizatore. Mūsu tēvs viņš bija Kelingtonas vikārs Eseksā arvien teica, ka Emija prot ģeniāli plānot. Viņa vienmēr organizēja sarīkojumus, labdarības tirdziņus un tamlīdzīgus pasākumus.

Viegli palocīdamies, Puaro teica:

-    Piekrītu. Jūs, jaunkundz, esat augstas klases noziedzniece.

Emija Kārnebija iesaucās:

-     Noziedzniece! Ak vai, laikam jums taisnība. Bet… bet tas taču nebija nekāds noziegums.

-    Kas tad tas bija?

-     Protams, formāli to tā varētu saukt, jo tika pārkāpts likums. Redziet kā lai jums to saprotamāk pasaka? gandrīz visas šīs sievietes, kuras mums dod darbu, ir tik rupjas un nesimpātiskas. Lēdija Hogina, piemēram, uzskatīja, ka var man teikt visu ko. Nesen viņa man pārmeta, ka viņas tonizējošām zālēm esot bijusi nepatīkama piegarša, un atklāti apvainoja mani, ka es tās esot sabojājusi. Un vēl tādā pašā garā, mis Kārnebija piesarka. — Tas bija tiešām ļoti nepatīkami. Bet, ja tu mēģināsi taisnoties vai gribēsi izskaidroties, tad tik sāksies graušanā, ja jūs saprotat, ko tas nozīmē.

-    Saprotu gan, Herkuls Puaro teica.

-     Un, ja diendienā tu esi spiests noskatīties, ka nauda tiek izšķiesta par visādiem niekiem, tas ir neizturami. Un sers Džozefs reizēm mēdza palielīties ar izdevīgiem darījumiem, kurus noslēdzis Sitijā, bet dažkārt man likās (es, protams, at/istu, ka man ir tikai sievietes smadzenes un ka pietiekami labi neorientējos naudas lietās), ka šie darījumi ir acīmredzami negodīgi. Ziniet, mesjē Puaro, tas viss… tas viss izsita mani no sliedēm, un es nospriedu, ka paņemt mazliet naudas no šiem ļaudīm, kuri to šķiež pa labi un pa kreisi un iegūst ne sevišķi godīgā ceļā, nav… nu, gandrīz vai nav nekas nosodāms.

Puaro noteica:

-     Mūsdienu Robins Huds! Sakiet, mis Kārnebij, vai jums kādreiz nācās izpildīt vēstulēs izteiktos draudus?

-    Kādus draudus?

-    Vai jūs kādreiz bijāt spiesta sakropļot dzīvniekus, kā bija aprakstīts vēstulēs?

Mis Kārnebija uzlūkoja viņu ar šausmām.

-     Nekad! Es pat domās nepieļāvu tādu varbūtību. Draudi bija, nu, vienkārši māksliniecisks izteiksmes veids.

-Ļoti māksliniecisks! Un cik iedarbīgs!

-     Nu, es taču zināju, ka tas iedarbosies. Es iedomājos, kā man būtu ap sirdi, ja tā notiktu ar manu Ogastu. Turklāt man vajadzēja nodrošināties pret varbūtību, ka sievas varētu visu izstāstīt saviem vīriem par ātru. Bet viss vienmēr gāja gludi. Deviņos gadījumos no desmit vēstuli ar naudu uzdeva nosūtīt laika kavētājai. Mēs parasti to paturējām virs tvaikiem, tad atvērām, izņēmām banknotes un aizstājām tās ar papīru. Pāris reizes sievas vēstuli nosūtīja pašas. Tad, protams, laika kavētājai bija jāaiziet uz viesnīcu un jāizņem vēstule no plaukta. Bet arī tas nesagādāja nekādas grūtības.

Un bērnauklē? Vai parkā vienmer bija bērnaukle?

Redziet, mesjē Puaro, visiem ir zināms, cik muļķīgi vecmeitas jūsmo par bērniem. Tāpēc līkas pavisam dabiski, ka viņas būs tā iegrimušas U rna apjūsmošanā, ka neko ne dzirdēs, ne redzēs.

I lerkuls Puaro nopūtās un teica: Jus esat lieliska psiholoģe un pirmklasīga organizatore, turklāt jums piemīt ari izcils aktrises talants. Nesen, kad es iztaujāju lēdiju HogiiMi, jūs notēlojāt savu lomu nevainojami. Nekad nenonieciniet sevi, mis Kārnebij! Varbūt jūs esat neizglītota sieviete, bet jums piemīt drosme un prāts.

Mis Kārnebija nedroši pasmaidīja un teica: Un tomēr es tiku pieķerta, mesjē Puaro.

-     To spēju vienīgi ES Herkuls Puaro! Tas bija neizbēgami. Kad^ biju iztaujājis misis Semliielsoni, sapratu, ka San Tuna nozagšana ir viena no daudzām. Jau pirms tam biju uzzinājis, ka jūs esat mantojusi Pekinas suniti un ka jums ir slima māsa. Man vienīgi atlika palūgt savam neaizstājamajam kalpotājam, lai viņš noteiktā pilsētas rajonā uzmeklē nelielu dzīvoklīti, kurā apmetusies kāda slima dāma ar Pekinas sunīti un kurai ir arī māsa, kas to apmeklē reizi nedēļā savā brīvajā dienā. Tas bija pavisam vienkārši.

Emija Kārnebija saņēma drosmi un teica:

-    Jūs bijāt ļoti laipns. Tāpēc uzdrošinos jums ko lūgt. Zinu, ka neizbēgšu no pelnītā soda. Droši vien mani ieliks cietumā. Bet vai jūs, mesjē

Puaro, varētu nedarīt to zināmu sabiedrībai? Tas sāpinātu Emīliju, un mums būtu kauns no senajiem, labajiem draugiem. Vai es nevarētu sēdēt cietumā ar, teiksim, svešu vārdu? Varbūt es lūdzu kaut ko pavisam neiespējamu…

Herkuls Puaro atbildēja:

-    Domāju, ka varu darīt jūsu labā vēl ko vairāk. Bet vispirms mums jāvienojas par vienu lietu: šai izspiešanai jādara gals! Lai vairs nepazustu neviens suns! Ar to nu ir cauri!

-    Jā, ak, jā!

-    Un nauda, ko jūs izspiedāt no lēdijas Hoginas, ir jāatdod.

Emija Kārnebija šķērsoja istabu, atvēra rakstāmgalda atvilktni un atgriezās ar naudas paciņu, ko pasniedza Puaro.

-     Es biju nodomājusi to šodien iemaksāt kopējā kasē.

Puaro paņēma naudu, pārskaitīja un piecēlās.

-     Domāju, mis Kārnebij, ka varbūt varēšu pierunāt seru Džozefu, lai viņš nesūdz jūs tiesā.

Emija Kārnebija saņēma rokas kā lūgšanā, Emīlija izdvesa priekpilnu nopūtu, bet Ogasts ierējās un paluncināja astīti.

-     Kas attiecas uz tevi, mori ami*, Puaro uzrunāja suni, es vēlētos, lai tu man kaut ko uzdāvini. Man vajadzētu tavu mantiju, kas padara neredzamu. Visos šajos notikumos nevienam ne mirkli neradās aizdomas, ka darbojās vēl viens suns. Ogasts bija ieģērbts lauvas ādā, kas padara neredzamu.

-    Protams, mesjē Puaro, jo teika stāsta, ka Pekinas sunīši kādreiz ir bijuši lauvas. Un viņiem vēl tagad ir lauvu sirdis!

-     Ogasts droši vien ir tas sunītis, kuru jums novēlēja lēdija Hārtingfilda un kurš, kā runā, esot miris. Vai jums nekad nebija bail, ka sunīti uz ielas varētu sabraukt kāda mašīna?

-     Ak, nē, mesjē Puaro, Ogasts zina ielu satiksmes noteikumus, jo es biju viņu rūpīgi apmācījusi. Viņš pat izprata vienvirziena ielu kustības principus.

-    Tādā gadījumā, Herkuls Puaro secināja, viņš ir pārāks par lielu daļu cilvēcisku būtņu.

8.

Sers Džozefs pieņēma Herkulu Puaro savā

kabinetā. Viņš teica:

>

-    Nu, mesjē Puaro? Neizlielījāties par velti?

-    Atļaujiet vispirms jums ko pajautāt, Puaro apsēzdamies sacīja, es zinu, kas ir noziedznieks, un domāju, ka man ir pietiekami daudz pierādījumu, lai varētu šo personu iesūdzēt tiesā. Bet tādā gadījumā šaubos, vai jūs vispār kādreiz atgūsiet savu naudiņu.

-     Es nedabūšu atpakaļ savu naudu? sers Džozefs tumši pietvīka.

Herkuls Puaro turpināja:

-     Bet es neesmu policists. Šajā gadījumā es darbojos vienīgi jūsu interesēs. Domāju, ka es varētu atgūt visu summu pilnībā, ja jus nesūdzētu tiesā.

-      Ko? sers Džozefs iesaucās. Tas man jāapdomā.

-     Tas atkarīgs tikai no jums. Stingri ņemot, uzskatu, ka sabiedrības interesēs jums vajadzētu celt apsūdzību. To jums ieteiktu lielākā daļa cilvēku.

-    Domāju gan, ka ieteiktu, sers Džozefs asi attrauca. Jo tā nebūtu vinu nauda, kas aizietu gar degunu. Līdz šim mani neviens nav apkrāpis un ticis cauri sveikā.

-    Nu, ko tad jūs izlemsiet?

Sers Džozefs uzsita ar dūri uz galda.

-     Es ņemšu skanošo! Lai neviens nevarētu teikt, ka izkrāpis divsimt mārciņu manas naudas.

Herkuls Puaro piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda, izrakstīja čeku par divsimt mārciņām un pasniedza to seram Džozefam.

Sers Džozefs nedroši teica:

-    Nu, sasodīts! Kas, pie velna, /r šis blēdis?

Puaro noraidoši papurināja galvu.

-      Ja jūs pieņemat naudu, tad bez liekiem jautājumiem.

Sers Džozefs salocīja čeku un iebāza kabatā.

-   Žēl. Bet pasaulē nav nekā vērtīgāka par naudu. Un cik es jums esmu parādā, mesjē Puaro?

-    Mans honorārs nebūs augsts. Kā jau minēju, šī bija ļoti mazsvarīga lieta.

Puaro apklusa un tad piebilda:

-    Jo tagad man gandrīz visas lietas ir saistītas ar slepkavībām…

Sers Džozefs viegli sarāvās.

-    Vai tas ir interesanti? viņš pajautāja.

-     Dažreiz jā. Diezgan dīvaini, bet jūs man atgādināt vienu no manām pirmajām lietām Beļģijā pirms daudziem gadiem galvenais apsūdzētais pēc izskata bija ļoti līdzīgs jums. Tas bija kāds bagāts ziepju fabrikants, kas noindēja sievu, lai varētu apprecēt sekretāri… Jā, līdzība ir ārkārtīgi liela…

No sera Džozefa lūpām izlauzās neskaidra skaņa, tās kļuva dīvaini zilganas, un no vaigiem pazuda viss sārtums. Izvalbītām acīm viņš blenza uz Puaro. Lielais augums krēslā bija pavisam sašļucis.

Tad sers Džozefs ar dreftošu roku parakājās kabatā, izvilka čeku un to saplēsa.

-     Redzat mēs esam norēķinājušies, vai ne? Uzskatiet to par savu honorāru!

-     Bet, ser Džozef, es nebūtu prasījis tik daudz.

-    Nekas, paturiet to sev!

-    Es to aizsūtīšu kādai labdarības biedrībai.

-      Sūtiet, uz kādu sasodītu biedrību vien gribat!

Puaro paliecās uz priekšu un teica:

-      Domāju, ka nav īpašas vajadzības jums norādīt, ser Džozef, ka pašreizējā situācijā jūs darītu prātīgi, ja būtu sevišķi piesardzīgs.

Sers Džozefs tikko dzirdami atbildēja:

-    Neraizējieties, viss būs, kā nākas.

Herkuls Puaro devās projām. Iedams lejup pa

kāpnēm, viņš nodomāja: "Tātad man bija taisnība."

9.

Lēdija Hogina vīram sacīja:

-     Dīvaini, bet šis toniks garšo pavisam citādi tas vairs nav tik rūgts. Interesanti, kāpēc?

Sers Džozefs norūca:

-    Tie aptiekāri ir pavirša tauta. Gatavo zāles, kā ienāk prātā.

Lēdija Hogina šaubīdamās noteica:

-    Droši vien tev taisnība.

-    Protams, kā gan citādi?

-    Vai tas detektīvs uzzināja kaut ko par Š;in Tunu?

-    Jā. Viņš dabūja atpakaļ visu manu naudu.

-    Kas bija vainīgais?

-     To viņš man neteica. Šis Herkuls Puaro ir viens nerunīgs tips. Bet tu neraizējies!

-    Viņš ir tāds jocīgs, mazs vīriņš, vai ne?

Sers Džozefs viegli nodrebēja un pameta skatienu sānis, it kā vēl joprojām sev blakus justu Herkula Puaro neredzamo klātbūtni. Viņš nojauta, ka jutīs šo klātbūtni visu mūžu.

-     Sis Puaro ir sasodīti gudrs, gudrs kā pats nelabais!

Pie sevis viņš nodomāja:

"Lai tā Grēta iet kārties! Man nav nekādas patikas lauzt kaklu kaut kādus sasodītas platīnblondas dāmiņas dēļ!"

10.

-Ak!

Emija Kārnebija neticīgi blenza uz čeku par divsimt mārciņām.Viņa iesaucās:

Emīlij, Emīlij! Paklausies, kas te rakstīts!

"Cienītā mis Kārnebij!

Atļaujiet man šai vēstulei pievienot savu ieguldījumu Jūsu vērtīgajam fondam, pirms Jūs to likvidēsiet uz visiem laikiem.

Jums no visas sirds padevīgais

Herkuls Puaro."

-    Emij, Emīlija Kārnebija teica, tev ir neticami laimējies. Padomā, kur tu tagad varēji atrasties!

-     Vormvudskrabsā… vai varbūt Holovejā? Emija Kārnebija čukstēja. Bet tas viss jau ir beidzies, vai ne, Ogast? Tev vairs nav lemts pastaigāties pa parku ar māmiņas draudzenēm un māmiņu šķērītēm rokā.

Emīlijas skatiens kļuva izklaidīgi sapņains. Viņa nopūtās:

-     Mīļais Ogasts! Gandrīz vai žēl sunītis ir tik gudrs… Viņam vēl tik daudz ko varētu iemācīt…

II LERNES HIDRA

1.

Herkuls Puaro uzmundrinoši paskatījās uz pretī sēdošo vīrieti.

Doktors Čārlzs Oldfilds bija aptuveni četrdesmit gadus vecs. Gaišie mati deniņos bija viegli nosirmojuši, un zilajās acīs jautās satraukums. Viesis uz bridi apklusa, un šķita, ka viņš mazliet vilcinās. Tā vien likās, ka viņam grūti sākt runāt par nāciena iemeslu.

Viegli stostīdamies, Oldlīlda kungs atsāka stāstījumu:

-   Mesjē Puaro, esmu ieradies pie jums ar diezgan dīvainu lūgumu. Un, reiz nu esmu sadūšojies atnākt, gribētu noskaidrot visu līdz galam. Lai gan es skaidri zinu, ka šajā lietā man neviens nespēj palīdzēt.

Herkuls Puaro noteica:

-  Nu, par to atļaujiet spriest man!

Oldfilds nomurmināja:

-   Pats nezinu, kāpēc, bet man liekas, ka varbūt…

Viņš aprāvās.

Herkuls Puaro pabeidza teikumu:

-     Ka varbūt es varētu palīdzēt. Eh bien*, domāju, ka varētu gan. Pastāstiet, kas jūs nomāc!

Oldfilds izslējās krēslā taisni. Puaro ievēroja, cik šis vīrietis izskatās izmocīts.

Kad Oldfilds atsāka runāt, vina balsī ieskanējās bezcerība:

-     Redziet, nav jēgas iet uz policiju… Viņi nevar man palīdzēt. Un tomēr ar katru dienu tās kļūst stiprākas un stiprākas. Es es vairs nezinu, ko darīt!

-    Kas kļūst stiprākas?

-     Baumas. Ak, būtībā lieta ir pavisam vienkārša, mesjē Puaro. Mazliet vairāk nekā pirms gada man nomira sieva. Pēdējos dzīves gadus viņa gulēja uz gultas. Tagad visi runā, ka es esot vainojams viņas nāvē-es esot viņu noindējis!

-     Ak tā, Puaro noteica, un vai jūs viņu noindējāt?

-     Mesjē Puaro! doktors Oldfilds pielēca kājās.

-     Nomierinieties, Herkuls Puaro sacīja. Un apsēdieties! Tātad pieņemsim, ka jūs neesat viņu noindējis. Bet jūsu ārsta prakse, kā nojaušu, ir lauku ciematā…

-     Jā. Lokboromārketā, Berkšīrā. Biju jau agrāk dzirdējis, ka esot tādas vietas, kur ļaudis daudz tenko, bet nekad nedomāju, ka tas var sasniegt tādus apmērus, viņš pavilka krēslu mazliet uz priekšu. Mesjē Puaro, jūs nevarat iedomāties, ko man nācies pārdzīvot. Sākumā man

nebija ne jausmas, kas notiek, bet tad ievēroju, ka cilvēki pret mani vairs nav tik draudzīgi kā agrāk un pat cenšas no manis izvairīties, taču saistīju to ar neseno smago zaudējumu. Pēc tam tas bija vēl vairāk jūtams. Cilvēki pat pārgāja ielas otrā pusē, lai nebūtu ar mani jārunā.

Pacientu skaits samazinās. Kur vien eju, dzirdu sačukstēšanos, redzu nelabvēlīgus skatienus, kas novēro mani, kamēr ļaunas mēles čukst indīgus vārdus. Man ir pienākušas ari pāris apvainojoša satura vēstules.

Viņš apklusa un tad turpināja:

-     Un… es nezinu, ko iesākt. Nesaprotu, kā cīnīties pret šo melu un aizdomu tīklu.

Kā vispār var atspēkot, to, ko neviens nesaka atklāti acīs? Esmu bezspēcīgs… iedzīts lamatās… un tieku lēni un bez žēlastības izpostīts.

Puaro domīgi pamāja ar galvu. Viņš teica:

-     Jā. Baumas patiešām var salīdzināt ar deviņgalvaino Lernes hidru, kuru nav iespējams iznīcināt, jo, tiklīdz vienu galvu nocērt, tūlīt divas ataug vietā.

Doktors Oldfilds piekrita:

-    Tieši tā. Un es neko nevaru izdarīt neko! Jūs esat mana pēdējā cerība, bet es uz to nepaļaujos, jo diez vai pat jūs spēsiet man palīdzēt.

Herkuls Puaro bridi klusēja, tad teica:

-    Es gan tā nedomāju. Mani interesē jūsu nelaime, doktor Oldfild. Gribu izmēģināt spēkus, iznīcināt šo daudzgalvaino baumu nezvēru. Vispirms pastāstiet man ko vairāk par apstākļiem,

kas izraisīja šīs ļaunprātīgās tenkas. Jūs teicāt, ka tieši pirms gada zaudējāt sievu. Kāds bija viņas nāves cēlonis?

-    Kuņģa čūla.

-    Vai sekcija mirušajai tika izdarīta?

-     Nē. Viņa jau ilgu laiku pirms tam cieta no sāpēm kuņģī.

Puaro pamāja ar galvu:

-     Jā, kuņģa iekaisums un saindēšanās ar arsēnu izpaužas pilnīgi vienādi šo faktu mūsdienās zina katrs. Pēdējos desmit gados ir bijuši vismaz četri skandalozi noindēšanas gadījumi, kuros upuri bez jelkādām aizdomām tika apglabāti kā miruši no kuņģa slimības. Vai sieva pārjums bija vecāka, vai jaunāka?

-    Piecus gadus vecāka.

-    Cik ilgi jūs bijāt precējušies?

-    Piecpadsmit gadus.

-    Vai viņa atstāja kādu īpašumu?

-     Jā. Viņa bija labi situēta sieviete un atstāja apmēram trīsdesmit tūkstošus mārciņu.

-      Ļoti iespaidīga summa. Vai viņa atstāja to jums?

-Jā.

-    Vai jums ar viņu bija labas attiecības?

-    Protams.

-    Nekad nestrīdējāties? Nerīkojāt scēnas?

-      Nu, Čārlzs Oldfilds vilcinājās, manai sievai, ja tā varētu teikt, bija smags raksturs. Viņa bija invalīde, ļoti noraizējusies par savu veselību un vienmēr neapmierināta, tāpēc viņai bija ļoti grūti iztapt. Bija dienas, kad nekas, ko es darīju, nebija viņai pa prātam.

Puaro pamāja ar galvu un piekrita:

-    Ak, jā! Pazīstu, pazīstu. Šādas sievietes sūdzas, ka viņas neviens neievēro un neatzīst, sakās esam vīram tikai par nastu un teic, ka laulātais draugs būtu priecīgs, ja tiktu no sievas vaļā.

Oldfīlda sejā kā spogulī parādījās Puaro pieņēmuma patiesīgums. Viņš greizi pasmaidīja:

-Taisni kā naglai uz galvas!

Puaro turpināja:

-     Vai jūsu sievai bija pieņemta kopēja, kas viņu aprūpētu? Vai laika kavētāja? Varbūt žēlsirdīgā māsa?

-     Mums bija laika kavētāja un kopēja reizē. Ļoti saprātīga un izdarīga sieviete. Es tiešām nedomāju, ka viņa mūs aprunātu.

-     Pat saprātīgajiem un izdarīgajiem le bon Dieu* devis mēli, un viņi ne vienmēr to gudri liek lietā. Nemaz nešaubos, ka laika kavētāja jūs aprunāja! Jo jūs bijāt bezgala pateicīgs materiāls, lai dotu vielu aizraujošam vietējam skandālam. Tagad gribu jums jautāt, lūk, ko. Kas ir šī dāma?

-    Nesaprotu, doktors Oldfilds dusmās nosarka.

Puaro saudzīgi piebilda:

-     Domāju, ka saprotat. Es gribu zināt, kas ir šī dāma, kuras vārdu min kopā ar jūsējo?

Oldfilds piecēlās. Doktora seja kļuva salta un noraidoša. Viņš teica:

-            Šoreiz teiciens "Meklējiet sievieti!" nav vietā. Piedodiet, mesjē Puaro, ka esmu jūs tik ilgi aizkavējis!

Viņš devās uz durvīm.

Herkuls Puaro teica:

-     Nekas, nekas jo šī lieta mani interesē. Labprāt būtu jums palīdzējis. Bet neko nevaru uzsākt, iekams man neizstāsta patiesību.

-    Es jums izstāstīju patiesību!

-Nē…

Doktors Oldfilds apstājās pussolī un apsviedas apkārt.

-    Kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka te iejaukta sieviete?

-     Mon cher docteur!* Vai tad jums nav skaidrs, ka es pazīstu sievietes dabu? Vietējām tenkām vienmēr, atkārtoju vienmēr, par iemeslu ir sievietes un vīrieša attiecības. Ja vīrs noindētu sievu, lai aizceļotu uz Ziemeļpolu vai vienkārši baudītu vecpuiša priekus, viņa līdzpilsoņi par to neizrādītu ne mazāko interesi. Bet, ja viņi pārliecināti, ka slepkavība izdarīta, lai vīrs varētu apprecēt citu sievieti, neizbēgami sākas visādas runas. Tā taču ir pūļa psiholoģija!

-    Es nevaru atbildēt par to, ko sarunā vesels bars tenku vāceļu!

-    Protams, ka ne.

Puaro turpināja:

-    Tikpat labi jūs varat nākt atpakaļ, apsēsties un atbildēt uz manu iepriekšējo jautājumu.

Lēni, gandrīz negribīgi Oldfilds apsēdās savā agrākajā vietā un, nosarcis līdz ausīm, teica:

-            Pilnīgi iespējams, ka ļaudis aprunā mis Monkrifu. Džina Monkrifa ir mana farmaceite tiešām ļoti jauka meitene.

-    Cik ilgi viņa pie jums strādā?

-    Trīs gadus.

-    Vai jūsu sievai viņa patika?

-    Ē… nu, ne sevišķi.

-    Vai viņa bija greizsirdīga uz mis Monkrifu?

-    Tās ir galīgas muļķības!

Puaro pasmaidīja un teica:

-     Sievu greizsirdība jau kļuvusi par parunu. Bet es jums teikšu pēc savas pieredzes greizsirdībai, lai cik neticama un neiespējama tā liktos, gandrīz vienmēr ir patiess iemesls. Ir pat paruna, ka klientam vienmēr taisnība, vai ne? Nu, tas attiecas gan uz greizsirdīgu viru, gan sievu. Lai cik nepamatotas liktos baumas, tajās vienmēr ir kāds patiesības grauds.

Doktors Oldfilds uzvaroši sacīja:

-     Muļķības! Es nekad neesmu Džīnai Monkrifai teicis kaut ko tādu, ko mana sieva nedrīkstētu dzirdēt.

-     Iespējams. Bet atzinums, kuru es nupat minēju, tālab nemainās.

Herkuls Puaro paliecās uz priekšu.Viņa balss bija gan lūdzoša, gan pavēloša:

-      Doktor Oldfild, lai izpētītu šo lietu, esmu gatavs darīt visu, kas manos spēkos. Bet no jūsu puses es lūdzu pilnīgu atklātību, neņemot vērā vispārpieņemtos uzskatus vai paša izjūtas. Ir taču taisnība, ka neilgi pirms jūsu sievas nāves jūs par viņu vairs nerūpējāties, vai ne?

Doktors Oldfilds brīdi klusēja. Tad viņš saņēmās.

-     Tā lieta mani nogalinās. Man atliek tikai cerība. Nezinu, kāpēc, bet ir tāda sajūta, ka jūs spēsiet man palīdzēt. Būšu pret jums atklāts, mesjē Puaro. Es ne sevišķi rūpējos par savu sievu. Es biju viņai labs vīrs vismaz es tā domāju, bet es nekad neesmu viņu mīlējis.

-    Un šo meiteni Džinu?

Uz doktora pieres izspiedās sīkas sviedru lāsi Ies. Viņš teica:

-    Es… es ar viņu būtu apprecējies, jā nesāktos visas šīs runas.

Puaro atslīga krēslā un teica:

-    Beidzot mēs esam nonākuši līdz patiesiem faktiem! Eh bicn, doktor Oldlīld, es uzņemos šo lietu, bet atcerieties vienu es noskaidrošu patiesību!

Oldfilds nikni atteica:

-Tas mani nemaz neuztrauc.

Pavilcinājies viņš piebilda:

-     Ziniet, man pašam bija radusies tāda pārliecība, ka mani kāds apmelo. Ja vien varētu viņu atmaskot, es noteikti tiktu attaisnots. Vismaz reizēm es tā domāju… Bet ir brīži, kad liekas tas padarītu manu stāvokli vēl sliktāku, jo rastos viela vēl trakākām baumām un dotu ļaudīm iemeslu teikt: "Pilnīgi pierādīts tas nav, bet nav arī dmnu bez uguns."

Viņš paskatījās uz Puaro.

-    Sakiet atklāti, vai vispār pastāv iespēja tikt vaļā no šā murga?

-    Iespeja pastav vienmer, Herkuls Puaro atbildēja.

2.

-     Mēs brauksim uz laukiem, Žorž, Herkuls Puaro paziņoja savam sulainim.

-      Patiešām, ser? nesatricināmais Žoržs atjautāja.

-     Un musu ceļojuma mērķis ir iznicināt nezvēru ar deviņām galvām.

-     Vai īstu, ser? Kaut ko Lohnesezera nezvēram* līdzīgu?

-     Ne tik taustāmu. Tas nebūs dzīvnieks ar miesu un asinīm, Žorž.

-    Esmu jūs pārpratis, ser.

-     Būtu daudz vieglāk, ja tas būtu dzīvs. Neviens nav tik nemanāms un tik grūti atklājams kā baumu izplatītājs.

-    Ak, jā, ser. Dažreiz ir grūti pateikt, no kā rodas baumas.

-    Pilnīgi pareizi.

Herkuls Puaro nepārnakšņoja pie doktora Oldfīlda. Viņš devās uz vietējo viesnīciņu. Nākamajā rītā viņš pirmoreiz iztaujāja Džinu Monkrifu.

Tā bija gara auguma meiča ar vara krāsas matiem un vērīgu zilo acu skatienu. Viņa izskatījās piesardzīga it kā būtu sagatavojusies kuru katru brīdi atvairīt uzbrukumu.

Meiča teica:

-     Tātad doktors Oldfilds jau jums visu izstāstījis… Es nojautu, ka viņš to darīs.

Nelikās, ka viņa par to būtu īpaši sajūsmināta.

Puaro jautāja:

-    Un jūs viņu neatbalstījāt?

Viņu acis sastapās. Džina Monkrifa vēsi atvaicāja:

-    Ko lielu jūs varat izdarīt?

Puaro klusu atbildēja:

-     Bet vajadzētu būt kādai izejai no šādas situācijas.

-     Kādai vēl izejai? meiča nicinoši attrauca. Vai esat nolēmis apstaigāt visu šo pļāpu baru pēc kārtas un lūgties: "Jums, lūdzu, patiešām jāizbeidz šīs runas. Jūs darāt pāri doktoram Oldlīldam!" Un viņas visas būs ar jums vienisprātis un teiks: "Protams, es nekad neesmu tam ticējusi!" Pats trakākais šai lietā ir tas, ka neviena no viņām neteiks: "Bet vai jums, godātais, kādreiz ir ienācis prātā, ka misis Oldfīldas nāves apstākļi nemaz nav tik skaidri, kā liekas?" Nē, viņas visas teiks: "Protams, godātais, es neticu runām, ka doktors noindējis savu sievu. Esmu pārliecināta, ka viņš nav uz to spējīgs, kaut gan pēdējā laikā par laulāto draudzeni diez ko nerūpējās, un es tiešām nedomāju, ka no doktora puses bija prāta darbs strādāt kopā ar šo farmaceiti

pavisam jaunu meiteni. Protams, es negribu teikt, ka starp viņiem kaut kas bijis. Ak, nē, esmu pilnīgi pārliecināta, ka nebija pilnīgi nekā." Sasarkusi un strauji elpodama, meiča apklusa.

Herkuls Puaro secināja:

-    Šķiet, jūs ļoti labi zināt visu, kas tiek runāts.

Viņa cieši saknieba lūpas un skarbi atbildēja:

-  Zinu visu, kas man jāzina!

-  Un ko jūs no tā esat secinājusi?

Džina Monkrifa atbildēja:

-    Vienīgais, kas doktoram atliek, pārdot praksi un sākt citā vietā visu no gala.

-   Vai jums nav ienācis prātā, ka baumas var nonākt ari līdz turienei?

Viņa paraustīja plecus:

-  Atliek tikai riskēt.

Puaro kādu bridi apdomājās un tad teica:

-   Vai jūs precēsieties ar doktoru Oldfīldu, mis Monkrifa?

Neizrādīdama izbrīnu par šādu jautājumu, viņa īsi atbildēja:

-  Viņš nav mani lūdzis viņu precēt.

-  Kāpēc ne?

Viņu skatieni sastapās, un meičas zilās acis iezibējās.

-Tāpēc, ka es viņu noraidīju.

-   Ak, kāda bauda satikt kādu, kas spēj būt atklāts!

-   Es būšu tik atklāta, cik vien vēlaties. Kad izdzirdu ļaudis runājām, ka Čārlzs atbrīvojies no sievas, lai apprecētu mani, man bija pilnīgi skaidrs, ka precēšanās būtu muļķīgākais, ko mēs varētu izdarīt. Es vēl cerēju, ka tādējādi izdosies apklusināt šo skandālu.

-   Bet neizdevās?

-  Nē, neizdevās.

-   Vai jums neliekas, Herkuls Puaro jautāja, ka tas ir mazliet dīvaini?

Džina ar rugtumu atteica:

-   Sādā nostūri tenkošana ir gandrīz vienīgais izklaidēšanās veids.

Puaro jautāja:

-    Vai jūs vēlaties precēties ar Čārlzu Oldfīldu?

-   Jā. Esmu to vēlējusies kopš brīža, kad viņu ieraudzīju.

-   Tad jau viņa sievas nāve bija jums ļoti izdevīga?

Džina Monkrifa atbildēja:

-    Misis Oldfilda bija sevišķi nepatīkama sieviete. Atklāti sakot, es jutos tīri apmierināta, kad viņa nomira.

-   Jā, Puaro secināja, jūs nudien esat atklāta.

Meiča atkal nicīgi pasmaidīja.

Puaro turpināja:

-   Gribu izteikt jums priekšlikumu.

-   Proti?

-   Te vajadzēs lietot īpašus līdzekļus. Mans ierosinājums ir šāds: lai kāds, varbūt jūs pati, uzraksta pieprasījumu uz Iekšlietu ministriju.

-   Ko, pie velna, tas nozīmē?

-   Tas nozīmē, ka vienīgā iespēja izbeigt šo aprunāšanu reizi par visām reizēm veikt mistera Oldfilda sievas ekshumāciju un izdarīt sekciju.

Meiča soli atkāpās. Viņa atvēra muti un tad atkal to aizvēra. Puaro ieinteresēti vēroja.

-   Nu, jaunkundz? viņš beidzot jautāja.

Džīna Monkrifa atbildēja:

-   Es jums nepiekrītu.

-   Kāpēc tad ne? Oficiāls slēdziens par nāves cēloni noteikti apklusinātu visas mēles.

-  Ja tāds slēdziens būtu iespējams, tad jā.

-   Vai jūs saprotat, ko runājat, jaunkundz?

Džīna Monkrifa nepacietīgi attrauca:

-   Jā, zinu! Jūs domājat par noindēšanu ar arsēnu jums izdotos pierādīt, ka mistera Oldfilda sieva netika noindēta ar arsēnu. Bet eksistē vēl citas indes augu alkaloīdi. Ļoti šaubos, vai pēc gada jūs tos vairs atradīsiet, pat ja tie būtu lietoti. Un es zinu, kādi ir šie oficiālie analīžu taisītāji. Viņi spējīgi dot izvairīgu slēdzienu, sak mēs neatradām neko tādu, kas norādītu nāves cēloni, un tā visas pļāpukules atsāktu kulstīt mēles ar vēl lielāku sparu.

Herkuls Puaro pāris minūtes klusēja un tad jautāja:

-   Kurš, pēc jusu domām, ir vislielākais pļapa ciematā?

Meiča pārdomāja. Beidzot viņa atbildēja:

-   Man tiešām liekas, ka no visa tā bara vecā mis Lezerena ir visaktīvākā.

-   Tā! Vai jūs varētu atrast izdevību iepazīstināt mani ar šo mis Lezerenu, ja iespējams, nejauši?

-   Nekas nav vieglāk izdarāms. Tieši šajā rīta stundā vecās tenku vāceles slamstās pa veikaliem, pie reizes iepirkdamās. Mums tikai jāpastaigā pa galveno ielu.

Kā jau Džīna bija teikusi, ar iepazīšanos nebija nekādu grūtību. Pie pasta Džīna apstājās un uzrunāja tievu, gara auguma pusmūža sievieti ar garu degunu un asu, pētošu skatienu:

-   Labrīt, mis Lezerena! Šodien ir tik jauka diena, vai ne?

Džīnas Monkrifas ceļabiedru ķēra ass, pētījošs skatiens. Džīna teica:

-   Atļaujiet iepazīstināt ar mesjē Puaro, kurš šeit pāris dienas uzkavēsies!

3.

Klīrīgi knibinādams cepumu un balansēdams uz ceļgala tējas tasīti, Herkuls Puaro atļāvās pret namamāti kļūt atklāts. Mis Lezerena parādīja viņam laipnību un ielūdza uz tēju, uzskatīdama par savu pienākumu izzināt, kas šim mazajam, eksotiskajam ārzemniekam te darāms.

Kādu laiku viesis prasmīgi atvairīja visus uzbrukumus, tā vēl vairāk sakāpinot namamātes ziņkārību. Beidzot, kad Puaro juta, ka pienācis īstais brīdis, viņš paliecās uz priekšu:

-  Ak, mis Lezerena, viņš sacīja, es redzu, ka jūs esat gudrāka par mani. Es šeit atrodos Iekšlietu ministrijas uzdevumā. Bet, lūdzu, viņš pieklusināja balsi, paturiet šo informāciju pie sevis!

-   Protams, protams! mis Lezerena jutās glaimota un satraukta līdz sirds dziļumiem Iekšlietu ministrijas rīkojums, vai tas saistīts ar… taču ne ar nabaga misis Oldfīldu?

Puaro vairākkārt lēni pamāja ar galvu.

-   Nū-u! šajā vienā vārdiņā mis Lezerena iedvesa veselu patīkamu izjūtu gammu.

Puaro paskaidroja:

-   Tā ir kutelīga lieta, jūs pati saprotat. Man pavēlēts noskaidrot un ziņot, vai nepieciešams veikt ekshumāciju.

-  Tātad jūs tiešām gatavojaties atrakt to nabaga sievieti? Cik šausmīgi!

Ja mis Lezerena "cik šausmīgi" vietā būtu teikusi "cik aizraujoši", viņas balss tonim tas atbilstu labāk.

-  Kādas ir jūsu domas, mis Lezerena?

-   Nu, protams, mesjē Puaro, te dzirdamas visādas runas. Bet es nekad neklausos, ko runā, tāpēc ka cilvēki daudz ko pieliek klāt. Nav šaubu, ka doktors Oldfilds kopš sievas nāves izturas visai dīvaini, bet, kā jau esmu vairākkārt teikusi, tas nenozīmē, ka viņam ir netīra sirdsapziņa. Tas varētu būt aiz bēdām. Protams, viņiem abiem nebija sevišķi siltu attiecību. To es zinu noteikti no pirmavota. Māsa Harisone, kas kādus trīs četrus gadus kopa misis Oldfīldu līdz viņas nāvei, man minēja šo faktu. Un ziniet, visu laiku bija tāda sajūta, ka māsai Harisonei ir aizdomas, kuras viņa gan skaļi neizteica. Bet to var redzēt pēc izturēšanās, vai ne?

Puaro bēdīgi atteica:

-   Vajag tik maz, lai sāktos runas.

-   Jā, zinu, bet, mesjē Puaro, ja misis Oldfīldas ķermeni ekshumēs, tad viss noskaidrosies.

-   Jā, Puaro atbildēja, tad mēs tiksim skaidrībā.

-   Protams, šādi gadījumi bijuši arī agrāk, mis Lezerena sacīja, degunam notrīsot patīkamā satraukumā. Ārmstrongs, piemēram, un tas otrs… es nevaru atcerēties, vai Etele Lcnēve tur bija iejaukta, vai ne. Mis Monkrifa, protams, ir ļoti jauka meitene, esmu par to pārliecināta… Es gan negribētu teikt, ka viņa būtu misteru Oldfīldu uzkūdījusi, bet vīrieši meiču dēļ reizēm kļūst jocīgi, vai ne? Un, protams, viņiem bija tik daudz kopīgu darīšanu…

Puaro klusēja. Viņš lūkojās uz mis Lezerenu ar nevainīgi jautājošu sejas izteiksmi ar tādu aprēķinu, lai pamudinātu viņu uz tālākiem runas plūdiem. Iekšēji viņš uzjautrinājās, pie sevis skaitīdams, cik bieži mis Lezerenas runā atkārtojas vārds "protams".

-   Un, protams, kad misis Oldfīldai izdarīs sekciju un visu pārējo, tik daudz kas atklāsies, vai ne? Tad vēl jānopratina kalpotāji un tā tālāk. Kalpotāji vienmēr daudz zina, vai ne? Un, protams, tos nav iespējams atturēt no aprunāšanas, vai ne? Mistera Oldfilda kalpone Beatrise tika atlaista gandrīz tūlīt pēc bērēm. Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka tas bija dīvaini, ņemot vērā, ka mūsdienās kalpones atrast nemaz nav tik viegli. Doktors Oldfilds, iespējams, baidījās, ka viņa kaut ko zina.

-   Tiešām izskatās, ka par to derētu painteresēties, Puaro nopietni teica.

Mis Lezerena tikko manāmi nodrebinājās.

-   Cilvēkam uznāk drebuļi, jau iedomājoties vien, viņa teica. Mūsu klusais, jaukais ciematiņš tiks vazāts pa avīzēm, un viss nonāks atklātībā!

-   Vai tas jūs biedē? Puaro jautāja.

-  Mazliet. Es, ziniet, esmu vecmodīga.

-   Un, kā jūs jau teicāt, pastāv iespēja, ka tas viss nav nekas cits kā baumas.

-   Nu, to tik droši nevar apgalvot. Ziniet, es tik tiešām domāju, ka ir taisnība parunai nav dūmu bez uguns.

-  Es domāju tieši tāpat, Puaro piekrita.

Viņš piecēlās.

-   Vai varu paļauties uz jūsu klusēšanu, jaunkundz?

-Ak, protams! Es neteikšu nevienam ne vārda.

Puaro pasmaidīja un atvadījās.

Kāpnēs, kad kalpone pasniedza Puaro mēteli un cepuri, viņš tai teica:

-   Esmu šeit ieradies, lai noskaidrotu misis Oldfildas nāves cēloni, taču būšu jums ļoti pateicīgs, ja paturēsiet to pie sevis.

Mis Lezerenas kalpone Gledisa aiz pārsteiguma gandrīz ievēlās lietussargu statīvā. Viņa uztraukti izdvesa:

-    Ak, ser, tātad doktors fomērviņu piebeidza?

-  Jūs ari kādu laiku tā domājāt, vai ne?

-  Nu, ser, tā nebiju es. Tā bija Beatrise. Viņa bija šeit atnākusi pēc misis Oldfildas nāves.

-        Vai viņa neizteicās, ka te ir notikusi, Puaro ar nolūku izvēlējās melodramatisku frāzi, negodīga spēle?

Gledisa uztraukti pamāja:

-   Jā, un vēl viņa teica, ka māsa, kas arī šeit bija iegriezusies, domā tāpat. Māsa Harisone tā mīlēja misis Oldfīldu, ka vēl joprojām pārdzīvo viņas nāvi. Beatrise ir pārliecināta, ka māsa Harisone kaut ko zina, tāpēc ka pēdējā laikā viņa klaji izrāda doktoram savu nepaliku. Bez iemesla viņa tā nedarītu, vai ne?

-   Kur māsa Harisone ir tagad?

-   Viņa kopj veco mis Bristovu, kas dzīvo ciemata galvenās ielas galā.

4.

Neilgi pēc tam Herkuls Puaro jau sēdēja pretī sievietei, kura noteikti vairāk nekā jelkurš cits varēja pastāstīt par apstākļiem, kas devuši iemeslu baumām.

Māsa Harisone bija vēl skaista sieviete ap gadiem četrdesmit, viņas sejai ar lielām, līdzjūtīgām, tumšām acīm piemita itāļu madonnas mierīgie, nopietnie vaibsti. Māsa pacietīgi un uzmanīgi uzklausīja Puaro, tad lēni sacīja:

-   Jā, es zinu, ka apkārt klīst baumas. Esmu darījusi visu, lai tās apklusinātu, taču bez panākumiem. Cilvēkiem, ziniet, patīk satraucoši notikumi.

Puaro jautāja:

-   Bet ir jābūt kaut kam tādam, kas devis iemeslu visām šīm baumām.

Puaro ievēroja, ka sāpīgā izteiksme māsas sejā kļūst izteiktāka. Taču viņa tikai mulsi pakratīja galvu.

-   Iespējams, Puaro ieteicās, ka doktors Oldfilds labi nesatika ar savu sievu un tas bija par iemeslu baumām.

Māsa Harisone apņēmīgi izslējās.

-   Ak, nē, doktors Oldfilds pret viņu vienmēr bija sevišķi laipns un iecietīgs.

-   Vai doktors mīlēja savu sievu?

-   Nē, tā gluži nevarētu teikt. Misis Oldfilda bija sieviete ar smagu raksturu, kurai nebija viegli izdarīt pa prātam un kura nemitīgi pieprasīja, lai viņai izrāda līdzjūtību un pievērš uzmanību, kas dažreiz bija pilnīgi lieki.

-   Vai tas jāsaprot tā, Puaro jautāja, ka viņa pārspīlēja savu stāvokli?

Māsa pamāja ar galvu:

-   Jā, sliktā veselība pastāvēja galvenokārt viņas pašas iedomās.

-   Un tomērPuaro nopietni iebilda, viņa nomira.

-Ak, zinu, zinu…

Puaro brīdi vēroja pretim sēdošo sievieti viņas raižpilno apjukumu, viņas acīmredzamo nedrošību, tad teica:

-   Es domāju… es esmu pat pārliecināts jūs noteikti zināt, kā visas šīs runas sākās.

Māsa Harisone nosarka.

-   Nu, man, protams, ir minējumi. Esmu gandrīz pārliecināta, ka pirmā, kas sāka aprunāt, bija kalpone Beatrise, un es pat zinu, kas viņu uz to pamudināja.

-Jā?

Māsa Harisone diezgan nesakarīgi paskaidroja:

-   Redziet, es nejauši kaut ko dzirdēju tas bija sarunas fragments starp doktoru Oldfildu un mis Monkrifu, un esmu pilnigi pārliecināta, ka Beatrise arī noklausījās, tikai nez vai viņa kādreiz atzīsies.

-   Par ko viņi sarunājās?

Māsa Harisone brīdi klusēja, it kā pārbaudot savas atmiņas precizitāti, un tad teica:

-   Tas notika apmēram trīs nedēļas pirms misis Oldfildas pēdējās, liktenīgās lēkmes.Viņi abi bija ēdamistabā, bet es nācu lejup pa kāpnēm, kad izdzirdu Džīnu Monkrifu sakām: "Cik ilgi vēl tas tā turpināsies? Es vairs nespēju gaidīt."

Un doktors viņai atbildēja: "Nu jau pavisam drīz, dārgā, es tev zvēru!"

Un viņa atkal atsāka: "Es vairs nevaru izturēt šo gaidīšanu. Tu domā, ka viss būs kārtībā, vai ne?" Un viņš atbildēja: "Protams. Nekas nevar atgadīties. Nākamgad šajā laikā mēs būsim apprecējušies."

Māsa apklusa, tad turpināja:

-   Tobrīd man pirmo reizi radās aizdomas, mesjē Puaro, ka starp doktoru un mis Monkrifu kaut kas notiek. Man bija zināms, ka doktors jūsmo par viņu un ka viņi ir ļoti labi draugi, bet nekas vairāk. Devos tālāk augšup pa kāpnēm.

No dzirdētā biju gandrīz šoka stāvoklī, taču ievēroju, ka virtuves durvis ir pavērtas, un nolēmu, ka Beatrise droši vien bija visu noklausījusies. Un jūs tagad saprotat, vai ne, ka šo sarunu iespējams iztulkot divējādi? Tas varēja nozīmēt tikai to, ka doktors zināja par savas sievas neārstējamo slimību un ka viņa ilgi vairs nedzīvos, un man nav ne mazāko šaubu, ka viņš to bija domājis tieši tā. Bet jebkurš cits, piemēram, Beatrise, varēja to uztvert pavisam citādi viņasprāt, tas varēja nozīmēt to, ka doktors un Džīna Monkrifa nepārprotami kala plānus, kā atbrīvoties no misis Oldfildas.

-   Bet jūs pati taču tā nedomājāt?

-  Nē, nē, protams, ka ne…

Puaro pētījoši pavērās sarunbiedrē.

-   Māsa Harisone, vai ir vēl kas, ko jūs zināt? Kaut kas, ko jūs neesat man izstāstījusi?

Viņa nosarka un ar uzsvaru teica:

-   Nē, nē, protams, ka ne! Kas tad vēl varētu būt?

-  Nezinu, bet man liekas, ka ir vēl kaut kas.

Māsa papurināja galvu. Viņas sejā bija atgriezusies agrākā raižpilnā izteiksme.

Herkuls Puaro turpināja:

-   No Iekšlietu ministrijas ir iespējams dabūt atļauju misis Oldfildas ekshumācijai.

-   Ak, nē! māsa Harisone nošausminājās. -; Cik pretīgi!

-Jūs domājat, ka tas būtu nepieņemami?

-        Es domāju, ka tas būtu drausmīgi! Ja vēl padomā par visām runām, kas atkal sāksies. Tas būtu šausmīgi, šausmīgi nabaga doktoram Oldfildam.

-   Vai jums neliekas, ka tā viņam vislabāk varētu palīdzēt?

-   Kādā ziņā?

Puaro paskaidroja:

-   Ja viņš nav vainīgs, tas tiks pilnībā pierādīts.

Viņš aprāvās un vēroja, kā šī doma pamazām ietop māsas Harisones smadzenēs, viņa apmulsusi sarauca pieri, tad seja noskaidrojās.

Māsa Harisone dziļi ievilka elpu un paskatījās uz Puaro.

-   Neesmu par to domājusi, viņa atklāti bilda. Protams, ka tā ir vienīgā izeja.

Augšstāvā bija dzirdami dobji klauvējieni pret grīdu. Māsa Harisone pielēca kājās.

-  Tā ir mis Bristova, mana vecā kundze. Viņa ir pamodusies no pēcpusdienas snaudas. Man jāiet un viss jāsakārto, pirms viņa dzer tēju un pirms es tieku pastaigāties. Jā, mesjē Puaro, liekas, ka jums taisnība. Sekcijā viss noskaidrosies reizi par visām reizēm. Tā darīs galu visai šai padarīšanai, un šausmīgās baumas par doktoru Oldfīldu noklusts.

Māsa atsveicinājās un aizsteidzās.

5.

Herkuls Puaro aizgāja uz pastu un pieteica tālsarunu ar Londonu.

Balss klausulē skanēja īgni:

-   Vai jums tiešām tur jāokšķerē, godātais Puaro? Un jūs esat pārliecināts, ka šis gadījums ir jūsu uzmanības vērts? Jūs zināt, ka parasti visas baumas šajos lauku ciematos izrādās plika graša vērtas.

-   Šis, Herkuls Puaro iebilda, ir īpašs gadījums.

-   Nu, uz jūsu atbildību. Jums piemīt apnicīgs paradums visu izurķēt līdz galam. Bet, ja tas viss izrādīsies tikai iedoma, varat būt drošs mēs nebūsim ar jums apmierināti.

Herkuls Puaro pie sevis pasmaidīja un noteica:

-   Nē, es būšu tas, kas jutīsies apmierināts.

-   Ko jūs teicāt? Neko nevar dzirdēt.

-  Neko, pilnīgi neko.

Viņš nolika klausuli.

Ieradies pastā, Puaro pārliecās pār leti un savā vispievilcīgākajā balsī teica:

-   Kundze, vai jūs man nepateiktu, kur tagad apmetusies kāda meitene, vārdā Beatrise? Viņa kādreiz kalpoja pie doktora Oldfilda.

-   Beatrise Kinga? Kopš tā laika viņa divas reizes mainījusi darbavietu. Tagad viņa strādā pie misis Mārlijas pretī bankai.

Puaro pateicās pasta darbiniecei, nopirka divas atklātnes, marku komplektu un vietējā amat-i nieka darinātu māla nieciņu. Iepērkoties viņš pamanījās sarunā pieminēt notikumus, kas saistīti ar nelaiķes misis Oldfildas nāvi, un pamanīja, ka pasta darbinieces sejai pārslīd īpatnēji piesardzīga izteiksme. Viņa teica:

-   Viņas nāve bija pavisam negaidīta, vai ne? Jūs jau droši vien esat dzirdējis, kādu troksni tā

sacēla.

Šķita, ka pasta ierēdnei par šo tematu radās interese, jo viņa pajautāja:

-   Varbūt šā iemesla dēļ jūs vēlaties redzēt Beatrisi Kingu? Mums visiem likās dīvaini, kādā veidā viņa pēkšņi tika no turienes padzīta. Daži izteica varbūtību, ka viņa kaut ko zina, un pilnīgi iespējams, ka tā arī bija, jo viņa deva dažus gluži nepārprotamus mājienus.

Beatrise Kinga bija diezgan viltiga izskata maza auguma meiča, kas slimoja ar adenoīdiem.

Viņas izskats atstāja flegmātiski muļķīgu iespaidu, taču skatiens bija krietni saprātīgāks, nekā to varēja gaidīt no viņas izturēšanās. Tomēr likās, ka no Beatrises Kingas daudz neko vis nevarēs izdabūt. Viņa atkārtoja:

-   Es neko ne par vienu nezinu… Ne jau man spriest, kas te norisinājās! Nezinu, ko jūs domājāt, pieminēdams kaut kādu noklausītu sarunu starp doktoru un mis Monkrifu. Es neesmu tāda, kas klausās aiz durvīm, un jums nav tiesību teikt, ka es to būtu darījusi. Es neko nezinu.

Puaro pajautāja:

-   Vai jūs kādreiz esat dzirdējusi par tādu lietu kā noindēšana ar arsēnu?

Viņa iesaucās:

-  Tad, lūk, kas bija tai zāļu pudelītē!

-   Kādā zāļu pudelītē?

Beatrise atteica:

-   Vienā no tām, kuras mis Monkrifa gatavoja mūsu kundzei. Māsa Harisone bija noraizējusies es to pati redzēju. Māsa to pagaršoja, paostīja, pēc tam izlēja izlietnē un tad atkal piepildīja pudeli ar tīru ūdeni no krāna. Tā vai citādi, zāles bija tādā pašā krāsā kā ūdens. Un reiz, kad mis Monkrifa uznesa kundzei tējas kanniņu, māsa to atkal nonesa lejā un uzlēja par jaunu, aizbildinoties, ka tā nav bijusi pagatavota ar vārošu ūdeni. Tas viss notika manā acu priekšā, tik tiešām! Es vēl nodomāju, ka visām māsām ir paradums mūžīgi jaukties visur pa vidu, bet nez vai tur nav bijis kas vairāk.

Puaro pamāja ar galvu. Viņš teica:

-   Vai jums mis Monkrifa patika, Beatrise?

-   Man pret viņu nekas nebija iebilstams… Viņa bija mazliet augstprātīga. Saprotams, es zināju, ka viņa visu laiku met acis uz doktoru. Jums vajadzēja redzēt, kādām acīm viņa skatījās!

Puaro atkal pamāja ar galvu. Atgriezies viesnīcā, viņš deva Žoržam dažus norādījumus.

6.

Doktors Alans Garsija, Iekšlietu ministrijas eksperts, saberzēja rokas un pamirkšķināja Herkulam Puaro. Viņš teica:

-  Nu, tas jums ir taisni kā radīts, mesjē Puaro, vai ne? Kā cilvēkam, kam vienmēr taisnība.

Puaro atteica:

-  Cik laipni no jūsu puses, ka to atzīstat!

-   Kas jūs uz to pamudināja? Tenkas?

Puaro atrada par vajadzīgu vienīgi šķelmīgi pasmaidīt un paraustīt plecus.

Nākamajā dienā viņš ar vilcienu vēlreiz devās uz Lokboromārketu.

Ciematiņš dūca kā bišu strops. Kopš misis Oldfildas ekshumācijas tā dzīves mierīgais plūdums bija pārtraukts. Un tagad, kad kļuva zināmi sekcijas rezultāti, satraukums rādījās sasniedzis augstāko pakāpi.

Puaro uzkavējās viesnīcā apmēram stundu un tikko bija beidzis baudīt bagātīgu lenču, kurā notiesāja bifšteku un nieru pudiņu, to visu noskalodams ar alu, kad uzzināja, ka viņu vēlas redzēt kāda dāma.

Tā bija māsa Harisone. Viņa izskatījās bāla un izmocīta.

Māsa devās taisnā ceļā pie Puaro.

-  Vai tā ir taisnība? Vai tiešām tā ir taisnība, mesjē Puaro?

Puaro viņu saudzīgi apsēdināja.

-  Jā. Mis Oldfildas ķermenī atrada tādu daudzumu arsēna, ar kuru pārpārēm pietika, lai iestātos nāve.

Māsa Harisone iesaucās:

-  Nekad to nebiju pieļāvusi pat ne uz mirkli! un izplūda asarās.

Puaro saudzīgi teica:

-  Patiesībai, ziniet, tik un tā bija jānāk gaismā.

Māsa šņukstēja:

-  Vai doktoru pakārs?

Puaro atbildēja:

-   Vēl daudz kas jāpierāda: iespēja noindēt, iespēja tikt pie indes un veids, kā tā iedota.

-   Bet ja izrādīsies, mesjē Puaro, ka doktoram ar to visu nav nekāda sakara, pilnīgi nekāda?

-   Tādā gadījumā, Puaro paraustīja plecus, viņš tiks attaisnots.

Māsa Harisone lēni teica:

-   Ir kaut kas… kaut kas tāds, ko, izrādās, man vajadzēja pateikt jums jau agrāk, bet es neuzskatīju to par tik svarīgu. Tas man šķita vienkārši dīvaini.

-   Es zināju, ka jūs kaut ko slēpjat, teica Puaro. Būtu labāk, ja jūs man to tagad izstāstītu.

-   Tas nav nekas sevišķs. Tikai kādu dienu, kad es devos lejup uz aptiekas telpu pēc kādām zālēm, Džīna Monkrifa darīja kaut ko diezgan savādu.

-  Un tas būtu?

-    Varbūt tas skan muļķīgi, bet viņa tikai piebēra savu pūdernīcu… tādu sārti emaljētu…

-  Jā?

-   Bet viņa nebēra tajā pūderi, es domāju sejas pūderi. Viņa iepildīja tajā kaut ko no pudelītes, ko bija izņēmusi no indīgo vielu skapīša. Ieraugot mani, viņa satrūkās, aizcirta pūdernīcu ciet, iesvieda savā somiņā un veikli novietoja pudelīti atpakaļ skapītī, lai es neredzētu, kas tā bija. Uzdrošinos teikt, ka tas neko nenozīmē, bet tagad, kad kļuva zināms, ka misis Oldfilda tiešām noindēta… viņa aprāvās.

Puaro steidzīgi noteica:

-   Atvainojiet, lūdzu!

Viņš izgāja ārā no istabas un piezvanīja slepenpolicijas seržantam Grejam.

Kad Herkuls Puaro atgriezās, viņi abi ar māsu Harisoni kādu bridi sēdēja klusēdami.

Domās Puaro vēlreiz skatīja sarkanmatainās meitenes sejas izteiksmi un dzirdēja skaidru, noteiktu balsi sakām: "Es nepiekritu."

Džīna Monkrifa nebija vēlējusies sekciju. Viņa gan bija sniegusi tam pietiekami ticamu izskaidrojumu, taču pats fakts nebija apstrīdams. Lietpratīga meiča veikla un apņēmīga. Iemīlējusies vīrietī, kas bija saistīts ar mūžīgi neapmierinātu sievu invalidi, kura varēja dzīvot gadiem, jo, kā atzīmēja māsa Harisone, viņai nekas liels nekaitēja.

Herkuls Puaro nopūtās.

Māsa Harisone vaicāja:

-   Par ko jūs domājat?

Puaro atbildēja:

-   Par lietas nelāgo pavērsienu…

Māsa Harisone atteica:

-  Neticu un neticēšu, ka doktors kaut ko zināja.

Puaro piekrita:

-   Nē. Esmu pārliecināts, ka ne.

Durvis atvērās, un ienāca slepenpolicijas seržants Grejs. Rokā seržants turēja kādu priekšmetu, kas bija ietīts zīda kabatlakatiņā. Viņš to attina un uzmanīgi nolika uz galda. Tā bija spīdīga, sārti rožaina, emaljēta pūdernīca.

Māsa Harisone apliecināja:

-  Šī ir tieši tā, kuru es toreiz redzēju.

Grejs paskaidroja:

-   Atradu to, iebāztu mis Monkrifas rakstāmgalda atvilktnē pie pašas sienas un vēl ieliktu maisiņā. Cik var spriest, uz tās nav pirkstu nospiedumu, bet es būšu uzmanīgs.

Viņš nospieda kabatlakatiņā ietītās pūdernīcas atsperīti. Vāciņš atsprāga vaļā.

Grejs teica:

-   Šī viela nav sejas pūderis.

Viņš paņēma to uz pirksta un ar mēles galiņu piesardzīgi pagaršoja.

-   Bez kādas garšas.

-  Baltais arsēns ir bez garšas.

-   Tā tūlīt tiks nosūtīta uz analīzi, Grejs paskatījās uz māsu Harisoni. Vai jūs varat apzvērēt, ka šī ir tā pali kārbiņa?

-  Jā, esmu par to pārliecināta. Šī ir tieši tā pati kārbiņa, ko es aptiekā redzēju mis Monkrifai rokā apmēram nedēļu pirms misis Oldfildas nāves.

Seržants nopūtās, tad paskatījās uz Puaro un pamāja ar galvu. Puaro piezvanīja.

-  Atsūtiet uz šejieni manu kalpotāju, lūdzu!

Istabā ienāca nepārspējamais sulainis Žoržs —

arvien atturīgs un neuzbāzīgs un jautājoši palūkojās uz savu saimnieku.

Herkuls Puaro teica:

-  Mis Harisone, jūs atzīstat, ka šī pūdernīca ir tieši tā, ko jūs pirms gada redzējāt rokā mis

Monkrifai. Vai jūs nebūtu pārsteigta, uzzinot, ka tieši šī pūdernīca tikai pirms pāris nedēļām pārdota Vūlvorta firmas veikalā, vēl vairāk tādas formas un krāsas kārbiņas sāka ražot tikai pēdējos trijos mēnešos?

Māsai Harisonei aizrāvās elpa. Viņa cieši lūkojās Puaro tumšām, plaši ieplestām acīm.

Puaro jautāja savam sulainim:

-   Vai jūs kaut kad agrāk esat redzējis šo pūdernīcu, Žorž?

-   Jā, ser. Es ievēroju šo personu māsu Harisoni, kad viņa piektdien, mēneša astoņpadsmitajā datumā to nopirka minētajā veikalā. Atbilstoši jūsu norādījumiem es sekoju šai dāmai visur, kur vien viņa gāja. Pieminētajā dienā viņa ar autobusu aizbrauca uz Dārningtonu un nopirka šo pūdernīcu.

Tajā pašā dienā viņa aizgāja uz mis Monkrifas māju. Sekojot jūsu norādījumiem, es jau māsu Harisoni tur gaidīju. Novēroju, kā viņa ieiet mis Monkrifas guļamistabā un paslēpj pūdernīcu rakstāmgalda atvilktnē pie sienas. Pa durvju spraugu es visu varēju labi novērot. Pēc tam māsa Harisone atstāja māju, būdama pārliecināta, ka neviens viņu nav ievērojis. Varu vēl piebilst, ka šeit neviens nekad neslēdz parādes durvis un ka bija jau krēsla.

Puaro uzrunāja māsu Harisoni, un viņa balss skanēja stingri un apsūdzoši:

-   Vai jūs varat šos faktus izskaidrot, mis Harisone? Domāju, ka ne. Kad jūs šo kārbiņu nopirkāt, arsčna tajā nebija, bet, kad jūs atstājāt mis Bristovas māju, tā bija piepildīta ar arsēnu.

Viņš klusi piebilda:

-   No jūsu puses nebija gudri turēt mājā tādus arsēna krājumus.

Māsa Harisone paslēpa seju rokās. Tad viņa ierunājās klusā un nomāktā balsī:

-    Tas viss ir taisnība… Es noindēju misis Oldfīldu. Un viss par velti, viss! Laikam es biju zaudējusi prātu.

7.

Džīna Monkrifa sacīja:

-   Man jālūdz jums piedošana, mesjē Puaro. Biju uz jums tik dusmīga šausmīgi dusmīga! Man likās, ka jūs padarāt visu vēl sliktāku.

Puaro smaidot atteica:

-   Padarīju jau arī pašā sākumā. Ir sens mīts par Lernes hidru. Katru reizi, kad tai nocērt vienu galvu, vietā ataug divas. Tāpat sākumā rodas un pēc tam pieaug baumas. Un redziet, mans uzdevums, tāpat kā manam vārdabrālim Hēraklam, bija atrast pirmo, sākotnējo galvu. Kas bija baumu aizsācējs? Man nevajadzēja ilgu laiku, lai atklātu, ka šo baumu autore ir māsa Harisone. Devos viņu apciemot. Izrādījās, ka viņa ir ļoti jauka sieviete saprātīga un līdzjūtīga. Bet gandrīz pašā sākumā viņa smagi kļūdījās, atkārtodama noklausītu sarunu, kas it kā notikusi starp doktoru un jums, taču šī saruna bija pilnīgi neticama psiholoģiski pilnīgi neiespējama. Ja jūs abi ar doktoru kopā kaltu plānus, kā noindēt misis Oldfildu, jūs esat pārāk saprātīgi un nosvērti, lai par šādu tematu sarunātos pie atvērtām durvīm, kur ikviens var noklausīties vai nu kāpnēs, vai virtuvē. Vēl vairāk, vārdi, kādi jums tika piedēvēti, nepavisam nesaderēja ar jūsu būtību. Tādi vārdi piestāvēja daudz vecākai un pavisam citāda rakstura sievietei. Tie bija vārdi, kādus teiktu māsa Harisone, iztēlojoties sevi līdzīgā situācijā.

No tā brīža es uzskatīju, ka šī lieta ir diezgan vienkārša. Māsa Harisone, kā es sapratu, bija vēl jauna un skaista sieviete, un gandrīz trīs gadus viņa bija cieši saistīta ar doktoru Oldfildu, turklāt doktors bija viņai pieķēries un pateicīgs par viņas iejūtu un līdzjūtību. Māsai Harisonei bija radies uzskats, ka, ja misis Oldfilda nomirtu, doktors būtu gatavs apprecēties ar viņu. Bet pēc misis Oldfildas nāves viņa atklāja, ka doktors mīl jūs. Nevilcinādamās ne mirkli, dusmu un greizsirdības dzīta, māsa Harisone sāka izplatīt baumas, ka doktors Oldfilds savu sievu noindējis.

Tādu, kā jau teicu, es biju iedomājies situāciju pašā sākumā greizsirdīga sieviete izplata melīgas baumas. Bet tad man zīmīgi atausa atmiņā vecā, klasiskā frāze, ka "nav dūmu bez uguns". Mani interesēja, vai māsa Harisone bija tikai izplatījusi baumas, vai darījusi vēl kaut ko. Šis tas no viņas teiktā izklausījās dīvaini. Māsa man stāstīja, ka misis Oldfildas slimība bijusi pašas iedoma un ka viņa nav cietusi nekādas sāpes. Bet pats doktors nešaubījās, ka sievas ciešanas ir patiesas. Sievas nāve viņu nepārsteidza, jo neilgi pirms tam viņš bija atsaucis vēl vienu ārstu un tas bija apliecinājis, ka misis Oldfildas stāvoklis ir nopietns. Un tad es ierosināju veikt ekshumāciju…

To padzirdusi, māsa Harisone sākumā pārbijās līdz nāvei, taču gandrīz tūlīt savaldījās, jo viņu pārņēma greizsirdība un naids. Lai jau viņi atrod to arsēnu viņu tik un tā neviens neturēs aizdomās. Par vainīgajiem visi uzskatīs doktoru un Džinu Monkrifu.

Man bija tikai viena izeja mis Harisone jāpiespiež pārcensties.. Ja Džīnai Monkrifai rastos izdevība tikt cauri sveikā, es biju pārliecināts, ka māsa Harisone pieliktu visas pūles, lai Džīna netiktu cauri ar veselu ādu. Devu norādījumus savam uzticamajam Zoržam, kuru māsa Harisone nepazina un vismazāk turēja aizdomās. Zoržam bija dots uzdevums viņai sekot. Un tā viss beidzās labi.

Džīna Monkrifa sacīja:

-  Jūs bijāt brīnišķīgs.

Doktors Oldfilds atbalsoja, teikdams:

-  Jā, patiešām. Esmu jums parādā milzīgu pateicību. Kāds akls muļķis es esmu bijis!

Puaro ziņkārīgi vaicāja:

-   Vai jūs arī esat bijusi akla, jaunkundz?

Džīna Monkrifa lēni atteica:

-       Es biju šausmīgi uztraukusies. Redziet, arsēna daudzums stipro zāļu skapītī bija mazāks, nekā norādīts uzskaitē…

Oldfilds iesaucās:

-   Džīna tu taču nedomāji…?

-   Nē, nē ne jau tu! Es domāju, ka misis Oldfilda kaut kādā veidā ir tikusi arsēnam klāt un nu lieto, lai saslimtu un izraisītu līdzjūtību, un beigās nejauši ieņēmusi pārāk lielu devu. Es baidījos, ka, izdarot sekciju un atrodot arsēnu, visi uzreiz iedomāsies, ka to esi izdarījis tu. Lūk, kāpēc es neko neteicu par trūkstošo arsēnu. Es pat sadedzināju stipro zāļu uzskaites grāmatu! Bet māsa Harisone bija pēdējā, ko es turēju aizdomās.

Oldfilds piebalsoja:

-   Es arī. Viņa bija tik maiga, tik sievišķīga būtne, līdzīga itāļu madonnai.

Puaro bēdīgi piekrita:

-   Jā, iespējams, ka viņa būtu bijusi laba sieva un māte… Taču viņā plosījās pārāk lielas kaislības, kas izrādījās par stipru pat viņai pašai.

Viņš nopūtās un vēlreiz pie sevis noteica:

-  Žēl, ka tā!

Tad Puaro uzsmaidīja pretim sēdošajam pusmūža vīrietim un enerģiskajai meitenei, klusībā nodomādams:

"Viņi abi no ēnas ir iznākuši ārā, saulītē… un es es esmu paveicis Hērakla otro varoņdarbu."

III arkĀdijas brieŽu MĀTE

1.

Herkuls Puaro mīdījās aukstajā istabā, cenzdamies sasildīties, un sparīgi pūta dvašu uz pirkstiem. Viņa ūsās krājās sarma, kas palēnām kusa un pilēja lejup.

Pie durvīm pieklauvēja, un tajas paradijās istabene, drukna, tūļīga lauku meiča, kas blenza uz Herkulu Puaro ar milzīgu ziņkāri. Pilnīgi iespējams, ka viņai nekad agrāk nebija gadījies redzēt kaut ko viņam līdzīgu.

Meiča jautāja:

-  Vai jūs zvanījāt?

-   Jā. Vai jūs nebūtu tik laipna un neiekurtu kamīnu?

Viņa izgāja, taču drīz vien atgriezās ar papīru un skaliņiem, nometās ceļos pie milzīga Viktorijas laika kamīna restēm un sāka kārtot iekuru.

Herkuls Puaro turpināja mīdīties, vēcināt rokas un pūst elpu uz pirkstiem.

Viņš jutās aizvainots. Viņa auto dārgs Messarro Gratznebija attaisnojis ar šo tehnikas brīnumu saistītās cerības. Puaro šoferim, jaunam vīrietim, kurš algā saņēma glītu summiņu, tā arī neizdevās savest braucamo kārtībā. Uz vientuļa lauku ceļa, pusotru jūdzi no tuvākās apdzīvotās vietas mašīna spītīgi stāvēja kā zemē iemieta, turklāt vēl sāka stipri snigt. Herkuls Puaro, kas vienmēr valkāja smalkas lakādas kurpes, bija spiests šo pusotru jūdzi brist pa sniegu, lai sasniegtu Hārtlidīnas ciematiņu pie upes ciematiņu, kurā vasarā kūsāja dzīvība, bet ziemā tas bija kā izmiris. Ierodoties viesim, viesnīcā "Melnais gulbis" izcēlās kaut kas līdzīgs panikai. Viesnīcas īpašnieks kļuva bezgala daiļrunīgs, ar iedvesmu vēstot, ka vietējā garāžā var dabūt mašīnu, ja kungam labpatiktu turpināt ceļojumu. '

Herkuls Puaro atteicās no šā piedāvājuma. Te tika aizskarts viņa eiropeiskais taupīgums. īrēt automobili? Viņam jau bija automobilis milzīgs, dārgs braucamais. Tieši šajā un nevienā citā auto viņš vēlējās turpināt atceļu uz pilsētu. Tā vai citādi pat ja vajadzētu ilgu laiku mašīnas labošanai, šajā nelaikā viņš bija nolēmis doties ceļā ne ātrāk kā nākamajā rītā. Puaro pasūtīja istabu ar kamīnu un vakariņas. Viesnīcas īpašnieks vīlies ierādīja numuru, atsūtīja kalponi iekurt kamīnu un tad devās apspriesties ar sievu, ko pasniegt viesim vakariņās.

Pēc stundas, omulīgi izstiepis kājas pret karstajām liesmām, Herkuls Puaro ar iecietības pilnu vīpsnu atcerējās savu vakara maltīti. Tiesa bifšteks bija gan ciets, gan pārpilns skrimšļiem, puķkāposti pārauguši, bālgani un galīgi ūdeņaini, bet kartupeļi cieti kā akmens. Ābolu kompots un olu krēms neatpalika. Siers izrādījās pārāk ciets, bet cepumi pārāk mīksti. Neskatoties uz to, Puaro prātoja, tīksmīgi vērdamies ēdelīgajās liesmās un maziem malciņiem dzerdams duļķainu šķidrumu, kuru daiļskanīgi sauca par kafiju, bija daudz labāk sēdēt ar pilnu, nekā tukšu vēderu, un pēc brišanas pa aizputinātu ceļu lakādas kurpēs zvilnēt pie siltas uguns kamīna priekšā — tā bija īsta paradīze. Pie durvīm klauvēja, un tajās atkal parādījās istabene.

-  Atvainojiet, ser, tas vīrs no garāžas ir šeit un vēlas jūs redzēt!

Herkuls Puaro mīlīgi atbildēja:

-  Lai viņš nāk augšā!

Meiča ieķiķinājās un pazuda. Puaro smīnīgi iztēlojās, kā apteksne attēlos viņu saviem draugiem, sagādājot tiem izklaidēšanos garajos ziemas vakaros.

Pie durvīm atkal klauvēja, bet citādi, un Puaro iesaucās:

-  Ienāciet!

Viņš atzinīgi noraudzījās uz jauno vīrieti, kas iesoļoja istabā un nu stāvēja, acīmredzami juzdamies neveikli un burzīdams rokās cepuri.

"Šeit," Puaro domāja, "stāv viens no skaistākajiem cilvēku dzimuma pārstāvjiem, kādu viņš jelkad redzējis, vienkāršs jauneklis, bet klasiskiem grieķu dieva sejas vaibstiem."

Jauneklis ierunājās zemā, aizsmakušā balsī:

-        Kas attiecas uz mašīnu, ser, mēs to atgā

dājām šurp. Atradām vainu ari. Tās salabošana prasīs kādu stundiņu darba, nc vairāk.

Puaro apvaicājās:

-  Kas tai bija par vainu?

Jauneklis sāka dedzīgi skaidrot tehniska rakstura detaļas. Klausīdamies Puaro viegli māja ar galvu, bet neko nedzirdēja. Viņš vienmēr bija jūsmojis par klasiskām cilvēka ķermeņa formām un uzskatīja, ka uz zemes savairojies pārāk daudz briļļainu žurku, tāpēc atzinīgi nodomāja:

"Jā, tiešām kā grieķu dievs jauns Arkādijas gans."

Jauneklis spēji aprāvās. Herkuls Puaro izbrīnījies uz brīdi savilka uzacis. Pirmais iespaids, ko viņš guva, bija estētisks, otrais garīgs. Puaro paskatījās uz jaunekli, ziņkārīgi piemiedzis acis, un noteica:

-  Skaidrs, viss skaidrs.

Viņš apklusa un tad piemetināja:

-   Mans šoferis viņš jau man izstāstīja to pašu, ko jūs.

Puaro ievēroja, ka jaunekļa seju pārklāj sārtums un viņš atsāk nervozi burzīt cepuri.

Puisis izstostīja:

-Jā… mm… jā, ser! Zinu!

Herkuls Puaro rāmi turpināja:

-   Bet jūs domājāt, ka būtu labāk, ja jūs izstāstītu to pats?

-   Mm… jā, ser, tieši tā es domāju.

-   Tas no jūsu puses bija ļoti laipni. No visas sirds pateicos!

Pēdējos vārdos viegli, bet nepārprotami izskanēja atvadu tonis, bet Puaro nojauta, ka jauneklis nekur neies, un viņam bija taisnība. Puisis nekustējās ne no vietas, tikai viņa pirksti drudžaini darbojās, apstrādājot tvīda cepuri, un viņš vēl klusāk un, vēl vairāk samulsis, izstostīja:

-   Mm… piedodiet, ser, bet vai taisnība, ka… ka jūs esat detektīva kungs… ka jūs esat Herkuless Pvuorī?uzvārdu viņš izrunāja ļoti rūpīgi.

Puaro atbildēja:

-  Esmu gan.

Jauneklim vaigos atkal sakāpa sārtums. Viņš teica:

-  Es lasīju pārjums avīzē.

-  Tiešām?

Nu jau zēns bija kļuvis purpursarkans. Viņa acīs vīdēja ciešanas ciešanas un lūgums. Herkuls Puaro nāca puisim talkā.

Viņš saudzīgi teica:

-  Jā? Ko jūs man gribat lūgt?

-   Baidos, ka jūs varētu uzskatīt to par nekaunību no manas puses, ser. Bet tas, ka jūs šeit nejauši ieradāties, nu, tā bija pārāk laimīga sagadīšanās, lai to palaistu garām. Turklāt esmu tik daudz lasījis par jums un jūsu darbiem! "Katrā ziņā," es sev teicu, "tikpat labi ari es varu lūgt jūsu palīdzību." No palūgšanas sliktāk nepaliks, vai ne?

Herkuls Puaro pakratīja galvu, tad vaicāja:

-   Vai jūs gribat, lai es jums kaut kā palīdzu?

Jauneklis apstiprinoši pamāja. Aizsmakušā un

samulsušā balsī-viņš atteica:

-   Tas ir… par kādu jaunu dāmu. Jā… ja jūs varētu man palīdzē! viņu atrast.

-   Viņu atrast? Vai tad viņa ir pazudusi?

-  Tieši tā, ser.

Herkuls Puaro izslējās krēslā taisni. Viņš asi atteica:

-    Iespējams, ka es varētu jums tur līdzēt, jā! Bet pareizāk būtu griezties policijā. Tas taču ir viņu pienākums, turklāt viņu rīcībā ir daudz iespaidīgāki tehniskie līdzekļi nekā man.

Zēns sāka šļūkāt kājas pa grīdu un neveikli nomurmināja:

-   To es nevaru darīt, ser. Tas nepavisam nav tā, kā jūs domājat. Tas viss ir ļoti neparasti, ja tā varētu teikt.

Herkuls Puaro blenza viņā, tad norādīja uz krēslu.

-   Eh bien, sēdieties! Kā jūs sauc?

-   Viljamsons, ser, Teds Viljamsons.

-   Sēdieties, Ted! Un izstāstiet man visu pēc kārtas!

-   Pateicos, ser! Puisis pievilka krēslu tuvāk un rūpīgi novietojās uz pašas maliņas. Viņa skatienā joprojām vīdēja lūdzoša, suniskā izteiksme.

Herkuls Puaro saudzīgi pamudināja:

-   Sāciet nu!

Teds Viljamsons dziļi ievilka elpu:

-    Vienvārdsakot, ser, tas bija tā. Esmu redzējis viņu tikai vienu reizi, un viss. Nezinu, kā viņu sauc un kas viņa tāda ir. Bet visā tajā lietā diezgan dīvaini ir tas, ka manas vēstules atnāk atpakaļ un cauri!

-   Sāciet, Herkuls Puaro aizrādīja, no paša sākuma! Nesteidzieties, tikai izstāstiet visu, kas noticis!

-   Jā, ser. Varbūt jūs zināt Grāslonu, ser, to lielo māju upes lejtecē aiz tilta?

-  Neesmu neko par tādu dzirdējis.

-   Tā pieder seram Džordžam Sanderfīldam. Katru vasaru viņš tajā pavada nedēļas nogales un rīko viesības, kas parasti ir visai jautras un trokšņainas ar aktrisēm un tamlīdzīgi. Nu, tas notika pagājušā gada jūnijā, kad šiem ļaudīm sabojājās radio un viņi atsūtīja man pakaļ, lai es to salabotu…

Puaro pamāja ar galvu, ka sapratis.

-   Tā nu es devos uz turieni. Kungs un viesi braukāja pa upi, bet pavārs un sulainis bija aizgājuši līdzi, lai uz jahtas apkalpotu viesus ar dzeramo un visu pārējo. Mājā bija palikusi tikai šī meiča tā bija kāda ciemiņa istabene. Viņa mani ielaida iekšā, parādīja, kur atrodas radioaparāts, un palika pie manis, kamēr es strādāju. Tā mēs sākām sarunāties par visu ko… Viņu sauca Nita, tā vismaz viņa man teica, un viņa kalpoja par istabeni krievu dejotājai, kas arī viesojās pie Džordža Sanderfilda.

-   Kas viņa bija pēc tautības vai angliete?

-   Nē, ser, domāju, ka viņa varēja būt fran-ļ cūziete. Angliski viņa runāja diezgan labi, bet ar I tādu jocīgu akcentu. Viņa pret mani izturējās I draudzīgi, un pēc brītiņa es pajautāju, vai viņa ļ negribētu kopā ar mani kaut kur aiziet, piemē-ļ ram, uz kino. Viņa atteicās, jo kundzei vēl būšot vajadzīga. Vēl viņa teica, ka visu pēcpusdienu būšot brīva, jo viesi dzīvošot pa upi līdz vēlam vakaram. Viss beidzās ar to, ka es paņēmu brīvu pēcpusdienu, darbā nepaprasījis atļauju, par ko mani gandrīz atlaida, un mēs devāmies gar upi pastaigāties.

Puisis apklusa. Uz viņa lūpām kavējās viegls smaids, un skatiens kļuva sapņains.

Puaro saudzīgi jautāja:

-  Un viņa bija skaista, vai ne?

-   Viņa bija visjaukākā būtne, kādu es jelkad esmu redzējis. Viņas mati bija zeltaini, un deniņos abās pusēs tie veidoja tādus kā spārniņus, un viņai bija tāds jokains paradums staigāt uz pirkstgaliem. Es… es nu, neslēpšu, ser, iemīlējos viņā kā neprātīgs.

Puaro atkal pamāja ar galvu. Jauneklis turpināja:

-   Viņa teica, ka pēc divām nedēļām kundze atkal atbraukšot uz šejieni, un mēs norunājām satikties… Bet viņa vairs neatnāca. Gaidīju tur, kur bijām norunājuši, bet viņa nerādījās, un beidzot es saņēmu dūšu, devos uz sera Džordža māju un jautāju pēc viņas. Man paskaidroja, ka te tiešām ieradusies krievu dejotāja ar istabeni. Istabenei aizsūtīja pakaļ, bet^kad viņa atnāca, ak, tā nepavisam nebija Nita! Šī bija viltīga izskata meiča neredzēti kareivīga būtne, man jāteic. Visi sauca viņu par Marī. "Jūs gribējāt mani redzēt?" viņa noprasīja, muļķīgi smaidīdama. Droši vien pamanīja, ka esmu mēms aiz pārsteiguma. Sāku skaidrot, ka meklēju krievu baletdejotājas istabeni, ar kuru pirms tam esmu iepazinies. Tad šī meiča iesmējās un darīja man zināmu, ka iepriekšējā istabene esot pēkšņi aizsūtīta prom. "Aizsūtīta prom?" es jautāju. "Kāpēc?" Viņa tā kā paraustīja plecus un noplātīja rokas. "Kā lai es to zinu? Manis tad vēl te nebija."

Nu, ser, es biju mēms. Tajā brīdī vispār nespēju nedz domāt, nedz runāt. Pēc tam saņēmu drosmi, devos vēlreiz satikt šo Marī un palūgt viņai Nitas adresi. Neļāvu noprast, ka pat nezinu Nitas uzvārdu. Solīju viņai kaut ko uzdāvināt, ja izdarīs, ko lūdzu; šī meiča bija no tām, kas neko nemēdz darīt par velti. Viņa man iedeva kādu adresi Londonas ziemeļos, un es Nitai uz turieni uzrakstīju vēstuli, bet tā pēc kāda laika atnāca atpakaļ, un uz aploksnes bija uzskribelēts, ka adresāts te vairs nedzīvo.

Teds Viljamsons apklusa. Viņa acis, šīs tumši zilās, vērīgās acis skumji lūkojās Puaro.

-  Tagad jūs redzat, kā tas notika, ser. Tas nav darbs policijai. Vēlos Nitu atrast, taču nezinu, ar ko sākt. Varbūt… varbūt jūs varētu viņu sameklēt, -jaunekļa acis kļuva vēl tumšākas. Es esmu… esmu mazliet iekrājis. Es varētu atlicināt piecas vai pat desmit mārciņas…

Puaro saudzīgi teica:

-   Pašlaik nav nekādas vajadzības apspriest fi-; nansiālo pusi. Vispirms noskaidrosim šādu lietu šī meiča, šī Nita taču zināja, kā jūs sauc un kur jūs strādājat?

-  Zināja gan, ser.

-   Vai viņa būtu varējusi jūs sameklēt, ja vēlētos?

Teds jau lēnāk atkārtoja:

-   Būtu gan, ser.

-   Tādā gadījumā, vai jums neliekas, ka droši vien…

Teds Viljamsons viņu pārtrauca:

-   Jūs domājat, ser, ka es viņu iemīlēju, bet viņa mani ne? Iespējams, ka daļēji tā bija. Bet viņa man patika, un es noteikti patiku ari viņai. No viņas puses tā nebija tikai izklaidēšanās. Es ilgi domāju, kāds viņas klusēšanai varētu būt iemesls. Redziet, ser, viņa apgrozījās starp visādiem ļautiņiem. Iespējams, ka ar viņu kas atgadījies, jūs saprotat?

-   Jūs domājat, ka viņa varētu gaidīt bērnu? Jūsu bērnu?

-   Manu gan ne, ser, Teds nosarka. Starp mums nekā tāda nebija.

Puaro domīgi palūkojās uz jaunekli un tad sacīja:

-   Un tomēr, ja tas, ko teicu, izrādītos taisnība… Vai jūs joprojām gribētu viņu atrast?

Teda Viljamsona sejā ieplūda sārtums.

-   Jā, protams, tas ir skaidrs! Es gribu precēties ar viņu, ja vien viņa to vēlēsies. Un nav nozīmes, kādās nepatikšanās Nita iekļuvusi. Varbūt jūs mēģināsiet viņu atrast, ser?

Puaro pasmaidīja un ne sevišķi skaļi teica:

-   "Mati kā zelta spārni!"* Jā, domāju, ka šis bus trešais Hērakla varoņdarbs… Ja pareizi atceros, tas notika Arkādijā.

2.

Herkuls Puaro domīgi skatījās papīra lapiņā, uz kuras Teds Viljamsons bija cītigi uzrakstījis vārdu un adresi: "Mis Valeta, Augšrcnfrūleinā 17".

Puaro interesēja, vai, uz turieni aizbraucot, izdotos kaut ko uzzināt. Viņš bija gandrīz droši pārliecināts, ka ne. Bet tas bija vienīgais pieturas punkts, ko Teds varēja norādīt.

Augšrcnfrūleinā bija netīra, bet plaša iela. Septiņpadsmitajā numurā uz Puaro klauvējienu durvis atvēra kāda tukla sieviete ar blāvu skatienu.

-  Vai mis Valeta?

-Jau sen kopš aizbraukusi!

Puaro iestājās durvīs tieši tajā brīdī, kad tās vērās ciet.

-  Varbūt jūs varat iedot man viņas adresi?

-  Nekādā ziņā nevaru. Viņa man tādu neatstāja.

-  Kad viņa aizbrauca?

-  Pagājušajā vasarā.

-  Vai varat man pateikt, kad tieši?

No Puaro labās saujas, kurā, draudzīgi saspiedušās, gulēja divas monētas, atskanēja klusa šķindoņa.

Sieviete ar blāvo skatienu gandrīz neticami atplauka un kļuva pati laipnība.

-   Nu, es noteikti gribētu jums palīdzēt, ser. Ļaujiet man apdomāt! Augustā, nē, jūlijā, jā, tas bija jūlijā, apmēram jūlija pirmajās dienās. Šī aktrise aizbrauca prom tādā steigā! Atpakaļ uz Itāliju, man tā šķiet.

-   Vai tad viņa bija itāliete?

-  Tieši tā, ser.

-    Un viņa kādu laiku kalpoja par istabeni krievu dejotājai, vai ne?

-   Tieši tā. Kādai tur Semoulinas kundzei vai tamlīdzīgi. Viņa dejoja… dejoja… nu, tajā teātrī, tajā baletā, no kura visi ir kā bez prāta. Bija viena no prīmām.

Puaro jautāja:

-   Vai jūs zināt, kāpēc mis Valeta aizgāja no teātra?

Sieviete bridi vilcinājās, tad sacīja:

-   Nezinu teikt.

-  Viņu atlaida, vai ne?

-   Nu, šķiet, ka tur bija gan kaut kāds tracis. Bet ņemiet vērā, ka mis Valeta daudz vis nepļāpāja! Viņa nebija no tām, kas tik viegli padodas. Bet pārskaitusies gan viņa bija. Straujš raksturs, ziniet, melnās itālietes acis tā vien dega, un skatiens tāds, it kā būtu gatavs tūlīt iedurt. Man nebija ne mazākās vēlēšanās gadīties šai dāmai ceļā, kad viņai uznāca melnie!

-   Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka nezināt mis Valetas tagadējo adresi?

Abas monētas atkal aicinoši iešķindējās.

Atbilde skanēja pilnīgi ticami:

-   Es jums to pateiktu ļoti labprāt. Bet viņa aizbrauca tādā steigā, un te nu mēs esam!

Puaro domīgi noteica:

-  Jā, te nu mēs esam…

3.

Kad Embrozu Vendclu izdevās novirzīt no aizrautīgā izklāsta par dekorācijām, kuras viņš zīmēja nākamajam baleta iestudējumam, Puaro bez pūlēm ieguva visas nepieciešamās ziņas.

-   Sanderfīlds? Džordžs Sanderfilds? Nejauks tips, peldas naudā, taču visi runā, ka viņš ir blēdis. Noslēpumains zellis! Mīlestības dēka ar dejotāju? Bet, protams, godātais! Viņam bija dēka ar Katrīnu, Katrīnu Samošenko. Jūs droši vien esat viņu redzējis dejojam. Ak, godātais, viņa bija tik smalka, ar tik izkoptu tehniku! Tuolelas gulbis*… to jūs droši vien arī esat redzējis. Ar manām dekorācijām! Un tad vēl tas otrs Debisī balets, vai varbūt tas bija Manīni? La Biche au Bois*. Tajā viņa dejoja ar Maiklu Novginu. Viņš ir tik brīnišķīgs, vai ne?

-   Vai viņa bija sera Džordža Sanderfilda draudzene?

-   Jā, viņa mēdza pavadīt nedēļas nogales Sanderfilda mājā pie upes. Šķiet, viņš prot rīkot brīnišķīgas viesības.

-   Vai jums, mon cher, būtu iespējams iepazīstināt mani ar Samošenko jaunkundzi?

-   Bet, godātais, viņas šeit vairs nav. Viņa pavisam negaidot aizbrauca uz Parīzi vai kaut kur citur. Ziniet, visi runā, ka viņa esot bijusi boļševiku spiedze vai kas tamlīdzīgs. Es pats tam ne visai ticu, jo ļaudīm vienkārši patīk pļāpāt. Katrīna visiem stāstīja, ka viņa esot baltgvarda meita un viņas tēvs bijis princis vai lielhercogs. Parasta lieta, tādā veidā var iegūt lielāku popularitāti.

Vendels apklusa, bet tad atsāka gremdēties savā iemīļotajā tematā.

-   Runājot par manām dekorācijām, kā jau teicu, ja gribi sajust Batšebas garu*, ir jāiedziļinās semītu tradīcijās. Es to panāku ar…

Un viņš starodams turpināja.

4.

Satikšanās ar Džordžu Sanderfīldu, kuru Herkulam Puaro izdevās sarunāt, iesākās visai daudzsološi. "Noslēpumainais zellis", kā Embrozs Vendels bija viņu nosaucis, jutās mazliet neērti. Sers Džordžs bija drukns, neliela auguma vīrietis ar tumšiem, cietiem matiem un dubultzodu.

Viņš iesāka:

-   Nu, mesjē Puaro, ar ko varu pakalpot? Domāju, ka agrāk neesam nekur tikušies.

-   Nē, neesam vis.

-   Nu, kas par lietu ? Atzīšos, ka kļūstu ziņkārīgs.

-   Ak, nekas sevišķs, es tikai gribēju ievākt ziņas.

Sers Džordžs nedroši iesmējās.

-   Varbūt jūs gribat, lai es sniedzu slepenas ziņas? Nemaz nezināju, ka jūs interesē naudas lietas.

-   Tie nav nekādi Ies affaires*. Mani interesē kāda dāma.

-   Ak sieviete! sers Džordžs atzvēlās krēslā. Likās, ka viņa sasprindzinājums atslābst. Balss nu skanēja mierīgāk.

-   Domāju, ka jūs pazināt Katrīnu Samošenko jaunkundzi.

Sanderfilds iesmējās.

-   Jā. Apburošs radījums. Žēl, ka viņa atstāja Londonu.

-   Kāpēc viņa aizbrauca?

-To es, godātais, nezinu. Jādomā, ka pēc strīda ar teātra vadību. Viņa, ziniet, bija temperamentīga, ar īstu krievu straujumu. Atvainojiet, ka nevaru jums palīdzēt, bet man nav ne jausmas, kur viņa ir tagad. Neesmu ar viņu sazinājies.

Viņš uzskatīja, ka sarunai pielicis punktu, un piecēlās.

Puaro atsāka:

-   Bet Samošenko jaunkundze nav tā, kurai es cenšos sadzīt pēdas.

-   Vai tad ne?

-   Nē, tā ir viņas istabene.

-   Viņas istabene? Sanderfilds neticīgi blenza Puaro.

Puaro jautāja:

-   Vai jūs… varbūt… atceraties viņas istabeni?

Sanderfilda balsī atkal jautās nedrošība. Viņš

neveikli atbildēja:

-   Ak kungs, nē, kāpēc lai es viņu atcerētos?

Es tikai zinu, ka, protams, Katrīnai bija kaut kāda istabene… Jāsaka, ka ne jau no sevišķi labiem ļaudīm. Tāda sūdzmane un okšķere! Jūsu vietā es neticētu nevienam vārdam, ko tāds skuķis saka. Viņa ir no tām, kas mūžīgi melo.

Puaro secināja:

-   Tātad faktiski jūs par viņu atceraties diezgan daudz?

Sanderfilds steidzīgi turpināja:

-  Tie ir tikai mani iespaidi un ne vairāk… Es pat neatceros, kā viņu sauca. Pagaidiet, vai tikai nebija MarI? Bet diemžēl es nezinu, kur viņu meklēt. Piedodiet!

Puaro klusi teica:

-    MarI Helinas vārdu un adresi es uzzināju jau teātri. Taču, ser Džordž, es runāju par istabeni, kas kalpoja Samošenko jaunkundzei pirms

Mari Helinas. Vinu sauca Nita Valeta.

» _ i

Sanderfilds cieši pavēras Puaro un tad teica:

-   Tādu es vispār neatceros. Mari ir vienīgā, kuru es zinu, maza, tumšmataina meiča ar nekaunīgu skatienu.

Puaro paskaidroja:

-   Meiča, par kuru es runāju, bija pie jums Grāslonā pagājušā gada jūnijā.

Sanderfilds īgni atbildēja:

-   Nu, es varu teikt tikai to, ka viņu neatceros. Šaubos, vai Katrīnai bija līdzi istabene. Liekas, ka jūs kļūdāties.

Herkuls Puaro pakratīja galvu. Viņam tā nelikās.

5.

Mārī Helina ar savām mazajām, saprātīgajām actiņām uzmeta Puaro ātru skatienu un tad tikpat ātri novērsās. Viņa runāja mierīgā un nosvērtā balsī.

-     Bet es atceros viņu lieliski, mesjē. Es kalpoju pie Samošenko kundzes jūnija pēdējā nedēļā. Viņas iepriekšējā istabene lielā steigā bija aizbraukusi.

-     Vai jūs nezināt viņas aizbraukšanas iemeslu?

-     Viņa aizbrauca pēkšņi, tas ir viss, ko zinu! Varbūt tas bija slimības vai kāda cita iemesla dēļ. Kundze neko neteica.

Puaro jautāja:

-    Vai ar jūsu saimnieci bija viegli sadzīvot?

Meiča paraustīja plecus.

-     Viņai bieži mainījās noskaņojums. Te viņa raudāja, te smējās. Dažreiz ieslīga tādā bezcerībā, ka vairs ne ēda, ne dzēra. Dažkārt viņu pārņēma mežonīga jautrība. Bet tādi jau tie dejotāji ir visi, viņiem tāds temperaments.

-    Un sers Džordžs?

Meiča bažīgi paskatījās uz Puaro.

-     Sers Džordžs Sanderfilds? Jūs gribētu uzzināt kaut ko par viņu? Varbūt jūs interesē tieši viņš? Pārējais bija tikai aizsegs, ko? Ak, sers Džordžs! Es jums varētu pastāstīt par viņu dažas interesantas lietiņas…

Puaro pārtrauca:

-    Nav vajadzīgs.

Meiča lūkojās viņā atplestu muti. Acis viņai vīdēja dusmas un neapmierinātība.

6.

-   Vienmēr esmu teicis, ka jūs zināt visu, Aleksi Pavlovič!

Šos vārdus Puaro izteica savā visglaimojošākajā tonī.

Viņš piepeši attapa, ka šī trešā Hērakla varoņdarba dēļ nācies daudz vairāk ceļot un iztaujāt ļaudis, nekā viņš būtu varējis iedomāties, lietu uzsākot. Izrādījās, ka šis nenozīmīgais gadījums ar pazudušo istabeni būs viens no sarežģītākajiem un grūtākajiem visā viņa karjeras laikā. Viss, ko Puaro tagad uzsāka, atdūrās kā pret sienu.

Šovakar Puaro bija nonācis krievu restorānā Parīzē. Patvāra īpašnieks grāfs Aleksis Pavlovičs lepojās ar to, ka zina visu, kas notiek mākslas pasaulē. Un nu viņš apcerīgi pamāja ar galvu.

-   Jā, jā, draugs, zinu… es vienmēr zinu! Jūs gribai zināt, kur viņa ir aizbraukusi mazā Samošenko, šī izcilā dejotāja. Ak, šī mazulīte bija īsta māksliniece! Viņš kaisli noskūpstīja sev pirkstu galiņus. Kāda uguns, kāda atdeve! Viņa būtu tikusi tālu… kādreiz viņa būtu kļuvusi par primabalerīnu. Bet pēkšņi tam visam pienāk gals, un viņa burtiski aizšmauc projām uz kaut kādu pasaules malu, un drīz ak vai, cik drīz! jau ir aizmirsta.

-   Kur tad viņa ir? Puaro uzstājīgi jautāja.

-        Šveicē, Alpu Vegrejā. Tā ir vieta, kur dodas visi, kam ir tāds neliels, sauss klepus, un viņi kļūst ar katru dienu vājāki. Viņa mirst, jā, viņa pamazām mirst! Ar viņas raksturu tas bija neizbēgami. Viņa vairs ilgi nedzīvos.

Puaro ieklepojās, lai mainītu sarunas traģisko ievirzi. Turklāt viņam vajadzēja ievākt ziņas.

-    Vai jūs gadījumā neatceraties Samošenko jaunkundzes istabeni? Viņu sauca Nita Valeta.

-   Valeta? Valeta? Vienreiz es redzēju šo meiču stacijā, kad pavadīju Katrīnu uz Londonu. Viņa bija itāliete no Pizas, vai varbūt ne? Jā, viņa noteikti bija itāliete, kas nāca no Pizas.

Herkuls Puaro ievaidējās.

-  Tādā gadījumā, viņš secināja, mani gaida ceļojums uz Pizu.

7.

Herkuls Puaro stāvēja Kampo Santo kapsētā Pizā un lūkojās lejup uz kapu.

Tātad tieši šeit viņa meklējumi bija beigušies pie šā necilā zemes uzkalniņa. Zem tā gulēja dzīvespriecīgā būtne, kas bija saviļņojusi vienkārša angļu mehāniķa sirdi un prātu.

Bet varbūt tas bija vislabākais atrisinājums šim pēkšņajam un dīvainajam piedzīvojumam? Tagad šī meitene vienmēr paliks jaunekļa atmiņā tāda, kādu viņš to bija redzējis tajās pāris burvīgajās stundās jūnija pēcpusdienā. Pretrunas starp pilnīgi atšķirīgām tautībām, dažādi dzīves līmeņi, vilšanās sāpes tas viss nu bija padarīts neiespējams uz visiem laikiem.

Herkuls Puaro bēdīgi pakratīja galvu. Viņš atsauca atmiņā sarunu ar Valetu ģimeni, vēlreiz iztēlojās māti ar tās plato zemnieces seju, sāpju mākto tēvu ar atklāto, godīgo skatienu, tumšmataino, runīgo māsu.

-  Tas notika pēkšņi, senjor, pārāk pēkšņi. Viņai jau daudzus gadus uznāca sāpes, bet tad atkal pārgāja…

Ārsts neļāva mums apdomāties teica, ka nekavējoties jāoperē aklā zarna. Tūlīt uz vietas ārsts aizveda viņu uz slimnīcu… Si, si*, viņa mira anestēzijas laikā, pat nenāca vairs pie samaņas.

Māte šņukstot pabeidza stāstījumu:

-   Bianka vienmēr bija tik jauka meitene. Šausmīgi, ka viņai bija jāmirst tik jaunai.

Herkuls Puaro pie sevis atkārtoja:

-Jāmirst tik jaunai…

Tad tāda bija vēsts, kas nu jāpaziņo jauneklim, kurš viņam ar tādu paļāvību bija lūdzis palīdzību.

Viņa nav domāta jums, mans draugs! Viņa ir mirusi.

Viņa misija bija beigusies šeit, kur uz debesu fona skaidri izcēlās slīpais Pizas torņa siluets un bija parādījušās pirmās vārās krēmkrāsas pavasara puķītes, it kā solot jaunu līksmi un dzīvību.

Vai dabas atmoda bija tā, kas noskaņoja Puaro tik kareivīgi un liedza pieņemt galīgo lēmumu? Vai arī tas bija pavisam kas cits? Zemapziņā uzplaiksnīja kāda doma varbūt teikums, varbūt frāze, varbūt tikai viens vārds? Vai šī lieta nebeidzās pārāk vienkārši, pārāk gludi?

Viņam jāveic vēl viens ceļojums, lai vairs nepaliktu nekādu šaubu. Viņam jādodas uz Alpu Vegreju.

8.

"Šeit," Puaro nodomāja, "patiešām ir pasaules mala." Šie sniega blāķi, šie visapkārt izkaisītie namiņi… un katrā no tiem gulēja kāda dzīva būtne, cīnīdamās ar viltīgo nāvi.

Tad Puaro tikās ar Katrīnu Samošenko. Ieraudzījis gultā balerīnas nekustīgo augumu un pamanījis sārtos plankumus uz iekritušajiem vaigiem, uzlūkojis trauslās, vājās un izdilušās rokas, kas nespēkā gulēja uz segas, viņš juta sarosāmies atmiņas. Puaro nebija zinājis, kā viņu sauc, taču bija redzējis viņu dejojam, un toreiz bija bezgala sajūsmināts un aizgrābts, baudīdams pārvarīgo mākslas spēku, kas liek aizmirst visu uz pasaules.

Viņš atcerējās Maiklu Novginu Mednieku, kas virpuļoja briesmīga un fantastiska meža vidū, kuru bija uzbūrusi Embroza Vendela iztēle. Un vēl Puaro atcerējās jauko, lidojošo Briežu māti, vienmēr vajātu, vienmēr iekārojamu brīnišķīgu, zeltainu būtni ar radziņiem un ņirbošām kājiņām bronzas krāsā. Viņš atcerējās, kā viņa, nāvīgi ievainota, sabruka un kā Maikls Novgins apmulsis stāvēja, turēdams rokās mirēju.

Katrīna Samošenko lūkojas Puaro ar tikko jaušamu ziņkāri. Viņa teica:

-  Es neesmu jūs nekad agrāk satikusi, vai ne? Ko jūs no manis vēlaties?

Herkuls Puaro viegli palocījās.

-   Vispirms, kundze, vēlos jums pateikties par jūsu mākslu, kas man reiz sniedza lielisku baudījumu veselam vakaram.

Viņa vāri pasmaidīja.

-   Taču šeit esmu ieradies darīšanās. Jau ilgu laiku es, kundze, meklēju kādu jūsu istabeni, vārdā Nita.

-   Nita?

Katrīna Samošenko cieši palūkojās Puaro plati ieplestām un izbiedētām acīm, tad jautāja:

-   Ko jūs īsti zināt par… Nitu?

-  Es jums izstāstīšu.

Un Puaro stāstīja par vakaru, kad viņam bija salūzis auto, par Tedu Viljamsonu, kas stāvēja, burzīdams cepuri, un runādams par savu mīlestību un sāpēm.

Balerīna uzmanīgi klausījās.

Kad Puaro bija beidzis, viņa sacīja:

-  Tas ir aizkustinoši, jā, pat ļoti…

Herkuls Puaro piekrītoši pamāja.

-  Jā. Tas ir stāsts par Arkādiju, vai ne? Ko jūs varat man pastāstīt par šo meiteni?

Katrīna Samošenko nopūtās.

-   Man bija istabene, vārdā Huanita. Viņa bija jauka, jautra un ļoti labsirdīga būtne. Ar viņu notika tas, kas tik bieži notiek ar daudziem Dieva izredzētajiem… viņa nomira pavisam jauna.

Sirdzēja runāja tiem pašiem vārdiem, kurus kādreiz bija teicis Puaro, liktenīgajiem, neatsaucamajiem vārdiem. Nu viņš tos dzirdēja atkal un tomēr vilcinājās, tad beidzot jautāja:

-  Vai viņa ir mirusi?

-  Jā, viņa ir mirusi.

Brīdi klusējis, Herkuls Puaro sacīja:

-   Tomēr ir kaut kas tāds, ko es gluži labi nesaprotu. Kad apjautājos par jūsu istabeni seram Džordžam Sanderfīldam, viņš izskatījās nobijies. Kāpēc tā?

Dejotājas sejā pavīdēja nepatikas ēna.

-   Jūs viņam nepateicāt, kura no manām istabenēm jūs interesē. Viņš iedomājās, ka tā ir Mārī, kas man kalpoja pēc Huanitas. Pilnīgi iespējams, ka Mari centās seru Džordžu šantažēt, jo bija atklājusi par viņu kaut ko kompromitējošu. Mari bija pretīga, ziņkārīga meiča, vienmēr rakājās pa citu vēstulēm un aizslēgtām atvilktnēm.

Puaro noteica:

-  Tas visu izskaidro.

Viņš brīdi klusēja, tad turpināja vēl neatlaidīgāk:

-   Huanitas uzvārds bija Valeta, un viņa mira aklās zarnas operācijas laikā. Vai pareizi?

Puaro pamanīja, ka dejotāja tikko manāmi vilcinās, pirms pamāj ar galvu.

-Jā, pareizi gan…

Puaro domīgi turpināja:

-   Un tomēr ir viens "bet" viņas radi sauca viņu par Bianku, nevis Huanitu.

Katrīna paraustīja kalsnos plecus.

-   Bianka vai Huanita, kāda tam nozīme? Liekas, ka viņas īstais vārds bija Bianka, bet Huanita šķita romantiskāks, un viņa sāka sevi saukt tā.

-   Ak jūs domājat tā?

Puaro apklusa un tad, jau citā intonācijā, teica:

-   Bet man ir citāds izskaidrojums.

-   Kāds tad?

Viņš paliecās uz priekšu un cieši ielūkojās sarunbiedrenes sejā.

-   Tai meičai, kuru bija redzējis Teds Viljamsons, mati atgādināja, kā viņš pats izteicās, zeltainus spārniņus.

Puaro paliecās vēl vairāk uz priekšu un viegli pieskārās divām biezām cirtām abpus viņas deniņiem.

-  Zelta spārni vai zelta ragi? Kā to ņem vai uzskatīt jūs par velnu, vai par eņģeli? Jūs varētu but gan viens, gan otrs. Vai arī tie ir tikai kritušā brieža zeltītie ragi?

Katrīna nočukstēja:

-   Kritušā brieža…

Viņas balsī skanēja bezcerība.

Puaro sacīja:

-    Visu laiku Teda Viljamsona stāstā mani kaut kas mulsināja, es kaut ko atcerējos… Un šis kaut kas bijāt jūs, virpuļodama pa mežu ar savām mazajām bronzas kājiņām. Vai man pateikt jums, ko es domāju, jaunkundz? Liekas, ka tas notika tajā nedēļā, kad jums vispār nebija istabenes. Jūs devāties uz Grāslonu viena, jo Bianka Valeta bija atgriezusies Itālijā un jūs vēl nebijāt paspējusi pieņemt jaunu istabeni. Jūs jau sākāt just, ka jūs pamazām pārņem slimība, un kādu dienu palikāt mājā, kamēr pārējie visu dienu vizinājās ar jahtu. Pie durvīm zvanīja, jūs gājāt tās atvērt un ieraudzijāt… Vai pateikt, ko jūs icraudz.ījāt? Jūs ieraudzijāt jaunekli īstu dabas bērnu, skaistu kā grieķu dievu! Un jūs izdomājāt viņam meiteni, tikai nevis Huanitu, bet Inkognitu*, un pāris stundas jūs pastaigājāties ar viņu pa Arkādiju…

Sekoja garš klusuma bridis. Beidzot Katrīna klusā, piesmakušā balsī teica:

-   Vismaz vienā ziņā esmu jums teikusi taisnību: Nita mirs jauna!

-  Ah non!* Herkuls Puaro it kā atgriezās īstenībā un uzplāja ar roku pa galdu. Pēkšņi viņš bija kļuvis prozaisks, pasaulīgs un praktisks. Pilnīgi izslēgts! Jūs nedrīkstat mirt! Jūs vismaz varat pacīnīties par savu dzīvību, vai ne?

Viņa pakratīja galvu bēdīgi un bezcerīgi.

-   Kas tā vairs par dzīvi?

-  Protams, ka ne uz skatuves, bien entendu!* Bet atcerieties, ka pastāv vēl cita dzīve! Un tagad, jaunkundz, pasakiet man godīgi, vai jūsu tēvs patiešām bija princis, vai lielhcrcogs, vai pat ģenerālis?

Pēkšņi dejotāja iesmējās un teica:

-   Viņš bija smagās mašīnas šoferis Leningradā.

-  Ļoti labi! Un kāpēc jūs nevarētu būt garāžas strādnieka sieva lauku ciematā? Un audzināt bērnus, kas būtu skaisti kā dievi un ar kājiņām, kuras, iespējams, kādreiz dejos tikpat labi kā jūsējās?

Katrīna aizturēja elpu.

-   Visa šī ideja ir fantastiska!

-   Neskatoties uz to, Herkuls Puaro ar milzīgu pārliecību teica, esmu pārliecināts, ka tā piepildīsies.

IV erimanta meŽa kuilis

1.

Tā kā trešais Hērakla varoņdarbs bija aizvedis Herkulu Puaro uz Šveici, viņš nolēma, ka pie reizes varētu izmantot izdevību un apskatīt dažas vietas, par kurām bija daudz dzirdējis.

Puaro pavadīja pāris patīkamu dienu Šamonī, kādu laiku uzkavējās Monro un tad devās uz Aldermatu vietiņu, par kuru no draugiem bija dzirdējis cildinošas atsauksmes.

Taču Aldermata uz viņu atstāja nomācošu iespaidu. Tā atradās pašā ielejas galā, un to ieskāva ar sniegu klāti kalni, kas atgādināja torņus. Viņš nevarēja saprast, kāpēc ir tik grūti elpot.

"Šeit nav iespējams palikt," Herkuls Puaro pie sevis nomurmināja un tieši tajā brīdī pamanīja funikuleru.

"Tas ir izlemts man jābrauc uz augšu." Viņš noskaidroja, ka vispirms funikulers apstājas Aviņī, tad Korošē un beidzot Ročczneijā, desmittūkstoš pēdu virs jūras līmeņa.

Puaro nevēlējās braukt tik augstu. Viņš domāja, ka pietiks ar Aviņī, taču nebija rēķinājies ar nejaušību, kam arvien tik liela loma mūsu dzivē. Tikko funikulers bija sācis kustēties, pie Puaro pienāca konduktors un lūdza uzrādīt biļeti. Pārbaudījis to un ar atbaidoša izskata knaiblltēm iespiedis caurumiņus, viņš palocīdamies atdeva biļeti atpakaļ. Tajā pašā bridi Puaro juta, ka reizē ar biļeti viņam saujā tiek iespiesta maza papīra bumbiņa.

Herkuls Puaro mazliet uzrāva uzacis. Pēc brītiņa viņš neuzkrītoši un bez steigas izgludināja papīrīti. Izrādījās, ka tā ir steigā ar zīmuli rakstīta zīmīte. Tajā bija teikts:

Šīs ūsas nevar nepazīt! Esiet sveicināts, godātais kolēģi! Ja vēlaties, varat nākt man talkā. Neapšaubāmi, ka Jūs esat lasījis par Sellija lietu. Ir zināms, ka slepkavam Maraskodam Ročezneijā norunāta tikšanās ar dažiem viņa bandas locekļiem. Tad nu gan sameklējuši vietu, it kā labākas pasaulē nebūtu! Iespējams, ka tas ir izrunāts, bet mūsu ziņām var ticēt, jo vienmēr atrodas kāds nodevējs, vai ne? Tātad turiet acis vaļā, draugs! Sazinieties ar inspektoru Druē, kurš jau ir tur! Uzticams vīrs, bet viņam diemžēl nepiemīt Herkula Puaro nekļūdīgums. Mans draugs, ir ļoti svarīgi sagūstīt Maraskodu, turklāt dzīvu. Tas nav cilvēks, tas ir meža kuilis viens no bīstamākajiem slepkavām, kāds vien mūsdienās dzīvojis. Es negribēju riskēt un uzrunāt Jūs Aldermatā, jo iespējams, ka mani novēro, turklāt Jums būs brīvākas rokas, ja visi Jūs uzskatīs tikai par tūristu. Veiksmīgas medības! Jūsu vecais draugs Lementeils.

Herkuls Puaro domīgi noglaudīja ūsas. Jā, patiešām, tās nebija iespējams sajaukt ar kādām citām. Tātad kā tas viss bija noticis? Puaro avīzēs bija lasījis par Sellija lietu aukstasinīgu Parīzes bukmeikera* slepkavību. Slepkava bija zināms, tas bija pazīstamas hipodroma bandas loceklis Maraskods. Viņš tika turēts aizdomās par daudzām slepkavībām, taču šoreiz vaina bija pilnīgi pierādīta. Noziedznieks bija aizbraucis no Francijas, tā vismaz visi domāja, un policija visās Eiropas valstīs dzina viņam pēdas.

Tātad bija aizdomas, ka Maraskodam norunāta tikšanās Ročezneijā.

Herkuls Puaro lēni pakratīja galvu. Viņš jutās apmulsis, jo Ročezneijā atradās virs sniega joslas. Tur bija viesnīca, bet sazināties ar ieleju varēja vienīgi ar funikulera'palīdzību. Funikulcrs parasti bija novietots uz garas, šauras pārkares, kas iestiepās ielejā. Viesnīcā sezona sākās jūnijā, bet tad tur apmetās retais, īstā rosība uzvirmoja jūlijā un augustā. Tā bija vieta, kurā nevarēja brīvi tikt ne iekšā, ne ārā. Ja kāds tur slēpās un tika atrasts, viņš bija noķerts kā slazdā. Likās neiespējami, ka vesela noziedznieku banda sev izvēlētos šādu satikšanās vietu. Un tomēr, ja Lementeils teica, ka ziņojumam var ticēt, tad viņam droši vien bija taisnība. Herkuls Puaro cienīja Šveices policijas komisāru, jo zināja, ka uz šo vīru var paļauties.

Kāds nezināms iemesls bija atvedis Maraskodu uz šo tikšanās vietu tālu prom no civilizācijās.

Herkuls Puaro nopūtās. Nežēlīga slepkavas medīšana nepavisam nesaistījās ar priekšstatu par patīkamām brīvdienām. Smadzeņu nodarbināšana, sēžot klubkrēslā, viņam būtu vairāk pa prātam, nekā meža kuiļa dzenāšana pa kalniem. Meža kuilis Lementeils bija lietojis šādu apzīmējumu. Dīvaina sakritība, protams…

Puaro pie sevis noteica:

Ceturtais Hērakla varoņdarbs. Vai tā būtu Erimanta meža kuiļa sagūstīšana?

Mierīgi un neuzkrītoši viņš nopētīja pārējos funikulera pasažierus. Iepretī sēdēja kāds amerikāņu tūrists. Gan drēbju piegriezums, gan mētelis, gan ceļasoma, gan draudzīgā gatavība izpalīdzēt, kas nepārprotami jautās skatienā, un naivā dabas skatu apjūsmošana, pat ceļvedis viņa rokā viss skaidrāk par skaidru norādīja, ka šis vīrs ir tūrists no mazas amerikāņu pilsētiņas un Eiropā ieradies pirmo reizi. Kā nosprieda Puaro, vēl viena minūte, un amerikānis uzsāks sarunu: skumjā, suniskā izteiksme viņa acis bija nepārprotama.

Vāgoniņa otrā pusē kāds gara auguma un diezgan īpatnēja izskata vīrietis ar sirmiem matiem un lielu ērgļa degunu lasīja grāmatu vācu valodā. Viņam bija spēcīgi mūziķa vai ķirurga pirksti.

Tālāk aiz viņa bija vēl trīs vīri, pēc izskata visi vienādi visiem līkas kājas, un visi atstāja nenosakāmu, zirdzisku iespaidu. Viņi spēlēja kārtis un pēc brītiņa droši vien piedāvātu kādam svešiniekam iesaistīties spēlē kā ceturtajam. Sākumā viņš uzvarētu, bet pcc tam laime viņu pamestu.

Sie trīs viri nebija nekas neparasts. Neparasta bija vieta, kurā viņi nonākuši.

Viņus bija viegli iedomāties sēžam vilcienā vai ceļā uz zirgu skriešanās sacīkstēm, vai uz neizskatīga okeāna tvaikoņa. Bet gandrīz tukšā funikulerā nu, nē!

Vagoniņā bija vēl viens pasažieris kāda sieviete. Slaidās tumšmates seja šķita brīnišķīga šāda seja spētu atspoguļot veselu izjūtu gammu, bet tagad tā bija sastingusi dīvainā vienaldzībā. Viņa ne uz vienu neskatījās, bet lūkojās ārā pa logu uz ieleju.

Pavisam drīz, kā jau Puaro ^paredzēja, amerikānis sāka runāt. Tūristu sauca Svarcs, un šis bija viņa pirmais brauciens uz Eiropu. Ainava, viņaprāt, bija vienkārši pasakaina. Milzīgu iespaidu uz viņu atstājusi Silonas pils. Parīzi viņš nevērtēja pārāk augstu tā tiekot pārāk daudz cildināta. Viņš bija apmeklējis Foliberžēru un Luvru, un Parīzes Dievmātes katedrāli, un teicās ievērojis, ka nevienā restorānā vai kafejnīcā mūziķi kārtīgi neprotot spēlēt jaunākos džeza skaņdarbus. Elizejas lauki, viņaprāt, bijuši diezgan jauki, patikušas ari strūklakas, sevišķi starmešu gaismā.

Aviņī un Korošē neviens neizkāpa. Bija skaidrs, ka visi funikulerā pasažieri dodas augšup uz Ročezneiju.

Misters Švarcs paskaidroja, kāpēc brauc tik augstu. Viņš vienmēr esot vēlējies būt sniegotu kalnu vidū. Desmittūkstoš pēdu bija krietns viņa vēlmju piepildījums esot dzirdēts, ka tādā augstumā nav iespējams uzvārīt olu.

Savā sirsnīgajā vientiesībā misters Svarcs pūlējās iesaistīt sarunā garo, sirmo vīrieti, kas sēdēja vagoniņa otrā pusē, bet pēdējais pāri pensnejam uzmeta viņam vēsu skatienu un atkal iebāza degunu grāmatā^

Tad misters Svarcs piedāvāja tumšmatainajai dāmai samainīties vietām, jo no turienes viņai pavēršoties labāks skats. Jāšaubās, vai tumšmate saprata angliski. Lai nu kā, viņa tikai pakratīja galvu un ierāva to dziļāk kažoka apkaklē.

Misters Svarcs sacīja Puaro:

Šķiet mazliet neparasti, ka sieviete ceļo apkārt viena un neviens nepieskata viņas mantas. Kad sieviete dodas ceļojumā, viņa ir visādi jāaprūpē.

Atcerēdamies dažas amerikāņu sievietes, kuras bija saticis Eiropā, Herkuls Puaro tūristam pilnīgi piekrita.

Misters Švarcs nopūtās. Viņš bija atklājis, ka pasaule šeit ir diezgan naidīga. "Patiešām," izteiksmīgi pauda viņa brūno acu skatiens, "tas taču nudien nebūtu slikti, ja cilvēki cits pret citu izturētos kaut nedaudz draudzīgāk!"

2.

Likās mazliet smieklīgi, ka šeit, augstu kalnos, tālu no visas pasaules, viesnīcas īpašnieks sagaida viesus, tērpies vizītsvārkos un lakādas kurpēs.

Viesnīcnieks bija glīts, stalts cienīga izskata vīrietis. Viņš visiem dziļi atvainojās.

Tik agrā sezonā! Karstā ūdens padeve esot sabojājusies, un arī aukstais tik tikko tekot… Protams, tikšot darīts viss, kas viņa spēkos. Apkalpojošais personāls arī vēl neesot ieradies pilnā sastāvā… Viesnīcas īpašnieks šķita pagalam apmulsis, redzot tik negaidītu viesu pieplūdumu.

To visu viņš pasniedza ar profesionālu izsmalcinātību, un tomēr Puaro šķita, ka aiz smalkās fagade* jaušams tāds kā mokošs nemiers. Neskatoties uz smalkajām manierēm, šis cilvēks bija par kaut ko satraukts un noraizējies.

Lenču pasniedza garā telpā ar skatu uz ieleju. Vienīgais viesmīlis, ko visi sauca par Gustavu, bija veikls un izmanīgs. Viņš šaudījās šurp un turp, te piedāvādams ēdienu karti, te nosaukdams pieejamās vīnu šķirnes. Trīs vīri ar zirdzisko izskatu apsēdās pie viena galdiņa. Viņi smējās un sarunājās franču valodā, kļūdami arvien skaļāki:

Vecais, labais Džozefs! Bet kā ar mazo Denīzi, mon vieux*? Vai atceraties to saere cūktēviņu*, kas mūs visus Otejā piešmauca?

Tas viss bija no sirds, ļoti ikdienišķi bet tikai ne šeit.

Sieviete ar brīnišķīgo seju viena pati sēdēja stūrī pie galdiņa. Viņa ne uz vienu neskatījās.

Pēc tam, kad Puaro bija iekārtojies viesistabā, viesnīcnieks pienāca pie viņa un klusinātā balsī ņēmās skaidrot:

-   Mesjē, nevajadzētu spriest par viesnīcu pārāk stingri. Pašlaik vēl nav sezona, tā sākas tikai jūnija beigās. Si dāma mesjē viņu droši vien ir ievērojis brauc uz šejieni katru gadu vienā un tajā pašā laikā. Viņas vīrs pirms trim gadiem kalnos nositās. Tā bija liela nelaime viņi abi dzīvoja tik saticīgi. Viņa vienmēr šeit ierodas pirms sezonas sākšanās, jo tad te ir tāds miers. Viņai tas ir kā svētceļojums. Pavecais džentlmenis ir ārsts doktors Katls Lucs no Vīnes. Pēc paša vārdiem, viņš šeit ieradies, lai mierā un klusumā atpūstos.

-   Jā, šeit ir mierīgi, Herkuls Puaro piekrita. Un ces Messieurs* tur? Viņš norādīja uz trim zirdziskā izskata vīriem. Vai viņi arī šeit meklē klusumu?

Viesnīcas īpašnieks paraustīja plecus, skatienā atkal parādījās raižpilnā izteiksme. Viņš izvairīgi atbildēja:

-   Ak, šie tūristi! Viņi vienmēr meklē piedzīvojumus… Dzīvot tādā augstumā tas pats par sevi ir pārdzīvojums.

"Taču ne sevišķi patīkams pārdzīvojums," Puaro nodomāja. Viņš juta savus straujos sirdspukstus, un prātā iešāvās muļķīgs bērnu dzejolītis: "Virs zemes augstu gaisā, kur saules stari kaisās."

Viesistabā ienāca Svarcs. Ieraudzījis Puaro, viņš atplauka un tūlīt devās taisnā ceļā pie pirmītējā ceļabiedra.

-   Es aprunājos ar ārstu. Šis vīrs runā literārā

angļu valodā. Pēc tautības ebrejs, un nacisti viņu padzinuši no Austrijas. Paklausieties, man šķiet, ka viņi kļuvuši pavisam traki! Šis doktors Lucs tur bijis ievērojams vīrs, ja pareizi atceros, nervu speciālists, psihoanalītiķis vai kas tamlīdzīgs.

Amerikāņa skatiens apstājās pie slaikās tumšmates, kura skatījās ārā pa logu uz kalniem, kas nepazina žēluma. Viņš pieklusināja balsi:

-  Es uzzināju no viesmīļa, kā viņu sauc. Tā ir Grandjē kundze. Viņas vīrs kalnos nosities. Un tāpēc viņa atbraukusi uz šejieni. Es tā kā jūtu un varbūt jūs arī? ka mums vajadzētu kaut ko darīt varbūt mēģināt izraut viņu no drūmās vientulības?

-  Jūsu vietā es liktu viņu mierā.

Bet mistera Švarca draudzības jūtas bija nes satricināmas.

Puaro redzēja, kā viņš ievada sarunas un kā šis tuvošanās mēģinājums diezgan nelaipnā kārtā tiek atvairīts. Abu sarunbiedru silueti kādu brīdi izcēlās spilgtajā saules gaismā. Sieviete šķita garāka par Svarcu, galva viņai bija atmesta atpakaļ un sejas izteiksme vēsa un noraidoša.

Puaro nedzirdēja, ko tumšmate atbild, taču Švarcs atgriezās atpakaļ, pavisam sašļucis.

-   Neko darīt, viņš secināja, tad saprātīgi turpināja:

-   Es domāju, mēs visi te esam cilvēciskas būtnes un nebūtu nekāda iemesla, kas liegtu citam pret citu izturēties draudzīgi. Vai jūs man

piekrītat, mister…? Atvainojiet, vēl joprojām nezinu, kā jūs sauc.

-  Mani, Puaro teica, sauc Puarjē.

Viņš piebilda:

-   Esmu zīda tirgotājs no Lionas.

-   Es labprāt iedotu jums savu vizītkarti, mesjē Puarjē, un, ja jūs kādreiz atbrauksiet uz Fauntinspringzu, tiksiet laipni sagaidīts.

Puaro paņēma karti, uzsita ar roku pa kabatu un noteica:

-   Sasodīts, acumirklī man nevienas nav līdzi …

Kad Puaro tajā vakarā devās gulēt, viņš uzmanīgi pārlasīja Lementeila vēstuli, pēc tam to rūpīgi salocīja un ielika kabatas grāmatiņā. Apgūlies viņš pie sevis noteica:

"Dīvaini gan interesanti zināt, vai…"

Viesmīlis Gustavs brokastīs Puaro atnesa kafiju un maizītes. Viņš atvainojās par remdeno kafiju.

-   Mesjē jau sapratīs, ka šādā augstumā nav iespējams uzvārīt kārtīgu kafiju. Diemžēl tā uzvārās pārāk ātri.

Puaro noteica:

-   Cilvēkam visi dabas untumi jāuzņem ar pacietību.

Gustavs nobrīnījās:

-  Izrādās, ka mesjē ir filozofs.

Viesmīlis pavēra durvis, taču nevis gāja prom.

bet gan žigli palūkojās gaitenī, atkal aizvēra durvis un atgriezās pie gultas. Viņš čukstēja:

-   Mesjē Herkuls Puaro? Es ēsmu policijas inspektors Druē.

-  Ak tā, Puaro sacīja, man jau tā šķita.

Druē pieklusināja balsi:

-   Mesjē Puaro, ir noticis kaut kas ļoti nopietns! Funikulers cietis avāriju.

-   Avāriju? Puaro pieslējās sēdus. — Kādu avāriju?

-   Neviens nav ievainots, jo tas noticis naktī. Iespējams, ka avāriju izraisījuši dabas apstākļi, neliela sniega lavīna, kas pa klintīm un akmeņiem noslīdējusi lejup un aprakusi funikuleru.

Taču iespējams, ka tur darbojušās cilvēka rokas. Kas to lai zina! Lai nu kā, paies pāris dienu, kamēr to salabos, bet mēs pa to laiku esam nošķirti no visas pasaules. Tik agrā sezonā, kad tik daudz sniega, ar ieleju nav iespējams sazināties.

Herkuls Puaro apsēdās gultā pavisam taisni un klusu iesaucās:

-  Ļoti interesanti!

Inspektors piekrītoši pamāja.

-   Jā, viņš teica. Tas pierāda, ka komisāra ziņojums bijis pareizs. Maraskodam šeit norunāta tikšanās, un viņš nu parūpējies, lai to neviens neiztraucētu.

Puaro nepacietīgi iesaucās:

-   Bet tas ir neticami!

-        Gluži manas domas, inspektors Druē izmisis noplātīja rokas. Tas ir prātam neaptverams, bet fakts. Šis Maraskods ir fantastisks radījums. Man sāk likties viņš ir traks.

-  Slepkava un vēl traks!

Druē sausi noteica:

-  Tur nav nekā uzjautrinoša, piekrītu.

Puaro lēni sacīja:

-   Bet, ja viņam ir norunāta satikšanās šeit, šajos sniegos tālu no civilizācijas, tad nav šaubu, ka Maraskods pats jau ir šeit, jo sakari ar ārpasauli ir pārtraukti.

Druē klusu atbildēja:

-  Zinu…

Abi detektīvi brīdi klusēja. Tad Puaro jautāja:

-   Bet doktors Lucs? Vai viņš varētu būt Maraskods?

Druē pakratīja galvu.

-   Nedomāju vis. Doktors Lucs patiešām eksistē, tas ir izcils un slavens vīrs esmu redzējis avīzēs viņa attēlus. Viņš izskatās pilnīgi tāds pats kā fotogrāfijās.

-   Bet, ja Maraskods ir pārģērbies un vēl ar aktiera talantu, viņš var nospēlēt savu lomu gluži teicami.

-  Jā, bet vai viņš tāds ir? Nekad neesmu dzirdējis, ka viņam būtu kāds īpašs talants. Čūskas gudrība un viltība viņam nepiemīt. Viņš ir meža kuilis briesmīgs um nežēlīgs radījums, kas uzbrūk aklās dusmās.

Puaro atteica:

-  Tik un tā…

Druē nevilcinādamies piekrita:

-   Ak, jā, viņš bēg no taisnīgas atmaksas, tāpēc ir spiests slēpties. Un pilnīgi iespējams, ka viņš var būt, pareizāk sakot, viņam jābūt vairāk vai mazāk pārģērbtam.

-   Vai jums ir viņa pazīmju apraksts?

Druē paraustīja plecus.

-   Ļoti vispārīgs. Oficiālajai policijas fotogrāfijai un pazīmēm vajadzēja pienākt šodien. Zinu tikai to, ka viņš ir vidēja auguma, tumsnējs un mazliet vairāk nekā trīsdesmit gadus vecs. Nekādu īpašu pazīmju.

Tagad plecus paraustīja Puaro.

-  To var attiecināt uz jebkuru. Kas ir ar Svarcu, to amerikāni?

-   Gribēju to jautāt jums, jo jūs taču sarunājāties ar viņu un, ja nemaldos, esat daudz dzīvojis pie angļiem un amerikāņiem. Pirmais iespaids ir tāds, ka viņš ir parasts amerikāņu tūrists. Pase ir kārtībā. Tikai liekas dīvaini, ka viņš atbraucis tieši uz šejieni, lai gan amerikāņu tūristi mēdz būt pavisam neaprēķināmi. Ko domājat jūs pats?

Herkuls Puaro neizpratnē pašūpoja galvu.

-   Spriežot pēc Svarca izturēšanās, viņš katrā ziņā liekas nekaitīgs, reizēm pārlieku draudzīgs cilvēks. Viņš var kļūt apnicīgs, bet maz ticams, ka varētu būt bīstams. Bet šeit ir vēl trīs apmeklētāji…

Inspektors piekrītoši pamāja ar galvu, un viņa sejā pēkšņi parādījās raižpilna izteiksme.

-   Jā, un viņi ir tieši tāda tipa ļaudis, kādus mēs meklējam. Esmu gatavs derēt, mesjē Puaro, ka šī trijotne ir Maraskoda bandas locekļi. Viņi ir hipodroma blēži, kad es jums saku! Un viens no viņiem varētu būt pats Maraskods.

Herkuls Puaro pārdomāja. Viņš mēģināja atcerēties šo viru izskatu.

Vienam bija plata seja ar kuplām uzacīm un masīvu žokli tā bija brutāla, dzīvnieciska seja. Otrs vīrs bija tievs un vājš, ar šauru, stūrainu seju un aukstām acīm. Trešais mazliet švītīga izskata tips ar uzblīdušiem vaibstiem.

Jā, viens no viņiem visnotaļ varēja būt Maraskods, bet, ja tā, tad tūlīt radās jautājums kāpēc? Kāpēc Maraskodam un diviem viņa bandas locekļiem vajadzētu braukt kopā un apmesties slazdā kalna galā? Tikšanos neapšaubāmi varēja norunāt kādā drošākā vietā ar ne tik uzkrītošu apkārtni: kafejnīcā, stacijā, pārpildītā kinoteātri, parkā, jelkur, kur ir daudz izeju, nevis tālu kalnos, starp ledājiem.

Kaut ko no visām šīm pārdomām Puaro centās izklāstīt Druē, un inspektors bija gatavs piekrist.

-  Patiešām tas ir uzkrītoši un bezjēdzīgi.

-   Ja tā ir satikšanās, kāpēc viņi brauc kopā? Nē, tik tiešām, pavisam bezjēdzīgi.

Druē noraizējies sacīja:

-   Tādā gadījumā mums ir jāapsver cita varbūtība. Šie trīs vīri ir Maraskoda bandas locekļi un šeit ieradušies, lai satiktu viņu. Kurš tad ir Maraskods?

Puaro jautāja:

-   Kāds ir viesnīcas personāls?

Druē paraustīja plecus.

-   Te tāda nemaz nav. Ir tikai kāda veca sieviete, kas gatavo ēdienu, un viņas vīrs, vecais Žaks. Viņi abi šeit strādā jau kādus piecdesmit gadus. Un vēl viesmīlis, kura vietā esmu pieņemts es. Tas arī viss.

Puaro jautāja:

-    Un viesnīcas īpašnieks? Vai viņš zina, kas jūs esat?

-   Protams. Man bija nepieciešams viņa atbalsts.

-   Vai jūs esat pamanījis, Herkuls Puaro jautāja, ka viņš izskatās noraizējies?

Likās, ka šī piezīme Druē pārsteidz. Inspektors domīgi piekrita:

-Jā, tā tas ir.

-   Tiesa, tas varētu būt tikai uztraukums, nevēlēšanās būt iepītam policijas darīšanās.

-    Bet jums liekas, ka te varētu slēpties kas vairāk? Vai jūs domājat, ka viņš kaut ko zina?

-   Man tā vienkārši likās, tas arī viss.

Druē drūmi noteica:

-   Interesanti.

Viņš brīdi klusēja un tad turpināja:

-   Kā jums šķiet, vai kāds varētu no viņa kaut ko izdabūt?

Puaro šaubīdamies pakratīja galvu.

-   Domāju, ka labāk būtu viņam par mūsu aizdomām neieminēties. Paturiet šo cilvēku acīs, tas arī viss.

Druē piekrītoši pamāja un pagriezās uz durvju pusi.

-   Vai jums nav nekādu priekšlikumu, mesjē Puaro? Es… man zināma jūsu reputācija. Mēs šeit, Šveicē, esam pārjums dzirdējuši.

Puaro apmulsis atteica:

-   Pašlaik man nav nekādu priekšlikumu. Man nav saprotams iemesls, kāpēc viņi norunāja tikšanos tieši šeit. Pareizāk nespēju apjaust, kāds vispār ir tikšanās iemesls.

-   Nauda, Druē kodolīgi secināja.

-   Tātad šis nabaga zēns tika aplaupīts un pēc tam nogalināts?

-   Jā, viņam mājās glabājās liela naudas summa, kas pēc tam izrādījās pazudusi.

-   Un tikšanās ir norunāta šeit, lai to sadalītu, vai tā?

-  Tas ir visticamākais izskaidrojums.

Puaro šaubīdamies papurināja galvu.

-   Jā, bet kāpēc tieši šeit?

Viņš lēni turpināja:

-    Šī ir vissliktākā noziedznieku satikšanās vieta, kādu vispār iespējams atrast. Bet tādā vietā jebkurš var norunāt tikšanos ar sievieti…

-   Vai jums liekas…?

-    Man liekas, Puaro atteica, ka Grandjē kundze ir ārkārtīgi skaista sieviete. Domāju, ka viņas dēj daudzi būtu ar mieru satikties desmittūkstoš pēdu augstumā protams, tikai tādā gadījumā, ja viņa izteiktu šādu priekšlikumu.

-   Ziniet, Druē sacīja, tas ir interesanti. Es

nebiju iedomājies, ka viņai ar šo lietu varētu bul kāds sakars. Galu galā viņa taču šeit ierodas jau vairākus gadus pēc kārtas.

Puaro nosvērti piebilda:

-   Jā, un tāpēc viņus klātiene neizraisītu ne mazākās aizdomas. Tas varētu būt viens no iemesliem, kāpēc noziedznieki par tikšanās vietu izvēlējušies Ročezneiju.

Druē satraukti sacīja:

-   Jums tomēr bija priekšlikums, mesjē Puaro! Es pārdomāšu šo viedokli.

4.

Diena pagāja bez starpgadījumiem. Par laimi, viesnīca bija labi apgādāta ar pārtiku. Tās īpašnieks paskaidroja, ka uztraukumam nav pamata, jo krājumi esot lieli.

Herkuls Puaro centās iesaistīt sarunā doktoru Kārlu Lucu, taču cieta neveiksmi. Doktors lika pilnīgi skaidri saprast, ka psiholoģija ir viņa profesija un ka viņam nav ne mazākās vēlēšanās to apspriest ar amatieriem. Luca kungs sēdēja kādā savrupā kaktiņā un studēja milzīgu sējumu vācu valodā par zemapziņu, brīžiem šo to atzīmēdams un pierakstīdams.

Herkuls Puaro izgāja ārā un bez kāda mērķa klīda pa virtuves telpām. Tur viņš sāka sarunāties ar veco Žaķu, kurš bija īgns un aizdomīgs. Viņa sieva, virēja, izrādījās runātīgāka. Viņa paskaidroja Puaro, ka, par laimi, viesnīcā esot lielas konservu rezerves. Noskaidrojās, ka šāda veida barību vecā kundze gan sevišķi augstu nevērtē. Tā esot varen dārga, bet kāds no tās labums, kāds baudījums? Dievs taču neesot radījis cilvēku, lai tas pārtiktu no konserviem!

Saruna pievērsās viesnīcas personālam. Jūlija sākumā ierodoties apkopējas un viesmīļi. Bet kādas trīs nedēļas te gandrīz neviena neesot. Liela daļa apmeklētāju nākot tikai uz lenču un tad atkal aizejot. Viņa ar Žaķu un vēl vienu viesmīli viegli tiekot galā pašu spēkiem.

Puaro jautāja:

-   Te jau bija viens viesmīlis pirms Gustava, vai ne?

-  Jā, patiešām, bet tas bija pavisam neveikls, bez prasmes un bez pieredzes, nu galīgs nepraša!

-  Cik ilgi viņš šeit sabija, pirms Gustavs viņu aizvietoja?

-   Pāris dienas nedēļas vidū. Saprotams, ka viņu atlaida, un neviens par to nejutās pārsteigts. Tas jau bija sagaidāms.

Puaro jautāja:

-  Vai viņš neprotestēja, ka viņu atlaiž?

-   Ak, nē, viņš pazuda pavisam klusu. Galu galā, ko citu viņš varēja gaidīt? Šī ir augstas klases viesnīca, un visiem viesiem jānodrošina laba apkalpošana.

-  Un kur viņš palika?

-   Jūs domājat Robertu? Virēja paraustīja plecus. Nu, tak jau aizbrauca atpakaļ uz savu necilo vietiņu kādā kafejnīcā.

-  Vai viņš aizbrauca ar funikuleru?

Viņa ziņkārīgi paskatījās uz Puaro.

-   Protams, mesjē. Kā citādi lai viņš tiktu projām?

Puaro pajautāja:

-   Vai kāds redzēja, kā viņš aizbrauc?

Sieva un vīrs pārsteigti lūkojās viņā.

-   Ak, vai jūs domājat, ka tā nu kāds ies speciāli pavadīt tādu neprašu vai pat sarīkos viņam lepnu atvadu balli? Katram pašam pietiek savu darīšanu.

-   Pilnīgi pareizi, Herkuls Puaro piekrita.

Viņš gausi devās projām, skatīdamies augšup

uz viesnīcas ēku. Nams bija milzīgs, taču pašlaik apmeklētājiem atvērts tikai viens spārns. Pārējās istabas bija aizslēgtas un aizslēģotas, iespējams, tajās neviens pat neiegāja…

Puaro apgāja ap stūri un gandrīz saskrējās ar vienu no trim kāršu spēlmaņiem. Tas bija vīrs ar uzblīdušo seju un blāvajām acīm. Tās skatījās uz Puaro bez jelkādas izteiksmes. Tikai lūpas mazliet atņirdzās kā niķīgam zirgam, kas gatavs kost.

Puaro pagāja garām zirdziskajam vīram un devās tālāk. Pēkšņi viņš sev priekšā pamanīja kādu stāvu. Tā bija garā, slaidā Grandjē kundze. Puaro mazliet pielika soli un panāca tumšmati. Viņš teica:

-   Šis negadījums ar funikuleru ir vienkārši satriecošs. Ceru, tas jums, kundze, nav sagādājis neērtības.

-  Tas man ir pilnīgi vienaldzīgs.

Grandjē kundzes balss bija ļoti zema, dziļš kontralts. Viņa pat nepaskatījās uz Puaro, bet apcirtās apkārt un iegāja viesnīcā pa nelielām sānu durtiņām.

5.

Herkuls Puaro apgūlās agri. Viņu pamodināja neilgi pēc pusnakts.

Kāds taustījās ap durvju slēdzeni. Puaro pieslējās sēdus un ieslēdza gaismu. Tajā pašā brīdī atslēga padevās un durvis atsprāga vaļā. Tajās stāvēja trīs vīri trīs kāršu spēlmaņi. Puaro juta, ka viņi ir viegli iereibuši. Iebrucēji izskatījās muļķīgi, bet tomēr ļauni. Puaro redzēja, kā lampas gaismā viņu rokās mirguļo bārdas nažu asmeņi.

Lielais, druknais vīrs panācās uz priekšu un ierūcās:

-   Nu, neaizskaramā okšķeru cūka! Fui!

Viņš ļāva vaļu veselai lamu vārdu straumei. Visi trīs veikli ielenca gultā sēdošo, neaizsargāto Puaro.

-   Pagraizīsim viņu, zēni! Ak mēs esot zirgi! Apgriezīsim mesjē detektīvam kaklu viņam pašam par prieku. Viņš šonakt nebūs pirmais.

Lēni un neatlaidīgi viņi tuvojās Puaro, un bārdas nažu asmeņi joprojām draudīgi mirguļoja blāvajā gaismā.

Tad pēkšņi kāda balss, kas jo sevišķi lika satrūkties amerikāniskā akcenta dēļ, pavēlēja:

-  Aizvāciet duramos!

Visi trīs apsviedās apkārt. Tērpies sevišķi košā, svītrainā pidžamā, durvīs stāvēja Svarcs. Rokā viņš turēja pistoli.

-   Vāciet tos projām, zēni! Es tīri labi šauju!

Viņš nospieda mēlīti, un gar ducīgā vira ausi

aizspindza lode, ieurbdamās loga rāmī.

Tūlīt pat pacēlās trīs roku pāri.

Svarcs jautāja:

-   Vai nebūšu jūs iztraucējis, mesjē Puarjē?

Herkuls Puaro zibenīgi izlēca no gultas. Viņš

savāca mirguļojošos ieročus un pārslidināja rokas vīru kabatām, lai pārliecinātos, vai viņi nav apbruņoti.

Svarcs nokomandēja:

-  Tagad projām, marš! Tieši nupat gaiteni pamanīju skapi bez stiklotām durvīm, tas jums būs kā radīts.

Visi trīs paklausīgi aizmaršēja uz skapi, kur Švarcs tos ieslēdza. Amerikānis atgriezās Puaro istabā un priekpilnā, nedaudz aizlūzušā balsī ieteicās:

-   Vai tas neko nepierāda? Ziniet, Fauntinspringzā atradās cilvēki, kas par mani smējās, kad pavēstīju par savu nodomu ņemt līdzi uz ārzemēm šaujamo. "Kā tu domā, uz kurieni tu brauc?" viņi jautāja. "Vai uz džungļiem?" Nu, ser, tagad es pasmiešos par viņiem. Vai jūs kādreiz esat redzējis šādu blēžu baru?

Puaro sacīja:

-  Godātais mister Svarc, jūs parādījāties īstajā laikā! Bez jums te būtu notikusi īsta drāma. Esmu jums parādā lielu pateicību.

-   Nav par ko! Ko lai mēs tagad iesākam? Vajadzētu šos brašuļus nogādāt policijas iecirknī, bet tieši to nekādi nevaram izdarīt. Varbūt mums labāk vajadzētu apspriesties ar viesnīcas īpašnieku?

Herkuls Puaro atteica:

-   Domāju, ka mēs vispirms apspriedīsimies ar viesmīli Gustavu, pareizāk, inspektoru Druē. Jā, jā viesmīlis Gustavs patiesībā ir detektīvs.

Švarca skatiens sastinga.

-  Tad, lūk, kāpēc viņi to izdarīja!

-   Ko izdarīja?

-    Šo blēžu sarakstā jūs bijāt otrais. Gustavu vini jau bija sagraizījuši.

'-Ko?

-   Nāciet man līdzi! Pašlaik pie viņa ir ārsts.

Druē dzīvoja mazā istabiņā augšstāvā. Doktors Lucs, tērpies rītasvārkā, tieši patlaban veikli apsaitēja ievainotā inspektora seju. Abiem ienākot, viņš pagrieza galvu.

-   Ak tas esat jūs, mister Švare! Nelāga lieta, vai ne? Kādi viņi gan ir slakteri, kādi necilvēcīgi briesmoņi!

Druē nekustīgi gulēja, šad un tad viegli ievaidēdamies.

Švarcs jautāja:

-   Vai viņam draud briesmas?

-    Nē, viņa dzīvība nav apdraudēta. Taču šis vīrs nedrīkst runāt, un viņu nedrīkst uztraukt. Esmu pārsējis viņa ievainojumus un negribu pieļaut asinssaindēšanos.

Visi trīs vīrieši atstāja istabu. Švarcs jautāja Puaro:

-   Vai jūs pateicāt, ka Gustavs ir policijas ierēdnis?

Herkuls Puaro pamāja ar galvu.

-   Bet ko viņš darīja Ročezneijā?

-  Viņš dzina pēdas ļoti bīstamam noziedzniekam.

Pāris vārdos Puaro izskaidroja situāciju.

Doktors Lucs pārjautāja:

-   Maraskods? Lasīju par šo notikumu avīzē. Es ļoti vēlētos satikt šo vīru, jo viņam piemīt kaut kas nenormāls, un gribētu noskaidrot dažus faktus par viņa bērnību.

-   Kas attiecas uz mani, — Herkuls Puaro piebilda, es gribētu zināt, kur viņš pašlaik atrodas.

Svarcs jautāja:

-   Vai viņš nav viens no tiem trim vīriem, kurus mēs ieslēdzām skapī?

Puaro īdzīgi atbildēja:

-  Iespējams, bet neesmu par to pārliecināts… Man ir kāda doma…

Viņš aprāvās un sāka pētīt dzeltenbrūno paklāju. Uz tā vīdēja tādi kā gaiši rūsas plankumi.

Herkuls Puaro turpināja:

-   Tie ir pēdu nospiedumi pēdu, kuras, iespējams, ir mīdījušās pa asinīm un ved uz neapdzīvoto viesnīcas spārnu. Nāciet, mēs nedrīkstam kavēties!

Visi izgāja pa virpuļdurvīm, pēc tam devās tālāk pa tumšu, putekļainu gaiteni. Tad viņi pagriezās ap stūri un turpināja sekot pēdu nospiedumiem uz paklāja, līdz tie aizveda pie pusaizvērtām durvīm.

Puaro atgrūda tās vaļā un iegāja iekšā.

Viņam izlauzās griezīgs šausmu kliedziens.

Tā bija guļamistaba. Gulta savandlta, uz galda paplāte ar ēdienu.

Istabas vidū uz grīdas gulēja cilvēka ķermenis. Upura augums šķita mazliet garāks par vidējo. Nelaimīgajam bija uzbrukts ar mežonīgu un neticamu niknumu. Uz rokām vien vismaz ducis ievainojumu, bet seja, galva un krūtis sakropļotas līdz nepazīšanai.

Svarcs slāpēti iekliedzās un aizgriezās. Šķita, ka viņam tūlīt kļūs nelabi.

Doktors Lucs vāciski nošausminājās.

Švarcs vārgi jautāja:

-   Kas ir šis cilvēks? Vai kāds viņu pazīst?

-   Liekas, Puaro atteica, ka viņu šeit pazina kā Robertu, diezgan neveiklu oficiantu.

Lucs piegāja tuvāk un pārliecās pār vīrieša ķermeni, tad piepeši norādīja uz kaut ko baltu.

Pie mirušā krūtīm bija piesprausta zīmīte. Tajā varēja lasīt tikai dažus ar tinti uzkricelētus vārdus: "Maraskods vairs nekad nevienu nenogalinās un arī neaplaupīs savus draugus!"

Švarcs iesaucās:

-   Maraskods? Tad šis ir Maraskods! Bet kas viņu atveda uz šejieni, tādā pasaules nostūrī? Un kāpēc jūs sakāt, ka viņu sauc Roberts?

Puaro paskaidroja:

-  Viņš šeit uzdevās par oficiantu, spriežot pēc atsauksmēm, par ļoti sliktu oficiantu tik sliktu, ka neviens nejutās pārsteigts, kacl viņu atlaida.

Viņš aizbrauca domājams, uz Aldcrmatu. Bet neviens nebija redzējis viņu aizbraucam.

Lucs ierunājās savā gausajā, dārdošajā balsī:

-  Tātad kas, jūsuprāt, notika?

Puaro atbildēja:

-    Domāju, ka izskaidrojumu varam meklēt viesnīcas īpašnieka satrauktajā sejas izteiksmē. Maraskods droši vien piedāvāja lielu kukuli, ja viņam atļautu palikt un paslēpties viesnīcas neapdzīvotajā spārnā…

Viņš domīgi piemetināja:

-   Bet viesnīcas īpašnieks nemaz nebija tik priecīgs par šādu priekšlikumu. Ak, nē, nepavisam nebija!

-    Un Maraskods turpināja mitināties neapdzīvotajā spārnā, par to zinot tikai viesnīcas īpašniekam?

-Tā liekas gan. Tas ir pilnīgi iespējams.

-   Bet kāpēc viņu nogalināja? Un kas to izdarīja?

Svarcs iesaucās:

-To ir viegli uzminēt. Maraskodam bija jāsadala nauda ar saviem bandas locekļiem. Viņš to neizdarīja, viņš pārējos vienkārši piekrāpa! Un tāpēc atbrauca uz šejieni, uz šo nomaļo vietu, lai kādu laiku mierīgi padzīvotu. Viņš nosprieda, ka šī ir visneiespējamākā no vietām, kur viņu kāds iedomātos meklēt. Taču viņš kļūdījās. Bandīti uzzināja Maraskoda apmešanās vietu un viņam sekoja. Švarcs pieskārās mirušajam ar kurpes purngalu. Sekoja un noslēdza rēķinus šādā baismīgā veidā.

Herkuls Puaro noteica:

-   Jā, gluži tādu es šo satikšanos nebiju iedomājies.

Doktors aizkaitināts iejaucās:

-   Šie "kā" un "kāpēc" var likties ļoti interesanti, bet mani uztrauc situācija, kādā mēs pašlaik atrodamies. Šeit mums ir viens mirušais. Man jāaprūpē viens slimais, turklāt zāļu daudzums ir ierobežots. Un mēs esam nošķirti no ārpasaules, turklāt nav zināms, cik ilgi.

Švarcs piebilda:

-    Turklāt mums ir trīs skapī ieslēgti slepkavas. Tā ir situācija, kuru es dēvētu par interesantu.

Doktors Lucs jautāja:

-   Ko tad mēs darīsim?

Puaro atbildēja:

-   Vispirms sazināsimies ar viesnīcas īpašnieku. Viņš nepavisam nav noziedznieks, viņš tikai ir cilvēks, kam patīk nauda. Turklāt viņš ir cirī gļēvs un darīs visu, ko liksim. Mans labais draugs Žaks un viņa sieva varbūt sagādās mums kādu virvi, jo mūsu trīs nelieši jānovieto tur, kur mēs varētu viņus kārtīgi apsargāt, kamēr ieradīsies palīgspēki. Domāju, ka mistera Svarca pistole būs ietekmīgs līdzeklis, lai visus mūsu nodomus īstenotu.

Doktors Lucs jautāja:

-   Un ko darīt man?

-   Jūs, doktor, Puaro nopietni teica, darīsiet visu iespējamo sava pacienta labā. Mēs, pārejie, bruņosimies ar neizsīkstošu pacietību un gaidīsim. Tas ir viss, ko šobrīd varam iesākt.

6.

Pagāja trīs dienas, un agrā rīta stundā viesnīcas priekšā parādījās neliels vīru pulciņš. Pats Herkuls Puaro starodams atvēra viņiem parādes durvis.

-   Laipni lūdzu, mon vicux!

Policijas komisārs mesjē Lementeils satvēra Puaro aiz abām rokām.

-    Ak, mans draugs, ar kādu sajūsmu es ar jums sasveicinos! Kādi pārsteidzoši notikumi te risinājušies, kādiem pārdzīvojumiem jūs esat izgājis cauri! Mēs tur, ielejā, arī bijām bezgala uztraukušies, nobijušies un, neko nezinādami, sagatavojušies uz ļaunāko. Un sazināšanās līdzekļu nekādu. Raidīt signālus, izmantojot saules starus no jūsu puses tā bija ģeniāla izdoma.

-   Nē, nē, Puaro centās izskatīties pieticīgs. Galu galā, kad cilvēka izgudrotā tehnika pieviļ viņu pašu, neatliek nekas cits, kā atgriezties pie dabas. Un saule debesīs ir vienmēr.

Mazais pulciņš iesoļoja viesnīcā. Lementeils teica:

-  Ceru, ka mūs te neviens negaida.

To sakot, viņa smaids nebija sevišķi jautrs.

Puaro arī pasmaidīja un teica:

-   Nē taču! Visi domā, ka funikulers vēl nav salabots.

Lementeils izjusti iesaucās:

-   Ak, šī ir tik ievērojama diena! Jūs domājat, ka tas tiešām ir Maraskods?

-   Tas ir pats Maraskods personīgi. Nāciet man līdzi!

Visi devās augšup pa kāpnēm. Švarcs iznāca no savas istabas, ģērbies ritasvārkos. Ieraudzījis Puaro kopā ar policistiem, amerikānis pārsteigti samirkšķināja savas brūnās acis.

-   Es dzirdēju kādu runājam, viņš paskaidroja. Nu, kas noticis?

Herkuls Puaro ar daiļrunīgu patosu paziņoja:

-   Palīdzība ir klāt! Pavadiet mūs, mesjē! Šis ir ievērojams brīdis. .

Viņš devās augšup pa kāpnēm uz augšējo stāvu.

Švarcs apjautājās:

-   Vai jūs ejat pie Druē? Starp citu, kā viņš jūtas?

-   Doktors Lucs ziņoja, ka pagājušajā naktī viņš juties labi.

Viņi pienāca pie Druē istabas durvīm.

Puaro atrāva tās vaļā un rāmi paziņoja:

-   Šeit jums ir meža kuilis, kungi! Saņemiet šo vīru dzīvu un parūpējieties, lai viņš nepaietu garām bendes cirvim!

Gultā guļošais virs ar apsaitēto seju satrūkās. Bet, pirms viņš paguva pakustēties, policisti jau bija uzlikuši roku dzelžus. Švarcs apmulsis iesaucās:

-   Bet tas taču ir viesmīlis Gustavs, tas ir inspektors Druē!

-   Jā, tas ir Gustavs, bet tas nav Druē! Druē bija jaunais viesmīlis viesmīlis Roberts, kuru ieslodzīja viesnīcas neapdzīvotajā spārnā un kuru Maraskods nogalināja tajā pašā naktī, kad tie trīs centās novākt mani.

7.

Brokastojot Puaro pārsteigtajam amerikānim visu mierīgi izskaidroja:

-   Jūs saprotat, ka ir tādas lietas, kuras vienkārši zina zina pilnīgi noteikti, vadoties no profesionālās pieredzes. Ikviens, piemēram, zina, kāda ir atšķirība starp detektīvu un slepkavu. Gustavs nebija oficiants to es pamanīju uzreiz, bet viņš nebija ari policists. Visu mūžu man bijusi darīšana ar policistiem, un es zinu. Par detektīvu viņu varētu uzskatīt cilvēks no malas, nevis tāds, kas pats ir policists.

Un tā man tūlīt radās aizdomas. Tajā vakarā es nedzēru savu kafiju. Es to izlēju un gudri darīju. Vēlāk manā istabā ienāca kāds vīrietis, rīkodamies ar to drošo pārliecību, ka cilvēks, kura istabu viņš pārmeklē, miegazāļu iespaidā ir cieši aizmidzis. Viņš pārskatīja manas lietas un kabatas portfelī atrada vēstuli, ko es pats biju ielicis tā, lai to atrastu.

Nākamajā rītā Gustavs ienāk manā istabā un ienes kafiju. Viņš sauc mani vārdā un tēlo savu lomu pilnīgi pašpārliecināti. Bet viņš ir noraizējies ārkārtīgi noraizējies, ka policija kaut kādā veidā ir tikusi viņam uz pēdām. Tā ir uzzinājusi viņa apmešanās vietu, bet viņam tā ir briesmīga neveiksme, kas izjauc visus plānus. Viņš šeit ir noķerts kā žurka slazdā.

Svarcs sacīja:

-   Vajadzēja arī tam sasodītajam muļķim nākt uz šejieni! Bet kāpēc?

Puaro nopietni atbildēja:

-  Tas nemaz nav tik muļķīgi, kā jūs domājat. Viņam vajadzēja, ārkārtīgi vajadzēja atrast kādu klusu un nomaļu vietiņu, kur varētu satikt kādu personu un realizēt savu nodomu.

-   Kādu personu?

-   Doktoru Lucu.

-   Doktoru Lucu? Vai tad viņš arī ir blēdis?

-   Viņš patiešām ir doktors Lucs, bet viņš nav nervu speciālists un psihoanalītiķis. Viņš ir ķirurgs, mans draugs, kas specializējies sejas ķirurģijā. Lūk, kāpēc viņam šeit bija jāsatiek Maraskods. Doktors tagad ir nabags un padzīts no savas dzimtenes. Viņam piedāvāja milzīgu honorāru, ja viņš būtu ar mieru kādam vīrietim mainīt sejas pantus, liekot lietā visu savu ķirurga prasmi. Ja arī doktors nojauta, ka tas vīrs ir noziedznieks, viņš tomēr izlikās to neredzam. Ir jāsaprot, ka viņi neuzdrošinājās riskēt un tāpēc neizvēlējās medicīnas iestādi kādā ārvalstī. Nē, šeit, augšā, kur tik agrā sezonā gadās tikai pa kādam nejaušam apmeklētājam un kur saimnieks ir tik kārs uz naudu, ka viņu ir viegli piekukuļot, bija ideāla vieta.

Bet, kā jau teicu, viss negāja tik gludi, kā paredzēts. Maraskods tika nodots. Trīs vīri trīs miesassargi, kuriem vajadzēja viņu sagaidīt un apsargāt, nebija vēl ieradušies, bet Maraskods tūlīt sāka darboties viens pats. Tika nolaupīts policijas ierēdnis, kurš izlikās par oficiantu, un Maraskods ieņēmu viņa vietu. Banda noorganizēja funikulerā avāriju. Tagad tas bija tikai laika jautājums. Nākamajā vakarā Druē tika nogalināts, un pie viņa drēbēm piestiprināja zīmīti. Vēl varēja cerēt, ka pa to laiku, kamēr tiks nodibināti sakari ar ieleju, Druē jau būs apglabāts ar Maraskoda vārdu. Doktors Lucs nekavējoties veica plastisko operāciju. Bet bija jāapklusina viens vīrs, un tas bija Herkuls Puaro. Un tā trīs vīri man uzbruka. Tikai pateicoties jums, mans draugs…

Herkuls Puaro pateicīgi palocījās Svarcam, kurš teica:

-  Vai jūs patiešām esat Herkuls Puaro?

-   Pats personigi.

-   Un jūs ne mirkli nešaubījāties par nogalinātā vīrieša personību? Vai jūs jau no paša sākuma zinājāt, ka tas nav Maraskods?

-  Protams, ka zināju.

-   Kāpēc jūs to nevienam neteicāt?

Herkula Puaro seja pēkšņi kļuva barga.

-  Tāpēc, ka es gribēju būt pilnīgi drošs, ka īstais Maraskods tiks nodots policijai.

Un pie sevis Puaro noteica:

"Ka tiks sagūstīts dzīvs Erimanta meža kuilis…"

V augeja staĻĻi

1.

Situācija ir sevišķi kutelīga, mesjē Puaro.

Viegls smaids pārslīdēja Herkula Puaro lūpām. Viņš gandrīz atbildēja:

"Tā vienmēr ir tāda!"

Tomēr Puaro uzskatīja par labāku paturēt sakāmo pie sevis un savilka seju izteiksmē, ko varēja uzskatīt par apliecinājumu tam, ka viņš lieliski prot tikt galā ar sevišķi kutelīgiem gadījumiem.

Tikām sers Džordžs svarīgā tonī turpināja stāstījumu. Frāzes viegli plūda pār lūpām: apdraudētas valdības intereses… sabiedriskā doma… partijas vienotība… nepieciešamība radīt vienotu fronti… preses vara… valsts labklājība…

Tas viss skanēja ļoti jauki, bet nenozīmēja pilnīgi neko. Herkuls Puaro juta uzmācamies to pazīstamo sajūtu, kad žokļi kļūst stīvi no vēlēšanās žāvāties, bet pieklājība to neatļauj. Dažreiz viņš bija to sajutis, lasot parlamenta debašu pārskatus. Taču tādos gadījumos nebija vajadzības apspiest žāvas.

Viņš saņēmās, lai pacietīgi visu noklausītos. Tajā pašā laikā viņš juta pret seru Džordžu Konveju simpātijas. Šis vīrs acīmredzami pūlējās kaut ko paskaidrot un tikpat acīmredzami bija zaudējis prasmi izteikties vienkārši. Vārdi viņam kalpoja, lai sarežģītu, nevis izskaidrotu faktus. Viņš izcili prata veidot vajadzīgo, tas ir gludo, frāzi, kas skan patīkami ausij un nenozīmē pilnīgi neko.

Vārdi turpināja plūst, un nabaga sers Džordžs kļuva arvien sarkanāks. Viņš uzmeta izmisīgu skatienu otram vīrietim, kas sēdēja galda galā, un tas par viņu apžēlojās.

Eduards Ferjē iesāka:

Labi, Džordž, es visu izstāstīšu.

Herkuls Puaro pavērsa skatienu no Iekšlietu ministrijas sekretāra uz premjerministru.

Puaro sajuta dzīvu interesi par šo Eduardu Ferjē interesi, ko bija izraisījusi pavisam nejauša frāze, kuru viņš bija dzirdējis no sirma, astoņdesmit divus gadus veca vīra. Pēc tam, kad profesors Ferguss Makleods bija izklāstījis par ķīmiska rakstura šķēršļiem, kas kavē pierādīt slepkavas vainu, viņš ierunājās par politiku. Tā kā slavenais un iemīļotais ministrs Džons Hamets, tagadējais lords Kornvēzijs, gāja pensijā, viņa znotam Eduardam Ferjē lūdza sastādīt valdību. Politiķu aprindās viņš vēl skaitījās jauns cilvēks, tikai ap četrdesmit. Profesors Makleods bija teicis: "Ferjē kādreiz bija viens no maniem studentiem. Viņš ir uzticams vīrs."

Tas bija viss, bet Puaro tas atklāja daudz. Ja Makleods kādu nosauca par uzticamu, tad tā bija daudz drošāka liecība šā cilvēka popularitātei nekā ļaužu un preses atzinība, kopā ņemot.

Tiesa gan tā sakrita ar vispārējo vērtējumu. Visi uzskatīja Eduardu Ferjē par uzticamu taču ne par nevainojamu vai lielisku, sevišķi daiļrunīgu vai vispusīgi izglītotu. Viņš vienkārši bija uzticams, audzināts veco tradīciju garā, precējies ar Džona Hameta meitu vārdu sakot, Džona Hameta labā roka. No tā visa varēja secināt, ka Eduardam Ferjē drīkstēja uzticēt valsts valdības sastādīšanu, sekojot Džona Hameta tradīcijām.

Jo Džons Hamets bija tautai un angļu presei sevišķi tuvs. Viņš simbolizēja savas tautas uzskatus un dzīvesveidu. Par viņa vienkāršo mājas dzīvi un aizraušanos ar dārzkopību tika stāstītas anekdotes. Ļaudis par viņu teica: "Var just, ka Hamets ir godīgs." Tāpat kā Boldvina pīpe un Čemberlena lietussargs* eksistēja ari Hameta lietusmētelis.. Tas bija kā simbols Anglijas klimatam, angļu apdomīgajai tālredzībai, viņu pieķeršanās pilnajai attieksmei pret vecām lietām. Vēl vairāk Džons Hamets bija arī orators, ja lietojam šo vārdu britu izpratnē. Viņa runas, kas vienmēr bija mierīgas un nopietnas, ietvēra visas tās vienkāršās, sentimentālās standartfrāzes, kas tik dziļi iesakņojušās ikviena angļa sirdī. Ārzemnieki dažreiz sāk angļus kritizēt, piedēvējot viņiem liekulību un neciešamu augstmanību.

Džonam Hametam nebija nekas pretī būt augstmanim: sportā, privātskolā, modes kritizēšanā.

Turklāt viņš bija glīts, stalts gara auguma vīrietis ar gaišiem matiem un dzidri zilām acīm. Hameta māte bija dāniete, bet viņš pats daudzus gadus tika pildījis jūrlietu ministra amatu, šādi iemantodams palamu Vikings. Kad beidzot sliktā veselība spieda viņu atdot ministrijas vadības grožus, visi juta zināmas bažas. Kas nāks viņa vietā? Varbūt izcilais Čārlzs Delafīlds? (Nē, par daudz izcils Anglijai tāda izcilība nebija vajadzīga.) Evans Vitlers? (Gudrs, bet reizēm negodīgs līdzekļu izvēlē.) Džons Poters? (Viņam piemita nosliece uz diktatūru, bet šajā valstī diktatori nav vajadzīgi, sirsnīgi pateicamies!)

Tādējādi visi atviegloti nopūtās, kad vadību pārņēma klusais Ferjē. Ferjē nebija nekādas vainas. Viņu bija apmācījis Vecais kungs, viņš bija apprecējis Vecā kunga meitu. Vārdu sakot, Ferjē turpinās vadīt ministriju godam.

Herkuls Puaro nopētīja mierīgo, melnīgsnējo vīrieti ar kluso, patīkamo balsi. Viņš bija kalsns, tumsnējs un izskatījās noguris.

Eduards Ferjē ierunājās:

-   Varbūt jūs, mesjē Puaro, esat dzirdējis par nedēļas izdevumu ar nosaukumu Rentgenstaru Ziņas?

-   Ir gadījies lasīt, Puaro, viegli nosarkdams, atzinās.

Premjerministrs turpināja:

-        Tad jau saturs jums ir vairāk vai mazāk pazlstams. Tā ir diezgan apmelojoša lapele. Mii ievietot sparīgus raksteļus, kas dod mājienus par sensacionāliem notikumiem. Daži no tiem ir patiesi, daži pavisam nekaitīgi, bet visi tiek pasniegti pikantā stilā. Un ir reizes…

Viņš apklusa, bet, kad atsāka runāt, balss tonis bija mainījies:

-   Dažos gadījumos ir vēl kas vairāk.

Herkuls Puaro klusēja. Ferjē turpināja:

-   Nu jau divas nedēļas avlželē tiek doti mājieni, ka viņiem augstākajās politiskajās aprindās izdevies izdarīt nopietnus atklājumus, kas var izraisīt neiedomājamu skandālu. Parādījušies jau tādi virsraksti kā Pārsteidzoši atklājumi kukuļņemšanā un spekulēšanā.

Paraustīdams plecus, Herkuls Puaro teica:

-   Parasts triks. Kad šie tā saucamie atklājumi tiek noskaidroti, tie, kas kāri uz sensācijām, jutas dziļi vīlušies.

Ferjē sausi atteica:

-   Šoreiz viņiem nebūs jāviļas.

Herkuls Puaro apjautājās:

-   Vai tad jūs jau zināt, kas tie par atklājumiem?

-   No pirmā līdz pēdējam vārdam.

Eduards Ferjē bridi klusēja, tad atkal atsāka stāstījumu. Rūpīgi un metodiski viņš izcēla galvenos notikumus.

Tas nebija pacilājošs stāsts. Tā bija smaga apsūdzība faktu sagrozīšanā, negodīgā līdzekļu sadalē, partijas naudas izšķērdēšanā. Apsūdzība tika celta pret Džonu Hamelu, bijušo premjerministru. Avīze sauca viņu par negodīgu blēdi, milzīgu meistaru uzticības iegūšanā, kas izmantojis savu augsto stāvokli, lai saraustu lielu personīgu bagātību.

Tagadējā premjerministra tikko dzirdamā balss beidzot noklusa pavisam. Iekšielu ministrijas sekretārs ievaidējās. Viņš izgrūda:

-   Tas ir briesmīgi briesmīgi! Tas zellis Perijs, kas izdod šo lapeli, būtu šaujams nost!

Herkuls Puaro apvaicājās:

-   Un visi tā saucamie atklājumi tiks iespiesti Rentgenstaru Zinās?

-Jā.

-   Ko jūs tagad domājat darīt?

Ferjē lēni atbildēja:

-   Viņi uzbrūk Džonam Hametam personīgi. Tas atkarīgs no viņa, vai sūdzēt avīzi tiesā par apmelošanu, vai ne.

-   Vai viņš to darīs?

-Nē.

-  Kāpēc ne?

Ferjē pasmaidīja.

-   Pilnīgi iespējams, ka Rentgenstaru Ziņas tieši to vien vēlas. Ar to viņi iegūtu milzīgu popularitāti. Viņu aizstāvība balstītos uz apsūdzībā minēto faktu patiesu izskaidrošanu un godīgu pierādīšanu. Visa šī prāva tiktu iztiesāta sīki un pamatīgi, lai to pēc iespējas ilgāk varētu noturēt uzmanības centrā.

-   Bet, ja avīze prāvu zaudētu, viņiem nāktos segt visus milzīgos izdevumus.

Ferjē lēni sacīja:

-   Viņi nezaudēs.

-   Kāpēc?

Sers Džordžs uzpūtīgi iejaucās:

-  Es tiešām domāju, ka…

Bet Eduards Ferjē jau izteica liktenīgo frāzi:

-   Tāpēc, ka viss, ko viņi nolēmuši iespiest, ir… ir taisnība!

Dzirdot tik nediplomātisku atklātību, no sera Džordža Konveja lūpām izlauzās smags vaids. Viņš iesaucās:

-   Eduard, dārgais draugs! Mēs nebūt neatzīstam…

Eduarda Ferjē nogurušajai sejai pārslīdēja smaida atblāzma. Viņš teica:

-   Diemžēl, Džordž, ir reizes, kad kaila patiesība ir labāka par skaistiem meliem. Šī ir viena no tām.

Sers Džordžs iesaucās:

-  Jūs saprotat, mesjē Puaro, ka tas viss ir jātur stingrā slepenībā? Neviens vārds nedrīkst…

Ferjē viņu pārtrauca:

-   Mesjē Puaro to labi saprot.

Tad lēni turpināja:

-   Viņš varbūt nesaprot, ka visas Tautas partijas nākotne karājas mata galā. Džons Hamets, mesjē Puaro, bija Tautas partijas simbols. Viņš pārstāvēja to, kas ir simbols visai angļu tautai, viņš simbolizēja Labu audzināšanu un Godīgumu. Nekad neviens mūs, ministrus, nav uzskatījis par nekļūdīgiem. Mēs esam maldījušies un

kļūdījušies, taču saglabājuši tradīciju .darīt visu, kas mūsu spēkos, lai nemaldinātu citus, visa pamatā mēs arvien esam likuši godīgumu. Mūsu partijas nelaime ir tā, ka cilvēks, kurš bija mūsu vadonis un tautas Godīguma simbols pārāks par citiem, izrādās viens no lielākajiem šīs paaudzes blēžiem.

Sers Džordžs atkal ievaidējās.

Puaro jautāja:

.Vai jūs par to neko nezinājāt?

Pār Ferjē izmocīto seju atkal pārslīdēja smaids. Viņš teica:

-   Jūs varat man neticēt, mesjē Puaro, bet, tāpat kā visi, es tiku pamatīgi maldināts. Es nekādi nevarēju izprast to dīvaino atturību, ko mana sieva vienmēr izrādīja pret savu tēvu. Tagad es saprotu viņa zināja, kāda ir tēva īstā daba.

Ferjē apklusa un tad teica:

-   Kad pamazām sāka atklāties patiesība, es biju satriekts un pirmajā mirkli neticēju. Bet tad mēs uzstājām, ka manam sievastēvam, atsaucoties uz slikto veselību, jāiet pensijā, un sākām domāt, kā lai… kā lai izkļūst no visas šīs jezgas, tā sakot.

Sers Džordžs ievaidējās:

-  īsti Augeja staļļi!

Puaro satrūkās.

Ferjē turpināja:

-   Baidos, ka šis uzdevums mums prasīs lie. lāku spēku neltā Hēraklam. Ja reiz fakti nonāks atklātībā, šis gadījums atbalsosies visā valstī.

Valdība kritīs, sekos vispārējas vēlēšanas, un pilnīgi iespējams, ka pie varas atkal nāks Everhards un viņa partija. Un jūs jau zināt, kāda ir Everharda politika.

Sers Džordžs, siekalas šķiezdams, izgrūda:

—     Kūdītājs, nekas cits kā kūdītājs!

Ferjē nopietni piebilda:

—Everhards ir spējīgs, taču viņš ir neapdomīgs, nesavaldīgs un galīgi neaudzināts. Viņa atbalstītāji ir nesaprātīgi un svārstīgi tā praktiski būtu diktatūra.

Herkuls Puaro pamāja ar galvu.

.Sers Džordžs ieblējās:

-Ja vien visu šo lietu varētu apklusināt…

Premjers lēni pakratīja galvu. Šī kustība pauda atzīšanos sakāvē.

Puaro jautāja: . Vai jūs neticat, ka to varētu apklusināt?

Ferjē atbildēja:

-   Jūs, mesjē Puaro, esat mūsu pēdējā cerība. Pēc manām domām, skandāls jau aizgājis pārāk tālu un par to zina pārāk daudzi, lai to varētu veiksmīgi noslēpt. Ja runājam atklāti, vienīgie divi paņēmieni, kas mums pieejami, spēka pielietošana vai piekukuļošana diez vai dos kādus panākumus. Iekšlietu ministrijas sekretārs salīdzināja mūsu uzdevumu ar Augeja staļļu iztīrīšanu. Lai to veiktu, mesjē Puaro, vajadzīgs upes straumes spēks palu laikā, draudīga dabas spēka novirzīšana; būtībā ir jānotiek brīnumam!

-   Lai to paveiktu, vajadzīgs Hērakla spēks, -

Puaro paziņoja, ar apmierinātu sejas izteiksmi palocīdams galvu.

Viņš piemetināja:

-   Mani, ja atceraties, sauc Herkuls…

Eduards Ferjē jautāja:

-  Vai jūs spējat veikt brīnumus, mesjē Puaro?

-   Jūs taču domājat, ka spēju, tāpēc jau sūtījāt pēc manis.

-Tiesa. Es sapratu ja tiktu atrasts veiksmīgs atrisinājums, to varētu panākt tikai ar kāda neparasta un pilnīgi netradicionāla paņēmiena palīdzību.

Ferjē brīdi klusēja, tad atsāka:

-   Bet varbūt jūs, mesjē Puaro, vērtējat šo situāciju no ētiskā viedokļa? Džons Hamets izrādījās blēdis, un mītam par Džonu Hametu jāizgaist. Vai ir iespējams būvēt godīgu celtni uz negodīga pamata? Nezinu. Bet es zinu, ka man jāmēģina.

Pēkšņi viņš ar skarbu rūgtumu pasmaidīja.

-   Jo esmu politiķis, kurš negrib zaudēt savu vietu, kā jau parasti, augstu ideālu mudināts.

Herkuls Puaro piecēlās. Viņš teica:

-   Mesjē, policijas darbā iegūtā pieredze varbūt neļauj man būt sevišķi augstās domās par politiķiem. Ja Džons Hamets vēl strādātu ministrijā, es viņa labā nepakustinātu ne pirksta nē, pat ne mazā pirkstiņa. Bet es zinu šo to par jums. Cilvēks, kas ir tiešām ievērojams un viens no mūsdienu lielākajiem zinātniekiem un gudrākajiem prātiem, man stāstīja, ka jūs esot uzticams vīrs. Es darīšu visu, kas būs manos spēkos.

Viņš paklanījās un atvadījās.

Sers Džordžs izgrūda:

-   No visiem sasodītajiem plātīzeriem…

Bet Eduards Ferjē, joprojām smaidīdams, paskaidroja:

-Tas bija kompliments.

2.

Kad Herkuls Puaro kāpa lejup pa kāpnēm, viņu apturēja gaišmataina gara auguma sieviete. Viņa teica:

-Lūdzu, ienāciet viesistabā, mesjē Puaro!

Viņš palocījās un sekoja. Gaišmate aizvēra durvis, norādīja Puaro uz krēslu un piedāvāja cigareti, tad apsēdās viņam pretī un mierīgi iesāka:

-    Jūs nupat tikāties ar manu vīru, un viņš jums pastāstīja par manu tēvu.

Puaro uzmanīgi paskatījās uz sarunbiedri. Viņš redzēja vēl skaistu gara auguma sievieti ar gudru seju un, kā redzams, ar raksturu. Misis Ferjē bija populāra persona. Kā premjerministra sieva viņa kopā ar vīru, protams, arvien bija uzmanības centrā. Kā sava tēva meitai popularitāte viņai bija vēl lielāka. Dagmāra Ferjē bija vispāratzīts angļu sievišķības simbols.

Viņa bija uzticīga sieva, mīloša māte, un viņai, tāpat kā vīram, patika lauku dzīve. Viņu interesēja tieši tās sabiedriskās dzīves jomas, kuras bija vispārpieņemts uzskatīt par sievietei piedienīgu darbības lauku. Viņa labi ģērbās, bet nekad nevalkāja ārišķīgas, pārmodernas drēbes.

Daudz laika un enerģijas Dagmāra Ferjē veltīja plaša mēroga labdarībai, viņa bija vadījusi vērienīgus pasākumus, lai sniegtu palīdzību bezdarbnieku sievām. Visa nācija Ferjē laulāto draudzeni ļoti cienīja, un partijai viņa bija augstākā mērā vērtīgs ieguvums. »

Herkuls Puaro teica:

-   Jūs droši vien esat šausmīgi uztraukusies, kundze.

-   Ak, esmu gan, jūs pat iedomāties nevarat! Jau gadiem esmu dzīvojusi vienās bailēs!

Puaro jautāja:

-   Vai jums bija kāda nojauta par to, kas notiek?

Viņa pakratīja galvu.

-   Ne mazākās. Es vienīgi zināju, ka tēvs nebija tāds, par kādu viņu uzskatīja. Jau no pašas bērnibas man bija skaidrs, ka viņš ir krāpnieks.

Sievietes balss skanēja zemu un rūgti. Viņa teica:

-   Apprecēdams mani, Eduards… nu viņš var zaudēt visu.

Puaro klusu jautāja:

-  Vai jums, kundze, ir ienaidnieki?

Viņa pārsteigta paskatījās uz Puaro.

-   Ienaidnieki? Nedomāju vis.

Puaro domīgi iebilda:

-  Domāju, ka ir gan.

Viņš turpināja:

-   Vai jūs, kundze, esat drosmīga? Jūs sagaida milzīga kampaņa, kas vērsīsies pret jūsu vīru un jums pašu arī. Jums jābūt gatavai sevi aizstāvēt.

Viņa iesaucās:

-   Bet tas taču uz mani neattiecas! Tikai uz Eduardu!

Puaro atteica:

-   Jūs abi esat cieši saistīti. Atcerieties, kundze, ka jūs esat valdnieka sieva.*

Puaro redzēja, ka misis Ferjē nobāl. Viņa paliecās uz priekšu un teica:

-   Ko jūs man te visu laiku cenšaties iestāstīt?

3.

Persijs Perijs, Rentgenstaru Ziņu redaktors, sēdēja pie rakstāmgalda un smēķēja. Šis avīžnieks bija sīks vīrelis ar zebiekstes seju. Klusā, glaimīgā balsī viņš runāja:

-   Mēs viņu nomētāsim dubļiem no galvas līdz kājām. Jauki, jauki! Nu tik būs!

Perija vietnieks, vājš, briļļains jauneklis, nemierīgi jautāja:

-  Vai jūs nemaz neesat uztraucies?

-   Tāpēc, ka gaidāma sīva pretošanās? Tikai ne no viņiem. Tam viņiem nepietiek drosmes, turklāt tas viņiem pašiem nāktu par sliktu, jo mēs esam visu rūpīgi uzošņājuši pie mums, Eiropā un Amerikā.

Jauneklis ieteicās:

-  Viņi droši vien sēd kā uz adatām. Vai tiešām viņi neko neuzsāks?

-  Droši vien sūtīs kādu, kas prot skaisti runāt…

Iezvanījās telefons. Persijs Perijs pacēla klausuli, tad izsaucās:

-  Ko jūs sakāt? Labi, sūtiet viņu augšā!

Redaktors nolika klausuli un pasmaidīja.

-  Viņi ir atsūtījuši to beļģu detektīvu ar veiklo mēli. Viņš jau nāk augšā, lai veiktu savu misiju grib zināt, vai mēs esam ar mieru sadarboties.

Ienāca Herkuls Puaro. Viņš bija švītīgi ģērbies, ar baltu kamēliju pogcaurumā.

Persijs Perijs teica:

-   Priecājos iepazīties, mesjē Puaro! Esat ceļā uz karalisko ložu Eskotā?* Nē? Esmu kļūdījies.

Herkuls Puaro rāmi pasmaidīja.

-   Jūtos glaimots. Ikviens grib labi izskatīties. Dažreiz tas pat ir ļoti svarīgi, viņš pārlaida nevainīgu skatienu redaktora sejai un ne sevišķi kārtīgajam apģērbam, ja nav citu dabas dotu dāvanu.

Perijs īsi noprasīja:

-   Kāda iemesla dēļ jūs vēlējāties mani redzēt?

Puaro paliecās uz priekšu, papliķēja avīžniekam pa ceļgalu un, saulaini smaidīdams, teica:

-  Izspiešanas dēļ.

-   Ko, pie velna, tas nozīmē "izspiešanas dēļ"?

-   Es tā dzirdēju… mazs putniņš čivināja uz sētas mieta… bijuši gadījumi, kad jūs esot gatavojies publicēt dažus ļoti iznīcinošus faktus savā ārkārtīgi iedvesmojošā avīzē… jūsu bankas konts pēc tam patīkami pieaudzis, un galu galā šie fakti avīzē nav parādījušies.

Puaro atliecās atpakaļ un ar apmierinātu sejas izteiksmi pamāja.

-    Vai jums nešķiet, ka jūsu izteikumi ir neslavas celšana?

Puaro pašapzinīgi pasmaidīja.

-   Esmu pārliecināts, ka jūs neapvainosieties.

-   Ak es neapvainošos! Kas attiecas uz apmelošanu, tad trūkst pierādījumu, ka es kādreiz kādu būtu apmelojis.

-   Nē, nē, par to es nešaubos! Jūs mani pārpratāt, es jums nebūt nedraudēju. Gribēju tikai noskaidrot vienkāršu jautājumu cik?

-   Nesaprotu, par ko jūs runājat, Persijs Perijs atteica.

-   Par valstiski svarīgu lietu.

Viņi apmainījās nozīmīgiem skatieniem.

Persijs Pcrijs atsāka:

-   Esmu reformu piekritējs, mesjē Puaro, tāpēc vēlos, lai politiķu labā slava tiktu atjaunota. Vai jūs zināt, kādas tagad ir politiķu aprindas mūsu valstī? Ne vairāk, ne mazāk kā īsti Augeja staļļi.

-   Tiens!* Herkuls Puaro iesaucās. Jūs arī lietojat šo frāzi!

-   Un šos staļļus, redaktors turpināja, būtu nepieciešams iztīrīt ar sabiedriskās domas vareno, apskaidrojošo straumi.

Herkuls Puaro piecēlās un teica:

-  Jūsu goda jūtas ir tiešām slavējamas.

Viņš piebilda:

-   Žēl, ka jūs nemaz nejūtat vajadzību pēc naudas.

Persijs Perijs steidzīgi iesaucās:

-   Paklau, uzgaidiet brīdi tā gluži es to nebiju domājis…

Bet Puaro jau bija ārā pa durvīm.

Kā attaisnojumu vēlākiem notikumiem viņš minēja to, ka viņam nepatīk izspiedēji.

4.

Everits Dešvuds jautrs, jauns cilvēks, viens no laikraksta "Atzars" līdzstrādniekiem, uzsita Herkulam Puaro pa plecu, tā izrādīdams savas simpātijas.

Viņš teica:

-  Tajā avīželē ir vieni vienīgi dubļi un netīrumi, manu zēn. Mani dubļi ir bez netīrumiem tur tā atšķirība.

-   Es pat nepieļauju tādu domu, ka jūs varētu būt līdzīgs Persijam Perijam.

-   Šim sasodītajam mazajam asinssūcējam? Viņš ir kauna traips mūsu profesijai. Cik labprāt mēs viņu pieveiktu, ja varētu!

-   Tā nu gadījies, Herkuls Puaro paskaidroja, ka pašlaik esmu aizņemts ar kāda neliela politiska skandāla atšķetināšanu.

-   Ar Augeja staļļu tīrīšanu, ko? Dešvuds apvaicājās. Pārāk augstu tēmēts, manu zēn! Vienīgā iespēja jums ir novirzīt Temzu no savas gultnes un aizskalot Parlamenta ēku.

-   Jūs esat ciniķis, Herkuls Puaro secināja, pakratīdams galvu.

-Es vienkārši pazīstu dzīvi.

Puaro turpināja:

-    Domāju, ka esat tieši tas vīrs, kādu meklēju: jūs nebaidāties riskēt, esat izmanīgs, jums patīk viss, kas ir neparasts…

-   Pieņemsim, ka tā ir taisnība, un tālāk?

-   Gribu īstenot nelielu plānu. Ja mani pieņēmumi ir pareizi, tiks atklāta sensacionāla sazvērestība nu, taisni kā radīta jūsu avīzei.

-Tas man der, Dešvuds priecīgi secināja.

-   Šī rupjā sazvērestība attieksies uz sievieti.

-    Jo labāk. Seksa padarīšanas vienmēr gūst piekrišanu.

5.

Ļaudis sačukstējās…

-    Tas esot noticis krodziņā Zoss un spalvas Litlvimplingtonā.

-    Nu, neticu vis. Džons Hamets viņš taču vienmēr bijis goda vīrs. Ne tā kā dažs labs cits no šīm politiķu aprindām.

-    Viņi sauc visus blēžus par godīgiem cilvēkiem, kamēr tos neatmasko.

-   Tā runā, ka viņš esot sagrābies tūkstošus no Palestīnas naftas kompānijas atradnēm. Blēdis un vairāk nekas!

-   Viņi visi ir pār vienu kārti metami. Gatavie blēži visi kopā un katrs atsevišķi!

-    Everhards gan tā nerīkotos viņš ir no vecās skolas.

-    Ak, bet es nespēju noticēt, ka Džons Hamets tā izdarījis. Visām šīm avīzēm nevar ticēt.

-   Ferjē sieva bija Hameta meita. Vai esat lasījuši, kas rakstīts par viņu?

Visi noliecās pār daudzreiz pārlasīto rakstu Rentgenstaru Ziņās:

"Runā, ka nesen ļoti dīvainā vidē redzēta kāda augstu stāvoša politiķa sieva, turklāt kopā ar savu žigolo. Ak, Dagmāra, Dagmāra, kā tu varēji būt tik nerātna?"

Parupja balss prātīgi apgalvoja: v

-   Misis Ferjē tā nemēdz darīt. Žigolo? Tas ir viens no tiem smirdīgajiem jaukteņiem.

Kāda cita balss iebilda:

-   Ar sievietēm nekad neko nevar zināt. Viņas visas ir vienādas, kad es jums saku!

6.

Ļaudis sačukstējās…

-  Bet, dārgā, es ticu, ka tas viss ir pilnīga taisnība. Naomi to dzirdējusi no Pola un tas savukārt no Endija. Viņa esot galīgi samaitāta.

-   Bet viņa taču vienmēr bijusi tik vecmodīga un pieklājīga un rīkojusi labdarības tirdziņus.

-   Tā bija tikai maskēšanās, mīļā! Runā, ka viņa esot nimfomāne. Ko tu neteiksi! Tas viss ir publicēts Rentgenstaru Ziņās. Ak, ne jau atklāti, bet to var izlasīt starp rindām. Nesaprotu, kā viņi to uzoduši.

-   Un ko jūs sakāt par visu to politisko skandālu? Runā, ka viņas tēvs esot piesavinājies partijas naudu.

7.

Ļaudis sačukstējās…

-   Es negribētu domāt par viņu slikti, jo tas ir fakts, misis Rodžersa, ka vienmēr esmu uzskatījusi misis Ferjē par ļoti jauku sievieti.

-   Vai jūs tiešām domājat, ka visas šīs šausmīgās runas ir patiesība?

-   Kā jau teicu, es negribētu tā domāt. Patiešām, vēl tikai pagājušā gada jūnija viņa sarīkoja bazāru Pclčesterā. Attālums no manis līdz viņai bija apmēram tāds pats kā līdz tur tam dīvānam. Un viņai bija tik jauks smaids!

-   Jā, bet es tomēr saku, ka nav dūmu bez uguns.

-   Nu, protams, pilnīgi pareizi! Ak vai, liekas, ka tagad vairs nevar ticēt nevienam.

8.

Bālais un izmocītais Eduards Ferjē teica Pua-

ro:

-  Visi šie uzbrukumi manai sievai ir piedauzīgi vienkārši piedauzīgi! Es to avīželi iesūdzēšu tiesā!

Herkuls Puaro atbildēja:

-   Neiesaku jums to darīt.

-   Bet šie sasodītie meli ir jāizbeidz!

-   Vai esat pārliecināts, ka tie ir meli?

-  Ejiet tak pie velna nudien!

Puaro mazliet piešķieba galvu un pajautāja:

-  Un ko saka jūsu sieva?

Kādu brīdi Ferjē izskatījās pārsteigts.

-  Viņa domā, ka vislabākais ir nepievērst tam uzmanību… Bet es to nespēju visi taču runā.

Herkuls Puaro piebalsoja:

-  Jā, visi runā.

9.

Un tad visos laikrakstos parādijās neliels, lakonisks paziņojums: "Misis Ferjē pārcietusi vieglu nervu sabrukumu. Patlaban viņa devusies uz Skotiju atgūt veselību."

Paklīda valodas un minējumi, tika izteikti pārliecinoši pierādījumi tam, ka misis Ferjē nav Skotijā un nekad nav tur bijusi.

Visur bija dzirdamas runas par to, kur misis Ferjē ir patiesībā…

Un ļaudis atkal sačukstējās…

-   Es tev saku, ka Endijs viņu redzējis. Un tādā drausmīgā vietā! Viņa bijusi kopā ar šausmīgu argentīniešu žigolo, kādu Ramonu, dzērusi un lietojusi narkotikas. Padomājiet tikai!

Un atkal visi sačukstējās…

Misis Ferjē esot aizbēgusi ar argentīniešu dejotāju. Viņa redzēta Parīzē piedzērusies. Viņa jau gadiem lietojot narkotikas un dzerot uz nebēdu.

Paštaisnie Anglijas prāti, kas sākumā bija tik neticīgi uzklausījuši baumas, lēnām atsala pret misis Ferjē.

Likās, ka runas nav bez pamata. Šī nebija tāda sieviete, kādai jābūt premjerministra sievai.

T Izebele*, lūk, kas viņa ir, īstena Izebele!

Un tad avīzē parādījās fotogrāfijas. Misis Ferjč bija uzņemta guļam uz muguras kādā Parīzes naktsklubā, izlaidīgi apskāvusi tumšmatainu olīvkrāsas jaunekli ar izvirtuļa seju.

Bija vēl citi momentuzņēmumi misis Ferjē puskaila pludmalē, uzlikusi galvu uz laiska dīkdieņa pleca.

Zem fotogrāfijas greznojās paraksts: "Misis Ferjē lieliski izklaidējas…"

Pēc divām dienām Rentgenstaru Ziņas tika iesūdzētas tiesā par neslavas celšanu.

10.

Tiesas prāvu atklāja karaliskais advokāts sers Mortimers Inglvuds. Viņš izskatījās bezgala cienīgs un kūsāt kūsāja no taisnīga sašutuma. Misis Ferjē, pēc viņa vārdiem, bija nekrietnas sazvērestības upuris sazvērestības, kuru tie, kas lasījuši Aleksandra Dimā romānus, varētu saļīdzināt ar slaveno lietu Karalienes kaklarota. Šo sazvērestību organizējuši, lai mazinātu karalienes Marijas Antuanetes cieņu tautas acīs. Arī šajā gadījumā esot ļaudis, kas sazvērējušies, lai pazemotu cēlu un tikumīgu dāmu, kas šajā valstī ieņem valdnieka sievas stāvokli. Ar lielu nicinājumu sers Mortimers savā runā pieminēja fašistus un komunistus, jo tie nekad nepalaida garām izdevību graut Demokrātiju ar jelkuriem iespējamiem negodīgiem līdzekļiem. Tad advokāts sāka izsaukt lieciniekus.

Pirmais bija Norsambrijas bīskaps.

Norsambrijas bīskaps doktors Hendersons, viens no pazīstamākajiem anglikāņu baznīcas vadītājiem, bija svētuma iemiesojums un apveltīts ar taisnu raksturu. Viņš bija gudrs, iecietīgs un labs mācītājs. Šo vīru mīlēja un cienīja visi, kas viņu pazina.

Doktors Hendersons iegāja liecinieku solā un apzvērēja, ka minētajos datumos Dagmāra Ferjē esot mitusi pilī pie viņa un viņa sievas. Tā kā misis Ferjē bijusi nogurusi no neskaitāmu labu darbu veikšanas, viņai ieteikts kārtīgi atpūsties. Viņas apciemojums turēts slepenībā, lai izvairītos no preses uzmanības.

Bīskapu nomainīja ievērojams ārsts un ar zvērestu apliecināja, ka licis misis Ferjē atpūsties un pilnīgi izvairīties no jelkādiem uztraukumiem.

Vietējais iecirkņa ārsts liecināja, ka viņš pilī apmeklējis misis Ferjē.

Nākamā lieciniece bija Telma Andersena.

Kad viņa ienāca liecinieku solā, tiesas telpu pāršalca klusa balsu-murdoņa. Visi tūlīt ievēroja šīs sievietes ārkārtīgo līdzību ar misis Dagmāru Ferjē.

-  Jūs sauc Telma Andersena?

-Jā.

-  Jūs esat Dānijas pavalstniece?

-  Jā. Mana dzimtā pilsēta ir Kopenhāgena.

-  Un jūs tur agrāk strādājāt kafejnīcā?

-  Jā, ser.

-   Lūdzu, pastāstiet mums saviem vārdiem, kas notika astoņpadsmitajā martā!

-        Nu, tur ir viens džentlmenis, kas pienāk pie mana galdiņa, angļu džentlmenis. Viņš saka man, ka strādājot angļu avīzē Rentgenstaru Ziņas.

-   Vai jūs esat pārliecināta, ka viņš pieminēja tādu nosaukumu Rentgenstaru Ziņas?

-   Jā, pilnīgi, jo vispirms vēl nodomāju, ka tā droši vien ir kāda medicīnas avīze. Bet nē, izrādās, ka nav. Tad avīžnieks man saka, ka angļu filmaktrise gribot atrast kādu dublieri un es esot taisni vajadzīgais tips. Es daudz nestaigāju pa kinoteātriem, un viņa nosauktās aktrises vārds man ir svešs. Bet viņš man saka jā, viņa esot ļoti slavena, bet viņai neesot īsti labi ar veselību, un tāpēc viņa gribot, lai kāds viņas vietā parādās sabiedriskās vietās. Par to viņa man maksāšot ļoti daudz naudas.

-   Cik daudz naudas šis džentlmenis jums piedāvāja?

-   Piecsimt angļu mārciņu. Vispirms es neticu, jo domāju tas ir kāds triks, bet viņš man tūlīt samaksā pusi naudas. Nu, tad es iesniedzu atlūgumu tur, kur es strādāju.

Stāsts turpinājās. Viņa bija aizvesta uz Parīzi, apgādāta ar smalkām drēbēm un pavadoni "ļoti jauku argentīniešu džentlmeni goddevīgu un pieklājīgu".

Bija skaidri noprotams, ka šī sieviete lieliski pavadījusi laiku. Olīvkrāsas pavadonis atvedis viņu uz Londonu un aizvedis uz kādu naktsklubu. Parīzē viņi kopā nofotografējušies. Dažas no vietām, kuras viņa bija apmeklējusi, neesot bijušas kā viņa pati atzina visai patīkamas… Patiešām, tās neesot bijušas pieklājīgas! Un dažas no uzņemtajām fotogrāfijām arī neesot visai jaukas. Bet visa tā padarīšana tā viņai teikts bijusi nepieciešama reklāmai, un senjors Ramons vienmēr bijis ļoti goddevīgs.

Kad Telmu Andersenu iztaujāja sīkāk, viņa paziņoja, ka misis Ferjē vārds nekad neesot pieminēts un neesot bijis ne jausmas, ka viņai paredzēts dublēt tieši šo dāmu. Viņa nebija gribējusi šai dāmai neko sliktu. Dažas fotogrāfijas, kuras viņai tiesā parādīja, dāniete atpazina kā Parīzē un Rivjērā uzņemtas.

Telmas Andersenas liecība atstāja pilnīgi ticamu iespaidu. Viņa bija acīmredzami jauka, taču ne pārāk gudra sieviete. Saprotot, kādu lomu spēlējusi, viņa ļāvās patiešām neviltotai nožēlai.

Avīzes aizstāvība bija nepārliecinoša, salts noliegums, ka tai jelkad bijusi darīšana ar sievieti, vārdā Andersena. Minētās fotogrāfijas tika aiznestas uz Londonas darbnīcu un atzītas par īstām. Sera Morlimera noslēguma runa izraisīja sajūsmu. Viņš attēloja visu šo lietu kā nekaunīgu politisku sazvērestību, kuras mērķis celt neslavu premjerministram un viņa sievai. Nelaimīgajai misis Ferjē tikšot izrādīta visdziļākā līdzjūtība.

Ar nebijušu vērienu tika pasludināts spriedums un dots negrozāms slēdziens. Tika noteikti zaudējumi par milzīgu summu. Kad misis Ferjē ar vīru un tēvuatstāja tiesas namu, viņiem uzgavilēja milzīgs pūlis.

II.

Eduards Ferjē sirsnīgi satvēra Puaro roku. Viņš iesaucās:

-   Tūkstoškārt jums pateicos, mesjē Puaro. Nu, ar to ari Rentgenstaru Ziņām ir beigas. Netīrā lapele! Viņi ir pilnīgi izputināti. Tā viņiem arī vajag kālab safabricēja tādus piedauzīgus melus! Un pret ko pret Dagmāru, kas ir vislaipnākā būtne pasaulē. Paldies Dievam, jums izdevās atklāt, ka visa tā lieta ir viena negodīga blēdība… Kā jums ienāca prātā doma, ka viņi varētu izmantot dubultnieku?

-   Tas nav nekas jauns, Puaro atgādināja. Tas tika sekmīgi likts lietā gadījumā ar Zannu de Lamotu, kad viņa tēloja Mariju Antuaneti.

-   Zinu. Man jāpārlasa Karalienes kaklarota. Bet kā jūs īsti atradāt to sievieti, ko viņi bija nolīguši?

-   Meklēju viņu Dānijā un atradu arī.

-   Bet kāpēc Dānijā?

-   Tāpēc, ka misis Ferjē vecmāmiņa bija dāniete un viņa pati ari ir izteikts dānietes tips. Un bija vēl viens otrs iemesls.

-   Līdzība ir vienkārši graujoša. Kas par velnišķīgu ideju! Interesanti, kā tas žurķele avīžnieks to spēja izdomāt?

Puaro pasmaidīja:

-   Bet to nemaz neizdomāja avīžnieks.

Un viņš uzsila sev pa krūtīm.

-  To izdomāju es.

Eduards Ferjē jutās samulsis.

-  Nesaprotu. Ko izdomājāt?

Puaro paskaidroja:

-  Mums jāatsauc atmiņā vēl senāks stāsts nekā Karalienes kaklarota mīts par Augeja staļļu tīrīšanu. Lai veiktu šo darbu, Hērakls izmantoja upes straumi, kas ir, tā sakot, viens no dabas lielākajiem spēkiem. Un tagad modernizēsim to! Kam piemīt liels dabas spēks? Seksam, vai ne? Sekss ir tas temats, par kuru raksta grāmatās un nemitīgi runā. Dodiet ļaudīm skandālu, kas saistīts ar seksu, un tas iegūs daudz lielāku atsaucību nekā šāda tāda politiska mahinācija vai krāpšana.

Eh bien, tāds bija mans uzdevums. Vispirms man nācās mazliet padarboties pašam, lai līdzīgi Hēraklam varētu uzbūvēt dambi, kas izmainītu upes gultni. Viens no maniem draugiem žurnālistiem man palīdzēja. Viņš pārmeklēja vai visu Dāniju, kamēr atrada piemērotu personu, kas varētu aizstāt misis Ferjē. Izpalīdzīgais žurnālists iepazinās ar šo dānieti un it kā starp citu sarunā pieminēja Rentgenstaru Ziņas, cerēdams, ka viņa to ievēros. Cerības piepildījās.

Tātad kas notika tālāk? Dubli milzīgs daudzums dubļu! Valdnieka sieva tiek ar tiem notašķīta no galvas līdz kājām. Visiem tas liekas daudz interesantāk nekā parasts politisks skandāls. Un rezultātā atrisinājums! Ai, kāda reakcija seko! Tikumība aizstāvēta, nevainība nosargāta! Milzīgs Piedzīvojumu un Pārdzīvojumu vilnis brāžas caur Augeja staļļiem.

Ja kaut visi valsts laikraksti reizē tagad publicētu ziņas par Džona Hameta blēdībām ar naudu, neviens tam neticētu. Tās tiktu uzskatītas par vēl vienu politisku sazvērestību, lai diskreditētu valdību.

Eduards Ferjē dziļi ievilka elpu. Kādu brīsniņu Herkuls Puaro bija tuvāk fiziskas iespaidošanas draudiem nekā jelkad visā savas karjeras laikā.

-   Manu sievu! Jūs uzdrošinājāties izmantot manu sievu.

Varētu teikt, ka Puaro veicas; šajā brīdī istabā ienāca misis Ferjē pati.

-   Nu, viņa teica, viss izdevās ļoti labi.

-   Dagmāra, vai tu visu zināji?

-  Protams, dārgais, Dagmāra Ferjē atbildēja.

Un viņa uzsmaidīja vīram maigo, mātišķo

uzticīgas sievas smaidu.

-   Un tu man neteici nevienu vārdu!

-   Bet, Eduard, tu taču nebūtu ļāvis mesjē Puaro rīkoties.

-  Zināms, ka ne.

Dagmāra pasmaidīja.

-  Ari mēs tā domājām.

-   Kādi mēs?

-   Es un mesjē Puaro.

Viņa uzsmaidīja Herkulam Puaro un vīram. Un piebilda:

-   Es tiešām jauki atpūtos godājamā bīskapa sabiedrībā un tagad atkal jūtos enerģijas pilna. Visi vēlas, lai es Liverpūlē iesvētītu jauno karakuģi. Domāju, ka tas būtu labs darbiņš.

VI StimfĀlas putni

I.

Pirmo reizi Herolds Vorings viņas ievēroja soļojam pa taciņu mājup no ezera. Viņš sēdēja viesnīcas terasē. Diena bija jauka, ezers zils un saulīte silta. Herolds smēķēja pīpi un juta, ka dzīve ir jauka.

Viņa politiskā karjera bija aizsākusies sekmīgi. Ministra vietnieka krēsls trīsdesmit gadu vecumā bija postenis, ar ko varēja lepoties. Premjerministrs kādam bija izteicies, ka jaunais Vorings tikšot tālu. Saprotams, ka Herolds jutās pacilāts. Dzīve viņam rādījās rožainās krāsās. Viņš bija jauns, pietiekami izskatīgs, ar lielisku veselību, un viņu vēl nesaistīja romantiskas mīlas saites.

Viņš bija nolēmis pavadīt brīvdienas Hercoslovakijā*, lai izrautos no ikdienas rūpēm un pa īstam atpūstos no visa un visiem. Viesnīca pie Stempkas ezera bija maza, tomēr komfortabla un ne sevišķi pārpildīta. Nedaudzie apmeklētāji galvenokārt ārzemnieki. Līdz šim vienīgie angļi, neskaitot viņu, bija misis Raisa, pavecāka dāma, un misis Kleitona, viņas meita. Heroldam viņas abas patika. Elsija Kleitona bija skaista, bet diezgan vecmodīgi ģērbusies. Viņa tikpat kā nelietoja kosmētiku, bija maiga rakstura un ļoti kautrīga. Misis Raisa šķita sieviete ar raksturu. Viņa bija gara auguma, ar valdonīgu izturēšanos un zemu balsi, bet interesanta sarunu biedrene un apveltīta ar humora izjūtu. Skaidri varēja manīt, ka viss viņas dzīvēs saturs ir meita.

Herolds jau bija pavadījis ne vienu vien patīkamu stundu mātes un meitas sabiedrībā, taču viņas nemēģināja jaunajam vīrietim uzkundzēties, un attiecības tā arī palika draudzīgas un nenoteiktas.

Pārējie viesnīcas iemītnieki nebija piesaistījuši Herolda uzmanību. Tie lielākoties bija autotūristi, kas apmetās viesnīcā uz vienu vai pāris naktīm un tad devās tālāk. Līdz šim Herolds viņus tikpat kā nebija ievērojis, taču šī pēcpusdiena bija izņēmums.

Viņas abas ļoti lēni nāca pa taciņu no ezera, un gadījās, ka tieši tajā brīdī, kad Herolds nācējas pamanīja, sauli aizklāja mākonis.

Jaunais vīrietis salīgi nodrebinājās un sāka nācējas novērot. Vai abām sievietēm nepiemita kaut kas dīvains? Viņām bija gari, izliekti deguni, kas atgādināja izciļņus putnu knābjus, un viņu sejas, kas šķita neparasti līdzīgas, šķita pilnīgi nekustīgas. Viņas valkāja pār pleciem pārmestus vaļīgus apmetņus, kas plandījās vējā kā putna spārni.

Herolds pie sevis nodomāja: "Viņas ir kā putni." Un, gandrīz nedomājot, tūlīt pat piemetināja: "Ka ļaunu vēstoši putni."

Sievietes kāpa tieši augšā, uz terasi, un pagāja viņam garām pavisam tuvu. Svešinieces vairs nebija jaunas drīzāk jau tuvāk piecdesmitiem, un līdzība bija tik liela, ka viņas noteikti bija māsas. Ejot garām, nācējas uzmeta skatienu Heroldam. Tas bija dīvains, vērtējošs skatiens teju vai negribējās ticēt, ka tas pieder dzīvām būtnēm.

Herolda ļaunās nojautas kļuva vēl spēcīgākas. Viņš ievēroja, ka vienai no māsām pirksti atgādina garus, līkus putna nagus. Lai gan caur mākoņiem uzspīdēja saule, Herolds atkal nodrebinājās un nodomāja: "Pretīgi radījumi gluži kā maitasputni."

No viesnīcas iznāca misis Raisa un atsvabināja Heroldu no drūmajām pārdomām. Viņš pielēca kājās un piebīdīja viņai tuvāk krēslu. Misis Raisa pateicās, apsēdās un, kā jau parasti, sāka aizrautīgi adīt.

Herolds jautāja:

-   Vai jūs ievērojāt tās divas sievietes, kas tikko iegāja viesnīcā?

-  Tās ar tiem apmetņiem? Jā, es pagāju viņām garām.

-   Neparastas būtnes, vai jums tā nešķiet?

-   Nūjā, viņas patiešām izskatās diezgan dīvainas. Liekas, viņas ieradās tikai vakar. Abas izskatās apbrīnojami līdzīgas droši vien dvīnes.

Herolds sacīja:

-   Varbūt tās ir tikai manas iedomas, taču, paskatoties uz viņām, jūtu kaut ko nelabu.

-   Cik interesanti! Man jāpavēro viņas tuvāk, un tad es pateikšu, vai jums taisnība.

Mirkli paklusējusi, misis Raisa piebilda:

-   Mēs no durvju sarga varam uzzināt, kas viņas tādas ir. Tā vien šķiet, ka nav anglietes.

-  Jā, tā šķiet gan.

Misis Raisa palūkojās pulkstenī un noteica:

-  Tējas laiks klāt. Domāju, jums nebūs nekas pretim ieiet iekšā un pašķindināt zvaniņu, mister Voring.

-  Protams, ka ne, misis Raisa.

Herolds izpildīja viņas lūgumu un, atsēdies krēslā, vaicāja:

-  Kur šodien ir jūsu meita?

-  Elsija? Mēs abas bijām pastaigāties. Gājām pa ceļu apkārt ezeram un tad atpakaļ cauri priežu mežam. Tā bija tiešām jauka pastaiga.

Pienāca oficiants un pieņēma pasūtījumus. Enerģiski klikšķinādama adāmadatas, misis Raisa turpināja:

-  Elsija saņēma vēstuli no vīra. Viņa nevarēja nonākt lejā uz tēju.

-   No vīra? Herolds bija pārsteigts. Ziniet, es visu laiku domāju, ka viņa ir atraitne.

Misis Raisa uzmeta viņam asu skatienu un sausi atteica:

-  Ak, nē, Elsija nav atraitne.

Viņa ar uzsvaru piebilda:

-   Diemžēl!

Herolds satrūkās.

Misis Raisa bargi pakratīja galvu un teica:

-   Dzeršana ir par iemeslu daudzām nelaimēm, mister Voring…

-   Vai tad viņš dzer?

-  Jā. Un atļaujas vēl daudz ko citu arī. Viņš ir neprātīgi greizsirdīgs un ar tiešām mežonīgu raksturu. Misis Raisa nopūtās. Ir grūti dzīvot pasaulē, mister Voring. Esmu Elsijai pieķērusies, viņa ir mans vienīgais bērns, un man nepavisam nav viegli, kad redzu, ka viņa cieš.

Herolds ar patiesu līdzjūtību teica:

-  Viņa ir tik maiga būtne.

-   Varbūt pat pārāk maiga.

-Jums liekas, ka…

-   Ja cilvēks jūtas laimīgs, viņš izturas pašapzinīgāk. Man liekas, ka viņa jūtas dzīves uzveikta, jo tā ir bijusi pret viņu pārāk nežēlīga.

Mazliet vilcinādamies, Herolds jautāja:

-   Kā viņa… kā tas gadījās, ka viņa apprecējās ar tādu vīru?

Misis Raisa atbildēja:

-   Filips Kleitons bija ļoti pievilcīgs vīrietis. Viņš vēl joprojām ir tāds, turklāt viņam bija diezgan daudz naudas, un nebija neviena, kas atklātu mums viņa īsto raksturu. Daudzus gadus biju nodzīvojusi atraitnēs. Divas vientuļas sievietes nav nekādas spriedējas par vīrieša raksturu.

Herolds domīgi atteica:

-   Nav gan, tas tiesa.

Viņš juta, ka viņu pārņem dusmas un žēlums. Elsija Kleitona varēja būt, augstākais, divdesmit piecus gadus veca. Herolds atcerējās Elsijas zilo acu skaidro, draudzīgo skatienu un maigo mutes izliekumu. Pēkšņi viņš aptvēra, ka pret šo meiteni jūt kaut ko vairāk par draudzību.

Un viņa bija saistīta ar tādu nelieti.

2.

Tajā vakarā Herolds piebiedrojās mātei un meitai pēc vakariņām. Elsija Kleitona bija uzvilkusi gaišsārtu kleitu. Viņš ievēroja, ka meitenei apsarkuši plakstiņi, droši vien no raudāšanas.

Misis Raisa dzīvi ierunājās:

-   Es uzzināju, kas ir jūsu pieminētās svešinieces, mister Voring. Tās ir divas poļu dāmas, kas nāk no ļoti cienījamas ģimenes, tā vismaz apgalvo durvju sargs.

Herolds palūkojās pārpretim, uz to pusi, kur sēdēja abas pieminētās.

Elsija ieinteresēta apjautājās:

-  Tās divas sievietes tur pretī? Ar hennu krāsotajiem matiem? Man ir tāda sajūta, ka viņām piemīt kaut kas pretīgs, pati nezinu kāpēc.

Herolds triumfējoši iesaucās:

-  Gluži manas domas!

Misis Raisa iesmējās un noteica:

-   Man liekas, ka jūs abus gluži vienkārši pārņēmušas muļķīgas iedomas. Nav iespējams spriest par cilvēka raksturu, tikai paskatoties uz viņu.

Elsija iesmējās.

-   Pieņemsim, ka tā. Bet tik un tā viņas man atgādina maitu lijas.

-   Kas izknābj mirušajiem acis, Herolds papildināja.

-  Ak, beidziet! Elsija iesaucās.

Herolds žigli atvainojās:

-   Piedodiet!

Misis Raisa smaidot secināja:

-  Lai nu kā, neliekas, ka viņas kādreiz šķērsos mums ceļu.

Elsija piebilda:

-   Mums nav nekādu neatļautu noslēpumu.

-   Bet varbūt misteram Voringam ir, misis Raisa ieteicās, pamirkšķinot viņam ar aci.

Herolds atmeta galvu atpakaļ un iesmējās:

-   Pat ne tā paša mazākā uz pasaules. Mana dzīve ir kā atvērta grāmata.

Un topašbrīd viņam iešāvās prātā:

"Kādi muļķi gan ir tie, kas dzīvē nestaigā taisnus ceļus. Tīra sirdsapziņa tas ir viss, kas dzīvē nepieciešams. Ar to tu vari stāties pretī visām dzīves likstām un pasūtīt ellē katru, kurš jaucas tavās darīšanās."

Pēkšņi Herolds sajutās ļoti mundrs un ļoti varens, pilnīgs sava likteņa noteicējs.

3.

Herolds Vorings, tāpat kā daudzi citi angļi, bija slikts valodnieks. Franciski viņš runāja, vārdus meklēdams, un ar izteiktu britu akcentu. Vāciski un itāliski viņš neprata vispār.

Līdz šim šī neapdāvinātība viņam nebija sagādājusi nekādas raizes. Tā kā Herolda pieredze liecināja, ka lielākajā daļā Eiropas viesnīcu visi runā angliski, nebija iemesla uztraukties.

Bet šajā nomaļajā vietā, kur vietējie iedzīvotāji runāja slovaku valodas dialektā un kur durvju sargs prata tikai vāciski, Heroldam šad tad gadījās mokoši brīži, un misis Raisai vai Elsijai nācās piepalīdzēt viņam ar tulkojumu. Misis Raisa, kurai ļoti patika svešvalodas, pat mazliet prata runāt slovaku valodā.

Herolds cieši apņēmās, ka ķersies pie vācu valodas. Viņš nolēma, ka nopirks dažas mācību grāmatas un turpmāk katru rītu pāris stundas veltīs valodas apgūšanai.

Rīts bija jauks, un pēc tam, kad Herolds bija uzrakstījis dažas vēstules, viņš paskatījās pulkstenī un redzēja, ka līdz lenčam var veltīt stundu pastaigai. Viņš devās pa taciņu lejup uz ezeru un tad nogriezās priežu mežā. Herolds bija tur pastaigājies kādas piecas minūtes, kad izdzirdēja skaidri pazīstamu skaņu. Kaut kur pavisam netālu raudāja sieviete, turklāt tā, ka sirds vai lūst.

Herolds brīdi pastāvēja un tad devās uz viņas pusi. Raudātāja bija Elsija Kleitona, kas sēdēja uz krituša koka, aizklājusi rokām seju, un viņas pleci raustījās drudžainās elsās.

Herolds brīdi vilcinājās, tad piegāja pie meitenes un maigi pasauca:

Misis Kleitona? Elsija?

Meitene pamatīgi satrūkās un paskatījās uz pienācēju. Herolds apsēdās viņai blakus un patiesā līdzjūtībā vaicāja:

-   Vai varu jums kaut kā palīdzēt? Vienalga, kā?

Viņa smaidot pakratīja galvu.

-   Nē, nē! Jūs esat patiešām laipns, taču man neviens neko nevar palīdzēt.

Herolds diezgan bikli pajautāja:

-  Vai tam ir kāds sakars ar… ar jūsu vīru?

Elsija apstiprinoši pamāja, tad nosusināja acis

un no somiņas izņēma pūdernīcu, mēģinot atgūt pašsavaldīšanos. Visbeidzot viņa drebošā balsī noteica:

-   Es negribēju, ka māmiņa uztraucas. Viņa vienmēr tā pārdzīvo, kad redz manas bēdas. Tāpēc es atnācu uz šejieni izraudāties. Zinu, ka tas ir muļķīgi, jo raudāšana tik un tā nepalīdz. Bet dažreiz citādi nevar, ja dzīve kļūst galīgi nepanesama.

Herolds sacīja:

-   No sirds jūtu jums līdzi.

Elsija uzmeta viņam pateicīgu skatienu, tad steidzīgi paskaidroja:

-   Protams, tā ir mana vaina. Es apprecējos ar Filipu labprātīgi. Mana laulība izrādījās neveiksmīga, un pati vien pie tā esmu vainīga.

Herolds piebilda:

-   Un jums ir drosme to atzīt.

Elsija papurināja galvu:

-        Nē, es neesmu drosmīga. Es vispār neesmu drošsirdīga. Es vienmēr šausmīgi baidos, daļēji arī no Filipa. Pārbīstos burtiski līdz nāvei, kad viņam atkal uznāk niknuma lēkmes.

Herolds izjusti ieteica:

-  Jums vajadzētu viņu atstāt.

-   Es neuzdrīkstos. Turklāt viņš… viņš mani nelaistu prom.

-   Muļķības! Bet ja jūs izšķirtos?

Elsija lēni pakratīja galvu.

-   Man nav iemesla. Viņa iztaisnoja plecus. Nē, man jānes šis krusts tālāk. Jūs jau zināt, ka daudz laika pavadu kopā ar māti. Un Filips neko neiebilst, arī tad ne, ja mēs abas dodamies uz tādu nomaļu vietiņu kā šī.

Viņa vēl piebilda, sārtumam iesitoties sejā:

-   Saprotiet, visas nelaimes ceļas no tā, ka viņš ir neizmērojami greizsirdīgs. Ja… ja es kaut vai tikai parunājos ar kādu citu vīrieti, viņš rīko šausmīgas scēnas.

Herolda dusmas auga. Viņš bija dzirdējis daudzas sievietes sūdzamies, ka viņām ir greizsirdīgi vīri, bet, vārdos izteikdams viņām līdzjūtību, klusībā domāja, ka vīriem noteikti ir iemesls tādiem būt. Taču Elsija Kleitona nebija tāda sieviete, viņa pat ne reizes nebija uzmetusi Heroldam koķetu skatienu.

Viegli nodrebējusi, Elsija mazliet atvirzījās un palūkojās debesīs.

-   Laiks ir apmācies un kļuvis pavisam auksts. Būs labāk, ja iesim atpakaļ uz viesnīcu. Drīz jābūt lenčam.

Abi piecēlās un devās atpakaļ. Viņi bija soļojuši apmēram minūti, kad panāca kādu sievieti, kas gāja tajā pašā virzienā. Tā bija viena no poļu māsām, viņi pazina to pēc plandošā mēteļa.

Ejot garām, Herolds viegli palocījās. Poliete neatbildēja uz sveicienu, tikai svešinieces skatiens kādu brīdi pakavējās pie viņiem abiem, un tajā pavīdēja tāda kā vērtējoša izteiksme, kas lika Heroldam justies neērti. Heroldu interesēja, vai šī sieviete redzējusi viņu sēžam blakus Elsijai uz koka stumbra. Ja tā, tad viņa noteikti domāja…

Nu, viņa izskatījās tāda, kas varētu tā domāt… Heroldu atkal pārņēma spējas dusmas. Cik gan dažām sievietēm samaitāta fantāzija!

Šķita dīvaini, ka sauli aizklājis mākonis un abiem piepeši kļuvis auksti varbūt tieši tajā brīdī, kad šī sieviete uzmeta viņiem savu pētīgo skatienu.

4.

Tajā vakarā Herolds devās uz savu istabu mazliet pēc desmitiem. Bija pienācis pasts no Anglijas, viņš saņēma diezgan daudz vēstuļu, un uz dažām vajadzēja nekavējoties atbildēt.

Viņš uzvilka pidžamu un rītasvārku un apsēdās pie galda, lai tiktu galā ar korespondenci. Bija uzrakstītas trīs vēstules un tikko iesākta ceturtā, kad durvis pēkšņi atsprāga vaļā un istabā iestreipuļoja Elsija Kleitone.

Herolds satrūcies pielēca kājās. Elsija strauji aizgrūda durvis un tagad stāvēja, pieķērusies pie kumodes. Viņa smagi elpoja, un seja bija balta kā palags. Meitene izskatījās līdz nāvei pārbijušies.

Viņa elsoja.

-   Mans vīrs ir šeit! Viņš ieradās negaidot. Biju pilnīgā pārliecībā, ka viņš mani nogalinās. Viņš ir traks, pavisam traks aiz dusmām, un es atskrēju pie jums. Nepieļaujiet, ka viņš mani dabū rokā!

Elsija paspēra soli uz priekšu un tā sagrīļojās, ka gandrīz nokrita. Herolds pastiepa roku, lai viņu atbalstītu.

Tikko viņš to bija izdarījis, durvis atkal atsprāga vaļā, un tajās parādījās kāds vīrietis. Ienācējs bija vidēja auguma, biezām uzacīm un tumšiem, gludi sasukātiem matiem. Rokā viņš turēja smagu uzgriežņu atslēgu. Vīrieša balss skanēja spiedzīgi un aiz niknuma gluži vai drebēja. Savu sakāmo viņš gandrīz vai izkliedza:

-   Tad tai polietei tomēr bija taisnība! Tu salaid ar šo tipu!

Elsija iesaucās:

-  Nē, nē, Filip, tā nav taisnība. Tu maldies.

Herolds žigli aizgrūda meiču sev aiz muguras, jo Filips Kleitons viņiem strauji tuvojās un ierēcās:

-   Ak es maldos?! Kāpēc tad es atradu tevi šeit, viņa istabā? Tu, velna mātīte, es tevi nositīšu!

Ar strauju, sānisku kustību viņš izvairījās no Herolda rokas tvēriena. īsi iekliegušies, Elsija atkal patvērās Heroldam aiz muguras, bet viņš apsviedās apkārt, lai atvairītu uzbrucēju.

Taču Filipam Kleitonam bija tikai viena doma noķert savu sievu. Viņš atkal spraucās garām Heroldam. Elsija pārbijusies izmetās ārā no istabas. Filips Klcitons drāzās viņai pakaļ, un Herolds, ne mirkli nevilcinādamies, viņam sekoja.

Elsija bija ieskrejusi atpakaļ sava guļamistabā, kas atradās gaiteņa galā. Herolds dzirdēja, kā pagriežas slēdzene, taču tā nepagriezās laikā. Durvis vēl nebija aizslēgtas, kad Filips Kleilons atrāva tās vaļā. Viņš pazuda istabā, un Herolds dzirdēja, kā Elsija pārbijusies iekliedzas… Pēc mirkļa arī Herolds atradās tur.

Netālu no loga Elsija aizstāvējās pēdējiem spēkiem. Kad ieskrēja Herolds, Filips Kleitons metās viņai virsū, vicinādams uzgriežņu atslēgu. Elsija pārbijusies iekliedzās vēlreiz, bet tad paķēra no galda smagu papīra presi un meta ar to no visa spēka.

Kleitons kā nopļauts nokrita zemē. Elsija šausmās iespiedzās. Herolds kā pārakmeņojies stāvēja durvīs. Meiča nokrita ceļos blakus vīram, kurš nu gulēja pilnīgi nekustīgi.

Gaitenī atskanēja attāls troksnis. Elsija pielēca kājās un metās pie Herolda.

Lūdzu… lūdzu!… viņa runāja klusi un gandrīz bez elpas. Ejiet atpakaļ uz savu istabu! Kāds var atnākt, un jūs būsiet šeit.

Herolds pamāja ar galvu. Viņa domas joņoja zibens ātrumā. Filips Kleitons nebija hors de combat*. Bet varbūt kāds tika dzirdējis Elsijas kliedzienu. Ja Heroldu atrastu viņas istabā, tas radītu tikai liekas neērtības un pārpratumus. Un nevienam no viņiem skandāls nebija vajadzīgs.

Distanci pa gaiteni līdz savai istabai Herolds veica, cik klusu vien varēdams. Tikko viņš bija to sasniedzis, kaut kur pavērās durvis.

Gandrīz pusstundu Herolds nosēdēja savā istabā gaidīdams. Viņš neuzdrošinājās rādīties ārā, jo bija pārliecināts, ka Elsija agrāk vai vēlāk atnāks.

Pie durvīm viegli pieklauvēja. Herolds pielēca kājās un tās atvēra.

Istabā ienāca nevis Elsija, bet viņas māte, un Herolds, viņu ieraudzījis, sastinga. Misis Raisa izskatījās pēkšņi novecojusi. Sirmie mati bija savēlušies, un zem acīm vīdēja lieli, tumši loki.

Herolds piesteidzās klāt un aizveda Elsijas māti līdz krēslam. Smagi elpodama, viņa apsēdās. Herolds ierunājās:

-  Jūs izskatāties galīgi slima, misis Raisa. Vai varu kaut kā palīdzēt?

Viņa papurināja galvu.

-  Nē. Neraizējieties! Ar mani viss kārtībā, tas ir tikai šoks. Mister Voring, man jums jāpaziņo, ka noticis kaut kas šausmīgs.

Herolds jautāja:

-  Vai Kleitons ir nopietni ievainots?

Viņa dziļi ievilka elpu.

-Vēl ļaunāk. Viņš ir miris.

5.

Istaba sāka griezties Heroldam apkārt. Labu laiku viņam bija tāda sajūta, it kā aiz kakla būtu aizliets ledusauksts ūdens un viņš nespētu parunāt.

Herolds truli atkārtoja:

-Miris?

Misis Raisa pamāja ar galvu.

Kad viņa atkal ierunājās, balss pārdzīvotā iespaidā skanēja vienmuļi un nespēcīgi.

-   Marmora papīru preses asais stūris ķēra viņu tieši deniņos, un krītot viņš ar galvu atsitās pret kamīna dzelzs režģi. Nezinu, kas tieši viņu nogalināja, bet viņš ir miris tas ir skaidrs. Esmu redzējusi pietiekami daudz mirušo, lai to zinātu.

Beigas šis vārds nemitīgi zvanīja Heroldam ausīs. Beigas, beigas, beigas!

Viņš dedzīgi iebilda:

-   Bet tas bija nelaimes gadījums, es pats redzēju.

Misis Raisa asi atteica:

-   Protams, ka tas bija nelaimes gadījums. Es to zinu. Bet… bet vai tā domās arī citi? Atklāti sakot, es esmu pārbijusies, Herold! Šeit nav Anglija.

Herolds lēni ieteicās:

-  Es varu apliecināt Elsijas stāstu.

Misis Raisa piekrita:

-Jā, un viņa jūsējo. Cik garš, tik plats!

Herolds ar savu aso un piesardzīgo prātu ap-

tvēra, ka iebilde ir pareiza. Viņš pārdomāja situāciju un saprata, ka stāvoklis ir nopietns.

Viņi abi ar Elsiju bija pavadījuši kopā diezgan daudz laika. Vēl bija jāņem vērā fakts, ka viena no polietēm abus diezgan nepārprotamā situācijā redzējusi priežu mežā. Polietes droši vien nerunāja angliski, bet iespējams, ka viņas mazliet saprata angļu valodu. Tā sieviete varēja saprast, ko nozīmē tādi vārdi kā greizsirdība un vīrs, ja bija dzirdējusi viņu sarunu. Lai nu kā, šķita skaidrs, ka poliete Kleitonam pateikusi kaut ko tādu, kas bijis par iemeslu viņa greizsirdībai. Un visbeidzot Kleitona nāve. Kad Kleitons mira, viņš, Herolds, atradās Elsijas Kleitonas istabā. Nebija nekādu pierādījumu, ka Herolds nav ar nolūku nogalinājis Filipu Kleitonu ar šo papīra spiedi. Bija tikai viņa un Elsijas liecības. Vai tām ticēs?

Heroldu sagrāba saltas bailes.

Viņš nevarēja iztēloties… nē, viņš nekādi nevarēja iztēloties, ka viņam vai Elsijai draud briesmas tikt notiesātiem uz nāvi par slepkavību, kuru viņi nemaz nav izdarījuši. Tik tiešām, grozies kā gribi, viņi noteikti tiktu apsūdzēti slepkavībā bez iepriekšēja nodoma. (Vai šajā zemē vispār pastāvēja tāds apsūdzības punkts?) Pat ja viņi tiktu attaisnoti, neizbēgami sekotu izmeklēšana, un par to rakstītu visās avīzēs. Angļu sieviete un vīrietis tiek apsūdzēti slepkavībā. Mīlas trīsstūris: sieva greizsirdīgs vīrs daudzsološs politiķis mīļākā lomā. Jā, tas nozīmētu viņa politiskās karjeras galu. Pēc tāda skandāla viņš vairs nekad nevarētu izvirzīties.

Herolds darbīgi ieteicās:

-   Vai mēs nevarētu no mirušā kaut kā tikt vaļā? Kaut kur to apglabāt?

Misis Raisas pārsteigtais un pārmetošais skatiens lika viņam nosarkt. Viņa dzēlīgi atteica:

-  Godātais Herold, šis nav detektlvstāsts! Mēģināt darīt kaut ko tādu būtu tīrais neprāts.

-  Tā laikam būtu gan, viņš ievaidējās. Bet ko darīt? Ak Dievs, ko mums tagad darīt?

Misis Raisa izmisusi pakratīja galvu. Pieri saraukusi, viņa saspringti domāja.

Herolds uzstājīgi jautāja:

-   Vai tiešām mēs neko nevaram iesākt? Vienalga, ko, lai tikai izbēgtu no šīs briesmīgās nelaimes?

Beidzot šis vārds bija pateikts skaļi. Nelaime briesmīga, neparedzēta, iznicinoša. Viņi skatījās viens uz otru. Misis Raisa aizsmakušā balsī murmināja:

-   Elsija mana nelaimīgā meitiņa! Esmu ar mieru darīt visu. Elsija būs pagalam, ja viņai nāksies izciest šādu elli!

Viņa piebilda:

-  Un ari ar jūsu karjeru… ar visu ir cauri!

Herolds mēģināja iebilst:

-   Par mani neraizējieties!

Bet pats viņš bija ļoti noraizējies.

Misis Raisa ar rūgtumu turpināja:

-        Tas viss ir tik negodīgi, tik ļoti netaisni! Un starp jums abiem nekad nekā tāda nav bijis. Es to labi zinu.

Herolds minēja pēdējo iespēju:

-   Tiesā jūs vismaz to varētu apliecināt nu, ka starp mums nekā nebija.

Misis Raisa rūgti atteica:

-  Jā, tikai man neviens neticēs. Jūs taču zināt, kādi tagad ir cilvēki.

Herolds drūmi piekrita. Kārtīgs eiropietis nešaubītos, ka viņam ar Elsiju bijušas tuvas attiecības, un misis Raisa ar savu liegšanos panāktu tikai to, ka visi uzskatītu viņa melo, acīs skatīdamās, lai glābtu savu meitu.

Herolds drūmi piekrita:

-Jā, mēs neesam Anglijā, tur tā nelaime.

-  Ak! misis Raisa pacēla galvu. Jums taisnība, šeit nav Anglija. Interesanti, vai kaut kas tāds varētu iet cauri…

-  Jā? Herolds paskatījās uz viņu ar cerībām.

Misis Raisa aprauti jautāja:

-  Cik jums ir naudas?

-  Līdzi man nav daudz.

Viņš piebilda:

-  Es, protams, varētu telegrafēt, lai atsūta.

Misis Raisa nopietni paskaidroja:

-   Domāju, ka mums vajadzēs daudz. Bet tas ir to vērts.

Herolds juta, ka viņu pārņem izmisums.

Viņš jautāja:

-   Ko jūs esat nodomājusi darīt?

Misis Raisa apņēmīgi atbildēja:

-   Mums nav nekādas iespējas noslēpt Kleitona nāvi .savā starpā, bet esmu pārliecināta, ka mums ir iespējams to noklusēt varas iestādēm.

-   Vai tas tiešām būtu iespējams? Herolds neticīgi jautāja, bet viņa balsi skanēja cerība.

-   Jā, vispirms jau viesnīcas īpašnieks būs ar mums uz vienu roku, jo viņam izdevīgi visu noklusēt. Manas domas ir tādas, ka šajās nomaļajās, dīvainajās Balkānu valstiņās var piekukuļot visus un katru, bet policija varbūt ir vispērkamākā no visiem.

Herolds lēni sacīja:

-   Vai zināt, es domāju, ka jums taisnība.

Misis Raisa turpināja:

-   Par laimi, nešķiet, ka viesnīcā kāds būtu kaut ko dzirdējis.

-   Kas ir apmeties blakus jums un Elsijai?

-    Abas poļu dāmas. Diez vai viņas kaut ko dzirdēja, citādi būtu iznākušas gaitenī. Filips ieradās vēlu vakarā, un viņu redzējis tikai nakts šveicars. Vai zināt, Herold, esmu pilnīgi pārliecināta, ka visu šo lietu iespējams noklusēt… un dabūt Filipa nāves apliecību ar ierakstu, ka viņš miris dabīgā nāvē. Tas ir tikai atlīdzības jautājums. Vienīgais, kas mums vēl jāpaveic, — jāpiedāvā pietiekami liela summa un jāatrod īstais cilvēks, iespējams policijas priekšnieks.

Herolds tikko jaušami pasmaidīja un teica:

-   Tieši kā komiskā operetē, vai ne? Nu, mums nekas cits neatliek, kā mēģināt.

6.

Misis Raisa bija pats enerģijas iemiesojums. Vispirms viņa ataicināja viesnīcas īpašnieku. Herolds nekur nepiedalījās un kavējās savā istabā. Ar misis Raisu bija norunāts, ka viņai šo negadījumu labāk skaidrot kā strīdu starp sievu un vīru. Tādējādi Elsija ar savu jaunību un skaistumu izraisīs lielāku līdzjūtību.

Nākamajā rītā viesnīcā ieradās daži policijas ierēdņi un apskatīja misis Raisas guļamistabu. Viņi aizgāja dienas vidū. Herolds telegrāfiski pieprasīja naudas pārvedumu, un tā ari bija visa viņa līdzdalība šajā pasākumā. Viņš nemaz nebūtu varējis kaut ko palīdzēt, jo neviens no oficiālās varas pārstāvjiem nerunāja angliski.

Pulksten divpadsmitos misis Raisa ienāca Herolda istabā. Viņa izskatījās bāla un nogurusi, taču atvieglojuma izteiksme sejā bija gana izteiksmīga.

Viņa vienkārši teica:

-     Viss ir nokārtots!

-     Paldies Dievam! Jūs esat tiešām lieliska! Tas šķiet pilnīgi neticami.

Misis Raisa domīgi sacīja:

-    Spriežot pēc tā, cik gludi viss gāja, gandrīz varētu domāt, ka nav noticis nekas sevišķs. īstenībā visi šie ieredņi izteiksmīgi pastiepa roku. Tas bija visai pretīgi, nudien!

Herolds sausi noteica:

-   Tagad nav īstais laiks, lai apspriestu oficiālo varas iestāžu ierēdņu pērkamību. Cik daudz naudas tas prasīs?

-   Kopējā summa ir diezgan augsta.

Misis Raisa nolasīja visu personu sarakstu, pie viena minēdama piedāvātās summas:

-   Policijas priekšnieks, policijas komisārs, policijas aģents, ārsts, viesnīcas īpašnieks, nakts šveicars.

Herolds vienīgi piebilda: •

-   Nakts šveicars nesaņem pārāk daudz, vai ne? Cik man zināms, viņam ir tikai tā lepnā forma ar zelta tresēm.

Misis Raisa paskaidroja:

-   Viesnīcas īpašnieks pieprasīja, lai viss tiktu nokārtots tā, ka Filips nemaz nav nomiris viesnīcā. Oficiālā versija būs tāda, ka vilcienā viņam uznākusi sirdslēkme. Viņš devies pa gaiteni uz ārdurvīm, lai paelpotu svaigu gaisu, — jūs jau zināt, ka tie vagona pavadoņi vienmēr atstāj durvis vaļā, un izkritis ārā uz sliedēm. Vienkārši neticami, ko policija spēj paveikt, ja vien grib!

-   Nu, Herolds secinaja, paldies Dievam, mūsu policijas ierēdņi tādi nav.

Un ar īsta brita pārākuma sajūtu viņš devās uz lenču.

7.

Pēc lenča Herolds parasti pievienojās misis Raisai un viņas meitai, lai iedzertu kafiju. Viņš nolēma nemainīt savu ierasto ikdienas ritmu.

Viņš redzēja Elsiju pirmo reizi pēc tā nelaimīgā vakara. Meitene bija ļoti bāla un vēl

aizvien šoka iespaidā, taču pūlējās izturēties kā parasti, pasakot dažas pieklājības frāzes par laiku un ainavu.

Viņi apsprieda kādu jaunu viesi, kas bija tikko ieradies, un centās noteikt viņa tautību. Herolds domāja, ka cilvēks ar tādām ūsām droši vien ir francūzis, Elsija sprieda, ka vācietis, bet misis Raisa uzskatīja, ka viņš varētu būt spānis.

Uz terases nebija neviena cita, ja neskaita abas poļu dāmas, kas sēdēja terases viņā galā un nodevās izšūšanai.

Viņas ieraugot, Herolds kā vienmēr juta, ka viņu pārņem drūmas priekšnojautas. Šīs nekustīgās sejas, šie izliektie, knābjiem līdzīgie deguni, šie garie, putna nagiem līdzīgie pirksti…

Parādījās izsūtāmais zēns un paziņoja misis

Raisai, ka vinu kāds vēlas satikt. Pēc brīža vini redzēja, ka pie viesnīcas misis Raisa sarunājas ar policijas ierēdni formas tērpā.

Elsijai aizrāvās elpa.

-   Vai jums nešķiet, ka… ka te kaut kas nav kārtībā?

-  Ak, nē, nē, nekā tamlīdzīga.

Bet pats viņš juta, ka uzmācas pēkšņas bailes.

Herolds teica:

-Jūsu māte bija vienkārši lieliska!

-   Zinu. Māte nekad nenokar degunu un nesamierinās ar sakāvi. Elsija piepeši nodrebēja.

Bet tas viss ir pretīgi, vai ne?

-   Nu, nedomājiet vairs par to! Tagad tas viss ir pāri.

Elsija klusu teica:

-   Nespēju aizmirst, ka… ka es biju tā, kas viņu nogalināja.

Herolds dedzīgi iebilda:

-   Nedomājiet par to tā, tas bija nelaimes gadījums. Un jūs to labi zināt.

Viņas seja noskaidrojās. Herolds piebilda:

-  Galu galā tā jau ir pagātne, un kas pagājis pagājis. Mēģiniet par to nedomāt!

Atgriezās misis Raisa. Pēc viņas sejas izteiksmes varēja redzēt, ka viss kārtībā.

-   Man nācās pārdzīvot tādu uztraukumu, viņa gandrīz jautri paziņoja. Bet bija tikai jānokārto vēl dažas formalitātes ar papīriem. Viss ir kārtībā, bērni! Baiļu ēna mūs vairs neskar. Domāju, ka tagad mēs varētu pasūtīt sev liķieri sakarā ar veiksmīgu izdošanos.

Tika pasūtīts un atnests liķieris. Viņi pacēla glāzes.

Misis Raisa uzsauca tostu:

-  Par nākotni!

Herolds uzsmaidīja Elsijai un teica:

-  Par jūsu laimi!

Viņa atsmaidīja pretī un, paceldama glāzi, atsaucās:

-   Un par jūsu panākumiem! Esmu pārliecināta, ka dienās būsiet slavens vīrs.

Pēc ilgās baiļošanās viņi jutās jautri, gandrīz vieglprātīgi. Ena bija projām, viss bija labi.

Terases viņā galā abas putniem līdzīgās sievietes piecēlās. Viņas rūpīgi salocīja savus rokdarbus, piecēlās un nāca pāri akmens plāksnēm klātajai grīdai.

Viegli palocījušās, abas apsēdās blakus misis Raisai, un viena no viņām uzsāka sarunu. Otra ar skatienu pakavējās pie Herolda un Elsijas. Viņas lūpās iezagās viegls smaids. Šis smaids, Herolds nodomāja, nebūt nebija jauks…

Viņš vēroja misis Raisu. Viņa klausījās polietē, un, lai gan Herolds nesaprata ne vārda, misis Raisas sejas izteiksme šķita pietiekami daiļrunīga. Bija atgriezušās visas agrākās raizes un rūpes. Viņa klausījās, šad tad pa vārdam piebilzdama.

Beidzot abas māsas piecēlās un, atvadoties mazliet stīvi palocījušās, iegāja viesnīcā.

Herolds paliecās uz priekšu. Viņš aizsmacis jautāja:

-  Kas noticis?

Misis Raisas balsī skanēja klusa bezcerība un izmisums:

-   Šīs sievietes grib mūs šantažēt. Pagājušajā vakarā viņas visu dzirdējušas. Un, tā kā mēs centāmies visu noklusēt, tas padara visu tūkstoškārt sliktāku…

8.

Herolds Vorings bija aizgājis līdz ezeram. Viņš drudžaini staigāja jau vairāk nekā stundu, cenzdamies ar fiziskas piepūles palīdzību apklusināt žņaudzošo izmisumu, kas pārņēma arvien vairāk.

Beidzot Herolds nonāca vietā, kur pirmo reizi bija ievērojis abas drūmās sievietes, kas savās drausmīgajās ķetnās turēja viņa un Elsijas dzīvi. Viņš skaļi iesaucās:

-  Lai viņas nolādētas abas šīs sasodītās, velnišķīgās, asiņu alkstošās plēsoņas!

Izdzirdis kādu viegli ieklepojamies, Herolds apsviedās apkārt un stāvēja aci pret aci ar kādu svešinieku, kura virslūpu greznoja kuplas ūsas un kurš tikko bija iznācis no koku paēnas.

Herolds nezināja, ko teikt. Šis mazais vīriņš pavisam noteikti bija dzirdējis viņa dusmu izvirdumu.

Herolds, juzdamies neērti, muļķīgi ieteicās:

-Ak… ē… labdien!

Otrs vīrietis atbildēja nevainojamā angļu valodā:

-   Liekas, ka jums ir nepatikšanas, mesjē. Vai varu kaut kādā veidā palīdzēt?

-  Ak nē, nē, pateicos! Es tikai izlādējos.

Svešais vīrietis saudzīgi atsāka:

-   Ziniet, es domāju, ka varētu jums palīdzēt. Es taču nemaldos, saistīdams jūsu nepatikšanas ar tām divām dāmām, kuras pašlaik sēž uz terases, vai ne tā?

Herolds tikai mēmi skatījās, tad attapa pavaicāt:

-   Vai jūs kaut ko par viņām zināt?

Viņš piebilda:

-   Kas jūs esat?

Tādā pašā tonī, kādā cilvēki paziņo, ka ir karaliskas izcelsmes, mazais vīriņš, vienlaikus cenzdamies izskatīties pazemīgs, teica:

-    Es esmu Herkuls Puaro. Vai mazliet nepaiesimies pa mežu un jūs man nepastāstīsiet savu bēdu stāstu? Kā jau teicu, es varētu dot jums kādu padomu.

Pēc tam Herolds nekādi nevarēja saprast, kas viņam pēkšņi lika izklāstīt visu cilvēkam, kuru pazinis tikai pāris minūtes. Varbūt viens no iemesliem bija pārmērīgais sasprindzinājums. Lai nu kā, tomēr tā notika viņš izstāstīja Herkulam Puaro visu.

Pēdējais klusēdams klausījās. Pāris reizes viņš pamāja ar galvu. Kad Herolds bija beidzis, vīriņš sapņaini ierunājās:

-   Tie ir Stimfālas putni ar dzelzs knābjiem, kas barojas ar cilvēka niiesu un dzīvo pie Stimfālas ezera… Jā, viss saskan ļoti labi.

-  Piedodiet, Herolds nesaprata. "Iespējams," viņš nodomāja, "šis mazais vīriņš ir traks."

Herkuls Puaro pasmaidīja.

-   Es kaut ko atcerējos, tas arī viss. Man par visu ir pašam savas domas. Ceru, ka jūs to saprotat. Tagad pāriesim pie jūsu darīšanām. Jūs esat nonācis neapskaužamā situācijā.

Herolds nepacietīgi attrauca:

-  Tas man ari pašam ir skaidrs!

Herkuls Puaro turpināja:

-   Šantāža tā ir nopietna lieta. Šīs plēsoņas liks jums maksāt un maksāt atkal un atkal! Un, ja jūs to nedarīsiet, nu kas notiks tad?

Herolds rūgti atbildēja:

-    Visa lieta nāks gaismā. Mana karjera būs izpostīta, nelaimīgā meitene, kas nevienam nekad nav darījusi neko ļaunu, tiks pakļauta pazemojumiem un ciešanām, un Dievs vien zina, kā tas viss vēl beigsies!

-    Tāpēc, Herkuls Puaro secināja, kaut kas ir jādara.

Herolds noprasīja skaidri un gaiši:

-    Kas?

Herkuls Puaro atzvēlās krēslā un pievēra acis, tad ierunājās, un atkal Herolds sāka šaubīties par viņa veselo saprātu.

-    Ir pienācis laiks likt lietā vara timpānus.*

Herolds apjautājās:

-    Vai jūs esat pavisam traks?

Vīriņš papurināja galvu un teica:

-     Mais non!* Es tikai cenšos sekot mana slavenā priekšteča Hērakla paraugam. Vēl mazliet pacietības, draugs! Rīt es varbūt spēšu atsvabināt jūs no šīm vajātājām.

9.

Nākamajā rītā iznācis no viesnīcas, Herolds Vorings atrada Hcrkulu Puaro vienatnē sēžam uz terases. Neskatoties uz aizspriedumiem, Herkula Puaro solījumi bija Heroldu dziļi ietekmējuši. Viņš pienāca pie Puaro un norūpējies jautāja:

-    Nu?

Herkuls Puaro atplauka:

-    Viss kārtībā.

-  Kā to saprast?

-  Viss ir pilnīgi nokārtots.

-   Bet kas ir noticis?

Herkuls Puaro sapņaini atbildēja:

-    Es liku lietā vara timpānus vai, mūsdienu valodā runājot, liku skanēt metāla vadiem, īsāk sakot izmantoju telegrāfu! Jūsu Stimfālas putni, mesjē, ir pārcelti uz turieni, kur viņiem diezgan ilgu laiku nebūs iespējams izmantot savu atjautību.

-   Vai viņas jau meklēja policija? Un viņas ir arestētas?

-  Tieši tā.

Herolds dziļi ievilka elpu.

-  Apbrīnojami! To es nekad nebiju domājis…

Viņš piecēlās.

-   Man jāsatiek misis Raisa un Elsija un jāpastāsta viņām.

-  Viņas jau to zina.

-   Cik labi! Herolds atkal apsēdās. Tagad pasakiet man, kas…

Viņš aprāvās.

Augšup pa taciņu no ezera nāca divas sievietes ar plandošiem mēteļiem un putna profilu.

Herolds iesaucās:

-  Es sapratu, ka jūs teicāt viņas ir aizvāktas.

Herkuls Puaro sekoja viņa skatienam.

-   Ak tās kundzes! Viņas ir pavisam nekaitīgas poļu dāmas no dižciltīgas ģimenes, kā jau šveicars jums stāstīja. Viņas varbūt neizskatās sevišķi pievilcīgas, taču tas arī viss.

-  Bet es neko nesaprotu!

-  Jūs tiešām neko nesaprotat. Policija meklēja otras divas dāmas atjautīgo misis Raisu un raudulīgo misis Kleitonu. Viņas ir tās, kas labi pazīstamas kā laupītājputni. Viņas abas pārtiek no šantāžas, mon cher.

Heroldam šķita, ka zeme zem kājām salīgojas. Viņš tikko jaudāja izčukstēt:

-   Bet kur palika vīrietis, kas tika nogalināts?

-   Neviens netika nogalināts.Vispār nebija nekāda vīrieša!

-   Bet es taču viņu redzēju!

-   Ak, nē! Būdama gara auguma un zemu balsi, misis Raisa bija veiksmīga vīrieša lomas tēlotāja. Viņa bija tā, kas tēloja Elsijas vīra lomu, noņēmusi savu sirmo parūku un attiecīgi pārveidojusi ārieni.

Puaro paliecās uz priekšu un uzsita Heroldam pa ceļgalu.

-   Priekšdienās jums nevajadzētu būt tik lētticīgam, mans draugs! Provinces policiju nemaz nevar tik viegli piekukuļot, diez vai to vispār iespējams piekukuļot, un nekādā gadījumā ne, ja notikusi slepkavība. Šīs sievietes izmanto to, ka vidusmēra anglis parasti nezina svešvalodas. Misis Raisa runā franciski un vāciski, tāpēc viņa vienmēr ir tā, kas sazinās ar viesnīcas īpašnieku un uzņemas visu nokārtot. Policija ierodas un ieiet viņas istabā. Bet kas notiek īstenībā? Jūs taču to neredzat un nedzirdat. Vina varbūt saka, ka pazaudējusi brošiņu vai ko tamlīdzīgu. Te var izdomāt jelkuru iemeslu, lai noorganizētu policijas ierašanos tā, lai jūs to redzētu. Un kas noliek tālāk? Jūs telegrafējat, jums atsūta naudu, daudz naudas, un jūs nododat to misis Raisai, kura vada sarunas tālāk. Tā nu tas ir. Bet viņi ir badigi, šie laupītājputni. Viņas bija ievērojušas, ka jūs pret šīm nelaimīgajām polietēm jūtat neizskaidrojamu nepatiku. Turklāt abas minētās dāmas pienāk pie misis Raisas un uzsāk pilnīgi nevainīgu sarunu, un viņa nevar atturēties, atkal jūs nepabaidījusi, jo zina, ka jūs no viņu sarunas nesaprotat nevienu vārdu.

Tā viņām radās izdevība pieprasīt nojums vēl naudu, un misis Raisa izlikās, ka to sadala vēl vienai ļaužu grupai.

Herolds dziļi ievilka elpu un jautāja:

-  Un Elsija… Elsija?

Herkuls Puaro novērsa skatienu.

-   Viņa spēlēja savu lomu ļoti labi. Viņa vienmēr spēlē labi, kā jau izcila, maza aktrise. Viss ir ļoti skaidri, ļoti nevainīgi. Viņa izraisa nevis seksa, bet bruņnieciskuma jūtas.

Herkuls Puaro sapņaini piebilda:

-   Ja runa ir par angļiem, tā vienmēr var gūt panākumus.

Herolds Vorings dziļi ievilka elpu un izjusti sacīja:

-   Esmu nolēmis ķerties pie darba un iemācīties visas Eiropas valodas, cik vien to ir! Lai neviens nevarētu pataisīt mani par muļķi vēl kādu reizi!

VII krĒtas vĒrsis

1.

Herkuls Puaro domīgi vēroja savu viesi.

Viņš redzēja bālu seju ar apņēmīgu zodu, acis bija vairāk pelēkas, nekā zilas, un matiem piemita mūsdienās tik reti sastopamais zilganmelnais tonis, kas kopā ar hiacinšu krāsas cirtām raisīja neskaidras atmiņas par sengrieķu dievībām.

Puaro ievēroja labi pašūto, bet jau stipri novalkāto sportiska piegriezuma kostīmu, apdilušo rokassomiņu un neapzināti uzpūtīgo izturēšanos, kas vīdēja cauri meitenes acīmredzamajai nervozitātei. Viņš pie sevis nodomāja:

"Nūjā, viņa ir dižciltīga, bet bez naudas! Un tam, kas viņu atvedis pie manis, ir jābūt kaut kam sevišķam."

Balsij mazliet ietrīsoties, Diāna Meberlija teica:

Es… es nezinu, vai jūs varat man palīdzēt, mesjē Puaro. Tas ir… tas ir ļoti neparasts gadījums.

Puaro pamudināja:

-Jā? Pastāstiet!

Diāna Meberlija atsāka:

-   Esmu atnākusi pie jums tāpēc, ka nezinu, ko ikirit. Es pat nezinu, vai ir iespējams kaut ko izdarīt.

-  Vai jūs neatļautu par to spriest man?

Pēkšņi meitenes vaigos ieplūda sārtums.

Atri un aizelsdamās viņa sāka bērt:

-  Esmu atnākusi pie jums tāpēc, ka vīrietis, ar kuru es vairāk nekā gadu biju saderinājusies, tagad mūsu saderināšanos ir atsaucis.

Viņa apklusa un izaicinoši uzlūkoja Puaro.

-   Tikai nedomājiet, viņa paskaidroja, ka neesmu pie pilna prāta.

Herkuls Puaro lēni pakratīja galvu.

-   Gluži otrādi, jaunkundz, man nav ne mazāko šaubu, ka jūs esat ļoti saprātīga. Skaidrs, ka samierināt iemīlējušos ķildniekus nav mans metier*, tāpat man ir skaidrs, ka jūs to ļoti labi saprotat. Un tāpēc tam, kas bijis par iemeslu jūsu saderināšanās atsaukšanai, jābūt kam neparastam. Tā ir, vai ne?

Meitene piekrītoši pamāja. Skaidrā, noteiktā balsī viņa teica:

-   Hjū atsauca mūsu saderināšanos tāpēc, ka viņam liekas viņš jūk prātā. Viņš uzskata, ka tādi cilvēki, kas zaudējuši prātu, nedrīkst precēties.

Herkuls Puaro mazliet sarauca uzacis.

-  Un jūs tam nepiekrītat?

-   Nezinu… Ko vispār nozīmē sajukt prātā? Savā ziņā jebkurš no mums ir vairāk vai mazāk jucis.

-  Ta saka gan, Puaro piesardzīgi piekrita.

-   Cilvēks ir jucis tad, kad viņš sevi sāk uzskatīt par vārītu olu vai vēl kaut ko tikpat traku, tik bezjēdzīgu, ka viņš steidzīgi jāapklusina.

-   Un jūsu līgavainis vēl nav sasniedzis šo pakāpi?

Diāna Meberlija atbildēja:

-   Man gan neliekas, ka Hjū kas kaitētu. Viņš ir… ak, viņš ir vissakarīgākais cilvēks, kādu es vispār pazīstu: uzticams, tāds, uz kuru var vienmēr paļauties.

-Tad kāpēc viņš domā, ka jūk prātā?

Puaro mirkli vilcinājās, pirms turpināja.

-   Varbūt šī kaite viņam ir iedzimta?

Diāna atturīgi, bet apstiprinoši pamāja ar galvu. Viņa paskaidroja:

-   Hjū vectēvs bija vesels. Domāju, ka vecmāmiņa un citi radi arī. Bet es gribu teikt to, ka ikvienā ģimenē atrodas kāds, kas nav īsti normāls. Saprotiet nu, tāds pa pusei jucis vai atkal pārāk gudrs, vai vēl kaut kāds.

Viņas acis kļuva lūdzošas.

Herkuls Puaro līdzjūtīgi papurināja galvu un teica:

-  Jūtu jums līdzi, jaunkundzi

Viņa izslēja zodu un iesaucās:

-   Man nav vajadzīga jūsu līdzjūtība. Man vajag, lai jūs kaut ko sāktu darīt!

-  Un ko tieši, jūsuprāt?

-   Nezinu, bet… bet tur kaut kas nav kārtībā!

-  Jaunkundz, vai jūs neizstāstītu man visu par savu līgavaini?

Diāna strauji iesāka:

-   Viņu sauc Hjū Cendlers. Viņš ir divdesmit četrus gadus vecs. Viņa tēvs ir admirālis, un viņi dzīvo Laides muižā. Tā ir piederējusi Cendleru ģimenei kopš karalienes Elizabetes laikiem. Hjū ir vienīgais dēls ģimenē. Viņš iestājās Jūras kara flotē, jo visi Cendleru ģimenes vīrieši ir jūrnieki, un tā jau ir ģimenes tradīcija, kopš sers Gilberts Cendlers kopā ar seru Volteru Releju* kuģoja tūkstoš piecsimt kādā tur gadā. Hjū devās dienēt uz jūras, turpinot šo tradīciju. Viņa tēvs par kaut ko citu negribēja ne dzirdēt. Un tomēr tieši viņa tēvs bija tas, kas pieprasīja, lai Hjū pamet dienestu.

-   Kad tas bija?

-   Apmēram pirms gada. Tas notika tik negaidīti.

-  Vai Hjū Čendleram patika šī profesija?

-   Ļoti.

-   Vai viņš ar kādu nesastrīdējās?

-  Hjū un strīdēties? Pilnīgi izslēgts. Viņam visur veicās lieliski. Viņš… viņš vienīgi labi ncsapratās ar tēvu.

-   Un kādu iemeslu min pats admirālis Cendlers?

Diāna lēni atbildēja:

-   Viņš nav minējis nekādu iemeslu. Ak, viņš gan teica, ka ir nepieciešams, lai Hjū iemācītos pārvaldīt muižu, bet… bet tā bija tikai tāda atrunāšanās. Pat Džordžs Frobišers to saprata.

-   Kas ir Džordžs Frobišers?

-   Pulkvedis. Viņš ir sens admirala Čendlera

> >

draugs un Hjū krusttēvs. Lielāko daļu laika viņš pavada Laides muižā.

-   Un ko pulkvedis Frobišers sacīja par admirāļa Čendlera prasību, lai viņa dēls atstāj dienestu flotē?

-   Viņš bija mēms aiz pārsteiguma. Viņš nesaprata, kas tam par iemeslu. Vispār neviens neko nesaprata.

-   Arī pats Hjū Čendlers ne?

Diāna tūlīt neatbildēja. Puaro brīdi pagaidīja, tad turpināja:

-   Sākumā viņš varbūt bija pārsteigts. Bet tagad? Vai viņš neko nesaka pilnīgi neko?

Diāna atturīgi atteica:

-   Viņš gan apmēram pirms nedēļas teica, ka… ka viņa tēvam bijusi taisnība tas esot vienīgais pareizais ceļš.

-   Vai jūs nepajautājāt, kāpēc?

-  Protams, pajautāju. Bet viņš man neko neatbildēja.

Kādu brīdi Puaro sēdēja, iegrimis domās. Tad viņš teica:

-   Vai jūs neesat ievērojusi kaut ko neparastu? Tas varētu .būt apmēram gada robežās. Nu, kaut ko tādu, kas izraisījis vietēja rakstura tenkas un minējumus.

Viņa aizsvilās.

-   Nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt!

Puaro klusi, bet apņēmīgi turpināja:

-   Labāk izstāstiet man visu pavisam atklāti!

-   Nav bijis nekā tāda, ko… ko jūs domājat.

-   Bet kas tad?

-   Jūs esat vienkārši šausmīgs! Laukos vienmēr notiek dīvainas lietas. Tā bija tikai tāda vietējā stulbeņa atriebība.

-   Bet kas tieši notika?

Diāna atturīgi paskaidroja:

-   Kaut kāds sajukums ar aitām… Viņām bija pārgrieztas rīkles. Ak, cik pretīgi! Tās visas piederēja kādam fermerim, bet viņš ir skarbs vīrs. Policija uzskata, ka tā ir sava veida atriebība.

-   Vai vainīgais tika atrasts?

-Nē.

Viņa nikni piebilda:

-   Bet, ja jūs domājat, ka…

Puaro mierinoši pacēla roku un teica:

-   Jūs galīgi nezināt, ko es domāju. Tagad pasakiet man sekojošo vai jūsu līgavainis ir apmeklējis ārstu?

-   Nē, noteikti ne.

-  Vai visvienkāršāk nebūtu konsultēties ar ārstu?

Diāna lēni atbildēja:

-   Viņš to nedarīs. Viņš… viņš necieš ārstus.

-   Un viņa tēvs?

-   Nedomāju, ka admirālis arī daudz ticētu ārstiem. Viņš saka, ka visi viņi ir blēži.

-   Kā jūtas pats admirālis? Vai viņš ir vesels? Laimīgs?

Diāna klusi atteica:

-   Viņš ir šausmīgi novecojis pa… pa…

-   Pa šo gadu?

-  Jā. Viņš ir sabrucis palikusi tikai ēnā no tā cilvēka, kāds viņš bija kādreiz.

Puaro domīgi pamāja ar galvu, tad jautāja:

-   Vai viņš ir apmierināts ar dēla saderināšanos?

-   Jā. Redziet, mūsu zemes īpašumi atrodas tieši kaimiņos. Tur dzīvojušas neskaitāmas mūsu paaudzes. Admirālis bija ārkārtīgi priecīgs, ka mēs esam visu tik labi nokārtojuši.

-   Un tagad? Ko viņš saka par to, ka jūsu saderināšanās ir atsaukta?

Meičas balss viegli ietrīsējās, kad viņa bilda:

-   Es satiku viņu vakarrīt. Viņš izskatījās pavisam bāls. Viņš saņēma manu roku savējā un teica: "Tev ir grūti, manu mcitiņ! Bet mans dēls dara pareizi, jo tas ir vienīgais pareizais ceļš."

-   Un tā, Herkuls Puaro secināja, jūs atnācāt pie manis.

Viņa piekrītoši pamāja un jautāja:

-   Vai jūs varat mums palīdzēt?

Herkuls Puaro atbildēja:

-   Nezinu. Bet es vismaz varu pie jums aizbraukt un apskatīt visu uz vietas.

2.

Tieši Hjū Čendlera iespaidīgais stāvs bija tas, kas tik ļoti ietekmēja Herkulu Puaro. Hjū bija gara auguma, apbrīnojami samērīgiem locekļiem, pamatīgu krūšu kurvi un pleciem un dzeltenbrūnu matu ērkuli uz galvas. Ap viņu dvesmoja nepārvarama spēka un vīrišķības gaisotne.

Tiklīdz Puaro ieradās pie Diānas, viņa nekavējoties piezvanīja admirālim Cendleram, un abi tūlīt devās uz Laides muižu, kur uz garas terases viņus jau gaidīja tējas galdiņš un trīs vīrieši. Viens no viņiem bija admirālis Cendlers sirmiem matiem, taču no skata vēl vecāks par saviem gadiem salīkušu muguru, kā smagas nastas nospiests, tumšām, domīgām acīm. Admirāļa draugs pulkvedis Frobišers bija pilnīgs pretstats kalsns, sīksts maza auguma cilvēks ar sarkanīgiem matiem, kas pie deniņiem sākuši sirmot. Viņš bija kustīgs, viegli sakaitināms, atskabargains vīriņš un mazliet līdzīgs terjeram apveltīts ar tādu pašu sevišķi saprātīgu acu pārīti. Pulkvedim bija paradums skatoties piemiegt acis un piešķiebt galvu, ar šaurajām, saprātīgajām actiņām pētoši raugoties runātāja. Trešais vīrietis bija Hjū.

-    Skaists eksemplārs, ko? pulkvedis Frobišers klusā balsī apvaicājās, ievērojis, ka Puaro jauno cilvēku cieši nopēta.

Herkuls Puaro pamāja ar galvu. Viņš sēdēja blakus Frobišeram. Pārējie trīs bija novietojušies krēslos otrpus tējas galdiņam un dzīvi, bet mazliet piespiesti tērzēja.

Puaro noteica:

-  Jā, viņš ir apbrīnojams, tiešām apbrīnojams! Viņš ir kā jauns vērsis jā, varētu pat teikt, ka viņš ir vērsis, kas tika ziedots Poseidonam…* Tiešām nevainojams sava dzimuma pārstāvis.

-   Izskatās tiešām lielisks, vai ne?

Frobišers nopūtās un slepus uzmeta skatienu Herkula Puaro stāvam. Tad viņš teica:

-  Ja gribat Zināt, man ir skaidrs, kas jūs esat.

-  Ak tā? Bet tas nav nekāds noslēpums. Puaro atvēcinājās ar karalisku rokas mājienu.

"Es nebraucu inkognito," šis žests likās sakām. "Es ceļoju kā Es Pats."

Pēc brīža Frobišers apjautājās:

-   Vai tajā… tajās nepatikšanās jūs ievilka šī meiča?

-  Nepatikšanās?

-   Nepatikšanās ar jauno Hjū… Jā, es redzu, ka jūs visu zināt. Bet es ne sevišķi labi saprotu, kāpēc viņa gāja pie jums… Nebūtu domājis, ka šāds gadījums ir jūsu gaumē. Es drīzāk teiktu, ka tas vairāk attiecas uz medicīnu.

-   Manā gaumē ir visādi gadījumi… Jūs būtu pārsteigts, ja zinātu, kādi tik tie nav bijuši.

-  Gribēju teikt tikai to, ka īsti labi nesaprotu, ko jūs tur varētu palīdzēt.

-  Mis Meberlija, Puaro teica, ir cīnītāja. Pulkvedis Frobišers viņam piekrita no visas

sirds.

-   Jā, viņa ir īsta cīnītāja. Viņa ir jauks bērns un tik viegli nepadosies. Un tomēr ir lietas, kurām nav iespējams pretoties…

Puaro, vēl vairāk pieklusinādams balsi, piesardzīgi apjautājās:

-   Kā es sapratu, Hjū senčos ir bijuši vājprātīgie.

Frobišers pamāja.

-   Jā, un šad tad šī nelaime iedzimst, viņš noteica, un atkārtojas atkal ik pēc vairākām paaudzēm. Pēdējais bija Hjū vectēvs.

Puaro ātri uzmeta skatienu pārējiem trim. Diāna neļāva sarunai atslābt, visu laiku smiedamās un ķircinādama Hjū. No malas varēja likties, ka nevienam no viņiem nav ne mazāko rūpju-

-   Kadā veidā šis ārprāts izpaudās? Puaro klusi jautāja.

-    Mūža beigās vecais vīrs kļuva pavisam agresīvs. Līdz trīsdesmit gadu vecumam viņš bija pilnīgi normāls, tāds pats kā visi citi. Pamazām viņa izturēšanās kļuva mazliet dīvaina. Tā tas gāja labu laiku, kamēr cilvēki sāka kaut ko nojaust. Tad izplatījās visādas baumas, ļaudis sāka sačukstēties. Notika briesmu lietas, bet tās visas tika noklusētas. Nu, bet viņš, Frobišers uzrāva plecus, mūža beigās kļuva traks kā zaķis martā. Viņš, nabadziņš, pat beigās bija pavisam agresīvs, un mums par viņu vajadzēja galvot.

Pulkvedis brīdi klusēja un tad piebilda:

-   Ja nemaldos, viņš nomira sirmā vecumā. Lūk, kāpēc Hjū baidās un negrib iet pie ārsta. Viņam bail, ka viņu turēs aiz atslēgas un viņš tā būs spiests dzīvot gadu gadiem. Es viņu nenosodu, es justos tieši tāpat.

-  Un admirālis Cendlers kā jūtas viņš?

-   Viņš ir galīgi salauzts, Frobišers īsi atteica.

-  Vai viņš ļoti mīl savu dēlu?

-   Viņš ir zēnam stipri pieķēries, jo, redziet, viņa sieva noslīka, apgāžoties laivai, kad zēnam bija desmit gadu. Kopš tā laika admirālis visu dzīvi ir veltījis tikai savam bērnam.

-  Vai viņš bija sievai pieķēries?

-   Viņš viņu burtiski pielūdza. Viņu dievināja visi, kas vien pazina. Viņa bija… viņa bija viena no burvīgākajām sievietēm, kādu es jelkad esmu redzējis.

Pulkvedis brīdi paklusēja un tad saraustīti turpināja:

-  Vai jūs nevēlētos apskatīt viņas portretu?

-  Man tiešām ļoti gribētos to redzēt.

Frobišers atgrūda krēslu un piecēlās. Viņš

skaļi sacīja:

-   Gribu parādīt mesjē Puaro dažas lietas, Čārlz. Viņš ir liels mākslas lietpratējs.

Admirālis vārgi pamāja. Frobišers aizsoļoja pa terasi, un Puaro viņam sekoja. Diāna uz brīdi atmeta uzspēlēto jautrību un skatījās uz Puaro ar izmisīgu lūgumu acīs. Arī Hjū pacēla galvu un cieši paskatījās uz mazo vīriņu ar lielajām, melnajām ūsām.

Puaro kopā ar Frobišeru iegāja namā. Ienākot no saules gaismas, telpā sākumā bija tik tumšs, ka Puaro tikko varēja atšķirt priekšmetus. Kad acis pierada pie tumsas, viņš redzēja, ka māja ir pilna ar seniem un skaistiem mākslas priekšmetiem.

Pulkvedis aizveda viesi uz gleznu galeriju. Pie sienām, kas bija apsistas ar paneļiem, karājās kādreiz dzīvo, bet tagad aizgājušo Čendleru ģīmetnes. Te varēja aplūkot gan bargas, gan nopietnas sejas, vīrieši bija ģērbušies galminieku tērpos vai jūrnieku formās, bet sievietes valkāja atlasa tērpus un pērles.

Beidzot Frobišers apstājās pie portreta galerijas beigās.

-   To gleznojis Orpens*, pulkvedis aprauti paskaidroja. Viņi stāvēja pie kādas gleznas, kurā bija redzama gara auguma sieviete, kas uzlikusi roku uz kakla medību sunim. Sievietei bija kastaņbrūni mati un sejā vidēja starojošs dzīvesprieks.

-   Zēns ir precīza mātes kopija, Frobišers teica. Vai jums tā neliekas?

-  Pēc dažām pazīmēm spriežot, jā.

-Viņam, protams, nav viņas smalkuma, viņas

sievišķības. Viņš ir vīrišķīgs eksemplārs, bet visas citas iezīmes… viņš aprāvās. Žēl, ka viņš mantojis no Čendleriem tieši to īpašību, bez kuras būtu varējis tīri labi izlikt…

Viņi klusēja. Telpā jautās kaut kas grūtsirdīgs, it kā Čendleri justu žēlumu tās garīgās nepilnības dēļ, kuru viņi nesa asinīs un neizbēgami nodeva nākamajām paaudzēm…

Herkuls Puaro novērsa skatienu no gleznas un paskatījās uz savu pavadoni. Džordžs Frobišers joprojām lūkojās uz skaistuli pie sienas. Puaro klusi secināja:

-Jūs viņu labi pazināt…

Frobišers saraustīti ierunājās:

-   Mēs augām kopā jau no mazotnes. Es kā jaunākais virsnieks aizbraucu uz Indiju, kad viņai bija sešpadsmit. .. Kad atgriezos, viņa jau bija apprecējusies ar Čārlzu Čendleru.

-  Vai jūs labi pazināt arī admirāli?

-   Čārlzs ir viens no manu seno dienu draugiem. Viņš ir mans labākais draugs un vienmēr tāds bijis.

-   Vai jūs bieži satikāties ar viņiem pēc viņu laulībām?

-   Mēdzu šeit pavadīt gandrīz katru atvaļinājumu. SI vieta man ir gandrīz kā otrās mājas. Čārlzs un Karolīna man vienmēr šeit turēja istabu, tā bija sagatavota un mani arvien gaidīja.

-   Viņš iztaisnoja plecus un pēkšņi ķildīgi palieca galvu uz priekšu. Un tāpēc es tagad esmu šeit

-   lai sniegtu palīdzīgu roku, ja būs vajadzība. Ja es Čārlzam būšu vajadzīgs, lūdzu šeit es esmu!

Viņu atkal pārņēma žēlums.

-   Un kādas ir jūsu domas par to visu? Puaro jautāja.

Frobišers neizradīja atsaucību. Viņa plakstiņi noslīga pār acīm.

-   Es domāju jo mazāk tiek runāts, jo labāk. Atklāti sakot, es nesaprotu, ko jūs šeit darāt, mesjē Puaro. Nezinu, kāpēc Diāna iesaistīja jūs šajā padarīšanā un pat atvilka uz šejieni.

-   Vai jums zināms, ka Diānas Meberlijas un Hjū Čendlera saderināšanās ir atsaukta?

-Jā.

-  Vai jūs zināt, kas tam ir par iemeslu?

Frobišers īsi atbildēja:

-  Par to es neko nezinu. Jauniem cilvēkiem tā dažreiz gadās. Nesākšu taču viņiem jaukties pa vidu.

Puaro sacīja:

-   Hjū Cendlers bija teicis Diānai, ka viņi nedrīkst precēties, tāpēc ka viņš jūkot prātā.

Viņš redzēja, ka Frobišeram uz pieres izspiežas sīkas sviedru lāsītes. Frobišers atcirta:

-   Vai tiešām mums visu laiku jārunā par šo sasodīto tematu? Kā jūs domājat, ko jūs varat palīdzēt? Hjū, nabadziņš, ir rīkojies pareizi. Tā nav viņa vaina, bet gan iedzimtība protoplazma, smadzeņu šūnas… Ja reiz viņš juta, kas ar viņu notiek, ko citu viņš varēja iesākt? Atlika atsaukt saderināšanos. Tā ir viena no tām reizēm, kad citādi rīkoties nevar.

-Ja es būtu par to tik pārliecināts…

-Varat aizņemties pārliecību no manis.

-  Bet jūs man tā arī neko nepaskaidrojāt.

-  Es jums teicu, ka nevēlos par to runāt.

-   Kālab admirālis Čendlers piespieda savu dēlu atstāt dienestu flotē?

-Tā bija vienīgā izeja.

-  Kāpēc?

Frobišers stūrgalvīgi pakratīja galvu.

Puaro klusi ieteicās:

-   Vai tam bija kāds sakars ar dažām nogalinātām aitām?

Frobišers dusmīgi atcirta:

-  Tad to jūs arī jau esat dzirdējis?

-  Diāna man pateica.

-Tai meičai labāk vajadzētu turēt muti.

-   Viņa neuzskatīja to par pietiekami pārliecinošu pierādījumu.

-   Viņa vienkārši nesaprot.

-   Ko viņa nesaprot?

It kā sevi pārvarēdams, Frobišers saraustīti un dusmīgi noteica:

-   Nu, ja jau mēs esam nonākuši tik tālu… Tajā naktī Cendlers esot izdzirdis troksni un uzreiz iedomājies, ka mājā kāds ielavījies. Viņš tūlīt devies to noskaidrot un ieraudzījis zēna istabā gaismu. Cendlers iegājis iekšā. Hjū aizmidzis gulējis gultā cieši aizmidzis, ar visām drēbēm. Bet drēbes bijušas notraipītas ar asinīm, un ūdens bļodā bijis asiņains. Tēvs neesot varējis viņu pamodināt. Nākamajā rītā viņš dzirdējis ļaudis runājam, ka atrastas aitas ar pārgrieztām rīklēm. Viņš jautājis Hjū, bet tas neesot spējis neko paskaidrot neesot atcerējies, vai pa nakti gājis ārā, vai ne, bet viņa kurpes mētājušās pie sānu durvīm un bijušas nošķiestas ar dubļiem. Hjū, nabadziņš, nespēja izskaidrot nedz to, kāpēc bļodā ir asiņains ūdens, nedz arī visu pārējo. Viņš pat neko nenojauta, kā redzat.

Čārlzs atnāca pie manis, un mēs visu pārrunājām. Ko mums bija darīt? Pēc trim dienām atkārtojās tas pats. Pēc tam, nu jūs pats saprotat, zēnam bija jāpamet dienests. Ja viņš būs šeit, Čārlza uzraudzībā, Čārlzs varēs viņu pieskatīt. Mēs nevarējām pieļaut skandālu flotē. Jā, tā bija vienīgā izeja.

Puaro jautāja:

-   Un kopš tā laika?

Frobišers nikni atsvieda:

-   Es jums neko vairs neteikšu. Vai jums neliekas, ka Hjū pats savas lietas zina labāk?

Herkuls Puaro neatbildēja. Viņš nekad nepieļāva domu, ka kāds cits varētu būt gudrāks par viņu Herkulu Puaro.

3.

Atgriezušies priekštelpā, viņi satika admirāli Čendleru, kas tieši nāca iekšā no āra. Namatēvs uz bridi apstājās durvīs, un viņa tumšais stāvs izcēlās pret saules apspīdēto ieeju.

Klusā, nepacietīgā balsī viņš teica:

-   Ak te jūs abi esat! Mesjē Puaro, es vēlētos ar jums kādu vārdu parunāt. Ienāciet manā kabinetā!

Frobišers klusēdams izgāja pa durvīm, bet Puaro sekoja admirālim. Viņam bija tāda sajuta, ka tiek ieaicināts kuģa kapteiņa kajītē, lai sniegtu paskaidrojumus.

Admirālis pamāja Puaro uz vienu no lielajiem atzveltnes krēsliem un pats apsēdās otrā. Kamēr Puaro bija kopā ar Frobišeru, viņu ietekmēja pēdējā nemiers, nervozitāte un uzbudinājums tās visas bija spēcīga garīga sasprindzinājuma pazīmes. Admirālī Cendlerā viņš juta bezcerību un klusu, dziļu izmisumu.

Smagi nopūties, Čendlers iesāka:

-        Es tiešām nožēloju, ka Diāna iepinusi jūs šajā lietā… Nabaga bērns, es zinu, cik viņai ir grūti. Taču tā ir mūsu personīgā traģēdija, un es domāju, ka jūs, mesjē Puaro, sapratīsiet mēs nevēlamies te iejaukt cilvēkus no malas.

-  Es īsti neizprotu jūsu viedokli.

-   Diāna, nabaga bērns, tam nespēj ticēt… Sākumā es arī neticēju. Es neticētu vēl tagad, ja vien nezinātu…

Viņš apklusa.

-   Ko nezinātu?

-   Ka tas viņam ir iedzimts šis vājprāts.

-  Un tomērjūs neiebildāt, ka viņi saderinās.

Admirālis Cendlers nosarka.

-   Jūs uzskatāt, ka man to nevajadzēja pieļaut. Bet toreiz es vēl neko nezināju. Hjū ir tik līdzīgs mātei, viņam nav nekā no Čendleriem. Es tā cerēju, ka viņš būs pilnīgi iedzimis mātē. Ne bērnībā, ne vēlāk viņam nebija redzamas ne mazākās nenormālības pazīmes tās parādījās tikai tagad. Es pat nezināju, kaut velns to visu parautu! ka gandrīz visās seno aristokrātu ģimenēs sastopams iedzimts ārprāts.

Puaro klusu jautāja:

-  Vai jūs nekonsultējāties ar ārstu?

Cendlers ierēcās:

-   Nē, un nemaz netaisos to darīt! Zēns jūtas pietiekami droši, kad es par viņu rūpējos. Viņi neieslodzīs Hjū četrās sienās kā meža zvēru…

-   Jūs sakāt, ka viņš šeit jūtas droši. Bet vai citi ari jūtas droši?

-  Kā to saprast?

Puaro neatbildēja. Viņš cieši ielūkojās admirāļa Čendlera skumjajās, tumšajās acīs.

Admirālis asi piebilda:

-    Katram ir savs amats. Jūs meklējat noziedzniekus. Mans zēns nav noziedznieks, mesjē Puaro.

-   Vēl ne.

-   Ko nozīmē vēl ne?

-   Viss iet savu gaitu vispirms aitas…

-  Kas jums pateica par aitām?

-    Diāna Meberlija… un jūsu draugs pulkvedis Frobišers.

-  Džordžs būtu darījis labāk, ja turētu muti.

-  Viņš ir jūsu jaunības draugs, vai ne?

-   Un vislabākais draugs, admirālis skarbi atteica.

-  Un viņš bija draugs… arī jūsu sievai?

Čendlers pasmaidīja.

-   Jā. Šķiet, ka Džordžs bija Karolīnā iemīlējies. Tad viņa vēl bija pavisam jauniņa. Viņš vispār neapprecējās, un liekas, ka tas bija viņas dēļ. Man palaimējās tā es vismaz toreiz domāju. Izrādās, ka es guvu uzvaru… lai visu zaudētu.

Admirālis nopūtās un saguma.

Puaro jautāja:

-    Vai pulkvedis Frobišers atradās laivā, kad jūsu sieva noslīka?

Čendlers papurināja galvu.

-   Nē, bet, kad tas notika, viņš bija atbraucis mums līdzi uz Komvelu. Laivā mēs bijām tikai divi, jo viņš todien palika mājās. Vēl līdz šim laikam nesaprotu, kā tas varēja gadīties, ka laiva apgāzās… Droši vien kaut kur radās sūce. Mēs bijām izbraukuši tālāk līcī, un tieši tobrīd sākās spēcīgs paisums. Es turēju viņu virs ūdens, cik ilgi vien varēju. Viņa balss aizlūza. Viņa tika izskalota pēc divām dienām. Paldies Dievam, ka mēs nebijām paņēmuši līdzi mazo Hjū! Vismaz labi, ka tā, es toreiz domāju. Bet tagad… nu, labāk būtu bijis, ja Hjū, nabadziņš, būtu atradies laivā kopā ar mums, tad viņiem abiem viss būtu pagājis un beidzies…

Atkal sekoja gara, bezcerīga nopūta.

-   Mēs esam pēdējie Cendleru dzimtā, mesjē. Pēc tam, kad mūsu vairs nebūs, Cendleru dzimta Laides muižā būs izmirusi. Kad Hjū saderinājās ar Diānu, es cerēju… nu, nav nozīmes vairs par to runāt. Paldies Dievam, viņi neapprecējās. Tas ir viss, kas man sakāms.

4.

Herkuls Puaro sēdēja uz krēsla rožu dārzā. Blakus sēdēja Hjū. Diāna Meberlija tikko bija pametusi viņus vienatnē.

Jauneklis pagrieza galvu ar skaistu, izmocītu seju pret savu sarunbiedru.

Viņš teica:

-   Jums jāpanāk, lai Diāna saprastu, mesjē Puaro.

Brīdi klusējis, Hjū turpināja:

-   Redziet, Dī ir cīnītāja, viņa nepadosies. Viņa nepieņems pat to, kas ir sasodīti labi redzams. Viņa… viņa turpinās ticēt, ka esmu normāls.

-   Un jūs tajā pašā laikā esat pilnīgi pārliecināts, ka esat… piedodiet… vājprātīgs?

Jauneklis saviebās un teica:

-   Es vēl neesmu pilnīgi traks, bet man kļūst arvien ļaunāk. Diāna to vienkārši nezina, lai Dievs viņu sargā! Viņa mani redz tikai tad, kad atkal esmu normāls.

-  Un kas notiek tad, kad jūs neesat normāls?

Hjū Čendlers dziļi ievilka elpu un teica:

-   Pirmkārt es redzu sapni. Un sapnī es parasti esmu traks. Pagājušajā naktī, piemēram, es vairs nebiju cilvēks, es biju pārvērties par vērsi traku vērsi, kas joņo apkārt spilgtā saules gaismā, sajuzdams mutē asiņu garšu… putekļu un asiņu garšu… Tad atkal es biju suns milzīgs, siekalains suns. Biju saslimis ar trakumsērgu bērni pajuka uz visām pusēm un bēga, kad es tuvojos, vīrieši centās mani nošaut, kāds nolika man priekšā bļodiņu ar ūdeni, bet es nevarēju to iedzert. Es nespēju dzert…

Viņš brīdi paklusēja.

-  Tad es pamodos un sapratu, ka jūku prātā. Devos pie ūdens bļodas. Mute man bija izkaltusi, šausmīgi izkaltusi un sausa. Man slāpa, bet es nevarēju neko iedzert, mesjē Puaro. Es nevarēju norīt… Ak, mans Dievs, es nebiju spējīgs dzert…

Herkuls Puaro izteica dažus mierinājuma vārdus. Hjū Čendlers turpināja stāstījumu. Viņa rokas bija krampjaini sakrampētas ap ceļgaliem, seja pavērsta uz augšu un acis pa pusei pievērtas, it kā viņš redzētu tuvojamies kaut ko neredzamu.

-   Bet ir lietas, kuras nav tikai sapņi vien, es tās redzu, kad esmu nomodā. Visādas parādības un atbaidoši ķēmi glūn uz mani. Dažreiz es varu lidot, es pametu savu gultu un laižos pa gaisu, skrienu līdzi vējam vienā barā ar visādiem briesmoņiem.

-   Būs labi, viss būs labi… Herkuls Puaro sacīja.

Sie vārdi izteica saudzīgu protestu.

Hjū Cendlers pavērsa seju uz viņa pusi.

-   Ak, tur vairs nav nekādu šaubu, tas man ir iedzimts. Tā sakot, ģimenes mantojums, un tas man nepāries. Paldies Dievam, ka es to laikā atklāju, pirms apprecējos ar Diānu. Pieņemsim, ka mums būtu bērns un viņam šī šausmīgā slimība iedzimtu no manis!

Viņš uzlika plaukstu uz Puaro rokas.

-   Jums viņa jāpārliecina. Viņai mani jāaizmirst noteikti jāaizmirst. Gan jau viņa manā vietā atradis kādu citu. Piemēram, jauno Stīvu Grēmu viņš ir traks pēc Diānas un ļoti jauks puisis. Diāna ar viņu būs laimīga un drošībā. Es gribu, lai viņa būtu laimīga! Zinu, ka Grēms un visa viņa ģimene ir naudas grūtībās, bet, kad manis vairs nebūs, viņi būs nodrošināti…

Puaro pārtrauca viņu:

-  Kāpēc nodrošināti, kad jūsu vairs nebūs?

Hjū Cendlers pasmaidīja. Tas bija jauks, patīkams smaids. Viņš teica:

-   Ziniet, manai mātei mantojumā bija nauda. Tagad tā pieder man, bet es to esmu norakstījis Diānai.

Herkuls Puaro atslīga krēsla un noteica:

-Aktā!

Tad viņš turpināja:

-   Bet jūs vēĻ varat nodzīvot līdz sirmam vecumam, mister Ccndler!

Hjū Čendlers pakratīja galvu. Viņš asi atteica:

-   Nē, mesjē Puaro, man nav lemts nodzīvot līdz sirmam vecumam.

Pēkšņi nodrebējis, Hjū atrāvās atpakaļ.

-   Ak Dievs, paskatieties! Viņš cieši lūkojās Puaro pār plecu. Tur, jums līdzās, stāv cilvēka skelets, tā kauli grab! Viņš mani sauc, māj ar roku…

Plati iepletis acis ar paplašinātajām zīlītēm, Hjū blenza saules pielietajā gaisā. Pēkšņi viņš sasvērās sāniski, it kā sabrukdams.

Tad, pagriezies pret Puaro, puisis gandrīz bērnišķīgā balsī teica:

-  Jūs neko neredzējāt?

Herkuls Puaro lēni pakratīja galvu.

Hjū Čendlers aizsmacis turpināja:

-   Fakts, ka es redzu visādas parādības, pats par sevi nav nekas briesmīgs. Asinis ir tās, no kā es baidos. Asinis manā istabā, uz manām drēbēm.. . Mums bija papagailis. Kādu rītu to atrada manā istabā ar pārgrieztu rīkli, bet es gulēju gultā ar bārdas nazi rokā, un tas bija mitrs no asinīm!

Hjū pieliecās Puaro tuvāk.

-   Tieši pēdējā laikā te dzird šādas lietas, viņš čukstēja. Visapkārt ciematā… fermās…

aitas… jēriņi… kollijs. Tēvs mani pa nakti ieslēdz, bet dažreiz… dažreiz no rita durvis ir vaļā. Man droši vien kaut kur ir paslēpta atslēga, bet es nezinu, kur esmu to iebāzis. Man nav nc jausmas. Es neesmu tas, kas to visu pastrādā, tas ir kāds cits, kas ieperinājies mani, kas valda pār mani, kas mani no cilvēka pārvērš par niknu zvēru, kurš alkst asiņu un nevar iedzert ūdeni…

Viņš strauji paslēpa seju rokās.

Pēc brīža Puaro jautāja:

-   Es joprojām nevaru saprast, kāpēc jūs neesat aizgājis pie ārsta.

Hjū Cendlers pakratīja galvu. Viņš teica:

-   Vai tiešām jūs nesaprotat? Fiziski es esmu vesels un spēcīgs. Esmu stiprs kā vērsis. Es varētu dzīvot gadiem gadiem, ieslēgts četrās sienās! Un to es nevarētu izturēt! Būtu labāk beigt dzīvi uzreiz… To jau var visādi, pats zināt. Ciešot nelaimes gadījumu, tīrot šauteni vai kā tamlīdzīgi. Diāna sapratīs… Es pats izvēlēšos, kā man būtu vislabāk.

Puisis izaicinoši paskatījās uz Puaro, kurš neatbildēja viņa skatienam, bet uzmanīgi pajautāja:

-   Ko jus ēdat un dzerat?

Hjū Cendlers atlieca galvu atpakaļ un vai aizrijās aiz smiekliem.

-   Murgi pēc pārēšanās? Vai jūs to tā domājāt?

Puaro tikai saudzīgi atkārtoja:

-   Ko jūs ēdat un dzerat?

-Tieši to pašu, ko citi.

Vai nelietojat kādas zāļu granulas vai tabletes?

-  Ak kungs, nē! Vai jūs tiešām domājat, ka zāles, ko izsniedz uz receptēm, varētu manu kaiti izārstēt?

Herkuls Puaro sausi teica:

-  To cenšos izdarīt es. Vai kādam šajā mājā ir sarežģījumi ar acīm?

Hjū paraustīja plecus.

-  Tēvam nav kaut kas kārtībā ar redzi. Viņam diezgan bieži jāiet pie acu ārsta.

-   Ak tā!

Puaro brīdi pārdomāja, tad jautāja:

-   Pulkvedis Frobišers, kā dzirdēju, lielāko savas dzīves daļu pavadījis Indijā.

-   Jā, viņš kalpoja indiešu armijā. Viņš ir aizrāvies ar Indiju un var runāt par to stundām ilgi par vietējām tradīcijām un tā tālāk.

Puaro atkal noteica:

-Aktā!

Tad viņš piebilda:

-   Es redzu, ka jūs esat sagriezis zodu.

Hjū pataustīja griezuma vietu.

-   Jā, pavisam nelāga skramba. Kādu dienu, kad dzinu bārdu, tēvs mani nobiedēja. Ziniet, šajās dienās esmu kļuvis mazliet nervozs, un man uz sejas un uz kakla parādījušies izsitumi. Tas padara skūšanos vēl grūtāku.

Puaro ieteica:

-  Jums vajadzētu lietot kādu krēmu.

-   Ak, es jau to daru. Tēvocis Džordžs man vienu iedeva.

Pēkšņi viņš iesmējās:

-    Mēs sarunājamies taisni kā skaistumkopšanas salonā. Losjoni, krēmi, zāļu tabletes, acu slimības. Un kāpēc tādas runas? Uz ko jūs tēmējat, mesjē Puaro?

Puaro klusu atteica:

-   Cenšos darīt visu, kas manos spēkos, lai palīdzētu Diānai Meberlijai.

Hjū noskaņojums mainījās, viņa seja sadrūma. Jauneklis uzlika plaukstu uz Puaro rokas.

-  Jā, lūdzu, dariet, ko varat! Pasakiet, ka Diānai mani jāaizmirst. Sakiet viņai, ka cerība ir laba lieta, bet… Pastāstiet viņai mazliet no tā, ko es jums

teicu… Sakiet ak, Dieva dēl! lai vina turas no

' * >

manis tālāk. Tas ir vienīgais, ko viņa tagad var manā labā darīt. Turēties tālāk un aizmirst!

5.

-   Vai jums ir drosme, jaunkundz, liela drosme? Jums tā būs vajadzīga.

Diāna strauji iesaucās:

-   Tad tas tomēr ir tiesa. Tas tomēr ir tiesa? Viņš ir vājprātīgs?

Herkuls Puaro atbildēja:

-   Es neesmu nervu ārsts, jaunkundz. Es neesmu tas, kas varētu pateikt: "Šis cilvēks nav vājprātīgs." Vai: "Šis cilvēks ir vājprātīgs."

Diāna pienāca^viņam tuvāk.

-   Admirālis Čendlers domā, ka Hjū ir jucis. Džordžs Frobišers domā, ka Hjū ir jucis. Hjū pats domā, ka viņš ir jucis.

Puaro vēroja Diānu.

-   Un jūs, jaunkundz?

-   Es? Es domāju, ka viņš nav jucis! Tāpēc es…

Viņa apklusa.

-  Tāpēc jūs atnācāt pie manis?

-  Jā. Man nevarēja būt cita iemesla, lai meklētu jūsu palīdzību, vai ne tā?

-  Tieši to, Herkuls Puaro atbildēja, es pats sev visu laiku jautāju, jaunkundz!

-Es jūs nesaprotu.

-   Kas ir Stīvens Grēms?

Viņa pārsteigta lūkojās uz Puaro:

-  Stīvens Grēms? Ak, viņš ir… viņš vienkārši ir kāds jauneklis.

Diāna satvēra Puaro aiz rokas.

-   Kas jums ir aiz ādas? Ko jūs slēpjat? Jūs tikai stāvat, aizslēpies aiz savām lielajām ūsām un miegdams acis saulē, un neko man nestāstāt. Jūs mani biedējat, šausmīgi biedējat… Kāpēc jūs mani baidāt?

-   Varbūt tāpēc, ka es pats baidos, Puaro atteica.

Tumšpelēkās acis plati iepletās un nemirkšķinādamas lūkojās uz Puaro. Diāna čukstus jautāja:

-  No kā jūs baidaties?

Herkuls Puaro izdvesa dziļu nopūtu. Viņš teica:

-   Daudz vieglāk ir noķert slepkavu, nekā aizkavēt slepkavību.

Diāna iesaucās:

-  Slepkavību? Nevajag lietot šo vārdu!

-   Tomēr, Herkuls Puaro iebilda, es to lietoju.

Viņš mainīja balss toni, sākdams runāt atri un autoritatīvi:

-   Jaunkundz, gan jums, gan man nāksies pavadīt nakti Laides muižā. Uzdodu jums to nokārtot. Vai jūs to varēsiet?

-  Es… es domāju, ka jā. Bet kāpēc?

-Tāpēc, ka nedrīkst zaudēt laiku. Jūs man apgalvojāt, ka esat drosmīga. Pienācis laiks to pierādīt. Dariet, ko es jums lieku, un nejautājiet!

Diāna pamāja ar galvu, pagriezās un iegāja mājā.

Pēc laba brīža Puaro viņai sekoja. Viņš dzirdēja, ka bibliotēkā skan Diānas un trīs vīriešu balsis. Puaro devās augšup pa platajām kāpnēm. Augšā neviena nebija.

Hjū Čendlera istabu viņš atrada diezgan viegli. Istabas stūrī bija iebūvēta izlietne ar karstu un aukstu ūdeni. Virs tās stikla plauktiņā atradās dažādas tūbiņas, trauciņi un pudelītes. Herkuls Puaro nekavējoties ķērās pie darba…

Paredzēto uzdevumu viņš veica diezgan ātri un jau bija paspējis nonākt atpakaļ priekšnamā, kad no bibliotēkas iznāca Diāna, izskatīdamās sasārtusi un uzbudināta.

-   Viss kārtībā, viņa paziņoja.

Admirālis Čendlers ievilka Puaro bibliotēkā un aizvēra durvis. Viņš iesāka:

-   Klausieties, mesjē Puaro, man tas nepatīk.

-  Kas jums nepatīk, admirāli Čendler?

-   Diāna uzstāj, ka jums abiem esot šeit jānakšņo. Es negribētu būt neviesmīlīgs…

-  Te nav runa par viesmīlību.

-   Kā jau teicu, es negribētu būt neviesmīlīgs, bet, atklāti sakot, man tas nepatīk, mesjē Puaro. Un es nezinu, kas tam par iemeslu. Kāds no tā būs labums?

-   Vai man būtu jums jāsaka, ka es mēģinu izdarīt eksperimentu?

-   Kādu vēl eksperimentu?

-  Tā, atvainojiet, ir mana darīšana…

-   Tagad uzklausiet mani, mesjē Puaro! Vispirms es jūs neesmu uz šejieni aicinājis…

Puaro viņu pārtrauca:

-   Ticiet man, admirāli Čendler, es jūs pilnīgi saprotu un esmu ar jums vienisprātis. Esmu šeit tikai un vienīgi iemīlējušās meičas stūrgalvības dēļ. Jūs man šo to pastāstījāt, pulkvedis Frobišers man šo to pastāstīja, pats Hjū man šo to pastāstīja. Tagad es visu gribu redzēt pats savām acīm.

-   Jā, bet ko redzēt? Es jums saku, ka te nav nekā, ko redzēt! Katru nakti es ieslēdzu Hjū viņa istabā, un tas ir viss.

-   Un tomēr viņš man teica, ka jrvis nākamajā rītā dažkārt neesot aizslēgtas.

-  Kā tad tā?

-   Vai jūs pats ne reizi neesat pamanījis, ka durvis no rīta ir vaļā?

Čendlers sarauca pieri.

-   Es vienmēr domāju, ka Džordžs ir tās atslēdzis. Vai mans izskaidrojums jūs apmierina?

-  Kur jūs atstājat atslēgu? Vai slēdzenē?

-   Nē, es to parasti nolieku ārpusē uz lādes. Vai nu es, vai Džordžs, vai sulainis Vaizers nākamajā rītā to parasti paņem no lādes. Mēs paskaidrojām Vaizeram, ka durvis slēdzam tāpēc, ka Hjū miegā staigā… Uzdrošinos teikt, ka sulainis zina vairāk, bet viņš ir uzticams puisis un nokalpojis pie mums gadiem ilgi.

-  Vai ir vēl kāda cita atslēga?

-  Par to man nekas nav zināms.

-  Varbūt ir izgatavota vēl kāda?

-   Bet kurš…?

-   Jūsu dēls domā, ka viņš pa miegam kādu kaut kur ir paslēpis, bet, kad viņš no rīta pamostas, viņam nav ne jausmas kur.

Pulkvedis Frobišers, kas kavējās telpas otrā galā, piepeši iestarpināja:

-   Man tas nepatīk, Čārlz… Meitene…

Admirālis Čendlers ātri piebilda:

-  Gluži manas domas. Meitene nedrīkst palikt šeit pa nakti kopā ar jums. Palieciet viens pats, ja tik ļoti to vēlaties!

Puaro jautāja:

-   Kāpēc jūs negribat, ka mis Meberlija nakšņo šeit?

Frobišers klusu atteica:^

-Tas ir pārāk riskanti. Šādos gadījumos.

Viņš apklusa.

Puaro ieteicās:

-  Hjū taču Diānai ir tā pieķēries.

Čendlers iesaucās:

-  Tieši tāpēc! Velns lai parauj, cilvēk, ja darīšana ar ārprātīgu, nevar galvot ne par ko. Un Hjū pats to apzinās. Diāna šeit nedrīkst palikt.

-  Tādā gadījumā, Puaro iebilda, atļausim izlemt Diānai pašai.

Viņš izgāja no bibliotēkas. Diāna gaidīja ārā, automobilī.

Meitene uzsauca:

-   Mēs dabūsim visu, kas nepieciešams nakšņošanai, un būsim atpakaļ uz pusdienām.

Kad viņi pa lielceļu brauca uz ciematiņu, Puaro atstāstīja Diānai savu sarunu ar admirāli un pulkvedi Frobišeru.

Viņa nicīgi iesmējās.

-   Ko viņi ir iedomājušies ka Hjū aiztiks mani?

Atbildes vietā Puaro palūdza, vai viņai nebūtu nekas pretī apturēt pie ciematiņa aptiekas. Viņš teicās aizmirsis paņemt līdzi zobu suku.

Aptieka atradās kaut kur klusā ciematiņa galvenās ielas vidusdaļā.

Diāna palika automašīnā. Viņa ievēroja, ka zobu sukas pirkšana Herkulam Puaro aizņem pārāk daudz laika.

6.

Herkuls Puaro sēdēja un gaidīja lielā, ar smagām Elizabetes laika ozolkoka mēbelēm piebllvētā istabā. Viņam nekas cits neatlika, kā gaidīt. Viss jau bi ja sagatavots.

Bija agrs rīts, kad gaidīšanai pienāca gals.

Izdzirdis ārpusē soļu troksni, Puaro atvilka bultu un atvēra durvis. Gaitenī stāvēja divi vīrieši divi pusmūža vīrieši, kuri vienā naktī bija novecojuši par vairākiem gadiem. Admirāļa seja bija nopietna un barga, bet pulkvedis Frobišers trīcēja un drebēja.

Cendlers vienkārši pajautāja:

-  Vai jūs nenāktu mums līdzi, mesjē Puaro?

Ārpusē pie Diānas Meberlijas guļamistabas

durvīm sakņupis gulēja kāds stāvs. Gaisma apspīdēja sajauktos, gaišbrūnos matus. Tur, gārdzoši elsodams, gulēja Hjū Cendlers. Labajā rokā viņam bija sažņaugts ass, spīdīgs nazis. Bet tas bija netīrs, šur un tur notraipīts ar sarkaniem, nespodriem plankumiem.

Herkuls Puaro klusu iesaucās:

-Ak Dievs!

Frobišers steidzīgi paskaidroja:

-   Viņai nekas nekait. Hjū viņai nav neko izdarījis.

Viņš pacēla balsi un pasauca:

-  Diāna, tie esam mēs! Ielaidiet mūs!

Puaro dzirdēja, ka admirālis ievaidas un pie sevis nomurmina:

-   Manu zēn! Manu nabaga zēn!

Varēja dzirdēt atdarāmies aizbīdni. Durvis atvērās, un tajās stāvēja Diāna. Seja viņai bija līķa bālumā.

Meitene stostījās:

-   Kas noticis? Naktī te kāds bija un centās tikt pie manis iekšā. Es labi dzirdēju, kā viņš taustās gar durvīm, nospiež rokturi… skrāpē apšuvumu… Ak, tas bija šausmīgi… taisni kā meža zvērs.

Frobišers strauji iesaucās:

-   Paldies Dievam, ka Diānas durvis bija aizslēgtas!

-   Mesjē Puaro man ieteica to izdarīt.

Puaro sacīja:

-Pacelsim Hju un ienesīsim iekšā.

Abi vīrieši noliecās un satvēra bezsamaņā guļošo stāvu. Kad viņi nesa Hjū garām Diānai, viņa pārsteigumā noelsās:

-  Hjū? Tas ir Hjū? Kas viņam tur uz rokām?

Hjū rokas bija lipīgas un notraipītas ar sarkanbrūniem plankumiem.

Diāna izdvesa:

-   Vai tās ir asinis?

Puaro jautājoši skatījās uz abiem vīriešiem. Admirālis pamāja ar galvu un teica:

-   Tās nav cilvēka asinis, un paldies Dievam, ka tā! Lejā, vestibilā, es atradu kaķi ar pārgrieztu rīkli. Pēc tam Hjū droši vien nāca uz augšu…

-    Uz šejieni? Diānas balss aiz šausmām skanēja tikko dzirdami. Pie manis?

Vīrietis, kas bija nosēdināts krēslā, sakustējās un kaut ko nomurmināja. Visi vēroja viņu kā pārakmeņojušies. Hjū Cendlers izslējās krēslā taisni un samirkšķināja acis, tad ierunājās, un balss bija aizsmakusi un samulsusi.

-   Kas noticis? Kāpēc es atrodos…?

Puisis apklusa, ieraudzījis nazi, kuru joprojām turēja sažņaugtu rokā.

Lēnā un drūmā balsi viņš turpināja:

-   Ko es esmu izdarījis?

Hjū uzlūkoja visus pēc kārtas. Beidzot viņa skatiens apstājās pie Diānas, kas atrāvās atpakaļ un piespiedās pie sienas. Viņš klusu jautāja:

-   Vai es uzbruku Diānai?

Viņa tēvs pakratīja galvu. Hjū atkal jautāja:

-    Vai kāds man beidzot nepateiks, kas noticis? Man tas ir jāzina!

Viņi izstāstīja izstāstīja Hjū visu, negribīgi un vilcinādamies. Viņa klusā neatlaidība bija panākusi savu.

Aiz loga lēca saule. Herkuls Puaro atvilka aizkaru. Istaba ieblāzmojās austošo saules staru mirdzumā.

Hjū Čendlera seja bija saspringta, bet balss apņēmīga:

-   Man viss ir skaidrs.

Tad viņš piecēlās no krēsla, pasmaidīja un izstaipījās. Un pavisam ikdienišķā toni sacīja:

-   Skaists rīts, vai ne? Domāju, ka aiziešu uz mežu nomedīt kādu zaķi.

Hjū izgāja no istabas, un visi nolūkojās viņam pakaļ.

Tad admirālis metās uz priekšu, bet Frobišers saķēra viņu aiz rokas.

-   Nē, Čārlz, nē! Tā ir vienīgā izeja, varbūt ne tik daudz mums, cik viņam pašam, nabadziņam.

Diāna elsodama iekrita gultā.

Admirālis Čendlers aizlūzušā balsī ierunājās:

-  Tev taisnība, Džordž, tev taisnība, es saprotu. Zēnam tomēr ir iekšas…

Arī Frobišera balss aizžņaudzās:

-   Viņš tomēr ir cilvēks… v

Brīdi visi klusēja, un tad Čendlers iesaucās:

-   Sasodīts, kur palicis tas nolādētais ārzemnieks?

7.

Medību istabā Hjū Čendlers bija izņēmis no statīva šauteni un pašlaik to pielādēja, kad Herkuls Puaro uzlika viņam uz pleca roku.

Herkuls Puaro izrunāja tikai vienu vārdu, taču ar dīvainu uzsvaru. Viņš teica: -Nē!

Hjū Čendlers palūkojās viņā, tad dusmīgi un apņēmīgi iesaucās:

-   Neaiztieciet mani un nejaucieties manās darīšanās! Tas būs tikai nelaimes gadījums, kad es jums saku! Tā ir vienīgā izeja.

Herkuls Puaro atkal atkārtoja to pašu vārdu:

-Nē.

-   Vai tad jūs nesaprotat; ka es būtu pārgriezis rīkli Diānai…?! Diānai… ja vien durvis nebūtu aizslēgtas…

-Nekā tamlīdzīga. Jūs nebūtu nogalinājis mis Meberliju.

-  Bet kaķi nogalināju es, vai ne?

-   Nē, jūs neesat nogalinājis nedz kaķi, nedz papagaili, nedz aitas.

Hjū palūkojās sarunbiedrā, tad uzstājīgi jautajā:

-   Kurš no mums te ir jucis?

Herkuls Puaro atbildēja:

-   Nc es, ne jūs.

Tajā brīdī ienāca admirālis Cendlers un pulkvedis Frobišers. Viņiem sekoja Diāna.

Hjū Cendlers vārgā, apmulsušā balsī ierunājās: x

-   Sis zellis saka, ka es neesmu vājprātīgs…

Herkuls Puaro svinīgi teica:

-   Priecājos jums paziņot, ka jūs esat pilnīgi un galīgi normāls.

Hjū iesmējās. Tie bija smiekli, kādus varētu sagaidīt no mēnessērdzīgā, ja kādam izdotos viņu sasmīdināt.

-   Tas viss ir sasodīti dīvaini! Jūsuprāt, ir pilnīgi normāli, ja aitām vai citiem dzīvniekiem tiek pārgriezta rīkle. Jūsuprāt, es biju pie pilna prāta, kad nogalināju papagaili. Un šonakt arī kaķi.

-  Es jums saku, ka jūs neesat nogalinājis nedz aitas, nedz papagaili, nedz kaķi.

-   Bet kas tad?

-    Kāds, kam bija viens vienīgs mērķis pierādīt, ka jūs esat nenormāls. Visas reizes jums tika iedotas spēcīgas miega zāles un rokā ielikts ar asinīm notraipīts nazis vai bārdas skujamais. Tas bija kāds cits, kas savas asiņainās rokas nomazgāja jūsu ūdens bļodā.

-   Bet kāpēc?

-   Lai jūs beigās sev nodarītu to, ko jau grasījāties darīt, iekams es to novērsu.

Hjū acīs jautās pārsteigums. Puaro uzrunāja pulkvedi Frobišeru:

-   Pulkvedi Frobišer, jūs daudzus gadus esat nodzīvojis Indijā. Vai jums nekad nav nācies sastapties ar gadījumiem, kad cilvēki tīšām tika padarīti vājprātīgi ar īpašu medikamentu palīdzību?

Pulkveža Frobišera seja noskaidrojās. Viņš atbildēja:

-   Man pašam nav gadījies piedzīvot, bet esmu par to dzirdējis diezgan bieži. Indijā to sauc par saindēšanos ar daturu, un viss beidzas ar to, ka cilvēks tiek padarīts pilnīgi vājprātīgs.

-   Pilnīgi pareizi. Šā auga aktīvās vielas iedarbojas stipri līdzīgi, varbūt pat vienādi ar atropīnu, kuru iegūst no beladonnas jeb naktenes. Beladonnas preparāti ir diezgan plaši izplatīti, un atropīna sulfāts bez ierobežojuma liek izrakstīts acu ārstēšanai. Sagādājot pietiekami daudz recepšu un pasūtot šo preparātu dažādās aptiekās, iespējams iegūt lielu daudzumu indes, neizraisot ne mazākās aizdomas. No šīs indes var iegūt alkaloīdu un tad ievadīt, teiksim, skūšanās krēmā. Lietojot ārīgi, tas radīs izsitumus, kas savukārt, cilvēkam dzenotbārdu, izraisīs iegriezumus, un tādējādi zāles pastāvīgi tiks ievadītas organismā. Sāks parādīties noteiktas slimības pazīmes sausums mutē un kaklā, apgrūtināta rīšana, halucinācijas un priekšmetu dubultošanās visi tie simptomi, no kuriem cieta misters Cendlers.

Puaro uzrunāja jaunekli:

-   Un, lai izgaistu pēdējās šaubas, es pierādīšu, ka tas nav mans minējums, bet gan fakts. Jūsu skūšanās krēms bija stipri piesātināts ar atropīna sulfātu. Es paņēmu paraugu un nosūtīju pārbaudei.

Bāls un drebošs, Hjū jautāja:

-   Kas to izdarīja un kāpēc?

Herkuls Puaro paskaidroja:

-   To, lūk, es centos noskaidrot kopš tā brīža, kad šeit ierados. Es meklēju motīvu slepkavībai. No jūsu nāves materiālu labumu gūtu Diāna Meberlija, bet viņu es ne mirkli neturēju aizdomās…

Hjū Čendlers izmeta:

-   Domāju gan!

-   Es iztēlojos vēl citu iespējamu motīvu. Atkal mūžīgais trijstūris divi vīrieši un sieviete. Pulkvedis Frobišers visu mūžu mīlēja jūsu māti, bet admirālis Čendlers viņu apprecēja.

Admirālis Čendlers iesaucās:

-   Džordžs? Džordžs! Nemūžam tam neticēšu!

Arī Hjū neticīgi jautāja:

-   Vai jūs gribat teikt, ka naids var pāriet no tēva uz… dēlu?

Herkuls Puaro atbildēja:

-Zināmos apstākļos var.

Frobišers iesaucās:

-Tie ir sasodīti meli! Neticiet viņam, Čārlz!

Cendlers atvirzījās nost no viņa un pie sevis noteica:

-    Datura… Indija… jā, viss skaidrs! Saindēšanās nevienam neienāca pat prātā, ja jau reiz bija iedzimts vājprāts ģimenē.

-   Mais oui! Herkula Puaro balss tonis bija kļuvis augsts un griezīgs. Vājprāts ģimenē. Tāds vājprātīgais ir noskaņots uz atriebību, viltīgs kā visi jukušie, viņš slēpj savu ārprātu gadiem.

Puaro apcirtās apkārt, pret Frobišeru.

-   Mon Dieu, jums bija jāzina, jums bija jānojauš, ka Hjū ir jūsu dēls! Kāpēc jūs viņam to nepateicāt?

Frobišers apjucis rīstījās:

-   Es to nezināju. Nebiju pārliecināts… Redziet, Karolīna reiz pie manis atnāca un bija no kaut kā nobijusies, pat stipri satraukta. Tā es arī neuzzināju, kas tam par iemeslu.Viņa… es… mēs zaudējām galvu. Pēc tam es nekavējoties aizbraucu vienīgais, kas man atlika, jo abi zinājām, ka starp mums visam beigas. Es… nu, es… kaut ko nojautu, bet īstas pārliecības man nebija. Karolīna nekad man neteica neko tādu, kas ļautu secināt, ka Hjū ir mans dēls. Un, kad Hjū parādījās pirmās ārprāta pazīmes, es uzskatīju tas nav iespējams.

Puaro atteica:

-   Jā, jums likās, ka tas nav iespējams. Jo jūs no malas nevarējāt redzēt, kā zēns pavērš seju uz augšu un piever plakstiņus šo paņēmienu viņš pilnībā mantojis no jums. Bet Čārlzs bija to ievērojis. Viņš bija to pamanījis jau pirms daudziem gadiem un izspieda no sievas patiesību. Man liekas, ka viņa baidījās no Čārlza, jo viņam sāka parādīties pirmās vājprāta pazīmes, un šis apstāklis aizveda viņu piejums, kuru viņa vienmēr bija mīlējusi. Čārlzs Cendlers kala atriebības plānus. Viņa sieva noslīka, apgāžoties laivai. Tajā viņi bija divi vien, un viņš vienīgais zināja, kā viss patiesībā noticis. Tad viņš ķērās pie citādiem līdzekļiem, vēršot visu naidu pret zēnu, kas saucās viņa vārdā, bet nebija viņa dēls. Jūsu stāsti par Indiju uzvedināja uz domu par saindēšanu ar daturu. Hjū lēnām paliktu vājprātīgs un nonāktu līdz tādai pakāpei, ka izmisumā būtu gatavs izdarīt pašnāvību. Admirālis Čendlers un nevis Hjū bija tas, kas kāroja asinis. Tas bija Čārlzs Čendlers, kas juta vajadzību vientuļā laukā aitām pārgriezt rīkles. Bet Hjū bija tas, kuram par to bija jāsaņem sods.

Vai jūs zināt kad man radās aizdomas? Kad admirālis Čendlers tik ļoti negribēja vest dēlu pie ārsta. Dabīgi, ka Hjū ari iebilda pret ārsta apmeklējumu. Bet tēvs! Ārsts noteikti atrastu līdzekli, kā ārstēt admirāļa Čendlera dēlu iemeslu bija vairāk nekā pietiekami, lai viņam būtu jāmeklē ārsta palīdzība. Bet nē, Hjū Čendleru nedrīkstēja ārstam rādīt: ja nu mediķis atklātu, ka Hjū ir normāls!

Hjū ļoti klusi atkārtoja:

Normāls… Es esmu normāls.

Viņš paspēra soli uz Diānas pusi. Frobišers nepacietīgi atteica:

-Tu esi pilnīgi normāls. Mūsu ģimenē nav iedzimta vājprāta.

Diāna nočukstēja:

-Hjū…

Admirālis Čendlers paņēma Hjū šauteni. Viņš teica:

-   Tās visas ir muļķības! Domāju, ka iešu un paskatīšos, vai nevaru nomedīt kādu zaķi…

Frobišers metās uz priekšu, bet Herkuls Puaro viņu atturēja un strikti noteica:

-   Jūs pats pavisam nesen sacījāt, ka tā ir vienīgā izeja…

Hjū un Diāna bija izgājuši no istabas.

Abi vīrieši, anglis un beļģis, vēroja, kā pēdējais Čendlers šķērso parku un ieiet mežā.

Pēc kāda brīža viņi izdzirda šāvienu…

VIII diomĒda zirgi

1.

Zvanīja telefons.

-  Hallo, Puaro, vai tas esat jūs?

Herkuls Puaro pazina jaunā doktora Stodarta balsi. Viņam patika Maikls Stodarts un viņa draudzīgais, rāmais smaids. Puaro uzjautrināja viņa naivā interese par noziegumiem, un viņš cienīja Maiklu kā centīgu un gudru vīru izraudzītajā arodā.

-   Man negribētos jūs apgrūtināt, balss vilcinādamās turpināja.

-   Bet kaut kas apgrūtina jūs, Herkuls Puaro atjautīgi norādīja.

-   Pilnīgi pareizi, — Maikls Stodarts atviegloti uzelpoja. Taisni kā naglai uz galvas!

-   Eh bien, ar ko varu pakalpot, draugs?

Stodarta balss skanēja bikli. Atbildot viņš

mazliet stostījās:

-  Ceru, ka pārāk jūs neapgrūtināšu, ja palūgšu atnākt pie manis šajā vēlajā nakts stundā… B-bbet es esmu iekūlies nelielās n-n-ncpatikšanās.

-  Protams, es tūlīt iešu. Pie jums uz māju?

-   Nē, faktiski esmu Mjūzā, kas atrodas mazliet tālāk, Koningbijas Mjūzā, septiņpadsmitajā numurā. Vai jūs tiešām varētu atnākt? Būšu jums bezgala pateicīgs.

-Tūlīt ieradīšos, Herkuls Puaro atbildēja.

2.

Herkuls gāja pa tumšo Mjūzu, skatīdamies uz māju numuriem. Pulkstenis rādīja dažas minūtes pāri pusnaktij, un lielākā daļa Mjūzas iedzīvotāju jau bija devušies pie miera, tikai pāris logos vēl spīdēja gaisma.

Kad Puaro sasniedza septiņpadsmito numuru, durvis atvērās, un doktors Stodarts palūkojās ārā.

-  Jūs esat tik laipns! viņš iesaucās. Lūdzu, nāciet augšā!

Uz augšstāvu veda šauras kāpnes.

Pa labi no tām bija liela istaba ar dīvāniem, paklājiem, sudrabotiem trijstūrveida dīvānspilveniem un neskaitāmām pudelēm un glāzītēm.

Viss bija izmētāts juku jukām, visur mētājās cigarešu gali un sasistu glāzīšu lauskas.

-   Ha! Herkuls Puaro izgrūda. Mori cher Watson*, es varu izdarīt secinājumu, ka šeit notikušas viesības.

-   Šeit tiešām ir bijušas viesības, Stodarts nopietni atteica. Es teiktu kaut kādas viesības.

-   Vai tad jūs pats tajās nepiedalījāties?

-   Nē, es šeit atrodos tikai kā savas profesijas pārstāvis.

-   Kas šeit noticis?

Stodarts atbildēja:

-   Šajā mājā dzīvo kāda sieviete, kuru sauc Peišensa Greisa misis Peišensa Greisa.

-   Izklausās, Puaro piezīmēja, apburoši un aristokrātiski.

-    Misis Greisai nepiemīt nekas apburošs vai aristokrātisks.Viņa ir izskatīga sieviete, bet mazliet vulgāra. Jau nomainījusi pāris vīrus, un tagad viņai ir gados jauns draugs, kuru viņa tur aizdomās par neuzticību. Viņi sāka šīs viesības ar dzeramajiem, bet beidza ar narkotikām, precīzāk ar kokaīnu. Kokaīns ir viela, kas liek justies vienkārši lieliski un lidināties pa rožu pilniem dārziem. Tas pacilā un rada tādu sajūtu, it kā spēki būtu divkāršojušies. Ja to ieņem par daudz, tad sajūt spēcīgu garīgu uzbudinājumu, redz visādus māņus un ārprāta murgus. Misis Greisa pamatīgi sastrīdējās ar savu draudziņu, visai nepatīkamu personu, vārdā Hokers. Viss beidzās ar to, ka viņš tūlīt uz vietas devās prom, bet šī sieviete izliecās ārā pa logu un ar pavisam jaunas markas revolveri, ko kādam muļķim labpaticis viņai iedot, bez tēmēšanas uz labu laimi izšāva.

Herkuls Puaro izbrīnījies pacēla uzacis.

-   Vai viņa trāpīja?

-   Kur nu! Aptuveni rēķinot, lode aizlidoja pāris jardu virs viņa galvas. Toties viņa trāpīja kādam nožēlojamam klaidonim, kas vazājas pa Mjūzu, rakņādamies pa atkritumu tvertnēm. Lode izgāja cauri rokas mīkstumam. Protams, ka viņš sacēla brēku, tūlīt apkārt salasījās pūlis, klaidoni iestiepa mājā, un, tā kā viņam visu laiku tecēja asinis, cilvēki pārbijušies atskrēja pie manis un atveda šurp. -Jā?

-Es viņu tīri labi salāpīju. Nekas nopietns jau nebija. Tad daži vīri sāka ar viņu nopietnas pārrunas, un beigās viņš bija ar mieru pieņemt pāris piecmārciņu banknotes un vairs šo negadījumu nepieminēt. Tās viņam, nabadziņam, tīri labi noderēja. Zēnam uzsmaidīja laime.

-  Un jums?

-   Man bija vēl viens darbiņš pa to laiku misis Greisa krita histērijā. Es viņai iedevu nomierinošu zāļu devu un aiztriecu gulēt. Tur bija vēl viena meiča, kas gulēja gandrīz nesamaņā, pavisam jauna meitene, un es parūpējos arī par viņu. Pa to laiku visi pārējie bija aizšmaukuši projām, cik ātri vien varēdami.

Stodarts apklusa.

-   Un tad, Puaro sacīja, jums bija laiks apdomāt situāciju.

-Tieši tā, doktors piekrita. Ja tā būtu bijusi parasta iedzeršana, viss tā arī beigtos. Bet narkotiku lietošana ir pavisam kas cits.

-   Vai jūs esat pārliecināts, ka lietotas iuukotikas?

-   Ak, pilnīgi. Es nevarēju kļūdīties tas tiešām bija kokaīns. Es atradu to lakas kārbiņā jūs jau zināt, ka tas tiek iešņaukts. Rodas jautājums, no kurienes tas nāk. Atceros, jūs nesen stāstījāt, ka atsācies jauns, plašs narkotiku lietošanas vilnis un ka pieaudzis narkomānu skaits.

Herkuls Puaro pamāja ar galvu. Viņš teica:

-  Šīvakara viesības policiju noteikti ieinteresēs.

Maikls Stodarts nelaimīgā balsī piekrita:

-Tur jau tā lieta…

Puaro paskatījās uz viņu ar pēkšņi pamodušos interesi. Viņš apjautājās:

-   Bet jūs… jūs taču sevišķi neuztrauktos, ja policija sāktu par to interesēties?

Maikls Stodarts nomurmināja:

-   Gadās, ka tiek iejaukti nevainīgi cilvēki. Pēc tam viņiem nākas ciest visu mūžu.

-  Vai tā ir misis Peišensa Greisa, par kuru jūs tā rūpējaties?

-   Ak kungs, nē! Viņa jau ir šais lietās gana rūdīta, tāpat kā visi pārējie no tā bara.

Herkuls Puaro saudzīgi jautāja:

-   Vai tādā gadījumā tā būtu kāda cita… meitene?

Doktors Stodarts atteica:

-   Viņa, protams, arī zināmā mērā ir rūdīta. Domāju, ka viņa pati sevi uzskata par pamatīgi rūdītu. Bet patiesībā viņa vēl ir pavisam jauna ar diezgan brīvu izturēšanos un tā tālāk, bet tā tikai tāda bērnišķīga dižošanās. Viņa metas iekšā šādā uzdzīvē, jo iedomājas, ka tas ir smalki vai moderni, vai vēl ko tamlīdzīgu.

Puaro lūpās pavīdēja viegls smaids. Viņš saudzīgi atkārtoja:

-   ŠI meitene… vai jūs viņu bijāt saticis kādreiz agrāk?

Maikls Stodarts piekrītoši pamāja. Viņš izskatījās ļoti jauneklīgs un samulsis:

-   Nejauši satiku viņu mednieku ballē Mērtonšlrā. Viņas tēvs ir atvaļināts ģenerālis. "Pērkons un zibeņi, nošaujiet viņus!" un pukka Sahib* viss tādā garā. Viņam ir četras meitas, visas ar diezgan brīvu izturēšanos, droši vien tāpēc, ka viņām tāds tētiņš tā es vismaz domāju. Un viņu dzīves vieta ari nav sevišķi laba blakus ienesīgai ieroču rūpnīcai, kur nav ne miņas no senās lauku idilles un kur visapkārt ir bagāti ļaudis, lielākoties krietni samaitāti. Meitenes nokļuvušas sliktā kompānijā.

Dažas minūtes Herkuls Puaro domīgi skatījās uz doktoru. Tad viņš teica:

-   Tagad es saprotu, kāpēc jūs aicinājāt mani šurp. Jūs gribat, lai es uzņemos šo lietu?

-  Jūs būtu ar mieru? Es jūtu, ka tā šīs viesības ar narkotikām nevar atstāt, bet atzīšos Šeilas dēļ es ļoti vēlētos, lai tas viss nenonāktu atklātībā, ja vien iespējams.

-   To var nokārtot, tā vismaz man liekas. Tagad es gribētu aprunāties ar šo dāmu.

-  Nāciet man līdzi!

Un doktors izgāja no istabas, rādīdams ceļu. No pretējām durvīm atskanēja kaprīza balss:

-   Dakter, Dieva dēļ, dakter, es sajukšu prātā!

Stodarts iegāja iekšā. Puaro viņam sekoja. Tā

bija guļamistaba, kas izskatījās kā kaujas lauks uz grīdas pūderis izbārstīts, visur izmētātas pudelītes un trauciņi, drēbes izsvaidītas pa visu istabu. Gultā gulēja sieviete ar nedabīgi blondiem matiem un tukšu, nodzīvotu seju. Viņa iesaucās:

-   Es jūtu, ka man pa miesu rāpo kukaiņi. Es tiešām jūtu! Zvēru, ka jūtu! Es sajukšu prātā… Dieva deļ, dodiet man kādas zāles!

Doktors stāvēja pie viņas gultas un profesionālā tonī mierināja.

Herkuls Puaro klusi izgāja no istabas. Tieši pretī bija vēl vienas durvis. Viņš tās atvēra.

Tā bija neliela un vienkārši mēbelēta istabiņa gandrīz kā šaurs gaitenītis. Gultā nekustīgi gulēja slaids meitenes stāvs.

Herkuls Puaro uz pirkstgaliem piegāja pie gultas un paskatījās uz meiteni.

Viņai bija tumši mati, iegarena, bāla seja, un, jā, viņa bija vēl jauna, ļoti jauna.

Zem aizvērtajiem meitenes plakstiņiem pavīdēja acu baltumi. Viņa atvēra acis, tās bija uztrauktas un pārbiedētas. Brīdi meitene skatījās uz Puaro, tad piecēlās gultā sēdus un papurināja galvu, cenšoties atmest atpakaļ zilmelno matu vilni. Viņa atgādināja pārbiedētu kumeliņu, kas atraujas atpakaļ, neuzticēdamies svešiniekam, kad tas cenšas iedot barību.

Meitene ierunājās, un viņas balss bija bērnišķīga, smalka un nelaipna:

-   Kas, pie velna, jūs esat?

-   Nebaidieties, jaunkundz!

-   Kur ir doktors Stodarts?

Tajā bridi jaunais vīrietis ienāca istabā. Meitene atviegloti nopūtās:

-  Ak, beidzot jūs nākat! Un kas šitais tāds?

-   Šis ir viens no maniem draugiem, Šeila. Kā jūs tagad jūtaties?

Meitene atteica:

-   Šausmīgi! Riebīgi… Kāpēc es lietoju to draņķi?

Stodarts sausi pamācīja:

-   Ja es būtu jūsu vietā, es nekad to vairs nelietotu.

-  Es… nekad vairs!

Herkuls Puaro jautāja:

-   Kas jums to iedeva?

Meitenes acis iepletās, bet augšlūpa viegli noraustījās. Viņa atbildēja:

-   Tas bija jau tur, viesībās. Mēs visi to lietojām. Sākumā tas bija brīnišķīgi.

Herkuls Puaro uzmanīgi apjautājās:

-   Bet kurš to uz turieni atnesa?

Viņa pakratīja galvu.

-   Nezinu… Tas varētu būt Tonijs, Tonijs Hokers. Bet tuvāk es patiešām neko nezinu.

Puaro saudzīgi jautāja:

-   Vai šī ir pirmā reize, kad jūs lietojat kokaīnu, jaunkundz?

Meitene pamāja ar galvu.

-   Vislabāk būtu, ja tā būtu arī pēdējā, Stodarts strupi noteica.

-  Jā… es arī tā domāju, bet tas biju brīnišķīgi.

-   Tagad uzklausiet mani, Šeila Granta, Stodarts iesāka. Esmu ārsts un zinu, ko runāju. Ja cilvēks sāk lietot narkotikas, tad viņš beidz ar to, ka nonāk drausmīgā postā. Esmu redzējis šādus ļautiņus, tāpēc zinu, ko saku. Narkotikas izposta cilvēku fiziski un garīgi, un alkohols salīdzinājumā ar tām ir tīrā bērnu spēlīte. Izmetiet tās no savas dzīves šajā pašā brīdī! Ticiet man, tas nav nekāds joks. Kā jūs domājat, ko teiks jūsu tēvs, kad uzzinās par šīs nakts piedzīvojumu?

-   Tēvs? Šeila pacēla balsi. Tēvs! Viņa sāka smieties. Varu iedomāties, kādu seju viņš rādīs. Viņš nedrīkst to uzzināt. Viņam jau ir bijušas septiņas lēkmes.

-   Ir jau ari iemesls, Stodarts piebilda.

-   Dakter, dakter… no otras istabas atskanēja garš misis Greisas vaids.

Stodarts nomurmināja kaut ko ne visai glaimojošu un izgāja no istabas.

Šeila Grānta atkal lūkojās Puaro. Viņa bija apmulsusi un jautāja:

-   Kas jūs īsti esat? Viesībās es jūs tā kā neredzēju.

-   Neredzējāt gan, jo manis tur nebija. Esmu viens no doktora Stodarta draugiem.

-   Jūs arī esat ārsts? Jūs nemaz neizskatāties pēc ārsta.

-   Mani sauc Puaro, viņš paskaidroja, kā parasti cenzdamies to pateikt tā, lai šis vienkāršais paziņojums skanētu kā lugas pirmā cēliena efektīgs nobeigums, Herkuls Puaro…

Lai gan reizēm Puaro bija nācies ar sarūgtinājumu secināt, ka šī nesmalkjūtīgā jaunā paaudze nav par viņu neko dzirdējusi, šoreiz viņa paziņojums, šķiet, radīja vajadzīgo efektu.

Bija skaidri redzams, ka Seilai šis vārds ir pazīstams. Meitene jutās satriekta un apstulbusi un nenovērsa acis no Puaro.

3.

Ar iemeslu vai bez tā, kas to lai zina, taču valdīja uzskats, ka Torknejā ikviens var sev atrast kādu radinieku.

Runāja ari, ka gandrīz katram Mērtonšīrā ir pa otrās pakāpes brālēnam vai māsīcai. Mērtonšīrā ir pieklājīgā attālumā no Londonas, tur var medīt un zvejot, tur atrodas daži ārkārtīgi gleznaini, bet mazliet mietpilsoniski ciematiņi, tur ir uzbūvēts labs dzelzceļu tīkls, un jauna lielceļa maģistrāle nodrošina lielisku satiksmi ar metropoli. Kalpotājiem tā ir vairāk pa prātam nekā citi, smalkāki lauku rajoni. Līdz ar to ir neiespējami dzīvot Mērtonšīrā, ja ienākumu summu nevar uzrakstīt ar četriem cipariem, bet, ja vēl pieskaita ienākuma nodokli un vēl šādus tādus izdevumus, pieci cipari ir vispiemērotākie.

Herkulam Puaro kā ārzemniekam šajā grāfistē nebija otrās pakāpes radinieku, bet pa šo laiku viņš bija ieguvis plašu paziņu loku, un viņam nesagādāja nekādas grūtības tikt ielūgtam ciemos gandrīz vai jelkurā mājā. Vēl vairāk, viņš bija izvēlējies par saimnieci jauku dāmu, kas jutās ārkārtīgi sajūsmināta, ja viņai radās izdevība izlocīt mēli, apspriežot kaimiņu problēmas. Šīs dāmas vienīgais trūkums bija tas, ka Puaro bija spiests noklausīties lielu daļu tenku par cilvēkiem, kas viņu ne mazākā mērā neinteresēja, pirms viņa nonāca pie temata, kas bija vajadzīgs Puaro.

-   Grāntu ģimene? Ak, jā, viņam ir četri bērni visas meitas. Nemaz nebrīnos, ka vecais ģenerālis nespēj tikt ar viņām galā. Ko viens vīrietis var iesākt ar četriem skuķiem? lēdija Kārmaikla daiļrunīgi noplātīja rokas.

Puaro atbalsoja:

-   Patiešām, ko?

Lēdija Kārmaikla turpināja:

-   Viņam pulkā esot bijusi stingra disciplīna, tā viņš man pats stāstīja. Bet meitas' pār viņu gūst virsroku. Kad mēs augām, tad gan tā nebija. To es vēl tagad atceros vecais pulkvedis Sendijs savā ģimenē bija ieviesis tik stingru disciplīnu, ka viņa meitas, nabadzītes…

(Sekoja garš ekskurss pagātnē, un tā virsuzdevums bija Sendija meitu un citu lēdijas Kārmaiklas jaunības draugu nosodījums."

-   Ņemiet vērā, lēdija Kārmaikla turpināja, atkal pievērsdamās iepriekšējam tematam, es nepavisam nedomāju, ka šīs meičas būtu sliktas. Viņas vienkārši ir ar jautru raksturu un sapinušās ar nevēlamu kompāniju. Agrāk te tādas lietas nenotika. Šeit ierodas visdīvainākā tauta. Nekas vairs nav atlicis no vecās godības. Kur tik tagad pagriezies, visur nauda, nauda, nauda! Un te gadās dzirdēt visdīvainākos notikumus. Kā jūs teicāt? Entonijs Hokers? Ak, jā, es viņu pazīstu. Tādus kā viņš es dēvēju par nepatīkamiem jauniem cilvēkiem. Viņš acīmredzami peldas-naudā. Viņš šeit ierodas, lai medītu, rīko viesības ļoti izšķērdīgas un arī savādas, ja var ticēt visam, ko stāsta; es tam ne visai ticu, jo esmu pilnīgi pārliecināta, ka cilvēki daudz ko sarunā aiz ļaunuma. Viņi vienmēr domā to sliktāko. Vai zināt, tagad ir nācis modē apgalvot, ka tāds un tāds dzer un lieto narkotikas. Nesen man stāstīja, ka jaunās meičas esot žūpas, bet es nudien domāju, ka tā sacīt nebija glīti. Un, ja kāds ir īpatnis vai ar savu uzvedību atšķiras no pārējiem, visi domā, ka viņš lieto narkotikas, un tas nepavisam nav taisnīgi. Visi uzskata misis Lārkinu par īpatnēju, un, kaut arī man par šo sievieti nav nekādas daļas, es domāju, ka viņa vienkārši ir izklaidīga. Viņa ir lielos draugos ar jūsu Entoniju Hokeru un tieši šā iemesla dēļ, tādas ir manas domas, ir tik naidīgi noskaņota pret Grāntu meitenēm, apgalvojot, ka viņas medī vīriešus. Uzdrošinos teikt, ka viņas tiešām mazliet skrien pakaļ vīriešiem, bet kas tur slikts? Galu galā tas ir dabīgi. Un viņas ir izskatīgas būtnes visas četras.

Puaro pamanījās iespraukties pa vidu ar jautājumu.

Misis Lārkina? Bet, mīļais cilvēk, nav jēgas prasīt man, kas viņa tāda ir! Mūsdienās šāds jautājums neko neizsaka. Visi zina, ka viņa labi jāj ar zirgu un acīmredzot ir bagāta. Viņas virs strādāja par kaut ko lielpilsētā. Viņi nav šķīrušies, viņš ir miris. Viņa atnāca uz šejieni tūlīt pēc Grāntiem. Vienmēr esmu domājusi, ka viņa…

Vecā lēdija Kārmaikla aprāvās, atvēra muti un izvalbīja acis. Paliekusies uz priekšu, viņa spēcīgi uzsita Puaro pa pirkstu kauliņiem ar papīra griežamo nazīti, ko turēja rokā. Nepievērsdama uzmanību Puaro sāpēs saviebtajai sejai, viņa uzbudināta iesaucās:

-   Nu, protams! Tad, lūk, kāpēc jūs esat šeit, jūs, nepateicīgais, nodevīgais radījums! Es prasu, lai jūs man tūlīt visu izstāstītu.

-   Bet kas ir tas viss, kas man jums tūlīt jāizstāsta?

Lēdija Kārmaikla ar papīra nazīti mērķēja vēl vienu rotaļīgu sitienu pa Puaro pirkstiem, bet viņš veikli izvairījās.

-    Netēlojiet tādu austeri, Herkul Puaro! Es taču redzu, ka jums ūsas kustas. Jūs uz šejieni noteikti atvedis kāds noziegums, un jūs nekaunīgā veidā visu laiku mani izprašņājat. Tagad ļaujiet man padomāt, vai tā varētu būt slepkavība? Kurš pēdējā laikā ir miris? Tikai Luīza Gilmora, bet viņa bija jau astoņdesmit piecus gadus veca un slimoja ar tūsku. Nē, tā nevar būt viņa. Nabaga Leo Steinertons medībās nokrita no zirga, un tagad viņš ir ieģipsēts no galvas līdz kājām. Viņš arī tas nevar būt. Bet iespējams, ka tā nav slepkavība. Cik žēl! Es pat nevaru atcerēties, vai pēdējā laikā notikusi kāda īpaša dārglietu zādzība… Varbūt jūs dzenat pēdas kādam noziedzniekam… Vai tā būtu Berila Lārkina? Vai tiešām viņa noindēja savu vīru? Varbūt viņa tagad to stipri pārdzīvo un tāpēc kļuvusi tik savāda?

-   Kundze, kundze, Herkuls Puaro iesaucās, man liekas, ka jūs aizejat par tālu!

-   Muļķības! Jums kaut kas ir aiz ādas, Herkul Puaro!

-   Vai jūs pārzināt antīko literatūru, kundze?

-    Kāds sakars antīkajai literatūrai ar jūsu atrašanos šeit?

-   Sakars ir tāds, ka es cenšos pārspēt savu izcilo priekšteci Hēraklu. Viens no Hērakla divpadsmit varoņdarbiem bija mežonīgo Diomēda zirgu savaldīšana.

-   Tikai nesāciet man stāstīt, ka jūs esat šeit ieradies, lai nodarbotos ar zirgu trenēšanu! Jūsu vecumā un ar tādām lakādas kurpēm kājās! Jūs pavisam neizskatāties pēc tāda, kas kādreiz dzīvē būtu sēdējis zirgam mugurā.

-   Zirgi, kundze, bija domāti pārnestā nozīmē. Senajā mītā tie bija zirgi, kas barojās ar cilvēka gaļu.

-   Cik nejauki no viņu puses! Vienmēr esmu uzskatījusi, ka šie senie grieķi un romieši bijuši stipri nejauki. Es nekādi nevaru saprast, kāpēc mācītājiem tik ļoti patīk citēt antīkos autorus. Pirmkārt, neviens nesaprot, ko šie citāti nozīmē, un man vienmēr liekas, ka visi antīkajā literatūrā skartie temati mācītājam nav īsti piemēroti. Tur ir tik daudz izvirtības un tik daudz statuju, kuras ir pilnīgi kailas, personigi es pret to neiebilstu, bet jus jau zināt, kādi mūsdienās ir mācītāji pārmet, ja meičas nāk uz baznīcu bez zeķēm kājās… pag, pie kā es paliku?

-  Es arī neatceros.

-   Varbūt jūs, nožēlojamais viltniek, man vienkārši negribat teikt, ka misis Lārkina nogalinājusi savu vīru? Bet varbūt Entonijs Hokers ir pazīstamais Braitonas dzelzceļa laupītājs?

Viņa ar cerībām paskatījās uz Puaro, bet viņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

-   Tā varētu būt naudas viltošana, lēdija Kārmaikla apsvēra. Patiešām, pavisam nesen kādu rītu es bankā redzēju misis Lārkinu, viņa izņēma čeku par piecdesmit mārciņām, un tā man likās pārāk liela summa vienai reizei. Ak, nē, pilnīgi aplam, ja viņa būtu naudas viltotāja,

vina naudu iemaksātu un nevis izņemtu, vai ne?

> > '

Herkul Puaro, ja jūs turpināsiet tā sēdēt, neteikdams ne vārda un noslēpumains kā pūce, es jums ar kaut ko metīšu!

-   Vēl mirkli pacietības, Herkuls Puaro atbildēja.

4.

Ešlijlodža, ģenerāļa Grānta rezidence, nebija liels īpašums. Ešlijlodža atradās kalna nogāzē, te bija labi zirgu staļļi, un apkārt pletās aizaudzis, diezgan nekopts dārzs.

Tās iekšpuse, kā to būtu raksturojis mājas pirkšanas un pārdošanas aģents, bija pilnīgi apmēbelēta.

No ērtām nišām lejup glūnēja Būdas figūriņas sakrustotām kājām, bet grīda bija pieblīvēta ar zemiem galdiņiem un misiņa paplātēm. Kamīnu malas rotāja cits aiz cita rindā salikti zilonīši, un sienas bija izgreznotas ar sarežģītiem metālkalumiem.

Pašā šīs angloindiešu stilā iekārtotās mājas vidū lielā, noplukušā klubkrēslā bija iekārtojies ģenerālis Grānts, apsaitēto kāju novietojis uz otra krēsla.

-    Podagra, viņš paskaidroja. Vai jums kādreiz ir bijusi podagra, mister… ē… Puaro? Tā uzdzen vecam zēnam sasodīti sliktu garastāvokli. Tā ir mana tēva vaina visu mūžu viņš dzēra portvīnu, tieši tāpat kā mans vectēvs. Un te nu ir redzamas sekas. Vai iedzersiet kaut ko? Vai jūs nepaskandinātu zvaniņu un nepasauktu vienu no maniem zēniem?

Parādījās kalpotājs ar turbānu galvā. Ģenerālis Grānts uzrunāja viņu par Abdullu un pasūtīja viskiju ar sodu. Kad dzēriens tika atnests, viņš ielēja Puaro tik bagātīgu devu, ka tas bija spiests protestēt.

-   Baidos, ka nevarēšu jums pievienoties, mesjē Puaro, ģenerālis bēdīgi noskatīja podagras savilkto kāju. Mans ārsts saka, ka man pat alkoholam pieskarties ir bīstami. Nedomāju, ka viņš daudz ko saprot no tādām lietām. Ārsti ir īsti nejēgas, sabojā tik cilvēkam garastāvokli. Viņiem sagādā baudu aizliegt cilvēkam normāli ēst un dzert, liekot gavēt ar kaut kādu zīdaiņa putriņu vai sautētu zivi fui!

Savā sašutumā ģenerālis nepiesardzīgi sakustināja slimo kāju un aiz neciešamām sāpēm skaļi nolamājās.

Viņš atvainojās Puaro par savu valodu.

-   Lācis ar galvassāpēm lūk, kas es esmu. Meitenes iet man ar likumu, kad sākas podagras lēkme. Par to es viņas nevainoju. Dzirdēju, ka vienu no viņām jūs esot saticis.

-  Jā, man bija tas gods. Jums ir vairākas meitas, vai ne?

-  Četras, ģenerālis drūmi atbildēja, un neviena paša zēna. Četri sasodīti skuķi! Mūsdienās tur ir, ko palauzīt galvu.

-   Dzirdēju, ka viņas visas ir apburošas.

-   Ne pārāk neglītas, ne pārāk. Ņemiet vērā, ka es nekad nezinu, ko viņas gatavojas darīt. Mūsdienās meitenes ir grūti savaldīt. Tagad ir tādi laiki par daudz liela brīvība. Ko tēvs var viņām izdarīt? Nevar taču ieslēgt, vai ne?

-   Man liekas, ka viņas ir pazīstamas visā apkārtnē.

-   Dažas no tām vecajām pļāpukulēm nevar viņas ciest, ģenerālis Grānts paskaidroja. Te visapkārt dzīvo laba daļa vilku, kas tērpti jēra ādā. Vīrietim visu laiku jābūt uzmanīgam. Viena no šim zilacainajām atraitnēm gandrīz sagūstīja mani, sāka nākt ciemos un murrāja kā kaķēns: "Nabaga ģenerāli Grānt, jums droši vien ir bijusi tik interesanta dzīve!" Ģenerālis saviebās un pielika pirkstu pie deguna. Par daudz klaji, mister Puaro. Ak, bet, kopumā ņemot, domāju, ka šī nemaz nav tik slikta vietiņa. Lai gan manai gaumei mazliet par darbīgu un trokšņainu. Man laukos patika tad, kad tur varēja justies tiešām kā laukos bez visas šīs motoru rūkoņas, trokšņa un sasodītā, neiztrūkstošā radio. Šajā namā tas neskanēs nemūžam, un meitenes to zina. Cilvēkam ir tiesības prasīt kaut mazliet klusuma pašam savās mājās.

Puaro saudzīgi novirzīja sarunu uz Entoniju Hokeru.

-   Hokers? Hokers? Nepazīstu tādu. Nē, laikam zinu gan. Tas ir neglīts zēns ar pārāk cieši kopā novietotām acīm. Nekad neuzticieties cilvēkam, kas sarunājoties neskatās jums acīs!

-  Šķiet, viņš ir draugs jūsu meitai Šeilai.

-   Šeilai? To es nezināju. Meitas man nekad neko nestāsta. Viņš savilka kuplās uzacis gandrīz kopā, bet ar caururbjošajām, zilajām acīm lūkojās tieši Herkulā Puaro.

-   Paklau, mister Puaro, ko tas viss nozīmē? Esiet tik laipns un pasakiet, kāpēc jūs esat pie manis atnācis?

Puaro lēni atbildēja:

-   Tas būs grūti izdarāms, jo es pats to vēj īsti nezinu. Varu pateikt tikai to, ka jūsu meita Šeila un, iespējams, pārējās trīs meitas arī ir sadraudzējusies ar dažām nevēlamām personām.

-   Tikušas sliktā kompānijā, vai ne? No tā jau es baidījos šad tad dzirdēju, ka dažs izmet pa vārdam.

Dziļi ievilcis elpu, ģenerālis aizrautīgi jautāja Puaro:

-   Bet ko lai cs iesāku, mister Puaro? Ko lai iesāku?

Puaro neziņā pašūpoja galvu.

Ģenerālis Grānts turpināja:

-   Kas vainas tai kompānijai, ar kuru viņas saietas?

Atbildes vietā Puaro atkal jautāja:

-   Ģenerāli Grānt, jūs neesat ievērojis, vai kāda no jūsu meitām kādreiz nav bijusi te kaprīza un uzbudināta, te atkal nomākta un nervoza mainīgā noskaņojumā?

-   Sasodīts, ser, jūs runājat kā no medicīnas enciklopēdijas. Nē, neesmu neko tamlīdzīgu ievērojis.

-  Tad ir labi, Puaro nopietni atteica.

-   Ko, pie velna, tas viss nozīmē, ser?

-  Narkotikas!

-   KO?

Tas skanēja kā rēciens.

Puaro paskaidroja:

-   Ir mēģināts pavedināt jūsu meitu Seilu uz narkotiku lietošanu. Lietojot kokaīnu, ātri izveidojas pieradums. Pietiek ar pāris nedēļām. Ja reiz izveidojies pieradums, upuris būs gatavs maksāt visu, darīt visu, lai papildinātu narkotiku krājumus. Jūs varat iedomāties, kādu bagātu lomu var iegūt tā persona, kas nodarbojas ar narkotiku tirdzniecību.

Puaro klusēdams uzklausīja lamu vārdu straumi, kas, siekalām šļakstot, plūda pār sakaitinātā vecā vīrā lūpām.

Kad ģenerāļa dusmas bija noplakušas, noklausījies viņa stāstījuma nobeigumu, kurā lika tēlaini aprakstīts, kā tieši viņš, ģenerālis, rīkosies, kad dabūs rokā šo kluso un nemanāmo tukšpauri, Herkuls Puaro sacīja:

-  Ja man reiz izdosies notvert narkotiku tirgoni, ar vislielāko prieku nogādāšu to jums, ģenerāl.

Viņš piecēlās, taču paklupa pret lielu, bagātīgiem kokgriezumiem rotātu galdiņu un, atguvis līdzsvaru, pieķeroties pie ģenerāļa, teica:

-   Tūkstoškārt piedodiet, ģenerāl, un vai es drīkstu jums lūgt jūs saprotat, lūgtpar to visu neko neteikt jūsu meitām.

-   Ko? Es izdabūšu no viņām patiesību to es izdarīšu!

-   Tieši to jūs nedrīkstat darīt. Ja uzstāsiet, viņas tik un tā jums samelos.

-   Bet sasodīts, ser…

-   Es pastāvu uz to, ģenerāli Grānt, ka jums jātur mēle aiz zobiem. Tas ir loti svarīgi, saprotiet ļoti!

-   Nu, labi, lai notiek pēc jūsu prāta, sirmais karavīrs norūca.

Viņš bija pieveikts, bet ne pārliecināts.

Herkuls Puaro uzmanīgi izlīkumoja starp misiņa paplātēm un izgāja ārā.

Misis Lārkinas istaba bija ļaužu pilna.

Pati misis Lārkina pie sānu galdiņa jauca kokteiļus. Viņa bija gara auguma sieviete ar gaišbrūniem matiem, kas pakausī saņemti mezglā. Misis Lārkinai bija zaļpelēkas acis ar lielām, melnām zīlītēm. Viņa kustējās viegli, ar īpatnēji svinīgu grāciju. Pēc izskata misis Lārkinai varēja dot nedaudz vairāk par trīsdesmit. Tikai ieskatoties ciešāk, acu kaktiņos atklājās krunciņas, kas liecināja, ka viņa ir gadus desmit vecāka.

Herkulu Puaro uz šejieni atveda kustīga pusmūža sieviete, kāda lēdijas Kārmaiklas draudzene. Viņam pasniedza kokteili un lūdza ari pacienāt meiču, kas sēdēja pie loga. Meiča bija maza auguma un gaišiem matiem, sārti baltu seju, kurā jautās aizdomīgi eņģeliska izteiksme. Toties acis un to Puaro ievēroja uzreiz viņai bija satrauktas un aizdomīgas.

Puaro uzsauca tostu:

-   Lai jums vienmēr būtu laba veselība, jaunkundz!

Viņa pameta ar galvu un iedzēra, tad aprauti noteica:

-Jūs pazīstat manu māsu.

-  Jūsu māsu? Ak tā, tad jūs esat viena no māsām Grāntām?

-   Mani sauc Pamela Grānta.

-  Un kur šodien ir jūsu māsa?

-   Aizbrauca medībās. Viņai drīz vajadzētu būt atpakaļ.

-  Tikos ar jūsu māsu Londonā.

-   Zinu.

-   Viņa jums teica?

Pamela Grānta pamāja ar galvu un apjautājās:

-   Vai Šeila iekūlusies nepatikšanās?

-   Vai tad viņa jums neko nestāstīja?

Meiča pakratīja galvu un pavaicāja:

-   Vai Tonijs Hokers ari tur bija?

Pirms Puaro paguva atbildēt, durvis atvērās, un istabā ienāca Hokers un Šeila Grānta. Abi bija mednieku tērpos, un Šeilai uz vaiga vīdēja dubļu švīka.

-   Sveiki visapkārt, mēs iegriezāmies šeit kaut ko iedzert! Tonija blašķe ir tukša.

Puaro noteica:

-   Ja runājam par eņģeļiem…

Pamela Grānta atcirta:

-   Labāk sakiet par velniem!

Puaro skarbi jautāja:

-   Vai tas ir tik nopietni?

Pie abiem jaunatnācējiem pienāca Berila Lārkina un teica:

-  Te nu tu beidzot esi, Tonij. Pastāsti man par medībām! Vai Gelerta birztalā ko dabūji?

Viņa veikli aizvilka Toniju pie kamīna un apsēdināja uz dīvāna. Puaro ievēroja, ka pirms tam viņš pagriež galvu un uzmet skatienu Šeilai.

Šeila bija ieraudzījusi Puaro. Viņa brīdi vilcinājās, tad pienāca pie loga un aprauti teica:

-   Tad jās vakar bijāt mūsu mājā?

-   Vai to jums pateica tēvs?

Šeila pakratīja galvu.

-   Abdulla man aprakstīja jūsu izskatu, un es uzminēju.

Pamela iesaucās:

-  Jūs gājāt pie tēva?

Puaro atbildēja:

-   Nu, jā. Mums ir daži kopīgi draugi.

Pamela asi iebilda:

-   Es tam neticu.

-   Kam jūs neticat? Ka jūsu tēvam un man varētu būt kāds kopīgs draugs?

Meiča nosarka.

-   Nekļūstiet smieklīgs! Esmu pārliecināta tas nebija īstais iemesls!

Viņa pagriezās pret māsu.

-   Kāpēc tu neko nesaki, Šeila?

Šeila satrūkās un ierunājās:

-  Tas taču… tam taču nebija nekāda sakara ar Toniju Hokeru?

-   Kāpēc lai būtu?

Šeila nosarka un devās pāri istabai pie pārējiem viesiem.

Pamela ierunājās dedzīgā, bet klusinātā balsī:

-   Tonijs Hokers man nepatīk. Viņam piemīt kaut kas… kaut kas draudīgs, un viņai arī, tas ir misis Lārkinai. Paskatieties uz viņiem!

Puaro ar acīm sekoja meitenes skatienam.

Hokera un namamātes galvas bija tuvu viena pie otras. Likās, ka viņš misis Lārkinu mierina. Pēkšņi viņa pacēla balsi:

-   …bet es nevaru gaidīt. Es gribu tūlīt!

Puaro ar vieglu smaidu ieteicās:

-  Les femmes*… lai kas tas ari būtu, vienmēr vajag visu Uīlīt, vai ne?

Bet Pamela Grānta nereaģēja. Viņa sēdēja, galvu nodūrusi, un nervozi burzīja savus plisētos tvlda svārkus.

Puaro runātīgi noteica:

-   Jūs esat pavisam citāda nekā jūsu māsa, jaunkundz.

Viņa lepni izslēja galvu, tā izrādot, ka necieš banalitātes.

-   Mesjē Puaro! Kas tā ir par vielu, ko Tonijs toreiz iedeva Šeilai? Kāpēc viņa sāka izturēties tik dīvaini?

Puaro lūkojās Pamelai tieši sejā. Viņš jautāja:

-   Vai jūs kādreiz esat lietojusi kokaīnu, mis Grānta?

Viņa noraidoši pakratīja galvu.

-   Nē, taču! Tad tādas tās lietiņas! Kokaīns? Bet vai tas nav ļoti bīstami?

Pie viņiem bija pienākusi Šeila Grānta ar vīna glāzi rokā.

-   Kas ir bīstami?

Puaro paskaidroja:

-   Mēs runājam par narkotiku ietekmi uz cilvēku. Par lēnu prāta un gara atmiršanu, par visa tā iznīcināšanu, kas cilvēciskā būtnē ir patiess un labs.

Šeila Grānta ievilka elpu. Glāze viņas rokā sašūpojās, un uz grīdas izšļākstī jās vīna lāses.

Puaro turpināja:

-   Cik man zināms, doktors Stodarts jums uzskatāmi izskaidroja, kādas sekas šī lēnā nāve rada cilvēkam, vēl dzīvam esot. Pie tās ir tik viegli pierast, bet tik grūti atradināties. Persona, kas ar nodomu gūst labumu no citu cilvēku pagrimuma un posta, ir vampīrs, kas barojas ar cilvēka miesu un asinīm.

Puaro novērsās. Viņš dzirdēja, ka aiz muguras Pamelas Grāntas balss uzsauc:

-  Šeila!

No Šeilas Grāntas lūpām atskanēja tikko dzirdams čuksts. Tas bija tik kluss, ka viņš to drīzāk nojauta, nekā dzirdēja.

-  Blašķe…

Herkuls Puaro atvadījās no misis Lārkinas un izgāja priekšnamā. Tur uz galda bija nolikta mednieku blašķe, pātaga un cepure. Puaro paņēma blašķi. Uz tās bija iniciāļi: "A. H."

Puaro pie sevis noteica:

Vai Tonija blašķe būtu tukša?

Viņš to viegli pakratīja. Šķidrums tur neklunkšķēja. Puaro atskrūvēja vāciņu. Tonija Hokera blašķe nebija tukša. Tā bija piepildīta ar… baltu pulveri.

6.

Herkuls Puaro stāvēja uz lēdijas Kārmaiklas mājas terases un centās vest jauno meiču pie prāta.

Viņš pacietīgi skaidroja:

-        Jūs vēl esat jauna, jaunkundz. Es cieši ticu, ka jums nebija ne jausmas, pat ne tās mazākās, ko jūs un jūsu māsas darāt. Jūs, tāpat kā Diomēda zirgi, barojāties ar cilvēku miesu.

Šeila nodrebēja un iešņukstējās.

Tad viņa teica:

-   Tas skan tik pretīgi. Un tomēr tā ir taisnība! Es to neaptvēru līdz tam vakaram, kad ar mani runāja doktors Stodarts. Viņš bija tik nopietns, tik sirsnīgs. Tikai tad es sapratu, ar kādu šausmīgu lielu esmu sākusi nodarboties… Pirms tam es domāju, ka tā ir tāda kā neliela iedzeršana pēc smagas darba dienas un cilvēki par to gatavi maksāt, bet tas nav nekas tāds, par ko būtu vērts sevišķi uztraukties.

Puaro pajautāja:

-  Un tagad?

Šeila Grānta atbildēja:

-  Es darīšu visu, ko jūs teiksiet. Es… es… runāšu ar pārējiem, viņa piebilda, bet es neesmu pārliecināta, vai doktors Stodarts vairs gribēs runāt ar mani…

-   Gluži otrādi, Puaro iebilda. Gan doktors, gan es, mēs esam ar mieru darīt visu, kas mūsu spēkos, lai palīdzētu jums sākt dzīvi no jauna. Jūs varat mums uzticēties. Bet ir viena lieta, kas mums jānokārto visiem kopā. Mums par visiem ir jāpadara nekaitīga viena persona pilnīgi nekaitīga, un tikai jūs un jūsu māsas spčj viņu apsūdzēt. Vienīgi jūsu liecība spēs nosēdināt viņu uz apsūdzēto sola.

-   Vai jūs domājat manu tēvu?

-   Viņš nav jūsu tēvs, jaunkundz. Vai cs jums netiku teicis, ka Herkuls Puaro zina visu? Jūsu fotogrāfija policijas iecirknī tika ātri atpazīta. Jūs esat Šeila Kellija, pieredzējusi nepilngadīga veikalu zagle, kas pirms pāris gadiem tika nosūtīta uz mazgadīgo labošanas iestādi. Kad iznācāt no turienes, jūs uzrunāja kāds vīrietis, kurš uzdevās par ģenerāli Grāntu, un piedāvāja darbu kļūt par viņa meitu. Jums būšot daudz naudas, daudz jautrības, daudz izklaides tā viņš jums solīja. Vienīgais jūsu uzdevums būtu piedāvāt saviem draugiem zālītes, un vienmēr jāizliekas, ka tās jums iedevis kāds cits.

Viņš apklusa, tad teica:

-   Saprotiet, jaunkundz, šis cilvēks ir jāatmasko un jātiesā. Pēc tam…

-  Jā, un kas būs pēc tam?

Puaro ieklepojās un smaidīdams teica:

-Jūs tiksiet nodota dievu kalpībā…

7.

Maikls Stodarts pārsteigts palūkojās uz Puaro, tad iesaucās:

-Ģenerālis? Ģenerālis Grānts?

-   Pilnīgi pareizi, mon cher. Viss šis mise en scene*, kā jūs teiktu, ir caur un cauri butaforisks. Būdas figūriņas, misiņa paplātes, indiešu kalpotājs. Un piedevām vel podagra! Viņa vecumā tāda slimība nemēdz būt. Ar podagru parasti slimo pavisam veci kungi, nevis deviņpadsmitgadīgu meitu tētiņi.

Lai būtu drošs, es pats par to pārliecinājos. Ejot ārā no ģenerāļa Grānta kabineta, paklupu un, atbalstu meklēdams, satvēru ģenerāļa slimo kāju. Bet šis kungs bija tik uzbudināts par manu stāstījumu, ka pilnīgi neko nejuta! Nūjā, viņš ir liels teātra cienītājs, šis ģenerālis! Tout dc mēme*, tā ir smalka ideja! Atvaļināts ekspedīcijas armijas ģenerālis pazīstama, komiska persona ar aknu kaiti un holēriķa temperamentu apmetas nevis starp citiem atvaļinātajiem virsniekiem no Indijas, bet iekārtojas miliču*, kas ir pārāk dārga vienkāršam atvaļinātam karavīram. Te dzīvo Londonas bagātnieki, un ģenerālim paveras lielisks darba lauks tirdzniecībai ar savu preci. Un kas gan turēs aizdomās četras jautras, pievilcīgas, jaunas meitenes? Ja arī kas atklātos, viņas tiktu uzskatītas par upuriem, tas nu ir pilnīgi droši!

-   Kāds tieši bija jūsu nolūks, kad devāties apciemot veco velnu? Vai jūs gribējāt vinu nobiedēt?

-  Jā. Es gribēju redzēt, kas notiks. Man nebija ilgi jāgaida. Meičām tika dotas attiecīgas pavēles. Entonijam Hokeram, kas faktiski bija viens no viņu upuriem, bija jākļūst par grēkāzi. Toreiz viesībās Šeilai bija uzdots man pateikt, ka priekšnamā uz galda ir blašķe. Viņa nespēja saņemties, lai to izdarītu, bet Pamela izgrūda dusmīgu: "Šeila!" un Šeila beidzot izstomīja šo vārdu.

Maikls Stodarts piecēlās un sāka soļot pa istabu turp un atpakaļ, tad noteica:

-   Vai zināt, es neizlaidīšu šo meiteni no acīm. Man ir pietiekami droša teorija par šīm pusaudžu kriminālajām tieksmēm. Ja painteresējas par viņu mājas apstākļiem, gandrīz vienmēr jāsecina…

Puaro viņu pārtrauca, teikdams:

-   Mon cher, es jūtu visdziļāko cieņu pret jūsu teorētiskajām zināšanām, un man nav ne mazāko šaubu, ka jūsu teori jas brīnišķīgi noderēs praksē attiecībā uz Seilu Kelliju.

-  Citu teorijas arī.

-   Varbūt, ka citu arī. Pilnīgi iespējams. Vienīgā teorija, kuru es uzskatu par visdrošāko, ir mazā Šeila pati. Jūs viņu savaldīsiet par to nav šaubu. Viņa jau tagad ēd jums no rokas…

Maikls Stodarts nosarcis iebilda:

-   Kādas muļķības jūs runājat, Puaro!

IX hipolites josta

1.

"Vienam notikumam neizbēgami seko vēl kāds," mēdza sacīt Herkuls Puaro, neizceldamies ar sevišķu oriģinalitāti.

Vēl viņš mēdza piebilst, ka visskaidrāk tas izpaudies gadījumā ar nozagto Rubensa gleznu.

Puaro gan ne sevišķi interesēja Rubensa gleznas. Pirmkārt, Rubenss nepiederēja pie tiem gleznotājiem, kurus viņš sevišķi apbrīnotu, otrkārt, zādzība bija notikusi pārāk parastos apstākļos. Šo lietu Puaro uzņēmās tikai tāpēc, ka vēlējās izpalīdzēt Aleksandram Simpsonam, kurš savā ziņā bija Puaro labs draugs, taču Puaro bija arī personīgi iemesli zināmā saistībā ar antīko literatūru.

Kad zādzību atklāja, Aleksandrs Simpsons aizsūtīja pēc Puaro un izsūdzēja viņam savas bēdas. Atklājās, ka nesen atrastā glezna ir līdz šim nezināms Rubensa meistardarbs, un nebija šaubu, ka tas ir oriģināls. Glezna bija izstādīta Simpsona galerijā un nozagta gaišā dienas laikā. Toreiz bezdarbnieki praktizēja tādu protesta formu kā gulē-

šana ielu krustojumos vai drūzmēšanās Ričas viesnīcā. Simpsona galerijā bija ienācis neliels bezdarbnieku pulciņš un nogūlies uz grīdas, turot rokā šādus plakātus: "Māksla ir grezniba! Pabarojiet izsalkušos!" Tika izsaukta policija, visi izstādes apmeklētāji sastājās apkārt guļošajiem, un tikai pēc tam, kad demonstranti ar likuma sargu palīdzību bija aizdabūti projām, kāds pamanīja, ka jaunatklātā Rubensa glezna rūpīgi izgriezta no rāmja un, protams, aiznesta projām.

-   Ziniet, tā bija neliela formāta glezniņa, misters Simpsons paskaidroja. Jebkurš to varēja mierīgi paņemt padusē un iznest ārā, kamēr pārējie, mutes atpletuši, blenza uz tiem nabaga nelgām bezdarbniekiem.

Vēlāk atklājās, ka minētajiem nelgām par piedalīšanos šajā nevainīgajā demonstrācijā ticis samaksāts. Viņiem vienkārši likuši ar plakātiem rokā doties uz Simpsona galeriju. īsto iemeslu viņi bija uzzinājuši tikai pēc gleznas zādzības.

Herkuls Puaro to uzskatīja par veiklu triku, bet nesaprata, ko tur varētu līdzēt. Viņaprāt, šādas atklātas zādzības izmeklēšanu vajadzētu uzticēt policijai.

Aleksandrs Simpsons sacīja:

-   Uzklausiet mani, Puaro! Es zinu, kas gleznu nozadzis un uz kurieni to sūtīs.

Pēc Simpsona galerijas īpašnieka vārdiem, to bija nozagusi starptautiska blēžu banda kāda miljonāra uzdevumā, kuram nebija nekas pretī iegūt mākslas darbus par pārsteidzoši zemām ce

nām neprasot, no kurienes tie ņemti. Rubensa glezna, Simpsons paskaidroja, kontrabandas ceļā tikšot nogādāta pāri robežai, kur tā pāriešot miljonāra īpašumā. Angļu un franču policija bija sacelta kājās, tomēr Simpsons uzskatīja, ka viņiem neveikšoties.

-   Un, ja glezna būs nonākusi šī kraupainā suņa īpašumā, to atdabūt būs nesalīdzināmi grūtāk. Pret bagātniekiem jāizturas ar cieņu. Un te, lūk, būsiet nepieciešams jūs. Situācija noteikti būs stipri kutelīga.

Galu galā Herkuls Puaro bez sevišķas sajūsmas ļāvās pierunāties. Viņš bija ar mieru tūlīt doties uz Franciju. Puaro ne sevišķi saistīja šī lieta ar gleznu, bet tās dēļ viņš lika iesaistīts pazudušas skolnieces meklēšanā, un šis gadījums viņu uzreiz ieinteresēja.

Pirmo reizi viņš par to dzirdēja no galvenā inspektora Džepa, kas bija iegriezies Puaro apciemot tieši tad, kad pēdējais uzslavēja savu sulaini par prasmi kravāt ceļasomu.

-   Ha, Džeps iesaucās, dosieties uz Franciju, ko?

Puaro atteica:

-   Mon chcr, jūs tur, Skotlendjardā, esat neticami labi informēti.

Džeps iekāsējās un palielījās:

-   Mums visur ir savi cilvēki! Simpsons pierunāja jūs uzņemties to Rubensa padarīšanu. Izskatās, ka mums viņš neuzticas! Nu, tas gan neattiecas uz lietu, bet es gribētu lugt jums pavisam ko citu. Tik un tā jums jābrauc uz Parīzi, un es nospriedu, ka jūs varētu nomedīt divus zaķus ar vienu šāvienu. Slepenpolicijas inspektors Hērns jau tur sadarbojas ar francūžiem. Jūs taču pazīstat Hērnu? Lāga zēns, bet dažreiz viņam ir pārāk maz iztēles. Es gribētu dzirdēt jūsu domas par šo lietu.

-  Par kādu lietu jūs runājat?

-   Ir pazudusi meitene. Sis notikums būs publicēts vakara avīzēs. Izskatās, ka viņa ir nolaupīta. Viņa ir kāda Krenčesteras kanoniķa meita. Viņu sauc Kinga, Vinnija Kinga.

Džeps turpināja stāstījumu.

Vinnija bijusi ceļā uz Parīzi, lai iestātos mis Poupas vadītajā izslavētajā un izmeklētajā skolā, kas domāta angļu un amerikāņu meitenēm. No Krenčesteras uz Londonu Vinnija atbraukusi ar rīta vilcienu. Cauri Londonai viņu pavadījusi kāda darbiniece no Vecāko māsu biedrības, kas bija uzņēmusies tādus pienākumus kā meiteņu pārvadāšana no vienas dzelzceļa stacijas uz otru, un Viktorijas stacijā nodevusi mis Poupas vietnieces mis Bērnšovas gādībā. No Viktorijas stacijas meitene kopā ar astoņpadsmit citām aizbraukusi ar vilcienu, lai no tā pārsēstos kuģī. Deviņpadsmit meitenes šķērsojušas Lamanšu, Kalč izgājušas muitas kontroli, iekāpušas Parīzes vilcienā un restorānvagonā ēdušas lenču. Bet, kad vilciens sasniedzis Parīzes priekšpilsētu, mis Bērnšova, skaitot galviņas, bija secinājusi, ka palikušas tikai astoņpadsmit.

-   Ahā! Puaro pamāja ar galvu. Vai vilciens kaut kur apstājās?

-   Tas apstājās Amjēnā, bet tajā laikā meitenes bija restorānvagonā, un visas vienprātīgi apgalvo, ka Vinnija bijusi kopā ar viņām. Viņa pazaudēta, ja tā varētu sacīt, atpakaļceļā uz kupejām. Citiem vārdiem, viņa neesot iegājusi savā kupejā kopā ar pārējām piecām meitenēm. Meitenēm nav radušās aizdomas, ka varētu būt noticis kaut kas slikts, viņas tikai nodomājušas, ka Vinnija aizgājusi uz kādu no divām pārējām rezervētajām kupejām.

Puaro pamāja ar galvu.

-   Kad tieši viņa pēdējo reizi redzēta?

-   Apmēram desmit minūtes pēc tam, kad vilciens atstājis Amjēnu, Džeps kautrīgi ieklepojās. Pēdējo reizi viņa redzēta… ē… ieejam tualetē.

Puaro noteica:

-   Ļoti iespējams.

Viņš painteresējās:

-   Vai vēl kas?

-   Jā, ir vēl viena lieta, Džepa seja kļuva nopietna. Dzelzceļa malā, apmēram četrdesmit jūdzes no Amjēnas, atrasta meitenes cepure.

-   Bet viņa pati ne?

-   Viņa pati ne.

-   Ko jūs pats par to domājat?

-   Grūti pateikt, ko domāt. Tā kā viņa pati nav atrasta, tad nevar būt, ka izkritusi no vilciena.

-Vai pēc Amjēnas vilciens vēl kaut kur apstājies?

-   Nē. Reiz tas palēninājis gaitu pirms signāluguns, taču nav apstājies, un es stipri šaubos, vai tas samazinājis ātrumu tik lielā mērā, lai kāds paspētu nolēkt, negūdams miesas bojājumus. Jūs varbūt domājat, ka skuķim sametās bail un tas mēģināja aizbēgt? Tā kā šis bija viņas pirmais ceturksnis skolā, iespējams, ka viņa bija noilgojusies pēc mājām, bet tajā pašā laikā viņai ir piecpadsmitarpus gadu, vispār saprātīgs vecums, un visā ceļojuma laikā viņa bijusi pacilātā garastāvoklī, nemitīgi pļāpājusi un vispār bijusi ļoti jautra.

Puaro jautāja:

-  Vai vilcienu pārmeklēja?

-   Ak, jā, pirms tas iebrauca Ziemeļu stacijā, to pārmeklēja no viena gala līdz otram. Meitenes vilcienā nebija tas ir skaidrs.

Džeps uzbudināts piebilda:

-   Viņa bija vienkārši izkūpējusi zilā gaisā! Tas nav loģiski, mesjē Puaro, tas ir neiedomājami!

-   Kāda bija šī meitene?

-   Pavisam parasta, normāla meitene cik man izdevās noskaidrot.

-   Es gribēju zināt, kā viņa izskatījās.

-   Man ir viņas momentuzņēmums. Viņa neizskatās pēc topošas skaistules.

Puaro klusēdams pētīja pasniegto fotogrāfiju.

Tajā bija redzama izstīdzējusi meitene ar divām vaļīgi sapītām bizītēm. Viņa nebija speciāli pozējusi, bet acīmredzot uzņemta nemanot. Meitene ēda ābolu, lūpas bija pavērtas, atsedzot mazliet uz āru izvirzītus zobiņus, kuriem uzlikta zobu stīpiņa. Viņa valkāja brilles.

Džeps atkārtoja:

-   Pavisam neglīts meitēns, bet šajā vecumā viņas visas ir neglītas. Vakar biju pie zobārsta un kādā žurnālā ievēroju šīs sezonas skaistules Māršijas Gontas attēlu. Atceros, kāda viņa izskatījās piecpadsmit gadu vecumā, kad biju ieradies pilī sakarā ar ielaušanos. Seja viņai bija putaina, mati taisni, zobi uz āru, pati neveikla ne šis, ne tas! Vienā naktī viņas spēj pārvērsties par skaistulēm nezinu, kā viņas to dabū gatavu. Tīrais brīnums!

Puaro smaidīja.

-  Sievietes, viņš teica, ir brīnumainas būtnes. Bet kā ar meitenes ģimeni? Vai tā varēja pastāstīt ko noderīgu?

Džeps pakratīja galvu.

-   Neko īpašu. Māte ir invalīde, un nabaga vecais kanoniķis Kings ir galīgi izsists no sliedēm. Viņš apgalvo, ka viņa meita ārkārtīgi ilgojusies nokļūt Parīzē un gaidījusi braucienu ar milzīgu nepacietību. Gribējusi mācīties glezniecību un mūziku tieši šāda novirziena priekšmetus. Mis Poupas meitenes nodarbojas ar mākslu, kas rakstāma ar lielo burtu. Kā jau varbūt esat dzirdējis, mis Poupas mācību iestāde ir plaši pazīstama. Uz turieni brauc mācīties daudz meiteņu no augstākās sabiedrības. Mis Poupa ir stingra, īsts pūķis. Viņa noteikusi ļoti augstu mācību maksu un

ir ārkārtīgi izvēlīga.

Puaro nopūtās.

-   Šāda tipa sievietes es pazīstu. Un kāda ir mis Bērnšova, kas meitenes atveda no Londonas?

-  Viņai galvā nav pārāk daudz smadzeņu. Viņa šausmīgi pārbijusies, ka mis Poupa vainos viņu meitenes pazušanā.

Puaro domīgi teica:

-   Vai te nav iejaukts kāds jauns cilvēks?

Džeps norādīja uz fotogrāfiju.

-  Vai viņa pēc tādas izskatās?

-  Neizskatās gan. Bet varbūt aiz neglītās ārienes mīt romantisks gars. Piecpadsmit gadu vecumā meitene vairs nav nekāds bērns.

-   Nu, Džeps sacīja, ja romantiskais gars viņu ir izbūris ārā no vilciena, es sākšu lasīt tikai tos romānus, kuru autores ir sievietes.

Viņš ar cerībām paskatījās uz Puaro.

-  Jūs nekas nepārsteidz, ko?

Puaro lēni pakratīja galvu, tad pajautāja:

-   Vai dzelzceļa malā neatrada arī viņas kurpes?

-  Kurpes? Nē. Kāpēc tieši kurpes?

Puaro noteica:

-   Man kaut kas ienāca prātā…

2.

Herkuls Puaro jau grasījās doties lejup, lai sēstos izsauktajā taksometrā, kad zvanīja telefons. Viņš pacēla klausuli.

-Jā?

Runāja Džeps.

-   Cik labi, ka es jūs sazvanīju. Viss ir noskaidrojies, veco zēn. Atgriezies Skotlendjardā, atradu priekšā zīmīti, ka meitene atrasta guļam lielceļa malā piecpadsmit jūdzes no Amjēnas. Viņa ir apstulbusi un neko sakarīgu nespēj pastāstīt. Ārsts saka, ka viņai iedotas narkotikas, bet viņa jūtas labi un viņai nekas nekaiš.

Puaro lēni jautāja:

-   Tātad jums mani pakalpojumi vairs nav vajadzīgi?

-   Diemžel ne! Tātad piedošššanu par traucēšššanu!

Džeps nosmējās par savu jociņu un nolika klausuli.

Bet Puaro nesmējās. Viņš lēni atlika klausuli atpakaļ uz aparāta. Detektīva seja pauda raizes.

3.

Slepenpolicijas inspektors Hērns ziņkārīgi skatījās uz Puaro.

Viņš sacīja:

-   Es nevarēju iedomāties, ka tas jūs tik ļoti interesēs.

-    Vai galvenais inspektors Džeps jums deva kādu ziņu, ka es šajā lietā varētu apspriesties ar jums?

Hērns pamāja ar galvu.

-   Viņš teica, ka jūs braukšot savās darīšanās un pie reizes palīdzēšot mums atrisināt šo mīklu.

Bet es jūs vairs negaidīju, jo viss jau ir noskaidrojies. Es domāju, ka būsiet aizņemts pats ar savu darbu.

Herkuls Puaro paskaidroja:

-   Mans darbs var pagaidīt. Šī otra lieta ar pazudušo meiteni mani interesē vairāk. Jūs nosaucāt to par mīklu un sacījāt, ka tā ir noskaidrota. Bet šķiet, ka šī mīkla vēl jāatmin.

-   Nu, ser, bet bērnu mēs dabūjām atpakaļ, un viņai nekas nekaiš. Tas ir pats galvenais.

-   Taču fakts, ka jūs dabūjāt viņu atpakaļ, neatrisina viņas pazušanas problēmu, vai ne? Ko viņa pati saka? Vai ārsts viņu izmeklēja? Ko viņš teica?

-   Sacīja, ka viņa apdullināta ar narkotikām. Viņa vēl bija to iespaidā. Acīmredzot viņa neatceras neko, kas noticis pēc izbraukšanas no Krenčesteras. Visi vēlākie notikumi no viņas atmiņas ir izzuduši. Ārsts domā, ka meitene varētu būt dabūjusi vieglu smadzeņu satricinājumu. Uz pakauša viņai ir nobrāzums, un, pēc ārsta domām, tas varētu izskaidrot pilnīgo atmiņas zudumu.

Puaro piebilda:

-   Un kādam tas ir ļoti izdevīgi!

Inspektora balsī ieskanējās šaubas:

-  Jūs taču nedomājat, ka viņa simulē, ser?

-  Un jūs?

-   Nē, esmu pārliecināts, ka viņa neizliekas.' Viņa ir jauks meitēns, tikai saviem gadiem mazliet par bērnišķīgu.

-   Nav šaubu, ka viņa nesimulē, Puaro pakratīja galvu. Bet es ļoti gribētu zināt, kā viņu izkļuvu ārā no vilcienu. Gribu zināt, kas to noorganizēja un kāpēc?

-  Attiecībā uz kāpēc es teiktu, ka tas bijis nolaupīšanas mēģinājums, ser. Zagļi gribēja par meiteni pieprasīt izpirkšanas maksu.

-  Bet viņi to nedarīja!

-   Varbūt nobijās no pakaļdzīšanās un nolēma pamest meiteni ceļmalā.

Puaro neticīgi pajautāja:

-   Kādu tad izpirkšanas naudu viņi bija paredzējuši izspiest no Krenčesteras katedrāles kanoniķa? Anglikāņu baznīcas kalpotāji nav miljonāri.

Inspektors Hērns priecīgi attrauca:

-   Pēc manām domām, laupītājiem tur kaut kas sagāja grīstē.

-  Ak pēc jusu domām!

Viegli nosarkdams, Hērns pajautāja:

-   Un pēc jūsu, ser?

-   Es gribētu zināt, kā meiteni izbūra ārā no vilciena.

Policista seja apmācās.

-   Tā nu patiešām ir īsta mīkla. Brīdi iepriekš viņa restorānvagonā sēdējusi un pļāpājusi ar pārējām meitenēm. Pēc piecām minūtēm viņa nozudusi vienā mirklī kā burvju mākslinieka trikā.

-   Tiešām kā cirkus trikā. Kas vēl bez meitenēm brauca tajā vagonā, kurā mis Poupa bija rezervējusi kupejas?

Inspektors Hērns atzinīgi pamāja ar galvu.

-   Pamatots jautājums, ser. Tas ir svarīgi, pat sevišķi svarīgi, jo meiteņu vagons vilciena sastāvā bija pats pēdējais, un, tiklīdz visi bija atgriezušies no restorānvagona, durvis starp vagoniem tika aizslēgtas, lai neļautu pasažieriem staigāt turp un atpakaļ un vēl pieprasīt tēju, pirms oficianti nav paspējuši novākt lenča traukus un sagatavoties pusdienām. Vinnija Kinga atgriezusies vagonā kopā ar pārējām meitenēm viņām bija rezervētas trīs kupejas.

-   Un kas brauca pārējās vagona kupejās?

Hērns izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu.

-   Mis Džordena un mis Batersa, divas pusmūža vecmeitas, kas brauca uz Šveici. Ar abām viss kārtībā viņas ir ļoti cienījamas un labi pazīstamas savā dzīves vietā Hempšīrā. Vēl bija divi franču ceļojošie tirgotāji, viens no Lionas, otrs no Parīzes abi godājami pusmūža vīrieši. Nākamais bija Džeimss Eliots — jauns vīrietis ar sievu, bet Ifi gan izskatījās kā dārga dāvana spilgtā iesaiņojumā. Vīram ir slikta slava, un policijai ir aizdomas, ka viņš iejaukts šaubīgos darījumos, taču ar bērnu zagšanu nekad nav nodarbojies. Lai nu kā, viņa kupeja tika pārmeklēta, bet rokas bagāžā neatrada neko tādu, kas norādītu, ka viņš būtu saistīts ar meitenes nozagšanu. Neredzu arī iespēju to izdarīt. Vienīgā nepazīstamā persona bija misis Vansaidera, amerikāņu dāma, kas ceļoja uz Parīzi. Pēc izskata likās godīga. Tie tad arī ir visi.

Herkuls Puaro jautāja:

-   Vai ir skaidri zināms, ka pēc pēdējās pieturas Amjēnā vilciens nekur nav apstājies?

-Pilnīgi skaidri. Vienreiz tas samazināja ātrumu, bet ne tik daudz, lai kāds varētu nolēkt, neriskējot dabūt nopietnus miesas bojājumus vai pat nosisties.

Herkuls Puaro noteica:

-  Tieši tas padara šo problēmu sevišķi interesantu. Skolniece izgaist netūlu no Amjēnas. Un nctūlu no Amjēnas atkal parādās. Kur viņa bijusi pa šo laiku?

Inspektors Hērns pakratīja galvu.

-   Ja tā apdomā, izklausās pavisam muļķīgi. A, starp citu, jūs esot apjautājies par kurpēm šīs meitenes kurpēm. Kad meiteni uzgāja, kurpes viņai bija kājās, bet blakus dzelzceļam patiešām bijušas kurpes pārmijnieks tās atradis un paņēmis līdzi uz māju, jo tās bijušas pavisam labas melnas, izturīgas ielas kurpes.

-   Ak tā, Puaro noteica. Viņš izskatījās apmierināts.

Inspektors Hērns ziņkārīgi jautāja:

-   Nevaru aptvert, kāpēc šīm kurpēm tik liela nozīme, ser. Vai tās kaut ko atklāj?

-  Tās apstiprina kādu teoriju, Herkuls Puaro atbildēja. Teoriju, kas izskaidro, kā tika veikts burvju mākslinieka triks.

4.

Mis Poupas skola, tāpat kā daudzas citas šāda tipa mācību iestādes, atradās Neijī. Herkuls

Puaro, stāvēdams uz kāpnēm, vēroja skolas iespaidīgo fasādi un pēkšņi attapās, ka kāpnes appludinājis milzīgs meiteņu vilnis, kas vēlās ārā no portāla.

Viņš saskaitīja divdesmit piecas skolnieces. Visas bija ģērbušās vienādi tumšzilos svārkos un blūzēs, ar neērtām velūra cepurēm angļu stilā, ap kurām bija apsietas mis Poupas iestādei raksturīgās zelta un purpura krāsu lentes. Meitenes bija vecumā no četrpadsmit līdz astoņpadsmit gadiem resnas un tievas, gaišmatainas un tumšmatainas, neveiklas un graciozas. Pašās beigās, paņēmusi pie rokas kādu no visjaunākajām meitenēm, soļoja sirma, nervoza izskata sieviete, kas, pēc Puaro domām, varēja būt mis Bērnšova.

Kādu bridi Puaro stāvēja, nolūkodamies viņām pakaļ, tad piezvanīja pie durvīm un jautāja pēc mis Poupas.

Mis Lavīnija Poupa bija pavisam citāda nekā viņas vietniece mis Bērnšova. Mis Poupa biji. personība viņa iedvesa bijību. Pat tad, kad viņa atmeta kokaino izturēšanos un tīri laipni sarunājās ar vecākiem, viņa tomēr saglabāja to acīmredzamo savas varas apziņu pār pārējiem mirstīgajiem šajā pasaulē, kas ir vairāk vai mazāk raksturīga visiem pedagogiem.

Mis Poupas sirmie mati bija rūpīgi safrizēti, viņas kostīms bija atturīgs, bet elegants. Viņa bija viszinoša un visvaroša.

Telpa, kurā mis Poupa pieņēma Puaro, norādīja, ka tajā mīt izglītota sieviete. Tur bija izmeklētas mēbeles, ziedi un pie sienas karājās dažas to mis Poupas skolnieču fotogrāfijas (iestiklotas un ar visiem autogrāfiem), kuru vārdi bija kļuvuši slaveni; laba daļa no viņām bija ģērbušās uz pieņemšanu pilī galma tērpos un strausa spalvām rotātām cepurēm galvās. Līdzās šiem uzņēmumiem karājās pasaulslavenu mākslinieku gleznu reprodukcijas un pāris labu akvareļu. Viss šajā istabā spīdēja un laistījās. Radās tāds iespaids, ka ne sīkākais puteklītis neuzdrīkstas būt tik pārdrošs un parādīties šādā mirdzumā.

Mis Poupa sagaidīja Puaro ar tāda cilvēka pārliecību, kas uzskata, ka reti kļūdās savos spriedumos.

-   Mesjē Herkuls Puaro? Jūsu vārds, protams, man nav svešs. Skaidrs, ka jūs šeit esat ieradies sakarā ar nelaimīgās Vinnijas Kingas lietu. Ārkārtīgi uztraucošs gadījums.

Mis Poupa neizskatījās uztraukusies. Viņa uzņēma nelaimi bez liekas panikas un veiksmīgi tika ar to galā, tādējādi padarot notikušo pavisam nenozīmīgu.

-   Nekas tāds, mis Poupa paziņoja, pie mums nekad agrāk nav gadījies.

"Un nekad negadīsies," pauda viņas izturēšanās.

Herkuls Puaro jautāja:

-   Vai šis bija Vinnijas pirmais mācību gada ceturksnis šajā skolā?

-  Tā ir.

-   Vai jums bija iepriekšēja saruna ar Vinniju un viņas vecākiem?

-   Diezgan sen. Pirms diviem gadiem biju aizbraukusi ciemos pie paziņām netālu no Krenčesteras faktiski pie bīskapa…

Mis Poupas izturēšanās pauda:

"Ņemiet vērā, lūdzu, es piederu pie tiem, kas ciemojas pie bīskapiem!"

-   Tur viesodamās, es iepazinos ar kanoniķi un misis Kingu. Misis Kinga diemžēl ir invalīde. Tur es satiku arī Vinniju. Viņa bija labi audzināta meitene un ar nobriedušu mākslas izpratni. Izteicos misis Kingai, ka pēc dažiem gadiem, kad Vinnija būs beigusi mācības Krenčesterā, es labprāt uzņemšu viņu savā skolā. Manā skolā, mesjē Puaro, meitenes specializējas mākslā un mūzikā. Meitenes tiek vestas uz operu un teātri, apmeklē mākslas priekšlasījumus Luvrā. Pie mums nāk vislabākie skolotāji, kas pasniedz meitenēm stundas mūzikā, dziedāšanā un gleznošanā. Sniegt viņām pēc iespējas plašāku estētisko izglītību tāds ir manas skolas mācību un audzināšanas mērķis!

Mis Poupa pēkšņi atcerējās, ka Puaro nepārstāv nevienu no vecākiem un strupi noprasīja:

-   Ar ko varu pakalpot, mesjē Puaro?

-   Es ļoti priecātos, ja varētu uzzināt, kāds ir Vinnijas Kingas pašreizējais stāvoklis.

-   Kanoniķis Kings ir atbraucis uz Amjēnu un ņem Vinniju sev līdzi uz Krenčesleru. Tas ir pats labākais, ko bērna labā var darīt pēc šāda šoka pārciešanas.

Mis Poupa uzskatīja par vajadzīgu paskaidrot:

-   Mēs neturam šeit meitenes ar trauslu veselību, jo mums nav īpašu iespēju rūpēties par slimiem. Es kanoniķim pateicu, ka, pēc manām domām, viņš darītu labi, ja ņemtu meitu sev līdzi uz mājām.

Herkuls Puaro noprasīja:

-   Kādas ir jūsu domas par visu notikušo, mis Poupa?

-   Man nav ne mazākā priekšstata, mesjē Puaro. Viss šis notikums izklausās pavisam neticami. Es tiešām neuzskatu, ka varētu vainot manas skolas darbinieci, kurai bija uzdots rūpēties par meitenēm, ja nu vienīgi tajā ziņā, ka meitenes pazušanu viņa būtu varējusi atklāt ātrāk.

Puaro apjautājās:

-   Pie jums droši vien bija ieradusies policija, vai ne?

Pār mis Poupas aristokrātisko stāvu pārslīdēja vieglas trīsas. Viņa ledaini atteica:

-   Pie manis vizītē bija ieradies mesjē Labaržs no prefektūras, lai pajautātu, vai es nevarot ieviest skaidrību šajā situācijā. Dabīgi, ka es neko nespēju palīdzēt. Tad viņš pieprasīja, lai viņam parāda Vinnijas ceļasomu, kas, protams, bija atsūtīta kopā ar pārējo meiteņu bagāžu. Es gan viņam teicu, ka ceļasomu jau pārmeklējis kāds cits policijas ierēdnis. Domājams, ka darbs dažādās policijas nodaļās daļēji sakrīt. Drīz pēc tam man bija saruna ar kādu policijas ierēdni, kas apgalvoja, ka es neesot atdevusi visas Vinnijai Kingai piederošās lietas. Tad gan es viņus visus noliku pie vietas. Nevar taču pieļaut, ka tevi terorizē, pat ja tas ir oficiāls varas pārstāvis.

Puaro dziļi ievilka elpu un tad teica:

-  Jūs esat drosmīga sieviete. Es jūs apbrīnoju, kundze! Jādomā, ka Vinnijas ceļasoma tūlīt pēc saņemšanas tika izkravāta.

Mis Poupa acīmredzami bija mazliet izsista no sliedēm.

-   Tāda ir kārtība, viņa paskaidroja, pie mums valda stingra kārtība. Meiteņu ceļasomas tiek izkravātas tūlīt pēc saņemšanas, un visas lietas tiek atliktas atpakaļ savās vietās tā, kā es to esmu noteikusi. Vinnijas mantas tika izkravātas reizē ar pārējo meiteņu mantām. Dabīgi, ka ceļasomu vēlāk sakravāja atpakaļ un nodeva to policijai tieši tādu, kāda tā bija saņemta.

Puaro pārjautāja:

-   Vai tieši tādu?

Viņš piegāja pie pretējās sienas.

-   Šeit noteikti ir uzgleznots slavenais Krenčesteras tilts ar katedrāli fonā.

-   Pilnīgi pareizi, mesjē Puaro. Acīmredzot Vinnija to uzgleznoja, lai sagādātu man patīkamu pārsteigumu. Tas bija ietīts papīrā un novietots ceļasomai paša virsū, ar uzrakstu "Mis Poupa i no Vinnijas". Tas no viņas bija ļoti mīļi.

-  Ak tā! Puaro noteica. Un ko jūs domājat par to kā par mākslas darbu?

Pats viņš bija redzējis daudzus Krenčesteras tilta gleznojumus. Tas bija temats, kurš katru gadu parā

dījās mākslas akadēmijas studentu izstādēs dažreiz kā eļļas gleznojums, citreiz kā akvarelis. Viņš bija to redzējis gan prasmīgi, gan viduvēji, gan neizteiksmīgi uzgleznotu. Bet ne reizi tas nebija uztriepts tik nevīžīgā manierē kā šajā audeklā.

Mis Poupa iecietīgi smaidīja.

Viņa atteica:

-  Meitenes vajag iedrošināt. Vinnija, protams, tiks mudināta strādāt labāk.

Puaro domīgi teica:

-   Būtu dabiskāk, ja viņa būtu lietojusi ūdenskrāsas, vai ne?

-   Jā. Es pat nenojautu, ka viņa mēģina gleznot ar eļļas krāsām.

-   Ahā! Herkuls Puaro iesaucās. Vai jūs neiebilstu, kundze?

Puaro noāķēja gleznu no sienas un pienesa to pie loga. Tur viņš to uzmanīgi pētīja un tad, pacēlis acis uz mis Poupu, teica:

-   Vai es varētu lūgt, kundze, lai jūs atdodat šo gleznu man?

-   Bet, mesjē Puaro!

-Tikai nemēģiniet izlikties, ka jums šī glezna patīk. Tā ir atbaidoša.

-   Ak, lai nav mākslinieciskas vērtības piekritu! Bet tas ir manas skolnieces darbs un…

-   Uzdrošinos apgalvot, kundze, ka tā ir visnepiemērotākā glezna, kas jelkad greznojusi šīs istabas sienas.

289

-  Tiešām nesaprotu, kāpēc jūs tā sakāt, mesjē Puaro.

A. Krisli 12

-  Tūlīt es jums to pierādīšu.

Izņēmis no kabatas pudelīti, sūkli un pāris lupatas, viņš sacīja:

-   Vispirms es gribētu, lai jūs noklausītos nelielu pasaku, kundze. Tai ir līdzība ar pasaku par neglīto pīlēnu, kas pārvērtās par gulbi.

Runādams viņš enerģiski tīrīja no gleznas Vinnijas triepuniu. Istabā bija jūtama terpentīna smaka.

-   Jūs droši vien pārāk bieži neapmeklējat rēvijas?

-  Nē, tās man šķiet tik nevērtīgas…

-   Jā, nevērtīgas, taču dažreiz tīri pamācošas. Esmu redzējis, kā pieredzējusi rēvijas māksliniece visbrīnumainākajā veidā pārvērš savu ārieni. Vienā ainā viņa ir kabarē zvaigzne burvīga un valdzinoša. Pēc desmit minūtēm viņa ir neattīstīts, mazasinīgs bērns, kas slimo ar adenoīdiem un ieģērbts fizkultūras tērpā. Vēl pēc desmit minūtēm viņa ir pārvērtusies par skrandainu čigānieti, kas pie savas kulbas zīlē nākotni.

-  Ļoti iespējams, bet es nesaprotu…

-   Es taču visu laiku cenšos jums izskaidrot, kā tika veikts triks uz dzelzceļa. Vinnija, skolniece ar gaišajām bizītēm, brillēm uz acīm un stīpiņu uz zobiem, ieiet tualetē. Pēc stundas viņa atkal parādās, bet kā inspektora Hērna vārdiem runājot luksusprece spilgtā iesaiņojumā. Caurspīdīgām zīda zeķēm kājās, augstpapēžu kurpēs, ūdeļādas kažoku mugurā, lai apslēptu skolnieces formas tērpu, ar galvā uztupinātu velveta skrandiņu, kas piesprausta pie citām un ko sauc par cepuri, bet uz sejas, ak, jā, uz sejas! Smiņķis, pūderis, lūpu krāsa, skropstu tuša viss, ko tik vēlies! Kāda ir īstā seja šai māksliniecei, kas tik veikli un prasmīgi prot pārvērsties? Dievs vien to zina! Bet jūs, kundze, jūs neko nenojautāt, lai gan tik bieži bijāt redzējusi, kā neveikla skolniece gandrīz kā pasakā pārvēršas par valdzinošu, labi audzinātu sabiedrības dāmu.

Mis Poupai aiz pārsteiguma aizrāvās elpa.

-   Vai jūs gribat teikt, ka Vinnija Kinga pārģērbās par…

-   Ne jau Vinnija Kinga nē! Vinnija tika nolaupīta, kad viņu Londonā veda no vienas dzelzceļa stacijas uz otru. Viņas vietu ieņēma mums zināmā veiklā māksliniece. Mis Bērnšova nekad nebija Vinniju Kingu redzējusi kā viņa varēja zināt, ka skolniece ar vaļīgi sapītām bizītēm un stīpiņu uz zobiem nemaz nav Vinnija Kinga. Tik tālu viss būtu kārtībā, bet viltvārde nevarēja atļauties ierasties šeit, jo jus pazināt īsto Vinniju. Tādējādi Vinnija milzīgā ātrumā nozūd tualetē, atkal uzrodas kā Džima Eliota sieva un ir pat ierakstīta viņa pasē! Gaišās bizītes, brilles, smalkās diega zeķītes, zobu stīpiņa visi šie sīkumi daudz vietas neaizņēma. Bet no smagajām, neizskatīgajām kurpēm un cepures šīs tik ļoti neparocīgās platmales angļu stilā tik viegli vis nevar tikt vaļā, un tās izlido laukā pa logu. Vēlāk Vinniju pārved pāri Lamanšam nevienam neinteresē slims, pa pusei apdullis bērns, ko ved no Anglijas uz Franciju, mierīgi izceļ no automašīnas un atstāj lielceļa malā. Ja viņa bijusi apdullināta ar skopolamīnu, viņa neatcerēsies tikpat kā neko no tā, kas noticis.

Mis Poupa platām acīm vērās Puaro. Viņa uzstājīgi jautāja:

-   Bet kāpēc? Kāds iemesls varēja būt šādai bezjēdzīgai maskarādei?

Puaro nopietni atbildēja:

-   Vinnijas bagāža. Šie blēži gribēja pārdabūt pāri robežai no Anglijas uz Franciju kaut ko tādu, kam visi muitas darbinieki dzen pēdas, proti zagtu mantu. Bet kur vēl atrast drošāku vietu par skolnieces ceļasomu? Jūs esat pazīstama, mis Poupa, jūsu vadītā iestāde ir ar labu slavu. Ziemeļu stacijā mazo pansionāta iemītnieču ceļasomas muitā tiek izlaistas cauri en bloc*. Šī bagāža taču pieder pazīstamās mis Poupas angļu skolas meitenēm! Un tad, pēc Vinnijas nolaupīšanas, liekas pilnīgi pašsaprotami, ka skolā ierodas policijas ierēdnis un savāc bērna bagāžu.

Herkuls Puaro pasmaidīja.

-   Bet, par laimi, skolā bija ieviests paradums pēc ceļasomu saņemšanas tūlīt tās izkravāt arī Vinnijas dāvanu jums, bet ne to pašu, ko Vinnija bija iesaiņojusi Krenčesterā.

Viņš pienāca mis Poupai tuvāk.

-   Jūs atdevāt šo gleznu man. Pavērojiet to tagad, un jūs būsiet spiesta atzīt, ka tā nav jūsu paraugskolai piemērota.

Puaro pastiepa notīrīto audeklu.

Kā uz burvja mājienu Krenčesteras tilts bija pazudis. Tā vietā sulīgos, matētos toņos bija vecmeistara uzgleznota aina no grieķu senatnes.

Puaro klusu teica:

-   Hipolites josta. Hipolite atdod savu jostu Hēraklam Rubensa gleznojums. Tas ir slavens mākslas darbs, mais tout de inčme* ne sevišķi piemērots jūsu viesistabai.

Mis Poupa viegli nosarka.

Hipolites roka atradās uz jostas, un nekā cita viņai mugurā nebija… Hēraklam pār plecu bija nevērīgi pārmesta lauvas āda. Jā, Rubensa gleznās cilvēka miesa ir sulīga, pat jutekliska…

Atguvusi līdzsvaru, mis Poupa teica:

-   Tiešām jauks mākslas darbs… Neskatoties uz to kā jūs sakāt galu galā ir jārēķinās ar vecāku uzskatiem. Daži no viņiem mēdz but ar aizspriedumiem… jūs jau mani sapratāt…

5.

Tieši tad, kad Puaro atstāja skolas ēku, notika spēcīgs uzbrukums. Viņu apstāja, ielenca un pārņēma savā varā vesels pūlis resnu, tievu, tumšmatainu un gaišmatainu meiteņu.

-   Mon Dieu! viņš murmināja. Šis ir īsts amazoņu uzbrukums!

Gaišmataina gara auguma meitene iesaucās:

-   Ir paklīdušas baumas…

Viņas saslēdzās ciešāk, tā ka Herkuls Puaro tika pilnīgi ielenkts un apdullināts ar jaunas, dzīvīguma pārpilnas sievišķības vilni. Divdesmit piecas meitenes ierunājās visas reizē, dažāda augstuma balstiņās, taču pateica vienu un to pašu frāzi:

Mesjē Puaro, vai jūs neierakstītu savu vārdu manā autogrāfu grāmatā?

X GĒriona ganĀmpulks

1.

-   Lūdzu, piedodiet, ka tā ielaužos pie jums, mesjē Puaro!

Mis Kārnebija drudžaini sažņaudza rokās somiņu un paliecās uz priekšu, pētlgi un norūpēti lūkodamās Puaro sejā. Viņa kā parasti runāja aizelsdamās.

Herkuls Puaro izbrīnā sarauca uzacis.

Mis Kārnebija bažīgi jautāja:

-  Jūs taču atceraties mani, vai ne?

Herkula Puaro acis iedzirkstljās. Viņš atbildēja:

-  Atceros jūs kā vienu no talantīgākajiem noziedznieku tipiem, kādu jelkad esmu saticis!

-   Ak Kungs, mesjē Puaro, vai tiešām jums jārunā tādas lietas? Jūs bijāt tik laipns pret mani. Mēs ar Emīliju jūs bieži atceramies, un, ja mēs redzam, ka par jums kaut kas publicēts avīzē, mēs to tūlīt izgriežam un ielīmējam īpašā kladītē. Kas attiecas uz Ogastu, mēs viņam esam iemācījušas jaunu triku. Mēs viņam sakām: "Mirsti par Serloku Holmsu, mirsti par misteru Fotšenu, mirsti par seru Henriju Merivelu!" un viņš nekustēdamies sēž, bet, tiklīdz mēs sakām: "Mirsti par mesjē Herkulu Puaro!" viņš noguļas zemē un guļ kā bluķis, pilnīgi nekustīgi un tik ilgi, kamēr mēs nedodam pavēli celties.

-   Jūtos dziļi aizkustināts, Puaro pateicās. Un kā klājas ce cher Auguste?

Mis Kārnebija saņēma rokas kā lūgšanā un kļuva daiļrunīga, cildinot savu Pekinas sunīti:

-   Ak, mesjē Puaro, viņš ir kļuvis vēl gudrāks nekā agrāk. Viņš saprot visu! Vai zināt, nesen es vienkārši apbrīnoju zīdainīti bērnu ratiņos un pēkšņi sajutu, ka mani kāds rausta, izrādās, tas bija Ogasts, kas par varītēm centās pārgrauzt saiti. Vai tas nav gudrs suns?

Puaro acis iedzirkstījās. Viņš teica:

-   Izskatās, ka Ogasts arī jutis tās noziedzīgās tieksmes, par kurām mēs nupat runājām.

Bet mis Kārnebija nesmējās. Viņas tuklā, patīkamā sejiņa ieguva raižpilnu un bēdīgu izteiksmi.

-Ak, mesjē Puaro, esmu tā noraizējusies!

Puaro laipni apvaicājās:

-   Par ko tad?

-  Jūs zināt, mesjē Puaro, es baidos… ļoti baidos, ka droši vien esmu rūdīta noziedzniece, ja tā varētu izteikties. Mani nomoka visādas idejas.

-  Kādas idejas?

-   Pavisam neparastas. Vakar, piemēram, man ienāca prātā patiešām izcili vienkāršs plāns, kā aplaupīt pastu. Es par to pat iepriekš nebiju domājusi tas man vienkārši uzreiz iešāvās prātā. Pēc tam es izdomāju vēl vienu atjautīgu veidu, kā izvairīties no muitas kontroles un nodokļiem… Esmu pārliecināta, simtprocentīgi pārliecināta, ka tas izdotos.

-   Droši vien, ka izdotos, Puaro sausi atteica. -Tur jau slēpjas jūsu plānu bīstamība.

-    Esmu noraizējusies, mesjē Puaro, turklāt stipri. Tā kā esmu audzināta, ievērojot stingrus morāles principus, tad visi šie plāni, kas ir tik pretlikumīgi, tik samaitāti, man pašai ļoti traucē. Man šķiet, ka visa nelaime sākas no tā, ka man ir pārāk daudz brīva laika. Esmu aizgājusi no lēdijas Hoginas un tagad strādāju pie kādas vecas kundzes katru dienu lasu viņai priekšā un rakstu vēstules. Vēstules es pabeidzu ātri vien, un, tiklīdz sāku lasīt, kundze aizsnaužas, bet es palieku sēžam, neko nedarīdama, un visiem zināms, ko tik cilvēks nesastrādā aiz gara laika.

-   Nu, nu, Puaro viņu mierināja.

-    Nesen es izlasīju ļoti mūsdienīgu grāmatu, kas pārtulkota no vācu valodas. Tajā noziedznieku tieksmes parādītas pavisam neparastā gaismā. Tur bija rakstīts, ka cilvēkam jāpārvar savi nelabie instinkti. Tieši šā iemesla dēļ es pie jums atnācu.

-  Jā? Puaro ieinteresējās.

-    Redziet, mesjē Puaro, domāju, ka man neliek mieru ne tik daudz samaitātība, kā tieksme pēc satraucoša pārdzīvojuma. Diemžēl mana dzīve ir aizritējusi diezgan vienmuļi. vSķiet, pasākums… hm… ar Pekinas sunīšiem būs bijusi vienīgā reize, kad es patiešām dzīvoju. Protams, tas ir peļami, bet, kā rakstīts manā grāmatā, patiesībai jāskatās tieši acīs. Atnācu pie jums, mesjē Puaro, jo cerēju, ka noteikti ir kāda iespēja pārvarēt šo tieksmi pēc satraucoša pārdzīvojuma, dodot tai iespēju izpausties un, ja tā varētu teikt, pie reizes pārbaudot nezinātniska viedokļa pareizību.

-   Ak tā, Puaro noteica. Tad jūs man iesakāt sevi kā kolēģi?

Mis Kārnebija nosarka.

-   No manas puses tā ir par daudz liela iedomība. Es to zinu. Bet jūs toreiz bijāt tik laipns…

Mis Kārnebija apklusa. Viņas blāvi zilajās acīs vīdēja tā suniskā izteiksme, kāda piemīt dzīvniekam, kas lūdzas līdzi uz pastaigu, labi zinādams, ka tas ir bezcerīgi.

-  Tā ir laba doma, Herkuls Puaro lēni teica.

-   Saprotams, esmu ne pārāk gudra, mis Kārnebija paskaidroja. Bet man piemīt labas izlikšanās spējas. Man tādām ir jābūt, citādi es ne mirkli nevarētu strādāt par laika kavētāju. Turklāt es izliekos muļķīgāka, nekā patiesībā esmu, un tam parasti ir ļoti labi rezultāti.

Herkuls Puaro iesmējās un teica:

-Jūs mani sajūsmināt,jaunkundz!

-   Ak kungs, mesjē Puaro, cik jūs esat labs pret mani! Tad jūs man ļaujat cerēt? Tā ir sagadījies, ka tikko esmu saņēmusi nelielu mantojumu pavisam nelielu, taču māsai un man tas dod iespēju itin ciešami iztikt, tā ka es vairs neesmu pilnīgi atkarīga no nopelnītā.

-   Man jāpadomā, Puaro teica, kur jūsu talantu vislabāk likt lietā. Šķiet, ka jums pašai nav nekādu priekšlikumu?

-   Vai zināt, jūs patiešām protat lasīt otra cilvēka domas, mesjē Puaro. Pēdējā laikā es uztraucos par kādu draudzeni. Gribēju jau jums prasīt padomu. Iespējams, jūs uzskatīsiet, ka tā ir tikai vecmeitas iedoma, sazin kāda fantāzija. Cilvēkam dažkārt piemīt tieksme pārspīlēt un saskatīt nodomu tur, kur varbūt ir tikai sagadīšanās.

-  Es tiešām nedomāju, ka jūs pārspīlējat, mis Kārnebij. Pastāstiet, kas jums ir uz sirds!

-   Nu, man ir draudzene, ļoti laba draudzene, kaut arī pēdējos gados mēs tikpat kā neesam redzējušās. Viņu sauc Emilīna Klega. Viņa aizprecējās uz Ziemeļangliju, un pirms pāris gadiem viņas vīrs nomira, nodrošinādams atraitnei pārtikušu dzīvi. Pēc vīra nāves Emilīna jutās nelaimīga un vientuļa, un mani satrauc tas, ka dažos gadījumos viņa rīkojas diezgan muļķīgi, varbūt pat lētticīgi. Reliģija, mesjē Puaro, var but liels palīgs un balsts bet tikai pareizā ticībā.

-  Vai jūs to attiecināt uz grieķu baznīcu?

Mis Kārnebija izskatījās satriekta.

-   Nē, nepavisam. Es domāju anglikāņu baznīcu. Un, kaut arī es neatbalstu Romas katoļus, tos atzīst pasaule. Tāpat metodisti un kongregācijas locekļi tās visas ir pazīstamas un cienījamas organizācijas. Bet es tiešām neciešu visas šīs dīvainās sektas. Tās vienkārši izaug kā sēnes pēc lietus. Tās spēlē cilvēkiem uz jutām, bet dažreiz es sāku šaubīties, vai tajās vispār pastāv kāda ticība.

-    Vai jums ir aizdomas, ka jūsu draudzeni terorizē kāda no šādām sektām?^

-   Noteikti, pie tam stipras. Šīs sektas locekļi paši sevi dēvē par Avju gana ganāmpulku. Viņu mītne ir Devonšīrā ļoti jaukā muižā pie jūras. Viņu pašu vārdiem runājot, sektas piekritēji dodas uz turieni, lai piedalītos Pārveidošanās rituālā. Tas ilgst divas nedēļas, un tā laikā notiek reliģiska satura dievkalpojumi un rituāli. Bez tam vēl trīsreiz gadā tiek svinēti svētki ganību Tuvošanās, ganību Pilnbrieds un ganību Novākšana.

-   Pēdējie ir vismuļķīgākie, Puaro piebilda, tāpēc, ka ganības neviens nenovāc.

-   Visa tā padarīšana ir viena vienīga muļķošanās, mis Kārnebija viņu dedzīgi atbalstīja. Visa sekta balstās uz šā pasākuma vadoni, kuru sauc par Lielo ganu. Tas ir kaut kāds doktors Andersens, jādomā, ļoti izskatīgs vīrietis un ar stāju.

-  Kas sevišķi pievelk sievietes, vai ne tā?

-    Diemžēl jā, — mis Kārnebija nopūtās. Mans tēvs bija ļoti skaists vīrietis, un dažreiz viņš savā draudzē nonāca neveiklā situācijā. Dāmas sacenšoties izšuva nez cik garīdznieka amata tērpu, tāpat arī strīdējās par baznīcas pienākumu sadali…

Kavēdamās atmiņās, viņa pašūpoja galvu.

-   Vai Lielā ganāmpulka avis ir galvenokārt sievietes?

-   Pēc manām domām, trīs ceturtdaļas no visa ta bara. Vīrieši tur pa lielākai daļai ir savādnieki. Šīs sektas darbība galvenokārt atkarīga no sievietēm un viņu sagādātajiem naudas līdzekļiem.

-   Ahā! Puaro noteica. Beidzot mēs pie tā esam nonākuši. Runājot atklāti, jūs uzskatāt, ka visa šī lieta ir krāpšana.

-   Atklāti sakot, mesjē Puaro, uzskatu gan. Bet ir vēl viena lieta, kas man sagādā raizes. Nejauši uzzināju, ka mana nabaga draudzene ir tā aizrāvusies ar šo ticību, ka nesen esot uzrakstījusi testamentu, kurā novēlot visu savu mantu šai sektai.

Puaro strauji pavaicāja;

-   Vai viņai to ieteica?

-   Atklāti sakot nē. Tā bija pilnīgi viņas pašas iniciatīva. Lielais avju gans parādīja viņai jaunu ceļu dzīvē tā ka viss viņai piederošais pēc viņas nāves pāries Ganāmpulka kopīpašumā. Man tiešām rodas bažas…

-  Turpiniet es klausos…

-   Ziedotāju vidū ir dažas ļoti bagātas sievietes. Pēdējā gada laikā trīs no viņām nomira.

-   Atstājot visu savu naudu šai sektai?

-Jā.

-       Un tas nav izsaucis nekādus protestus no mantinieku puses? Domāju, būtu pašsaprotami, ka radinieki sāktu tiesāties.

-   Redziet, mesjē Puaro, šajās sanākšanās parasti piedalās tikai vientuļas sievietes, kam nav ne tuvu radu, ne draugu.

Puaro domīgi pamāja ar galvu. Mis Kārnebija steidzīgi turpināja:

-   Kā man izdevās noskaidrot, viņas visas mira dabīgā nāvē. Kā dzirdēju, vienai no viņām bija plaušu karsonis, otrai gripa, bet trešā mira no kuņģa čūlas. Nevienā gadījumā nebija nekādu aizdomīgu apstākļu un neviena no viņām mirstot neatradās Grīnhilzas svētnīcā Devonšīrā, bet visas nomira savās mnjās. Nav šaubu, ka nebija nekā aizdomīga, taču tik un tā es… nu… man negribētos, ka Emijai kas notiktu.

Saņēmusi rokas, vina lūdzoši vērās Puaro.

Viņš labu laiku klusēja, un, kad atkal ierunājās, balss bija kļuvusi zema un nopietna.

-   Vai jūs man neiedotu vai arī nepalīdzētu atrast to sektas sieviešu vārdus un adreses, kuras mirušas nesen?

-Jā, protams, mesjē Puaro!

Puaro lēni turpināja:

-    Jaunkundz, es zinu, ka jūs esat sieviete, kam piemīt izcila drosme un apņēmība. Turklāt jūs protat lieliski tēlot. Vai jūs nebūtu ar mieru uzņemties darbiņu, kurā jums var draudēt diezgan lielas briesmas?

-   Es par to tikai priecāšos! piedzīvojumu kārā mis Kārnebija iesaucās.

Puaro brīdinoši teica:

-    Ja tur tiešām kaut kas nav kārtībā, jums draudēs ļoti nopietnas briesmas. Ceru, ka jūs aptverat tas var izrādīties pavisam nekaitīgs pasākums, bet tikpat labi viss var būt nopietni. Lai to uzzinātu, jums pašai būs jākļūst par Lielā ganāmpulka avi. Es jums ieteiktu palielināt jūsu mantoto summu. Kļūstiet par pārtikušu sievieti, kurai dzīvē nav nekāda mērķa. Sāciet kritizēt savas draudzenes Emilīnas ticību paziņojiet, ka tā ir muļķīga! Viņa dedzīgi vēlēsies pierādīt jums pretējo. Ļaujiet sevi pierunāt, piekrītiet pati doties uz Grinhilzas svētnīcu! Un tur jūs kritīsiet par upuri doktora Andersena pārliecības spēkam un magnētiskajai ietekmei. Domāju, ka jūs ar to tiksiet galā.

Mis Kārnebija pieticīgi pasmaidīja.

-   Domāju, ka tikšu galā ar pilnīgi visu.

2.

-Nu, draugs, vai jums ir kas īpaši man?

Galvenais inspektors Džeps domīgi paskatījās uz mazo vīriņu, tad bēdīgi atteica:

-   Nekā tāda, kas man pašam ietu pie sirds, Puaro. Man līdz nāvei apnikuši šie garmatainie, ticīgie īpatņi. Viņi piebāž lētticīgām sievietēm pilnu galvu ar visādiem elkiem. Bet šis doktors ir varen piesardzīgs viņam nekur nevar piesieties. Tur visi liekas mazliet jukuši, bet citādi nekaitīgi.

-  Vai jūs esat kaut ko uzzinājis par šo doktoru Andersenu?

-   Es painteresējos par viņa pagātni. Viņš bijis daudzsološs ķīmiķis, bet izmests no kādas Vācijas universitātes. Liekas, ka viņa māte ir ebrejiete. Viņš vienmēr dedzīgi vēlējies studēt Austrumu filozofiju un ticību, veltījis tam visu savu brīvo laiku un par šo tematu sarakstījis dažādus rakstus daži no tiem man likās pavisam neprātīgi.

-  Tātad pilnīgi iespejams, ka viņš ir vienkārši fanātiķis?

-   Pilnīgi iespējams.

-  Un kā ar vārdiem un adresēm, kuras es jums iedevu?

-   Tur viss likās kārtībā. Mis Everita mira no hroniska kolīta. Viņas ārsts galvoja, ka viņa mirusi no rīta. Misis Loida mira no bronhopneimonijas, bet lēdija Vesterna no tuberkulozes. Viņa ar to slimoja daudzus gadus vēl ilgi pirms tam, kad sapinās ar šo te publiku. Mis Lī mira kaut kur Anglijas ziemeļos viņa esot saindējusies ar salātiem. Trīs vecās dāmas saslima un nomira savās mājās, bet misis Loida mira viesnīcā Francijas dienvidos. Neviens no šiem miršanas gadījumiem nekādi nav saistīts ar Lielo ganāmpulku vai Andersena dzīvesvietu Devonšīrā. Tā droši vien ir sagadīšanās. Viss izrādījies pilnīgā kārtībā.

Herkuls Puaro nopūlās un tad teica:

-   Un tomēr, mon chcr, man ir tāda sajūta, ka šis būs mans desmitais Hērakla varoņdarbs. Tā vien šķiet, ka doktors Andersens ir milzis Gērions un mans uzdevums ir viņu iznīcināt.

Džeps satrūcies palūkojās detektīvā:

-  Paklau, Puaro, vai jūs gadījumā pēdējā laikā nenodarbojaties ar ekscentriskas literatūras lasīšanu?

Puaro cienīgi atteica:

-   Manas piebildes kā vienmēr ir precīzas pateiktas īstā laikā un īstā vietā.

-   Jūs varētu organizēt piekritējus pats savai ticībai, Džeps ieteica, ar šādu moto: "Neviens nav tik gudrs kā Herkuls Puaro. Āmen. Pilnīgi slepeni. Atkārtot ad lib*!"

3.

-   Šeit ir tik brīnišķīgi tāds miers visapkārt! mis Kārnebija jūsmoja, dziļi un aizgrābti elpodama.

-   Es taču tev to teicu, Emij, Emilīna Klega atbildēja.

Abas draudzenes sēdēja kalna nogāzē, lūkodamās uz plašo un tumšzilo jūras klaidu sev priekšā. Zāle viņām pie kājām bija spilgti zaļa, bet zeme un klintis visapkārt blāzmoja tumšsarkanā krāsā. Nelielais īpašums, kuru visi tagad sauca par Grīnhilzas svētnīcu, atradās uz zemesraga un aizņēma apmēram sešus akrus. Tā bija gandrīz vai saliņa, jo ar cietzemi to savienoja tikai šaura zemes strēle.

Misis Klega sapņaini runāja:

-   Sarkanā zeme kvēlojoša un daudzsološa, kur liktenis piepildās trīskārtīgi.

Mis Kārnebija dziļi nopūtās un piebilda:

-   Domāju, ka Meistars vakar sprediķī to izteica tik skaisti.

-   Pagaidi, viņas draudzene deva padomu, līdz šīvakara svētkiem ganību Pilnbriedam!

-   Gaidu tos ar nepacietību, mis Kārnebija piebalsoja.

-   Tu pārliecināsies, ka tas ir brīnišķīgs garīgs pārdzīvojums, viņas draudzene apsolīja.

Mis Kārnebija bija ieradusies Grīnhilzas svētnīcā pirms nedēļas. Ierodoties viņas attieksme bija šāda:

-   Nu, kas tās par muļķībām? Tiešām, Emilīn, no tādas saprātīgas sievietes es to negaidīju!

Iepriekšējās pārrunās ar doktoru Andersenu viņa bija skaidri izklāstījusi savu nostāju.

-   Es negribētu, lai kāds domātu, ka esmu šeit ielavījusies viltus ceļā, doktor Andersen. Mans tēvs bija anglikāņu baznīcas mācītājs, un es nekad neesmu mainījusi savu ticību. Es neatbalstu pagāniskas mācības.

Lielais, zeltmatainais vīrietis bija uzsmaidījis ļoti jauku un saprotošu smaidu. Viņš iecietīgi skatījās uz tuklo, kareivīgi noskaņoto sievieti, kas bija diezgan draudīgi izslējusies krēslā.

-   Cienījamā mis Kārnebij, viņš sacīja, jūs esat misis Klegas draudzene un tāpēc tiekat labprāt šeit uzņemta. Ticiet man, mūsu mācība nav pagāniska. Seit tiek aicinātas visas ticības un visas vienlīdz cienītas.

-   Bet tā nevajadzētu būt, godājamā nelaiķa Tomasa Kārnebija uzticamā meita iebilda.

Atliekdamies krēslā atpakaļ, Meistars savā izteiksmīgajā balsī sacīja:

-   Mana Tēva nams ir mans miteklis, Atcerieties to, mis Kārnebij!

Kad abas draudzenes bija atvadījušās no doktora Andersena, mis Kārnebija noteica:

-   Viņš ir patiešām skaists vīrietis.

-   Jā, Emilīna Klega atbildēja, un tik brīnišķīgi apgarots.

Mis Kārnebija piekrita. Tā bija taisnība viņa pati bija jutusies kā no citurienes, kā apgarota…

Emija saņēma sevi rokās. Viņa šeit nebija ieradusies, lai padotos Lielā avju gana valdzinājumam, vienalga ar apgarotību vai bez tās. Viņa mēģināja atsaukt atmiņā Herkulu Puaro. Taču Puaro likās tik tāls un tik dīvaini pasaulīgs.

"Emij," mis Kārnebija sev teica, "attopies! Atceries, kāpēc tu šeit atrodies…"

Bet, dienām ritot, viņa arvien no jauna pieķēra sevi pie domas, ka pārāk bieži pakļaujas Grīnhilzas burvībai. Miers, nemākslotība, garšīga, kaut arī vienkārša barība, sprediķu skaistums ar Mīlestības un Pielūgsmes vārdiem tajos, vienkāršie, aizkustinošie Meistara vārdi, aicinot uz visu to, kas cilvēkā ir vislabākais un viscēlākais, jā, šeit neienāca pasaules nesaskaņas un ēnas puses. Te valdīja Miers un Mīlestība…

Un šovakar bija lielie vasaras svētki ganību Pilnbrieda svētki. Un tajos viņa, Emija Kārnebija, tiks uzņemta par ganāmpulka avi.

Svētki notika baltā, mirdzošā, no betona būvētā ēkā, kuru jaunuzņemtās avis sauca par Svēto aploku. Šeit tieši pirms saules rieta pulcējās visi rituāla dalībnieki. Uz pleciem viņiem bija aitādas apmetņi, bet kājās sandales. Viņu rokas bija līdz pleciem kailas. Aploka centrā uz paaugstinājuma stāvēja doktors Andersens. Lielais vīrietis ar zeltainajiem matiem un zilajām acīm, gaišo bārdu un brīnišķīgo profilu nekad agrāk nebija izskatījies tik neatvairāms kā šoreiz. Viņš bija ģērbies zaļā tērpā, bet rokā turēja apzeltītu aitu gana spieķi.

Doktors pacēla to uz augšu, un pār klātesošajiem nolaidās nāves klusums.

-   Kur ir manas avis?

Viss ganāmpulks atbildēja:

-   Mēs esam šeit, ak, avju gan!

-   Pildiet savas sirdis ar līksmību un pateicību, jo šīs ir Līksmības dzīres!

-   Līksmības dzīres, un mēs līksmojam!

-   Jums vairs nebūs bēdu, nebūs sāpju. Jums būs viena vienīga līksmība!

-   Viena vienīga līksmība…

-   Cik galvu ir Avju ganam?

-    Trīs galvas zelta galva, sudraba galva un skanošā misiņa galva.

-Cik ķermeņu ir avīm?

-    Trīs ķermeņi miesa, samaitāšana un gaisma.

-   Kā jūs ganāmpulkā tiksiet apzīmēti?

-   Ar Asins zvērestu.

-   Vai jūs esat gatavi šim zvērestam?

-   Esam!

-   Aizsieniet savas acis un izstiepiet labo roku!

Pūlis paklausīgi aizsēja acis ar šim nolūkam paredzētām zaļām šallēm. Mis Kārnebija izstiepa roku tāpat kā pārējie.

Lielais avju gans virzījās pa sava ganāmpulka rindām. Bija dzirdami gan sajūsmas izsaucieni, gan sāpju vaidi.

Mis Kārnebija pie sevis nikni nomurmināja:

-    Visa šī padarīšana ir vistīrākā zaimošana! Šāda ticīgo krišana histērijā ir vienkārši nožēlojama. Es gan palikšu pilnīgi vienaldzīga un novērošu cilvēku reakciju. Es nedrīkstu aizrauties nedrīkstu…

Lielais avju gans bija nonācis līdz viņai. Mis Kārnebija juta, ka viņas roku paņem, patur un tad iedur tajā ar kaut ko asu. Avju gana balss ieteicās:

-  Asins zvērests, kas nes līksmību.

Viņš devās tālāk.

Beidzot atskanēja komanda:

-  Atsieniet acis un baudiet iedvesmas priekus!

Tajā brīdī rietēja saule. Mis Kārnebija paskatījās apkārt. Kopā ar pārējiem viņa lēni soļoja ārā no aploka un pēkšņi sajutās pacilāta un laimīga. Viņa noslīga mīkstajā zālē. Kāpēc viņa visu laiku bija domājusi, ka ir vientuļa, atstāta un ka mūžs jau nodzīvots? Dzīve bija brīnišķīga un viņai arī viss bija brīnišķīgi! Viņai piemita milzīgas spējas domāt un sapņot. Nebija nekā

tāda, ko vina nevarētu veikt.

>

Emiju Kārnebiju pārpludināja milzīgs pacilātības vilnis. Viņa pamanīja, ka visi pārējie, kas atradās līdzās, pēkšņi šķiet izauguši līdz milzīgiem apmēriem.

"Gluži kā staigājoši milzu koki…" mis Kārnebija pie sevis godbijīgi nodomāja.

Viņa izslēja galvu. Tas bija valdonīgs žests ar to taču viņa spēja valdīt pār pasauli. Salīdzinājumā ar viņu Cēzars, Napoleons un Hitlers bija mazi, nožēlojami cilvēciņi. Viņiem nebija ne jausmas, ko viņa, Emija Kārnebija, spēj paveikt. Rīt viņa uz visas Zemes pasludinās Mieru un vispārēju Brālību. Vairs nebūs ne karu, ne nabadzības, ne slimību! Viņa, Emija Kārnebija, radīs jaunu pasauli!

Bet nav vajadzības steigties. Laiks ir apstājies… Ritēja minūte pēc minūtes, stunda pēc stundas. Mis Kārnebija juta smagumu locekļos, bet domas raisījās viegli un brīvi. Tās varēja pēc vēlēšanās klejot pa visu izplatījumu. Viņa gulēja un guļot redzēja sapņus… milzīgus plašumus… dižas ēkas… jaunu un brīnišķu pasauli.

Pakāpeniski šī pasaule saplaka. Mis Kārnebija nožāvājās un pakustināja notirpušos locekļus. Kas tad noticis kopš vakardienas? Viņa bija redzējusi sapņus…

Spīdēja mēness. Tā gaismā mis Kārnebija tikko varēja saskatīt pulksteņa ciparnīcu. Viņai par lielu izbrīnu, pulkstenis rādīja bez piecpadsmit minūtēm desmit. Mis Kārnebija zināja, ka saule norietējusi astoņos desmit. Tātad viss sācies tikai pirms stundas un trīsdesmit piecām minūtēm? Neticami, un tomēr.

-   Ievērības cienīgs fakts, mis Kārnebija pie sevis noteica.

4.

Herkuls Puaro mis Kārnebijai paskaidroja:

-   Jums cieši jāseko maniem norādījumiem. Vai saprotat?

-   Pilnīgi, mesjē Puaro. Varat uz mani paļauties.

-   Vai esat runājusi ar doktoru Andersenu par savu nodomu ziedot naudu kultam?

-   Jā, mesjē Puaro. Es runāju ar pašu Meistaru, piedodiet doktoru Andersenu. Ļoti emocionāli pastāstīju viņam, kādu iespaidu uz mani atstāja viss šeit redzētais kā es atnācu uz šejieni, lai pazobotos, un paliku, lai ticētu. Viss, ko es viņam teicu, man pašai likās patiesība. Redziet, doktoram Andersenam piemīt milzīgs suģestējošs spēks.

-   Varu iedomāties, Herkuls Puaro sausi atteica.

-   Viņš izturējās ārkārtīgi pārliecinoši bija uzreiz jūtams, ka nauda viņam ir pilnīgi vienaldzīga. "Ziedojiet, cik varat," viņš teica, smaidīdams savu pievilcīgo smaidu, "ja nevarat dot neko, arī tam nav nozīmes. Tik un tā jūs esat uzņemta mūsu pulkā." "Ak, doktor Andersen, es neesmu pārāk slikti situēta. Tikko no kāda attāla radinieka mantojumā saņēmu ievērojamu naudas summu, un, lai gan pašlaik nevaru ar šo naudu rīkoties, kamēr nav nokārtotas visas formalitātes, ir viena lieta, ko es gribētu nokārtot tūlīt." Tad es viņam paskaidroju, ka man tiek sastādīts testaments, kurā es visu naudu gribu novēlēt viņa brālībai, jo man nav tuvu radu.

-   Un viņš bija tik laipns un piekrita šādam novēlējumam?

-   Viņš bija dikti atturīgs un teica, ka vēl paiešot daudzi gadi, pirms es pārcelšos uz citu dzīvi, un viņš man uzreiz varot pateikt, ka no manas dzīves ir bijuši izsvītroti gari sajūsmas un garīga piepildījuma gadi. Doktors Andersens prot runāt tik aizkustinoši.

-  Tā liekas gan.

Puaro to pateica sausā tonī. Viņš turpināja:

-   Vai jūs viņam kaut ko minējāt par savu veselības stāvokli?

-   Jā, mesjē Puaro, es doktoram teicu, ka man ir slimas plaušas, bet, tā kā pirms vairākiem gadiem atkārtoti ārstējos sanatorijā, ceru, ka tagad esmu pilnīgi vesela.

-   Lieliski!

-   Tad kāpēc man jāstāsta, ka slimoju ar tuberkulozi, ja esmu vesela kā rutks?

-   Es jums galvoju, ka tas ir nepieciešams. Vai jūs doktoram teicāt kaut ko arī par savu draudzeni?

-   Jā. Es viņam pastāstīju kā lielu noslēpumu, ka mana draudzene Emilīna pavisam drīz papildus tam īpašumam, ko viņa mantojusi no vīra, iegūs vēl lielāku naudas summu no krustmātes, kas viņai bija stipri pieķērusies.

-   Eh bicn, tam vajadzētu misis Klegu uz kādu laiku pasargāt no briesmām.

-  Ak, mesjē Puaro, vai jūs tiešām uzskatāt, ka tādas pastāv?

-   Tieši to jau es visu laiku cenšos izzināt. Vai jūs svētnīcā esat satikusi misteru Koulu?

-   Pēdējā reizē es tur tiešām tādu satiku. Tas bija visai īpatnējs vīrietis. Viņš valkā zāles zaļus šortus un pārtiek tikai no kāpostiem. Viņš ir fanātisks ticīgais.

-   Eh bicn, viss virzās uz priekšu, kā nākas. Izsaku jums atzinību par jūsu līdzšinējo darbu tagad viss ir sagatavots rudens svētkiem.

5.

-   Mis Kārnebij vienu mirklīti!

Acīm drudžaini spīdot, misters Kouls centās aizkavēt mis Kārnebiju.

-   Es redzēju vīziju, ārkārtīgi zīmīgu vīziju. Man tā jums jāizstāsta.

Mis Kārnebija nopūtās. Viņai diez ko nepatika ne misters Kouls, ne viņa vīzijas. Bija brīži, kad viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka misters Kouls nav pie pilna prāta.

Mis Kārnebija uzskatīja, ka dažreiz šīs parādības kļūst apgrūtinošas. Tās atgādināja dažas pārāk vaļsirdīgas lappuses tajā modernajā vācu grāmatā par zemapziņu, kuras viņa bija lasījusi pirms atbraukšanas uz Devonšīru.

Acīm drudžaini spīdot un lūpām raustoties, misters Kouls satraukti runāja:

-   Es gremdējos pārdomās par dzīves Piepildījumu, par augstāko vienreizīguma Līksmību, un tad, ziniet, man acis atvērās, un es ieraudzīju. ..

Mis Kārnebija saņēmās un cerēja, ka mistera Koula vīzijas nebūs tik aizskarošas kā pagājušajā reizē, kad viņš, šķiet, bija redzējis svinīgu laulību ceremoniju starp seno šumeru dievu un dievieti.

-   Es redzēju, misters Kouls pieliecās viņai tuvāk, smagi elpodams un pavisam neprātīgu acu skatienu, kā pravietis Elija* savos ugunīgajos ratos nobrauc lejup no debesīm.

Mis Kārnebija atviegloti nopūtās. Elija skanēja daudz labāk, pravietim Elijam nebija nekādas vainas.

-   Apakšā, misters Kouls turpināja, bija feniķiešu dieva Baala altāris, simtiem altāru. Kāda balss mani uzrunāja: "Skaties, pieraksti, un tu būsi liecinieks tam, ko redzēsi!"

Viņš apklusa, un mis Kārnebija pieklājīgi nomurmināja:

-Jā?

-   Uz altāriem bija piesieti bezpalīdzīgi upuri, gaidīdami nenovēršamo nāvi. Tās bija jaunavas, simtiem jaunavu jaunas, skaistas, kailas meitenes…

Misters Kouls nošmakstināja lūpas, bet mis Kārnebija nosarka.

-Tad no dienvidiem parādījās kraukļi Odina kraukļi. Viņi sastapās ar Elijas kraukļiem, kopā riņķoja pa debesīm, tad metās lejup un izknāba upuriem acis, un tie vaidēja un grieza zobus, bet balss atkal sauca:

"Nesiet upuri jo šajā dienā Jehova un Odins parakstīs asins brālību!" Tad priesteri uzklupa upuriem, pacēla nažus un sakropļoja savus upurus.

Mis Kārnebija izmisīgi centās tikt vaļā no sava mocītāja, kurš, siekalām šķīstot, turpināja vāvuļot ar sadistisku dedzību.

-   Piedodiet, lūdzu, vienu brītiņu!

Viņa steidzīgi uzrunāja Lipskoumu, vīrieti, kas apdzīvoja vārtsarga namiņu pie ieejas Grīnhilzā un nejauši gāja garām.

-   Interesanti, mis Kārnebija teica, vai jūs neesat atradis manu brošiņu? Es to droši vien esmu kaut kur zālē pazaudējusi.

Lipskoums, kuru neietekmēja Grīnhilzā valdošā vispārējā gaišā un patīkamā noskaņa, tikai atrūca, ka viņš neesot redzējis nekādu brošiņu. Viņa darbs te neesot meklēt pazudušas mantas. Viņš centās no mis Kārnebijas atkratīties, taču viņa sekoja, visu laiku murminot par savu brošiņu, līdz viņi bija nonākuši drošā attālumā no mistera Koula pārāk lielās dedzības.

Tajā brīdī no lielā aploka iznāca pats Meistars, un, viņa laipnā smaida iedrošināta, mis Kārnebija uzdrošinājās uzticēt viņam savas bažas. Vai viņš nedomājot, ka misters Kouls ir diezgan… diezgan tāds…

Meistars uzlika roku viņai uz pleca.

-   Jums jāatmet bailes, viņš teica. īsta Mīlestība nepazīst baiļu…

-  Bet man liekas, ka misters Kouls ir jucis. Ar visām savām vīzijām viņš…

-   Un tomēr, Meistars paskaidroja, viņš redz, kaut arī nepilnīgi… caur savas jutekliskās Dabas prizmu. Bet pienāks tā diena, kad viņš ieraudzīs garīgi aci pret aci.

Mis Kārnebija apjuka. Ja uz to skatās no šāda viedokļa… Viņas protesta gars manāmi saplaka.

-   Bet vai tiešām, viņa pajautāja, Lipskoumam jābūt tik drausmīgi rupjam?

Meistars atkal veltīja viņai savu eņģelisko smaidu.

-   Lipskoums, viņš paskaidroja, ir uzticams sargsuns. Viņš ir rupjš un primitīvs, bet uzticams pilnīgi uzticams.

Doktors Andersens aizsoļoja. Mis Kārnebija redzēja, ka viņš satiek misteru Koulu, apstājas un uzliek roku tam uz pleca. Viņa cerēja, ka Meistara ietekmē Koula vīzijas nākotnē varētu kļūt mazāk jutekliskas…

Lai nu kā, bet līdz rudens svētkiem bija palikusi tikai nedēļa.

6.

Pirmssvētku dienā mis Kārnebija un Herkuls Puaro satikās nelielā tējnīcā mazā, miegainā pilsētiņā, kuru sauca par Ņūtonas Vudberiju.

Mis Kārnebija bija sasarkusi un pat vēl vairāk aizelsusies nekā parasti. Viņa malkoja tēju un ar pirkstiem knibināja smalkmaizīti.

Puaro šo to pajautāja, bet saņēma vienzilbīgas atbildes.

Viņš atkal jautāja:

-  Cik daudz ļaužu piedalīsies svētkos?

-   Domāju, ka simt divdesmit. Emilīna, protams, arī ir šeit, un misters Kouls pēdējā laikā kļuvis pavisam dīvains viņš redz vīzijas. Dažas no tām viņš man aprakstīja tās bija tiešām īpatnējas. Es ceru… es no sirds ceru, ka viņš nav nenormāls. Tad vēl būs diezgan daudz jaunu biedru gandrīz divdesmit.

-   Labi. Vai jūs atceraties, kas jums jādara?

Pēc laba klusuma brīža mis Kārnebija diezgan

dīvainā balsī sacīja:

-   Es visu atceros, ko jūs man teicāt, mesjē Puaro…

-   Trēs bicn!*

Pēkšņi Emija Kārnebija, uzsverot katru vārdu, teica:

-   Bet -es-tonedarīšu!

Herkuls Puaro pārsteigts viņu uzlūkoja.

Mis Kārnebija piecēlās, un viņas balss kļuva histēriska:

-  Jūs mani sūtījāt uz šejieni izspiegot doktoru Andersenu. Par ko tik jūs viņu neturējāt aizdomās! Bet viņš ir brīnišķīgs vīrietis liels Skolotājs! Es viņam ticu ar sirdi un dvēseli. Un es atsakos spiegot jūsu uzdevumā, mesjē Puaro! Esmu viena no avju gana jēriem. Meistars grib pasaulei sludināt jaunu ziņu, un no tā brīža es piederu viņam ar sirdi un dvēseli. Un es, lūdzu, gribu samaksāt par savu tēju pati!

Ar šiem vārdiem mis Kārnebija, uzsviedusi uz galdiņa pāris monētas, izmetās ārā no tējnīcas.

-   Nom ci' un nom d' un nom*, Herkuls Puaro nobrīnījās.

Oficiantei bija jāuzbilst divas reizes, pirms viņš apjēdza, ka atnests rēķins. Puaro sajuta kāda pie blakusgaldiņa sēdoša nelaipna izskata vīrieša ieinteresēto skatienu, nosarka, samaksāja, piecēlās un izgāja ārā.

Viņš saspringti domāja.

7.

Un atkal Lielajā aplokā bija sapulcējušās avis. Atkal sākās dziedošā, monotonā jautājumu un atbilžu ceremonija.

-  Vai jūs esat gatavi zvērestam?

-   Mēs esam.

-  Aizsieniet acis un izstiepiet labo roku!

Lielais avju gans, ļoti iespaidīgs savā zaļajā

tērpā, lēni soļoja starp gaidošo cilvēku rindām. Veģetārietis un vīzijas redzošais misters Kouls, kas tupēja blakus mis Kārnebijai, adatai ieduroties rokā, izdvesa sajūsminātu nopūtu.

Lielais avju gans apstājās pie mis Kārnebijas un pieskārās viņas rokai…

-Nē, jūs nedrīkstat! Neko tādu…

Tas bija kas neticams un neparedzēts. Atskanēja kāju šļūkāšana un dusmu kliedzieni. Kad zaļie apsēji bija norauti, visu acīm atklājās neticama aina Lielais gans locījās aitādās tērptā mistera Koula un vēl kāda sektas locekļa rokās.^

Atrā, profesionālā balsī misters Kouls paziņoja:

-   Un man ir orderis jūsu arestam. Man jūs jabrīdina, ka viss, ko jūs no šī brīža teiksiet, var tikt izmantots kā liecība tiesā.

Pie aitu Aploka durvīm bija redzami vēl daži zilās policistu formās tērpti stāvi.

Kāds iekliedzās:

-   Policija! Viņi saķēruši Meistaru…

Viss bars bija satriekts un pārbiedēts… Viņu acīs Lielais gans bija moceklis, kas, tāpat kā visi lielie mocekļi, nu cieta no neskolotās pasaules stulbuma un vajāšanām… '

Pa to laiku slepenpolicijas inspektors Kouls rūpīgi iesaiņoja zemādas šļirci, kas bija izkritusi Lielajam ganam no rokas.

8.

-   Mana drosmīgā kolēģe!

Puaro atzinīgi kratīja mis Kārnebijas roku un iepazīstināja viņu ar galveno inspektoru Džepu.

-    Tīri nostrādāts, mis Kārnebij! galvenais inspektors Džeps teica. Pilnīgi atzīstu, ka bez jums mēs to nebūtu varējuši izdarīt.

-   Ak Kungs! mis Kārnebija jutās glaimota. Cik laipni no jums, ka to atzīstat. Kas attiecas uz mani, cs tiešām lieliski izklaidējos. Jūs jau zināt man nācās pārciest uztraukumus un ticami notēlot savu lomu. Reizēm es aizrāvos pa īstam sāku tiešām justies kā viena no tām apmuļķotajām avīm.

-   Tieši tā bija jūsu panākumu ķīla, Džeps secināja. Ja jūs nebūtu tēlojusi tik patiesi, mums nemaz neizdotos šo džentlmeni piemānīt. Jo viņš arī ir slīpēts.

Mis Kārnebija uzrunāja Puaro:

-Tajā tējnīcā… tas gan bija šausmīgs bridis. Es nezināju, ko darīt, bet bija jārīkojas nekavējoties.

-   Jūs bijāt lieliska, Puaro atzinīgi teica. Vienu brīdi es domāju, ka viens no mums abiem šķīries no prāta. Man pat likās, ka jūsu vārdi nozīmē tieši to.

-   Tas bija satriecoši, mis Kārnebija turpināja. Tieši tad, kad mēs klusībā sarunājāmies, es spogulī ieraudzīju pie blakusgaldiņa sēžam Lipskoumu, kas strādā par Grīnhilzas svētnīcas vārtsargu. Nezināju, vai viņš tur sēž nejauši, vai arī man sekojis. Kā jau teicu, man bija jārīkojas nekavējoties un jācer, ka jūs sapratīsiet.

Puaro pasmaidīja.

-   Es tiešām sapratu. Viņš bija vienīgais, kas sēdēja tik tuvu, ka bez pūlēm varēja noklausīties visu, ko mēs runājam, turklāt, tiklīdz tiku ārā no tējnīcas, liku viņu izsekot. Tā kā viņš esot devies tieši uz svētnīcu, man kļuva skaidrs, ka varu uz jums paļauties un jūs mani nepiekrāpsiet, taču es

baidījos par jums, jo jūsu dzīvībai draudēja lielas briesmas.

-  Vai tiešām… vai tiešām man draudēja briesmas? Kas bija tajā šļircē?

Džeps apjautājās:

-   Vai jūs pateiksiet, Puaro, vai jāsaka man?

Puaro nopietni sacīja:

-   Jaunkundz, šis tā saucamais doktors Andersens bija izstrādājis plānu, kā izmantot un nogalināt nogalināt zinātniski. Lielāko daļu savas dzīves viņš ir nodarbojies ar bakterioloģiskiem pētījumiem. Ar pieņemtu vārdu viņš strādā ķīmiskajā laboratorijā Sefīldā. Tur viņš audzē dažādu mikrobu kultūras. Reliģiskajos svētkos Grīnhilzā viņš izmanto tās praksē, iešļircinot savu sekotāju izstieptajās rokās nelielu, bet pietiekamu Cannabis indica devu, kas pazīstams arī kā hašišs. To lietojot, cilvēkam rodas lieluma mānija un patīkama pārdzīvojuma sajūta. Tas saistīja ticīgos pie Meistara, un tā bija gara līksmība, kuru viņš visiem solīja.

-   Tiešām ievērības cienīga sensācija, mis Kārnebija noteica. Tik tiešām ievērojama.

Herkuls Puaro pamāja ar galvu.

-   Viņa galvenie trumpji bija personīgā ietekme, masu histērijas radīšana un ievadīto zāļu iedarbība uz cilvēkiem. Bet viņam bija vēl viens nolūks.

Vientuļas sievietes kā pateicības un mīlestības zīmi savos testamentos visu naudu novēlēja šim kultam. Vēlāk visas šīs sievietes cita pēc citas nomira. Viņas mira savās mājās un neapšaubāmi dabīgā nāvē. Centīšos visu paskaidrot, pārāk neiedziļinoties tehniskos sīkumos. No zināmām baktērijām iespējams iegūt pastiprinātas kultūras. Coli communis mikrobi, piemēram, izraisa strutainu kolītu. Noder arī tīfa, tāpat pneimokoku mikrobi. Ir vēl tā sauktais hroniskais tuberkulīns, kas veselam cilvēkam ir pilnīgi nekaitīgs, bet sekmē jebkuras tuberkulozes pakāpes tālāku attīstību. Vai jūs tagad aptverat, cik šis cilvēks bija slīpēts? Visi šie nāves gadījumi tika reģistrēti dažādās valsts malās, tos apliecināja dažādi ārsti, un nebija ne mazākā iemesla aizdomām. Uzskatu, ka Meistars bija izaudzējis vielu, kas spēja aizkavēt un tajā pašā laikā pastiprināt izraudzīto mikrobu iedarbību.

-   Viņš ir īsts sātans! galvenais inspektors Džeps iesaucās.

Puaro turpināja:

-   Paklausot maniem norādījumiem, jūs doktoram pateicāt, ka esat slimojusi ar tuberkulozi. Kad Kouls viņu arestēja, šļircē atrada hroniskā tuberkulīna mikrobus. Tā kā jūs esat vesela, tie jums būtu pilnīgi nekaitīgi, un tieši tāpēc es liku, lai jus Meistaram darāt zināmu, ka esat slimojusi ar tuberkulozi. Es gan baidījos, ka viņam varētu ienākt prātā izvēlēties kādu citu mikrobu veidu, taču paļāvos uz jūsu drosmi, un nekas cits neatlika, kā ļaut jums riskēt.

-  Ak, bet viss taču beidzās labi, mis Kārnebija priecīgi atteica. Man patīk risks. Vienīgais, no kā es baidos, ir buļļi klajā laukā un tamlīdzīgas lietas. Bet vai jums ir pietiekami daudz pierādījumu, lai varētu šo drausmīgo personu saukt pie atbildības?

. Džeps pasmīnēja.

-         Mums to ir kaudzēm, viņš paskaidroja. Mēs dabūjām viņa laboratoriju ar visām kultūrām un iekārtām.

Puaro piebilda:

-         Pilnīgi pieļauju, ka Lielais gans ir izdarījis daudzas slepkavības. Kā man izdevās noskaidrot, viņa mātes tautība nepavisam nebija par iemeslu tam, ka viņu izmeta no Vācijas universitātes. Šāds stāsts bija viņam pašam ļoti izdevīgs, lai cilvēkus iežēlinātu un izskaidrotu savu ierašanos Grinhilzā. Es uzskatu, ka viņā ir liras āriešu asinis.

Mis Kārnebija nopūtās.

-   Qu 'cst-cc qu 'ii y a?* Puaro jautāja.

-         Es prātoju, mis Kārnebija atteica, par to brīnumaino sapni, kuru redzēju pirmajos svētkos, domājams hašiša iespaidā. Biju tik brīnišķīgi iekārtojusi dzīvi uz zemes bez kariem, bez nabadzības, bez slimībām, bez netīrības…

-         Tas droši vien bija skaists sapnis, Džeps skaudīgi ieteicās.

Mis Kārnebija pielēca kājās un iesaucās:

-         Man taču jāiet uz māju! Emīlija bija tā noraizējusies par mani. Un, kā dzirdēju, Ogasts arī pēc manis esot noilgojies.

Herkuls Puaro smaidīdams sacīja:

-         Varbūt viņš baidījās, ka arī jūs gatavojaties "mirt par Herkulu Puaro".

XI HesperĪdu Āboli

1.

Herkuls Puaro domīgi lūkojās uz vīru pie sarkankoka rakstāmgalda. Viņš ievēroja, ka šim cilvēkam ir kuplas uzacis, plānas lūpas, plēsīgas žokļu līnijas un caururbjošs, aizplīvurots skatiens. Jau ar pirmo acu uzmetienu Puaro saprata, kāpēc Emerijs Pauers bija kļuvis par lielu finansu dūzi.

Un, uzmetis acis šā vīra smalkajām rokām ar garajiem, slaidajiem pirkstiem, Puaro saprata ari to, kāpēc Emerijs Pauers guvis ievērību kā liels mākslas priekšmetu kolekcionārs.Viņš bija pazīstams abos Atlantijas okeāna krastos kā mākslas darbu lietpratējs. Kaislība uz visu māksliniecisko labi sadzīvoja ar mazāku kaislību uz vēsturisko. Šā vīra prasības bija striktas lietai jābūt ne vien skaistai, bet arī senlaicīgai.

Emerijs Pauers ierunājās. Viņš mēdza runāt klusā un skaidrā balsī, panākot daudz lielāku efektu nekā tie, kas runājot auro.

Es zinu, ka jūs vairs neuzņematies lietu izmeklēšanu, bet domāju, ka šo jūs ņemsiet.

-  Tad tā droši vien ir ļoti nozīmīga?

Emerijs Pauers atbildēja:

-Tā ir ļoti nozīmīga man pašam.

Galvu piešķiebis, Puaro jautājoši skatījās uz sarunbiedru, stipri atgādinādams domīgu sarkankrūtīti.

Pauers turpināja:

-   Tas saistīts ar mākslas darba atgūšanu ir nozagts gravēts zelta kauss no Renesanses laikiem. Uzskata, ka tas piederēja Rodrigo Bordžam Romas pāvestam Aleksandram Sestajam. Dažreiz viņš, gribēdams parādīt kādam viesim īpašu labvēlību, uzaicināja viņu dzert no šā kausa. Viesis, mesjē Puaro, pēc tam parasti nomira.

-   Kauss ar slavenu pagātni, Puaro noteica.

-   Šis kauss vienmēr ir bijis saistīts ar vardarbību. Tas vairākkārt nozagts, lai to iegūtu, izdarītas slepkavības, un cauri gadsimtiem to pavadījusi asinsizliešana.

-  Tas izskaidrojams ar kausa pasakaino vērtību, vai tur ir kādi citi iemesli?

-   Kausa vērtība tiešām ir ievērojama tas ir ārkārtīgi smalks mākslas darbs. Runā, ka to gatavojis Benvenuto Cellīni*. Uz kausa iegravēts koks, ap kuru apvijusies no dārgakmeņiem rotāta čūska, bet āboli kokā izveidoti no ļoti skaistiem smaragdiem.

Puaro ar acīmredzamu interesi strauji pārjautāja:

-   Āboli?

-        Smaragda āboli ir sevišķi skaisti, tāpat arī čūska no rubīniem, bet skaidrs, ka īsto kausa vērtību nosaka tā vēsturiskais liktenis. Tūkstoš deviņsimt divdesmitajā gadā marķīzs di Sanveratrīno pārdeva to izsolē. Kolekcionāri pārsolīja cits citu, bet beigās to iegādājos es par trīsdesmit tūkstoš mārciņām pēc tā laika kursa.

Puaro izbrīnījies uzrāva uzacis un noteica:

-   Tā ir patiešām karaliska summa. Marķīzs di Sanveratrīno varēja justies apmierināts.

Emerijs Pauers atbildēja:

-  Ja es ko ļoti veļos, esmu gatavs par to maksāt.

Herkuls Puaro nomierinoši atteica:

-   Jūs, bez šaubām, esat dzirdējis spāņu sakāmvārdu: "Par visu dzīvē lemts ir maksāt dārgi"

Finansists brīdi sēdēja, saraucis pieri, un piepeši viņa acis iegailējās dusmās. Tad viņš vēsi sacīja:

-  Jūs savā ziņā esat filozofs, mesjē Puaro.

-   Esmu sasniedzis to vecumu, kad cilvēks bieži gremdējas pārdomās, mesjē.

Neapšaubāmi. Bet pārdomas man neatdos atpakaļ manu kausu.

-  Jūs tā domājat?

-   Es domāju, ka nepieciešams rīkoties.

Herkuls Puaro nesteidzīgi pamāja:

-   Šajā ziņā daudzi cilvēki kļūdās tāpat kā jūs. Bet, lūdzu, piedodiet, mister Pauer, mēs esam novirzījušies no temata. Jus teicāt, ka esot nopircis šo kausu no marķīza di Sanveratrīno.

-   Tieši tā. Bet daru jums zināmu, ka tas tika nozagts, pirms nonāca manā īpašumā.

-  Kā tas notika?

-  Naktī pēc izsoles marķīza pilī ielauzās zagļi un paņēma deviņus vai desmit sevišķi vērtīgus mākslas priekšmetus, kausu ieskaitot.

-   Kas tika darīts, lai zagļus noķertu?

Pauers paraustīja plecus.

-   Policija, protams, ņēma šo lietu savās rokās. Atklājās, ka pili apzagusi pazīstama starptautiska zagļu banda.Tika noķerti un notiesāti divi bandas locekļi francūzis Diblē un itālietis Rikoveti, jo pie viņiem atrada dažus nozāgtos priekšmetus.

-   Bet Bordžas kausa starp tiem nebija?

-   Bet Bordžas kausa starp tiem nebija. Policijai izdevās noskaidrot, ka īstenībā zādzībā piedalījušies trīs tie divi, kurus es nupat minēju, un vēl trešais, kāds īrs Patriks Keisijs. Pēdējais bija izcils sava aroda pratējs, un būtībā viņš esot bijis tas, kas nozadzis visus priekšmetus.

Diblē bija bandas garīgais vadonis un visu darījumu organizētājs, bet Rikoveti gaidīja lejā ar auto, viņam lika padotas zagtās mantas.

-   Un viss nozagtais? Vai tas tika sadalīts trijās daļās?

-   Iespējams. No otras puses, atgūtajiem priekšmetiem bija diezgan maza vērtība. Pilnīgi iespējams, ka vērtīgākie un skaistākie kontrabandas ceļā tika nogādāti pāri robežai.

-   Kas ir šis trešais vīrs Keisijs? Vai viņš vispār netika saukts pie kriminālatbildības?

-   Oficiāli ne. Viņš vairs nebija jauns un tik lokans kā agrāk pēc divām nedēļām, izdarot zādzību, viņš izkrita pa piektā stāva logu un bija uz vietas beigts.

-   Kur tas notika?

-   Parīzē. Viņš mēģināja apzagt baņķiera un miljonāra Divaljē māju.

-   Un kopš tā laika kauss vairs nav redzēts?

-  Tieši tā.

-   Vai tas nekur nav parādījies pārdošanā?

-   Esmu pārliecināts, ka ne. Varu jums pastāstīt, ka pēdas kausam dzen ne vien policija, bet arī privātdetektīvi.

-   Kas notika ar naudu, ko jūs samaksājāt par kausu?

-   Marķīzs, ļoti godprātīgs cilvēks, piedāvāja man šo summu atmaksāt, jo kauss tika nozagts no viņa mājas.

-   Bet jūs vina piedāvājumu nepienēmāt?

-Nē.

-   Kāpēc ne?

-   Vai man vēl jāpaskaidro, ka es gribētu visu paturēt savās rokās?

-   Tas nozīmē ja jūs būtu pieņēmis marķīza piedāvājumu, kauss, ja to atrastu, pārietu viņa īpašumā, bet tagad tas likumīgi pieder jums, vai tā?

-  Tieši tā.

Puaro pajautāja:

-   Un kas bija par iemeslu šādai jūsu attieksmei?

Emerijs Pauers smaidot paskaidroja:

-   Redzu, ka jūs protat novērtēt manu rīcību. Nu, mesjē Puaro, izskaidrojums ir pavisam vienkāršs. Man likās, ka es zinu, kas bija faktiskais kausa īpašnieks.

-   Ļoti interesanti. Un kas tad tas bija?

-   Sers Rūbens Rozentāls. Viņš bija nejļkai mans sāncensis kolekcionēšanā, bet ari mans ienaidnieks. Pāris reizes mēs bijām konkurenti dažos darījumos, un es vienmēr izrādījos uzvarētājs. Nesaprašanās starp mums sasniedza augstāko pakāpi šajā sacensībā par Bordžas kausu. Bijām cieši nolēmuši to iegūt savā īpašumā, jo mums abiem tā vairāk vai mazāk bija goda lieta. Mūsu pārstāvji izsolē centās pārsolīt kausu.

-   Un jūsu pārstāvis šo dārgumu nosolīja?

-   Ne gluži. Pirms izsoles es veicu dažus piesardzības pasākumus pieņēmu vēl vienu aģentu un uzdevu to kā pārstāvi no Parīzes. Jūs pats saprotat, ka neviens no mums nebūtu otram piekāpies, bet, ja šo kausu iegūst kāda trešā persona, ar kuru pēc tam var klusībā vienoties, tā ir pavisam cita lieta.

-  Ar vārdu sakot, notiek une petite deception*.

-  Tieši tā.

-   Kas beidzās veiksmīgi, bet gandrīz tūlīt pēc tam sers Rūbens to atklāja?

Pauers pasmaidīja.

Šis smaids pierādīja, ka Puaro spriedis pareizi. /

Puaro turpināja:

-   Es saprotu, kāda pašlaik ir situācija. Vai jūs uzskatāt, ka sers Rūbens bija cieši apņēmies nepadoties un tāpēc noorganizēja zādzību?

Emerijs Pauers protestēdams pacēla roku.

-   Ak, nē, nē! Tas nenotiktu tik klaji. Gluži vienkārši sers Rūbens pēc kāda laika būtu iegādājies šo kausu ar piebildi izcelšanās nezināma.

-   Bet tā apraksts figurē visos policijas ziņojumos.

-   Kauss netiktu izstādīts vispārējai apskatei.

-  Jūs uzskatāt, ka seram Rūbenam būtu pieticis ar domu, ka tas viņam piederēs?

-  Jā. Vēl vairāk ja es būtu pieņēmis marķīza piedāvājumu, tas dotu seram Rūbenam iespēju vēlāk noslēgt ar marķīzu vienošanos, un tādējādi kauss likumīgi pārietu sera Rūbena īpašumā.

Emerijs Pauers mirkli klusēja, tad atsāka:

-   Saglabājot īpašuma tiesības uz šo kausu, man vēl paliek iespēja to atgūt.

-  Tas nozīmē, Puaro atklāti sacīja, jūs varētu noorganizēt, ka to seram Rūbenam vienkārši nozog.

-   Kāpēc nozog, mesjē Puaro! Tādā veidā es atgūtu savu īpašumu.

-  Cik saprotu, jums tas neizdevās.

-   Objektīvu iemeslu dēļ šis kauss nekad nav bijis Rozentāla īpašumā.

-   Kā jūs to zināt?

-   Nesen mums abiem bija kopīgs darījums naftas lietās, un tāpēc mūsu intereses tagad sakrīt mēs esam sabiedrotie, nevis sāncenši. Es ar

Rūbenu atklāti izrunājos par pazudušo kausu, un viņš man nevilcinoties apgalvoja, ka tas viņam nekad nav piederējis.

-   Un jūs viņam ticat?

-   Pilnīgi.

Puaro domīgi secināja:

-  Tad iznāk, ka gandrīz desmit gadus jūs esat, kā šajā zemē mēdz teikt, dzinies pakaļ nepareizam medījumam?

Finansists domīgi atbildēja:

-  Jā, esmu darījis tieši tā!

-   Un tagad viss atkal jāsāk no sākuma?

Pauers pamāja ar galvu.

-   Un tas jādara man? Jūs sūtīsiet mani pa vecām pēdām, kas jau sen izdzisušas?

Emerijs Pauers sausi atteica:

-   Es nesūtītu pēc jums, ja šī lieta būtu tik vienkārša. Katrā ziņā, ja jūs domājat, ka ir neiespējami…

Viņš bija atradis pareizo vārdu. Herkuls Puaro saslējās un vēsi iebilda:

-   Tādu vārdu kā neiespējami es neatzīstu, mesjē! Es tikai gribētu zināt, vai šī lieta būs man pietiekami interesanta.

Emerijs Pauers atkal pasmaidīja un teica:

-   Tā var būt interesanta kaut vai no šāda viedokļa -jūs varat noteikt sev honorāru pats.

Mazais vīriņš paskatījās uz lielo un klusi pajautāja:

-   Vai jūs tik ārkārtīgi vēlaties iegūt šo mākslas darbu? Tas taču nav īstais iemesls?

Emerijs Pauers atteica:

-   īstais iemesls ir tāds, ka es, tāpat kā jūs, neatzīstu neveiksmi.

Puaro pamāja ar galvu un piekrita:

-Jā, šāds iemesls man ir pilnīgi saprotams…

2.

Inspektoru Vegstāfu tas ieinteresēja.

-   Sanveratrīno kauss? Jā, to lietu es labi atceros, jo piedalījos izmeklēšanā. Es mazliet runāju itāliski, tāpēc aizbraucu uz Itāliju apspriesties ar šiem makaronu rijējiem. Kauss nav atradies līdz pat šai dienai. Ļoti dīvaini.

-   Ar ko jūs to izskaidrojat? Kāds varbūt to ir pārdevis privāti?

Vegstāfs papurināja galvu.

-   Šaubos, lai gan viss ir iespējams. Nē, mans izskaidrojums ir vienkāršs. Kauss tika paslēpts, un vienīgais liecinieks tagad ir miris.

-  Jūs domājat, ka tas ir Keisijs?

-   Jā. Viņš to varēja paslēpt Itālijā vai pārvest pāri robežai uz kādu citu valsti. Bet, lai kur viņš to aizveda, tas vēl joprojām atrodas tur.

Herkuls Puaro nopūtās.

-   Izklausās stipri romantiski. Tāpat kā pērles, kas tika paslēptas ģipša krūšutēlos. Kā sauca to stāstu? Laikam Napoleonu krūšutēls. Bet šajā gadījumā tas ir pamatīgs zelta kauss, nevis mazi akmentiņi. Tādu nav tik viegli paslēpt, kā reizēm iedomājas.

Vegstāfs šaubīdamies teica:

-   Ak, nezinu gan. Ja grib, tad var vai nu zem grīdas dēļiem, vai citās tikpat labās vietās.

-  Vai Keisijam bija personīgā māja?

-   Jā, Liverpūlē, inspektors pasmīnēja. Kausa tur zem grīdas dēļiem nebija, es pats par to pārliecinājos.

-  Un kā ar viņa ģimeni?

-   Sieva viņam slimoja ar tuberkulozi. Viņa bija godīga sieviete uztraucās par vīra dzīvesveidu līdz pašai nāvei. Viņa bija ļoti ticīga, pārliecināta katoliete, taču nevarēja saņemties un vīru pamest. Pirms pāris gadiem viņa nomira. Meita gāja mātes pēdās un kļuva par mūķeni, bet dēliņš nebija atsities nevienā no vecākiem. Pēdējās ziņas ir tādas, ka viņš slaistoties kaut kur pa Ameriku.

Herkuls Puaro savā piezīmju grāmatiņā ierakstīja vārdu Amerika. Viņš teica:

-  Vai Keisija dēls varētu zināt slēptuvi?

-   Negribētu tam ticēt, jo tādā gadījumā kauss pa šo laiku noteikti būtu nonācis zagtu mantu uzpircēju rokās.

-   Bet varbūt tas jau ir pārkausēts?

-    Varbūt. Tas ir pilnīgi iespējams. Bet diez vai, jo kolekcionāru acīs tā vērtība ir neaprēķināma jūs būtu pārsteigts, ja zinātu, kādas brīnumu lietas viņi savā azartā reizēm sastrādā. Dažreiz, Vegstāfs piebilda, es sāku domāt, ka kolekcionāriem vispār neeksistē nekādas ētikas normas.

-        Ak tā? Tad jūs nemaz nejustos pārsteigts, ja sers Rūbens Rozentāls, piemēram, būtu iejaukts, kā jūs sakāt, brīnumu lietās?

Vegstāfs pasmīnēja.

-   Itin nemaz. Attiecībā uz mākslas darbu iegūšanas līdzekļiem viņš nekad nav bijis pārāk izvēlīgs.

-   Kas notika ar pārējiem bandas locekļiem?

-   Gan Rikoveti, gan Diblē tika pasludināts bargs spriedums. Ja nemaldos, viņi drīz nāks ārā no cietuma.

-   Diblē ir francūzis, vai ne?

-Jā, viņš bija bandas garīgais centrs.

-   Vai banda bija vēl citi arī?

-   Jā, kāda meitene viņu mēdza saukāt par sarkano Keitu. Viņa sāka strādāt marķīza pili par istabeni un izpētīja, ko var nozagt kur atrodas vērtīgākie priekšmeti un tā tālāk. Ja pareizi atceros kad banda izjuka, viņa devās uz Austrāliju.

-   Vai bija vēl kāds?

-   Kāds cālītis, vārdā Jugovaiens, tika turēts aizdomās par sadarbību ar viņiem.

Pēc profesijas viņš ir tirgotājs. Kantoris viņam ir Stambulā, bet veikals Parīzē. Pierādījumu nekādu, taču viņš ir manīgs tips.

Puaro nopūtās un ieskatījās piezīmju grāmatiņā. Tajā bija ierakstīts:

Ameriku, Austrāliju, Itāliju, Franciju, Turci-

Viņš noteica:

-  Es aplikšu apkārt zemeslodei jostu…

-  Piedodiet? Vegstāfs sarauca uzacis.

-   Es secināju, ka man paredzams ceļojums apkārt pasaulei.

3.

Herkulam bija paradums visas lietas, ko viņš izmeklēja, apspriest ar savu nenovērtējamo sulaini Zoržu. Puaro, tā sakot, mēdza izteikt dažus savus novērojumus, kurus Zoržs savukart novērtēja ar savu dzīves gudrību, ko bija ieguvis, kalpodams kā džentlmenis džentlmenim.

-   Ja jums rastos vajadzība, Žorž, Puaro ieteicās, veikt izmeklēšanu piecās pasaules daļās, ar ko jūs sāktu?

-   Nu, ser, lidošana ar lidmašīnu ir ērts un ātrs ceļošanas veids, lai gan daži apgalvo, ka tā atstāj sliktu iespaidu uz kuņģi. Pats es nevaru spriest.

-  Jājautā, Herkuls Puaro prātoja, ko manā vietā būtu darījis Hērakls?

-  Jūs domājat to riteņbraucēju, ser?

-   Vai vienkārši jājautā, Herkuls Puaro nelikās traucēties, ko viņš darīju?

Un atbilde, Žorž, ir tāda, ka viņš daudz ceļoja. Bet beigās bija spiests ievākt ziņas. Kā daži uzskata no Prometeja, bet daži atkal domā, ka no Nēreja.*

-   Vai tiešām, ser? Žoržs apjautājās. Nepazīstu nevienu no šiem džentlmeņiem. Vai viņi strādā ceļojumu birojā?

Ar baudu ieklausīdamies pats savās balss skaņās, Puaro turpināja:

-   Mans klients Emerijs Pauers atzīst tikai vienu principu rīcību! Bet nav arī jēgas šķiest enerģiju, darbojoties bez vajadzības. Un dzīvē vienmēr, Žorž, ir jāievēro zelta likums pats nekad nedari to, ko tavā vietā var izdarīt citi! Sevišķi tad, Puaro piebilda, pieceldamies un pieiedams pie grāmatplaukta, ja lietas izmeklēšanai piešķirti neierobežoti līdzekļi.

Puaro izņēma no grāmatu plaukta aktu vākus, uz kuriem bija uzrakstīts burts D, un sameklēja tajos virsrakstu Dctcktīvbiroji. Uzticami.

Gandrīz kā modernais Prometejs, viņš noteica. Esiet tik laipns, Žorž, un uzrakstiet man šos vārdus un adreses: Henkertoni, Ņujorka; Leidens un Bošers, Sidneja; Džovanni Meci, Roma; Nēms, Stambula; Rodžers un Frankonārs, Parīze.

Viņš pagaidīja, kamēr Žoržs to visu pieraksta, tad piebilda:

-  Un tagad esiet tik laipns un uzziniet, kā kursē vilcieni uz Liverpūli!

-  Jā, ser! Vai jūs dosieties uz Liverpūli, ser?

-   Diemžēl jā. Iespējams, Žorž, ka man nāksies doties vēl tālāk. Bet pagaidām vēl ne.

4.

Tieši pēc trim mēnešiem Puaro stāvēja kādas klints virsotnē pie Atlantijas okeāna un vērās tālē. Kaijas slīdēja augšup un lejup, gari un skumji iekliegdamās. Gaiss bija silts un mitrs. Kā visiem, kas pirmo reizi ieradās Inišgoulenā, Puaro bija tāda sajuta, ka viņš sasniedzis pasaules ma

lu. Nekad agrāk viņam ne prātā nebija nācis, ka uz pasaules ir kaut kas tik vientulīgs, tik pamests. Šai vielai piemita skumjš, spokains skaistums, kas it kā^ uzblāzmoja no tālas un nezināmas pagātnes. Šeit, Īrijas rietumos, nekad nebija soļojuši romiešu leģioni, tie šeit nebija uzcēluši nevienu nometni vai uzbūvējuši kārtīgu, derīgu, lietojamu ceļu. Tā bija zeme, kur tādus jēdzienus kā veselais saprāts un ierastais dzīvesveids nepazina.

Puaro paskatījās uz savu lakādas kurpju purngaliem un nopūtās. Viņš jutās pamests un vientuļš. Tie dzīves likumi, kuriem viņš bija sekojis visu mūžu, šeit vienkārši nederēja.

Viņš pārlaida ātru skatienu vientulīgajam okeāna krastam, tad vēlreiz paskatījās uz milzīgo ūdens klaidu. Kaut kur netālu tā vismaz ļaudis ticēja-jābūt Izredzēto salām, Jaunības zemei…

Pēkšņi Puaro atguvās burvība bija izkliedēta, un viņš atkal jutās vienots ar savām lakādas kurpēm un korekto, tumšpelēko uzvalku.

Ne pārāk tālu no šejienes bija dzirdamas zvana skaņas. Arī ar tām Puaro jutās vienots tās viņam bija pazīstamas jau no agras bērnības.

Puaro žirgti soļoja lejup pa klinšaino taciņu. Apmēram pēc desmit minūšu gājiena viņš ieraudzīja klintij piespiedušos ēku. To apjoza augsta sēta, bet sienā bija iebūvētas milzīgas, ar naglām apsistas koka durvis. Puaro pienāca pie tām un piebungoja ar varenu klauvējamo veseri, tad piesardzīgi pavilka sarūsējušu ķēdi un dzirdēja, ka iekšpusē spalgi ieskanas zvaniņš. Durvju panelis tika atbīdīts sāņus, un spraugā parādījās kāda seja, kuru ieskāva balts, iestīvināts mūķenes galvasauts. Šī seja lūkojās Puaro visai aizdomīgi. Tās augšlūpu rotāja labi saredzamas ūsiņas, bet, kad sejas īpašniece ierunājās, viņai bija tādas sievietes balss, kādas Puaro sauca par femme formidable*.

Sieviete jautāja, ko viņš vēlas.

-   Vai šis ir Svētās Jaunavas Marijas un Visu Eņģeļu klosteris?

Atbaidošā sieviete bargi atvaicāja:

-   Kas vēl cits tas varētu būt?

Puaro nepūlējās šim pūķim atbildēt un strupi paziņoja:

-   Es vēlētos satikt klostera priekšnieci.

Pūķis vilcinādamies un negribīgi padevās.

Restes tika atvilktas, durvis atvērās, un Her-

kulu Puaro ieveda nelielā istabiņā bez mēbelēm, kur acīmredzot parasti pieņēma klostera apmeklētājus.

Tad telpā ieslīdēja kāda mūķene, kurai pie jostas šūpojās rožukronis.

Herkuls Puaro bija dzimis katolis. Viņš izprata šeit valdošo atmosfēru.

-   Lūdzu piedodiet, ka traucēju, ma mere*, Puaro teica, bet pie jums ir kāda religieuse*, kuru sauc Keita Keisija.

Priekšniece pamāja ar galvu un atteica:

-   Tā ir. Šeit vinu sauc par māsu Mēriju Ursulu.

-   Ir kāda bēdīga lieta, kas jāvērš par labu. Esmu pārliecināts, ka māsa Mērija Ursula varētu man palīdzēt. Viņa varētu man sniegt vērtīgas ziņas.

Priekšniece pakratīja galvu. Viņas seja bija rāma, bet balss mierīga un vienaldzīga.

-   Māsa Mērija Ursula nespēj jums palīdzēt.

-  Es jums galvoju…

Puaro aprāvās. Priekšniece turpināja:

-   Māsa Mērija Ursula pirms diviem mēnešiem nomira.

5.

Herkuls Puaro sēdēja Džimija Donovena viesnīcas bārā, neērti atbalstījies pret sienu. Viņa istaba šajā viesnīcā nepavisam nebija tāda, kādai, pēc Puaro domām, jābūt viesnīcas istabai. Gulta bija salauzta, divi logi izsisti, un pa tiem ieplūda naksnīgais gaiss, kas Puaro nešķita sevišķi svaigs. Karstais ūdens, ko viņam ienesa, bija remdens, un vakara maltīte kuņģī radīja aizdomīgas un sāpīgas sajūtas.

Bārā sēdēja pieci vīri un sprieda par politiku. Sarunas lielāko daļu Puaro nesaprata, bet tas nebija svarīgi.

Beidzot viens no vīriem bija ticis līdz Puaro galdiņam. Pienācējs mazliet atšķīrās no pārējiem, jo sejā jautās kaut arī noplucis, tomēr pilsētnieka zīmogs.

Vīrs bezgala cienīgi stāstīja:

-        Es jums saku, ser! Es jums saku Pegīna zirgam Praidam nav izredžu, nu, pilnīgi nekādu izredžu! Tas tikai lēkās, lai pabeigtu distanci lai tikai pabeigtu! Klausiet, ko es jums saku, jums visiem vajadzētu klausīt mani! Vai jūs maz zināt, kas es esmu, ser, vai jūs maz to zināt? Atlants es esmu Atlants no Dublinas saules. Es pasaku priekšā, kas uzvarēs…

Vai es nepateicu Lerija meičai? Divdesmit pieci pret vienu divdesmit pieci pret vienu! Klausi Atlantam, un tu nekļūdīsies!

Puaro noskatījās uz šo vīru ar dīvainu cieņu, tad, balsij drebot, noteica:

-   Mon Dieu, tas ir likteņa pirksts!

6.

Pagāja pāris stundas. Laiku pa laikam no mākoņiem koketi izlīda mēness, un Puaro un vina jaunais draugs jau bija nogājuši dažas jūdzes. Puaro kliboja. Tikai tagad viņam ienāca prātā, ka staigāšanai lakādas kurpes nav sevišķi piemērotas. Arī Zoržs viņam bija to godbijīgi ieteicis.

-   Jums vajag labus sporta apavus, — sulainis tika aizrādījis.

Puaro šo piebildi bija atstājis bez ievērības, jo viņam patika valkāt glītus un piegulošus apavus. Bet tagad, soļodams pa šo akmeņaino taciņu, viņš saprata, ka ir vēl citādi apavi…

Ceļabiedrs pēkšņi ieteicās:

-   Vai mācītājs mani vēlāk par šo darbu nenosodīs? Es negribu uzņemties smagu grēku uz savas sirdsapziņas.

Puaro atbildēja:

-   Jūs tikai atdosiet Cēzaram to, kas Cēzaram pienākas.

Viņi bija sasnieguši klostera sienu. Atlants sagatavojās veikt savu uzdevumu.

No vīra lūpām izlauzās vaids, un viņš cietēja balsi klusu iesaucās, ka esot galīgi nomocīts.

Puaro ar pārākumu balsī atteica:

-  Klusu! Jums plecos taču jātur nevis zemeslodes, bet tikai Herkula Puaro svars*.

7.

Atlants grozīja rokās divas piecmārciņu banknotes un ar cerību balsī teica:

-   Varbūt rit es vairs neatcerēšos, kā šo naudu esmu nopelnījis. Esmu pārliecināts, ka tēvs O'Reilijs man to pārmetis.

-   Aizmirstiet to visu, draugs! Rīt pasaule piederēs jums.

Atlants prātoja:

-   Uz kuru zirgu man šo naudu likt?

Varbūt uz Darbīgo tas ir jauks zirgs vai uz Šeilu Boinu. Es dabūtu septiņi pret vienu.

Viņš brīdi klusēja, tad ierunājās:

-   Man tikai šķita, vai arī jūs tiešām minējāt pagānu dieva vārdu? Jūs teicāt Hērakls, un, lai slavēts Dievs, rītdienas sacīkstēs trijos un trīsdesmit minūtēs piedalīsies zirgs, vārdā Hērakls.

-   Draugs, Herkuls Puaro ieteica, lieciet visu naudu uz šo zirgu!

Un patiešām! Nākamajā dienā mistera Roslina zirgs Herakls pavisam negaidīti izcīnīja uzvaru ar rezultātu sešdesmit pret vienu.

8.

Herkuls Puaro veikli iztina rūpīgi iesaiņoto paciņu vispirms brūno papīru, tad vati un beidzot zīdpapīru.

Viņš nolika Emerijain Paucram priekšā uz galda spožu zelta kausu. Uz tā bija iegravēts koks ar āboliem, kas veidoti no zaļiem smaragdiem.

Finansists dziļi ievilka elpu un teica:

-Es jūs apsveicu, mesjē Puaro!

Herkuls Puaro palocījās.

Emerijs Pauers pastiepa roku un pieskārās kausa malai, tad apvilka tai visapkārt ar pirkstu. Viņš izjusti sacīja:

-  Mans!

Herkuls Puaro piekrita:

-  Jūsu!

Pauers nopūtās un atzvēlās krēslā.

Viņš ierunājās oficiālā tonī:

-   Kur jūs to atradāt?

Puaro atbildēja:

-  Uz altāra.

Pauers neizpratnē uzlūkoja detektīvu.

Puaro viņam paskaidroja:

-   Keisija meita bija mūķene. Viņa gatavojās pieņemt pēdējo iesvaidīšanu, kad nomira viņas tēvs. Par tēva dzīvi viņa neko nezināja, taču viņai varēja uzticēties. Kauss bija paslēpts meitenes tēva mājā Liverpūlē, un viņa to pēc savas ierosmes aizveda uz klosteri, domājams lai izpirktu sava tēva grēkus. Meitene to nodeva klostera vajadzībām. Diez vai mūķenes vispār nojauta tā vērtību. Viņas to uztvēra kā ģimenes mantojumu. Mūķeņu acīs tas bija vienkāršs biķeris, un viņas to tā arī izmantoja.

Emerijs Pauers iesaucās:

-   Neticami!

Viņš painteresējās:

-   Kā jūs nokļuvāt uz šī kausa pēdām?

Puaro paraustīja plecus:

-   Varbūt ar izslēgšanas metodi. Vispirms bija zināms fakts, ka neviens nekad nav centies šo kausu pārdot. Tādējādi pastāvēja iespēja, ka tas atrodas tādā vietā, kur lietu vērtība neliek ņemta vērā. Un tad es atcerējos, ka Patrika Keisija meita ir mūķene.

Pauers sirsnīgi sacīja:

-   Apsveicu jūs vēlreiz un no sirds! Tagad dariet man zināmu honorāra lielumu, un es izrakstīšu čeku.

Puaro iebilda:

-   Man nevajag honorāru.

Pauers viņu mulsi uzlūkoja.

-   Ko tas nozīmē?

-   Vai jūs kādreiz bērnībā esat lasījis pasakas? Karalis tajās parasti mēdz teikt: "Prasi no manis, ko vien vēlies!"

-  Tātad jūs no manis kaut ko vēlaties?

-  Jā, bet ne naudu. Es tikai kaut ko lūdzu.

-   Nu, kas tas ir? Vai jūs vēlaties kādu padomu tirdzniecībā?

-   Tā būtu tā pati nauda, tikai citādā veidā. Mans lūgums ir daudz vienkāršāks.

-   Un tas būtu?

-   Sūtiet kausu atpakaļ uz klosteri!

Iestājās klusums. Beidzot Emerijs Pauers jautāja:

-   Vai jus esat jucis?

Herkuls Puaro papurināja galvu.

-   Nē, nemaz. Paskatieties es jums kaut ko parādīšu.

Viņš paņēma kausu rokā un ar nagu cieši piespieda atvērtos žokļus čūskai, kas bija aptinusies ap koku. Kausa iekšpusē atslīdēja sānis neliela plāksnīte, atdarīdama atveri uz dobo rokturi.

Puaro ieteicās:

-   Redziet, šis bija pāvesta Bordžas dzeramais kauss. Caur šo nelielo atveri inde iekļuva dzērienā. Jūs pats man teicāt, ka šis kauss vienmēr nesis ļaunumu un ap to plosījušās nelāgas kaislības, vardarbība un asinis. Tas viss savukārt var skart arī jūs.

-Tie ir aizspriedumi!

-    Iespējams. Bet kāpēc jūs tik ļoti kārojat to iegūt savā īpašumā? Ne jau tā skaistuma, nedz arī vērtības dēļ. Jums ir vesels simts, varbūt pat tūkstotis skaistu un retu lietu. Jūs to gribējāt iegūt tāpēc, lai jūsu lepnums būtu gandarīts, jo bijāt nolēmis nepadoties. Eli bien, jūs nepadevāties -jūs uzvarējāt! Kauss tagad pieder jums. Bet kāpēc neizdarīt skaistu, pat lielisku žestu? Aizsūtiet kausu atpakaļ uz turieni, kur tas mierā un klusumā ir pavadījis gandrīz desmit gadus. Lai viss ļaunums tiek tam noņemts! Reiz tas jau ir piederējis baznīcai lai tas atkal atgriežas baznīcas klēpī! Lai tas atkal šķīsts un tīrs tiek novietots uz altāra, gluži tāpat kā mūsu cerība, ka cilvēka dvēsele tiks šķīstīta un attīrīta no grēkiem.

Puaro paliecās uz priekšu.

-   Atļaujiet man attēlot jums vietu, kur es to atradu, Miera dārzā ar skatu uz Rietumu jūru, netālu no cilvēku aizmirstās Jaunības Paradīzes un Mūžīgā Skaistuma salas.

Puaro turpināja, vienkāršiem vārdiem aprakstot Inišgoulenas vientuļo burvīgumu. Emerijs Pauers atslīga krēslā un ar roku aizklāja acis.

-   Esmu dzimis Īrijas rietumu krastā. Aizbraucu no turienes uz Ameriku, kad biju vēl pavisam mazs zēns.

Puaro laipni atteica:

-   Biju par to dzirdējis.

Finansists izslējās krēslā, viņa acis atkal bija kļuvušas viltīgas. Tikko jaušami smaidīdams, viņš teica:

-   Jūs esat dīvains cilvēks, mesjē Puaro. Jūs vienmēr panāksiet savu. Aizvediet kausu uz klosteri kā dāvanu no manis kā ļoti vērtīgu dāvanu trīsdesmittūkstoš mārciņu apmērā. Un ko es saņemšu pretī?

Puaro nopietni atteica:

-   Mūķenes aizlūgs par jūsu dvēseli.

Bagātnieka smaids plēsīgs un mantkārīgs kļuva platāks. Tad Pauers sacīja:

-  Galu galā tas arī ir ieguldījums! Varbūt vislielākais, kādu es vispār esmu devis…

9.

Sēdēdams klostera viesistabā, Herkuls Puaro izstāstīja visu par Emeriju Paueru un atdeva biķeri atpakaļ priekšniecei.

-   Liels paldies viņam un pasakiet, ka aizlūgsim par viņu!

Herkuls Puaro klusu atbildēja:

-   Viņš būs ļoti pateicīgs.

-  Vai tad viņš ir nelaimīgs?

Puaro atbildēja:

-   Tik nelaimīgs, ka aizmirsis, ko nozīmē vārds laime. Viņš ir tik nelaimīgs, ka pats to pat neapzinās.

Mūķene klusu noteica:

-   Ak tā bagātnieks!

Herkuls Puaro neko neatbildēja. Viņš saprata, ka te lieki ko piebilst.

XII kerbera sagŪstĪŠana

Herkuls Puaro, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ metro vagonā, atdūrās te pret vienu, te citu pasažieri un pie sevis nodomāja, ka uz pasaules savairojies pārāk daudz cilvēku. Pilnīgi skaidrs, ka Londonas metro šajā vakara stundā sešos un trīsdesmit minūtēs bija pārāk daudz publikas. Bija vien jāpacieš karstums, troksnis, burzma, pūlis roku, kāju, plecu un citu ķermeņa daļu nejauša pieskaršanās! Turklāt tādā jūklī, starp svešiniekiem, kopumā ņemot viņš pretīgumā noskurinājās starp parastu un neinteresantu svešinieku pūli. Ja cilvēci redz kopā šādā daudzumā, tā nemaz neliekas pievilcīga. Cik reti mūsdienās varēja redzēt apgarota dzīvesprieka pilnu seju, cik reti femme bicn mise*! Kāds spēks visām šīm sievietēm lika nodarboties ar adīšanu visnepiemērotākajos apstākļos? Adot sieviete nepavisam neizcēlās ar savu daiļumu — koncentrējusies, stiklainām acīm, nemierīgiem, kustīgiem pirkstiem! Lai pamanītos adīt pārpildītā metro, vajadzēja meža dzīvnieka veiklību un Napoleona gribasspēku, bet sievietes to spēja!

Tiklīdz viņām laimējās dabūt sēdvietu, tūlīt parādījās bālgani sārta adījuma strēmelīte un adīšana klik, klik, klik! gāja vaļā.

"Nekāda laiskuma," Puaro prātoja, "nekādas sievišķīgas grācijas!" Viņa pusmūža dvēsele protestēja pret modernās pasaules stresu un steigu. Visas šīs jaunās sievietes viņam visapkārt bija tik vienādas bez šarma, bez aizkustinošas, valdzinošas sievišķības. Viņam bija vajadzīga izteikti sievišķīga būtne.

Ak, sastapt femme du monde*, elegantu, apgarotu, simpātisku sievieti ar bagātīgām miesas formām un dīvaini un ekstravaganti ģērbušos! Kādreiz viņš tādas bija redzējis, bet tagad… tagad…

Vilciens apstājās stacijā, ļaudis viļņiem vien plūda ārā uz perona, iespiežot Puaro mugurā asus adāmadatu galus, savukārt uz perona stāvošie plūda iekšā vilcienā, piespiežot cilvēkus citu pie cita kā siļķes. Vilcienam ar trīcelīgu rāvienu uzņemot gaitu, Puaro atsitās pret kādu resnu sievieti ar stūrainiem saiņiem rokās, atvainojās, tad sadūrās ar kādu gara auguma plecīgu vīrieti, kura koferis sāpīgi iebakstījās mugurā, un atkal atvainojās. Puaro juta, ka viņa ūsas kļūst mitras un iztaisnojas. Quel enfcr!* Par laimi, nākamajā stacijā viņam bija jāizkāpj.

Tā kā nākamā stacija bija Pikadilijas cirks, izkāpa vēl vismaz pārsimt pasažieru, appludinādami peronu kā milzīgs paisuma vilnis. Puaro bija cieši iespiests uz slīdošajām kāpnēm, kas nesa viņu augšup zemes virspusē.

"Uz augšu," Puaro domāja, "augšup no pekles dzīlēm…" Cik izcili sāpīgi varēja iekaustīt tāda ceļasoma, kas, kādam starp ceļiem iespiesta, atdūrās viņam mugurā!

Tajā brīdī viņu kāds sauca vārdā. Puaro satrūcies pacēla acis. Uz pretējām, lejupslīdošajām kāpnēm viņš, neticēdams savām acīm, ieraudzīja pagātnes vīziju. Tā bija sieviete kuplām miesas formām un uzkrītošu ārieni. Viņas krāšņos, ar hennu krāsotos, spilgti sarkanos matus greznoja maza salmu cepurīte, kas bija izrotāta ar veselu gūzmu košas krāsas putniņu. No pleciem slīga lejup eksotiskas kažokādas.

Sieviete pavēra karmīnsarkanās lūpas, un kāpnēs skanīgi atbalsojās viņas sulīgā balss ar ārzemniecisku akcentu.

-     Tas ir viņš! sieviete spiedza. Noteikti viņš! Mon cher Herculc Poirot! Mums jāsatiekas! Es tā gribu!

Bet nepielūdzamais liktenis šoreiz bija vērties divās pretējā virzienā slīdošās kāpnēs. Neatlaidīgi un nežēlīgi Herkuls Puaro tika nests uz augšu, bet grāfiene Vera Rosakova uz leju. Sāniski pārliekdamies pāri margām, Puaro izmisīgi sauca:

-    Chere Madame*, kur es varu jūs atrast?

Atbilde atskanēja no bezdibenīga tāluma. Tā

bija negaidīta, tomēr šajā gadījumā dīvaini piemērota:

-Ellē…

Herkuls Puaro vairākas reizes samirkšķināja acis. Pēkšņi viņš sagrīļojās, jo nemanot bija sasniedzis augšējo platformu un nebija laikus pamanījies nokāpt. Pūlis viņam apkārt kļuva skrajāks. Mazliet pa labi blīva ļaužu masa spiedās uz lejupejošām kāpnēm. Vai pievienoties? Vai tāda bija grāfienes vārdu nozīme? Nebija šaubu, ka braukšana ar metro šādās zemes dzīlēs visdzīvākajās pasažieru plūsmas stundās bija līdzīga ellei. Ja tāda bijusi grāfienes doma, tad Puaro no visas sirds viņai piekrita…

Puaro apņēmīgi šķērsoja kāpņu laukumiņu, iespiedās lejupslīdošajā pūlī un devās lejup dziļumā. Apakšā no grāfienes nebija ne vēsts.

Vai grāfiene izmantoja Beikerlū vai Pikadilijas metro līniju? Puaro pārbaudīja abus peronus pēc kārtas. Viņu ierāva plūstošā cilvēku straume, kas viļņiem vēlās iekšā un ārā no vagoniem, taču grāfieni Veru Rosakovu, šo krieviski eksotisko sievieti, nekur nemanīja.

Noguris, nomocījies un mazliet vīlies, Herkuls Puaro vēlreiz uzbrauca augšā un izkāpa, nokļūdams Pikadilijas cirkus burzmā. Mājās viņš pārradās patīkami satrauktā jūtoņā.

Visi maza auguma vīrieši tiecas pēc apjomīgām un uzkrītošām sievietēm. Puaro nekad nebija spējis tikt vaļā no grāfienes liktenīgā valdzinājuma. Kaut arī pēdējo reizi viņš grāfieni bija redzējis pirms kādiem divdesmit gadiem, pievilkšanas spēks nebija zudis. Neskatoties uz to, ka krāsas uz grāfienes sejas atgādināja ainavista gleznotu saulrietu, tādējādi noslēpjot īstos sejas vaibstus, Herkulam Puaro viņa joprojām saistījās ar priekšstatu par grezno un valdzinošo aristokrātija vēl spēja saviļņot vidusšķiru. Turklāt viņš ar apbrīnu atcerējās, cik veikli grāfiene bija nozagusi dārglietas. Un ar kādu apbrīnojamu pašpārliecību viņa bija atzinusies, kad tika pieķerta! Šāda sieviete ir viena starp tūkstošiem nē, starp miljoniem. Viņš bija atkal viņu saticis un pazaudējis!

"Ellē," viņa bija teikusi. Bet varbūt ausis bija Puaro maldinājušas? Vai viņa bija tā teikusi?

Un ko tas nozīmēja? Vai visas Londonas metro līnijas kopā? Bet varbūt viņas vārdi bija jāsaprot reliģiskā nozīmē? Skaidrs, ka ar savu dzīvesveidu viņa visticamāk pēc nāves nonāks ellē, bet vai tad viņa savā krieviem raksturīgajā sirsnībā būtu devusi Herkulam Puaro mājienu, ka vini abi tur kādreiz satiksies?

Nē, grāfiene gribēja pateikt ko citu. Viņa bija domājusi… taču te Herkula Puaro minējumi atdūrās kā pret sienu. Kas par intriģējošu, kas par nepārspējamu sievieti! Jelkura cita būtu saukusi: "Ričas viesnīcā!" vai: "Pie Kleridža"! Bet Vera Rosakova bija spalgi un nesaprotami iesaukusies:

"Ellē!"

Puaro nopūtās. Taču viņš nejutās uzvarēts un nākamajā rītā izvēlējās visvienkāršāko un visīsāko ceļu, kā visu noskaidrot, apjautādamies par mīklainā izsauciena jēgu savai sekretārei mis Lemonai.

Mis Lemona bija neticami neglīta un nepārspējami talantīga sekretāre. Viņas acis Puaro nebija nekas cits kā tikai darba devējs. Mis Lemona kalpoja viņam priekšzīmīgi. Visi viņas prāti bija aizņemti ar jaunu kartotēkas reģistra sistēmas sastādīšanu, kuru viņa slepenībā centās pilnveidot.

-  Mis Lemona, vai drīkstu jums ko jautāt?

-  Protams, mesjē Puaro, mis Lemona atrāva pirkstus no rakstāmmašīnas taustiņiem un bija gatava uzmanīgi klausīties.

-  Ja kāds draugs vai draudzene uzaicinātu jūs uz satikšanos ellē, ko jūs darītu?

Kā jau parasti, mis Lemona ar atbildi nevilcinājās. Varētu arī teikt, ka šī būtne zināja visas atbildes.

-  Domāju, ka tad būtu ieteicams piezvanīt un pasūtīt galdiņu, viņa atteica.

Herkuls Puaro apstulbis blenza sekretārē.

Uzsvērdams katru vārdu, viņš pārjautāja:

-Jūs piezvanītu un pasūtītu galdiņu?

Mis Lemona pamāja un pievilka tuvāk tālruni.

-  Vai šovakar? viņa pavaicāja un, tā kā klusēšana nozīmē piekrišanu, veikli uzgrieza numuru.

-Tempļa bārs? Viens četri pieci septiņi astoņi? Vai Elle? Vai jūs, lūdzu, varētu rezervēt galdiņu divām personām? Uz mesjē Puaro vārda. Pulksten vienpadsmitos.

Mis Lemona nolika klausuli, un viņas pirksti

atkal sāka lidināties pār rakstāmmašīnas taustiņiem. Tad sekretāre pavērās uz Puaro ar tikko manāmu nepacietību. Šis skats likās sakām, ka viņa savu uzdevumu izpildījusi un darba devējs varētu ļaut turpināt darbu.

Bet Herkuls Puaro pieprasīja paskaidrojumus.

-   Ko nozīmē Elle? -viņš vaicāja.

Mis Lemona izskatījās mazliet pārsteigta.

-   Kā, vai tad jūs nezināt, mesjē Puaro? Tas ir naktsklubs pavisam nesen atvērts un jau radījis neapmierinātību. Cik man zināms, to vada kāda krieviete. Ja vēlaties, varu pavisam viegli nokārtot, lai jūs tajā uzņem par biedru.

Pēc mis Lemonas domām, bija izšķiests pārāk daudz laika, ko arī viņa uzskatāmi parādīja, atsākot klabināt rakstāmmašīnu ar trīskāršu ātrumu.

Tajā pašā vakarā pulksten vienpadsmitos Herkuls Puaro iegāja pa durvīm, virs kurām viens pēc otra iedegās un dzisa neona burti, izzibinādami tumšajā ielā kluba nosaukumu.

Kāds kungs sarkanā frakā paņēma Puaro mēteli un norādīja uz platām, lēzenām kāpnēm, kas veda lejup. Uz katra pakāpiena bija uzrakstīta kāda frāze. Uz pirmā viņš izlasīja:

Es gribēju tikai labu…

Uz otrā:

Izdzēs visu savā likteņgrāmatā un sāc no gala…

Uz trešā:

Varu savus paradumus atmest jebkurā brīdī…

Ceļš uz elli vienmēr bruģēts ar labiem nodomiem, Herkuls Puaro atzinīgi noteica. C'estbien imagine, ga!*

Viņš kāpa lejup. Kāpņu pakājē nelielā baseinā bija novietotas sārtas lilijas, pāri baseinam stiepās laivas formā izbūvēts tiltiņš.

Puaro pārgāja tam pāri.

Pa kreisi no viņa marmora nišā tupēja lielākais, melnākais un neglītākais suns, kādu Puaro savā mūžā bija redzējis. Dzīvnieks sēdēja taisni izslējies, vājš un nekustīgs. Puaro cerēja, ka tas nav īsts. Bet tieši tajā brīdī suns pagrieza nikno, neglīto galvu, un no tā bezdibenīgās rīkles izvēlās zema, dārdoša skaņa.

Tas skanēja atbaidoši.

Tad Puaro ievēroja, ka blakus sunim nolikts dekoratīvs groziņš ar maziem, apaļiem suņu cepumiņiem. Pie sienas bija uzraksts: "Kumosiņš Kerberam". Suņa skatiens bija piekalts cepumiem. Atkal atskanēja zemā, dārdošā rūkoņa. Puaro paņēma cepumu un pasvieda to milzīgajam sargam.

Alai līdzīgā, sarkanā mute pavērās, sekoja kampiens, un spēcīgie žokļi aizcirtās. Kerbers bija pielabināts! Puaro devās tālāk, uz atvērtajām durvīm.

Viņš iegāja nelielā telpā ar galdiņiem un dejas grīdu vidū. To apgaismoja mazas, sarkanas lampiņas, pie sienām bija sarkanas freskas, bet telpas viņā galā pie milzīgām cepamām restēm rosījās pavāri velnu kostīmos ar astēm un ragiem.

Puaro jau bija paguvis to visu nopētīt, kad pie viņa ar visu savu krieviski plašās sirds dāsnumu, rokas izpletuši un mirdzoša savā ugunssarkanajā vakarkleitā, metās Vera Rosakova.

-   Ak, te nu jūs esat, dārgais mans visdārgākais draugs! Kāds prieks jūs atkal redzēt pēc tik daudziem — cik daudziem? gadiem! Nē, labāk nerunāsim par to! Man liekas, ka tas noticis tikai vakar. Jūs neesat mainījies nu itin nemaz!

-   Jūs arī ne, chčre amic*, Puaro atsaucās, noskūpstīdams viņai roku.

Tomēr viņš pilnībā apzinājās, ka divdesmit gadi ir un paliek divdesmit gadi. Grāfieni Rosakovu vēl gluži nevarēja uzskatīt par bijušā skaistuma ēnu, neapšaubāmi, viņā vēl varēja samanīt bagātīgas agrākā skaistuma pēdas. Tā vēl bija dzīvīguma pārpilna un pilnasinīga dzīves baudītāja, kas lieliski zināja, kā jāglaimo vīrietim.

Viņa aizvilka Puaro pie galdiņa, kur sēdēja vēl divi viesi.

-   Šis ir mans draugs, mans slavenais draugs Herkuls Puaro! grāfiene paziņoja. Visu likumpārkāpēju bieds! Kādreiz es arī no viņa baidījos, bet tagad piekopju augstākā mērā tikumīgu un garlaicīgu dzīvesveidu. Vai ne?

Viņa uzrunāja gara auguma vīrieti, kas atteica:

-  Nekad nesakiet garlaicīgu, grāfien!

-   Profesors Liskērds, grāfiene iepazīstināja. Viņš zina visu, kas noticis pagātnē, turklāt deva man vērtīgus norādījumus, kā iekārtot šīs telpas.

Arheologs viegli nodrebinājās.

-   Ja es būtu zinājis, kādam nolūkam jums tās vajadzīgas! viņš nošausminājās. Rezultāts ir vienkārši atbaidošs.

Puaro appētīja freskas rūpīgāk. Tieši viņam pretī pie sienas karājās freska, kurā Orfejs spēlēja džeza orķestrī*, savukārt Eiridike ar cerībām lūkojās uz cepamo restu pusi. Sienas pretējā pusē Ozīriss un Izīda līksmojās, šķiet, ēģiptiešu viesībās. Pie trešās sienas daži jautri jaunekļi un jaunavas, kā no mātes miesām nākuši, baudīja peldēšanās priekus.

-   Jaunības zeme, grāfiene paskaidroja ainas jēgu un tajā pašā tonī beidza iepazīstināšanu:

-  Un šī ir mūsu mazā Alise.

Puaro palocījās otrajai galda biedrei nopietna izskata meičai rūtainos svārkos, blūzē un raga brillēs.

-    Viņa ir gudra, ārkārtīgi gudra, grāfiene Rosakova paskaidroja. — Alisei ir zinātnisks grāds psiholoģijā, un viņa zina visus iemeslus, kāpēc mēnessērdzīgie ir mēnessērdzīgi. Ne tāpēc kā visi domā ka viņi ir traki. Nē, tie ir pavisam citi iemesli. Man tas viss liekas tik aizraujoši.

Par Alisi nosauktā meiča laipni, bet mazliet nicinoši pasmaidīja un apjautājās profesoram, vai viņš nevēloties padejot. Likās, ka viņš jūtas glaimots, tomēr nav sevišķā sajūsmā.

-Cienītā jaunkundz, baidos, ka protu tikai valsi.

-   Bet tagad jau spēlē valsi, Alise pacietīgi skaidroja.

Abi piecēlās un aizgāja dejot, taču dejošana viņiem veicās ne pārāk labi.

Grāfiene Rosakova nopūtās. Skaļi risinot tālāk sev vien saprotamu domu pavedienu, viņa noteica:

-   Un tomēr viņa nepavisam neizskatās slikti…

-   Viņa nemaz nerūpējas par savu ārieni, Puaro kritiski piebilda.

-   Atklāti sakot, grāfiene iesaucās, es nepavisam nesaprotu mūslaiku jaunatni. Viņi necenšas patikt, bet es atceros, kā savā jaunībā pūlējos atrast krāsas, kas man piestāv, mēģināju nedaudz piepolsterēt kleitai plecus, savilku korseti, cik vien cieši var, centos piešķirt matiem pēc iespējas interesantāku nokrāsu…

Un grāfiene atbīdīja no pieres smagās cirtas tiešām nebija noliedzams, ka viņa joprojām cenšas un no sirds!

-   Apmierināties tikai ar to, ko tev devusi daba, ir… ir muļķīgi, pat nesaprātīgi. Nabaga mazā Alise raksta garas lappuses par seksu, bet cik bieži es jums prasu viņa saņem no vīrieša priekšlikumu pavadīt kopā nedēļas nogali Braitonā?! Tā visa ir tikai gara runāšana un tukša darbošanās strādnieku labklājība, pasaules nākotne. Ir jau tur arī kas vērtīgs, bet es jums prasu vai tas sagādā prieku? Un, ja paskatās apkārt, par kādu jucekli šie jaunie cilvēki ir pārvērtuši pasauli! Visur vieni vienīgi noteikumi un aizliegumi! Kad mēs augām, tad gan tā nebija.

-  Ak, pavisam aizmirsu pajautāt, kā klājas jūsu dēlam, kundze?

Pirmajā brīdī Puaro bija gribējis teikt: "Mazajam zēnam", taču atcerējās, ka pagājuši divdesmit gadi.

Grāfienes seja atplauka patiesās mātes jūtās.

-   Mans mīļais eņģelītis tagad ir tik liels, tik plecīgs, tik skaists! Viņš ir Amerikā. Tur viņš būvē tiltus, bankas, viesnīcas, universālveikalus, dzelzceļus visu, kas tik amerikāņiem vajadzīgs!

Puaro izskatījās mazliet samulsis.

-  Vai viņš ir inženieris? Vai varbūt arhitekts?

-   Kāda tam nozīme? grāfiene izaicinoši atjautāja. Viņš ir apbrīnojams! Viņš darbojoties ar dzelzs sijām un sarežģītu tehniku, un citām lietām, ko sauc par presēm un kas man vienmēr bijušas svešas. Un mēs viens otru dievinām kā jau vienmēr. Un viņa dēļ es dievinu mazo Alisi. Ak, jā, viņi ir saderinājušies iepazinušies lidmašīnā vai uz kuģa, vai vilcienā un iemīlējuši viens otru, laikam starplaikā starp runām par strādnieku labklājību. Un, kad Alise ierodas Londonā, viņa mani apciemo. Grāfiene sakrustoja rokas pār kuplajām krūtīm. Bet es prasu: "Jūs abi ar Nikiju mīlat viens otru, un es arī tevi mīlu, bet, ja tu viņu mīli, kāpēc tu pameti viņu Amerikā?" Un Alise man sāk stāstīt, ka strādājot un rakstot grāmatu, un taisot karjeru, un, atklāti runājot, tā nav nekāda atbilde, bet es vienmēr esmu teikusi: "Cilvēkam arvien jābūt iecietīgam."

Vienā elpas vilcienā viņa piebilda:

-   Un ko jūs, cher ami, domājat par to visu, ko esmu šeit safantazējusi?

-   Ļoti labi safantazēts, Puaro apliecināja, atzinīgi lūkodamies apkārt. Eleganti!

Telpa bi ja pārpildīta, un te valdīja tā nepārprotamā panākumu gaisotne, ko nav iespējams atdarināt. Te varēja sastapt laiskus precētus pārus vakartērpos, uzdzīvotājus švītīgām biksēm kājās, tuklus kungus uzvalkos. Orķestranti, pārģērbušies par velniem, izpildīja modernus mūzikas gabalus. Nebija nekādu šaubu, ka Elle ir plaukstošs uzņēmums.

-   Mums te nāk raiba publika, grāfiene sacīja. Tā tam arī jābūt, vai ne? Elles vārti taču ir atvērti visiem.

-   Varbūt izņemot nabadzīgos, Puaro ieminējās.

Grāfiene iesmējās.

' Vai tad nepastāv ticējums, ka bagātniekam ir grūti iekļūt debesu valstībā? Dabīgi, ka viņiem nekas cits neatliek, kā meklēt ceļu uz elli.

Pie galdiņa atgriezās profesors un Alise.

Grāfiene piecēlās.

Man jāparunā ar Aristīdu.

Viņa pārmija dažus vārdus ar zāles pārzini, kalsnu vīrieti Mefistofeļa tērpā, tad devās apgaitā gar galdiņiem, tērzēdama ar viesiem.

Profesors, slaucīdams pieri un malkodams vīnu, piezīmēja:

-   Viņa ir personība, vai ne? Ļaudis to jūt.

Viņš lūdza sevi atvainot un pārsēdās pie cita

galdiņa papļāpāt. Puaro, palicis vienatnē ar bargo Alisi, zem viņas auksto, zilo acu skatiena jutās mazliet neērti. Viņš pamanīja, ka meiča ir diezgan izskatīga, bet nepārprotami rada neērtības sajūtu.

-   Es vēl nezinu jūsu uzvārdu, viņš nomurmināja.

-   Kaningema. Doktore Alise Kaningema. Ja pareizi saprotu, jūs esat ar Veru ticies jau agrāk?

-Apmēram pirms divdesmit gadiem.

-   Man viņa ir interesants izpētes objekts, doktore Alise Kaningema sacīja. Saprotams, ka pirmām kārtām viņa mani interesē ne vien kā mana līgavaiņa māte, bet arī no profesionālā viedokļa.

-   Patiešām?

-   Jā gan. Es rakstu grāmatu par noziedznieku psiholoģiju. Esmu secinājusi, ka nakts dzīve šajā klubā var dot bagātīgu materiālu šo vietu pastāvīgi apmeklē daži krimināli elementi. Dažus es jau esmu izprašņājusi par viņu bērnību. Jums, protams, ir zināms, ka Verai arī piemīt noziedzīgas tieksmes viņa zog.

-   Nūjā… to es zinu, Puaro, mazliet apmulsis, atbildēja.

-  Pati es to dēvēju par žagatas kompleksu. Ziniet, Vera vienmēr ņem spīdīgas lietas, bet naudu nekad vienmēr tikai dārglietas. Viņa man stāstīja, ka bērnībā visi viņu lutinājuši, ļāvuši vaļu un visādi izdabājuši. Dzīve viņai bijusi bezkrāsaina un bezrūpīga. Bet viņas daba ilgojās pēc pārdzīvojumiem pēc sodu. Tas ir īstais iemesls viņas zagšanas kārei. Sods apliecina viņas nozīmīgumu un sniedz viņai baudu.

Puaro iebilda:

-   Diez vai viņas dzīve bija tik bezrūpīga un bezkrāsaina, kā jūs sakāt, ja nācās pārdzīvot vecās iekārtas sabrukumu Krievijā Oktobra revolūcijas laikā?

Mis Kaningemas blāvi zilajās acīs parādījās mazliet uzjautrināta izteiksme.

-   Ak tā! vina noteica. Vina ir vecās iekār-

> >

tas pārstāve? Vai viņa jums tā teica?

-    Viņa nenoliedzami ir aristokrāte, Puaro stūrgalvīgi iebilda, cenšoties atvairīt pašas grāfienes stāstītās, zināmā mērā nepatīkamās atmiņas par viņas vētraini un daudzveidīgi pavadītajiem jaunības gadiem.

-  Katrs tic tam, kam viņš grib ticēt, mis Kaningcma piezīmēja, nomērīdama Puaro ar profesionālu skatienu.

Puaro sāka uztraukties, jo uz brīdi radās tāda sajūta, ka tūlīt sekos paziņojums, kāds komplekss ir viņam. Puaro nolēma, ka uzbrukums ir vislabākā aizsardzība. Viņam patika grāfienes Rosakovas sabiedrība, daļēji tas tā bija aristokrātiskās izcelsmes dēļ, un viņš nepavisam nevēlējās, ka šīs simpātijas sabojā maza, briļļaina meiča ar acīm vārītu ērkšķogu krāsā un grādu filozofijā!

-    Vai jus zināt, kas mani pārsteidz? viņš jautāja.

Alise Kaningema pat nepagodinaja Puaro ar pāris vārdiem ka viņa nezina. Viņa aprobežojās ar to, ka savilka garlaikotu, bet mazliet ieinteresētu sejas izteiksmi.

Puaro turpināja:

-   Mani rada izbrīnu tas, ka jūs, tik jauna un tik skaista, ja vien parūpētos par savu izskatu, nemaz par to nerūpējaties! Jūs valkājat neērtu blūzi un svārkus ar lielām kabatām, it kā gatavotos spēlēt golfu. Bet šeit nav golfa laukums, šeit ir pagrabiņš ar septiņdesmit vienu grādu pēc Fārenheita, un jūsu deguns ir sarkans un spīd, taču jūs to pat nenopūderējat, un lūpas jūs krāsojat bez mazākās intereses un neprecīzi, pat necenšoties iezīmēt lūpu līnijas. Jūs taču esat sieviete, bet pati šim faktam nepievēršat ne mazāko uzmanību. Un es jums jautāju: "Kāpēc jūs to nedarāt?" Žēl!

Puaro ar gandarījumu redzēja, ka uz brīdi Alise izskatās aizvainota viņas acīs pat parādījās dusmu dzirkstis. Bet drīz viņa atguva savu parasto, nicīgi smaidošo sejas izteiksmi.

-   Godātais mesjē Puaro, filozofijas doktore atteica, baidos, ka modernā ideoloģija jums ir sveša. Svarīgs ir saturs, nevis forma.

Alise uzlūkoja tumšmatainu un neparasti skaistu vīrieti, kas tobrīd tuvojās viņu galdiņam.

-   Visai interesants tips, viņa aizrautīgi čukstēja. Viņu sauc Pols Varesko. Dzīvo uz sieviešu rēķina un ir vīrietis ar samaitātām tieksmēm. Gribu, lai viņš man vēl kaut ko pastāsta par bērnaukli, kas viņu pieskatījusi, kad viņš bijis trīs gadus vecs.

Brīdi vēlāk Alise jau dejoja. Varesko bija dievīgs dejotājs. Kad pāris slīdēja garām Puaro galdiņam, viņš dzirdēja, ka meiča saka:

Ak tad pēc vasaras Bonorā viņa uzdāvināja jums rotaļu krāniņu? Jā, krāniņš ir ļoti rosinoša lieta.

Kādu brīdi Puaro atļāvās to prieku iztēloties, kā kādā jaukā dienā mis Kaningemas lielā interese par noziedzniekiem varētu novest pie tā, ka vientulīgā mežā tiktu atrasts viņas sakropļotais ķermenis. Herkulam Puaro nepatika Alise Kaningema, bet viņš bija pietiekami godīgs, lai atzītu, ka nepatikas iemesls ir tas, ka meiča neizrāda ne mazāko interesi par viņa personu.

Tad Puaro pamanīja kaut ko tādu, ka mis Kaningema izbira viņam no galvas vienā mirklī. Pie pretējā galdiņa Puaro ieraudzīja gaišmatainu jaunekli frakā, kurš izturējās kā bezrūpīgs un vieglprātīgs dīkdienis. Viņam blakus sēdēja eleganta meiča. Jauneklis lūkojās meičā ar muļķīgu, pašapmierinātu skatienu. Skatoties uz viņiem, ikviens varēja nodomāt: "Lūk, kur sēž bagāti dīkdieņi." Taču Puaro ļoti labi zināja, ka jauneklis nav ne bagāts, ne dīkdienis. Patiesībā tas bija slepenpolicists Čārlzs Stīvens, un Puaro pilnīgi pieļāva varbūtību, ka Stīvens te ieradies kādā uzdevumā…

Nākamajā rītā Puaro Skotlendjardā apciemoja savu veco draugu galveno inspektoru Džepu. Inspektora reakcija uz Puaro aplinkus uzdotajiem jautājumiem bija pavisam negaidīta.

-   Vecais lapsa! Džeps no sirds brīnījās. Tas ir satriecoši, kā jūs vienmēr visu uzošņājat.

-   Bet es jums galvoju, ka nezinu neko pilnīgi neko! No manas puses tā ir tīrā ziņkāre.

Uz to Džeps atteica, lai Puaro nepūšot pīlītes.

-   Ak tad jūs gribat uzzināt, kas par vietu ir Elle? Nu, ārēji tas ir parasts naktsklubs. Bet mēs to esam atšifrējuši. Iespējams, ka viņi pelna daudz naudas, kaut arī izdevumi ir diezgan prāvi. Šo vietiņu vada krieviete, kas dēvē sevi par grāfieni vai arī apvelta ar kādu tamlīdzīgu titulu.

-   Es pazīstu grāfieni Rosakovu, Puaro vēsi atteica. Mēs esam tuvi draugi.

-   Bet viņa ir tikai ierocis kāda rokās, Džeps turpināja. Viņa nav pat ieguldījusi naudu Elles dibināšanā. Tas varētu būt, piemēram, zāles pārzinis Aristīds Papopulo, viņš ir interesanta persona. Taču mēs neticam, ka tas ir vina roku darbs. īstenībā mēs nezinām, kurš vada šo izrādi.

-  Un Stīvens mēģina to noskaidrot?

-   Ak tad arī Stīvenu jūs jau esat pamanījis? Viņš ir īsts laimes luteklis, kas nostrādā šādu darbiņu uz nodokļu maksātāju rēķina. Līdz šim viņš tur ir dzirdējis jaukas lietiņas.

-  Kas, pēc jūsu domām, tur būtu, ko atklāt?

-   Narkotikas plaša apmēra tirdzniecība ar narkotikām. Un par tām norēķinās nevis naudā, bet dārgakmeņos.

-  Ak tā?

-   Tas notiek tā. Lēdijai X vai grāfienei Y rodas zināmas grūtības tikt pie skaidras naudas, katrā ziņā viņa nevēlas izņemt tik lielu naudas summu no bankas. Bet viņai ir dārgakmeņi, dažreiz pat ģimenes mantojums. Tos aizgādā notīrīt vai apdarināt, taču patiesībā tur tos izņem no ietvara un aizstāj ar viltojumu. Izņemtos akmeņus sūta pārdošanai vai nu uz šejieni, vai uz kontinentu. Viss notiek mierīgi un klusi bez aplaupīšanas, bez pakaļdzīšanās. Agrāk vai vēlāk atklājas, ka lēdijas X aproce vai kaklarota ir viltojums. Lēdija X ir pati nevainība un vēl izmisumā: viņai neesot ne jausmas, kā vai kad samainīšana notikusi kaklarota visu laiku bijusi viņas īpašumā. Un nabaga policisti vaiga sviedros dzenas pakaļ visādām atlaistām kalponēm, šaubīgiem virssulaiņiem un aizdomīgiem logu tīrītājiem.

Bet mēs neesam tik stulbi, ka šīs sabiedrības dāmiņas domā. Šādi atgadījumi sekoja cits citam, un mēs atradām vienu kopīgu iezīmi visām šīm sievietēm bija vērojamas narkotiku lietošanas pazīmes: nervozitāte, uzbudinājums, satraukums, palielinātas acu zīlītes un tā tālāk. Radās jautājums no kurienes viņas ieguvušas narkotikas un kas ar tām tirgojas.

-  Un jūs domājat, ka šī vieta varētu būt Elle?

-   Mēs uzskatām, ka tā ir pats tirdzniecības centrs. Esam atklājuši vietu, kur notiek dārgakmeņu apmaiņa tā ir kompānija Golkonda*, kas šķiet pietiekami respektabla, bet faktiski praktizējusies augstvērtīgu viltotu dārgakmeņu pagatavošanār Ir viens bīstams tips, vārdā Pols Varesko. Es redzu, ka jums šis vārds ir pazīstams.

-  Esmu viņu redzējis Ellē.

-   Taisni tur viņam būtu īstā vieta. Viņš ir samaitāts līdz pēdējam, bet sievietes pat pieklājīgas sievietes ēd viņam no rokas. Viņam ir kaut kāda saistība ar Golkondu, un esmu gandrīz pārliecināts, ka viņš ir Elles īpašnieks. Si vieta lieliski atbilstu viņa nodomam, tur apgrozās visādi ļaudis gan sabiedrības dāmas, gan profesionāli blēži. Tā ir ļoti izdevīga satikšanās vieta.

-   Vai jūs uzskatāt, ka narkotiku un dārgakmeņu apmaiņa notiek tieši tur?

-   Jā. Mēs esam tikuši skaidrībā par Golkondas darījumiem ar dārgakmeņiem, tagad mums jāatrod otra puse narkotiku tirgotāji. Mēs gribam uzzināt, kas sagādā preci un no kurienes tā nāk.

-  Un līdz šim nebija nekādu pieņēmumu?

-   Es personīgi domāju, ka visu organizē krieviete, bet mums nav pierādījumu. Pirms pāris nedēļām mums likās, ka esam nonākuši tuvu atrisinājumam. Varesko aizgāja uz Golkondu, paņēma akmeņus un devās taisnā ceļā uz Elli. Stīvens viņu novēroja, bet neredzēja, ka viņam kāds kaut ko būtu iedevis. Kad Varesko gāja projām no Elles, mēs viņu pārmeklējām un akmeņus neatradām. Aplencām klubu un pārmeklējām visus apmeklētājus. Nebija ne narkotiku, ne akmeņu!

-   Būtībā tas bija fiasko?

Džeps saviebās:

-   Ak, nerunājiet! Mēs varējām iekulties tādās nepatikšanās, bet veiksmīgā kārtā meklēšanas gaitā mums palaimējās notvert Peverelu atceraties to Betersijas slepkavu? Tīrā nejaušība, jo visi bija pārliecināti, ka viņš aizbēdzis uz Skotiju. Viens no mūsu attapīgākajiem seržantiem sazīmēja viņu pēc fotogrāfijas. Viss ir labs, kas labi beidzas, mums tika slava, bet klubs piedzīvoja milzīgu uzplaukumu tādu apmeklētāju pieplūdumu kā nekad agrāk.

Puaro iebilda:

-   Bet narkotisko vielu meklēšana nav pavirzījusies uz priekšu nemaz. Varbūt kluba telpās ir kāda slēptuve?

-   Iespējams. Bet mēs neesam to atraduši, lai gan pārmeklējām visu klubu no viena gala līdz otram. Un, starp mums runājot, notika arī neoficiāla meklēšana. Inspektors Džeps piemiedza aci. Stingrā slepenībā tika pārmeklētas visas ieejas un izejas, taču nesekmīgi, turklāt mūsu neoficiālo meklētāju gandrīz saraustīja gabalos milzīgs, melns suns tas nakšņo klubā.

-   Ak, tas ir Kerbers!

-   Jā. Kā sunim var ielikt tik muļķīgu vārdu nosaukt to tāpat kā sāls paciņu!

-   Kerbers, Puaro domīgi atkārtoja.

-   Varbūt šajā lietā gribat izmēģināt roku jūs? Džeps ierosināja. Diezgan ciets rieksts, bet ir vērts mēģināt. Man vispār nepatīk, ka cilvēki tirgojas ar narkotikām tas nes vienas vienīgas bēdas un nelaimi. Ja gribat zināt, tā patiešām ir elle miesai un garam!

Puaro domīgi noteica:

-Tas attiektos tieši uz šo lietu. Vai jūs zināt, kāds bija Hērakla divpadsmitais varoņdarbs?

-  Nav ne jausmas.

-   Kerbera sagūstīšana. Tieši atbilstoši šai situācijai, vai ne?

-   Nezinu, par ko jūs runājat, bet atcerieties "Suns uzkož cilvēku'1 Ir tāda jauna izrāde! Un Džeps atgāzās krēslā, vai aizrīdamies aiz smiekliem.

-   Es gribētu ar jums ļoti nopietni parunāt, Puaro sacīja.

Bija agrs rīts, un klubs vēl diezgan patukšs. Grāfiene un Puaro sēdēja pie neliela galdiņa netālu no durvīm.

-   Bet es nemaz neesmu nopietni noskaņota, viņa protestēja. — La petite Alice* ir vienmēr nopietna, un, entre nous*, tik apnicīga. Nabaga Nikijs kāds prieks viņam būs no tādas? Nekāds.

-   Esmu jums patiesi pieķēries un negribu, ka iekuļaties nepatikšanās, Puaro turpināja.

-   Kādas muļķības jūs runājat! Esmu dzīvē guvusi panākumus, un nauda nāk kā pa reni.

-  Vai Elle ir jūsu īpašums?

Grāfienes skatiens kļuva mazliet izvairīgs.

-   Protams, viņa atbildēja.

-   Bet jums esot līdzīpašnieks.

-   Kas jums to teica? grāfiene skarbi vaicāja.

-   Vai tas ir Pols Varesko?

-  Ak, Pols Varesko! Kas par iedomu!

-   Viņam ir slikta, noziedzīga reputācija. Vai jums ir zināms, ka Elli bieži apmeklē noziedzīgi elementi?

Grāfiene izplūda smieklos.

-Te runā bon bourgeois\*

Dabīgi, ka man tas ir zināms. Vai ta'd jūs nesaprotat, ka šādi elementi pievelk vismaz pusi no apmeklētājiem? Piemēram, jauniešiem no Meifēras ir apnikuši sterilie paziņas Vestendā, un viņi nāk uz šejieni, lai redzētu īstus noziedzniekus: zagli, apmelotāju, krāpnieku, iespējams, pat slepkavu, kurš varbūt nākamnedēļ būs ticis svētdienas laikrakstos! Viņuprāt, ir tik satraucoši redzēt īstu dzīvi! Tādas pašas izjūtas ir pārtikušam tirgonim, kas visu nedēļu pārdod golfa bikses, zeķes un korsetes. Kā te redzētais atšķiras no viņa godīgā dzīvesveida un godājamajiem draugiem! Vēl vairāk kā lai nesatraucas, ja pie viena no galdiņiem, ūsas glaudīdams, sēž inspektors no Skotlendjarda, ģērbies frakā.

-   Tātad jūs to zinājāt? Puaro klusi vaicāja. Viņu skatieni sastapās, un viņa pasmaidīja.

-  Mon cher ami, es neesmu tik vientiesīga, kā izskatos.

-   Vai jūs šeit tirgojat arī narkotikas?…

-  Ah, fo noti!* grāfiene noteikti atbildēja. Tā būtu nekaunība.

Puaro kādu brīdi vērās grāfienē, tad nopūtās.

-  Es jums ticu, viņš tcica. Bet tādā gadījumā man ir vēl svarīgāk uzzināt īstā īpašnieka vārdu.

-  Tā esmu es, viņa atcirta.

-   Uz papīra jā. Bet kāds rīkojas jums aiz muguras.

-   Vai zināt, mon ami, jūs kļūstat pārāk ziņkārīgs. Vai viņš nav par daudz ziņkārīgs, Dudū?

Izrunājot pēdējo vārdu, grāfienes balss kļuva dūdojoša, un viņa no sava šķīvja pasniedza putna kaulu lielajam, melnajam medību sunim, kura žokļi, to saķerot, mežonīgi sacirtās.

-   Kā jūs nosaucāt šo dzīvnieku? Puaro uzjautrināts noprasīja.

-   C'est mon pctit Dou dou!*

-Tāds vārds viņam izklausās smieklīgs.

-   Bet viņš ir apbrīnojams īsts policijas suns! Pagaidiet!

Grāfiene piecēlās, paskatījās apkārt un pēkšņi no blakusgaldiņa pakampa kāda pusdienotāja sulīgo bifšteku. Viņa devās uz marmora nišu un nolika to priekšā sunim, pasakot dažus vārdus krieviski.

Kerbers stingri vērās gaisā, it kā bifšteka tur nemaz nebūtu.

-   Redzat? Un tā būs ne tikai kādu minūti, nē! Ja vajadzēs, viņš tā nosēdēs stundām!

Tad grāfiene kaut ko pateica, Kerbers zibens ātrumā nolieca garo kaklu, un bifšteks pazuda kā nebijis.

Vera Rosakova dedzīgi apskāva suņa kaklu; lai to izdarītu, viņai bija jāpaceļas pirkstgalos.

-   Jūs redzat, cik viņš ir mīlīgs! grāfiene iesaucās. Pret mani, pret Alisi, pret saviem draugiem viņi var darīt visu, ko grib. Bet atliek tikai pateikt vienu vārdu, un cauri! Es jums galvoju, ka viņš varētu saraustīt gabalu gabalos slepenpolicistu, piemēram! Jā, jā mazos gabaliņos!

Grāfiene sāka nevaldāmi smieties.

-   Man būtu jāpasaka tikai viens vārds…

Puaro viņu steidzīgi pārtrauca. Grāfienes humora izjūtai viņš neuzticējās. Inspektoram Stīvenam varēja draudēt lielas briesmas.

-Profesors Liskērds vēlas ar jums parunāt.

Profesors pārmetoši noliecās pie viņas.

-   Jūs atņēmāt manu bifšteku, viņš sūdzējās. Kāpēc jūs man atņēmāt bifšteku? Tas bija labs bifšteks.

-   Ceturtdienas naktī, veco zēn, Džeps paziņoja, sāksies izlūkgājiens. To vada Endrūss narkotiku apkarošanas nodaļas priekšnieks, taču viņš būs priecīgs, ja arī jūs pieliksiet roku. Nē, paldies, es nedzeršu jūsu modernos sīrupus. Man jārūpējas par savu kuņģi. Vai tas tur tālāk ir viskijs? Tas man būs īstais.

Nolicis glāzi uz galda, viņš turpināja:

-   Šķiet, ka esam atrisinājuši šo problēmu. Klubam ir vēl viena izeja un mēs to atradām!

-Kur?

-  Aiz cepamajām restēm. Daļa no tām aizslīd sānis.

-   Bet vai jūs skaidri redzējāt?

-   Nē, veco zēn. Kad mēs sākām pārmeklēšanu, nodzisa gaisma tika izslēgts sadales slēdzis

— un pagāja pāris minūtes, kamēr gaismu atkal ieslēdza. Pa parādes durvīm neviens ārā netika, jo tās tika novērotas, bet tagad ir skaidrs kāds varēja izmukt pa slepeno eju ar visiem lietiskajiem pierādījumiem. Mēs pārmeklējām kluba aizmuguri un uzdūrāmies nomaskētai izejai.

-   Un ko jūs iesakāt darīt?

Džeps pamirkšķināja acis.

-   Viss ir izplānots. Parādās policija, nodziest gaisma, un ikviens, kas mēģinātu aizšmaukt pa slepenajām durvīm kluba aizmugurē, tiktu attiecīgi sagaidīts. Šoreiz mēs viņu dabūsim rokā!

-   Bet kāpēc tieši ceturtdien?

Džeps atkal samirkšķināja acis.

-   Mēs esam labi izpētījuši Golkondas darbību. Ceturtdien no turienes tiks piegādāta prece

-   lēdijas Keringtonas smaragdi.

-   Vai atļausiet, Puaro apjautājās, arī man veikt mazus sagatavošanās darbus?

Ceturtdienas vakarā, sēdēdams savā parastajā vietā pie mazā galdiņa netālu no ieejas, Puaro pētīja apkārtni. Elle, kā vienmēr, darbojās ar pilniem apgriezieniem.

Grāfiene bija nokrāsojusies vēl uzkrītošāk nekā parasti, ja tas vispār iespējams.

Šovakar viņa bija ļoti krieviska sita plaukstas un aiz sajūsmas spiedza. Bija ieradies Pols

Varesko. Dažreiz viņš ģērbās nevainojamā vakara uzvalkā, bet reizēm, kā šovakar, dižojās, uzcirties kā apašs cieši aizpogātā žaketē un šalli ap kaklu. Viņš izskatījās pievilcīgs un bīstams. Atstājis sēžam tuklu, ar dārglietām apkrāvušos pusmūža sievieti, viņš pienāca pie Alises Kaningemas, kas sēdēja pie galdiņa un savā piezīmju grāmatiņā kaut ko centīgi rakstīja, un lūdza viņu dejot. Ieraudzījusi Alisi, resnule drūmi saviebās, bet Varesko viņu apveltīja ar pielūgsmes pilnu skatienu.

Mis Kaningemas skatienā no pielūgsmes nebija ne vēsts. Tajā vīdēja tīri zinātniska interese, un, viņiem dejojot garām, Puaro uztvēra dažus sarunas fragmentus. Ar bērnaukli Alise bija jau tikusi galā uņ tagad ievāca ziņas par Pola pirmskolas saimniecības pārzini.

Pēc dejas viņa apsēdās blakus Puaro, izskatīdamās laimīga un uzbudināta.

-   Tas bija tiešām interesanti, Alise sacīja. Varesko būs viens no vissvarīgākajiem izpētes objektiem manā grāmatā. Viņu nepārprotami ietekmē lietas kā simboli. Piemēram, raizes par ģērbšanos jo pēc apģērba spriež par cilvēku būtību ar visām no tā izrietošajām sekām, un viss šeit kļūst pilnīgi skaidrs. Varētu teikt, ka viņš noteikti ir noziedznieka tips, bet viņu var ietekmēt…

-  Jebkura sieviete ir svēti pārliecināta, ka viņa spēj pāraudzināt ikvienu gaisa grābekli.

Alise Kaningema vēsi paskatījās uz detektīvu.

-   Šoreiz te nav nekā personīga, mesjē Puaro.

-   Nekad nav nekā personīga, Puaro atteica. Vienmēr tikai tīrs altruisms bez mazākās intereses, taču pāraudzināšanas objekts parasti ir pievilcīgs pretējā dzimuma pārstāvis. Kāpēc jūs, piemēram, neinteresē, kur es gāju skolā vai kāda bija saimniecības pārzines attieksme pret mani?

-   Jūs neesat noziedznieka tips, mis Kaningema iebilda.

-   Vai jūs, pirmo reizi redzot cilvēku, varat pateikt, vai viņš ir noziedznieka tips, vai nav?

-   Protams, ka varu.

Viņiem piebiedrojās profesors Liskērds. Viņš apsēdās blakus Puaro.

-   Vai jūs runājat par noziedzniekiem? Jums vajadzētu iepazīties ar Hammurapi* kriminālkodeksu, mesjē Puaro. Tas tiek datēts ar tūkstoš astoņsimto gadu pirms mūsu ēras un ir ārkārtīgi interesants. Piemēram, vīrietis, kuru pieķer zagšanā ugunsgrēka laikā, tiek iemests ugunī.

Viņš apmierināts vēroja elektriskās restes sev priekšā.

-   Bet ir vēl senāki šumeru likumi. Ja sieva nīst savu vīru un teic viņam: "Tu vairs neesi mans vīrs!" viņa tiek iemesta upē. Tas iznāk lētāk un vieglāk nekā šķiršanās prāva. Bet, ja vīrs saka to pašu sievai, viņam tikai jāsamaksā citkārtējai laulātai draudzenei noteikts mērs sudraba. Neviens nemet vīru upē.

-   Tas pats vecais stāsts, Alise Kaningema secināja, vīriešiem viens likums, sievietēm cits.

Sievietes vienkārši labāk apzinās naudas vērtību. Vai zināt, profesors piebilda, man šeit ļoti patīk. Es nāku uz šejieni gandrīz katru vakaru, un man nav jāmaksā. Grāfiene to nokārtoja, tas bija ļoti jauki no viņas puses kā pateicība par to, ka es sniedzu padomus telpu dekorēšanā. Pats es tur nepiedalījos man nebija ne jausmas, kāpēc grāfiene mani izprašņā, un, saprotams, viņi abi ar mākslinieku visu bija salaiduši dēlī. Es tiešām ceru, ka neviens nekad neuzzinās, ka man bijusi kaut vismazākā saistība ar šiem drausmīgajiem gleznojumiem. Es to nepārdzīvotu. Bet grāfiene ir brīnišķīga sieviete man viņa vienmēr atgādinājusi babilonieti. Kā jums zināms, babilonietes bijušas lietišķas sievietes…

Tālākie profesora vārdi noslāpa pēkšņā balsu jūklī. Kāds iesaucās: "Policija!" Sievietes pietrūkās no galdiņiem, un sākās vispārēja kņada. Nodzisa gaisma un arī elektriskās restes.

Cauri šim juceklim kā pavadījums skanēja profesora balss, kas laiski turpināja citēt fragmentus no Hammurapi likumiem.

Kad atkal iedegās gaisma, Herkuls Puaro bija veicis pusceļu pa platajām, seklajām kāpnēm. Policijas ierēdņi, kas stāvēja pie durvīm,.viņu sveicināja. Puaro izgāja uz ielas un pagriezās ap mājas stūri. Tieši viņam iepretī, atspiedies pret sienu, stāvēja mazs un smaržojošs vīrelis ar sarkanu degunu. Satrauktā, aizsmakušā balsī viņš čukstēja:

-  Es te, saimniek. Laiks darīt darbiņu?

-Jā. Ķeries tik klāt!

-  Visur šausmīg' daudz kruķ'.

-  Tas nekas viņi visi ir lietas kursā.

-  Es domā, viņ' man nemaisīs, ko?

-   Viņi neiejauksies. Vai jūs droši zināt, ka varat veikt šo uzdevumu? Minētais dzīvnieks ir milzīgs un nikns.

-   Pret mani viņš nebūs nikns, vīrelis pašapzinīgi sacīja, jo man kas i' priekš viņ'. Par to viš man sekos kaut uz ell'!

-   Šajā gadījumā, Herkuls Puaro noteica, viņam būs jums jāseko ārā no Elles.

Agrā rīta stundā iezvanījās telefons. Puaro pacēla klausuli.

Džepa balss teica:

-Jūs lūdzāt, lai es jums piezvanu.

-Jā, tiešām. Eh bien?

-   Mēs dabūjām smaragdus, bet narkotiku nebija.

' Kur?

-  Profesora Liskērda kabatā.

-   Profesora Liskērda?

-   Arī jūs tas pārsteidz? Atklāti sakot, es nezinu, ko domāt. Profesors bija apmulsis kā bērns, blenza uz akmeņiem un apgalvoja, ka viņam nav ne mazākās jausmas, kā tie tikuši viņam kabatā, un, sasodīts, es viņam ticu! Varesko viegli varēja tos pa tumsu tur iebāzt. Nedomāju, ka profesors ir iejaukts šajā lietā. Viņš taču pieder pie visām šim gudrajām biedrībām un pat saistīts ar Britu muzeju. Viņš izdod naudu vienīgi par grāmatām gan jaunām, gan pavisam noputējušām no antikvariāta. Nē, viņš te neiederas. Es sāku domāt, ka visā šajā lietā mēs esam kļūdījušies un ka šajā klubā nekad nav bijušas narkotikas.

-   Ak, nē, ir gan bijušas, draugs, un šovakar pat. Sakiet, vai kāds iznāca ārā pa jūsu slepenajām durvīm?

-   Jā princis Henrijs no Skandenbergas ar savu staļļmeistaru. Viņš tikai vakar ieradies Anglijā. Tad vēl valdības ministrs Vitamiāns Evanss. (Būt par leiboristu partijas ministru ir tik nepateicīgs darbs, jo jābūt piesardzīgam. Neviens neiebilst, ja torijs* šķiež naudu, jo nodokļu maksātāji uzskata, ka tā ir viņa paša nauda, bet, ja to atļaujas leiborists, sabiedrība uzskata, ka viņš šķiež tās naudu.) Pēdējā bija lēdija Beatrise Vainerc parīt viņa precēšoties ar jauno, uzpūtīgo Leominsteras hercogu. Nedomāju, ka būtu vainīgs kāds no viņiem.

-  Jums taisnība. Tomēr narkotikas klubā bija, un kāds ir tās iznesis no turienes ārā.

-   Bet kas?

-   Es, mon ami, Puaro klusu atbildēja.

Viņš tikko bija nolicis klausuli, apklusinādams Džepa izdvestās nesakarīgās skaņas, kad pie durvīm zvanīja. Puaro devās atvērt. Istabā ielīgoja grāfiene Rosakova.

-   Ak vai, ja mēs abi nebūtu tik veci, šī būtu daudzsološa tikšanās! viņa iesaucās. Redziet, esmu atnākusi pie jums, kā jūs to savā zīmītē lūdzāt. Man šķiet, ka uz ielas aiz manis nāca policists, bet viņš var pagaidīt. Un nu, mans draugs, kas par lietu?

Puaro galanti noņēma grāfienei no pleciem lapsādu.

-   Kāpēc jūs iebāzāt smaragdus profesoram Liskērdam kabatā? viņš tincināja. Ce n'est pas gentille, ce quc vous avez fait lā!*

Grāfiene iepleta acis.

-   Dabīgi, ka es gribēju tos iebāzt jums kabatā.

-   Kā, manā kabatā?

-   Skaidrs, ka jūsu. Es pa tumsu steidzīgi metos pie jūsu galdiņa bet gaisma bija nodzēsta, un neuzmanības dēļ tā, izrādās, bija profesora kabata.

-   Un kāpēc jums uznāca vēlēšanās bāzt man kabatā zagtus smaragdus?

-   Man likās… man bija jāizšķiras, kā rīkoties.

-  Tiešām, Vera, jūs esat neaprēķināma!

-   Bet, mīļais draugs, padomājiet pats! Ierodas policija, nodziest gaisma (tā ir maza izklaide mūsu klientiem, kuriem par to nav jāuztraucas), un kāda roka no mana galdiņa noņem manu somiņu. Turu to ciet, bet tad jūtu, ka somiņai cauri spiežas kaut kas ciets. Iebāžu roku, pataustu, un man uzreiz ir skaidrs, kurš manā somiņā ir iebāzis dārgakmeņus.

-  Ak jums ir skaidrs?

-   Protams! Tas ir šis nelietis! Šī kirzaka, šis briesmonis, šī liekulīgā, blēdīgā, lokanā odze, šis cūkas dēls Pols Varesko!

-   Vai viņš ir Elles līdzīpašnieks?

-   Jā, jā, viņš ir tas, kam pieder Elle. Viņš tur ir ieguldījis naudu. Līdz šim es viņu nenodevu, jo uz mani var paļauties. Bet, ja viņš grib apkrāpt mani un mēģina iegrūst nagos policijai, tad… Tad es izpaužu viņa vārdu jā, izpaužu gan, viņam par spīti!

-   Nomierinieties! Puaro sacīja. Un nāciet man līdzi!

Viņš atvēra durvis uz blakusistabu. Tā bija pavisam neliela un pirmajā brīdī likās pilnīgi piepildīta ar SUNI. Kerbers bija izskatījies par lielu pat plašajām Elles telpām, bet likās, ka nelielajā Puaro dienesta dzīvokļa ēdamistabā dzīvnieks aizpilda visu telpu līdz pašiem griestiem. Tomēr tur bija iespiedies arī mazais, smaržīgais vīrelis.

-   Mēs atnāc' te pēc plān', saimniek, vīrelis aizsmakušā balsī paziņoja.

-   Dudū! grāfiene iespiedzās. Dudū, manu eņģelīt!

Kerbers sita ar asti pa grīdu, taču nekustējās.

-   Atļaujiet iepazīstināt ar misteru Viljamu Higzu, Puaro sauca, cenšoties pārkliegt Kerbera astes sacelto dārdoņu, sava aroda meistaru. Kamēr Ellē valdīja tumsa un brouhaha*, misters Higzs piespieda Kerberu viņam sekot.

-   Jūs viņu piespiedāt? grāfiene neticīgi blenza mazajā, žurkai līdzīgajā vīrelī. Bet kā? Kādā veidā?

Misters Higzs kaunīgi nodūra acis.

-   Es to lāgā negrib' teikt dāmai. Bet ir liet',

kam suņi nespēj pretoties. Seko man visur, kur vien es grib'. Saprotams, ka tas ies caur' tik ar suņiem, bet ar kucēm ne tād' tā liet'.

Grāfiene Rosakova pagriezās pret Puaro.

-   Bet kāpēc? Kāpēc?

Puaro lēni ierunājās:

-         Attiecīgi trenēts suns turēs priekšmetu mutē kaut vai stundām ilgi, kamēr nesekos pavēle to atdot. Vai jūs nepateiktu savam sunim, lai viņš atdod to, ko tur mutē?

Vera Rosakova vērīgi paskatījās uz Puaro, pagriezās pret Kerberu un pateica pāris īsus vārdus.

Suns atpleta milzīgos žokļus. No Kerberu mēles kaut kas atdalījās un nokrita uz grīdas…

Puaro piegāja pie suņa, pacēla nelielu gumijas maisiņu, ko suns bija izmetis no mutes, un to atsēja. Maisiņā bija paciņa ar baltu pulveri.

-   Kas tas ir? grāfiene uzstājīgi noprasīja.

-          Kokaīns. Izskatās pavisam nedaudz, bet pietiekami, lai nestu tūkstošiem mārciņu peļņas tiem, kas ar to tirgojas… un vairāk nekā pietiekami, lai sagādātu bēdas un postu tiem dažiem simtiem, kas to lieto…

Viņa ievilka elpu un tad iesaucās:

-         Jūs domājat, ka es…! Bet tas tā nav! Zvēru jums, ka neesmu vainīga! Agrāk es tiešām mē-

' dzu paspēlēties ar dārgakmeņiem, sīkām greznumlietām, retiem antikvāriem priekšmetiem tie, ziniet, vienkārši padara dzīvi vieglāku. Es domāju kāpēc, gan ne? Kāpēc vienam cilvēkam pieder vairāk, citam mazāk?

-   Tieši tāpat es domā' par suņiem, misters Higzs piebalsoja.

-   Jūs neprotat atšķirt labu no ļauna, Puaro grāfienei līdzjūtīgi teica.

Grāfiene turpināja:

-   Bet narkotikas tik ne to! Jo tās rada postu, deģenerēšanos! Man nebija ne jausmas pat ne tās mazākās, ka mana Elle, šī apburošā, nevainojamā, pievilcīgā vietiņa, tiek izmantota tādam nolūkam.

-    Es pilnīg' piekrīt' jums par narkotik', misters Higzs sacīja. Dot to suņiem tas i' nekrietn'! Es tā nekad nav darīj's un nedarīs'!

-   Sakiet, ka jūs man ticat, draugs, grāfiene lūdzās.

-   Protams, ka es jums ticu. Vai tad es neesmu tērējis laiku un enerģiju, lai atklātu šis narkotiku tirdzniecības īsto organizētāju? Vai es neesmu paveicis Hērakla divpadsmito varoņdarbu un atvedis šurp no elles Kerberu, lai gūtu pierādījumus? Un es jums saku man nepatīk, ka manus draugus ievilina lamatās-jā, tieši lamatās, jo, ja kas saietu grīstē, jūs būtu uzdota par vainīgo. Jūsu rokassomiņā tiktu atrasti dārgakmeņi, un kurš gan, izņemot mani, būtu tik gudrs, lai meklētu slēptuvi mežonīga suņa mutē? Turklāt tas ir jūsu suns, vai ne? Pat ja viņš klausa la petite Alicc pavēlēm arī. Jā, nemaz nepletiet tik lielas acis! Jau pašā sākumā man nepatika šī jaunā dāma ar savu zinātnisko žargonu un kostīmu ar lielajām kabatām. Jā man nepatika tieši kabatas! Ir nedabīgi, ja sieviete tik uzkrītoši nerūpējas par savu ārieni. Un viņa man vēl pasaka, ka tikai saturam esot nozīme! Nu, protams, tam saturam, ko slēpj viņas kabatas, no kurām pēc vajadzības var izņemt narkotikas, lai to vietā ieliktu dārgakmeņus, veicot nelielu apmaiņu, kamēr pati izliekas, ka dejo ar savas psiholoģiskās izpētes objektu. Kas par izdomu! Nevienam pat prātā neienāktu turēt aizdomās nopietno, briļļaino psiholoģi ar medicīnas doktora grādu. Viņa var netraucēti nodarboties ar narkotiku tirdzniecību un pamudināt savus bagātos klientus uz to lietošanu, ieguldīt naudu naktsklubā un nokārtot visu tā, ka oficiāli to vada kāda persona, kas, maigi izsakoties, agrāk izrādījusi nelielu vājību pret svešām dārglietām. Mazā Alise nicina Herkulu Puaro, viņa domā, ka ar savām runām par bērnauklēm un drēbēm spēs Puaro apkrāpt. Eh bien, esmu sagatavojies stāties viņai pretī. Nodziest gaisma. Es strauji pieceļos no galdiņa un nostājos blakus Kerberam. Tumsā es dzirdu, ka viņa nāk, atver sunim muti un iestumj tajā paciņu, bet tikmēr es ar mazām šķērītēm nošņāpju mazu gabaliņu no viņas piedurknes, protams, tā, lai viņa nejustu.

Puaro teatrāli parādīja auduma strēmelīti.

Redziet tieši tāds pats rūtots tvīds, un es to atdošu Džepam kā lietisku pierādījumu. Lai viņš pārbauda, vai der, un tad lai arestē šo jauno dāmu, pie viena palepodamies, cik Skotlendjards atkal izrādījies gudrs.

Grāfiene Rosakova lūkojās Puaro, mēma aiz pārsteiguma. Pēkšņi viņa iekaucās kā miglas svilpe.

-   Bet mans Nikijs… kas notiks ar Nikiju? Viņam tas būs liels trieciens… viņa aprāvās. Vai varbūt nebūs?

-   Amerikā ir vēl daudz citu meiteņu, Puaro mierināja.

-  Ja nebūtu jūsu, Nikija māte sēdētu cietumā! Cietumā! Ar nogrieztiem matiem… un kamerā, kas smird pēc dezinfekcijas līdzekļa. Ak, jūs esat brīnišķīgs! Brīnišķīgs!

Pielīgojusi tuvāk, grāfiene ieslēdza Puaro savās rokās un apskāva viņu īstā slāvu dedzībā. Misters Higzs uz viņiem labvēlīgi noraudzījās. Suns Kerbers ar asti sirsnīgi bungoja grīdu.

Pašā aizgrābjošākajā mirklī atskanēja durvju zvans.

-  Tas ir Džeps! atbrīvojies no grāfienes apkampieniem, Puaro iesaucās.

-   Varbūt būtu labāk, ja es ieietu otrā istabā, grāfiene teica un izslīdēja pa otrām durvīm. Puaro devās atvērt.

-   Saimniek, misters Higzs norūpējies iesēcās. Labāk paskatās uz sev' spogulī!

Puaro paklausīja un atrāvās atpakaļ. Lūpu krāsa un skropstu tuša uz viņa sejas veidoja fantastisku ornamentu.

-  Ja tas i' misters Džeps no Skotlendjard', viš iedomās to sliktāko fakts, misters Higzs brīdināja.

Atkal atskanēja durvju zvans. Puaro izmisīgi centās izņemt no ūsām sarkanas pomādes drusciņas, bet misters Higzs vēl apjautājās:

-   Kas man būt' jādar' ari jāiet pro'? Un kā ar šito Ell's sun'?

-   Ja atmiņa mani neviļ, Puaro atbildēja, Kerbers beigās atgriezās ellē.

-   Kā jūs grib', misters Higzs bija ar mieru. Es jau es'u pie viņ' pierad's. Bet viš nav tāds, ko es varēt' mācīt, viš i pārāk patstāvīgs, pārāk patstāvīgs jūs jau saprot'. Un es domā', ka nevarēs viņ' piebarot, tā rādās, ka viš ēd kā jauns lauva.

-   No Nemejas lauvas līdz Kerbera sagūstīšanai, Puaro noteica. Esmu paveicis visus divpadsmit.

Pēc nedēļas mis Lemona savam darba devējam ienesa rēķinu.

-  Piedodiet, mesjē Puaro! Vai šis rēķins ari jāapmaksā? Te rakstīts: "Leonoras puķu veikals. Sarkanas rozes." Vienpadsmit mārciņas, astoņi šiliņi un seši pensi. Ziedi nosūtīti grāfienei Verai Rosakovai Ellē Endstrītā.

Puaro vaigi ieguva tumšsarkano rožu nokrāsu. Viņš nosarka līdz pat ausīm.

-   Ir jāapmaksā, mis Lemona. Tas ir mazs… ē… ieguldījums sevišķam gadījumam. Amerikā nupat saderinājās grāfienes dēls ar sava šefa, tērauda magnāta, meitu. Ja pareizi atceros, sarkanas rozes ir grāfienes mīļākie ziedi.

-   Šajā gadalaikā tie ir diezgan dārgi, mis

Lemona piezīmēja. Puaro saņēmās.

-   Ir brīži, kad cenai nav nozīmes. Dungodams viņš devās uz durvīm, un solis

bija viegls, gandrīz rotaļīgs. Mis Lemona noskatījās viņam pakaļ, aizmirsusi pat savu kartotēkas veidošanas sistēmu.

Bija pamodināts viņas sievišķīgais instinkts.

-   Ak Kungs, viņa noteica. Interesanti… Nudien viņa vecumā! Laikam jau tiešām nav…

HĒRAKLA VAROŅDARBI GRIEĶU MITOLOĢIJĀ

Hērakls bija dieva Zeva un mirstīgās Alkmēnes dēls, tāpēc Zeva sieva Hēra vajāja Hēraklu jau no pirmās viņa dzīves dienas. Uzzinājusi, ka Hērakls ir piedzimis, viņa uzsūtīja divas čūskas, taču viņš satvēra tās aiz kakla un nožņaudza.

Hērakls izauga un kļuva par spēcīgu jaunekli. Viņš laimīgi dzīvoja Tēbās, bet dieves Hēras uzsūtītā ārprāta lēkmē izdarīja slepkavību. Hērakls devās uz Delfiem prasīt orākulam padomu. Orākuls viņam pavēlēja kalpot Eiristejam un veikt divpadsmit varoņdarbus, tādējādi iegūstot nemirstību.

Vājais un bailīgais Eiristejs uzdeva Hēraklam nogalināt lauvu, kas dzīvoja pie Nemejas pilsētas un bija nopostījis visu apkārtni. Tā kā lauvu nevarēja ievainot ar bultām, Hērakls to nožņaudza. Eiristejs aiz bailēm no Hērakla paslēpās bronzas traukā.

Uzvilcis nožņaugtā lauvas ādu, Hērakls devās pildīt nākamo Eiristeja pavēli iznīcināt Lernes hidru, kas plosīja lopus un postīja laukus. Hidrai bija deviņas galvas, viena no tām nemirstīga. Tiklīdz hidrai nocirta vienu galvu, tās vietā izauga divas jaunas. Tad Hērakls rīkojās šādi pats cirta galvas, bet viņa brāļadēls lolājs tās piededzināja ar kvēlojošu pagali. Visu cildināts, Hērakls atgriezās Mikēnās, bet tur viņu gaidīja jauns Eiristeja uzdevums.

Eiristejs zināja, ka Arkādijā dzīvo brīnišķīga Kirēnes briežu māte ar zelta ragiem un vara nagiem. Hērakls dzinās tai pakaļ veselu gadu, līdz beidzot trāpīja ar bultu. Hērakls aiznesa briedi uz Mikēnām.

Hēraklam neizdevās ilgi atpūsties: viņam vajadzēja nogalināt meža kuili, kas dzīvoja Erimanta kalnā un postīja pilsētas apkārtni. Nezvērs nesaudzēja arī cilvēkus. Hērakls iedzina kuili dziļā sniegā kalna virsotnē, sasēja un aiznesa uz Mikēnām.

Piektais Hērakla varoņdarbs bija Elīdas valdnieka Augeja lopu staļļa iztīrīšana. Staļļa sienās Hērakls izlauza caurumus, pa kuriem ievadīja divu upju Alfejas un Pēnejas ūdeņus, kas aizskaloja mēslus.

Sestais varoņdarbs ir Stimfālas putnu iznīcināšana. Šie putni ar vara nagiem un knābjiem visu Stimfālas apkārtni bija padarījuši par tuksnesi, tie uzbruka dzīvniekiem un cilvēkiem. Hērakls dabūja no Atēnas vara timpānus un, tos sizdams, putnus aizbaidīja.

Lai izpildītu septīto Eiristeja uzdevumu, Hēraklam nācās atstāt Grieķiju un doties uz Krētas salu, no kurienes Eiristejs bija licis atvest sevišķi neganto Krētas vērsi. Saņēmis valdnieka Mīnoja atjauju, Hērakls pieveica vērsi un nogādāja to Eiristejam. Palaists vaļā, vērsis nonāca Atikā, kur sāka postīt laukus Maratonas pilsētas apkārtnē.

Hēraklam bija jādodas uz Trāķiju pie valdnieka Diomēda un jāatved Eiristejam brīnišķīgas, taču nevaldāmas ķēves, kas bija iekaltas vara ķēdēs un barojās ar cilvēka gaļu. Hērakls nogalināja Diomēdu un atveda ķēves Eiristejam.

Pēc savas meitas Admētes lūguma Eiristejs pavēlēja Hēraklam doties karagājienā uz amazoņu zemi pēc valdnieces Hipolites jostas. Viņa to valkāja par zīmi, ka tai dota vara pār visām amazonēm. Hipolite bija ar mieru jostu atdot, bet Zeva sieva Hēra sakūdīja amazones uz cīņu. Hērakls un viņa varoņi sakāva amazones un ieguva jostu.

Tad Eiristejs lika Hēraklam no talas rietumu salas Eritejas uz Mikēnām atgādāt Gēriona govis. Ceļš bija tāls, Hērakls šķērsoja Āfriku un nonāca līdz zemes malai. Hērakls pašķīra kalnus, kas aizsprostoja ieeju okeānā, tādējādi izveidojot tagadējo Gibraltāra šaurumu. Nonācis Eritejā, Hērakls cīnījās ar milzi Gērionu un uzvarēja. Kad Hērakls atdzina govis uz Mikēnām, Eiristejs tās ziedoja Hērai.

Pats grūtākais Hērakla varoņdarbs, kalpojot Eiristejam, bija vienpadsmitais. Viņam bija jāaiziet pie Atlanta, kas turēja uz pleciem debesjumu, un jādabū no viņa dārziem, ko sargāja Atlanta meitas hesperīdas, trīs zelta āboli. Hēraklam ieteica pajautāt ceļu jūras dievam Nērejam. Sākumā ceļš veda cauri Libijas tuksnesim, kur Hēraklam iznāca cīnīties ar Antaju. Cīnoties Antajs guva spēku no zemes. Hērakls pacēla Antaju gaisā, tas zaudēja spēku, un Hērakls viņu nožņaudza. Hērakls nonāca Kaukāzā, kur pie klints bija pieķēdēts Prometejs. Hērakls ar bultu nošāva ērgli, kas plosīja Prometeja aknas. Pēc Prometeja padoma, Hērakls sūtīja Atlantu pēc hesperīdu āboliem.

Atlants bija ar mieru atnest zelta ābolus, bet pa to laiku lūdza Hēraklu paturēt debesjumu. Briesmīgs smagums spieda Hērakla varenos plecus. Atlants gribēja tikt vaļā no sava darba, bet Hēraklam izdevās Atlantu pārspēt viltībā. Hērakls aiznesa ābolus Eiristejam, kas tos uzdāvināja Atēnai, bet viņa savukārt atdeva ābolus hesperidām.

Pēdējais Hērakla varoņdarbs, kalpojot Eiristejam, bija ceļojums uz drūmā pazemes dieva Aīda valstību pēc pazemes sarga suņa Kerbera (romiešu Cerbera). Aīds atļāva Hēraklam aizvest suni. Hērakls nogādāja to Eiristejam, bet tas lika suni aizvest atpakaļ pazemē.

Daudzi mīti stāsta par Hērakla turpmāko likteni. Hērakls piedalījies arī Trojas ieņemšanā.

Pēc nāves Hērakls nonāk Olimpā, kur tiek uzņemts dievu pulkā.

PASKAIDROJUMI

PRIEKŠVĀRDS

Herkuls Puaro vārds dots par godu grieķu mitoloģiskajam varonim Hēraklam, Zeva un Alkmēnes dēlam. Romiešu mitoloģijā grieķu Hēraklam atbilst Herkuls vai Herkuless, dievs un varonis, kura kultu romieši aizguvuši no Tuskulas (vai Tlburas), kur Herkuls godāts kā kareivīgs dievs, uzvarētājs, neuzvaramais.

Ahillejs viens no izcilākajiem Trojas kara varoņiem, mirmidonu valdnieka Pēlēja un jūras dievietes Tetīdas dēls. Cenšoties padarīt savu dēlu neievainojamu un tādējādi dot viņam nemirstību, Tetīda naktī rūdīja viņu ugunī, bet dienā ierīvēja ar ambroziju. Pēc citas versijas, Tetīda peldināja Ahilleju Stiksas ūdeņos, lai padarītu viņu neievainojamu. Ievainojams palika tikai papēdis, aiz kura māte viņu turēja; no tā arī radies izteiciens "Ahilleja papēdis".

Blānša… ir tumša kā čigāniete blanc (franču vai.) balts.

Deirdre sieviete īru mitoloģijā, kurai jātop ulādu ķēniņa Konhobara līgavai, taču viņa kļūst

Konhobara brāļa Ušneiha dēla Nīsīnā sieva. Kad Konhobars nodevīgi nogalina Nīsīnā un viņa brāļus, Deirdre nonāvējas, radīdama šķelšanos Konhobara sekotāju vidū, kas nes savulaik pareģoto iznīcību Īrijai.

Skumjā Deirdre Džona Milingtona Sindža dzejas drāma Deirdre ot'the Sorrows (1910).

Peišensa vārdu spēle: patience (angļu vai.) pacietība.

Diāna augu valsts dievība, palīdzētāja dzemdībās, mēness iemiesojums romiešu mitoloģijā. Šis mītiskais tēls nekādi nesaistās ar kuplām miesas formām.

Stouns svara vienība. 1 stouns = 6,356 kg.

Helena spartiešu valdniece, skaistākā no sievietēm grieķu mitoloģijā.

Marta bibliskās Marijas māsa, prakticisma iemiesojums, pretstats Marijas garīgumam.

Tabita Jaunajā Derībā: mācekle Tabita no Jopes, labdare un nabagu apdāvinātāja.

Eh bien (franču vai.) Nu, labi.

Mciis oui c'est une idee, ga… (franču vai.) Tā ir laba doma.

Grand mal (franču vai.) epileptiska lēkme, kam raksturīgs samaņas zaudējums un krampji.

Petit mal (franču vai.) epileptiska lēkme ar īslaicīgu apziņas zudumu.

Aliases (franču vai.) dažādi apzīmējumi vienai personai.

Juge d'instruction (franču vai.) izmeklēšanas tiesnesis.

Nesa hitons — Ness, viens no kentauriem, slavens ar savu viltību. Pēc Hērakla cīņas ar kentauriem Ness dzīvo pie Hiēnas upes un par samaksu ceļ tai pāri ceļiniekus. Kad pāri upei ceļas Hērakls, Ness cenšas laupīt godu tā jaunajai sievai Dējaneirai. Hērakls ievaino Nesu ar saindētu bultu, taču pirms nāves kentaurs iesaka Dējaneirai savākt viņa asinis, kas it kā palīdzēšot tai saglabāt Hērakla mīlestību. Labu laiku vēlāk, greizsirdības mākta, Dējaneira saslapē Nesa asinīs Hērakla hitonu, cerēdama tā saglabāt mīlestību, taču asinīs ir arī nāvējošā inde no Hērakla raidītās bultas.

NEMEJAS LAUVA

Mais oui (franču vai.) jā gan.

Chēre madame (franču vai.) cienītā kundze.

Mon ami (franču vai.) mans draugs.

LERNES HIDRA

Eh bien (franču vai.) labi.

Le bon Dieu (franču vai.) labais Dievs.

Mon cher docteur! (franču vai.) Mans dārgais dakter!

Lohnesezera nezvērs it kā Lohnesa ezerā mītošā, avīžnieku iecienītā būtne Nesija, kuras meklējumi līdz šim bijuši neveiksmīgi.

ARKĀDIJAS BRIEŽU MĀTE

"Mati kā zelta spārni!" sk. "Hērakla varoņdarbi grieķu mitoloģijā".

Tuolelas gulbis… šeit autore ironizē par personāžu, ļaudama tam piedēvēt Griga skaņdarbu Debisi, izkropļot nosaukumus u.c. faktus.

La Biche au Bois (franču vai.) burtiski: meža stirna.

…ja gribi sajust Batšebas garu… Batšeba, Urijas, pēc tam Dāvida sieva, Zālamana māte Vecajā Derībā. Dāvids paved Batšebu, ar viltu raida drošā nāvē Uriju, pēc tam apprec atraitni.

Le.s affaires (franču vai.) darījumi.

Si, si (itāliešu vai.) jā, jā.

… bet Inkogņitu incognita (angļu vai.) sieviete, kas slēpj savu īsto vārdu.

Ah non! (franču vai.) Ak, nē!

…bien entendu! (franču vai.)-labi, piekrītu!

ERIMANTA MEŽA KUILIS

Bukmeikers persona, kas jāšanas sacīkstēs pieņem iemaksas un reģistrē derību dalībniekus.

Fagade (franču vai.) āriene.

Mon vieux (franču vai.) vecais draugs.

Vai atceraties to sacre cūktēviņu… Sacre (franču vai.) svētais; izteiciens lietots svētās govs nozīmē.

Ces Messieurs (franču vai.) tie kungi.

AUGEJA STAĻĻI

Boldvins, Čemberlens Lielbritānijas premjerministri, kuru iecienītie ikdienas priekšmeti kļuvuši leģendāri.

.. .Atcerieties, kundze, ka jūs esat valdnieka sieva… sk. "Hērakla varoņdarbi grieķu mitoloģijā".

…Esat ceļā uz karalisko ložu Eskotā? Eskota Dienvidanglijas pilsētiņa, kurā rīko gadskārtējas zirgu skriešanās sacīkstes.

Ticns! (franču vai.) Paskat!

Izebele jūdu ķēniņa Ahaba sieva, kas izcēlusies ar savu izvirtību.

STIMFĀLAS PUTNI

Hercoslovakija acīmredzot autores izdomāta vieta Eiropā.

Hors de combat (franču vai.) spējīgs turpināt cīņu.

…likt lietā vara timpānus… sk. "Hērakla varoņdarbi grieķu mitoloģijā".

Mais non! (franču vai.) Nebūt nē!

KRĒTAS VĒRSIS

Metier (franču vai.) amats.

Volters Relejs (1552? 1618) angļu pētnieks un rakstnieks, Elizabetes I favorīts.

…vērsis, kas tika ziedots Poseidonam… grieķu mitoloģijā Poseidons ir viens no galvenajiem Olimpa dieviem, jūras valdnieks, kurš parādās zirga vai vērša veidolā.

Viljams Orpens (1878 1931) Iru gleznotājs.

DIOMĒDA ZIRGI

Mon cher Watson… (franču vai.) Dārgais Votson… doktors Votsons ir Šerloka Holmsa istabas biedrs un pavadonis A. Konana-Doila stāstos.

…pukka Sahib… labs kungs; Indijas vietējo iedzīvotāju lietota uzruna, vēršoties pie koloniālās varas pārstāvjiem.

Les femmes… (franču vai.) sievietes.

…mise en scene (franču vai.) aktieru izvietojums uz skatuves.

Tout de meme (franču vai.) tomēr.

Milieu (franču vai.) vide.

HIPOL1TES JOSTA

En bloc (franču vai.) kopā. …mais tout de mēme… (franču vai.) tomēr.

GĒRIONA GANĀMPULKS Ad lib (latiņu vai.) pēc vēlēšanās.

Es redzēju… kā pravietis Elija… šeit un turpmāk juku jukām norādes gan uz Veco Derību, gan skandināvu mitoloģiju u. tml.

Trčs bien! (franču vai.) Ļoti labi!

Nom d' un nom d' un nom (franču vai.) Šeit: Ko tu neteiksi?!

Qu 'est-ce qu 'il y a? (franču vai.) Kas noticis?

HESPERĪDU ĀBOLI

Benvenuto Čellīni (15(X) 1571) skulptors, arī rotkalis.

Une petite deception (franču vai.) neliela krāpšana.

Kā daži uzskata no Prometeja, bet daži atkal domā, ka no Nēreja… sk. "Hērakla varoņdarbi grieķu mitoloģijā".

Fcmme formidablc (franču vai.) briesmīga sieviete.

Ma mēre (franču vai.) mana māte.

Religieuse (franču vai.) mūķene.

…nevis zemeslodes, bet tikai Herkula Puaro svars… grieķu mitoloģijā Atlants balsta debesis.

KERBERA SAGŪSTĪŠANA

Femme bien mise (franču vai.) labi ģērbta sieviete.

Femme du monde (franču vai.) augstākās sabiedrības dāma.

Qucl cnfcr! (franču vai.) Kāda elle!

Chere Madame (franču vai.) cienītā kundze.

C'est bien imcigine, ga! (franču vai.) Labi izdomāts!

"Kumosiņš Kerberam" sk. "Hērakla varoņdarbi grieķu mitoloģijā".

Chere amic (franču vai.) dārgā draudzene.

…Orfejs spēlēja džeza orķestrī… šeit antīkais personāžs ievietots iespējami vulgarizētā, neatbilstīgā vidē. Mītiskais Orfejs ar savu muzicēšanu liek noplakt jūras viļņiem, glābdams Eiridiki, dodas uz pazemes valstību un ar savu spēli pakļauj tās iemītniekus.

Golkonda vārdu spēle: goleonda (angļu vai.) bagātīgas derīgo izrakteņu atradnes.

La petite Alice (franču vai.) mazā Alise.

Entre nous (franču vai.) starp mums runājot.

Bon bourgcois (franču vai.) priekšzīmīga vidusšķira.

Ah, ga non! (franču vai.) Ak, to gan nē!

C'esl mon petit Dou dou! (franču vai.) Tas ir mans mazais Dudū!

Hammurapi (18. gs. p.m.ē.) Babilonijas valdnieks, kura vārdā nosaukts senās Babilonijas civiltiesību, krimināltiesību un procesuālo tiesību normu krājums.

Toriji, leiboristi aristokrātiju un darba ņēmējus pārstāvošas politiskas partijas Anglijā.

Cc n 'est pas gentille, ce que vous avez fait lā! (franču vai.) No jūsu puses tas nebija glīti!

Brouhaha (franču vai.) kņada, troksnis.

Agata Kristi HERKULA PUARO VAROŅDARBI

Apgāds "Artava", LV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12. Tel./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

Herkulam Puaro un komisāram Megrē piebiedrojies lieliskais inspektors ^m-ļ j *

LuksTenets!

Kriminālromānu cicnītājicm apgāds «Artava» piedāvā daudzas saistošas stundas ievērojamās angļu rakstnieces

Dorotejas Simpsones

pasaulē.

Jaunajā sērijā:

SEŠAS PĒDAS ZEM ZEMES JA PAMODINĀTU MIRUŠOS

VILTUS NELAIĶIS MIRIS PIRMS RĪTAUSMAS IERASTIES UN MIRT NĀVEI NOLEMTA PĒDĒJOREIZ REDZĒTA DZĪVA MĪKLAINA NĀVE ŠAUBU ELEMENTS NĀVE PIEVAKARĒ AIZVERIET VIŅAS ACIS NAV PAR KO SMIETIES

Content

Kristi Agata Herkula Puaro varoņdarbi

PRIEKŠVĀRDS

I NEMEJAS LAUVA

II LERNES HIDRA

III arkĀdijas brieŽu MĀTE

IV erimanta meŽa kuilis

V augeja staĻĻi

VI StimfĀlas putni

VII krĒtas vĒrsis

VIII diomĒda zirgi

IX hipolites josta

X GĒriona ganĀmpulks

XI HesperĪdu Āboli

XII kerbera sagŪstĪŠana

HĒRAKLA VAROŅDARBI GRIEĶU MITOLOĢIJĀ

PASKAIDROJUMI