Kristi Agata

Erkils Puaro un citi

Agata Kristi

Erkils Puaro un citi

NOTIKUMS BALLĒ

Gluži nejauši mans draugs Erkils Puaro, bijušais Beļģijas policijas priekšnieks, nonāca saskarē ar Stailsas lietu. Veiksme atnesa viņam slavu, un viņš nolēma veltīt savus spēkus noziegumu atklāšanai Anglijā. Pie Sommas ievainots un atvaļināts no armijas, es galu galā apmetos pie Puaro Londonā. Tā kā par lielāko daļu viņa izmeklēto lietu man ir ziņas no pirmavota, saņēmu ierosinājumu izvēlēties dažus no visinteresantākajiem gadījumiem un tos aprakstīt. Darīdams to, es apzinos, ka būtu vislabāk sākt ar dīvaino samezglojumu, kas toreiz izraisīja tik plašu interesi. Ar to es domāju kādu notikumu nesenā ballē.

Lai gan tas varbūt neparāda Puaro īpatnējās metodes tik pilnīgi kā daži mīklaināki gadījumi, tomēr tā sensacionālais raksturs, tajā iepītie labi pazīstamie cilvēki un preses saceltā skaļā kņada padara to par cause cйlиbre1 , un es jau sen apzinājos, ka sabiedrībai noteikti vajadzētu uzzināt par Puaro sakaru ar šī nozieguma atklāšanu.

Bija jauks pavasara rīts, un mēs sēdējām Puaro dzīvoklī. Mans mazais draugs, akurāts un elegants kā vienmēr, noliecis uz sāniem savu olai līdzīgo galvu, uzmanīgi zieda ūsas ar jaunu pomādi. Erkilam Puaro piemita zināma nevainīga iedomība, kas biedrojās ar viņa vispārējo kārtības mīlestību un metodisku rīcību. «Daily Newsmonger» numurs, ko biju lasījis, noslīdēja uz. grīdas, un es biju nogrimis dziļās pārdomās, kad Puaro balss mani atsauca īstenībā.

—     Par ko jūs tik sasprindzināti domājat, mon ami?

—     Patiesību sakot, es lauzīju galvu par neizskaidrojamo gadījumu pirmajā pēckara ballē, — es atteicu. — Avīzes par to vien raksta. — Runādams situ ar pirkstiem pa avīzi.

—    Nu, un?

—     Jo vairāk par to lasa, jo viss kļūst noslēpumaināks. — Es iekarsu. — Kas nogalināja lordu Kronšo? Vai Koko Kortnijas nāve tai pašā nakti bija vienkārša sakritība? Vai tas bija nelaimes gadījums? Vai arī viņa tīšām ieņēma pārāk lielu devu kokaīna? — Es apklusu un tad sasprindzināts piebildu. — Tie ir jautājumi, par kuriem es domāju.

Sapīcis pārliecinājos, ka Puaro tas neiekvēlina. Viņš lūkojās spogulī un tikai nodudināja: — Šī jaunā pomāde neapšaubāmi ir brīnišķīgs ūsu kopšanas līdzeklis! — Ievērojis manu skatienu, viņš tomēr pasteidzās piebilst: — Kā tad, kā tad — un kāda ir jūsu atbilde uz šiem jautājumiem?

Taču, pirms es paspēju ko pateikt, atvērās durvis un mūsu saimniece pieteica inspektoru Džepu.

Skotlendjarda vīrs bija sens mūsu draugs, un mēs viņu sirsnīgi apsveicām.

—     Ā, mans labais Džeps! — iesaucās Puaro. — Kāds vējš jūs pie mums atpūtis?

—     Zināt, monsieur Puaro, — Džeks sacīja, atsēzdamies un pamādams man ar galvu, — es izmeklēju gadījumu, kas, pēc manām domām, katrā ziņā ietilpst jūsu specialitātē, un atnācu uzzināt, vai jūs negribētu tajā parakņāties.

Puaro uzskatīja Džepu par spējīgu detektīvu, kaut arī nožēloja viņa bēdīgo metodes trūkumu, turpretī es savā prātā domāju, ka šī detektīva lielākais talants slēpjas pieglaudīgajā mākā lūgt pakalpojumus, izliekoties, ka pats izdara tos otram!

—    Tā ir pirmā balle pēc kara, — Džeps pierunādams turpināja. — Jums tak nu noteikti gribētos tur iemaisīties.

Puaro man uzsmaidīja.

—     To darīt katrā ziņā gribētos manam draugam Heis- tingsam. Viņš nupat par to spriedelēja: n-esl-ce pas, mon ami?1

—     Nu, ser, — Džeps žēlīgā labvēlībā noteica, — jums šī laime arī būs lemta. Gūt slepenu informāciju par šādu notikumu ir privilēģija, ar kuru var lepoties, ticiet man! Nu, tagad pie lietas! Jūs laikam galvenos faktus par šo gadījumu zināt, monsieur Puaro?

—     Tikai no laikrakstiem — un žurnālista iztēle reizēm maldina. Izstāstiet man visu vēlreiz!

Džeps omulīgi sakrustoja kājas un iesāka.

—     Visi Londonas zvirbuļi zina, ka pagājušajā otrdienā tika sarīkota grandioza balle. Mūsdienās gan par grandiozu dēvējas katra nenozīmīga palēkāšana, bet šī nu patiešām bija tieši lieliska, tā bija sarīkota Kolosa zālē un tajā līksmojās visa Londona — arī jaunais lords Kronšo un viņa viesi.

—     Kāds ir ' viņa dosjē? — Puaro pārtrauca Džepu. — Man vajadzētu laikam teikt «bioskops» — nē, kā tad nu saka angliski — «biogrāfs», vai?

—      Lords Kronšo bija piektais vikonts, divdesmit piecus gadus vecs, bagāts, neprecējies un ārkārtīgi pieķēries teātra pasaulei. Klīda baumas, ka viņš esot saderināts ar Olbeni teātra aktrisi mis Kortniju, ko draugi bija iesaukuši par Koko un kas, pēc visu domām, bija ļoti valdzinoša jauna dāma.

—    Labi. Continuez/'

—     Lorda Kronšo pulciņā ietilpa seši cilvēki: viņš pats, viņa tēvocis, godājamais[2] jūstess belteins, glīta atraitne amerikāniete misis Melebija, kāds jauns aktieris Kriss Deividsons, viņa sieva, un pēdējā, taču visai nozīmīgā mis Koko Kortnija. Kā jūs zināt, tā bija maskuballe, un Kronšo pulciņš atveidoja tēlus no senās itāliešu komēdijas — vai kā nu šīs lugas sauc.

—     Commedia dell' Arte3 , — nodudināja Puaro. — Zinu.

—     1 <ū kā arī būtu, kostīmi bija atveidoti pēc porcelāna figūriņu komplekta, kas ietilpst Jūstesa Belteina kolekcijā. Lords Kronšo bija Arlekīns, Belteins — Punči- nello, misis Melebija — viņa partnere Pulčinella, Del- vidsoni — Pjero un Pjereta, mis Kortnija, protams, Ko- lumbīne. Jau pašā balles sākumā bijis manāms — kaut kas nav kārtībā. Lords Kronšo izskatījies dīvaini īgns un savāds. Kad pulciņš saradies kopā, lai namatēva pasūtītajā mazajā atsevišķā kabinetā ieturētu vakariņas, visi ievērojuši, ka viņi ar mis Kortniju vairs nerunā. Aktrise nenoliedzami pirms tam raudājusi un, šķiet, neatradusies tālu no histērijas lēkmes. Maltīte pagājuši neomulīgi, un, kad visi atstājuši kabinetu, Koko pagriezusies pret Krišu

Deividsonu un skaļi pieprasījusi, lai jaunais aktieris aizved viņu uz mājām, jo balle viņai esot «līdz kaklam». Deividsons vilcinājies, skatīdamies uz lordu Kronšo, un galu galā ievilcis abus atpakaļ vakariņu telpā.

Taču visas pūles panākt samierināšanos izrādījušās veltīgas, tāpēc viņš pasaucis taksometru un aizvedis mis Kortniju, kas nu jau raudājusi, atpakaļ uz viņas dzīvokli. Lai gan jaunā dāma neapšaubāmi bijusi uztraukta, viņa Deividsonam neko nestāstījusi, tikai atkal un atkal atkārtojusi, ka piespiedīšot «nejauko Kronču to nožēlot»! Tas ir vienīgais, mūsu rīcībā esošais norādījums, ka varbūt viņas nāve nav nejaušība, un tas ir gauži maz, lai varētu attīstīt kādu teoriju. Kad Deividsons viņu kaut cik nomierinājis, bijis par vēlu, lai atgrieztos uz Kolosa zāli, tāpēc viņš devies taisnā ceļā uz savu Čelsijas dzīvokli, kur drīz vien ieradusies viņa sieva, atvezdama vēstis par briesmīgo traģēdiju, kas norisinājusies pēc viņa aizbraukšanas.

Ballei turpinoties, lords Kronšo acīmredzot saīdzis arvien vairāk un vairāk. Viņš atšķīries no draugu pulciņa, un tie viņu atlikušajā vakara daļā gandrīz nav redzējuši. Bijis apmēram pusdivi no rīta, tieši pirms lielā kotiljona, kura laikā visiem vajadzējis noņemt maskas, kad kapteinis Digbijs, Kronšo pulka biedrs, kas zinājis, kā lords ģērbies, ieraudzījis viņu stāvam kādā ložā un raugāmies lejup uz raibo ainu.

—     Ei Kronč! — viņš pasaucis. — Nāc lejā un nebēdz no draugiem! Ko tu tur stāvi tik drūms kā negaisa mākonis? Nāc šurp, tūlīt sāksies parastais tracis!

—    Labi!— atteicis Kronšo. — Pagaidi mani, citādi es lielajā ļaužu pūlī tevi neatradīšu.

Runādams viņš pagriezies un izgājis no ložas. Kapteinis Digbijs, kas sarunājies ar misis Deividsoni, gaidījis. Laiks ritējis, taču lords Kronšo nerādījies. Kapteinis Digbijs kļuvis nepacietīgs.

—    Vai šis sprukstiņš domā, ka mēs gaidīsim viņu visu nakti? — viņš izsaucies.

Sai brīdī viņiem piebiedrojusies misis Melebija, un Digbijs ar savu dāmu paskaidrojuši viņai stāvokli.

—    Nudien, — glītā atraitne žirgti iesaukusies, — viņš šovakar ir sabozies kā perētāja vista. Iesim un rausim viņu ārā no kakta!

Viņi sākuši meklēt, taču neveiksmīgi, līdz misis Me- lebijai iešāvies prātā, ka varbūt lordu varētu atrast kabinetā, kur viņi pirms stundas ēduši vakariņas. Visi trīs devušies uz turieni. Kādu skatu viņi ieraudzījuši! Tas neapšaubāmi bijis Arlekīns, bet izstiepies uz grīdas, un sirdī viņam bijis iedurts nazis!

Džeps apklusa, un Puaro palocīja galvu un sacīja ar speciālista baudu: — Une belle aftaire." Un nav nekāda pieturas punkta, kas varētu būt vainīgais? Bet kur lai tos ņemtu!

—    Nu, — inspektors turpināja, — pārējo jūs zināt. Tā bija divkārša traģēdija. Nākamajā dienā visas avīzes bija pilnas ar attiecīgiem virsrakstiem, un tika sniegts arī īss paziņojums, ka populārā aktrise mis Kortnija atrasta gultā mirusi un ka nāve iestājusies no pārāk lielas kokaīna devas. Vai tas bijis nelaimes gadījums vai pašnāvība? Kalpone, kuru uzaicināja liecināt, atzina, ka mis Kortnija bijusi narkomāne, un tiesa pasludināja spriedumu, ka viņas nāve bijusi nejaušība. Tomēr mums jāņem vērā, ka tā varētu būt arī pašnāvība. Viņas nāve sagādā sevišķas grūtības, jo atstāj mūs bez mazākā pieturas punkta, kāds iemesls bijis vakarnakts strīdam. Starp citu, pie mirušā atrasta maza emaljēta kārbiņa. Uz tās vāka dimanta burtiem izveidots: «Koko», un kārbiņa ir līdz pusei pilna ar kokaīnu. Mis Kortnijas kalpone identificēja to par savas kundzes īpašumu, aktrise gandrīz vienmēr nēsājusi to līdzi, jo turējusi tur savu narkotiskās vielas krājumu, tāpēc ka īsā laikā kļuvusi tās verdzene.

—     Vai lords Kronšo pats arī bija narkomāns?

—    Nebūt ne. Viņam bija neparasti stingri uzskati par narkotisko vielu lietošanu.

Puaro domīgi pamāja ar galvu.

—    Bet, tā kā kārbiņa atradās pie viņa, viņš zināja, ka mis Kortnija to lieto. Tas ir zīmīgi, vai ne, dārgo Džep?

—     Ā! — Džeps diezgan nenoteikti novilka.

Es pasmaidīju.

—    Nu, — Džeps sacīja, — tāds nu šis notikums ir. Ko jūs par to domājat?

—    Vai jūs neatradāt nekādu pieturas punktu, par ko nav ziņots?

—    Jā, šo te. — Džeps izņēma no kabatas kaut ko mazu un apaļu un pasniedza Puaro. Tas bija neliels smaragdzaļa zīda pušķis, no kura nokarājās diegu gali, it kā tas būtu atrauts ar varu.

—           To mēs atradām mirušā plaukstā, kas cieši žņaudza pušķi, — inspektors paskaidroja.

Neko neteicis, Puaro padeva to atpakaļ un pavaicāja: — Vai lordam Kronšo bija kādi ienaidnieki?

—            Par tādiem neviens neko nezina. Šķiet, ka viņš bijis iemīļots jauns cilvēks.

—     Kas no viņa nāves gust labumu?

—           Viņa tēvocis, godājamais Jūstess Belteins, dabū titulu un īpašumus. Pret viņu runā daži aizdomīgi takti. Vairāki cilvēki apgalvo, ka mazajā vakariņu telpā noritējusi nikna ķilda, un viens 110 strīdniekiem bijis Jūstess Belteins. Redzat, nazis, kas paķerts no galda, iederētos slepkavībā, kura izdarīta ķildas karstumā.

—     Ko par to saka misters Belteins?

—           Apgalvo, ka viens no viesmīļiem bijis iedzēries un viņš tam sadevis sutu. Tas gan bijis ap vieniem, nevis pusdivos. Redzat, kapteiņa Digbija liecība ļauj diezgan precīzi noteikt laiku. Pēc viņa sarunas ar Kronšo pagājušas desmit minūtes, līdz viņi atraduši līķi.

—           Un droši vien misteram Belteinam Punčinello lomā katrā ziņā būs bijis kupris un kruzuļaina apkakle?

—           Visus sīkumus par kostīmiem es nezinu, — sacīja Džeps, ziņkāri lūkodamies mazajā beļģietī. — Un, lai kā arī būtu, es neredzu, kā tas saistās ar notikumu.

—           Nē? — Puaro smaidā jautās viegla zobgalība. Acīs viņam zalgoja zaļās uguntiņas, ko es biju iemācījies tik labi pazīt. — Šai mazajā vakariņu telpā, — viņš mierīgi turpināja, — laikam bija kāds aizkars, vai ne?

, — Jā, bet…

—           Aiz kura bija pietiekami daudz telpas, kur paslēpt cilvēku? ,

—           Jā — tur patiešām ir maza niša, bet kā jūs to zinājāt — vai tad jūs tur esat bijis, monsieur Puaro?

—           Nē, dārgo Džep, aizkaru tur novietoja manas smadzenes. Bez tā nav saprātīgi iztēlojama drāma. Un cilvēkam vienmēr jābūt saprātīgam. Bet, sakiet, vai viņi neaizsūtīja pēc ārsta?

—           Protams, tūlīt. Taču līdzēt vairs nevarēja. Nāve droši vien bija iestājusies acumirklī.

Puaro gluži vai nepacietīgi palocīja galvu.

—           Jā, jā, saprotu. Šis ārsts — vai viņš izmeklēšanā liecināja?

—    Jā.

—            Vai viņš neteica nekā par kādu neparastu pazīmi — vai līķa izskatā viņam nekas nelikās nenormāls?

Džeps cieši urbās ar skatienu mazajā vīriņā.

—            Jā. Monsieur Puaro, es nezinu, uz ko jūs mērķējat, bet viņš patiešām minēja, ka locekļi esot bijuši tik sasprindzināti un stīvi, ka viņš nesaprotot, kā to izskaidrot.

—           Aha! — noteica Puaro. — Ahal Mon Dieu! Džep, tas liek padomāt, vai ne?

Es redzēju, ka Džepam tas, protams, nav licis padomāt.

—            Ja jums prātā inde, monsieur, tad kurš muļķis vispirms noindēs un tad iegrūdis ribās nazi?

—           Tas patiešām būtu muļķīgi, — lēnprātīgi piekrita Puaro.

—           Vai jūs vēlētos kaut ko redzēt, monsieur? Ja jūs gribētu apskatīt istabu, kur atrada līķi…

Puaro a'tvēcinājās.

—            Nemaz ar ne. Jūs man pateicāt vienīgo, kas mani interesē — lorda Kronšo uzskatus par narkotiku lietošanu.

—     Tad jūs neko negribat redzēt?

—     Tikai vienu.

—     Kas tas ir?

—            Porcelāna figūriņu komplekts, pēc kura šuva kostīmus.

Džeps blenza uz Puaro.

—     Nu, jūs nu gan esat jocīgs!

—     Vai jūs varētu izkārtot, ka es drīkstētu to apskātīt?

—       - Ja gribat, nāciet tūlīt uz Bērklijskvēru. Misteram I'i'ltelnam — jeb lordam Jūstesam, kā tagad vajadzētu teikt — nebūs iebildumu.

Mēs nekavējoties devāmies ar taksometru ceļā. Jaunais lords Kronšo nebija mājās, taču pēc Džepa lūguma mūs ielaida «porcelāna» istabā, kur glabājās paši lielākie kolekcijas dārgumi. Džeps diezgan apjucis skatījās apkārt.

—            Diez vai jūs, monsieur, jebkad atradīsit tās, kuras gribējāt redzēt.

Taču Puaro jau bija pievilcis krēslu pie kamīna plaukta un uzlēca uz tā kā veikls sarkankrūtītis. Virs spoguļa uz atsevišķa maza plauktiņa slējās porcelāna figūriņas. Puaro tās sīki appētīja un, to darīdams, izteica mums dažas piezīmes.

Arlekпns ar Kolumbīni, Pjero un Pjereta — ļoti glezni baltzaļos kostīmos… un Punčineilo un Pulčinella gaiši violetā un dzeltenā. Ļoti sarežģīts, šis Punčineilo kos- tims — rišas un kruzuļi, kupris, augsta cepure. Jā, kā es jau domāju, ļoti sarežģīts.

Viņš uzmanīgi atlika figūriņas atpakaļ un nolēca zemē.

Džeps izskatījās neapmierināts, bet, tā kā Puaro acīmredzot negatavojās neko paskaidrot, detektīvs centās norit nepatīkamo kumosu pēc iespējas mierīgāk. Kad mēs jau dzīrāmies iet projām, pārnāca mājas saimnieks, un Džeps veica nepieciešamo iepazīstināšanas ceremoniju.

—    Es zinu, policija dara visu iespējamo, — Puaro sacīja.

—    Tomēr es ļoti baidos, ka mana brāļadēla noslēpumainā nāve tā arī paliks mīkla. Viss šķiet tik bezgala neskaidrs.

Puaro viņu asi vēroja. — Vai jūs esat dzirdējis, ka jūsu brāļadēlam būtu kādi ienaidnieki?

—    Itin nekādu, par to es esmu pilnīgi pārliecināts. — Viņš apklusa un tad turpināja: — Ja ir kas, ko jūs gribētu man pavaicāt…

—    Man ir tikai viens jautājums. — Puaro balss skanēja nopietni. — Kostīmi — vai tos šuva tieši tādus, kādi ir figūriņām?

—     Līdz pēdējam sīkumam.

—    Pateicos, rnilord. Tas ir viss, par ko es gribēju pārliecināties. Palieciet sveiki!

—    Un ko tālāk? — jautāja Džeps, kad mēs jau soļojām pa ielu. — Zināt, man jāziņo Jardam. _ 1

—    Bien! Es jūs neaizkavēšu. Man jānokārto vēl vienи sīkums, un tad…

—     Jā?

—     Tad viss būs galā.

—    Ko? Jūs tak nerunājat, nopietni! Jūs zināt, kas nogalinājis lordu Kronšo?

—     Parfaitement.

—     Kas tas bija? Jūstess Belteins?

—           A, mon ami, jūs pazīstat manu vājībiņul Man vienmēr gribas pavedienus līdz pēdējam mirklim turēt rokās pašam. Bet nebaidieties! Nāks laiks, un es visu atklāšu. Pēc slavas es nealkstu — tas būs jūsu veikums ar noteikumu, ka jūs man atļausit pašam savā manierē nonākt pie dйnouement2 .

—           Tas ir ļoti cildeni, — teica Džeps. — Proti, ja mēs pie šī dčnouemerit jebkad nonāksim! Bet jūs, nudien, esat gluži kā austere, ko? — Puaro pasmaidīja. — Nu, uz redzi! Drāžos uz Jardu.

Viņš aizkātoja pa ielu, bet Puaro pamāja garāmbraucošam taksometram.

—           Kur mēs tagad brauksim? — es vaicāju možā interesē.

—     Uz Celsiju apciemot Deividsonus.

Viņš pateica šoferim adresi.

—            Ko jūs domājat par jaunizcepto lordu Kronšo? — es ievaicājos.

—     Ko saka mans labais draugs Heistingss?

—     Es viņam instinktīvi neuzticos.

—           Vai jūs uzskatāt viņu par pasaku grāmatu ļauno tēvoci, ko?

—     Vai tad jūs ne?

—           Man domāt, viņš izturējās pret mums ārkārtīgi laipni, Puaro izvairīgi sacīja.

Tāpēc k<t viņam ir savi iemesli!

Puaro palūkojās manī, skumīgi pašūpoja galvu un noburkšķēja kaut ko, kas izklausījās pēc: «Nekādas metodes».

Deividsoni dzīvoja ceturtajā stāvā lielu savrupmāju lip.ī dzīvoklī. Mums pateica, ka mistera Deividsona neesot mājās, bet mūs pieņemšot misis Deividsone. Mūs ieveda garā istabā ar zemiem griestiem un spilgtiem, austrumnieciskiem aizkariem. Gaiss istabā bija spiedīgs un smacīgs, stipras vīraka smaržas piestrāvots. Gandrīz tūlīt pie mums ienāca misis Deividsone, maza, gaišmataina būtne, kuras trauslums būtu varējis likties aizkustinošs un pievilcīgs, ja viņas bālzilo acu skatiens nebūtu tik viltīgs un aprēķina pilns.

Puaro paskaidroja, kāds mums sakars ar notikušo, un viņa skumīgi pašūpoja galvu.

—            Nabaga Krončs — un nabaga Koko tāpat! Mēs abi viņu tik loti mīlējām, viņas nāve sagādāja mums drausmīgas ciešanasl Ko jūs vēlaties man jautāt? Vai man tiešām atkal jāpārstāsta viss toreizējais briesmīgais vakars?

—           O, madame, ticiet man, bez nepieciešamības es neaizvainotu jūsu jūtas. Inspektors Džeps man pastāstīja visu noderīgo. Es tikai gribu redzēt kostīmu, kas jums bija mugurā tovakar ballē.

Dāma izskatījās mazliet pārsteigta, un Puaro rāmi turpināja: — Jūs saprotat, madame, ka es strādāju pēc savas zemes sistēmas. Tur mēs allaž «rekonstruējam» noziegumu. Ir iespējams, ka es sarīkošu reālu reprйsentation', un, ja tā notiks, jūs saprotat, ka kostīmi būs svarīgi.

Misis Deividsoni acīmredzot joprojām māca šaubas.

—           Protams, es esmu dzirdējusi par noziegumu rekonstruēšanu, — viņa sacīja. — Bet es nezināju, ka jums tik svarīgi ir sīkumi. Taču tērpu es tūlīt atnesīšu.

Viņa izgāja no istabas un gandrīz vai uz līdzenas vietas atgriezās ar gaisīgu balta un zaļa satina mākonīti. Puaro to paņēma un apskatīja un pēc tam paklanīdamies atdeva atpakaļ.

—            Merci, madame! Redzu, ka nelaimīgā kārtā jūs esat pazaudējusi vienu no zaļajiem pušķiem — te, uz pleca.

—           Jā, tas notrūka ballē. Es to pacēlu un iedevu nabaga lordam Kronšo uzglabāt.

—     Vai tas notika pēc vakariņām?

—    Jā.

—     Laikam neilgi pirms traģiskā notikuma?

Misis Deividsones bālzilajās acīs iezagās viegls nemiers, un viņa aši atbildēja:

—           Ai, nē — ilgi pirms tā. Patiesībā pavisam drīz pēc vakariņām.

—           Skaidrs. Nu, tas ir viss. Ilgāk es jūs netraucēšu. Bonjour, madame!

—           Nu, — es ierunājos, kad mēs izgājām uz ielas, — tas ir zajā pušķa noslēpuma izskaidrojums.

—     Diez vai. \

—     Kā, ko jūs ar to gribat sacīt?

—     Vai jūs redzējāt, kā es apskatīju tērpu, Heistings?

—     Jā.

—     Eh bien, trūkstošais pušķis nebija norauts, kā apgalvoja šī kundze. Tas bija nogriezts, mans draugs, nogriezts ar šķērēm. Griezuma vieta bija pavisam lidzena.

—    Vai dieniņ! — es izsaucos. — Viss kļūst arvien sarežģītāks.

—    Gluži otrādi, — Puaro mierīgi atteica, — notikums kļūst arvien vienkāršāks.

—     Puaro, — es iebrēcos, — kādā jaukā dienā es jūs ņemšu un nositīšu! Jūsu paraža uzskatīt visu par vienkāršu ir augstākā mērā kaitinoša!

—     Bet, kad es izskaidroju, mon ami, vai viss patiešām nav allaž gluži vienkārši?

—    Jā, un tieši tas jau ērcina! Es apzinos, ka arī pats būtu varējis nonākt pie atrisinājuma.

—     Un to jūs no tiesas būtu varējis, Heistings, no tiesas, .'.i būtu papūlējies sistematizēt savas domas! Bez metodes …

—     Jā, jā, — es steidzīgi noteicu, jo pārāk labi pazinu Puaro daiļrunību, ja viņš reiz bija sācis runāt par savu iemīļoto tematu. — Sakiet, ko mēs darīsim tālāk? Vai jūs tiešām rekonstruēsit noziegumu?

—     Nez vai. Sacīsim, ka drāma beigusies, bet es ierosinu pievienot… tādu kā arlekinādi, vai?

Savai noslēpumainajai izrādei Puaro izvēlējās nākamo otrdienu. Sagatavošanās darbi gaužām kairināja manu ziņkāri. Vienā istabas pusē uzslēja baltu ekrānu ar smagiem aizkariem abās pusēs. Tad ieradās kāds vīrs ar apgaismes ierīcēm un beidzot grupa profesionālu aktieru, kas nozuda Puaro guļamistabā, kur bija iekārtota provizoriska ģērbtuve.

īsi pirms astoņiem vakarā ieradās Džeps diezgan pa- drūmā omā. Secināju, ka oficiālais slepenpolicijas pārstāvis lāgā neatzīst Puaro plānu.

—     Maķenīt melodramatiski, kā visas viņa idejas. Nu, bet kaitēt tas nekaitē, un, kā viņš saka, iespējams, ka tas aiztaupīs krietni daudz pūļu. Viņš rīkojies traki izveicīgi. Protams, es biju uz tām pašām pēdām … — es instinktīvi nojautu, ka te nu Džeps gan nerunā tīru patiesību, — taču tiku viņam solījis,_ka ļaušu veikt izmeklēšanu, kā viņam pašam patīk. A! Te jau viņi nāk!

Jaunizceptais lords ieradās pirmais, vezdams līdzi misis Melebiju, ko es vēl nebiju redzējis. Viņa bija glīta tumšmataina sieviete un izskatījās manāmi sanervozējusies. Sim pārim sekoja Deividsoni. Arī Krišu Deividsonu redzēju pirmo reizi. Sim slaidajam, melnīgsnējam cilvēkam piemita skaistums, kas gandrīz vai dūrās acīs, un kustības viņam bija nepiespiestas un graciozas kā jau aktierim.

Puaro bija novietojis visiem četriem krēslus tieši pretī ekrānam. Pašu ekrānu apspīdēja spoža gaisma. Puaro nodzēsa visas citas lampas, tā ka telpa grima tumsā, gaišs palika vienīgi ekrāns. No tumsas atskanēja Puaro balss.

—    Messieuis, mesdames, es sniegšu dažus paskaidrojumus. Pār ekrānu pēc kārtas pāries sešas figūras. Jūs tās pazīstat. Pjero ar savu Pjeretu, jokdaris Punčinello un elegantā Pulčinella; daiļā Kolumbīne vieglā dejas solī un ļaudīm neredzamais gars — Arlekīns!

Pēc šiem ievadvārdiem sākās izrāde. Visas figūras, ko Puaro bija minējis, pēc kārtas izskrēja ekrāna priekšā, pastāvēja kādu brīdi miera stāvoklī un tad nozuda. Iedegās spuldzes, un visi atviegloti uzelpoja. Ikviens bija nervozējis, baidīdamies nezin no kā. Man šķita, ka skate noritējusi ārkārtīgi neinteresanti. Ja noziedznieks atradās mūsu vidū un Puaro gaidīja, lai tas kapitulē, ieraudzījis tik vien kā pazīstamu figūru, tad viņa nodoms bija ar troksni izgāzies — un citu arī gandrīz nevarēja gaidīt. Taču Puaro, šķiet, nemaz nejutās apjucis. Starodams smaidā, viņš panāca priekšā.

—    Un nu, messieurs un mesdames, vai jūs būtu tik laipni un visi pēc kārtas man pateiktu, ko īsti mēs šeit nupat redzējām? Varbūt jūs sāktu, milord?

Uzrunātais izskatījās diezgan samulsis. — Baidos, ka es īsti jūs nesaprotu.

—     Gluži vienkārši pasakiet, ko mēs nupat redzējām.

—    Es… hm… nu, es teiktu, ka mēs redzējām sešas figūras, kas nogāja gar ekrānu un bija ģērbtas tā, ka atveidoja senās itāliešu komēdijas tēlus vai.. hm .,. mūs pašus balles vakarā.

—    Balles vakaru atstāsim sāņus, milord, — Puaro viņu pārtrauca. — Es gribēju dzirdēt tieši to, ko jūs teicāt sākumā. Madame, vai jūs piekrītat milordam Kronšo?

Runādams viņš bija pagriezies pret misis Melebiju.

—     Es … hm … jā, protams.

—    Jūs piekrītat, ka redzējāt sešas figūras, itāliešu komēdijas tēlus, jā?

—     Jā, protams.

—     Monsieur Deividson? Vai jūs arī piekrītat?

—     Jā.

—    Maciame?

—    Jā.

—    Heistings? Džep? Vai jūs visLesat vienisprātis?

Viņš paskatījās uz mums; seja viņam bija kļuvusi bāla,

acis zajas kā kaķim.

—           Un tomēr — nevienam no jums nav taisnība! Acis jūs maldinājušas — tāpat kā maldināja tajā balles naktī. Redzēt kaut ko pašu acīm, kā pieņemts sacīt, ne vienmēr nozīmē redzēt paliesību. Jāskatās ir ar gara acīm, jāliek lietā mazās, pelēkās šūniņas![5] tātad jums jāzina, ka šovakar un balles naktī jūs redzējāt nevis sešas figūras, bet piecas! Skatieties!

Gaisma atkal, nodzisa. Ekrāna priekšā parādījās kāda figūra — Pjero!

—     Kas tas ir? — noprasīja Puaro. — Vai tas ir Pjero?

—     Jā, — mēs visi iesaucāmies.

—     Paskatieties vēlreiz!

Aktieris ātri nometa vaļīgo Pjero tērpu. Gaismas lokā stāvēja mirdzošais Arlekīns! Tai pašā mirkli atskanēja kliedziens un apgāzta krēsla troksnis.

—           Lāsts pār jums, — šņāca Deividsons. — Lāsts pār jums! Kā jūs uzminējāt?

Tad noklikstēja roku dzelži, un Džeps oficiālā tonī mierīgi paziņoja: — Es arestēju jūs, Kristofer Deividsori, apsūdzot vikonta Kronšo slepkavībā — viss, ko jūs turpmāk sacīsit, tiks izmantots kā liecība pret jums.

Pēc stundas ceturkšņa ienesa mazas izmeklētas vakariņas, un Puaro, starodams platā smaidā, neskopojās ar viesmīlību un atbildēja uz mūsu ziņkārajiem jautājumiem.

— Viss bija ļoti vienkārši. Apstākli, kādos tika atrasts zaļais pušķis, tūdaļ uzvedināja uz domām, ka tas norauts no slepkavas tērpa. Pjereti es izslēdzu (jo, lai ietriektu krūtīs galda nazi, vajadzīgs liels spēks) un secināju, ka noziedznieks ir Pjero. Taču Pjero bija atstājis balli gandrīz divas stundas pirms nodarījuma. Tāpēc vai nu viņš bija atgriezies ballē vēlāk, lai nogalinātu lordu Kronšo, vai arī — eh bien, viņš bija vispirms nogalinājis lordu un tad aizgājis! Vai tas bija neiespējams? Kas tika redzējis lordu Kronšo tovakar pēc maltītes? Tikai misis Deividsone, kuras paziņojums, kā es nojautu, bija tīšs safabri- cējums, lai izskaidrotu pušķa pazušanu, taču pušķi viņa, protams, toreiz nogrieza no pašas tērpa, lai piešūtu tā vietā, kurš bija pazudis no viņas vīra kostīma. Taču tādā gadījumā Arlekīnu, ko pusdivos redzēja ložā, kādam vajadzēja notēlot. Sākumā es uz mirkli apsvēru iespēju, ka vainīgais varētu būt misters Belteins. Taču ar savu sarežģīto kostīmu viņš nepārprotami nebūtu spējis tēlot gan Punčinello, gan Arlekīna lomu. Turpretī Deividsonam, jaunam cilvēkam, apmēram tikpat garam kā noslepkavotais, tas nesagādāja nekādas grūtības.

Tomēr bija fakts, kas manī viesa nemieru. Ārstam taču noteikti vajadzēja pamanīt starpību starp cilvēku, kas miris pirms divām stundām, un cilvēku, kas nogalināts firms desmit minūtēm! Eh bien, ārsts to bija manījis! Taču viņu nepieveda pie līķa un neprasīja: «Cik ilgi šis vīrs ir jau miris?» Gluži otrādi, viņam pateica, ka šo cilvēku redzējuši dzīvu pirms desmit minūtēm, un tāpēc viņš izmeklēšanā tikai pieminēja locekļu neparasto stīvumu, ko nekādi nespējot izskaidrot.

Tagad viss lieliski iederējās manā teorijā. Deividsons bija nogalinājis lordu Kronšo tūlīt pēc maltītes, kad, kā jūs atcerēsities, citi bija redzējuši, kā viņš ievelk lordu atpakaļ vakariņu telpā. Tad viņš aizveda mis Kortniju un atstāja pie dzīvokļa durvīm (nevis iegāja līdzi iekšā un pūlējās nomierināt, kā tika apgalvojis) un lielā steigā drāzās atpakaļ uz Kolosa zāli — taču nevis kā Pjero, bet kā i Arlekīns — šī vienkāršā pārvērtība tika izdarīta, noģērbjot virsējo kostīmu.

Mirušā tēvocis paliecās uz priekšu, viņa skatiens pauda apjukumu.

—     Bet, ja tā, tad tak viņš atnāca uz balli, sagatavojies upuri nogalināt. Dieva dēļ, kāds iemesls spieda viņu tā darīt?_Es neparko nevaru saskatīt iemeslu.

—     A! Te nu mēs nonākam pie otrā traģiskā notikuma — mis Kortnijas nāves. Pastāvēja kāds gluži vienkāršs fakts, kas visiem paslīdējis garām. Mis Kortnijas nāves cēlonis bija saindēšanās ar kokaīnu — taču viņas narkotiskās vielas krājums atradās emaljētajā kārbiņā, ko atrada pie lorda Kronšo līķa. Kur viņa tādā gadījumā dabūja devu, no kuras nomira? To viņai varēja iedot tikai viens cilvēks — Deividsons. Un līdz ar to viss kļūst skaidrs. Tā kļūst saprotama viņas draudzība ar Deivid- sonicm un prasība, lai Deividsons pavada viņu uz mājām. Lords Kronšo, kas gandrīz fanātiski nīda narkomāniju, bija atklājis, ka aktrise lieto kokaīnu, un turēja aizdomās Deividsonu, ka tas viņai narkotiku piegādā. Deividsons to, bez šaubām, noliedza, tomēr lords Kronšo bija apņēmies ballē izdabūt no mis Kortnijas patiesību. Viņš būtu spējis piedot nelaimīgajai meitenei, taču cilvēkam, kas pelnīja naudu, tirgodamies ar šo narkotiku, uz viņa žēlastību, protams, nebūtu ko cerēt. Deividsonu gaidīja atmaskošana un bojāeja. Viņš devās uz balli, nolēmis, ka par katru cenu jāpanāk, lai Kronšo klusētu.

—    Vai tāpēc nevar secināt, ka Koko nāve bijusi nelaimes gadījums?

—     Man ir aizdomas, ka tas bija nelaimes gadījums, ko gudri organizēja Deividsons. Mis Kortnija bija neganti noskaitusies uz Kronšo, pirmkārt, par viņa pārmetumiem un, otrkārt, par to, ka lords atņēmis viņai kokaīnu. Deividsons iedeva aktrisei jaunu krājumu un, iespējams, ierosināja palielināt devu, lai izaicinātu «nejauko Kronšo»!

—    Vēl viens jautājums, — es teicu. — Kā jūs zinājāt, ka istabā ir niša un aizkars?

—     Tas nu, mon ami, bija pats vienkāršākais no visa. Viesmīļi bija mazajā telpā gan nākuši iekšā, gan gājuši ārā, tāpēc līķis acīmredzot nevarēja būt gulējis uz grīdas tur, kur to atrada. Telpā vajadzēja būt kādai vietai, kur to varēja paslēpt. Es secināju, ka jābūt aizkaram, aiz kura atrodas niša. Deividsons aizvilka līķi tur un vēlāk, pievel sis sev uzmanību, stāvēdams ložā, izvilka to atkal atpakaļ, un devās no balles mājās. Tas bija viens no viņa labākajiem gājieniem. Viņš ir slīpēts zellis!

Taču Puaro zaļajās acīs es nepārprotami lasīju skaļi neizteikto piezīmi: «Tomēr tīri ne tik slīpēts kā Erkils Puaro!»

LĒTAIS DZĪVOKLIS

Līdz šim gadījumos, ko esmu pierakstījis, Puaro savus izmeklējumus — vienalga, vai noziegums bijis slepkavība vai laupīšana — sācis no centrālā fakta un loģiskas dedukcijas ceļā novadījis līdz uzvaru vainagotajam atšķe- tinājumam. Nolikumos, ko grasos iemūžināt šoreiz, dīvaina apstākļu virtene no šķietami nenozīmīgiem atgadījumiem, kas pirmie piesaistīja Puaro uzmanību, aizveda līdz draudīgajam stāvoklim, ar ko beidzās šī visai neparastā lieta.

Tovakar biju ielūgts pie kāda sena drauga, Džeralda Pārķēra. Bez namatēva un manis tur vēl bija varbūt cilvēki seši, un saruna novirzījās uz dzīvokļu meklēšanu Londonā: kur atradās Pārķers, tas nenovēršami notika agrāk vai vēlāk. Mājas un dzīvokļi bija Pārķēra īpašais jājamzirdziņš. Kopš kara[6] beigām viņš bija paspējis īrēt vismaz pusduci dažādu dzīvokļu vai kādas mājas daļu. Kaut kur apmeties, viņš tūdaļ negaidīti atrada ko jaunu un ar visu iedzīvi atkal devās turp. Sāda pārcelšanās gandrīz vienmēr beidzās ar mazu naudas ietaupījumu, jo viņam bija gudra darījumu cilvēka galva, taču viņu urdīja tīri sportiskas intereses, nevis vēlēšanās gūt peļņu. Kādu brīdi klausījāmies Pārkerā, kā iesācējs ar cieņu klausās ekspertā. Tad pienāca mūsu kārta, un, mēlēm atraisoties, izcēlās troksnis kā pie īstā Bābeles torņa. Beidzot vārdu deva misis Robinsonai, jaukai jaunai kundzītei, kas bija ieradusies kopā ar vīru. Nebiju viņus nekad agrāk redzējis, jo Pārķers ar Robinsonu bija iepazinies tikai nesen.

—     Ja runā par dzīvokļiem, — viņa sacīja, — vai esat dzirdējis par mūsu necerēto laimi, mister Pārķer? Beidzot dabūjām dzīvokli! Lielajā Montegjū savrupmājā.

—    Nūjā, — atteica Pārķers, — es arvien esmu sacījis, ka par dārgu maksu var dabūt dzīvokļus, cik vien tīk.

—    Jā, bet šis nav dārgs. Tas ir neparasti lēts. Astoņdesmit mārciņu gadāl

—     Bet… bet Montegjū savrupmāja atrodas pavisam netālu no Naitsbridžas2 , vai ne? Liela, skaista ēka. Vai ari jūs runājat par kādu tās nabadzīgu radinieci ar tādu pašu vārdu nez kur graustu rajonā?

—    Nē, tā ir tā pati pie Naitsbridžas. Tieši tas jau ir pats brīnišķīgākais.

—     «Brīnišķīgākais» vēl ir par maz teikts. Tas ir septītais pasaules brīnums. Tomēr kaut kur jābūt kādam āķim. Droši vien, lai iegūtu tiesības to noīrēt, jāmaksā liela naudas summa dzīvokļa īpašniekam?

—     Jāmaksā nav nekasi

—     Nav jāmāk… tas nu ir gluži neticami! — novaidējās Pārķers.

—     Bet mums jāatpērk mēbeles, — misis Robinsona turpināja.

—    A! — Pārķers bija atkal gatavs cīnīties. — Es jau zināju, ka tur ir kāds āķis!

—     Par piecdesmit mārciņām. Un mēbeles ir skaistas!

—     Padodos, — Pārķers sacīja. — Pašreizējie iemītnieki droši vien ir ķerti — ar tieksmi uz filantropiju.

Misis Robinsona izskatījās mazliet noraizējusies. Starp viņas smalkajām uzacīm iegula maza grumbiņa.

—    Tas ir savādi, vai ne? Varbūt jums šķiet, ka tur… tur … spoko/'os?

—     Visā savā mūžā neesmu dzirdējis par dzīvokli, kur spokotos, — noteiktā balsī pavēstīja Pārķers.

—     N nu, protams. — Misis Robinsona acīmredzot nebūt nejutās pārliecināta. — Bet visā šai darījumā bija šis un tas, kas man likās … nu, dīvains.

—    Piemēram? — es mudināju, lai viņa turpina.

—    A, — iesaucās Pārķers, — par to sāk interesēties mūsu krimināllietu eksperts! Izkratiet viņam sirdi, misis Robinsona! Heistingss ir dižens neizprotamu notikumu risinātājs.

Es samulsis iesmējos, taču nevarētu sacīt, ka būtu ne- apmierināts ar lomu, ko man piešķīra.

—     Ai, par īsti dīvainu to nevarētu saukt, kapteini Heis- tings, bet, kad mēs aizgājām pie aģentiem Stosera un Pola (pirms tam netikām tur taujājuši, jo viņiem ir tikai dārgie Meifēras[7] dzīvokļi, bet tad nodomājām, ka nekāda ļaunuma vismaz no tā nebūs), viņi mums piedāvāja dzīvokļus vienīgi par četrsimt piecsimt mārciņām gadā vai arī par augstām atkāpšanās summām; tomēr tad pēkšņi, kad mēs tieši grasījāmies doties prom, viņi pieminēja, ka esot kāds dzīvoklis par astoņdesmit mārciņām, tikai viņi šauboties, vai tur vērts iet, jo tas viņiem reģistrēts jau krietni sen un viņi sūtījuši to apskatīt tik daudz cilvēku, ka laikam gan dzīvoklis būšot izīrēts (ierēdnis lietoja izteicienu «paķerts»); kaitinot vienīgi cilvēku rīcība: viņi nepaziņojot aģentūrai, un tā tik sūtot turp dzīvokļu meklētājus un tie droši vien skaišoties, ka sūtīti uz mitekli, kas jau labu laiku kā izīrēts.

Misis Robinsona uz brīdi apklusa, jo viņai bija gauži nepieciešams ievilkt elpu, un tad turpināja:

—     Mēs viņam pateicāmies un sacījām, ka pilnīgi saprotam un droši vien gājiens būs veltīgs, taču tik un tā gribētu paņemt dzīvokļa apskates atļauju — ja nu tomēr veiktos? Iesēdāmies taksometrā un braucām taisnā ceļā turp, jo galu galā — ko var zināt. Ceturtais dzīvoklis atradās otrajā stāvā, un mēs patlaban gaidījām liftu, kad pa kāpnēm nosteidzās Elsija Fergusone — tā ir mana draudzene, kapteini Heistings, un Fergusoni arī meklē dzīvokli. «Nu reiz es biju pirmā, mīļā, — viņa teica. — Bet veltīgi. Dzīvoklis jau izīrēts.» Likās, ar to viss beidzies, bet… nu, kā sacīja Džons, dzīvoklis bija ļoti lēts, mēs varējām atļauties piedāvāt vairāk un, kas zina, ja piesolītu atkāpšanās naudu? Protams, ir nejauki tā rīkoties, un man ir tīri kauns jums to stāstīt, bet jūs zināt, ko nozīmē medīt dzīvokli.

Apliecināju viņai, ka labi saprotu: cīņā par jumtu virs galvas cilvēka dabas maziskākās īpašības bieži svin uzvaru pār cildenākajām un uz tādiem gadījumiem allaž attiecināms labi pazīstamais izteiciens: «Katram sava āda tuvāka».

—     Tā nu mēs uzbraucām augšā un, ticat vai neticat, dzīvoklis nemaz nebija izīrēts. Kalpone mums to izrādīja, un tad mēs satikāmies ar kundzi un viss tika uz vietas nokārtots. īres tiesības dabūjām tūlīt un par mēbelēm samaksājām piecdesmit mārciņas. Nākamajā dienā parakstījām vienošanos un rīt vāksimies iekšā! — Misis Robinsona uzvaras priekā apklusa.

—     Un kā ar misis Fergusoni? — vaicāja Pārķers. — Paklausīsimies jūsu dedukciju, Heistings.

—     «Viss ir skaidrs kā diena, manu dārgo Votson», — es bezrūpīgi citēju. — Viņa piezvanījusi pie nepareiza dzīvokļa.

—    Ai, kapteini Heistings, cik jūs esat gudrs! — iesaucās misis Robinsona, veltīdama man apbrīnas pilnu skatienu.

Man būtu gribējies, kaut te atrastos Puaro. Dažreiz man ir sajūta, ka viņš manas spējas novērtē pārāk zemu.

Tas viss šķita diezgan uzjautrinoši, un nākamajā rītā es cēlu to priekšā Puaro kā uzdevumu, kas pa jokam jārisina. Viņš izrādīja interesi un iztaujāja mani diezgan sīki par dzīvokļu īres maksu dažādos rajonos.

—           Savāds notikums, — viņš domīgi novilka. — Piedodiet, Heistings, man mazliet jāiziet-.

Kad viņš apmēram pēc stundas atgriezās, viņa acis kvēloja dīvainā satraukumā. Viņš nesāka runāt, pirms nebija uzlicis savu spieķi uz galda un ar parasto maigo rūpību noglaudis cepures uzkārsumu.

—           Gaužām jauki, mon ami, ka mums patlaban nav neviena cita uzdevuma. Varam pilnīgi nodoties pašreizējās lietas izmeklēšanai.

—     Par kādu izmeklēšanu jūs runājat?

—           Par jūsu draudzenes, misis Robinsonas, jauno, izcili lēto dzīvokli.

—    Puaro, jūs nerunājat nopietni!

—           Es runāju pavisam nopietni. Iedomājieties, mīļais draugs, īstenībā šo dzīvokļu īres maksa ir trīssimt piecdesmit mārciņu. To es nupat dabūju zināt no namīpašnieka aģentiem. Un tomēr tieši šo dzīvokli atdod apakš- irniekiem par astoņdesmit mārciņām! Kāpēc?

—            Droši vien ar dzīvokli kaut kas nav kārtībā. Varbūt tur tiešām spokojas — tādu iespēju minēja misis Robin- sona.

Puaro neapmierināts papurināja galvu.

—           Tad vēl: cik dīvaini, ka draudzene pasaka viņai — dzīvoklis esot izīrēts, bet, kad viņa uzbrauc augšā, raugi vien, tā nemaz nav!

—           Bet jūs taču droši vien piekritīsit man, ka otra sieviete laikam gan piezvanījusi pie nepareiza dzīvokļa. Tas ir vienīgais iespējamais izskaidrojums.

—           Sai ziņā jums var būt taisnība, un tikpat labi var būt, ka ne, Heistings. Joprojām neatrisināts paliek fakts, ka neskaitāmi citi reflektanti sūtīti dzīvokli apskatīt un tomēr par spīti izcili lētajai cenai tas vēl vienmēr bijis brīvs, kad ieradusies misis Robinsona.

—           Tas pierāda, ka ar šo dzīvokli nofeikti kaut kas nav kārtībā.

—           Misis Robinsona, šķiet, neko aizdomīgu nav manījusi. Ļoti savādi, vai ne tā? Kā jums šķiet, Heistings, vai viņai var ticēt?

—     Viņa bija burvīga!

—     ЙvidemmentJo viņa taču laupījusi jums spēju atbildēt uz manu jautājumu. Nu, tad stāstiet, kā viņa izskatās.

—            Slaida un skaista, mati patiešām brīnišķīgā kastaņ- brūnā krāsā …

—            Vienmēr jums bijusi vājība uz kastaņbrūniem matiem! — Puaro norūca. — Bet turpiniet vien!

—            Zilas acis un ļoti jauka sejas krāsa, un.., hm, tas, manuprāt, ir viss, — es neveikli pabeidzu.

—     Un viņas vīrs?

—     Ak, gluži patīkams puisis — nekas īpašs.

—     Tumšmatains vai gaišmatains?

—     Nezinu — ne šis, ne tas, un ļoti parasta seja.

Puaro pamāja ar galvu.

—            Jā, vidusmēra vīriešu netrūkst — bet, lai nu kā, jūs atzinīgāk un ar lielākām simpātijām notēlojat sievietes. Vai jūs zināt kaut ko par šiem cilvēkiem? Vai Pārķers viņus labi pazīst?

—            Man šķiet, ka viņi tikai nupat iepazinušies. Bet jūs taču, Puaro, protams, nedomājat, ka …

Puaro pacēla roku.

—            Toul doucemenl, mon ami.[8] vai es teicu, ka kaut ko domāju? Es tikai saku, ka tas ir savādi. Un nav nekā, kas viestu gaismu šai tumsā, — ja nu varbūt vienīgi dāmas vārds, kā jums šķiet, Heistings?

—            Viņas vārds ir Stella, — es vēsi noteicu, — bet nesaprotu…

Puaro mani pārtrauca, skaļi iespurgdamies smieklos. Liekas, kaut kas viņu neizsakāmi uzjautrināja.

—     Un «Stella» nozīmē zvaigzni, vai ne tā? Lieliski!

—     Pie joda, ko .. ?

—            Un zvaigznes lej gaismu! Voilā!2 Nomierinieties, Heistings! Neuzpūtieties, it kā es būtu aizvainojis jūsu cieņu. Nāciet, dosimies uz Montegjū savrupmāju un izdarīsim mazu aptauju.

Labprāt piekrizdams, gāju viņam līdzi. Savrupmāja bi ja skaista ēka, kas tika uzturēta lieliskā kārtībā. Formā tērpts šveicars sauļojās uz sliekšņa, un Puaro viņu uzrunāja:

—            Piedodiet par traucējumu: sakiet, lūdzu, vai te dzīvo misters un misis Robinsoni?

1 Rāmu garu, draugs, (fr.)

1 Tā, lūk! (fr.)

Šveicars bija nerunīgs cilvēks, pēc dabas acīmredzot iļļns vai aizdomīgs. Uz mums pat lāgā nepaskatījies, viņš norūca:

—     Ceturtais numurs. Otrā stāvā.

—     Pateicos. Vai varat man pasacīt, cik ilgi viņi te

d/īvo?

—     Sešus mēnešus.

Izbrīnā paspēru soli uz priekšu, tai pašā laikā pamanīdams Puaro Jauni zobgalīgo smīnu.

—            Tas nav iespējams, — es iesaucos. — Droši vien jūs kļūdāties.

—     Sešus mēnešus.

—           Vai jūs to noteikti zināt? Dāma, par kuru es runāju, ir slaida un skaista ar rudi zeltainiem matiem un …

—           Tā pati ir, — sacīja šveicars. — Viņi ieradās ap Miķeļdienu, kā tad. Tieši pirms sešiem mēnešiem.

Viņš itin kā zaudēja par mums interesi un lēni aizgāja uz halles viņu galu. Devos Puaro līdzi ārā.

Es neatbildēju.

Puaro jau bija iegriezies Bromptenroudā, kad es viņam pavaicāju, ko viņš grasās darīt un kurp mēs ejam.

—            Pie namu aģentiem, Heistings. Man ir gaužām karsta vēlēšanās noīrēt dzīvokli Montegjū savrupmājā. Ja nemaldos, tur drīz vien norisināsies šis tas interesants.

Mūsu meklējumi izrādījās veiksmīgi. Astotais dzīvoklis ceturtajā stāvā bija izīrējams ar visām mēbelēm par desmit ginejām nedēlā. Puaro tūdaļ nolīga to uz mēnesi. Kad atkal bijām izgājuši uz ielas, viņš apklusināja manus Iebildumus:

—           Es tak tagad krietni nopelnu! Kāpēc lai es neizdabātu kādai iegribai? Starp citu, Heistings, vai juras ir revolveris?

—           Jā… kaut kur ir, — es atteicu, mazliet satraucies. — Vai jums šķiet, ka …

—            Ka jums tas būs vajadzīgs? Pilnīgi iespējams. Redzu, kn šī doma jūs ielīksmo. Jums mūžīgi patīk kaut kas efektīgs un romantisks.

Nākamajā dienā apmetāmies savā pagaidu mitnē.

Dzīvoklis bija jauki mēbelēts. Tā novietojums bija tāds pats kā Robinsonu mājvietai, tikai divus stāvus augstāk.

Diena pēc mūsu pārcelšanās bija svētdiena. Pret vakaru Puaio atstāja dzivokļa parādes ieeju vajā un, kad lejā skaļi aizcirtās kādas citas durvis, steidzīgi paaicināja mani kāpuu telpā.

—           Palūkojieties pār margām! Vai tie ir jūsu draugi? Pats viņiem nerādieties!

Pastiepis kaklu, pavēros lejup.

—    Tie paši ir, — čukgtot pavēstīju.

—     Labi. Brītiuu pagaidiet.

Apmēram pec pusstundas iznāca jauna sieviete, tērpusies raibā, spilgtā apģērbā. Apmierināti nopūties, Puaro uz pirkstgaliem ietipināja atpakaļ dzīvoklī.

—           C'est ca.[10] pēc kunga un kundzes — kalpone. Dzīvoklim tagad vajadzētu būt tukšam.

—     Ko mēs darīsim? — es nemierīgi iejautājos.

Puaro teciņus rosīgi iemetās trauku mazgāšanas telpā un ņēmās vilkt ogju lifta trosi.

—            Mēs nolaidīsimies lejup pēc atkritumu tvertņu principa, — viņš jautri paskaidroja. — Neviens mūs nepamanīs. Svētdienas koncerts, «brīvā pēcpusdiena» un galu galā svētdienas nomiedzis pēc angļu svētdienas pusdienām — le Tosbil — tas viss novērsīs uzmanību no Erkila Puaro izdarībām. Nāciet, draugs.

Viņš iekāpa rupji sanaglotajā liftā un es viņam nedroši sekoju.

—           Vai mēs ielauzīsimies dzīvoklī? — es, šaubu mocīts, vaicāju.

Puaro atbilde neko daudz nenomierināja.

—    Tieši šodien jau nu ne, — viņš atteica

Ritinādami trosi, mēs lēni laidāmies lejup, līdz sasniedzām otro stāvu. Ieraudzīdams, ka koka durvis uz trauku mazgāšanas kambarīti ir vajā, Puaro apmierināts iesaucās:

—            Vai redzat? Šitās durvis viņi dienas laikā nekad nenoslēdz. Kaut arī jebkurš var uzbraukt augšā vai nobraukt lejā tāpat kā mēs. Naktī, tad noslēdz — lai gan arī ne vienmēr — un tieši pret to mēs nodrošināsimies.

Runādams viņš bija izvilcis no kabatas dažus instrumentus un tūdaļ veikli kē^ās pie darba: viņš bija nodomājis aizšaujamo sameistarot tā, lai to varētu atgrūst vajā

no lifta. Darbs nevilkās ilgāk par minūtēm trim. Tad l'uaro iebāza darbarīkus atpakaļ kabatā, un mēs atkal uz- - braucām atpakaļ savos apartamentos.

Pirmdien Puaro visu dienu nebija mājās, bet, kad vakarā atgriezās, viņš apmierināts nopūzdamies, atkrita krēslā.

—     Heistings, vai lai jums kaut ko pastāstu? Kaut ko tadu, kas ies pie sirds un atgādinās kinofilmas, ko jūs tā esat iemīļojis?

—     Speriet vaļā! — Es iesmējos. — Ceru, ka tas būs patiess stāsts, nevis kāda no jūsu izdomām.

—     Patiess gan. Inspektors Džeps no Skotlendjarda galvos par tā precizitāti, jo varu pateikties viņa laipnībai, ka tas nonāca līdz manām ausīm. Klausieties, Heistings! Pagājis mazliet ilgāk par pusgadu, kad no kādas Savienoto Valstu valdības iestādes tika izzagti vairāki svarīgi flotes plāni. Tajos bija redzams dažu visnozīmīgāko ostu aizsargbūvju novietojums, un jebkuras ārvalsts — piemēram, Japānas — valdība maksātu par to krietnu naudas summu. Aizdomas krita uz kādu jaunu cilvēku, vārdā Luidži Voldarno, pēc izcelsmes itālieti, kurš strādāja minētajā iestādē par sīku ierēdni un nozuda tai pašā laikā, kad dokumenti. Vai nu Luidži Voldarno bija zaglis, vai ne, taču divas dienas vēlāk viņu atrada nošautu Ņujorkā, Menhetenas austrumu pusē. — Dokumentu viņam klāt nebija. Pēdējā laikā viņš bija sagājies ar kādu mis Elzu Hartu, jaunu koncer(dziedātāju, kas bija nesen ieradusies Amerika un kopā ar brāli dzīvoja Vašingtonā. Par mis Lizas Hartas pagātni nekas nav zināms, un viņa pēkšņi nozuda ap to pašu laiku, kad nogalināja Voldarno. Ir pamats uzskatīt, ka īstenībā viņa bijusi priekšzīmīgi skolot <i starptautiska spiedze, kas veikusi daudz tumšu darbu, slēpdamās aiz vairākiem pieņemtiem vārdiem. Amerikāņu slepenais dienests, cik spēdams pūloties viņu izsekot, nav Izlaidis no uzmanibas loka zināmus ikdienišķa izskata japāņu kungus, kas dzīvo Vašingtonā. Sis dienests gandrīz nešaubās, ka Elza Harta, pietiekami sajaukusi pēdas, griezīsies pie šiem kungiem. Viens no tiem pirms divām nedēļām pēkšņi aizbraucis uz Angliju. Tāpēc, ņemot to ver<i, varētu likties, ka Elza Harta ir Anglijā. — Puaro apklusa un tad lēnīgi piebilda: — Elzas Hartas olicialais apraksts ir šāds: augums — piecas pēdas septiņas collas,

mati — kastaņbrūni, sejas krāsa — gaiša, nekādu īpašu atšķirības pazīmju nav.

—     Misis Robinsona! — Es noelsos.

—     Nu, iespējams varētu būt arī šāds variants, — Puaro mani pārlaboja. — Uzzināju turklāt, ka nupat šorīt par ceturtā dzīvokļa iemītniekiem aptaujājies kāds melnīgsnējs vīrietis, ārzemnieks. Tāpēc, mon ami, jums šonakt diemžēl būs jāatsakās no pirmā nomiedža un jānosēž kopā ar mani garas stundas nomodā apakšējā dzīvoklī — apbruņojoties ar savu lielisko revolveri, bien enlendu1 1

—     Protams! — es sajūsmināts atsaucos. — Kad sāksim?

—     Manuprāt, pusnakts stunda ir gan baismi svinīga, gan piemērota laika ziņā. Nav gaidāms, ka pirms tam kas notiks.

Tieši pulksten divpadsmitos mēs piesardzīgi iekāpām ogļu liftā un nobraucām līdz otrajam stāvam. Puaro atbīdīja bultu, koka durvis ātri pasitās uz iekšu, un mēs ielīdām dzīvoklī. No trauku mazgātavas iegājām virtuvē, kur ērti iekārtojāmies divos krēslos, atstādami durvis uz halli vaļā.

—     Nu mums tikai jāgaida, — apmierināts sacīja Puaro, aizvērdams acis.

Man šī gaidīšana šķita bezgalīga. Baidījos, ka aizmigšu. Tieši, kad man jau likās, ka sēžu tur savas astoņas stundas — kā vēlāk pārliecinājos, patiesībā bija pagājusi tieši stunda un divdesmit minūtes, — izdzirdēju klusu skrāpē- šanos. Puaro satvēra manu roku. Piecēlos, un mēs kopā klusām virzījāmies uz halles pusi. Troksnis atskanēja no turienes. Puaro pieliecās man pie auss.

—     Tas ir kāpņu telpā pie parādes durvīm. Kāds griež ārā slēdzeni. Kad es teikšu — ne agrāk, — metieties viņam virsū no aizmugures un turiet ciet. Piesargieties, viņam būs nazis.

Drīz izgrieztais gabals noklakstēja, un durvīs iespīdējās neliels gaismas aplītis. Tas tūdaļ apdzisa, un tad durvis lēni atvērās. Mēs ar Puaro cieši piespiedāmies pie sienas. Kad vīrietis gāja mums garām, sadzirdēju viņa elpu. Tad viņš uzspīdināja kabatas lukturīti un tieši šai brīdī Puaro asi iečukstēja man ausī:

Mēs reizē metāmiēs uz iebrucēju, Puaro zibenīgi aptina viņam ap galvu vieglu vilnas šalli, es tikmēr sasēju rokas. Viss notika ātri un bez mazākā trokšņa. Izgriezu iebrucējam no rokas dunci un, kad Puaro atlocīja viņam no acīm šalli, pielūkodams, lai mute paliktu cieši aptīta, pacēlu revolveri, lai vīrs varētu to redzēt un apjēgt, ka pretoties būtu veltīgi. Kad viņš beidza spirināties, Puaro pieliecās viņam pie auss un steidzīgi ņēmās noz ko čukstēt. Pēc brītiņa vīrietis pamāja ar galvu. Tad, ar rokas mājienu piekodinādams klusēt, Puaro izveda mūs no dzīvokļa un devās pa kāpnēm lejup. Gūsteknis viņam sekoja, un es ar revolveri rokā noslēdzu gājienu. Kad izkļuvām uz ielas, Puaro pagriezās pret mani.

—    Tūlīt aiz stūra gaida taksometrs. Atdodiet man revolveri. Tagad -mums tas nebūs vajadzīgs.

—     Bet ja šis zellis mēģinās bēgt?

—     Nemēģinās.

Pēc mirkļa atgriezos ar taksometru, kas bija mūs gaidījis. Puaro bija atbrīvojis svešinieka seju no šalles, un es pārsteigumā sarāvos.

—     Viņš tak nav japānis, — iečukstēju Puaro.

—    Ass skatiens allaž bijis jūsu stiprā puse, Heistings. Jums nekas nepaslīd garām. Nē, šis vīrs nav dzeltenģīuīis. Viņš ir itālietis.

Iekāpām taksometrā, un Puaro pateica šoferim kādu adresi Sentdžonsvudā. Nu es jutos galīgi apjucis. Gūstekņa klātbūtnē negribējās vaicāt Puaro, kurp mēs braucam, un es veltīgi pūlējos gūt kaut kādu apskaidrību par mūsu rīcību.

Izkāpām pie maza namiņa, kas slējās attālāk no ielas. Kāds viegli iereibis gājējs, kas streipuļodams atgriezās mājās, gandrīz sagrūdās ar Puaro, kurš viņam kaut ko asi uzsauca, taču — ko, es nesapratu. Puaro piezvanīja un pamāja, lai mēs atkāpjamies mazliet sāņus. Neviens nenāca atvērt, viņš piezvanīja vēlreiz un tad paķēra durvju veserlti, ar kuru ņēmās krietnu brīdi spēcīgi klauvēt.

Pēkšņi apaļajā lodziņā virs durvīm atspīdēja gaisma, un pašas durvis piesardzīgi pavērās šaurā spraugā.

—    Kas jums, velna milti, vajadzīgs? — skarbi noprasīja vīrieša balss.

—    Man jārunā ar ārstu. Saslimusi mana sieva.

—    Te nekāda ārsta nav.

Vīrietis dzīrās durvis aizcirst, taču Puaro veikli iebāza spraugā kāju. Piepeši viņš pārvērtās par lielisku saniknota francūža karikatūru.

—           Ko jūs sacīt, te neir ārsts? Es jūs saukt pie atbildlbs priekš likuma. Jums jānāk! Es te palikt, un zvanīt vis caur nakt.

■— Dārgo ser… — Durvis atkal atvērās, un vīrietis, ģērbies rītasvārkā un čībās, pamezdams nemierīgu skatienu visapkārt, panācās uz priekšu, lai mēģinātu Puaro nomierināt.

—           Es saukšu policiju. — Puaro grasījās doties lejup pa kāpieniem.

—           Nē, dieva dēļ, nedariet to! — Vīrietis metās viņam pakaļ.

Puaro izmanījās nogrūst viņu tenteriski pa kāpnēm. Nākamajā brīdī mēs visi trīs bijām jau iekšā, aizcirtām durvis un apgriezām atslēgu.

—           Aši! — Šurp! — Puaro iedrāzās pirmais tuvākajā istabā un tūlīt ieslēdza gaismu. — Jūs nostājieties aiz aizkara.

—           Si, signor\ — teica itālietis un veicīgi ieslīdēja aiz rožaina samta dziļajām krokām, kas aizsedza loga aili.

Bija arī pēdējais laiks. Mirklī, kad viņš pazuda skatienam, istabā ieskrēja kāda sieviete. Viņa bija gara, rudiem matiem un centās saturēt sarkanu kimono, kas apņēma viņas slaido augumu.

—           Kur ir mans vīrs? — viņa iesaucās, žigli un bailīgi palūkodamās apkārt. — Kas jūs tādi esat?

Puaro paklanījies panācās uz priekšu.

—           Cerams, ka jūsu vīrs nesaaukstēsies. Ievēroju, ka viņam kājās ir čības un mugurā silts rītasvārks.

—     Kas jūs esat? Ko jūs darāt manā mājā?

—            Ir taisnība, ka mums nevienam nav gods jūs pazīt. Tas sevišķi jānožēlo tāpēc, ka viens no mūsu pulciņa, gribēdams jūs sastapt, ieradies īpaši no Ņujorkas.

Aizkari pašķīrās, un iznāca itālietis. Sev par izbīli pamanīju, ka viņš vēcina manu revolveri, ko Puaro, bez šaubām, aiz nevērības bija pametis uz taksometra sēdekļa.

Sieviete spalgi iekliedzās un pagriezās, gribēdama bēgt, taču Puaro stāvēja priekšā aizslēgtajām durvīm.

—            Laidiet mani garām, — viņa brēca. — Viņš mani nogalinās.

•— Kas nobendēja Luidži Voldarno? — aizsmacis noprasīja itālietis, vicinādams ieroci, tā ka tas ik pa brīdim apdraudēja mūs visus pēc kārtas. Neuzdrošinājāmies pakustēties.

—     Vai dieniņ, Puaro, tas ir šausmīgi! Ko mēs darīsim? — es iesaucos.

—     Jūs darīsit man patikšanu, ja tik daudz nerunāsit, 1 Ieistings. Varu apgalvot, ka mūsu draugs nešaus, kamēr es nelikšu viņam to darīt.

—     Ak, jūs par to esat tik drošs? — vaicāja itālietis, ļauni paglūnēdams uz runātāju.

Es par šī dienvidnieka savaldību nebiju tik pārliecināts, bet sieviete zibenīgi apsviedās pret Puaro.

—    Ko jūs gribat?

Puaro paklanījās.

—     Nedomāju, ka būtu nepieciešams aizvainot mis Elzas Martas gara spējas, to paskaidrojot.

Sieviete skubigi paķēra lielu melna samta kaķi, kurš kalpoja par tālruņa apsegu.

—    Tie ir iešūti zem oderes.

—     Ļoti prātīgi, — Puaro atzinīgi noburkšķēja. Viņš pakāpās sānis no durvīm. — Arlabvakar, kundze. Aizkavēšu jūsu Ņujorkas draugu, kamēr jūs aizlaidīsities lapās.

—     Muļķadesa! — ierēcās lielais itālietis un, pacēlis revolveri, blieza tiešā tēmējumā uz aizejošo sievieti taisni tai pašā mirklī, kad es metos viņam virsū.

Taču ierocis tikai noklakstēja, nenodarīdams nekādu ļaunumu, un Puaro, lēnīgi pārmezdams, ierunājās:

—     Nekad jūs neuzticaties savam vecajam draugam, 1 Ieistings. Man jau nepatīk, ka mani draugi staigā apkārt nr pielādētām pistolēm, un vienkāršam paziņam es nemūžam neļautu to darīt. Nē, nē, mon ami. — Tas zīmējās uz itālieti, kas aizsmacis lādējās. Pagriezies pret viņu, Puaro tādā pašā lēnīgi pārmetošā balsī turpināja: — Redziet nu, ko es jūsu labā esmu izdarījis. Izglābis no ka- i>ilavām. Un nedomājiet, ka mūsu burvīgā dāma izbēgs. Nē, nē, māju uzrauga gan ielas, gan pagalma pusē. Ieskries tieši policijai rokās. Vai šī doma nav jauka un mierinoša?… Jā, tagad jūs drīkstat iet. Bet esiet uzma nīgs ļoti uzmanīgs! Es … A, prom ir! Un mans draugs Hi'ii.liiijvs lūkojas manī ar pārmetumu. Taču viss bija tik vienkārši! Pašā sākumā jau kļuva skaidrs, ka varbūt, no vairākām simtiem cilvēku, kas gribēja noīrēt Montegjū savrupmājas ceturto dzīvokli, vienīgi Robinsoni tika uzskatīti par piemērotiem. Kāpēc? Kālab no visiem izvēlējās tieši viņus — un, patiesību sakot, jau pirmajā acu uzmetienā? Izskata dēj? Varbūt, bet tas nebija tik neparasts. Tātad vārda dēļ!

—     Bet Robinsonu vārdam nepiemīt nekas neparasts, — es iesaucos. — Tas ir pavisam parasts vārds!

—     Āl Sapristi\ tieši tā! Tur slēpās tas āķis! Elza Harta ar vīru vai brāli, vai kas nu viņš īstenībā ir, ierodas no Ņujorkas un noīrē dzīvokli, uzdodamies par misteru un misis Robinsoniem. Pēkšņi viņi uzzina, ka viena no slepenajām organizācijām — mafija vai kamorra2 , kurai, bez šaubām, piederēja Luidži Voldarno, nokļuvusi vfņai uz pēdām. Kas tādā gadījumā var būt vienkāršāk? Viņi piedāvā apakšīrniekiem dzīvokli par aplam lētu cenu. Starp tūkstošiem jaunu pāru, kas Londonā meklē dzīvokļus, noteikti jābūt vairākiem Robinsoniem. Atliek vienīgi gaidīt. Ja paskatīsities, cik Robinsonu ir telefona grāmatā, sapratīsit, ka rudmatainajai misis Robinsonai agri vai vēlu bija jāuzrodas. Kas tad nu notiks? Ieradīsies atriebējs. Viņš zinās vārdu, viņš zinās adresi. Viņš ielauzīsies! Viss būs galā, atriebības jūtas apmierinātas, un mis Elza Harta atkal reiz par mata tiesu tikusi cauri sveikā. Starp citu, Heistings, jums mani jāiepazīstina ar īsto misis Robinsonu — šo jauko un patiesīgo būtni! Ko šie ļautiņi domās, kad ieraudzīs, ka viņu dzīvoklī notikusi ielaušanās! Mums jāsteidzas atpakaļ. A, izklausās, ka ieradies Džeps ar saviem draugiem.

Atskanēja spēcīgi durvju veserīša sitieni.

—    Kā jūs zinājāt šo adresi?_— es vaicāju, sekodams Puaro, kas devās uz halli. — A, jūs likāt izsekot pirmo misis Robinsonu, kad viņa izgāja no otrā dzīvokļa.

—    A la bonne heure[12], heistings! beidzot jūs liekat lietā savas pelēkās šūniņas. Tagad sagādāsim mazu pārsteigumu Džepam.

Klusām atslēdzis durvis, viņš pabāza spraugā kaķa galvu un spalgi ievēkšējās: — Miau!

Skotlendjarda inspektors, kas kopā ar otru viru stāvēja ājā, neviļus sarāvās.

—     A, tas ir tikai Puaro kungs ar vienu no saviem jociņiem! — viņš izsaucās, kad aiz kaķa parādījās ari Puaro Kalva. — Ielaidiet mūs, musjēM

—     Vai nogādājāt mūsu draugus droši būrī?

—     Jā, putniņi mums rokās. Bet tās mantas viņiem nebija klāt.

—     Skaidrs. Tā nu jūs nākat tās meklēt. Nu, mēs ar lleistingsu taisāmies iet projām, bet man gribētos nolasīt jums mazu lekciju par mājas kaķa izcelsmi un paražām.

—     Velns un elle, vai jūs esat galīgi aptaurēts?

—     Kaķus, — svinīgi noskaitīja Puaro, — pielūdza senie ēģiptieši. Ja melns kaķis pārskrien pār ceļu, joprojām uzskata, ka tas nozīmē laimi. Tāds kaķis, Džep, jums šovakar pārskrēja pār ceļu. Es zinu, ka runāt par dzīvnieka vai cilvēka iekšām Anglijā neskaitās pieklājīgi. Taču šī kaķa iekšas ir visai smalka būšana. Ar to es domāju oderi.

Pēkšņi nokrekstēdamies, otrais vīrietis izrāva kaķi Puaro no rokām.

—     A, aizmirsu jūs iepazīstināt, — teica Džeps. — Mister Puaro, tas ir misters Bērts no Savienoto Valstu slepenā dienesta.

Amerikāņa pieredzējušie pirksti bija sataustījuši meklēto. Uz brīdi zaudējis valodu, viņš pastiepa Puaro pretī roku. Pēc tam misters Bērts atkal atguva vajadzīgo dzīves sparu.

—     Priecājos ar jums iepazīties, — viņš sacīja.

AIZPLĪVUROTA DĀMA

Labu laiku biju ievērojis, ka Erkils Puaro kļūst arvien nemierīgāks un neapmierinātāks. Pēdējā mēnesī mums negadījās interesantas problēmas, kuras risinot mans iliaugs varētu izvingrināt savu aso prātu un ievērojamās dedukcijas spējas. Sajā jūlija rītā viņš nometa avīzi, nepacietīgi izgrūzdams: «Tchah.'»' — savu iemīļoto izsaucienu, kas skanēja uz mata kā kaķa šķavas.

—    Viņi no manis baidās, Heistings, — jūsu Anglijas noziedznieki, viņi no manis baidās! Kad mājās kaķis, ma- ■4ās pelītes pie siera vairs nenāk!

—    Man šķiet, ka lielākā daļa no šīm pelēm pat nenojauš jūsu eksistenci, — es smiedamies sacīju.

Puaro nolūkojās manī ar pārmetumu. Viņš mūžīgi iztēlojas, ka visa pasaule nemitīgi domā un runā par Erkilu Puaro. Skaidrs, ka viņa vārdu Londonā jau pazina, taču man lāgā negribējās ticēt, ka viņa eksistence vieš šaušalas noziedznieku pasaulē.

—    Kā ar dārgakmeņu zādzību, kas nesen dienas laikā izdarīta Bondstrītā? — es noprasīju.

—    Galvu augšā, Puaro! Jūs zināt, ka esat savā darba laukā vienreizīgs.

—    Bet vai manā darba laukā patlaban ir kaut kas, ko risināt?

Es paņēmu laikrakstu. — Holandē noslēpumainā kārtā nogalināts kāds anglis, — es sacīju.

—    Tā vienmēr izbazūnē — un vēlāk izrādās, ka viņš ēdis zivju konservus un miris pilnīgi dabiskā nāvē.

—     Nu, jūs nu tīšām gribat gausties!

—T/e/is.'4 — noteica Puaro, kas bija piegājis pie loga. — Arā uz ielas ir sieviete, ko romānos dēvē par «biezi iii/plīvurotu dāmu». Viņa dodas augšup pa kāpnēm; viņa piespiež zvana pogu — viņa nāk prasīt mums padomu. Iespējams, ka te būs kas interesants. Ja sieviete ir tik Muna un glīta kā šī, viņa seju aizplīvuro vienīgi tad, kad noticis kas ārkārtīgs.

Pēc mirkļa apmeklētāju ielaida iekšā. Kā Puaro bija teicis, viņas seja patiešām slēpās aiz bieza plīvura. Kamēr viņa nepacēla šīs melnās spāņu mežģīnes, nebija iespē- l.ims saskatīt viņas vaibstus. Tad es pārliecinājos, ka l'uaro intuīcija bijusi pareiza; dāma bija ļoti skaista, gaišiem matiem uri lielām zilām acīm. Viņas vienkāršais, Iet tieši tāpēc dārgais tērps Jāva man spriest, ka viņa pieder pie augstākās sabiedrības aprindām,

—    Monsieui Puaro, — dāma sacīja maigā, muzikālā balsī. — Esmu lielā nelaimē. Es gandrīz neticu, ka jūs spēsit man palīdzēt, taču esmu dzirdējusi par jums tik daudz brīnišķīgu nostāstu, ka ierados, burtiski, kā tverda- mās pie pēdējās ceiības, lai lūgtu jūs paveikt neiespējamo.

—    Man allaž patīk neiespējamais, — teica Puaro.

—   Lūdzu, turpiniet, mademoiselle.

Mūsu daijā viešņa vilcinājās.

—    Taču jums jābūt vajsirdīgai, — piebilda Puaro.

—   Jūs neko nedrīkstat no manis noslēpt.

—    Es jums uzticēšos, — jaunava pēkšņi izlēma. — Vai esat dzirdējis par lēdiju Milisentu Kāslu Vonu?

Ārkārtīgi ieinteresēts, es pacēlu acis. Pirms dažām dienam bija parādījies paziņojums par lēdijas Milisentas saderināšanos ar jauno Sautšīras hercogu. Es zināju, ka viņa ir kāda trūcīga īru pēra piektā meita un Sautširas hercogs viens no bagātākajiem līgavaiņiem Anglijā.

—    Esmu lēdija Milisenta, — jaunava turpināja. — Varbūt esat lasījis par manu saderināšanos. Es būtu viena no laimīgākajām meitenēm pasaulē, taču, ak monsicur Puaro, esmu briesmīgā nelaimē! Ir kāds vīrietis, kāds drausmīgs vīrietis — viņa vārds ir Levingtons, un viņš — gandrīz nezinu, kā jums to pastāstīt. Reiz es kādam cilvēkam .'izrakstīju vēstuli — tad man bija tikai sešpadsmit gadu, un viņš … viņš …

—     Vai šī vēstule ir rakstīta misteram Levingtonam?

—    Ai, nē — ne viņam! Kādam jaunam karavīram… es viņu Joti mīlēju … viņš krita frontē.

—     Saprotu, — Puaro draudzīgi sacīja.

—    Tā bija muļķīga vēstule, indiskrēta, bet las arī bija

viss, monsleur Puaro. Tomēr tajā ir izteicieni, kurus varētu iztulkot citādi.

—            Skaidrs, — teica Puaro. — Un šī vēstule nokļuvusi mistera Levingtona rokās?

—            Jā, — un viņš draud: ja es nesamaksāšot viņam milzīgu naudas summu — bet tas man ir pilnīgi neiespējams — nosūtīt vēstuli hercogam.

—           Riebīgais nelietis! — es izsaucos. — Lūdzu, piedodiet, lēdija Milisenta.

—            Vai nebūtu prātīgāk visā atzīties jūsu nākamajam vīram?

—            Es neuzdrošinos, monsleur Puaro. Hercogs ir ļoti greizsirdīgs cilvēks, aizdomīgs un gatavs ticēt visļaunākajam. Tad es tikpat labi varu tūlīt atsaukt savu saderināšanos.

—            Ai, ai, — izteiksmīgi saviebdamies, iesaucās Puaro. — Un ko jūs gribat, lai es darītu, milēdij?

—            Man ienāca prātā, ka varbūt es varētu palūgt, lai misters Levingtons ierodas pie jums. Es viņam sacītu, ka esmu pilnvarojusi jūs apspriest šo jautājumu. Iespējams, ka jūs varētu panākt, lai viņš neprasītu tik daudz.

—     Kādu summu viņš min?

—            Divdesmit tūkstoš mārciņas — tās samaksāt man ir neiespējami. Šaubos, vai varētu sadabūt pat tūkstoti.

—           Tā kā laulības paredzamas drīz, jūs varbūt varētu naudu aizņemties — tomēr, eh bien, nevaru ciest domu, ka jums būtu jāmaksā! Nē, Erkila Puaro atjautība sakaus jūsu ienaidniekus! Sūtiet šo misteru Levingtonu pie manis. Vai var cerēt, ka viņš vēstuli paņems līdzi?

Jaunava papurināja galvu.

—     Nedomāju vis. Viņš ir ļoti piesardzīgs.

—            Laikam nav šaubu, ka vēstule patiešām ir viņa īpašumā?

—            Kad es biju pie viņa aizgājusi, viņš man to parādīja.

—            Jūs aizgājāt pie viņa? Tas nebija prātīgi darīts, milēdij.

—            Ak tā? Biju tik izmisusi. Cerēju, ka mani lūgumi viņu varbūt aizkustinās.

—            O la la! Sīspasaules levingtonus lūgumi neaizkustina! Viņam tie šķita gluži vai apsveicami, jo liecināja, cik šis dokuments jums svarīgs. Kur šis smalkais džentlmenis dzīvo?

—     Vimbldonā, Buona Vista. Es devos tur pēc tumsas

Iestāšanās… — Puaro novaidējās — … pavēstīju, ka galu galā ziņošu policijai, bet viņš tikai nejauki un ņirdzīgi pasmējās. «Katrā ziņā, dārgā lēdija Milisenta, dariet tā, ja gribat,» viņš noteica.

—    Jā, tā jau nu diez vai ir problēma, ko uzticēt policijai, — nomurmināja Puaro.

—     «Taču es domāju, ka jūs rīkosities prātīgāk,» viņš teica. «Redziet, te ir jūsu vēstule — šai mazajā ķīniešu šķirstiņā ar slepenu slēdzi!» Viņš pacēla vāku, lai es varētu redzēt. Es mēģināju vēstuli satvert, taču viņš izrādījās ātrāks. Nejauki sbiīnēdams, viņš papīru salocīja un atlika atpakaļ mazajā koka šķirstiņā. «Varat man ticēt, te tā būs pilnīgā drošībā,» viņš sacīja, «un pašu šķirstiņu es turu tik viltīgā paslēptuvē, ka jūs to nemūžam neatrastu.» Es pievērsu skatienu nelielajam, sienā iebūvētajam seifam, be't viņš papurināja galvu un iesmējās. «Man ir labāks seifs par šo,» viņš teica. Ai, viņš bija riebīgs! Vai jums šķiet, ka varēsit man palīdzēt?

—     Paļaujieties uz Puaro tēti. Gan es kaut ko izdomāšu.

Kamēr Puaro galanti novadīja savu daiļo klienti lejup

pa kāpnēm, es nodomāju, nomierinoši solījumi gan skan ļoti jauki, taču man likās, ka mums būs jāpārkož ciets rieksts. Tā es pateicu Puaro, kad viņš atgriezās. Viņš bēdīgi palocīja galvu.

—    Jā… atrisinājums tik viegli vis rokā nedosies. Viņam ir visi trumpji. Patlaban es vēl neaptveru, kā- mums viņu pārspēt viltībā.

Tanī pēcpusdienā noteiktā laikā pie mums ieradās misters Levingtons. Lēdija Milisenta bija runājusi patiesību, nosaukdama viņu par riebīgu cilvēku. Es, nudien, jutu, kā niez kājas pirkstgali, tik ļoti man gribējās paspert un nolaist viņu lejā pa kāpnēm.

Viņš izturējās bramanīgi un valdonīgi, izsmēja Puaro lēnīgos ierosinājumus un vispār uzvedās gaužām kundziski. Man neviļus uzmācās sajūta, ka Puaro gan nepa- rada sevi no labākās puses. Viņš izskatījās sašļucis un mazdūšīgs.

—     Nu, džentlmeņi, — teica Levingtons, paņemdams cepuri, — liekas, ka mēs lāgā netiekam no vietas. Situācija Ir šāda: tā kā lēdija Milisenta ir tik burvīga jauna dāma, es no viņas dārgi neplēsīšu. Teiksim, astoņpadsmit tūk- stošus. Šodien es aizbraucu uz Parīzi — man tur šis tas lanokārto. Atgriezīšos otrdien. Ja līdz otrdienas vakaram nauda nebūs samaksāta, vēstule tiks nosūtīta hercogam.

Nestāstiet man, ka lēdija Milisenta nevar sadabūt šo summu. Daži no kungiem, viņas draugiem, ar lielu prieku izpatiks tik daiļai sievietei un aizdos … ja vien viņa pratīs tiem pareizi palūgt.

Paspēru soli uz priekšu, taču Levingtons pēc pēdējiem vārdiem izmetās laukā no istabas.

—            Kaut kas jādara. Liekas, ka jūs padevīgi norijat visus apvainojumus, Puaro, — es iesaucos.

—           Jums ir godavīra sirds, draugs, — taču jūsu pelēkās šūniņas atrodas nožēlojamā stāvoklī. Man nav nekādas vēlēšanās pārliecināt misteru Levingtonu par manām spējām. Jo mazdūšīgāks es, pēc viņa domām, esmu, jo labāk.

—     Kāpēc?

—            Dīvaini gan, — kavēdamies atmiņās, noburkšķēja Puaro, — ka es izteicu vēlēšanos strādāt pretī likumam tieši pirms lēdijas Milisentas ierašanās!

—           Vai jūs taisāties ielauzties Levingtona dzīvoklī, kamēr viņš ir projām? — Es noelsos.

—           Reizēm, Heistings, jūsu domāšanas procesi darbojas apbrīnojami ātri.

—     Bet ja nu viņš vēstuli paņem sev līdzi?

Puaro papurināja galvu. — Tas nav ticams. Acīmredzot viņam mājās ir tāda slēptuve, kuru viņš uzskata par pilnīgi drošu.

—     Kad mēs … hm… šo darbu nodarīsim?

—            Rītnakt. Mēs iziesim no šejienes ap pulksten vienpadsmitiem.

Noteiktajā laikā es biju gatavs doties ceļā. Biju uzposies tumšā uzvalkā un galvā uzlicis mīkstu, tumšu platmali. Puaro man laipni uzsmaidīja,

—           Redzu, ka esat apģērbies atbilstoši lomai, — viņš piezīmēja. — Nāciet, brauksim ar metro līdz Vimbldonai.

—           Vai tad mēs neņemsim kaut ko līdzi? Rīkus, ar kuriem ielauzties?

—            Dārgo Heistings, Erkils Puaro nelieto tik rupjas metodes.

Bija pusnakts, kad iegājām mazajā ārpilsētas dārziņā Buona Vista rajonā. Māja bija tumša un klusa. Puaro tiešā ceļā piegāja pie kāda loga mājas sētas pusē, bez trokšņa pacēla rāmja režģi un lika man kāpt iekšā.

—            Kā jūs zinājāt, ka šis logs būs vaļā? — es čukstēju, jo tas patiesi šķita pārdabiski.

—    Tāpēc ka es šorīt aizlaidni apskatīju.

—     Ko?

—     Nūjā, tas bija pavisam vienkārši. Ieradies es pasniedzu fiktīvu apliecību, kā arī vienu no inspektora Džepa oficiālajiem dokumentiem. Teicu, ka esmu atsūtīts pēc Skotlendjaida rekomendācijas uzraudzīt, kā uzstāda mistera Levingtona pasūtītās ierīces, kurām jānodrošina pret zagļiem: tās jāpieliek viņa prombūtnes laikā. Saimniecības vadītāja par manu ierašanos bija sajūsmā. Izrādās, ka pēdējā laikā jau divreiz mēģināts māju aplaupīt — acīmredzot mūsu mazā ideja ienākusi prātā arī citiem mistera Levingtona klientiem — nekas vērtīgs nav paņemts. Apskatīju visus logus, veicu savus sagatavošanas darbiņus, aizliedzu kalpotājiem līdz rītdienai logus aizskart, jo tie savienoti ar elektriskiem vadiem, un cēli aizsoļoju projām.

—     Puaro, jūs, nudien, esat apbrīnojams.

—     Mon ami, tas bija pavisam vienkārši. Tagad pie darba! Kalpotāji guļ augšstāvā, tāpēc nav pārāk jābaidās, ka mēs viņus uzmodināsim.

—     Laikam seifs ir iebūvēts kaut kur sienā?

—     Seifs? Muļķības! Nav nekāda seifa. Misters Leving- tons ir apķērīgs cilvēks. Jūs redzēsit, viņš būs izgudrojis slēptuvi, kas daudzkārt pārspēs seifu. Seifs ir pats pirmais, ko ikviens meklē.

Pēc tam mēs sākām sistemātisku pārmeklēšanu. Tomēr pagāja vairākas stundas, un mūsu pūles joprojām palika veltīgas. Redzēju .Puaro sejā parādāmies dusmu pazīmes.

—     Ah, sapristi[15], vai Erkils Puaro piedzīvos neveiksmi? Nemūžam! Rāmu garu. Padomāsim. Apsvērsim. Liksim lietā — enlin!2 — savas mazās pelēkās šūniņas!

īsu brīdi viņš klusēja, koncentrējoties saraucis uzacis; tad viņa acis iezalgojās man tik labi pazīstamajā zaļajā gaismā.

—     Es esmu bijis stulbenis! Virtuve!

—     Virtuve! — es iesaucos. — Bet tas nav iespējams.

Kalpotāji!

—     Tieši tā. To sacītu deviņdesmit deviņi cilvēki no

simta! Un tieši šī iemesla pēc virtuve ideāli atbilst izvēlei. Tā ir pilna ar dažādiem saimniecības priekšmetiem. En uvant3 , uz virtuvi!

Es viņam sekoju, noskaņots pagalam skeptiski, un vēroju, kā viņš iztausta maizes kastes, iztukšo kastroļus, iebāž galvu gāzes plītī. Galu galā, apnicis viņu vērot, aizgāju atpakaļ uz kabinetu. Biju pārliecināts, ka šķirstiņu mēs atradīsim tur un tikai tur. Vēlreiz visu sīki pārmeklēju, pamanīju, ka pulkstenis rāda jau ceturksni pēc četriem un ka tāpēc drīz svīdīs gaisma, un tad devos atpakaļ virtuves valstībā.

Man par bezgalīgu izbrīnu Puaro patlaban stāvēja ogļu tvertnē, galīgi novārtījis savu glīto vieglo uzvalku. Viņš saviebās.

—     Nūjā, draugs, tā sabojāt izskatu ir pret visiem maniem principiem, bet ko lai dara?

—     Nevar taču būt, ka Levingtons to noslēpis zem oglēm!

—    Ja jūs liktu lietā savas acis, jūs redzētu, ka oglēs es vis nerakņājos.

Tad es pamanīju, ka uz plaukta aiz ogļu tvertnes sakrauta kaudzīte malkas šķilu. Puaro tās veikli citu pēc citas pārkravāja. Pēkšņi viņš klusu iesaucās. , — Padodiet savu nazi, Heistings!

Es viņam to padevu. Likās, viņš iebāza to kokā, un pagale pēkšņi sašķēlās uz pusēm. Tā bija akurāti sazāģēta divās daļās un vidū izdobts padziļinājums. Puaro no tā izņēma mazītiņu, ķīniešu stilā izgatavotu koka šķirstiņu. . — Lieliski nostrādāts! — es iesaucos.

—     Klusāk, Heistings! Pārāk ncpaceliet balsi. Taisīsimies, ka tiekam, kamēr vēl nav ataususi gaisma.

Iebāzis šķirstiņu kabatā, viņš viegli izlēca no ogļu tvertnes un, cik vien varēja, aptīrīja uzvalku.

Atstājuši māju pa to pašu ceļu kā ienācām, mēs ātri soļojām Londonas virzienā.

—     Bet kādā dīvainā vietā! — es brīnījos. — Kurš katrs būtu varējis šķilu sadedzināt.

—     Jūlijā, Heistings? Un tā atradās kaudzes apakšā: ļoti labi izdomāta slēptuve. A, re, kur taksometrs! Tagad mājup, vannā un uz auss, lai atspirgtu.

Pēc nakts uztraukumiem es pamodos vēlu. Kad beidzot gandrīz divpadsmitos ienācu dzīvojamā istabā, pārsteigts ieraudzīju Puaro — atbalstījis muguru pret mīkstā krēsla atzveltni, nolicis sev blakus atvērto Ķīnas šķirstiņu, viņš vienā mierā lasīja vēstuli, ko bija izņēmis no tā.

Viņš man miļi uzsmaidīja un viegli uzsita pa lapu, ko turēja rokā. i

—           Viņai bija taisnība, šai lēdijai Milisentai, — tādu vēstuli hercogs nemūžam nebūtu piedevis! Tā satur dažus no visekstravagantākajiem mīlestības apliecinājumiem, ar kādiem man jebkad nācies sastapties.

—           Puaro, — es sacīju, — man, nudien, neliekas, ka jums butu vajadzējis vēstuli lasīt. Tā nav pieņemts darīt.

—           Erkils Puaro tā dara, — nesatricināmā mieiā atteica mans draugs.

—           Un vēl kas, — es turpināju. — Manuprāt, vakar Džepa oficiālās' apliecības izmantošana nenozīmēja godīgu spēli.

—     Es nespēlēju, Heistings. Es veicu izmeklēšanu.

Paraustīju plecus — pret cita viedokli nav iespējams

iebilst.

—           Kāds nāk pa kāpnēm, — ierunājās Puaro. — Tā būs lēdija Milisenta.

JMūsū daiļā kliente ienāca ar bažīgu sejas izteiksmi, kas vērtās sajūsmīga, kad viņa ieraudzīja vēstuli un šķirstiņu, kuru Puaro bija pacēlis tā, lai viņa redzētu.

—           Ai, monsieur Puaro, cik jūs esat brīnišķīgs! Kā jūs to izdarījāt?

—           Ar diezgan peļamām metodēm, milēdij. Taču misters Levingtons mūs tiesā neiesūdzēs. Šī ir jūsu vēstule, vai ne?

Dāma pārlaida tai acis.

—           Jā. Ai, kā lai es jums pateicos! Jūs esat brīnišķīgs, brīnišķīgs cilvēks. Kur tā bija paslēpta?

Puaro viņai pastāstīja.

—           Cik gudri jūs esat rīkojies! — Viņa pastiepās, lai paņemtu no galda mazo šķirstiņu. — Paturēšu to par suvenīru.

—           Biju cerējis, milēdij, ka jūs to atļausit paturēt man — arī par suvenīru.

—           Ceru atsūtīt jums labāku suvenīru par šo — savā kāzu dienā. Jums nebūs iemesla saukt mani par nepateicīgu, monsieur Puaro.

—            Izdarīt jums pakalpojumu sagādā man lielāku prieku nekā čeks — tāpēc atļaujiet man paturēt šķirstiņu.

—           Ai, nē, monsieur Puaro, tas gluži vienkārši man vajadzīgs, — dāma smiedamās iesaucās.

Viņa pastiepa roku, taču Puaro apsedza šķirstiņu ar plaukstu. — Nedomāju vis. — .Viņa balss bija pārmainījusies.

—     Ko jūs ar to gribat sacīt? — Dāmas tonis, šķiet, bija kļuvis asāks.

—     Vismaz atļaujiet man izņemt no šķirstiņa pārējo saturu. Jūs redzat, ka sākotnējā telpa ir uz pusi samazināta. Augšpusē atradās kompromitējošā vēstule, apakšā…

Viņš izdarīja veiklu kustību, tad pastiepa uz priekšu roku. Delnā mirdzēja četri milzīgi dārgakmeņi un divas lielas pienbaltas pērles.

—     Man tā šķiet, ka tie ir dārgakmeņi, kas nesen nozagti Bondstrītā, — nomurmināja Puaro. — Džeps mums to pateiks.

Man par milzīgu izbrīnu no Puaro guļamistabas iznāca puts Džeps.

—     Sis džentlmenis laikam ir jums sens draugs, — Puaro pieklājīgi sacīja lēdijai Milisentai.

—     Pieķērāt nozieguma vietā! — iesaucās lēdija Mili- senta, kuras izturēšanās bija pilnīgi pārvērtusies. — Ak jūs vecais, manīgais pagāns! — Viņa lūkojās uz Puaro gandrīz vai mīlas pilnā godbijībā.

—     Nu, Gērtij, dārgā, — teica Džeps, — šoreiz spēlīte beigusies — kas varēja iedomāties, ka mēs atkal tik drīz tiksimies! Mūsu rokās ir arī jūsu drauģelis, džentlmenis, kas te nesen ieradās, uzdodamies par Levingtonu. Interesanti zināt, kurš bandas dalībnieks pirms dažām dienām Holandē nodūra īsto Levingtonu alias Korkeru, alias Rīdu. Jūs domājāt, ka viņš laupījumu paņēmis līdzi, vai ne? Un viņš to nebija darījis. Viņš jūs pamatīgi piekrāpa — paslēpa laupījumu pats savā mājā. Jūs aizsūtījāt divus puišus to meklēt, bet tad griezāties pie monsieui Puaro, un, tā kā viņam uzsmaidīja gluži neticama laime, viņš tos atrada.

—     Vai, kā jums patīk pļurkstēt! — sacīja iepriekšējā lēdija Milisenta. — Nav ko uztraukties. Es iešu, neķepu- rodamās pretī. Jūs nevarēsit teikt, ka neesmu īsta dāma. Sveiki visapkārt!

MILJOnА VĒRTO OBLIGĀCIJU ZĀDZĪBA

—    Pēdējā laikā bijis tik daudz obligāciju nolaupīšanas gadījumu! — nolikdams sānis avīzi, es kādu rītu ieminējos. — Puaro, metīsim pie malas noziedznieku ķeršanas zinātni un kjūsim paši par ķeramajiem!

—    Jūs gribat… kā to saka? … mainīt kursu un pavisam ātri iedzīvoties mantā, ko, mon ami?

—    Nu, palūkojieties uz šo pēdējo lomu — Brīvības obligācijām miljona dolāru vērtībā, ko Londonas un Skotu banka sūtīja uz Ņujorku un kas tik dīvainā kārtā nozuda uz «Olimpijas».

—    Ja nebūtu mal de mer[18] un grūtības, kuras sagādā l.avergjē lieliskās metodes izmantošana, nevilktos ilgāk par dažām stundām, kas paiet, šķērsojot kanālu, man tiešām patiktu pabraukāt ar kādu no šiem lielajiem tvaikoņiem, — Puaro sapņaini nomurmināja.

—    Jā, nudien, — es sajūsmināts sacīju. — Daži no tiem laikam ir īstas pilis; peldbaseini, atpūtas telpas ar un bez palmām, restorāni — patiešām, droši vien grūti ticēt, ka cilvēks brauc pa jūru.

—     Es nu gan vienmēr zinu, ka braucu pa jūru, — Puaro grūtsirdīgi noteica. — Un visi šie greznumi, ko jūs uzskaitat, man neizsaka neko; taču uz mirkli iedomājieties, draugs, tos ģēnijus, kas ceļo faktiski inkognito! Sajas peldošajās pilīs, kā jūs tās pamatoti nosaucāt, varētu sastapt noziedznieku pasaules eliti, pašu augstāko kārtu!-

Es iesmējos.

—     Ak, tāpēc jūs paužat tādu sajūsmu! Vai jūs būtu gribējis krustot zobenus ar zagli, kas nospēris Brīvības obligācijas?

Mūs pārtrauca mājas saimniece.

—    Mister Puaro, jūs vēlas redzēt kāda jauna dāma. Te ir viņas vizītkarte.

Vizītkartē bija rakstīts «Mis Ezmija Fārkera», un Puaro, kas bija palīdis zem galda, lai samedītu nokritušu maizes drusku, kārtīgi iemetis bēgli papīrgrozā, pamāja saimniecei, lai tā laiž viešņu iekšā.

Pēc brītiņa istabā ienāca viena no visjaukākajām jaunavām, kādas es jebkad esmu redzējis. Viņa bija varbūt gadus divdesmit piecus veca ar lielām brūnām acīm un lielisku augumu, labi ģērbta un ļoti savaldīga.

—     Lūdzu, sēdieties, mademoiselle. Tas ir mans draugs kapteinis Heistingss, kas palīdz risināt manas mazās problēmas.

—     Baidos, ka šodien esmu ieradusies pie jums ar lielu problēmu, monslcur Puaro, — teica jaunava, graciozi atsēzdamās un pamādama man ar galvu. — Jūs noteikti būsit lasījis avīzēs: es runāju par Brīvības obligāciju zādzību uz «Olimpi jas». — Laikam Puaro sejā pēkšņi pavīdēja zināms izbrīns, jo jaunā dāma aši turpināja: — Jūs, bez šaubām, vaicājat sev, kāda man darīšana ar tik svarīgu iestādi kā Londonas un Skotu banka. Vienā ziņā — nekāda, otrā — ļoti liela. Redzat, monsieur Puaro, esmu saderināta ar misteru Filipu Ridžveju.

—    A! Un misters Filips Ridžvejs . . .

—     … tai laikā, kad obligācijas nozaga, bija par tām atbildīgs. Protams, īsti apsūdzēt kādā nodarījumā viņu nevar, tā nebūt nebija viņa vaina. Tomēr viņam viss šis notikums ir gandrīz laupījis saprātu, un viņa tēvocis, zināt, stūrgalvīgi apgalvo, ka viņš droši vien esot kādam vieglprātīgi izpaudis, kur obligācijas atrodas — proti, tās bija pie viņa. Tas būs milzīgs šķērslis viņa karjerai.

—    Kas ir viņa tēvocis?

—     Misters Vevesurs, viens no Londonas un Skotu bankas ģenerāldirektoriem.

—     Varbūt jūs, mis Fārkera, sīki izstāstītu visu, kas noticis?

—      Labprāt. Kā zināt, banka gribēja paplašināt savus kredītus Amerikā un šādā nolūkā nolēma pārsūtīt miljonu dolāru Brīvības obligācijās. Misters Vevesurs ceļo- l'jmam izvēlējās savu māsasdēlu, kas jau krietnu laiku slrādāja bankā atbildīgā amatā un visos sīkumos pārzināja bankas darījumus Ņujorkā. «Olimpijai» bija paredzēts izbraukt'no Liverpūles divdesmit trešajā, un tās dienas rītā misters Vevesurs un misters Šovs, abi Londonas un Skotu bankas ģenerāldirektori, nodeva obligācijas Filipam. Tās tika pārskaitītas, iesaiņotas un sainītis apzīmogots viņa klātbūtnē, un viņš tūlīt ieslēdza to savā ceļasomā.

—     Ceļasomā ar parastu atslēgu?

—     Nē. Misters Šovs uzstāja, lai Habsa firma somai pierīkotu īpašu atslēgu. Filips, kā jau teicu, novietoja saini somas dibenā. To nozaga dažas stundas pirms tvaikoņa iebraukšanas Ņujorkas ostā. Visu kuģi rūpīgi pārmeklēja, taču neko neatrada. Obligācijas vārda pilnā nozīmē šķita izkūpējušas gaisā.

Puaro saviebās. — Tomēr pilnīgi tās neizkūpēja, jo, cik noprotu, tās pa mazām daļām laida pārdošanā pusstundu pēc «Olimpijas» pienākšanas! Nu, katrā ziņā man tūlīt jāsastopas ar misteru Ridžveju.

—     Es grasījos piedāvāt jums paēst ar mani lenču «Če- Siras sierā»[19]. Tur būs arī Filips. Mēs sarunājām satikties, bet viņš vēl nezina, ka es par viņa nelaimi esmu runājusi ar jums.

Mēs šim ierosinājumam labprāt piekritām un ar taksometru aizbraucām turp.

Misters Filips Ridžvejs tur bija ieradies pirms mums un izskatījās mazliet pārsteigts, redzot savu saderināto Ierodamies ar diviem pilnīgi svešiem cilvēkiem. Viņš Iii ja glīts, jauns vīrietis, slaids un labi ģērbies, ar iesirmiem deniņiem, lai gan viņam nevarēja būt daudz pāri piir trīsdesmitiem.

Mis Fārkera piegāja viņam klāt un uzlika pirkstus uz viņa rokas.

—     Lūdzu, piedod, ka rīkojos, neaprunājusies ar tevi, Filip, — viņa sacīja. — Atļauj man tevi iepazīstināt ar Erkilu Puaro kungu, par kuru tu droši vien bieži esi dzirdējis, un viņa draugu, kapteini Heistingsu.

Ridžvejs izskatījās ļoti izbrīnījies.

—     Protams, ka esmu dzirdējis par jums, Puaro kungs, — viņš sacīja,'paspiezdams detektīva roku. — Bet man nebija ne jausmas, ka Ezmija grasās konsultēties ar jums par manu … mūsu nelaimi.

—     Baidījos, ka tu neļausi man to darīt, Filip, — mis Fārkera lēnprātīgi sacīja.

—     Tāpēc tu parūpējies, lai varētu justies droša, — viņš smaidot piezīmēja. — Ceru, ka Puaro kungs spēs viest zināmu skaidrību šai neparastajā mīklā, jo es vaļsirdīgi atzīstos, ka aiz rūpēm un raizēm par to esmu gandrīz zaudējis sajēgu.

Viņa seja patiešām izskatījās sakritusi un noliesējusi, un gaužām skaidri bija redzams sasprindzinājums, kas viņu mocīja.

—     Mieru, mieru, — sacīja Puaro. — Ķersimies pie lenča un, kamēr ēdīsim, saliksim prātus kopā un paskatīsimies, ko varētu darīt. Gribu dzirdēt par šo notikumu no paša mistera Ridžveja mutes.

Kamēr mēs izteicām pa atzinīgai piezīmei par restorāna lielisko ga|<is un nieru pudiņu, Filips Ridžvejs stāstīja, kādos apstākļos nozudušas obligācijas. Viņa apraksts visos sīkumos sakrita ar mis Fārkeras pārstāstu. Kad misters Ridžvejs pabeidza, sarunas pavedienu uztvēra Puaro, pajautādams:

—     Kā īsti jūs atklājāt, ka obligācijas pazudušas, mister Ridžvej?

Jaunais vīrietis grīni iesmējās.

—     Viss bija pārāk skaidri redzams, monsieur Puaro. To nemaz nevarēja palaist garām neievērotu. Mana ceļasoma bija pa pusei parauta ārā no guļamtīkla apakšas un tur, kur zagļi bija pūlējušies atlauzt slēdzeni, visa vienos skrāpējumos un griezumos.

—     Bet, cik es nopratu, tā bija atdarīta ar atslēgu?

—    Tieši tā. Zagļi bija mēģinājuši slēdzeni atlauzt, taču neveiksmīgi. Un galu galā laikam kaut kā atslēguši.

—     Dīvaini, — teica Puaro, un viņa acīs iezalgojās zaļas gaismiņas, ko es tik labi pazinu. — Ļoti dīvaini! Izšķiež tik daudz laika, lai atlauztu, un tad — pēkšņi!

«ipķeras, ka viņiem visu laiku bijusi atslēga — jo Habsa I irmai ikviena atslēga ir savā veidā vienīgā.

—     Tieši tāpēc nav iespējams, ka viņiem tā būtu bijusi. Atslēga augām dienām un naktīm atradās pie manis.

—     Vai jūs to varat droši apgalvot?

—     Varu to pat apzvērēt, turklāt", ja viņiem būtu bijusi atslēga vai dublikāts, kāpēc viņi būtu tērējuši laiku, pūlēdamies atlauzt acīm redzami neatlaužamu slēdzeni?

—     Ā! Tieši tas jau ir jautājums, ko mēs sev uzdodam! Iedrošinos pareģot, ka atrisinājums, ja pie tā jebkad nokļūsim, būs atkarīgs no šī dīvainā fakta. Lūgšu jūs mani nekritizēt, ja uzdošu jums vēl vienu jautājumu: vai jūs pilnīgi noteikti zināt, ka neatstājāt somu vajā?

Filips Ridžvejs tikai palūkojās uz Puaro, un tas atvainodamies pamāja ar roku.

—     A, bet, atļaujiet apgalvot, tā reizēm notiek! Tātad obligācijas tika no somas izzagtas. Ko zaglis ar tām darīja? Kā viņš izmanījās izkāpt ar tām krastā?

—     Nu, re! — Ridžvejs iesaucās. — Te jau ir tas āķis. Kā? Tika taču paziņots muitas ierēdņiem, un ikvienam, kas nokāpa no kuģa, pārmeklēja pēdējo vīlīti!

—     Un obligāciju sainis, cik noprotu, bija krietni liels.

—     Skaidrs, ka bija. Diez vai tās varēja būt paslēptas uz kuģa — mēs vismaz esam pārliecināti, ka ne, jo tās laida pārdošanā pusstundu pēc «Olimpijas» iebraukšanas ostā, labu laiku pirms es paspēju aiztelegrafēt numurus. Kāds mākleris apzvēr, ka dažas nopircis pat pirms «Olimpijas» ierašanās. Bet pa telegrāfu obligācijas pārsūtīt nevar.

—     Pa telegrāfu ne, bet vai garām nebrauca kāds velkonis?

—     Vienīgi oficiālie — un jau pēc tam, kad bija sacelta trauksme un visi modri vēroja. Arī es pats uzmanīju, vai kāds tās nenodod šādā ceļā. Ak dievs, mon- steur Puaro, šis nolikums laupīs man saprātu! Ļaudis jau sak runāt, ka tās esmu nozadzis es pats.

—     Bet, iebraucot ostā, jūs arī pārmeklēja? — lēnprātīgi vaicāja Puaro.

—    Jā.

Jaunais cilvēks apmulsis vērās vaicatajā.

—     Redzu, ka jūs nesaprotat, ko es domāju, — sacīja Puaro, mīklaini smaidīdams. — Tagad man gribētos pajautāt šo to bankai.

Ridžvejs izvilka vizītkarti un uzšņāpa uz tās nedaudzus vārdus.

—     Iesūtiet to: mans tēvocis jūs nekavējoties pieņems.

Puaro pateicās, atvadījās no mis Pārķeras, un mēs abi

kopā devāmies uz Trednīdlstrītu, uz Londonas un Skotu bankas galveno kantori. Kad bijām iesūtījuši Ridžveja vizītkarti, mūs sāka vest gar neskaitāmām kases letēm un rakstāmgaldiem, pie kuriem sēdēja ierēdņi, kas iemaksāja, un ierēdņi, kas izmaksāja. Beidzot nokļuvām mazā i kabinetā pirmajā stāvā, kur mūs saņēma abi ģenerāldirek- j tori. Tie bija divi nopietni džentlmeņi, ģērbušies pelēkos j bankas formas tērpos. Misteram Vevesuram bija neliela sirma bārdiņa, misteram Šovam — gludi skūts zods.

—     Cik man zināms, jūs izdarāt izmeklēšanu pilnīgi privāti? — apvaicājās misters Vevesurs. — Gluži pareizi, gluži pareizi. Protams, mēs esam nodevuši šo lietu Skotlendjarda rokās. Atbildīgs ir inspektors Maknīls. Manuprāt, ļoti spējīgs izmeklētājs.

—     Katrā ziņā, — Puaro pieklājīgi atteica. — Vai atļausit jūsu māsasdēla interesēs uzdot dažus jautājumus? Par atslēgu, kas tika pasūtīta Habsa firmai.

—     Es pats to pasūtīju, — sacīja misters Sovs. — Nevienam ierēdnim es to neuzticētu. Starp citu, viena atslēga bija misteram Ridžvejam, pārējās divas atrodas pie mana kolēģa un manis paša.

—     Un nevienam ierēdnim tās nebija pieejamas?

Misters Sovs jautājot palūkojās misterā Vevesurā.

—     Šķiet, ka nekļūdīšos, ja teikšu, ka tās atradās seifā, kur mēs tās ielikām divdesmit trešajā datumā, — sacīja misters Vevesurs. — Diemžēl mans kolēģis pirms divām nedēļām saslima — saslima, patiesību sakot, tai pašā dienā, kad Filips aizbrauca. Viņš tikai nupat atveseļojies.

—     Cilvēkam manos gados stiprs bronhīts nav nekāds joks, — pilns nožēlas, teica misters Sovs, — Tikai bīstos, ka darba apjoms, kas manas prombūtnes dēļ gūlās uz mistera Vevesurā pleciem, viņu stipri nogurdinājis, un kur nu vēl šīs negaidītās raizes, kas pie visa nāca klāt!

Puaro pavaicāja vēl šo to. Es nospriedu, ka viņš mēģina novērtēt, cik tuvās attiecībās bijuši tēvocis ar māsasdēlu. Mistera Vevesurā atbildes bija īsas un precīzas. Māsasdēlam bankā uzticoties; cik viņš zinot, Filipam neesot nedz parādu, nedz naudas grūtību. Arī agrāk vi- pnm uzticēti tamlīdzīgi pienākumi. Galu galā mūs, pieklājīgi paklanoties, izvadīja ārā.

—     Esmu vīlies, — Puaro sacīja, kad iznācām uz ielas.

—           Vai jūs cerējāt, ka atklāsit vairāk? Viņi ir tik tūļīgi veci vīri.

—           Man nesagādā vilšanos viņu tūļība, mon ami. Es nogaidu, ka ieraudzīšu bankas direktoru, kas būs «finansists ar asu saprātu un ērgļa skatienu», kā parasts attēlot jūsu iemīļotajās daiļliteratūras grāmatās. Nē, vilšanos man sagādā pats notikums — tas ir pārāk viegli izprotams!

—     Viegli? '

—          Jā, vai jums neliekas, ka tas ir gandrīz bērnišķīgi vienkāršs?

—     Vai tad jūs zināt, kas nozadzis obligācijas?

—    Zinu.

—     Bet tad taču .., mums vajag … kāpēc?

—           Nemulstiet un neuztraucieties, Heistings. Patlaban mēs itin neko nedarīsim.

—     Kā tad tā? Ko jūs gaidāt?

—     «Olimpiju». Otrdien tai jāatgriežas no Ņujorkas.

—           Bet, ja jūs zināt, kas nozadzis obligācijas, kāpēc jāgaida? Viņš var aizbēgt.

—           Uz kādu salu Klusā okeāna dienvidos, kur neizdod noziedzniekus? Nē, mon ami, tur viņam dzīve nepavisam neliktos tīkama. Un kāpēc es gaidu?… Eh bien, Erkila Puaro saprātam šis notikums ir pilnīgi skaidrs, turpretī citiem, kurus mīļais dievs nav apveltījis ar tik lielu talantu — piemēram, tādiem kā inspektoram Maknīlam — viss kļūtu saprotamāks, ja es veiktu šādas tādas aptaujas, lai konstatētu faktus. Pret ļaudīm, kas nav tik spējīgi kā es pats, jāizturas ar laipnu uzmanību.

—           Vai dieniņ, Puaro! Zināt, es būtu ar mieru ziedot krietnu naudas žūksni, lai redzētu, ka jūs kaut reizi paliekat muļķos. Jūs esat tik nolāpīti iedomīgs!

—           Nekļūstiet īgns, Heistings! Es patiešām esmu ievērojis, ka reizēm jūs mani gandrīz vai ienīstat! Ak vai, man jācieš sods, ko uzliek diženums!

Mazais vīriņš izrieza krūtis un tik jocīgi nopūtās, ka es neviļus iesmējos.

Otrdien mēs Londonas—Ziemeļrietumu dzelzceļlīnijas pirmās klases vagonā traucāmies uz Liverpūli. Puaro bija ietiepīgi atteicies darīt man zināmas savas aizdomas — vai arī pamatoto pārliecību. Viņš apmierinājās, izteikdams i/.brlnu, ka es neorientējoties situācijā tikpat labi kā viņš.

Os uzskatīju zem savas cieņas strīdēties pretī un slēpu ziņkāri zem mākslotas vienaldzības maskas.

Ieradies krastmalā, kur bija pietauvojies lielais transatlantiskais tvaikonis, Puaro kļuva nasks un rosīgs. Mūsu darbs bija iztaujāt pēc kārtas četrus stjuartus un apvaicāties par kādu Puaro draugu, kas divdesmit trešajā datumā izbraucis uz Ņujorku.

—           Pavecs džentlmenis ar brillēm. Ļoti slimīgs, pavisam reti rādījās ārā no kajītes.

Izskata apraksts šķita piemērots kādam misteram Vent- noram, kas bija ceļojis divdesmit ceturtajā kajītē, un tā atradās blakus Filipam Ridžvejam. Lai gan es nespēju aptvert, kā Puaro izsecinājis mistera Ventnora eksistenci un ārējo izskatu, jutu dedzīgu interesi.

—            Sakiet, vai šis džentlmenis bija viens no pirmajiem, kas izkāpa malā, kad jūs iebraucāt Ņujorkā? — es izsaucos.

Stjuarts papurināja galvu.

—     Nebūt ne, ser, viņš izkāpa viens no pēdējiem.

Es sašļucis apklusu un ieraudzīju, ka Puaro, mani uzlūkodams, plati smīkņā. Viņš pateicās stjuartam, iedeva tam dzeramnaudu, un mēs devāmies projām.

—           Tas viss ir ļoti jauki, — es uzbudināts piezīmēju, — taču no pēdējās atbildes jūsu vērtīgā teorija droši vien uzsprāga gaisā, smīkņājiet, cik gribat!

—           Jūs, Heistings, kā parasti neredzat nekā. Pēdējā atbilde, gluži otrādi, ir manas teorijas dzegakmens.

Es izmisumā pacēlu rokas.

—     Padodos!

Kad sēdējām vilcienā, kas traucās uz Londonu, Puaro kādu brīdi cītīgi rakstīja, uzrakstīto ielika aploksnē un aizlīmēja.

—           Tas ir krietnajam inspektoram Maknīlam, Garām- braucot atstāsim Skotlendjardā un tad dosimies uz «Tikšanos restorānu»[20], kur esmu uzaicinājis mis Ezmiju Fār- keru parādīt mums godu un paēst kopā pusdienas.

—    Kā tad ar Ridžveju?

—           Ar viņu? — atvaicāja Puaro, pamirkšķinādams man ar aci.

—    Jūs tak nekādā ziņā nedomājat… nevar tak būt.. <

—       Jūs pierodat runāt arvien nesakarīgāk, Heistings. Patiesību sakot, sākumā es patiešām tā domāju. Ja Ridžvejs Initu bijis zaglis — un tas šķita pilnīgi iespējams — viss Initu bijis burvīgi: proti, tas būtu akurāts, metodisks darbs.

—     Bet tas nemaz nebūtu tik burvīgi mis Fārkerai.

—       Varbūt jums taisnība. Tāpēc labi vien ir. Nu, Heistings, pārlūkosim šo gadījumu. Es redzu, ka jūs, to gaidīdams, sēžat kā uz adatām. Aizzīmogoto saini izvelk no ceļasomas, un t$s, kā izsakās mis Fārkera, izkūp gaisā. Atmetīsim gaisā izkūpēšanas teoriju, kura zinātnes attīstības pašreizējā pakāpē nav īstenojama, un palūkosimies, kas ar saini varētu būt noticis. Neviens neuzskata par iespējamu, ka tas slepus nogādāts krastā …

—     Jā, bet mēs zinām …

—       Jūs varbūt zināt, Heistings. Es ne. Pēc manām domām, ja tas nerādījās iespējams, tad tas arī nebija iespējams. Atliek divi varianti: vai nu sainis bija paslēpts uz kuģa — arī tas ir diezgan grūti izdarāms —, vai to pārsvieda pār bortu.

—     Jums šķiet, ar tādu kā korķa glābšanas jostu?

—     Bez kādas korķa glābšanas jostas.

Es stīvi blenzu sarunu biedrā.

—       Bet, ja obligācijas būtu pārmestas pār bortu, tās nevarētu Ņujorkā pārdot.

—       Apbrīnoju jūsu loģiskās sprieduma spējas, Heistings. Obligācijas pārdeva Ņujorkā, tāpēc tās pār bortu nav pārmestas. Redzat, kurp tas mūs noved.

—     Tur, no kurienes mēs sākām.

—       Jamais de la v/e/[21] ja sainis tika pārmests pār bortu, bet obligācijas pārdeva Ņujorkā, tad sainī šie vērtspapīri būt nevarēja. Vai ir kāds pierādījums, ka sainis patiešām saturēja obligācijas? Atcerieties, kopš tās Londonā nodeva misteram Ridžvejam tieši rokās, viņš saini vairs neatvēra.

—     Jā, bet tad jau …

Puaro nepacietīgi atvēcinājās.

—       Ļaujiet man turpināt. Pēdējo reizi obligācijas redzētas obligāciju izskatā Londonas un Skotu bankas kantorī divdesmit trešā datuma rītā. Tās atkal parādās Ņujorkā pusstundu pēc «Olimpijas» pienākšanas un, kā apgalvo kāds cilvēks, uz kuru neviens neklausās, faktiski pirms šī kuģa pienākšanas. Ja nu iedomājas, ka tās vispār nav bijušas uz «Olimpijas»? Vai tās varēja nokļūt Ņujorkā citādā ceļā? Jā. «Gigants» atiet no Sauthemptonas tai pašā dienā kā «Olimpija», un tam pieder ātruma rekords Atlantijas šķērsošanā. Ja obligācijas pārsūtītu ar «Gigantu», tās pienāktu Ņujorkā dienu pirms «Olimpijas» iebraukšanas. Viss ir skaidrs, notikušais pamazām kļūst saprotams. Apzīmogotais sainis ir tikai fikcija, un apmaiņa katrā ziņā notikusi bankas kantorī. Jebkuram no trim klātesošajiem būtu bijis viegli sagatavot līdzīgu saini, ko apmainīt ar īsto. Trиs bien1 , obligācijas nosūta nozieguma līdzdalībniekam Ņujorkā, liekot tās laist pārdošanā, tiklīdz pienāks «Olimpija», taču kādam jābrauc ar to, lai inscenētu šķietamo zādzību,

—     Bet kāpēc?

—    Ja Ridžvejs gluži vienkārši atvērtu saini un atklātu, ka tas ir fikcija, aizdomās tūdaļ nokļūtu Londona. Nē, cilvēks no blakus kajītes padara savu darbu: nosimulē nepārprotamu slēdzenes atlaušanas mēģinājumu, lai nekavējoties pievērstu zādzībai uzmanību, bet patiesībā atdara somu ar otru atslēgu, pārmet saini pār bortu un nogaida, līdz pēdējais cilvēks atstāj kuģi. Dabiski, ka viņam ir brilles, lai apslēptu acis, un viņš tēlo slimu cilvēku, jo negrib riskēt sastapties ar Ridžveju. Ņujorkā viņš izkāpj krastā un atgriežas ar pirmo tvaikoni, kas pagadās ostā.

—     Bet kas … kurš tas bijis?

—    Cilvēks, kam bija otra atslēga, cilvēks, kas slēdzamos pasūtīja, cilvēks, kas neslimoja ar nopietnu bronhītu un neatradās savā lauku mājā — enlin2 , «tūļīgais» vecais vīrs misters Sovs! Dažkārt noziedznieki ieņem augstus amatus, draugs. A, esam klāt. Man veicās, mademoiselle\ Vai atļausit?

Un, starodams smaidā, Puaro viegli noskūpstīja pārsteigto meiteni uz abiem vaigiem.

1 Ļoti labi. (fr.) 3 Vaidu sakot, (fr.)

PIEDZĪVOJUMS ĒĢIPTIEŠU KAPENES

Man vienmēr licies, ka viens no vissatraucošākajiem un dramatiskākajiem piedzīvojumiem kopā ar Puaro (bet piedzīvojumu bija daudz) ir tas, kas saistīts ar izmeklēšanu, kuru mans draugs veica pēc taraona Men-her-Ra kapa atrakšanas un atvēršanas, jo tam sekoja vairāki dīvaini nāves gadījumi.

Drīz notika kaut kas tāds, kas dziji iegula lasītāju prātos. Sers Džons Vilārds ārkārtīgi pēkšņi nomira ar sirdskaiti.

Sensāciju lapas tūdaj izmantoja izdevību un atdzīvināja visus senos māņticības pilnos nostāstus, kas bija saistīti ar zināmiem nelaimi nesējiem ēģiptiešu dārgumiem.. Britu muzejā novietoto nelaimīgo mūmiju, cienījama vecuma kastaņkoku, ar jaunu aizrautību izvilka no aizmirstības; muzejs gan apvaldītā tonī visu noliedza, taču nostāsts tik un tā pilnos apjomos baudīja šādām reizēm parasto popularitāti.

Pēc divām nedējām misters Blaibners nomira ar akūtu asins saindēšanos, un pēc dažām dienām Ņujorkā nošāvās viņa brāļadēls. «Men-her-Ra lāsts» bija visu mutē, un senās Ēģiptes maģijas spēks tika sacildināts līdz fetišismam.

Tieši šai laikā Puaro saņēma īsu zīmīti no lēdijas Vilār- das, mirušā arheologa atraitnes: viņa lūdza manu draugu ierasties uz tikšanos viņas namā Kensingtonskvērā. Es devos Puaro līdzi.

Lēdija Vilārda bija gara, kalsna sieviete, tērpusies sēru drānās. Viņas novājējusī seja izteiksmīgi liecināja par nesen uzbrukušajām bēdām.

—     Cik laipni, ka jūs ieradāties tik drīz, monsieur Puaro!

—     Esmu jūsu rīcībā, lēdija Vilārda. Vai vēlējāties prasīt man padomu?

—     Saprotu, ka jūs esat detektīvs, taču es jums negribu lūgt padomu tikai kā detektīvam. Zinu, ka jūs esat cilvēks ar oriģināliem uzskatiem, jums piemīt iztēle un dzīves pieredze; sakiet man, monsieur Puaro, kādas ir jūsu domas par pārdabisko?

Puaro pirms atbildes mirkli pavilcinājās. Likās, viņš kaut ko apsver. Beidzot viņš sacīja:

—     Nepārpratīsim viens otru, lēdija Vilārda. Jūs man neuzstādāt abstraktu jautājumu. Tam ir personiska nozīme, vai ne? Jūs netieši attiecināt to uz sava nelaiķa vīra nāvi?

—     Tā ir, — viņa atzinās.

—     Vai gribat, lai es iepazītos ar viņa nāves apstākļiem?

—     Gribu, lai jūs noteiktu, kāda daļa ir avīžu pļāpas un par kādu daļu varētu teikt, ka tā pamatojas uz faktiem. Trīs nāves, monsieur Puaro — katra par sevi tās ir izskaidrojamas, turpretī, ja tās aplūko kopā, sagadīšanās katrā ziņā šķiet gandrīz vai neticama, turklāt visi trīs viņi nomira mēneša laikā pēc kapa atvēršanas! Varbūt tā ir tīra māņticība, bet varbūt te darbojas kāds varens pagātnes lāsts, turklāt tādā veidā, par kuru modernajai zinātnei nav ne jausmas. Trīs nāves ir neapgāžams fakts!

Un man ir bail, monsieur Puaro, šausmīgi bail. Iespējams, ka ar to vēl nebeigsies.

—     Par kuru cilvēku jūs baidāties?

—     Par dēlu. Kad pienāca vēsts par mana vīra nāvi, es lii ju slima. Dēls, tikko ieradies no-Oksfordas, devās turp. Viņš pārveda mājās… līķi, bet patlaban par spīti visiem maniem lūgumiem atkal ir aizbraucis uz turieni. Arheologa darbs viņu tā valdzina, ka viņš grib stāties tēva vietā un turpināt izrakumus. Varbūt jūs uzskatāt mani par lētticīgu muļķi, bet man ir bail, monsieur Puaro. Ja nu mirušā faraona gars joprojām nav apmierināts? Varbūt jums šķiet, ka es runāju blēņas …

—     Nē, nebūt ne, lēdija Vilārda, — aši noteica Puaro. — Es arī ticu māņticības varai, tā ir viena no lielākajām varām, ko pasaule jebkad pazinusi.

Izbrīnījies palūkojos viņā. Nekad nebūtu piedēvējis Puaro māņticību. Taču mazais vīriņš acīmredzot runāja nopietni.

—     Īstenībā jūs lūdzat, lai es aizsargāju jūsu dēlu, vai ne? Darīšu visu, kas ir manos spēkos, lai novērstu no viņa nelaimi.

—     Jā, parasto jūs novērsīsit, bet kā ar pārdabisko?

—     Viduslaiku foliantos, lēdija Vilārda, var uzzināt par daudziem līdzekļiem, kā cīnīties pret melno maģiju. Varbūt toreiz ļaudis zināja vairāk nekā mēs, jaunlaiku cilvēki, ar visu savu izlielīto zinātni. Tagad aplūkosim faktus, lai man būtu kāds pieturas punkts. Jūsu vīrs visu savu mūžu tika ziedojis eģiptoloģijai, vai ne?

—     Jā, kopš pašas jaunības. Sai nozarē viņš patlaban bija viena no lielākajām autoritātēm.

—     Misters Blaibners turpretī, cik noprotu, bija vairāk vai mazāk amatieris?

—     Ai, jā. Viņš bija ļoti bagāts cilvēks, kas brīvi rotaļājās ikvienā jomā, kura viņam nejauši iepatikās. Vīram izdevās ieinteresēt viņu par eģiptoloģiju, un tieši viņa nauda tik ļoti noderēja ekspedīcijas finansēšanai.

—     Un brāļadēls? Vai jūs zināt, kādas bija šī cilvēka slioVsmes? Vai viņš vispār ietilpa pētnieku grupā?

—     Nedomāju vis. Faktiski man nebija ne jausmas par viņa eksistenci, līdz izlasīju laikrakstā, ka viņš miris. Manuprāt, viņš ar misteru Blaibneru nebūt nebija tuvās attiecībās. Misters Blaibners nekad neieminējās, ka viņam būtu radinieki.

—     Kas ir pārējie grupas dalībnieki?

—     Doktors Tosvils, neliиls ierēdnis, kas saistīts ar Britu muzeju, misters Snaiders no Ņujorkas Metropolitēna muzeja[25]; sekretārs, kāds jauns amerikānis; Eimzs, ekspedīcijas ārsts, un Hasans, ēģiptietis, mana vīra uzticamais kalps.

—     Vai atceraties amerikāņu sekretāra vārdu?

—     Liekas, Hārpers, taču neesmu par to droša. Zinu, ka darbā pie Blaibnera viņš iestājies nesen. Ļoti patīkams jauneklis.

—     Pateicos, lēdija Vilārda.

—     Ja vēlaties zināt vēl ko …

—     Pašlaik neko. Atstājiet to tagad manā ziņā. Esiet droša, ka darīšu visu, kas cilvēka spēkos, lai nosargātu jūsu dēlu.

Nevarētu teikt, ka šie vārdi būtu pilnīgi nomierinoši, un es ievēroju, ka lēdija Vilārda, tos dzirdot, saraujas. Tomēr tai pašā laikā fakts, ka Puaro nebija izrādījis nicību pret viņas bailēm, pats par sevi šķita nelaimīgo sievieti atvieglojam.

Es personiski nekad iepriekš nebiju nojautis, ka Puaro raksturam piemīt tik spēcīga slieksme uz māņticību. Mājupceļā enerģiski ņēmos viņu par šo tematu iztaujāt. Atbilde skanēja drūmi un nopietni.

—     Patiešām gan, Heistings, es ticu māņticības spēkam. To nedrīkst novērtēt par zemu.

—     Un ko mēs šīs lietas labā darīsim?

Tūdaļ viņš telegrammu arī nosūtīja. Pienāca sīka un precīza atbilde. Jaunais Ruperts Blaibners vairākus gadus bija atradies naudas grūtībās. Viņš bija emigrējis uz Dienvidjūras salām, kur klaiņājis apkārt, saņemdams naudu no dzimtenes, tad atgriezies Ņujorkā un ātri vien iestidzis arvien dziļāk purvā. Man viszīmīgākais šķita, ka nesen viņam izdevies aizņemties pietiekami daudz naudas, lai nokļūtu Ēģiptē. «Man tur ir labs draugs, no kura es varēšu aizņemties,» viņš bija pavēstījis. Taču tur viņam bija nogājis greizi. Viņš bija atgriezies Ņujorkā, lādēdams skopo tēvoci, kas vairāk rūpējoties par miroņu I auliem un viņsaulē aizgājušiem faraoniem nekā par I aulu no sava kaula un miesu_ no savas miesas. Tieši Ruperta īsajā uzturēšanās laikā Ēģiptē nomira sers Džons Vilārds. Ņujorkā jaunais izšķērdētājs vēlreiz bija ieniris izlaidīgā dzīvē un tad — bez brīdinājuma — izdarījis pašnāvību, atstādams vēstuli, kas saturēja dažas dīvainas frāzes. Likās, tā rakstīta pēkšņā nožēlas uzplūdā. Viņš bija nosaucis sevi par spitālīgo un izstumto un vēstules beigās paziņojis, ka tādiem kā viņš labāk mirt.

Man iešāvās prātā miglaina teorija. Nekad nebiju īsti ticējis sen miruāa ēģiptiešu faraona atriebībai. Es saskatīju te mūslaicīgāku noziegumu. Varbūt šis jaunais cilvēks bija nolēmis novākt tēvoci — vislabāk ar indes palīdzību. Aiz pārskatīšanās nāvējošo devu saņem sers Džons Vilārds.,Jaunais cilvēks atgriežas Ņujorkā, vainas apziņas vajāts. Viņš saņem vēsti par tēvoča nāvi. Sapratis, cik nevajadzīgs bijis viņa noziegums, viņš, sirdsapziņas pārmetumu mocīts, nonāvējas.

Pastāstīju savu risinājumu Puaro, izraisīdams viņa interesi.

—     Izdomājis jūs esat atjautīgi, — katrā ziņā atjautīgi. Iespējams pat, ka tā ir patiesība. Tomēr jūs izlaižat no acīm liktenīgo iespaidu, kāds bijis kapam.

Paraustīju plecus.

—     Vai jūs joprojām esat pārliecināts, ka tam ir kāds sakars ar notikušo?

—    Tik ļoti, mon ami, ka mēs rīt dosimies ceļā uz Ēģipti.

—     Ko? — es izbrīnījies iesaucos.

—     Tā es teicu. — Puaro sejas izteiksme liecināja, ka viņš apzinās savu varonību. Tad viņš iekunkstējās. — Bet, ak vai! — viņš gaudās, — jūra! Sī pretīgā jūra!

Bija pagājusi nedēļa. Zem mūsu kājām vizēja tuksneša zeltainās smiltis. Svelmainā saule karsēja no augšas. Puaro, kas man blakus izskatījās pēc īstas nelaimes čupi- ņas, laida gandrīz vai garu ārā. Mazais vīriņš lāgā nebija ceļotājs. Mūsu četru dienu ilgais brauciens viņam bija nozīmējis nāves mokas. Izkāpdams Aleksandrijā krastā, viņš atgādināja pats savu ēnu, pat parastā akurātība šķita pagaisusi. Mēs bijām ieradušies Kairā un tūlīt devušies uz Menas viesnīcu, kas slējās, burtiski, piramīdu paēnā.

Mani bija pārņēmusi savā varā Ēģiptes burvība.

Puaro — ne. Ģērbies tieši tāpat kā Londonā, viņš nēsāja līdzi kabatā mazu drēbju suku un nepārtraukti karoja ar putekļiem, kas krājās uz viņa tumšā uzvalka.

—     Un mani zābaki, — viņš žēlojās. — Palūkojieties uz tiem, Heistings. Mani zābaki — no glītas lakādas, parasti tik spīdoši un eleganti! Skatieties, iekšā pilni ar smiltīm un grauž, un to noputējusī ārpuse man ir tikpat kā dadzis acīs. Karstums arī… ūsas pavisam noļukušas, nu, pavisam!

—     Paraugieties uz Sfinksu, — es mudināju. — Pat es sajūtu tās izstaroto noslēpumainību un burvību,

Puaro neapmierināts pavērās uz statuju.

—    Neizskatās nu gan laimīga, — viņš paziņoja. — Un kā viņa lai tāda būtu, tik netīra, līdz pusei apbiruši ar smiltīm. Ak, šīs nolādētās smiltis!

—    Ne jau nu Briselē, — pavēstīja Puaro. Viņš dziļdomīgi nolūkojās piramīdās. — Tiesa, to forma vismaz ir ģeometriski regulāra, taču nelīdzenā virsma ir gaužām nepatīkama acīm. Un palmas man neimponē. Viņi tak nestāda tās pat rindās.

Es aprāvu sava drauga vaimanas, mudinādams doties ceļā uz nometni. Bija paredzēts jāt ar kamieļiem, dzīvnieki, nometušies ceļos pacietīgi gaidīja, kad mēs sēdīsimies tiem mugurā: par šiem tuksneša kuģiem gādāja vairāki eksotiski ģērbti puiši ar runātīgu tulku priekšgalā.

Neattēlošu, kads izskatījās Puaro uz kamieļa. Jājienu viņš sāka ar kunkstēšanu un gaudām un beidza ar spiedzieniem, roku plātīšanu un lūgšanām, ko raidīja jaunavai Marijai un visiem svētajiem, kas vien minēti baznīcas kalendārā. Galu galā viņš kauna pilnā kārtā nokāpa un pabeidza ceļojumu uz sīkuļa ēzelīša. Man jāatzīst, ka rikšojošs kamielis amatierim nav nekāds joks. Es vairākas dienas biju stīvs.

Beidzot mēs tuvojāmies izrakumu vietai. Mūs sagaidīt iznāca saulē iededzis vīrs sirmu bārdu, ģērbies baltās drēbēs, tropu cepuri galvā.

—          Vai monsieur Puaro un kapteinis Heistings? Saņēmām jūsu telegrammu. Piedodiet, ka Kairā jūs neviens nesagaidīja. Kads negaidīts notikums pilnīgi izjauca mūsu plānus.

Puaro nobālēja. Viņa roka, kura jau bija zagusies pēc drēbju sukas, palika gaisā pacelta.

—    Vai vēl kāds nomiris? — viņš izdvesa.

—    Jā.

—    Sers Gajs Vilārds? — es iekliedzos.

—          Nē, kapteini Heistings. Mans amerikāņu kolēģis, misters Šnaiders.

—    Un nāves cēlonis? — Puaro stingri noprasīja.

—    Stinguma krampji.

Es nobālēju. Man šķita, ka visa apkārtne ir pilna ar ļaunumu, viltīgū, draudīgu ļaunumu. Man iešāvās prātā drausmīga doma. Ja nu es būšu nākamais?

—          Mon Dieu\ — Puaro pavisam klusu noteica. — To nu es nesaprotu. Tas ir šausmīgi. Sakiet man, monsieur, vai nav nekādu šaubu, ka tie bijuši stinguma krampji?

—          Manuprāt, ne. Bet dakteris Eimzs pastāstīs jums vairāk_nekā es.

—    A, tad jūs, protams, neesat ārsts?

—    Mans vārds ir Tosvils.

Tātad tas bija angļu speciālists, ko lēdija Vilārda bija nosaukusi par nelielu Britu muzeja ierēdni. Viņā jautās gan savaldība, gan nelokāmība, un tas man iepatikās.

—          Ja nāksit man līdzi, — turpināja doktors Tosvils, — es jūs aizvedīšu pie sera Gaja Vilārda. Viņš ļoti gribēja, lai viņam nekavējoties paziņotu par jūsu ierašanos.

Mūs aizveda pāri visai nometnei līdz lielai teltij. Doktors Tosvils pacēla atloku, un mēs iegājām iekšā. Teltī sēdēja trīs cilvēki.

—           Ser Gaj, ieradušies monsieur Puaro un kapteinis līeistingss, — teica Tosvils.

Jaunākais no trim pielēca kājās un panācās uz priekšu, lai sasveicinātos ar mums. Viņa izturēšanās bija mazliet impulsīva, un tas man atgādināja viņa māti. Viņš izskatījās krietni mazāk iededzis nekā citi, un tas līdz ar iekritušajām acīm darīja jauno cilvēku vecāku par viņa divdesmit diviem gadiem. Skaidri bija redzams, ka viņš ar pūlēm noturas, lai nesabruktu zem nežēlīga garīga sasprindzinājuma nastas.

Viņš iepazīstināja ar saviem abiem sarunu biedriem, ārstu Eimzu, pēc izskata pieredzējušu vīrieti mazliet pāri trīsdesmitiem, ar iesirmiem deniņiem, un misteru Hār- peru, sekretāru, patīkamu kalsnu jaunekli, kas valkāja amerikāņu iecienītās brilles raga ietvaros.

Pēc neilgas saraustītas sarunas sekretārs izgāja ārā, un doktors Tosvils viņam sekoja. Mēs palikām četratā ar seru Gāju un ārstu Eimzu.

—           Lūdzu, jautājiet man visu, ko gribat, monsieur Puaro, — Vilārds sacīja. — Šīs daudzās dīvainās nelaimes mūs galīgi samulsinājušas, lai gan tās nav — tās nevar būt nekas cits kā sagadīšanās.

Izturējās viņš nervozi, un šī nervozitāte runāja pretī viņa vārdiem. Es redzēju, ka Puaro viņu vērīgi pēta.

—           Vai jūs tiešām esat no sirds pieķēries šiem izrakumu darbiem, ser Gaj?

—           Esmu gan. Vienalga, kas notiek un kas no visa tā iznāk, darbs turpinās. To iegaumējiet.

Puaro apsviedās pret otru vīrieti.

—           Un kas jums būtu šai ziņā sakāms, monsieur le docteur?

—           Nu, — ārsts novilka, — es pats arī neesmu par to, lai darbam atmestu ar roku.

Puaro savieba seju vienā no savām izteiksmīgajām grimasēm.

•— Tad, йvidemment, mums jāizpēta, kāda ir situācija! Kad misters Šnaiders nomira?

—    Pirms trijām dienām.

—    Vai esat pārliecināts, ka tie bija stinguma krampji?

—    Pilnīgi pārliecināts.

—           Vai tā nevarētu būt., piemēram, noindēšana ar strihnīnu?

—           Nē, monsieur Puaro. Es saprotu, uz ko jūs mērķējat. Taču tas nepārprotami bija stinguma krampju gadījums.

—    Vai jūs neiešlircinājāt pretkrampju serumu?

—           Protams, iešlircinājām, — ārsts vēsi atbildēja. — Izmēģinājām visu, kas vien bija iespējams.

—    Vai serums bija jums līdzi?

—    Nē. Mēs dabūjām to no Kairas.

—           Vai nometnē bijuši citi stinguma krampju gadījumi?

—    Nē, neviens.

—           Vai jūs droši varat teikt, ka mistera Blaibnera nāves cēlonis nebija stinguma krampji?

—          Nešaubīgi. Viņš bija saskrambājis īkšķi, tajā iekļuva kaitīgas vielas un sākās asins saindēšanās. Nespeciālistam 1.likām abi gadījumi šķiet gandrīz vienādi, taču īstenībā lie ir pilnīgi atšķirīgi.

—           Tātad mums ir četri nāves gadījumi — visi pilnīgi dažādi: viena sirds slimība, viena asins saindēšanās, viena pašnāvība un viens stinguma krampju gadījums.

—    Tieši tā, monsieur Puaro.

—          Vai jūs esat pārliecināts, ka nav nekā tāda, kas varētu visus četrus "Sasaistīt kopā?

—    Es jūs lāgā nesaprotu,

—          Es izteikšos pavisam skaidri. Vai šie četri cilvēki bija izdarījuši kaut ko tādu, kas varētu nozīmēt necieņu pret Men-her-R§ garu?

Ārsts izbrīnījies lūkojās uz Puaro.

—           Jūs melšat niekus, monsieur Puaro. Nevar taču būt, ka jūs apmānījušas visas šīs muļķīgās runas un jūs tām esat noticējis?

—    Galīgās blēņas, — Vilārds dusmīgi noburkšķēja.

Puaro palika rāms un miermīlīgs un tikai šad tad samirkšķināja savas zaļās kaķa acis.

—    Tātad jūs tam neticat, monsieur )e docteurt

—           Nē, ser, neticu, — uzsvērti paziņoja ārsts. — Es esmu zinātnes vīrs un ticu vienīgi tam, ko māca zinātne.

—           Vai senajā Ēģiptē zinātnes nebija? — Puaro pieglaudīgi vaicāja. Atbildi viņš, zināms, negaidīja, un, patiesību sakot, ārsts brīdi likās pagalam apjucis. — Nē, nē, neatbildiet, bet pastāstiet man ko citu. Ko domā vietējie strādnieki?

—           Man šķiet, — atteica Eimzs, — ka tur, kur galvu zaudē baltie, daudz neatpaliks arī vietējie. Atzīstu, ka viņi, varētu sacīt, ir pārbijušies — bet šim pārbīlim nav iemesla.

—    Ak tā? — izvairīgi noteica Puaro.

Sers Gajs paliecās uz priekšu.

—           Nevar taču būt, ka jūs tam ticat, — viņš pārsteigts iesaucās, — tas būtu galīgi aplami! Ja jūs tā domājat, tad nekā nezināt par seno Ēģipti.

Par atbildi Puaro izvilka no kabatas mazu grāmatiņu — vecu apdriskātu sējumu. Kad viņš pastiepa to pret mums, es ieraudzīju virsrakstu: «Ēģiptiešu un haldejiešu maģija». Tad, apcirties apkārt, viņš izgāja no telts. Ārsts platām acīm vērās manī.

—    Kāda ideja ieperinājusies viņa pelēkajās šūniņas?

Izteiciens, ko tik bieži lietoja Puaro, cita mutes izrunāts, piespieda mani pasmaidīt.

—           Es īsti nezinu, — atzinos. — Laikam viņam ir kāds ; plāns, kā izdzīt ļaunos garus.

Devos meklēt Puaro un atradu viņu runājot ar kalsno jaunekli, nelaiķa mistera Blaibnera sekretāru.

—           Nē, — sacīja misters Hārpers. — Es tikai pusgadu esmu ekspedīcijas dalībnieks. Jā, mistera Blaibnera finansiālo stāvokli es pārzinu diezgan labi.

—    Vai varat man pastāstīt kaut ko par viņa brāļadēlu?

—           Kādā jaukā dienā viņš te negaidīti uzradās — pēc izskata tīri glīts cilvēks. Agrāk nekad nebiju viņu redzē-j jis, daži citi gan — manuprāt, Eimzs un Šnaiders. Vecais; vīrs nebūt nepriecājās, viņu redzot. Drīz vien abi ķīvējās,' ka visa pasaule skanēja. «Ne centa,» kliedza vecais. «Ne centa nedz tagad, nedz tad, kad būšu miris. Esmu nodo- ' mājis atstāt savu naudu mana dzīves darba tālākvirzīša-1 nai. Šodien pārrunāju to ar misteru Snaideru.» Tādā garā viņš pateica vēl šo to. Jaunais Blaibners tūdaļ aiztinās uz Kairu.

—    Vai toreiz viņš bija pavisam vesels?

—    Vecais?

—    Nē, jaunais.

—           Šķiet, viņš minēja gan, ka ar viņu kaut kas neesot kārtībā. Taču nav iespējams, ka tas būtu bijis kas nopietns, citādi es atcerētos.

—           Vēl viens jautājums: vai misters Blaibners atstājis testamentu?

—    Cik mums zināms, ne.

—    Vai paliksit pie ekspedīcijas, mister Hārper?

—           Nē, ser, nepalikšu. Tiklīdz būšu te visu nokārtojis, braukšu uz Ņujorku. Ja gribat, varat smieties, bet es netaisos būt šī nolādētā vecā Men-her-Ra nākamais upuris. Ja palikšu te, es no viņa neizbēgšu.

Jauneklis noslaucīja no pieres sviedrus. Puaro aizgriezās. Mīklaini smaidīdams, viņš pāri plecam izmeta:

—          Atcerieties, ka viens no viņa upuriem neizbēga arī Ņujorkā.

—    Velns un elle! — misters Hārpers spēcīgi nolamājās.

—           Sis jauneklis ir nervozs, — Puaro domīgi noteica. — Traki uzbudināts, uzbudināts līdz pēdējam.

Es ziņkārīgi palūkojos uz Puaro, bet viņa neizprotamais smaids man neko neizteica. Sers Gajs Vilārds un doktors Tosvils mūs izvadāja pa izrakumu vietu. Galvenie atra- (ļumi bija aizvesti uz Kairu, tomēr daži priekšmeti no Kapa iekārtas šķita ārkārtīgi interesanti. Jaunā baroneta Hajūsma bija acīm redzama, taču man likās, ka viņa izturēšanās liecina par zināmu nervozitāti, it kā viņš nespētu gluži atvairīt draudošo briesmu nojautu. Ieiedami mums ierādītajā teltī, lai pirms vakariņām nomazgātos, mēs ieraudzījām slaidu tumšādainu vīru, kas ar graciozu rokas mājienu un klusu sveicienu arābu valodā pakāpās sānis, Jaudams mums doties iekšā. Puaro apstājās.

—    Jūs laikam esat Hasans, nelaiķa sera Džona Vilārda kalps, vai ne?

—    Es kalpoju milordam seram Džonam un tagad kalpoju viņa dēlam. — Viņš panāca mums soli tuvāk un pieklusināja balsi. — Stāsta, ka jūs esot gudrs, protot tikt galā ar Jaunajiem gariem. Lai jaunais kungs brauc no šejienes projām! Te pat gaisā jaušas briesmas.

Un, atbildi negaidīdams, viņš strauji pavēcināja roku un aizgāja prom.

—    Gaisā jaušas briesmas, — Puaro nomurmināja. — Jā, es to jūtu.

Nosaukt maltīti par omulīgu diez vai varēja, Galvenais runātājs bij doktors Tosvils, kas gari un plaši apcerēja Eidntes senlietas. Tieši kad mēs dzīrāmies doties pie miera, sers Gajs satvēra Puaro aiz rokas un norādīja uz neskaidru stāvu, kas slīdēja gar teltīm. Tas nebija cilvēks: es nepārprotami saskatīju figūru ar suņa galvu, ko biju redzējis iegrebtu kapeņu sienās.

No šī skata asinis sastinga dzīslās.

—    Mon dieu! — norūca Puaro, enerģiski pārmezdams krustu. — Anubis, mirstošo dvēseļu dievs ar šakāļa galvu.

—    Kāds mūs nerro, — izsaucās doktors Tosvils, sašutis pieceldamies kājās.

—    Viņš iegāja jūsu teltī, Hārper, — nomurmināja sers Gajs. Viņa seja bija līķa bālumā.

—    Nē, — Puaro sacīja, papurinādams galvu, — daktera Eimza mājoklī.

Ārsts neticīgi palūkojās viņā un tad, atkārtodams doktora Tosvila vārdus, iesaucās:

—    Kāds mūs nerro! Ejam, drīz mēs šo puisi dabūsim rokā!

Liekas, tas izraisīja neviltotu nicību doktorā Tosvilā, kas pavilka mani sāņus, burtiski šņākdams aiz dusmām.

—     Bleķis, ser, — viņš nikni teica. — Tīrās muļķības. Tas cilvēks ir blēdis. Viņš neredz atšķirību starp viduslaiku māņticību un senās Ēģiptes ticējumiem. Savu mūžu neesmu dzirdējis tādu nezināšanas un lētticības mistrojumu.

Es nomierināju uztraukto speciālistu un piebiedrojos Puaro, kas jau bija teltī. Mans mazais draugs staroja apmierinātībā.

—    Tagad varam gulēt mierīgi, — viņš laimīgs pavēstīja. — Un man vajag krietni atpūsties. Riebīgi sāp galva. Ak, ja varētu dabūt labu kumelīšu tēju!

It kā atbildot uz šo lūgumu, kāds pacēla telts atloku, un ienāca Hasans: viņš nesa kūpošu tējas tasi, ko pasniedza Puaro. Izrādījās, ka tā ir kumelīšu tēja, dzēriens, kas manam draugam ārkārtīgi garšoja. Pateikušies Ha- sanam un noraidījuši viņa piedāvājumu atnest vēl vienu tasi man, mēs atkal palikām vieni. Es pirms atģērbšanās kādu brīdi pastāvēju pie telts durvīm, lūkodamies pāri tuksnesim.

—    Brīnumaina viela, — es skaļi sacīju, — un brīnumains darbs. Es sajūtu tā valdzinājumu. Sī dzīve tuksnesī, šie pētījumi, kas iesniedzas zudušas civilizācijas būtibā. Droši vien jūs, Puaro, arī izjūtat šo burvību?

Nesaņēmis atbildi, es, mazliet aizvainots, pagriezos. Aizvainojums ātri pārvērtās par rūpēm. Puaro gulēja šķērsām pār vienkāršo kušeti, un viņa seja baismi raustījās krampjos. Viņam blakus atradās tukšā tase. Es pie- skrēju viņam klāt, tad izmetos ārā un pāri nometnei drāzos uz ārsta telti.

—    Dakter! — es saucu. — Nāciet ātri!

—    Kas lēcies? — vaicāja ārsts, kas, pidžamā tērpies, parādījās telts durvīs.

—    Mans draugs. Saslimis. Mirst. Tas no kumelīšu tējas. Neizlaidiet Hasanu ārā no nometnes.

Ārsts zibeņātrumā metās uz mūsu telti. Puaro gulēja tai pašā stāvoklī, kādā es biju viņu atstājis.

—     Dīvaini, —. novilka Eimzs. — Izskatās pēc lēkmes … vai ari… kā jūs teicāt: ko viņš tika dzēris? — Viņš pacēla tukšo tasi.

—    Tikai es to neizdzēru! — atskanēja rāma balss.

Mēs izbrīnā apgriezāmies apkārt. Puaro sēdēja uz kušetes un smaidīja.

—     Nē, — viņš klusu teica. — Es to neizdzēru. Kamēr mans labais draugs Heistingss uzrunāja nakti, es izmantoju izdevību un salēju to nevis rīklē, bet mazā pudelītē. Sī pudelīte tiks nosūtīta ķīmiķiem analīzei. Nē, — ārsts bija spēji sakustējies, — būdams prātīgs cilvēks, jūs sapratīsit, ka vardarbība te nederēs. Kamēr Heistingss uz brīdi aizskrēja pasaukt jūs, man bija laiks nodot pudelīti drošā glabāšanā. Ei, aši, Heistings — turiet viņu ciet!

Es pārpratu Puaro satraukumu. Dedzīgi vēlēdamies glābt draugu, aizsedzu viņu ar savu augumu. Taču ārsta zibenīgajai kustībai bija cita nozīme. Viņš pacēla roku pie mutes, gaisā izplatījās rūgto mandeļu smarža, Eimzs sašūpojās uz priekšu un nokrita.

—     Vēl viens upuris, — Puaro drūmi noteica. — Bet pēdējais. Varbūt tā ir vislabāk. Viņš ir atbildīgs par trim nāvēm.

—     Eimzs? — es apstulbis pārvaicāju. — Es tak domāju, ka jūs esat pārliecināts par kādu okultu spēku?

—     Jūs mani pārpratāt, Heistings. Mani vārdi nozīmēja, ka es ticu māņticības milzīgajai varai. Ja nostiprinājies uzskats, ka virknei nāves gadījumu ir pārdabiski cēloņi, var nodurt cilvēku gandrīz vai gaišā dienas laikā, un tik un tā šo nāvi piedēvēs lāstam, tik stipri cilvēku ciltī iedibināts pārdabiskā instinkts. Man jau pašā sākumā radās aizdomas, ka ir kāds cilvēks, kas izmanto šo instinktu. Manuprāt, šī ideja viņam iešāvās prātā, kad nomira sers Džons Vilārds. Tūlīt uzbangoja māņticības vilnis. Cik varēju secināt, no sera Džona Vilārda nāves nevienam nekāds īpašs labums netika. Ar misteru Blaibneru bija citādi. Viņš bija ļoti bagāts cilvēks. Ziņas, ko es saņēmu o Ņujorkas, saturēja dažus ierosinošus faktus. Pirmkārt, rāļadēls izteicies (tā tur bija sacīts), ka viņam Ēģiptē esot kāds labs draugs, no kura viņš varot aizņemties naudu. Kā pēc mēmas norunas, visi nolēma, ka viņš ar to domājis tēvoci, taču man šķita, ka tādā gadījumā viņš tā arī būtu sacījis. Sie vārdi norāda uz kādu no viņa paša pudeles brāļiem. Otrkārt, viņš sagrabināja pietiekami daudz naudas, lai aizbrauktu uz Ēģipti. Viņa tēvocis nepārprotami atteicās aizdot kaut vai sarkanu grasi, tomēr viņš varēja samaksāt ceļu atpakaļ uz Ņujorku. Kāds noteikti viņam bija aizdevis naudu.

—    Tas viss vēl nepārliecina, — es iebildu.

—     Taču bija vēl šis tas. Bieži vien vārdus, kas teikti pārnestā nozīmē, izprot burtiski. Var gadīties arī pretēji. Šoreiz vārdus, kas bija domāti burtiski, uztvēra pārnestā nozīmē. Jaunais Blaibners bija skaidri un gaiši rakstījis: «Es esmu spitālīgs», taču neviens neaptvēra vienkāršu patiesību: proti, viņš bija nošāvies pārliecībā, ka viņam pielipusi drausmīgā lepras slimība.

—    Ko? — es iesaucos.

—     Tā bija sātaniska prāta gudra izdoma. Jaunajam Blaibneram bija kaut kāda nenozīmīga ādas slimība; viņš bija dzīvojis Dienvidjūras salās, kur tāda slimība ir ļoti parasta. Eimzs bija viņam sens draugs un labi pazīstams ārsts, Blaibneram i sapnī nerādījās, ka Eimza diagnozi varētu apšaubīt. Ieradies šeit, es turēju aizdomās gan Hār- peru, gan Eimzu, taču drīz nopratu, ka noziegumus izdarīt un noslēpt būtu varējis tikai ārsts, un uzzināju no Hārpera, ka Eimzs bijis pazīstams ar jauno Blaibneru jau agrāk. Tas, savukārt, kaut kad neapšaubāmi vai nu sastādījis testamentu, vai noslēdzis dzīvības apdrošināšanas iīgumu, novēlēdams visu ārstam. Eimzs atskārta, kā var iedzīvoties bagātībā. Iepotēt vecajam misteram Blaibneram nāvējošos mikrobus bija viegli. Brāļadēls, izdzirdis no drauga šaušalīgo vēsti, nošāvās. Lai kādi bija vecā mistera Blaibnera nodomi, testamentu viņš netika rakstījis. Mantojumu būtu saņēmis brāļadēls un pēc tam ārsts.

—     Un misters Snaiders?

—     Par to mēs nevaram būt droši. Atcerieties, viņš arī pazina jauno Blaibneru, iespējams, ka viņam radās kādas aizdomas vai atkal ārsts varbūt uzskatīja, ka vēl viens nemotivēts un bezmērķīgs nāves gadījums stiprinās māņticības pinekļus. Un nu es jums pastāstīšu kādu Interesantu psiholoģisku faktu, Heistings. Slepkavam allaž Ir tieksme atkārtot savu veiksmīgo noziegumu, kura izdarīšana viņam iepatikusies. Tāpēc es baidījos par jauno Vi- lārdu. Anubis, ko jūs šovakar redzējāt, bija Hasans, pārģērbies pēc maniem norādījumiem. Es gribēju redzēt, vai varu ārstu nobiedēt. Taču, lai viņu nobiedētu, bija vajadzīgs kaut kas vairāk par pārdabisko. Izlikšanās, ka es ticu okultām parādībām, viņu īsti neapmānīja. Mazā komēdija, ko es viņam nospēlēju, nespēja apkrāpt. Man radās aizdomas, ka» par nākamo upuri viņš mēģinās padarīt mani. A, bet par spīti la mer maudite1 , pretīgajam karstumam un nejaukajām smiltīm mazās pelēkās šūniņas joprojām darbojāsl

Puaro premisas izrādījās pilnīgi pareizas. Pirms dažiem gadiem jaunais' Blaibners alkohola izraisītā jautrības uzplūdā pa jokam bija uzrakstījis testamentu, novēlēdams «savu portsigāru, kas jums tik ļoti patīk, un visu citu, kas nāves brīdī atradīsies manā īpašumā un sastāvēs galvenokārt no parādiem, savam labajam draugam Robertam Eimzam, kurš reiz, kad es slīku, izglāba man dzīvību».

Notikumus, cik vien iespējams, noklusināja, un līdz pat šai baltai dienai cilvēki runā par ļoti dīvainajiem nāves gadījumiem, kas saistīti ar Men-her-Ra kapenēm, kā triumfālu pierādījumu kādreizējā faraona atriebībai par viņa kapa apgānīšanu — lai gan, kā Puaro man norādīja, šāds uzskats runā pretī visiem ēģiptiešu ticējumiem un filozofijai.

NOLAUPĪTAIS PREMJERMINISTRS

Tagad, kad beidzies karš2 un problēmas, kas ar to saistītas, nogrimušas pagājībā, es, manuprāt, drīkstu bez bažām atklāt lasītājam lomu, kura manam draugam Puaro bija uzticēta kādā nacionālās krīzes brīdī. Toreiz noslēpumu glabāja kā aiz septiņām atslēgām. Prese neuzzināja ne pušplēsta vārda. Taču tagad, kad to darīt vairs nav vajadzības, manuprāt, būtu tikai taisnīgi, ja Anglija zinātu, cik daudz tā parādā manam jocīgajam mazajam' draugam, kura apbrīnojamais prāts tik prasmīgi novērsa lielu katastrofu.

Kādu vakaru pēc pusdienām — es neprecizēšu datumu; pietiks, ja teikšu, ka tas notika laikā, kad Anglijas ienaidnieki par varēm gribēja panākt sev izdevīga miera noslēgšanu — mēs ar Puaro sēdējām viņa dzīvoklī. Pēc ievainojuma kļuvis par invalīdu un atvaļināts no armijas, komplektēju tai jaunas vienības un, paēdis pusdienas, vakaros mēdzu iegriezties pie sava drauga un pārrunāt ar viņu šādus tādus interesantus gadījumus, ko viņš risināja.

Gribēju apspriest ar viņu tās dienas sensacionālo ziņu — par gandrīz izdevušos atentātu pret misteru Dei- vidu Makedamu, Anglijas premjerministru. Avīžu apraksts acīmredzot bija rūpīgi cenzēts. Sīkumi netika minēti, ziņoja vienīgi, ka premjerministrs brīnumainā kārtā izglābies, lode tikai nobrāzusi vaigu.

Uzskatīju, ka mūsu policija katrā ziņā bijusi apkaunojoši pavirša, ja spējusi pieļaut tādu noziegumu. Es ļoti labi sapratu, ka vācu aģenti Anglijā būtu gatavi riskēt ar daudz ko par šādu uzvaru. «Maks Karotājs», kā viņu bija iedēvējusi paša partija, bija noteikti un enerģiski cīnījies pret pacifistu ietekmi, kas pakāpeniski izplatījās ļoti plaši. Viņš bija vairāk nekā Anglijas premjerministrs — viņš bija pati Anglija: ja viņš būtu aizvākts no savas ietekmes sfēras, tas nozīmētu iznīcinošu un paralizējošu triecienu visai valstij.

Puaro cītīgi berzēja ar maziņu sūklīti pelēku uzvalku. Visā pasaulē nebija lielāka dendija par Erlcilu Puaro. Tīrība un kārtība bija viņa kaislības. Tagad, kad istabā oda pēc benzīna, viņš nepavisam nespēja pievērst man pienācīgu uzmanību.

—    Tūdaļ es būšu runājams, mīļais draugs. Gandrīz jau esmu beidzis. Tauku traips — tas nu nepavisam nav jauks — es no tā atbrīvojos šitāl — Viņš pavēcināja gaisā sūkli.

Aizkūpinādams otru cigareti, es pasmaidīju, j — Vai ir kas interesants? — es pēc brītiņa pajautāju.

—    Palīdzu kādai… nu, kā to saka angliski … apkopējai atrast viņas viru. Grūts darbs, vajadzīgs takts.

Jo man ir tāda maza aizdomiņa, ka atrasties viņam nebūs patīkami. Ko tur var gribēt? Es personiski jūtu viņam līdz. Viņš darījis prātīgi pazaudēdamies.

Es iesmējos.

—    Beidzot! Tauku traips ir ārā! Esmu jūsu rīcibē.

—           Es vaicāju, kā jūs skatāties uz šo mēģinājumu noslepkavot Makedamu.

—          Šoreiz pasakums gandrīz vainagojās ar panākumiem, — es viņam atgādināju.

Puaro nepacietīgi pašūpoja galvu. Viņš jau grasījās atbildēt, kad, pavērusi durvis, istabā ielūkojās saimniece un paziņoja, ka lejā esot divi džentlmeņi, kas vēloties viņu sastapt.

—           Viņi negrib nosaukt savus vārdus, ser, bet apgalvo, ka nākot ļoti svarīgā jautājumā.

—    Lai kāpj augšā, — sacīja Puaro, rūpīgi salocīdams

pelēkās bikses.

Pēc dažām minūtēm abi apmeklētāji tika ievesti iekšā, un sirds man strauji salēcās, kad pirmajā pazinu pašu lordu Estēru, apakšnama spīkeru; viņa pavadonis misters Bernards Dodžs arī bija kara kabineta loceklis, un es zināju, ka viņš ir tuvs premjerministra draugs.

—           Monsieur Puaro? — lords Estērs jautādams noprasīja. Mans draugs paklanījās. Svarīgais vīrs palūkojās uz mani un vilcinādamies noteica: — Esmu atnācis privātās darīšanās.

—           Kapteiņa Heistingsa klātbūtnē varat runāt brīvi, — sacīja Puaro, pamādams, lai es palieku. — Ar visām īpašībām daba viņu protams nav apveltījusi, to nu ne! Bet par viņa diskrēciju es galvoju.

Lords Estērs joprojām vilcinājās, taču spēji iejaucās misters Dodžs:

—           Ak, runājiet jel — nav ko staigāt kā kaķim ap karstu putru. Cik noprotu drīz visa Anglija zinas, kādā ķezā mēs esam iekļuvuši. Laiks ir dārgāks par visu.

—           Kungi, lūdzu, apsēdieties, — Puaro pieklājīgi teica. — Vai jūs būtu ar mieru sēdēt tanī lielajā krēslā, miloidl

Lords Estērs tikko manāmi satrūkās. — Jus mani pazīstat?

Puaro pasmaidīja. — Protams. Es lasu avīzītes ar bildēm. Kā lai es jūs nepazītu?

—           Monsieur Puaro, esmu atnācis lūgt jums padomu ļoti svarīgā jautājumā, kas jāatrisina nekavējoties.

—            Erkils Puaro dod jums solījumu — vairāk nekas man nav piebilstams! — mazais vīriņš ar patosu pavēstīja.

—           Runa ir par premjerministru, Esam nokļuvuši lielās grūtībās.

—    Esam galīgās sprukās! — piebilda misters Dodžs.

—    Tātad ievainojums ir nopietns? — es pavaicāju.

—    Kāds ievainojums?

—    Šāviena brūce.

—           Ak tā! — misters Dodžs nicīgi izsaucās. — Šis starpgadījums jau gandrīz aizmirsies.

—           Kā saka mans kolēģis, — turpināja lords Estērs, —- tas ir cauri un garām. Laimīgā kārtā atentāts bija neveiksmīgs. Es vēlētos, kaut varētu tāpat teikt par otro.

—    Tātad ir bijis otrs mēģinājums?

—           Jā, lai gan atšķirīgs. Monsieur Puaro, premjerministrs ir pazudis!

—    Ko?

—    Viņš ir nolaupīts.

—    Neiespējami! — es apstulbis iesaucos.

Puaro uzmeta man iznīcinošu skatienu, kurš, kā es atskārtu, pavēlēja man turēt muti.

—           Lai cik neiespējami viss liktos, diemžēl tā ir skaidra patiesība, — turpināja lords.

Puaro palūkojās misterā Dodžā. — Jūs, monsieur, nupat teicāt, ka laiks esot dārgāks par visu?

Abi vīri pārmija skatienus, un tad lords Estērs teica:

—           Monsieur Puaro, vai esat dzirdējis par Sabiedroto konferenci, kam drīzumā jānotiek?

Mans draugs pamāja ar galvu.

—           Skaidri saprotamu iemeslu dēļ nav sniegta sīka informācija, kad un kur tā notiks. Taču, lai gan datums nav pateikts presei, plašās diplomātu aprindās tas, protams, ir zināms. Konferencei jānotiek rīt — ceturtdienas vakarā Versaļā, Tagad jūs saprotat., ka stāvoklis ir ārkārtīgi nopietns. Es jums neslēpšu, ka premjerministra klātbūtne konferencē ir būtiski nepieciešama. Pacifistu propagandas kampaņa, kuru mūsu vidū sākuši un virza vācu aģenti, ir ļoti aktīva. Visi uzskata, ka konferences iznākumu noteiks premjerministra spēcīgā personība. Viņa prombūtnei var būt visnopietnākās sekas, ienaidnieki var panākt sev izdevīgu mieru. Un mums nav neviena, ko varētu sūtīt premjerministra vietā. .

Puaro seja bija kļuvusi ļoti nopietna. — Tātad jūs uzskatāt premjerministra nolaupīšanu par tiešu mēģinājumu aizkavēt viņa piedalīšanos konferencē?

—    Tieši tā. īstenībā viņš nolaupīts ceļā uz Franciju.

—    Un kad jānotiek konferencei?

—    Rītvakar pulksten deviņos.

Puaro izvilka no kabatas milzīgu pulksteni.

—    Patlaban ir bez ceturkšņa deviņi.

—          Divdesmit četras stundas, — domīgi noteica misters Dodžs.

—          Un vēl ceturksnis, — pārlaboja Puaro. — MonsJeur, neaizmirstiet ceturksni — tas var noderēt. Tagad pievērsīsimies detaļām — nolaupīšanai: vai tā notika Anglijā vai Francijā?

—          Francijā. Misters Makedams šorīt šķērsoja Lamanšu. Pavadīt nakti viņam bija paredzēts kā virspavēlnieka viesim, un rīt viņš būtu devies tālāk uz Parīzi. Pāri kanālam viņu veda eskadras mīnu kuģis. Buloņā viņu gaidīja galvenā štāba mašīna un viens no virspavēlnieka adjutantiem.

—    Eh bien?'

—           No Buloņas viņi izbrauca.., bet štaba mītnē tā arī neieradās.

—    Ko?

—          Monsleur Puaro, tā bija neīsta mašīna un neīsts adjutants. īsto mašīnu atrada sānceļā, šoferis un adjutants gulēja cieši aizbāztām mutēm, pamatīgi sasieti.

—    Un neīstā mašīna?

—    Vēl nav notverta.

Puaro nepacietīgi pavēcināja roku. — Neticami! Bet drīz taču tā noteikti piesaistīs sev uzmanību?

—           Tā mēs arī domājām. Likās, ka tikai rūpīgi jāmeklē. Tanī Francijas daļā ir karastāvoklis. Mēs bijām pārliecināti, ka mašīna ilgi nevarēs palikt nepamanīta. Franču policija, mūsu pašu Skotlendjarda vīri un militārās iestādes dara visu iespējamo. Tas ir, kā jūs sakāt, neticami — taču nekas nav atrastsl

» Nu, un? (fi.)

Sai mirkli pie durvīm kāds pieklauvēja, un ienāca jauns virsnieks ar cieši aizzīmogotu aploksni, ko viņš nodeva lordam Estēram.

—    Aploksne nupat pienāca no Francijas, ser. Atnesu to šurp, kā jūs likāt.

Ministrs aploksni steidzīgi atplēsa un paklusu iesaucās. Virsnieks aizgāja.

—    Te nu beidzot ir jaunas vēstis! Šī telegramma tikko kā atšifrēta. Kādās pamestās lauku mājās netālu no S. atrasta otrā mašīna un ari sekretārs Danielss, sasiets, ar aizbāztu muti, iemidzināts ar hloroformu. Viņš atceras vienīgi, ka no aizmugures kāds nez ar ko aizspiedis viņam degunu un muti un viņš pūlējies atbrīvoties. Policija pārliecināta, ka viņa izteicieni ir patiesi.

—    Un nekas cits nav atrasts?

—    Nē.

—    Nav atrasts premjerministra līķis? Tad vēl ir cerības. Tomēr tas ir savādi. Kālab pēc šīrīta nošaušanas mēģinājuma viņi tagad tik cītīgi pūlas saglabāt premjerministra dzīvību?

Dodžs papurināja galvu. — Viens ir gluži skaidrs. Viņi par katru cenu nolēmuši aizkavēt mūsu valstsvīra ierašanos konferencē.

—    Ja vien cilvēka spēkos būs iespējams, premjerministrs tur nokļūs. Lai dievs dod, ka nebūtu par vēlu. Un tagad, kungi, izstāstiet man visu — no paša sākuma. Man jāzina arī, kā misters Makedams mēģināts nošaut.

—    Vakar vakarā premjerministrs, ko pavadīja viens no viņa sekretāriem, kapteinis Danielss …

—    Tas pats, kas brauca viņam līdzi uz Franciju?

—    Jā. Kā jau teicu, viņi aizbrauca uz Vindzoru[33], kur premjerministru pieņēma karalis. Šodien agri no rīta viņš devās atpakaļ uz pilsētu, un ceļā notika atentāta mēģinājums.

—    Acumirkli, esiet tik laipni! Kas ir kapteinis Danielss? Vai jums ir viņa personīgā lieta?

Lords Estērs pasmaidīja. — Es jau gaidīju, ka jūs man to jautāsit. Pārāk daudz mums par viņu nav zināms. Viņš nav cēlies no ievērojamas ģimenes. Kalpojis britu armijā un, būdams izcils poliglots, ir ļoti spējīgs sekretārs. Manuprāt, viņš runā septiņās valodās. Tieši šī iemesla dēļ premjerministrs izvēlējās viņu par pavadoni uz Franciju.

—    Vai viņam Anglijā ir kādi radinieki?

—    No Askotas? Tā atrodas Vindzoras tuvumā, vai ne?

—           Sis fakts nav mums paslīdējis garām. Taču devis tas nav neko.

—           Tātad jūs uzskatāt, ka šis Capitaine Danielss ir ārpus jebkurām aizdomām?

Atbildot lorda Estēra balsī ieskanējās rūgtums.

—           Nē, monsieur Puaro. Šinīs laikos ne par vlēnu nevar bez vilcināšanās teikt, ka tas ir ārpus aizdomām.

—           Trиs bien9 . Nu, un, kā es nojaušu, milord, ir pats par sevi saprotams, ka premjerministru modri sargā policija, tāpēc nekāds uzbrukums viņam nevarētu būt iespējams?

Lords Estērs nolieca galvu. — Tā ir. Premjerministra mašīnai pa pēdām sekoja otra, kur sēdēja slepenpolicisti. Misters Makedams par šiem piesardzibas pasākumiem neko nezināja. Viņš personiski ir ārkārtīgi drošsirdīgs cilvēks un varētu patvaļīgi aizdzīt apsardzi projām. Bet policijai, dabiski, ir pašai sava sistēma. īstenībā premjera šoferis O'Mērfijs ir Skotlendjarda kriminālmeklēšanas nodaļas darbinieks.

—    O'Mērfijs? Tas ir īru vārds, vai ne?

—    Jā, viņš ir īrs.

—    No kura Īrijas novada?

—    Manuprāt, no Klēras[36] grāfistes.

—           Premjers izbraucis no Londonas slēgtā mašīnā. Blakus viņam sēdējis kapteinis Danielss. Otrā mašīna sekojusi kā parasti. Taču nelaimīgā kārtā kāda nezināma iemesla pēc premjerministra mašīna nogriezušies no galvenā ceļa …

—    Vai ceļa līkumā? — Puaro viņu pārtrauca.

—    Jā — bet kā jūs to zinājāt?

—    O, c'est йvidente Turpiniet!

—    Kāda nezināma iemesla dēļ, — lords Estērs atsāka, — premjera mašīna pametusi šoseju. Policijas auto šoferis, to nezinādams, devies pa galveno ceļu tālāk. Kad premjerministra mašīna nobraukusi nelielu gabaliņu pa vientulīgu sānceļu, to pēkšņi apturējis maskētu vīru pulciņš. Šoferis…

—    Sis drosmīgais O'Mērfijs! — domīgi norūca Puaro.

Šoferis acumirklīgā apjukumā nospiedis bremzi. Premjerministrs izbāzis galvu pa logu. Tūlīt norībējis šāviens … un tad vēl viens. Pirmais ieskrambājis viņam vaigu, otrais laimīgā kārtā pagājis secen. Šoferis, tagad aptverdams briesmas, tūlīt triecis mašīnu uz priekšu, izgaiņādams uzbrucēju bandu.

—    Glābiņš par mata tiesu, — es iesaucos, un man pārskrēja šermuļi pār kauliem.

—    Vai tas ir viss, kas jums man sakāms?

—    Jā.

—    Vai nav vēl kāds apstaklis, ko jūs esat noklusējis, milord?

—    Hm, ir gan vēl kaut kas diezgan savāds.

—    Jā?

—    Aizvedusi premjerministru uz Ceringkrosu, mašīna nav atgriezusies mājās. Policija gribējusi nekavējoties iztaujāt O'Mērfiju, tāpēc tūdaļ organizējusi meklēšanu. Ma- §īna atrasta pie kāda pazīstama nepievilcīga Soho[40] resto- rāniņa, kur, kā labi zināms, pulcējas vācu aģenti.

—    Un šoferis?

—    Šoferis nekur nav bijis atrodams. Viņš arī nozudis.

—    Tātad pazuduši divi, — domīgi noteica Puaro,

—    premjerministrs Francijā un O'Mērfijs Londonā.

Viņš vērīgi palūkojās lordā Estērā, kas bezcerīgi noplātīja rokas.

—           Es jums varu teikt tikai vienu, monsieur Puaro: ja vakar man kāds būtu ieminējies, ka O'Mērfijs varētu būt nodevējs, es būtu to izsmējis kā pēdējo mujķi.

—    Un šodien?

—    Šodien es nezinu, ko domāt.

Puaro drūmi .pamāja ar galvu. Viņš atkal paraudzījās savā pulkstenī, kas izskatījās pēc liela kāļa.

—           Cik saprotu, man ir carte blanche[41], kungi — ar to es gribu teikt: pilnīga rīcības brīvība raugoties no jebkura viedokļa. Jums jādod man iespēja braukt, kur es gribu un kā es gribu.

—          Tieši tā. Pēc stundas uz Duvru atiet speciālvilciens, ar kuru brauks vēl viena Skotlendjarda darbinieku grupa. Jūs pavadīs gan armijas virsnieks, gan kriminālās meklēšanas nodaļas ierēdnis, kuri būs jūsu rīcībā, kad vien jums ievajadzēsies. Vai tas jūs apmierina?

—          Pilnīgi. Vēl viens jautājums, pirms jūs aizejat, kungi. Kas jūs pamudināja nākt pie manis? Šai jūsu lielajā Londonā es esmu nepazīstams un nezināms.

—          Mēs jūs uzmeklējām pēc kāda ļoti dižena jūsu pašu tēvzemes dēla ieteikuma un vēlēšanās.

Lords Esters papurināja galvu.

—          Kāds, kas stāv augstāk par prefektu. Kāds, kura vārds Beļģijā reiz bija — un atkal būs likums! Anglija ir zvērējusi, ka tā notiks!

Puaro roka strauji pacēlās dramatiskam sveicienam.

—     Āmen! A, mans valdnieks neaizmirst… Kungi, es, Erkils Puaro, būšu jūsu uzticamais kalps. Lai dievs vien dotu, ka es paspētu laikā. Taču viss ir tik neskaidrs..« neskaidrs … Es neredzu gaismu.

—    Nu, Puaro, — es nepacietīgi iesaucos, kad aiz mi-( nistriem aizvērās durvis, — ko jūs domājat?

Mans draugs ašām, veiklām kustībām steidzīgi kravāja mazu ceļasomu. Viņš it kā neziņā pašūpoja galvu.

—    Nezinu, ko domāt. Smadzenes atsakās man klausīt.

—    Kā jūs jau teicāt, kāpēc gan viņš būtu jānolaupa, ja tikpat labi pietiktu ar sitienu pa galvu? — es prātoju.

—     Piedodiet, mon ami, bet es gluži tā neteicu. Tiem reļļiem bez šaubām daudz svarīgāk ir viņu nolaupīt.

—    Bet kāpēc īsti?

—    Tāpēc, ka nenoteikts stāvoklis izraisa bailes. Tas ir viens iemesls. Ja premjerministrs butu miris, tā būtu briesmīga nelaime, taču ar šo stāvokli vajadzētu tikt galā. Turpretī tagad iestājusies paralīze. Vai premjerministrs atkal atradīsies vai ne? Vai viņš ir dzīvs vai miris? Neviens nezina, un, kamēr tas nebūs zināms, neko noteiktu nevar darīt. Un, kā es jums saku, nenoteikts stāvoklis izraisa bailes, un tieši to Ies Boches' grib panākt. Turklāt, ja laupītāji viņu kaut kur noslēpuši, viņi ieguvuši to priekšrocību, ka var vienoties ar abām pusēm. Vācijas valdība parasti nav nekāda devīga maksātāja, taču tādā gadījumā kā šis to, bez šaubām, varēs piespiest izdot krietnas naudas summas. Treškārt, nav jāriskē nokļūt bendes cilpā. O, nolaupīšana viņiem katrā riņā ir izdevīgāka.

—    Ja tas tā, kāpēc viņi vispirms mēģināja premjerministru nošaut?

Puaro dusmīgi atmeta ar roku. — Ak, tieši to es nesaprotu. To nevar izskaidrot — tas ir muļķīgi! Viņi veic visus priekšdarbus (turklāt ļoti labus!) aizvešanai un tomēr apdraud visu akciju, izdarīdami melodramatisku uzbrukumu, kas ir kinofilmas cienīgs un galīgi nereāls. Tam gandrīz nav iespējams noticēt: maskētu vīru banda pat ne divdesmit jūdžu atstatumā no Londonas!

—     Varbūt tie bijuši divi gluži dažādi mēģinājumi, kas izdarīti neatkarīgi viens no otra, — es ierosināju.

—     Ai nē, tā nu būtu pārāk liela sagadīšanās! Tālāk — kurš ir nodevējs? Noteikti ir bijis kāds nodevējs — vismaz pirmajā posmā. Bet kurš. tas bijis — Danielss vai O'Mērfijs? Vainīgais katrā ziņā bijis viens no šiem abiem, jo kāpēc gan mašīna nogriezās no šosejas? Nevar taču iedomāties, ka premjerministrs pats pieļāvis savu slepkavošanu! Vai O'Mērfijs nogriezās pats vai arī viņam to lika darīt Danielss?

—    Droši vien tas bijis O'Mērfija roku darbs.

—    Jā, jo, būtu tas bijis Danielss, premjerministrs pavēli būtu dzirdējis un jautājis pēc iemesla. Bet visumā šai notikumā ir pārāk daudz «kāpēc», un tie runā cits citam pretī. Ja O'Mērfijs ir godīgs cilvēks, kāpēc viņš nogriezās no šosejas? Bet, ja viņš ir negodīgs cilvēks, kāpēc viņš atkal iedarbināja motoru, kad bija raidīti tikai divi šāvieni — tā viņš, ļoti iespējams, izglāba premjerministra dzīvību. Taču, ja viņš ir godīgs, kāpēc viņš tomēr devās taisnā ceļā no Ceringkrosas uz vācu spiegu labi zināmo satikšanās vietu?

—    Izskatās nelāgi, — es sacīju.

—    Pārlūkosim notikušo metodiski. Kas mums ir par un pret šiem diviem vīriem? Ņemsim vispirms O'Mērfiju. Pret: viņa nogriešanās no šosejas ir aizdomīga; viņš ir īrs no Klēras grālistes; viņa nozušana ir ārkārtīgi divdomīga. Par: ātri iedarbinādams motoru, viņš izglābis premjerministra dzīvību; viņš ir Skotlendjarda darbinieks un, spriežot pēc amata, kurā viņš iecelts, acīmredzot ir detektīvs, kam uzticas. Tagad aplūkosim Danielsu. Pret viņu daudz nav iebilstams, vienīgi nekas nav zināms par viņa senčiem un īsts anglis parasti neprot tik daudz valodu! (Piedodiet, mon ami, taču valodu pratēji jūs esat gaužām slikti!) Kas liecina par Danielsu: viņu atrada ar aizbāztu muti, sasietu un iemidzinātu ar hloroformu — neizskatās, ka viņam būtu kāds sakars ar noziegumu.

—    Viņš būtu varējis pats gan aizbāzt sev muti, gan sasiet rokas un kājas, lai novērstu aizdomas.

Puaro papurināja galvu. — Franču policija tādu kļūdu nepieļautu. Turklāt, ja mērķis būtu sasniegts un premjerministrs veiksmīgi aizvests, Danielsam nebūtu liela jēga palikt. Viņa līdzdalībnieki gan būtu varējuši aizbāzt viņam muti un iemidzināt ar hloroformu, bet es neredzu, kādu mērķi viņi ar to būtu cerējuši sasniegt. Vāciešiem no viņa tagad būs maz labuma, jo, kamēr noskaidrosies viss, kas saistīts ar premjerministra nolaupīšanu, viņu katrā ziņā rūpīgi uzmanīs.

—    Varbūt viņš cerēja novirzīt policiju uz nepareizām pēdām?

—          Kāpēc tad viņš tā nedarīja? Viņš vienīgi apgalvo, ka kaut kas uzspiests viņam uz deguna un mutes un ka viņš vairāk neko neatceroties. Te nav nekādas pēdu jaukšanas. Stipri izklausās pēc patiesības.

—    Nu, — es teicu, pavērdamies pulkstenī, — manuprāt, vajadzētu doties uz staciju. Iespējams, ka Francijā jūs atradīsit vairāk pieturas punktu.

—    Varbūt, mon aml, taču es šaubos. Es joprojām neticu, ka premjerministrs varētu būt atrasts tanī ierobežotajā teritorijā, kur viņu noslēpt droši vien ir bezgala grūti. Ja viņu nav atradušas divu valstu armijas un policijas, kā lai to izdaru es?

Ceringkrosā mūs sagaidīja misters Dodžs.

—     Sis ir Skotlendjarda detektīvs Bārnss un tas — majors Normens. Viņi allaž atradīsies pilnīgi jūsu rīcībā. Vēlu jums labas sekmesl Notikums ir nelāgs, taču es neesmu zaudējis cerības. Tagad man jāiet. — Un ministrs ātri aizsoļoja projām.

Mēs parunājāmies par šo un to ar majoru Normenu. Uz platformas stāvēja pulciņš vīriešu, un grupas centrā es ieraudzīju neliela auguma cilvēku ar seju, kas raksturīga okšķerim; viņš runājās ar slaidu gaišmati. Tas bija sens Puaro paziņa — slepenpolicijas inspektors Džeps, ko uzskatīja par vienu no Skotlendjarda apķērīgākajiem virsniekiem. Viņš pienāca klāt un mundri apsveicinājās ar manu draugu.

—    Dzirdēju, ka jūs arī esot iesaistīts. Veikli nostrādājuši. Līdz šim viņiem palaimējies ar laupījumu aizmukt. Bet es neticu, ka viņi to varēs ilgi noslēpt. Mūsu puiši ķemmē Franciju no vienas vietas. Franči tāpat. Man tā vien šķiet, ka tas ir tikai dažu stundu jautājums.

—    Tādā gadījumā, ja viņš vēl ir dzīvs, — drūmi piezīmēja slaidais detektīvs.

Džeps saduga. — Jā … Tomēr man nez kāpēc ir sajūta, ka viņš ir sveiks un vesels.

Puaro pamāja ar galvu. — Jā, jā; viņš ir dzīvs. Bet vai viņu varēs laikā atrast? Es, tāpat kā jūs, neticēju, ka viņš tik ilgi būs noslēpjams.

Lokomotīve iesvilpās, un mēs visi iekāpām Pulmaņa vagonā. Tad vilciens lēni un negribīgi ar izrāvieniem iz- pukšķināja no stacijas.

Tas bija dīvains ceļojums. Skotlendjarda darbinieki pulcējās vienuviet. Tika izklātas Ziemelfrancijas kartes tin nepacietīgi rādītājpirksti vilkti pa ceļu dzītiņām, ap- nld|oties pie ciematiem. Ikvienam bija sava izlolota teorija. Puaro nepļāpāja kā parasti, bet sēdēja, stīvi vērdamies vienā punktā, un viņa sejas izteiksme atgādināja man apjukušu bērnu. Es runājos ar Normenu: atklāju, ka viņš ir tīri interesants cilvēks. Kad ieradāmies Duvrā, l'uaro uzvedība mani krietni uzjautrināja. Kāpdams uz kuģa klāja, viņš izmisīgi sažņaudza manu augšdelmu. Pūta litiprs vējš.

—    Mon Dleu! — viņš noburkšķēja. — Tas ir šausmīgil

—    Nezaudējiet dūšu, Puaro, — es iesaucos. — Jums veiksies. Jūs viņu atradīsit. Esmu par to pārliecināts.

—    Ak, mon ami, jūs nepareizi saprotat manas izjūtas. Mani uztrauc neģēle jūra! Mal de mer — tā man sagādā drausmīgas ciešanas!

—    A! — es, diezgan pārsteigts, novilku.

Atskanēja mašīnu troksnis, un Puaro ievaidējās un aizvēra acis.

—    Majoram Normenam ir Ziemeļfrancijas karte — vai vēlaties to papētīt?

Puaro nepacietīgi papurināja galvu.

—    Nē jel, nē! Atstājiet, draugs, mani vienatnē. Redziet, lai domātu, starp kuņģi un smadzenēm jāvalda harmonijai. Lavergjē izstrādājis lielisku metodi, kā novērst mal de mer. Lēni jāieelpo… un jāizelpo, tā … grozot galvu no kreisās puses uz labo un starp ieelpu un izelpu ikreiz noskaitot līdz seši.

Es atstāju viņu, nopūloties ar saviem vingrinājumiem, un devos uz klāja.

Kad mēs lēni braucām iekšā Buloņas ostā, parādījās Puaro — spodrā uzvalkā, smaidošs, — un čukstēdams pavēstīja, ka Lavergjē sistēma iedarbojusies kā «tīrais brīnums»!

Džepa rādītājpirksts joprojām vilka iedomātus maršrutus kartē. — Muļķības! Mašīna izbrauca no Buloņas — te viņi nogriezušies. Pēc manām domām, viņi pārvietoja premjerministru citā mašīnā. Vai saprotat?

—    Es nu gan apbraukāšu ostas, — sacīja slaidais detektīvs. — Varat būt pilnīgi drošs, ka tie slepus uzda- būjuši viņu uz kuģa.

Džeps papurināja galvu. — Pārāk vienkārši. Pavēle slēgt visas ostas tika izdota nekavējoties.

Kad mēs izkāpām krastā, pašlaik ausa diena. Majors

Normens paraustīja Puaro aiz piedurknes. — Jūs gaida armijas mašīna, ser.

—    Paldies, monsieui. Taču patlaban es ierosinu neatstāt Buloņu.

—    Ko?

—    Nē, apmetīsimies šinī krastmalas viesnīcā.

Sacīts — darīts, un Puaro pieprasīja un dabūja istabu, kas atradās patālu no citām. Mēs tris, apjukuši un neko nesaprazdami, sekojām viņam.

Viņš uzmeta mums ašu skatienu. — Tā nevajadzētu rīkoties labam detektīvam, vai ne? Es manu, ko jūs domājat. Viņam jābūt enerģijas pilnam. Viņam jādrāžas šurp un turp. Viņam jānogulstas knūpus uz putekļainā ceļa un ar mazu lupu jāmeklē riepu nospiedumi. Viņam jālasa cigarešu gali, nokrituši sērkociņi, vai ne? Tā jūs domājat, ko?

Viņa skatiens bija izaicinošs. — Bet es — Erkils Puaro — saku jums, ka tā nav! īstie atrisinājumi rodas — šeit] — Viņš paklauvēja pa pieri. — Man nebūtu vajadzējis atstāt Londonu. Man būtu pieticis ar to, ka es mierīgi sēdētu savā dzīvokli. Svarīgas ir tikai mazās, pelēkās šūniņas galvā. Slepšus un klusu tās dara savu darbu, līdz es pēkšņi saucu, lai atnes karti, un uzlieku pirkstu uz kāda punkta — tā — un saku: premjerministrs ir lur\ Un tā ir! Ar metodi un loģiku var paveikt jebko! Sī drudžainā drāšanās uz Franciju bija kļūda — mēs kā bērni spēlējam paslēpes. Turpretī tagad es ķeršos pie darba pareizi, no iekšienes, kaut arī tas var būt par vēlu. Es lūdzu, draugi, ievērojiet klusumu.

Un piecas garas stundas mans biedrs sēdēja nekustīgi, mirkšķinādams plakstiņus līdzīgi kaķim, viņa zaļās acis dzalkstīja un pamazām kļuva zaļākas un zaļākas. Skotlendjarda darbinieks neslēpa savu nicību, majors Normens garlaikojās un sāka izrādīt nepacietību, un man

pašam likās, ka laiks velkas nogurdinoši gausi.

Beidzot es piecēlos un cik iespējams klusu piegāju pie loga. Viss pārvērtās par farsu. Es slepus raizējos par savu draugu. Ja viņam būs jācieš neveiksme, es labāk vēlētos, lai tā neizskatītos tik smieklīga. Pa logu dīki vēroju, kā kārtējais kuģis, kam vajadzēja vest karavīrus atvaļinājumā uz Angliju, stāvēdams pie krasta, izgrūž veselus dūmu stabus.

Pēkšņi mani iztraucēja Puaro balss, kas atskanēja tepat pie elkoņa.

—    Mes amis, dodamies ceļā!

Es pagriezos. Ar manu draugu bija notikusi brīnumaina pārvērtība. Viņa acis zibsnīja uzbudinājumā un krūtis bija izrieztas līdz pēdējam.

—    Esmu bijis bez sajēgas, draugi! Taču beidzot man ataususi gaisma.

Majors Normens steidzīgi metās uz durvju pusi. — Pavēlēšu piebraukt mašīnu.

—    Nav vajadzīgs. Es to neizmantošu. Paldies dievam, ka vējš pierimis.

—    Vai jūs ar to gribat teikt, ka iesit kājām, ser?

—    Nē, jaunais draugs, es neesmu svētais Pēteris. Es labāk gribētu braukt pa jūru ar kuģi.

—    Braukt pa jūru?

—    Jā. Ja grib strādāt metodiski, jāsāk ar sākumu. Un šis notikums sākās Anglijā. Tāpēc mēs atgriezīsimies Anglijā.

Pulksten trijos mēs atkal stāvējām uz perona Čering- krosā. Puaro izlikās nedzirdam visas mūsu atrunas un atkal un atkal atkārtoja, ka sākt no sākuma nenozīmējot laika šķiešanu, tā esot vienīgā pareizā rīcība. Atceļā, šķērsojot kanālu, viņš bija apspriedies ar Normenu un tas nosūtījis no Duvras veselu kaudzi telegrammu.

Tā kā Normenam bija iedotas īpašas caurlaides," mēs visur nokļuvām rekorda laikā. Londonā mūs gaidīja liela policijas mašīna ar dažiem slepenpolicistiem; viens no tiem pasniedza manam draugam papīra lapu ar nez kādām ziņām mašīnrakstā. Puaro atbildēja uz manu jautājošo skatienu.

—    Tas ir to lauku slimnīcu saraksts, kuras atrodas zināmā attālumā uz rietumiem no Londonas. Es no Duvras nosūtīju telegrammu ar pieprasījumu.

Mūs trakā ātrumā veda pa Londonas ielām. Drāzāmies pa Bātroudu1 . Tālāk joņojām pa Hemmersmitu2 , Ciziku3 un Brentfordu. Es sāku saprast, uz kurieni mēs dodamies.

Cauri Vindzorai un tālāk uz Askotu. Mana sirds gluži vai salēcas. Askotā dzīvoja Danielsa tēvamāsa. Tātad" mēs izsekojām šo vīru, nevis O'Mērfiju.

Apstājāmies tieši kādas glītas vasarnīcas vārtu priekšā. Puaro izlēca ārā un piezvanīja. Redzēju, kā viņš apjucis sarauc pieri un viņa sejā apdziest starojošais smaids. Bija skaidri redzams, ka viņš nav apmierināts. Kad noskanēja zvans, durvis atvērās. Manu draugu ielaida iekšā. Pēc īsa brītiņa viņš atkal iznāca ārā un, īsi un asi papurinājis galvu, iekāpa mašīnā. Manas cerības sāka gaist. Pulkstenis patlaban bija pāri četriem. Pat ja Puaro atrastu zināmus pierādījumus, kas inkriminētu Danielsu, kāds no tā būtu labums? Ja nu vienīgi Puaro spētu izspiest no kāda, tieši kurā vietā Francijā slēpj premjerministru.

Dodoties atpakaļ uz Londonu, mēs laiku pa laikam apstājāmies. Vairāk reižu nogriezāmies no šosejas un šad tad pieturējām pie nelielām ēkām: es bez grūtībām nopratu, ka tās ir lauku slimnīcas. Puaro nevienā ilgi neuzkavējās, bet ar katru reizi kļuva saredzamāka iepriekšējā starojošās pašpārliecības izpausme viņa sejā.

Viņš kaut ko iečukstēja Normenam, un tas atbildēja:

—    Jā, ja nogriezīsities pa kreisi, atradīsit viņus gaidām pie tilta.

Mēs iegriezāmies sānceļā, un vakara mijkrēslī es saskatīju otru mašīnu, kas gaidīja ceļmalā. Tajā sēdēja divi civiluzvalkos ģērbušies vīrieši. Puaro izkāpa, kaut ko norunāja ar viņiem, un tad mēs devāmies ziemeļu virzienā. Otra mašīna sekoja mums cieši pa pēdām.

Braucām vēl kādu laiku: mūsu ceļamērķis acīmredzot bija kāda no Ziemeļlondonas priekšpilsētām. Beidzot apturējām pie augstas mājas parādes durvīm. Māja slējās uz sava gruntsgabala mazliet atstatu no ielas.

Mūs ar Normenu atstāja mašīnā. Puaro un viens no detektīviem piegāja pie durvīm un piezvanīja. Durvis atvēra glīta istabene. Runāja detektīvs.

—    Esmu policijas virsnieks, un man ir mājas kratīšanas orderis.

Meiča paklusu iekliedzās, un aiz viņas muguras hallē parādījās gara, skaista pusmūža sieviete.

—    Ēdīt, veriet ciet durvis. Laikam zagļi.

Taču Puaro ātri iebāza kāju durvju spraugā un tai pašā mirklī iesvilpās. Tūdaļ pieskrēja pārējie detektīvi un iedrāzās mājā, aizcirzdami aiz sevis durvis.

Mēs ar Normenu pavadījām minūtes piecas, lādēdami uzspiesto bezdarbību. Beidzot durvis atkal atsprāga vaļā un detektīvi iznāca ārā, vezdami trīs gūstekņus — Sievieti un divus vīriešus. Sievieti un vienu no vīriešiem iesēdināja otrā mašīnā. Trešo gūstekni Puaro pats novietoja mūsu mašīnā.

—    Man, draugs, jābrauc ar pārējiem. Taču ar šo džentlmeni apejieties ļoti uzmanīgi. Jūs viņu nepazīstat, nē? Eh bien, atjaujiet man stādīt priekšā O'Mērfija kungu!

O'Mērfijs! Mašīnai sākot ripot, blenzu viņā pavērtu muti. Rokas viņam nebija saslēgtas dzelžos, taču man nelikās, ka viņš grasītos bēgt. Viņš sēdēja kā apdullināts, stīvi vērdamies uz priekšu. Lai nu kā, mēs ar Normenu viegli tiktu ar viņu galā.

Man par izbrīnu mēs joprojām braucām uz ziemeļiem. Tātad Londonā mēs neatgriezīsimies! Biju galīgi apmulsis. Pēkšņi, kad mašīna palēnināja gaitu, atģidu, ka esam piebraukuši pie Hendonas aerodroma. Es tūlīt aptvēru Puaro plānu. Viņš grasījās doties uz Franciju lidmašīnā.

Tā bija uzņēmīga, taču visam par spīti nepiepildāma ideja. Telegramma aizietu daudz ātrāk. Būtiski svarīgais bija laiks. Premjerministra glābēja laurus jājauj plūkt citiem.

Kad piebraucām klāt, majors Normens izkāpa ārā un viņa vietā apsēdās kāds slepenpolicists. Normens īsu brīdi parunājās ar Puaro un tad aši aizsteidzās projām.

Es arī izlēcu ārā un satvēru Puaro aiz piedurknes.

—    Apsveicu jūs, veco zēn! Viņi jums pateica slēptuvi, vai ne? Bet, paklau, jums vajag tūlīt telegrafēt uz Franciju. Ja lidosit pats, būsit par vēlu.

Puaro kādu brīdi dīvaini nolūkojās manī.

—    Diemžēl, draugs, ir lietas, ko nevar nosūtīt telegrāfiski.

Sai mirklī atgriezās majors Normens. Viņu pavadīja jauns virsnieks, ģērbies lidotāju formas tērpā,

—   Tas ir kapteinis Laiels, kas nogādās jūs pāri kanālam uz Franciju. Viņš var izlidot tūlīt.

—    Saģērbieties silti, ser, — sacīja jaunais pilots. — Ja jMibat, varu aizdot jums mēteli.

Puaro izvilka savu milzīgo pulksteni, Skatīdamies uz ciparnīcu, viņš klusu nomurmināja: — Jā, vēl ir laiks — bet līdz ar nagiem. — Tad viņš pacēla galvu un piekiajīgi

palocījās jaunā virsnieka priekšā. — Pateicos, monsieui< Taču jūsu pasažieris nebūšu es. Tas būs šis džentlmenis.

Runādams viņš pakāpās mazliet sāņus, un no tumsas! iznāca kāds stāvs. Tas izrādījās otrais gūsteknis, ar kuru i bija braucis Puaro, un, kad viņš ienāca gaismas lokā, es pārsteigumā noelsos.

Tas bija premjerministrs!

—    Dieva dēļ, pastāstiet jel man visu! — es nepacietīgi iesaucos, kad mēs ar Puaro un Normenu braucām  atpakaļ uz Londonu. — Kā īsti viņiem izdevās slepus atgādāt premjerministru atpakaļ uz Angliju?

—    To darīt nebija vajadzības, — Puaro īsi noskaldīja. — Premjerministrs nemaz nebija atstājis Angliju. Viņu nolaupīja ceļā no Vindzoras uz Londonu.

—    Ko?

—    Es visu paskaidrošu. Premjerministrs sēdēja mašīnā, sekretārs viņam blakus. Pēkšņi viņam uz sejas uzspiež hloroformā samērcētu vīkšķi…

—    Bet kas?

—    Gudrais valodu pratējs kapteinis Danielss. Tiklīdz premjerministrs zaudē samaņu, Danielss paņem runājamo stobriņu un liek O'Mērfijam nogriezties pa labi. Šoferis, neko nenojauzdams, tā arī dara. Pēc neliela gabaliņa viņš uz vientulīgā ceļa ierauga stāvam lielu mašīnu, kam acīmredzot gadījusies kļūme. Tās šoferis signalizē, lai O'Mērfijs apstājas. Viņš nobremzē. Svešinieks tuvojas. Danielss izliecas pa logu un droši vien ar kāda aneste- zējoša līdzekļa — kā etilhlorīda — palīdzību (etilhlorīds iedarbojas acumirklī) atkārto iepriekšējo triku ar hloroformu. Abus bezpalīdzīgos cilvēkus zibeņātri izvelk ārā un pārstiepj uz otru mašīnu, un viņu vietā apsēžas aizstājēji.

—    Neiespējami!

—    Pas du tout." Vai jūs neesat redzējis mjūzikhollu programmas, kurās apbrīnojami precīzi atdarina slavenības? Notēlot sabiedrisku darbinieku ir pavisam viegli. Dublēt Anglijas premjerministru ir daudz vieglāk nekā, teiksim, kādu misteru Džonu Smitu no Klepemas. Savukārt O'Mērfija dubultniekam līdz premjerministra aizbraukšanai neviens nepievērsa lielu uzmanību, un pēc tam viņš nozuda. Aizbrauca taisnā ceļā no Čeringkrosas uz savu draugu tikšanās vietu. Iekšā viņš iegāja kā

O'Mērfijs, ārā iznāca kā giuži cits cilvēks. O'Mērlijs bija pazudis, atstādams aiz sevis visai piemērotas aizdomīgas pēdas.

—    Bet cilvēku, kas tēloja premjejministru, redzēja visi!

—    Neviens tuvs vai personisks paziņa viņu neredzēja. Un Danielss, cik tas iespējams, rūpējās, lai viņam ne ar vienu nebūtu jātiekas. Turklāt viņa seja bija pārsieta, un, ja tiktu ievērots kaut kas neparasts uzvedībā, to piedēvētu šokam, ko viņš pārcietis, kad viņam mēģināts laupīt dzīvību. Misteram Makedamam ātri iekaist kakls, un pirms ikvienas lielas uzstāšanās viņš allaž, cik vien iespējams, saudzē balsi. Līdz Francijai nebija ko baidīties, ka krāpšanu atklās. Tur tā būtu nerealizējama un neiespējama — tāpēc premjerministrs nozūd. Angļu policija drāžas pāri kanālaih, un neviens nepapūlas sīki izpētit pirmo uzbrukumu. Lai nostiprinātu maldīgo uzskatu, ka nolaupīšana. notikusi Francijā, Danielsam aizbāž muti un viņu iemidzina ar hloroformu, tā ka izskatās pilnīgi pārliecinoši.

—    Un ko dara cilvēks, kas tēlojis premjerministra lomu?

—     Nomet masku. Viņu un neīsto šoferi var arestēt kā šaubīgus tipus, taču nevienam neienāks prātā turēt viņus aizdomās par patieso lomu, ko viņi tēlojuši šai drāmā, un galu galā pierādījumu trūkuma dēļ viņus palaidīs vaļā.

—    Un īstais premjerministrs?

—    Viņu kopā ar O'Mērfiju aizveda tieši uz «misis Ever- ārdas», Danielsa tā sauktās tēvamāsas, māju Hernpstedā. Patiesībā viņa ir Berta Ebentāla kundze, un policija viņu jau kādu laiku meklē. Esmu viņiem pasniedzis vērtīgu dāvaniņu — nemaz nerunājot par Danielsu! Ā, tas bija gudri izplānots, taču viņi neņēma vērā, cik gudrs ir Erkils Puarol

Manuprāt, šī mana drauga iedomības izpausme ir viegli piedodama.

—    Kad jūs pirmo reizi sākāt nojaust, kā viss norisinājies īstenībā?

—    Kad ķēros pie darba ar pareizo metodi — sāku domā/l Nekur neiederējās šaušana — bet, kad es atskārtu, ka pēc tās premjerministram būtu jādodas uz Franciju ar pārsietu seju, es sāku saprast! Un, kad apbraukāju visas lauku slimnīcas starp Vindzoru un Londonu un konstatēju, ka torīt nevienam cilvēkam, kas atbilda manam aprakstam, nav dezinficēta brūce un pār-: sieta seja, es jau biju pilnīgi drošs! Pēc tam tādam saprātam kā manējais viss bija bērnu spēle!

Nākamajā rītā Puaro man parādīja telegrammu, ko nupat bija saņēmis. Nosūtīšanas vieta nebija minēta, trūka arī paraksta. Tā skanēja:

— Laikā.

Tanī dienā visi vakara laikraksti publicēja Sabiedroto konferences atreferējumu. Sevišķi tika uzsvērtas skaļās ovācijas, ar kurām sveikts misters Deivids Makedams: viņa iedvesmas pilnā runa bija atstājusi spēcīgu, paliekamu iespaidu.

NEMEJAS LAUVA

—    Vai šorīt ir kas interesants, mis Lemona? — vaicāja Puaro, ieiedams istabā.

Viņš uzticējās mis Lemonai. Tā bija sieviete bez iztēles, bet ar instinktu. Viss, ko viņa minēja par apsvērša- nas vērtu, parasti tāds arī bija. Viņa bija itin kā dzimusi sekretāre.

—    Nekas liels, monsieur Puaro. Tikai viena vēstule, kas, manuprāt, jūs varētu interesēt. Es to uzliku pašā virsū.

—    Un kāda tā ir? — Puaro ieinteresējies paspēra soli uz priekšu.

—    Tā ir no kāda cilvēka, kas grib, lai jūs izmeklētu viņa sievas pekīniešu sugas suņa pazušanas apstākļus.

Puaro kāja palika gaisā pacelta. Viņš apveltīja mis Le- monu ar skatienu, kas nepārprotami pauda pārmetumu. Sekretāre to nepamanīja, jo bija sākusi klabināt rakstāmmašīnu. Piesitieni sprakstēja ātri un precīzi kā tanka lielgabals.

Puaro jutās satriekts — satriekts un saniknots. Mis Lemona, prasmīgā mis Lemona bija sagādājusi viņam vilšanos! Pekīniešu sugas suns. Pekīniešu sugas suns! Un tas par spīti sapnim, ko viņš bija redzējis pagājušā naktī. Kad bija ienācis sulainis ar rīta kafijas tasi, viņš patla

ban devās prom no Bakingemas pils, pirms brītiņa saņēmis no karaļa personīgu pateicībuI

Uz mēles bija vārdi — asprātīgi, dzēlīgi vārdi. Viņš tos neizteica skaļi, jo mis Lemona, ātri un prasmīgi klabinādama taustiņus, nebūtu to dzirdējusi.

Pretīgumā norūkdamies, viņš paņēma no nelielās kaudzītes rakstāmgalda stūrī virsējo vēstuli.

Jā, bija tieši tā, kā mis Lemona teikusi. Pilsētas adrese; strupa, lietišķa prasība bez izpušķojumiem. Ziņojums: nolaupīts pekīnietis Viens no neskaitāmiem bagātu sieviešu pārspīlēti lutinātiem mīlulīšiem ar izvalbītām acīm. Lasot Erkils Puaro savieba lūpas.

Nekā neparasta. Nekā ārkārtēja vai… tomēr, jā, jā, mis Lemonai aisnība, ir kāds mazs sīkums. Kādā mazā sīkumā slēpās kaut kas patiešām neparasts.

Erkils Puarc apsēdās. Viņš pārlasīja vēstuli lēni un rūpīgi. Ģadījums nebija no tiem, pēc kādiem viņš ilgotos, nebija no tiem, uz kādiem viņš cerēja. Tas nekādā ziņā nebija svarīgs, tas bija galīgi nesvarīgs. Tas nebija — un te slēpās būtiski svarīgais iebildums — tas nebija Hērakla1 varoņdarbs2 .

Tomēr diemžēl bija ierunājusies viņa ziņkāre …

Jā, viņš juta ziņkāri…

Viņš pacēla balsi, lai par spīti rakstāmmašīnas klaboņai mis Lemona viņu sadzirdētu.

—     Piezvaniet šim Dzozefam Hoginam, — viņš pavēlēja, — un norunājiet, kad lai es aizeju uz viņa kantori, kā viņš ierosina.

Mis Lemonai, kā parasti, bija izrādījusies taisnība.

—     Es esmu vienkāršs cilvēks, monsieur Puaro, — teica sers Pžozefs Hogins.

Erkils Puaro izvairīgi pavēcināja labo roku. Mājiens pauda (ja to vēlējās šādi iztulkot) apbrīnu par sera Džo- 7.efa karjeras stabilo vērtību un atzinīgu spriedumu par pieticību, ar kādu šī vērtība tika raksturota. Taču tikpat labi tas varēja nozīmēt laipnā formā ietvertu noniecinājumu. Lai nu kā arī būtu, no žesta nevarēja secināt, kāda

' Franču vārds «Herculess» (Hērakls) atgādina Puaro priekšvārdu «Hčrcule» (latv. v. Izrunā Erkils).

Stāsti «Nemcjas lauva» un «Hipolitas josta» ievietoti krājumā «Fļērakla varoņdarbi» (1947. g.).

doma patlaban galvenokārt nodarbina Erkila Puaro smadzenes, Viņš sprieda, ka sers Džozefs patiešām ir vienkāršs cilvēks (ja šo vārdu lietoja tā negatīvākajā, proti, «prastības» nozīmē), nudien, ļoti vienkāršs cilvēks. Erkila Puaro skatiens kritiski pakavējās pie sarunu biedra smagnējā zoda, mazajām cūkas acīm, sīpolam līdzīgā deguna un plānajām lūpām. Viss kopējais iespaids Erkilam Puaro atgādināja kādu vai kaut ko — taču šimbrīžam viņš nespeja atcerēties, kas tas īsti bijis. Neskaidri sarosījās atmiņas. Pirms ilga laika … Beļģijā… tam noteikti bija kāds sakars ar ziepēm . ..

Sers Džozefs turpināja:

—    Nekādi izpušķojumi man nepatīk. Es aplinkiem nerunāju. Lielākā daļa ļaužu, monsleur Puaro, atmestu tam visam ar roku. Norakstītu sāpīgos zaudējumos un aizmirstu. Turpretī Džozefs Hogins tā nemēdz darīt. Esmu bagāts cilvēks — un, tā sakot, divsimt nārciņu šurp vai turp man neko nenozīmē …

—            Apsveicu, — Puaro aši piebilda.

—            — Ko?

Sers Džozefs uz brīdi apklusa. Šaurās ačeles pamiedzās vēl vairāk. — Tas nenozīmē, — viņš aši noskaldīja, — ka es būtu paradis šķiesties ar naudu. Ja gribu ko dabūt, es maksāju. Taču maksāju tirgus cenu — ne vairāk.

—    Vai jūs zināt, ka mans honorārs ir augsts? - Puaro noprasīja.

—    Jā, jā, bet šis gadījums ir visai nenozīmīgs, — sers Džozefs viltīgi palūkojās detektīvā.

Erkils Puaro paraustīja plecus. — Es nekaulējos — viņš sacīja. — Esmu speciālists. Par speciālista pakalpojumiem jāmaksā.

—    Zinu, ka jūs šai branžā esat pats lielākais specs. Es aptaujājos, un man sacīja, ka jūs esot vislabākais, ķo varot dabūt. Es gribu, lai jūs aizraktos līdz pašām saknēm, un ar samaksu neskopošos. Tāpēc es jūs aicināju šurp.

—    Jums veicies, — sacīja Erkils Puaro.

—    Ko? — sers Džozefs atkal noprasīja.

—    Ārkārtīgi veicies, — noteikti atkārtoja Puaro. — Bez liekas kautrības varu teikt, ka atrodos savas karjeras kulminācijas punktā. Esmu nodomājis pēc neilga laika aiziet pensijā un dzīvot uz laukiem, šad tad paceļot, lai redzētu pasauli… varbūt arī iekopt dārzu — sevišķu uzmanību veltījot kabaču īpašību uzlabošanai. Tie ir lieliski dārzeņi — taču tiem trūkst aromāta. Tomēr tas nav svarīgi.

Es tikai gribēju paskaidrot, ka pirms aiziešanas atpūtā es sev apsolījos veikt kādu uzdevumu. Esmu nolēmis atšķetināt divpadsmit gadījumus — ne vairāk, ne mazāk. Ja drīkstu tā teikt, esmu labprātīgi uzņēmies «Hērakla varoņdarbus». Jūsu gadījums, ser Džozef, ir pirmais no divpadsmit. Tas piesaistīja manu uzmanību, — to teicis, viņš nopūtās, — ar savu neparasto nenozīmību.

—    Tas ir, nozīmību? — pārvaicāja sers Džozefs.

—    Es teicu: nenozīmību. Esmu aicināts dažādu iemeslu dēļ — izmeklēt slepkavības, neizskaidrojamus nāves gadījumus, laupīšanas, dārgakmeņu zādzības. Sī ir pirmā reize, kad mani lūdz likt lietā savu talantu, lai noskaidrotu, kā aizvests pekīniešu sugas suns.

Sers Džozefs nokrekstējās. — Jūs mani pārsteidzat! —• viņš sacīja. — Es biju domājis, ka jūs nevarat atkauties no sievietēm, kas detektīvus nomoka ar saviem pazudušajiem luteklīšiem.

—    Protams, tā ir. Taču ši ir pirmā reize, kad tas, kas aicina atrast suni, ir šādas dāmas vīrs.

Sera Džona mazās ačeles atzinīgi samiedzās.

—    Es sāku saprast, kāpēc man jūs ieteica, — viņš sacīja. — Jūs esat āķīgs zellis, monsieur Puaro.

—    Varbūt jūs tagad man pastāstīsit faktus? Kad sun3 pazuda?

—    Tieši pirms nedēļas.

—    Un jūsu sieva laikam ir uz ārprāta sliekšņa?

Sers Džozefs salēcās. — Jūs nesaprotat, — viņš teica. — Suns ir atvests atpakaļ.

—    Atvests atpakaļ? Tādā gadījumā atļaujiet man jautāt: kāda man te loma?

Sers Džozefs pietvīka gluži sarkans.

—     Es neparko nepieļaušu, lai mani apved ap stūri, drīzāk tad jau lai es uz pēdām iegrimstu zemē! Tagad es jums, monsieur Puaro, visu pastāstīšu. Suni nozaga pirms nedēļas — nokampa Kensingtongārdenā, kur sievas laika kavētāja bija izvedusi viņu pastaigāties. Nākamajā dienā sieva saņēma pieprasījumu samaksāt divsimt mārciņas. Lūdzu — divsimt mārciņas! Par mazu kverkšķi, kas mūždien pinas pa kājām!

—    Jūs, protams, nepiekritāt, ka izsviež šādu summu? — Puaro klusu piezīmēja.

—    Skaidrs, ka ne — vai, pareizāk sakot, nebutu piekritis, ja kaut ko zinātu! Millija, mana sieva, to tīri labi apjēdza. Viņa neko man neteica. Ņēma un aizsūtīja uz vajadzīgo adresi naudu — vienas mārciņas banknotēs (tāds bija noteikums).

—    Un suni atnesa atpakaļ?

—    Jā. Tovakar pie durvīm piezvanīja, un mazo vaukšķi atrada sēžam ārpusē pie sliekšņa. Un tuvumā nevienas dzīvas dvēseles.

—    Pilnīgi skaidrs. Turpiniet!

—    Pēc tam Millija, protams, atzinās, ko izdarījusi, un es drusku noskaitos. Tomēr pēc brīža nomierinājos — galu galā, kas darīts, padarīts, un nevar gaidīt, lai sieviete uzvestos saprātīgi — un droši vien es neko nebūtu uzsācis, ja klubā nesatiktu veco Semjuelsonu.

—    Un tālāk?

—    Sitā spēlīte, bez šaubām, ir nepārprotama izspiešana! Tieši tas pats bija noticis ar viņu. Semjuelsona sievai bija izšmauktas trīssimt mārciņas! Tas nu šķita drusku par daudz. Es nolēmu, ka spēlītei jāpieliek punkts. Aizsūtīju pēc jums.

—    Bet, ser Džozef, vispareizāk katrā ziņā būtu bijis aizsūtīt pēc policijas — un tā iznāktu ari krietni lētāk.

Sers Džozefs paberzēja degunu.

—    Vai jūs esat precējies, monsieur Puaro? — viņš noprasīja.

—    Ak vai, — Puaro atsaucās, — tādas laimes man nav.

—    Hm, — norūca sers Džozefs. — Par laimi nemāku teikt, bet, būtu jūs precējies, tad zinātu, ka sievietes ir jocīgas būtnes. Sievai uznāca histērija, kad es tikai ierunājos vien par policiju — viņa bija ieņēmusi galvā, ka, tiklīdz es griezīšos pie oficiālām iestādēm, viņas dārgu- miņam San Tuņam kaut kas notiks. Viņa negribēja par to ne dzirdēt — un, uzdrīkstos apgalvot, viņa arī nav neko priecīga, ka es iedomājos pieaicināt jūs. Taču te nu es nepiekāpos, un beidzot viņa padevās. Tomēr ņemiet vērā: patikt viņai tas nepatīk.

—    Stāvoklis, kā nojaušu, ir kutelīgs, — nopurpināja Erkils Puaro. — Varbūt man vajadzētu iztaujāt jūsu sievas kundzi un iegūt sīkākas ziņas, reizē nomierinot viņu, ka turpmāk par sunīša drošību nebūs jābaidās.

Sers Džozefs palocīja galvu un piecēlās. — Tūlīt aizvedīšu jūs ar mašīnu, — viņš sacīja.

Lielā, karsti sakurinātā, krāšņi mēbelētā viesistabā sēdēja divas sievietes.

Kad tur iegāja sers Džozefs ar Erkilu Puaro, nikni riedams, uz priekšu izskrēja mazs peklnietis un sāka draudīgi riņķot ap Puaro potītēm,

—           San — San, nāc šurp! Nāc pie māmiņas, mīlulīt,.. Paņemiet viņu, mis Kārnebij!

Otra sieviete steidzīgi panāca uz priekšu, un Erkils Puaro nomurmināja: — Nudien, īsts lauva.

San Tuņa gūstītāja aizelsusies tam piekrita.

—           Jā, patiešām, viņš ir lielisks sargsuns. Nebaidās ne no kā un ne no Viena. Nu, nu, jaukumiņi

Veicis nepieciešamo iepazīstināšanas ceremoniju, sers Džozefs sacīja: — Nu, monsieur Puaro, pametīšu jūs, lai varat rīkoties tālāk. — Un, strupi pamājis ar galvu, viņš izgāja no istabas-

Lēdija Hogina bija resna, pēc izskata untumaina sieviete ar hennā krāsotiem sarkaniem matiem. Satraukti rosīgā mis Kārnebija, viņas laika kavētāja, bija apaļīga, mīlīga būtne starp četrdesmit un piecdesmit gadiem. Viņa izturējās pret lēdiju Hoginu ārkārtīgi pazemīgi un nepārprotami baidījās 110 viņas līdz nāvei.

—           Pastāstiet nu man, lēdija Hogina, visus apstākļus, kuros notika šis drausmīgais noziegums, — sacīja Puaro.

Lēdija Hogina nosarka.

—           Ļoti priecājos, ka jūs tā sakāt, monsieur Puaro. Jo tas bija noziegums. Pekīnieši ir bezgala jūtīgi — tikpat jūtīgi kā bērni. Nabaga San Tuņs varēja nomirt aiz bailēm, ja arī viņam neko nedarītu.

—           Jā, tā bija ļauna rīcība… ļauna, — aizelsusies piebalsoja mis Kārnebija.

—    Lūdzu, pastāstiet man faktus!

—           Nu, tas notika tā. San Tuņs bija izgājis pastaigāties ar mis Kārnebiju parkā …

—           Vai dieniņ, jā, tā bija tikai mana vaina, — piebalsoja laika kavētāja. — Kā es varēju būt tik muļķīga… tik neuzmanīga …

—           Negribu jums pārmest, mis Kārnebij, — kodīgi noteica lēdija Hogina, — bet es patiešām uzskatu, ka jūs neesat bijusi pietiekami modra.

Puaro pievērsa skatienu laika kavētājai.

—    Kas notika?

Mis Kārnebija sāka ātri un mazliet uzbudināti bērt vārdus: — Nu, tas viss risinājās ārkārtīgi dīvaini! Mēs bijām tieši izgājuši cauri puķu alejai — San Tuņs, protams, soļoja, piesiets saitē — viņš nupat bija izskraidījies

pa zālienu — un es tai mirkli grasījos pagriezties un doties mājup, kad manu uzmanību piesaistīja kāds bērniņš ratiņos … tāds jauks bērniņš … viņš man uzsmaidīja … viņam bija tik burvīgi sārti vaidziņi un sprogaini matiņi. Gribot negribot sāku runāties ar bērnaukli un pajautāju, cik mazulis vecs — viņa sacīja, septiņpadsmit mēnešu — esmu pārliecināta, ka runājos ar viņu tikai nedaudzas minūtes, bet tad, palūkojusies lejup, pēkšņi ieraudzīju, ka Sana tur vairs nav. Saite bija pārgriezta . ..

—    Būtu jūs veltījusi pietiekamu uzmanību saviem pienākumiem, neviens nebūtu varējis piezagties klāt un saiti pārgriezt, — noskaldīja lēdija Hogina.

Šķita, ka mis Kārnebija tūlīt sāks raudāt. Puaro steidzīgi pavaicāja: — Un kas notika tālāk?

—    Nu, protams, es izmeklēju visus kaktus. Un saucuI Un pajautāju parka sargam, vai viņš nav redzējis kādu vīrieti nesam pekīniešu sugas sunīti, bet viņš neko tādu nebija manījis … un es nezināju, ko darīt… un turpināju meklēšanu, taču beidzot, protams, biju spiesta iet mājās …

Mis Kārnebija pēkšņi apklusa. Puaro labi varēja iedomāties, kas sekojis. — Un tad jūs saņēmāt vēstuli, vai ne? viņš jautāja.

Stāstījumu turpināja lēdija Hogina.

—    Nākamajā rītā ar pirmo pastu. Tur bija rakstīts: ja es gribot redzēt San Tuņu dzīvu, lai nosūtot, divsimt mārciņu vienas mārciņas banknotēs neierakstītā vēstulē kapteinim Kērtisam Blūmsberiroudskvērā trīsdesmit astoņi. Tur bija rakstīts: ja nauda būšot iezīmēta vai par šo gadījumu ziņots policijai, tad … tad … Šan Tuņam … nogriezīšot ausis un asti!

Mis Kārnebija sāka šņukstēt.

—    Taisni šausmīgi, — viņa čukstēja. — Kā cilvēki var būt tādi nezvēri!

—    Tur bija rakstīts, — lēdija Hogina turpināja, — ja es nosūtīšot naudu nekavējoties, Šan Tuņs atgriezīšoties dzīvs un vesels tai pašā vakarā, bet ja … ja es vēlāk iešot uz policiju, San Tuņs atkal dabūšot ciest…

—    Vai dieniņ, es tā baidos, ka pat tagad … — mis Kārnebija raudulīgi purpināja, — … protams, monsleur Puaro nav gluži policija …

—    Tā nu jūs redzat, monsieur Puaro, jums vajadzēs būt ļoti uzmanīgam … — lēdija Hogina noraizējusies sacīja.

Erkils Puaro ātri izgaisināja šīs raizes.

—           Bet es, es tak neesmu no policijas. Es izmeklēšanu izdarīšu loti slepeni, ļoti klusi. Varat nešaubīties, lēdija Hogina, ka San Tuņs būs pilnīgā drošībā. To es garantēju.

Dzirdot šo maģisko vārdu, abas dāmas šķita atviegloti uzelpojam. — Vai vēstule jums ir klāt? — Puaro turpināja.

Lēdija Hogina papurināja galvu.

—    Nē, vēstulē, bija pavēlēts pielikt to pie naudas.

—    Un jūs tā izdarījāt?

—    Jā.

—    Hm … žēl.

Mis Kārnebija attapīgi pavēstīja: — Bet man vēl ir sunīša saite. Vai padabūt?

Viņa izgāja no istabas. Izmantodams viņas prombūtni, Erkils Puaro šo to noderīgu pavaicāja.

—           Eimija Kārnebija? Ak, ar viņu viss kārtībā. Lāga dvēsele, protams, muļķe gan. Man bijušas vairākas laika kavētājas un visas — galīgi stulbas. Bet Eimija mīl San Tuņu un bija par notikušo briesmīgi uztraukusies… kā nu ne… lūr ratiņos un atstāj nepieskatītu manu mazo mīlulīti! Sīs vecmeitas visas ir vienādas — kā noburtas uz zīdaiņiem! Nē, esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņai ar nolaupīšanu nav nekāda sakara.

—           Tas tiešām šķiet ticams, — Puaro piekrita. — Bet, tā kā suns pazuda, kad bija nodots viņas uzraudzībā, jābūt nešaubīgi pārliecinātam par viņas godīgumu. Vai viņa ir pie jums jau ilgi?

—           Gandrīz gadu. Viņai bija lieliskas ieteikuma vēstules. Kalpojusi pie vecās lēdijas Hārtingfīldas līdz nāves stundai — manuprāt, desmit gadus. Pēc tam viņa kādu laiku kopusi savu slimo māsu. Viņa patiešām ir Joti laba sieviete — tikai, kā jau teicu, galīga muļķe.

Sai mirklī, vēl mazliet vairāk aizelsusies, atgriezās Eimija Kārnebija ar suņa saiti, ko viņa ļoti svinīgi pasniedza Puaro, lūkodamās detektīvā ar cerīgām gaidām.

Puaro saiti rūpīgi apskatīja.

—           Mais oui\ — viņš sacīja. — Tā ir neapšaubāmi pārgriezta.

Abas sievietes joprojām paļāvīgi gaidīja.

—    Es to paturēšu, — teica Puaro.

Nopietnu seju viņš iebāza saiti kabatā. Abas sievietes » -

1 Seit: Jā gan. (fr.)

atviegloti uzelpoja. Nebija šaubu, ka viņš izdarījis tieši to, ko no viņa gaidīja.

Erkils Puaro bija paradis neatstāt neko nepārbaudītu.

Lai gan pirmajā acu uzmetienā nelikās ticams, ka mis Kārnebija būtu kas cits, nevis tikai aprobežota un diezgan pamuļķīga sieviete, kāda šķita, Puaio tomēi izkartoja tikšanos ar pabargu dāmu, kas bija nelaiķes lēdijas Hārting- fīldas brāļameita.

—    Eimija Kārnebija? — pārvaicāja mis Meli reversa. — Protams, atceros viņu loti labi. Viņa bija lāga dvēsele un pilnā mērā apmierināja Džūlijas krustmāti. Mīlēja suņus un lieliski lasīja priekšā. Bija arī taktiska; nekad nerunāja slimniecei pretī. Kas ar viņu noticis? Cerams, viņai nav uzbrukusi kāda nelaime, apmēram pirms gada es viņai uzrakstīju ieteikumu, ko nodot kādai sievietei, kuras uzvārds sākās ar «H» …

Puaro steidzīgi paskaidroja, ka mis Kārnebija joprojām kalpojot turpat. Viņš sacīja, ka esot bijušas nelielas nepatikšanas kāda pazuduša suņa dēl.

—    Eimija Kārnebija pieķeras suņiem. Manai krustmātei bija pekīnietis. Mirdama viņa atstāja to mis Kārne- bijai, un mis Kārnebija tam bija Joti pieķērusies. Manuprāt, viņa jutās īsti nelaimīga, kad suns nomira. Ak jā, viņa ir lāga dvēsele. Protams, neizceļas ar izcilu saprātu.

Erkils Puaro piekrita, ka mis Kārnebijas saprātu varbūt nevarot gan nosaukt par izcilu.

Nākamais uzdevums bija sameklēt parka sargu, ar kuru mis Kārnebija runājusi liktenīgajā pēcpusdienā. Tas nesagādāja lielas grūtības. Vīrs atcerējās incidentu, par kuru bija runa.

—    Dāma vidējos gados, patukla… uzvedās kā bez galvas… bija pazaudējusi savu pekīnieti. Es viņu skata pēc labi pazinu — gandrīz katru pēcpusdienu ved šurp suni. Redzēju viņus nākam. Kad mazulis pagaisa, bija gatava rāpties gandrīz vai pa sienu augšā. Atskrēja pie manis prasīt, vai neesmu redzējis kādu cilvēku ar pekī- niešu sugas suni! Ir nu gan jautājums! Ticiet man, parks ir pilns ar visvisādiem suņiem: terjeriem, pekīniešiem, vācu cīsiņsuņiem[44], pat ar šitiem te, kā viņu, kurtiem, — kādiem tik gribat. Vai nu es vienu varu ievērot vairāk par otru!

Erkils Puaro domīgi palocīja galvu.

Viņš devās uz Blūmsberiroudskvēru trīsdesmit astoņi.

Trīsdesmit astotais, trīsdesmit devītais un četrdesmitais nams bija apvienoti kopā un saucās par Balaklavas pri- vātviesnīcu. Puaro uzgāja augšā pa kāpnēm un atgrūda vaļā durvis. Iekšā valdīja pustumsa, oda pēc kāpostiem; no brokastīm vēl gaisā turējās žāvētu zivju smaka. Pa kreisi atradās sarkankoka galds ar podā iestādītu bēdīga izskata krizantēmu. Aiz galda slējās liels, rupju audumu apvilkts plaukts, kurā bija saliktas vēstules. Puaro krietnu brīdi, sasprindzināti domādams, cieši lūkojās uz to. Viņš pavēra labās puses durvis. Pa tām varēja iekļūt tādā kā atpūtas telpā ar maziem galdiņiem un dažiem tā sauktajiem atzveltņiem, ko klāja neglīti rakstains kretons. Trīs vecas dāmas un nikna izskata vecs kungs pacēla galvas un ar zvērīgu ļaunumu palūkojās miera traucētājā. Erkils Puaro nosarka un atkāpās.

Viņš pagājās tālāk pa gaiteni un nonāca pie kāpnēm. Labajā pusē taisnā leņķī atzarojās kāds koridors, pa kuru acīmredzot varēja nokļūt ēdamistabā.

Netālu no kāpnēm koridorā bija redzamas durvis ar uzrakstu «Kantoris».

Pie tām Puaro pieklauvēja. Nesaņemdams atbildi; viņš tās pavēra un ielūkojās iekšā. Istabā atradās liels, papīriem noklāts galds, taču cilvēka neviena. Puaro atkāpās, atkal aizvērdams durvis. Viņš devās tālāk uz ēdamistabu.

Sērīga izskata meiča, apsējusies netīru priekšautu, šļūkāja gar galdiem, likdama uz tiem no groza nažus un dakšiņas.

Puaro atvainodamies pavaicāja: — Piedodiet, vai es varētu sastapt viesnīcas direktori?

Meiča palūkojās viņā nespodru skatienu.

—    Nezinu gan, — viņa sacīja.

—    Kantorī neviena nav, — Puaro piezīmēja.

—    Nezinu gan, kur viņa varētu būt.

—    Varbūt jūs varētu pameklēt? — pacietīgi un neatlaidīgi taujāja Puaro.

Meiča nopūtās. Jau tā viņas dienas darbu apjoms nebija mazs, un nu viņai vēl piedevām uzkrauj jaunu nastu. — Palūkošos, kā varu līdzēt, — viņa sērīgi novilka.

Puaro pateicās un devās atpakaļ uz halli, neuzdrošinādamies vēlreiz sastapties ar atpūtas istabā sēdošo ļaunajiem skatieniem. Viņš patlaban vēroja ar rupjo audumu apvilkto vēstuļu plauktu, kad drānu čaukstoņa un rei- bīga Devonšīras vijolīšu smarža pavēstīja direktores ierašanos.

Misis Hārta bija laipna kā saulīte. — Lūdzu, lūdzu, piedodiet, ka nebiju kantorī! — viņa iesaucās. — Vai jums vajadzīga istaba?

—           Ne gluži, — noburkšķēja Erkils Puaro. — Es gribēju apvaicāties, vai pie jums nesen nav apmeties kāds mans draugs. Kapteinis Kērtiss.

—           Kērtiss, — atkārtoja misis Hārta. — Kapteinis Kērtiss? Kur es šo vardu esmu dzirdējusi?

Puaro viņai nepalīdzēja. Viņa ar nožēlu papurināja galvu.

—           Tātad kapteinis Kērtiss te nav dzīvojis? — Puaro noprasīja.

—            Pēdējā laikā nekādā ziņā. Taču šis vārds, zināt, man noteikti ir pazīstams. Vai varat pateikt, kā jūsu draugs izskatās?

—           Tas būtu grūti, — atteica Erkils Puaro un turpināja: — Reizēm laikam gadās, ka pienāk vēstules cilvēkiem, taču īstenībā neviens ar tādu vārdu šeit nedzīvo, vai ne?

—     Protams, tā tiešām gadās.

—     Ko jūs ar tādām vēstulēm darāt?

—           Nu, kādu laiku paturam. Redzat, ļoti var būt tā, ka persona, kam sūtījums adresēts, drīz ieradīsies. Protams, ja vēstules vai pakas nepieprasa ilgu laiku, tās aizgādā atpakaļ uz pasta kantori.

Erkils Puaro domīgi palocīja galvu.

—           Saprotu, — viņš noteica un piebilda: — Redzat, tā tas arī ir. Es nosūtīju uz šejieni draugam vēstuli.

Misis Hārtas seja noskaidrojās.

—           Nu, tad skaidrs. Droši vien es ievēroju šo uzvārdu uz aploksnes. Bet mums, nudien, ir tik daudz bijušo karavīru, kas te apmetušies uz dzivi vai uzturas caurbrau- cot… Paskatīsimies!

Viņa palūkojās plauktā.

—    Pašreiz tās tur nav, — Puaro sacīja.

—           Tad, domājams, tā ir atdota atpakaļ pastniekam, Man ļoti žēl. Ceru, ka tur nebija nekā svarīga?

—    Nē, nē, nekā svarīga.

Puaro pagriezās uz durvju pusi, bet misis Hārta, veselā vijolīšu smaržas mākonī tīta, viņam sekoja.

—    Ja jūsu draugs ierastos …

—    Maz ticams, ka tā notiks, droši vien es esmu kļūdījies …

—    Mūsu cenas ii ļoti mērenas, — skaidroja misis Hārta. — Tajās ietilpst ari kafija, ko pasniedz pēc pusdienām. Gribētu jums parādīt dažas apvienotās dzīvojamās un guļamistabas …

Erkils Puaro ar pūlēm atvairījās.

Misis Semjuelšones viesistaba bija lielāka, krāšņāk mēbelēta un varēja lepoties ar vēl vairāk piekarsētu smacīgu gaisu nekā lēdijas Hoginas apartamenti. Erkils Puaro kā apreibis līkumoja starp apzeltītiem galdiņiem, kas atradās pie sienam, un lielām skulptūru grupām.

Misis Semjuelsone bija garāka par lēdiju Hoginu, un viņas mati balināti ar ūdeņraža pārskābi. Viņas pekīnieti sauca par Nanki Pū. Šuneļa izvalbītās acis lūkojās Erkilā Puaro, paužot uzpūtību. Mis Kebla, misis Semjuelsones laika kavētāja, bija tikpat vāja un izdēdējusi, cik mis Kārnebija apaļa, taču runāja viņa tikpat ātri un aizels- damās. Arī viņa tika vainota Nanki Pū nozušanā.

—     Bet, monsieui Puaro, tas, nudien, bija ļoti dīvaini. Viss notika vienā mirklī. Ārpusē pie Herodsa, Kāda žēlsirdīgā māsa pajautāja man, cik ir pulkstenis.

Puaro viņu pārtrauca.

—    Māsa? Slimnīcas māsa?

—     Nē, nē — bērnu kopēja. Ar tādu jauku bērniņu! Mīļš mazulītis. Ar tik burvīgiem sārtiem vaidziņiem. Runā, ka Londonā bērni neizskatoties veselīgi, bet, manuprāt …

—    Ellen, — viņu apsauca misis Semjuelsone.

Mis Kebla notvīka, saminstinājās un apklusa.

—     Un, kamēr mis Kebla stāvēja, noliekusies pār ratiņiem, par kuriem viņai nebija nekādas daļas, — dzēlīgi noteica misis Semjuelsone, — šis nekaunīgais neģēlis pārgrieza Nanki Pū saiti un, paķēris sunīti, pazuda.

—     Viss notika vienā mirklī, — raudulīgi nomurmināja mis Kebla. — Apskatījos apkārt, bet dārgumiņš bija projām — man rokā kūļājās tikai saite. Varbūt jūs gribētu to aplūkot, monsieur Puaro?

—     Nē, nē, — aši iebilda Puaro. Viņam nebija vēlēšanās kolekcionēt pārgrieztas suņu saites. — Cik zinu, — viņš turpināja, — jūs drīz pēc tam saņēmāt vēstuli, vai ne?

Notikums bija norisinājies tieši tādā pašā secībā: vēstule, draudi, ka Nanki Pū tiks nogrieztas ausis un aste. Tikai divas lietas bija citādas: pieprasītā naudas summa — trīssimt mārciņas — un adrese, uz kuru tās jāsūta; šoreiz saņēmējs bija trešā ranga kapteinis Bleklī, Heiingtona viesnīcā, Klonmelgārdenā septiņdesmit seši, Kensingtonā.

—           Kad Nanki Pū bija atkal drošībā, — turpināja misis Semjuelsone, — es pati devos turp, monsieur Puaro. Galu galā trīssimt mārciņas ir trīssimt mārciņas.

—    Protams.

—           Pirmais, ko ieraudzīju tādā kā plauktā, kas atradās hallē, bija mana vēstule ar naudu. Gaidīdama viesnīcas īpašnieci, es iebāzu vēstuli somiņā. Diemžēl…

—           Diemžēl, kad jūs to atplēsāt, — Puaro viņu pārtrauca, — tajā atradās vienīgi baltas papira lapas.

—          Kā jūs to zināt? — mis Semjuelsone gluži vai bijīgi noprasīja.

Puaro paraustīja plecus.

—          Acīmredzot, chиre madamezaglis bija pamanījies paņemt naudu, pirms atdeva suni. Viņš bija ielicis banknošu vietā baltu papīru un iebāzis vēstuli atpakaj plauktā, lai kāds nepamanītu, ka tā pazudusi.

—          Tur tāds trešā ranga kapteinis Bleklī nekad nebija dzīvojis.

Puaro pasmaidīja.

—           Un manu vīru tas viss, protams, ārkārtīgi aizkaitināja. Taisnību sakot, viņš bija zili melns aiz dusmām — zili melns!

—          Jūs viņam … hm … neko neteicāt, pirms aizsūtījāt naudu? — Puaro piesardzīgi apvaicājās.

—           Skaidrs, ka ne, — noteikti attrauca misis Semjuelsone.

Puaro izlikās, ka nesaprot. Dāma paskaidroja.

—           Es neparko nebūtu riskējusi to darīt. Kad runa ir par naudu, vīrieši ir gluži neaprēķināmi. Džekobs būtu. uzstājis, ka jāgriežas pie policijas. Es to nespētu iedrošināties. Mans nabaga mīlulītis Nanki Pūl Ar viņu varētu notikt nezin kas! Protams, vēlāk man vajadzēja vīram izstāstīt, jo bija jāpaskaidro, kāpēc pārsniegts bankas kredīts.

—    Pilnīgi pareizi, pilnīgi pareizi, — piekrita Puaro.

—    Un es, nudien, savu mūžu neesmu redzējusi viņu tik dusmīgu, — teica misis Semjuelsone, sakārtodama savu skaisto briljantu rokassprādzi un pagrozīdama pirkstos gredzenus. — Vīrieši domā tikai par naudu.

Erkils Puaro liftā uzbrauca līdz sera Džozefa Hogina kantorim. Viņš lika ienest savu vizītkarti un tika informēts, ka sers Džozefs pašreiz esot aizņemts, taču drīz viņu pieņemšot. Beidzot no sera Džozefa kabineta izpeldēja augstprātīga sekretāre ar dokumentu pilnām rokām. Garāmiedama viņa uzmeta nievīgu skatienu savādajam, mazajam vīriņam.

Sers Džozefs sēdēja pie sava milzīgā sarkankoka rakstāmgalda.

—   Nu, monsieur Puaro? Sēdietiesl Vai atnesāt kādas ziņas?

—    Visa šī afēra ir apbrīnojami vienkārša, — atteica Erkils Puaro. — Nauda ikreiz tika nosūtīta uz kādu pansiju vai privātu viesnīcu, kur nav šveicara vai halles pārziņa un kur visu laiku nāk un iet ļoti daudz viesu, no kuriem lielais vairākums ir atvaļināti virsnieki. Nekas nav vieglāk kā ieiet iekšā, izvilkt vēstuli no plaukta un vai nu aiznest, sev līdzi, vai paņemt, naudu un tās vietā ielikt baltu papīru. Tāpēc pēdas katrreiz pēkšņi noved strupceļā.

—    Vai jūs ar to gribat sacīt, ka jums nav ne jausmas, kurš ir zaglis?

—   Man ir zināmas nojautas, jā. Vajadzēs pāris dienu, lai šo versiju pāi baudītu.

Sers Džozefs ziņkāri palūkojās viņā.

—    Labi strādāts. Tad, kad jums būs man ko ziņot.,.-

—    Es jums paziņošu mājās.

—    Ja jūs aizraksities līdz nozieguma saknēm, būsit veicis pamatīgu darbu, — sacīja sers Džozefs.

—    Par neveiksmi nevar būt runas, — detektīvs noteica. — Erkils Puaro neveiksmes nepazīst.

Sers Džozefs Hogins paskatījās uz mazo vīriņu un nosmīnēja,

—    Esat varen pārliecināts par sevi, vai ne? — viņš noprasīja.

—    Pilnīgi pamatoti.

—    Nu, nu. — Sers Džozefs Hogins atslējās pret krēsla atzveltni. — Zināt, kas ceļ degunu gaisā, var klupt.

Sēdēdams pie sava elektriskā sildītāja (un juzdams klusu apmierinājumu par tā akurāto ģeometrisko formu), Puaro deva norādījumus sulainim, kas reizē bija arī viņa «labā roka».

—     Vai saprotat, Zorž?

—     Pilnīgi, ser.

—     Vairāk domājams, ka tas ir dzīvoklis vai neliela mājiņa. Un tas katrā ziņā atradīsies noteiktās robežās. Uz dienvidiem no parka, uz austrumiem no Kensingtonas baznīcas, uz rietumiem no Naitsbridžas kazarmām, uz ziemeļiem no Fuleīnroudas.

—    E^ pilnīgi saprotu, ser.

—     Jo< īgs m i/s gadījums, — Puaro nodudināja. — Te saskatāms loti spilgts organizatora talants, Un, protams, pārsteidz tas, ka neredzams paliek galvenās lomas tēlotājs — pats Nemejas lauva ja es viņu tā drīkstu saukt. Jā, interesants mazs gadījums. Es vēlētos, kaut justu lielākas simpātijas pret savu klientu — taču viņš nelaimīgā kārtā atgādina kādu Lježas ziepju fabrikantu, kas noindēja sievu, lai varētu apprecēt sekretāri. Viena no manām pirmajām veiksmēm.

Zoržs nopietni nogrozīja galvu.

Pēc trim dienām nenovērtējamais Zoržs sacīja: — Te būs adrese, ser.

Erkils Puaro paņēma pasniegto papīra lapu.

—    Lieliski, manu labo Zorž. Un kurās dienās?

—    Ceturtdienās, ser.

—    Ceturtdienās. Un šodien laimīgā kārtā ir ceturtdiena. Tātad nav ko kavēties.

Pēc divdesmit minūtēm Erkils Puaro iegriezās īsā ieliņā, kas atzarojās no elegantākas maģistrāles, un, iegājis gluži neievērojamā namā, devās augšup pa kāpnēm. Rosholma īres māju desmitais dzīvoklis atradās ceturtajā stāvā (tas bija arī pats augšējais), bet lifta nebija. Puaro tusnīdams sojoja augšup pa vītņu kāpnēm.

Augšējā kāpņu laukumā viņš apstājās, lai atvilktu elpu, un aiz desmitā dzīvokļa durvīm izdzirda neparastu skaņu, kas iztraucēja klusumu, proti, spalgas suņa rejas.

Viegli pasmaidīdams, Puaro palocīja galvu. Viņš piezvanīja pie desmitā dzivokja durvīm.

Rejas kjuva skaļākas … durvīm tuvojās soli… tās atvērās ..,

Mis Eimija Kārnebija spēji atkāpās un piespieda roku pie kuplajām krūtīm.

—           Vai atļausit ieiet? — vaicāja Erkils Puaro un, negaidīdams atbildi, soļoja tik iekšā.

Labajā pusē pa atvērtajām durvīm bija redzama dzīvojamā istaba, un viņš devās turp. Mis Kārnebija sekoja viņam kā murgā.

Telpa bija ļoti maza un pilna ar mēbelēm. To vidū varēja saskatīt kādu cilvēku — uz kušetes, kas bija pievilkta pie gāzes'kamīna, gulēja paveca sieviete. Tiklīdz Puaro ienāca, no kušetes nolēca pekīniešu sugas šunelis un metās uz priekšu, aizdomu pilns spalgi ķaukstēdams.

—           A-a, — Puaro noteica. — Galvenais aktieris! Sveicināts, mazo draudziņ!

Viņš noliecās un pastiepa roku. Sunītis to apostīja, nenovērsdams gudrās acis no vīra sejas.

—           Tātad jūs zināt? — mis Kārnebija vārgi nočukstēja.

Erkils Puaro pamāja ar galvu.

—           Jā, zinu. — Viņš palūkojās sievietē, kas gulēja uz kušetes. — Laikam jūsu māsa?

—           Jā, Emīlij, tas… tas ir monsieur Puaro, — viņa runāja kā murgā.

Emīlijai Kārnebijai aizrāvās elpa. — Ak! — viņa izdvesa.

—    Ogastess … — Eimija Kārnebija piebilda.

Pekīnietis pavērās uz saimnieci… paluncināja asti…

tad no jauna ņēmās pētīt Puaro roku. Aste atkal pavē- dinājās.

Puaro maigi pacēla mazo šuneli un apsēdās, novietojis Ogastesu uz ceļgaliem. — Tātad es esmu sagūstījis Ņēmējas lauvu, — viņš sacīja. — Uzdevums izpildīts.

—           Vai jūs tiešām zināt visu? — itin kā nedzīvā balsī ar pūlēm noprasīja Eimija Kārnebija.

Puaro pamāja.

—            Domāju gan. Jūs visu organizējāt — Ogastess palīdzēja. Jūs izgājāt ar savas kundzes suni parastajā pastaigā, atvedāt, to šurp un devāties uz parku ar Ogastesu. Parka sargs redzēja jūs kā vienmēr ar pekīnieti. Bērnaukle, ja mēs viņu vispār būtu atraduši, arī piekristu, ka tad, kad jūs ar viņu runājāt, jums bija līdzi pekīnietis. Sarunas laikā jūs pārgriezāt saiti, un Ogastess, ko jūs esat izmācījusi, nekavējoties aizskrēja un devās tiešā

ceļā atpakaļ u? mājām. Pēc neilga laika jūs sacēlāt trauksmi, ka suns nozagts.

Bridi valdīja klusums. Tad mis Kārnebija ar zināmu aizkustinošu cieņu saņēmās. — Jā. Tas viss ir pilnīga taisnība. Man … man nekas nav ko piebilst.

Slimā sieviete uz kušetes sāka klusi raudāt.

—    It nekas, mademoisellel — noprasīja Puaro.

—     Nekas, — atteica mis Kārnebija. — Esmu bijusi zagle — un tagad esmu atklāta.

—     Jums nekas nav ko teikt… lai sevi pašu aizstāvētu? — Puaro klusu pārvaicāja.

Eimijas Kārnebijas bālajos vaigos pēkšņi iekvēlojās sārti plankumi. — Es … es nenožēloju izdarīto, — viņa sacīja. — Uzskatu jūs par labsirdīgu cilvēku, monsieur Puaro, un domāju, ka jūs varbūt sapratīsit. Redzat, man bija briesmīgas bailes.

—    Bailes?

—     Jā, vīrietim droši vien to ir grūti saprast. Bet, redzat, es nebūt neesmu gudra sieviete, un man nav izglītības, un es kļūstu vecāka — un man ir tādas bailes par nākotni. Neesmu varējusi neko iekrāt — kā tas būtu iespējams, ja jārūpējas par Emīliju? — un, kad es kļūšu vecāka un nespējīgāka, neviens man vairs nedos darbu. Kundzes grib jaunas un ņipras. Esmu pazinusi… pazinusi tik daudz tādu cilvēku kā es — nevienam tu neesi vajadzīga, dzīvo vienā istabā, nav siltuma, jo nav ar ko kurināt, un nav arī lāgā ko ēst, un beidzot tu nevari pat samaksāt par istabu… Protams, ir attiecīgas iestādes, bet tajās nav pārāk viegli ietikt, ja nav ietekmīgu draugu, un man tādu nav. Tādā stāvoklī kā es atrodas krietni daudz citu … sliktas laika kavētājas … neizglītotas, nekam nederīgas sievietes, kuras no nākotnes var gaidīt vienīgi nepārvaramas bailes …

Viņas balss iedrebējās. — Un tā, — viņa turpināja, — mēs dažas sapulcējāmies un… un es izdomāju šo te. Patiesībā man tas iešāvās prātā tāpēc, ka man ir Ogastess. Redzat, lielākajai daļai cilvēku visi pekīnieši šķiet pilnīgi vienādi. (Tādi paši mums liekas arī ķīnieši.) Protams, īstenībā tas ir smieklīgi. Neviens pazinējs nevarētu sajaukt Ogastesu ar Nanki Pū Vai San Tuņu, vai kādu citu pekīnieti. Pirmkārt, viņš ir daudz gudrāks un daudz glītāks, bet, kā jau teicu, lielākajai daļai cilvēku pekī- nietis paliek pekīnietis. Ogastess uzvedināja mani uz …

tādām domām, Ogastess un fakts, ka tik daudzām bagātām sievietēm ir pekinieši.

—     Sī… izspiešana droši vien ienesa krietnu peļņu! — l'uaro, viegli smaidīdams, piezīmēja. — Cik dāma ietilpst šai… šai bandā? Vai varbūt labāk es pajautāšu, cik mēģinājumi bijuši veiksmīgi?

—    San Tuņs bija sešpadsmitais, — mis Kārnebija ne- klīrēdamās atbildēja.

Erkils Puaro uzrauca uzacis pierē.

—    Apsveicul Organizācija katrā ziņā patiešām bijusi lieliska.

—     Eimija vienmēr bijusi laba organizatore, — teica Emīlija Kārnebija. — Mūsu tēvs — viņš bija Kelingtonas vikārs (tas ir Eseksā) — allaž sacīja, ka Eimija mākot ģeniāli plānot. Viņa vienmēr organizēja visus sarīkojumus, bazārus un tā tālāk.

—     Piekiītu, — teica Puaro, viegli palocīdamies. — Kā noziedzniece, modemoiselle, jūs esat pirmšķirīga.

—     Noziedzniece! — iesaucās Eimija Kārnebija. — Ak dievs, laikam jau tā ir. Bet… bet es nekad tāda nejutos.

—    Kā tad jūs jutāties?

—     Protams, jums ir pilnīgi taisnība. Es pārkāpu likumu. Bet, redziet — kā lai es to paskaidroju? Gandrīz visas šīs sievietes, kurām mēs kalpojam, ir tik ļoti rupjas un nepatīkamas. Piemēram, lēdija Hogina uzskata, ka var teikt man visu ko. Pirms dažām dienām viņa apgalvoja, ka viņas zālēm esot nepatīkama piegarša, un burtiski apvainoja mani, ka es esot tām kaut ko pielējrtsi klāt. Un tā visu laiku. — Mis Kārnebija piesarka. — Tas patiešām ir ļoti nepatīkami. Un tas, ka nedrīkst neko teikt pretī vai atspēkot, gremž vēl vairāk, ja jūs saprotat, ko es gribu sacīt.

—    Es zinu, ko jūs gribat sacīt, — atteica Puaro.

—     Un tad vēl jānoskatās, kā tik izšķērdīgi šķiežas ar naudu — tas sarūgtina. Un sers Džozefs, reizēm attēlodams savus veiklos darījumus Sitijā, — mēdza dažkārt pateikt kaut ko tādu, kas man šķita (protams, es zinu, ka man ir tikai sievietes smadzenes un linanses es nesaprotu) nepārprotami negodīgs. Nu, zināt, monsleur Puaro, tas viss… tas viss izsita mani no sliedēm, un es nospriedu, ka atņemt drusku naudas šiem cilvēkiem, kuri tās zaudējumu patiešām neizjutīs un kuri to nav ieguvuši tīrā ceļā… nu, tas tiešām gandrīz vai nelikās nepareizi.

—    Moderns Robins Huds! — nodudināja Puaro. — Sakiet man, mis Kārnebija, vai jums kādreiz nācās izpildīt draudus, par kuriem jūs rakstījāt vēstulēs?

—    Draudus?

—    Vai bijāt spiesta sakropļot, dzīvniekus tā, kā minējāt? :

Mis Kārnebija uzlūkoja viņu svētās šausmās.

—    Skaidrs, ka man nekad nebutu nācis ne prātā tā rīkoties! Tas bija tikai… tikai tāds māksliniecisks paņēmiens.

—    Loti māksliniecisks. Tas iedarbojās.

—    Es, protams, zināju, ka tā būs. Saprotu, kā man būtu ap sirdi, ja kaut kas notiktu ar Ogastesu, un man, dabiski, vajadzēja justies drošai, lai šīs sievietes priekšlaicīgi nepastāstītu to saviem viriem. Plāns vienmēr īstenojās pavisam gludi. Deviņos gadījumos no desmit vēstuli ar naudu uzdeva nosūtīt laika kavētājai. Mēs parasti to atvērām, paturējušas virs tvaikiem, izņēmām banknotes un to vietā ielikām papīru. Reizēm suņu īpašnieces vēstuli nosūtīja pašas. Tad, protams, laika kavētājai vajadzēja aiziet uz viesnīcu un izņemt vēstuli no plaukta. Taču arī tas bija gluži viegli.

—    Un paņēmiens ar bērnaukli? Vai tā vienmēr bija bērnaukle?

—    Redzat, monsicui Puaro, ir zināms, ka vecmeitas muļķīgi jūsmo pai bērniem. Tāpēc šķita pavisam dabiski, ka viņas aizrausies ar mazulīti un neko nepamanīs.

Erkils Puaro nopūtās. — Jūsu psiholoģes spējas ir lieliskas, — viņš sacīja, — organizatoriskā puse pirmšķirīga, un jūs esat ari ļoti laba aktrise. Jūsu tēlojums todien, kad es runāju ar lēdiju Hoginu, bija nevainojams. Varbūt jūs esat, kā mēdz teikt, neizglītota sieviete, taču ar jūsu smadzeņu darbību un drosmi viss ir kārtībā.

—    Un tomēr mani pieķēra, monsieur Puaro, — vāri smaidīdama, teica mis Kārnebija.

—    To izdarīju tikai es. Tas bija neizbēgami! Kad iztaujāju misis Semjuelsoni, nopratu, ka San Tuņa nolaupīšana ir viena no daudzām. Biju jau uzzinājis, ka jūs reiz esat mantojusi pekīniešu sugas suni un ka jums ir slima māsa. Man vajadzēja vieiņgi palūgt savam kalpotājam, lai viņš zināmā rajonā ar noteiktu rādiusu uzmeklē mazu dzīvoklīti, kurā mīt slima dāma ar pekīniešu sugas suni; piekodināju arī, ka šai dāmai ir māsa, kas reizi nedēļā savā brīvdienā viņu apmeklē. Tas bija vienkārši.

Eimija Kārnebija sadūšojās. — Jūs bijāt ļoti laipns, — viņa sacīja. — Tāpēc uzdrošināšos jums ko lūgt. Zinu, ka nevaru izbēgt no soda pai saviem nodarījumiem. Laikam taču mani ieliks cietumā. "Bet vai jūs, monsieur Puaro, nevarētu panākt, lai to neziņo atklātībā? Tas sagādās tādas sāpes Emīlijai… un tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kas mūs pazina senās dienās. Vai es nevarētu izciest cietumsodu ar citu vārdu? Vai arī ir pilnīgi nelikumīgi jums to lūgt?

—     Domāju, ka varu izdarīt ko vairāk, — atteica Erkils Puaro. — Bet vispirms man jāsaka skaidri un gaiši: šai izspiešanai jāpieliek punkts. Lai neviens suns vairs nepazustu! Tam visam ir beigas!

—    Jā! Ai, jā!

—    Un nauda, ko jūs izspiedāt no lēdijas Hoginas, jāatdod atpakaļ.

Eimija Kārnebija aizgāja uz istabas otru galu, parakņājās rakstāmgalda atvilktnē un atgriezās ar naudas zīmju žūksnīti, ko padeva Puaro.

—    Grasījos to šodien iemaksāt kopējā kasē.

Puaro paņēma žūksnīti un pārskaitīja.

—     Domāju, mis Kārnebija, ka varbūt spēšu pierunāt seru Džozefu, lai viņš atsakās no apsūdzības ierosināšanas.

—    Ai, monsicui Puaro!

Eimija Kārnebija salika rokas kā lūgšanā. Emilija priecīgi iesaucās. Ogastess ierējās un sāka vēdināt asti.

—     Kas attiecas uz tevi, mori ami, — Puaro uzrunāja, suni, — es vēlētos, kaut tu varētu man kaut ko uzdāvināt. Man vajadzīga tava mantija, lai es varētu kļūt nere-« dzams. Visos šajos notikumos nevienam ne mirkli ne-< ienāca prātā doma, ka te varētu būt iepīts otrs suns* Ogastess bija tīts lauvas ādā, kas padara neredzamu.

—     Protams, monsieur Puaro, leģenda stāsta, ka pekw nieši kādreiz bijuši lauvas. Un viņiem vēl tagad ir lauvu sirdis!

—      Ogastess laikam ir sunītis, kuru jums novēlēja lēdija Hārtingfīlda un kurš, kā runā, esot miris, vai ne? [Vai jūs nekad nebaidījāties palaist viņu mājās vienu? Jānāk taču pa dzīvas satiksmes pilnām ielām.

—    Ai, nē, monsieur Puaro. Ogastess ļoti labi prot izvairīties no satiksmes līdzekļiem. Es viņu esmu ārkārtīgi rūpīgi apmācījusi. Viņš pat ir aptvēris vienvirziena ielu principu.

— Tādā gadījumā, — sacīja Erkils Puaro, — viņš ir gudrāks par lielu datu cilvēku!

Sers Džozefs pieņēma Erkilu Puaro savā kabinetā.

—     Nu, monsieui Puaro? — viņš vaicāja. — Vai savu plātīgo solījumu esat izpildījis?

—           Atjaujiet man vispirms jums ko pajautāt, — apsēzdamies sacīja Puaro. — Es zinu, kas ir noziedznieks, un domāju, ka man ir iespējams minēt pietiekami daudz pierādījumu, lai šis cilvēks tiktu notiesāts. Taču tādā gadījumā es šaubos, vai jūs jebkad saņemsit atpakaļ savu naudu.

—    Nesaņemšu atpakaļ naudu?

Sers Džozefs tumši piesarka.

—           Tomēr es neesmu policists, — Erkils Puaro turpināja. — Sajā gadījumā es rīkojos vienīgi jūsu intere- sēs. Manuprāt, es varētu atdabūt summu neskartu, ja netiktu celta apsūdzība.

—           Ko? — iesaucās sers Džozefs. — Par to nu drusku jāpadomā.

—           Izlemšana ir pilnīgi jūsu ziņā. Stingri runājot, manuprāt, sabiedrības interesēs jums vajadzētu ierosināt apsūdzību. Tā teiktu lielākā daja cilvēku.

—    Liekas, teiktu gan, — sers Džozefs vēsi atsvieda.

—    Tā nebūtu viņu nauda, kas izkūpējusi gaisā. Bet es par visu vairāk nevaru ciest, ka mani apkrāpj. Neviens mani nekad nav apkrāpis un izgājis cauri sveikā.

—    Nu, kā jūs tādā gadījumā izlemsit?

—           Es ņemšu skanošol Lai neviens nevar teikt, ka noblēdījis divsimt mārciņu manas naudas.

Erkils Puaro piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda, izrakstīja čeku par divsimt mārciņām un pasniedza to seram Džozefam.

—    Velns un ellei — nedroši nomurmināja saņēmējs.

—   Kas ir šis zellis?

Puaro papurināja galvu.

—    Ja jūs ņemat naudu, tad jautājumiem nav vietas.

Sers Džozefs salocīja čeku un iebāza kabatā.

—           Žēl. Taču galvenais ir nauda. Un cik es esmu jums parādā, monsieur Puaro?

—           Mans honorārs nebūs augsts. Kā jau teicu, tā nebija svarīga lieta. — Viņš apklusa — un tad piebilda: — Patlaban gandrīz viss mans darbs saistās ar slepkavībām<

Sers Džozefs mazliet, satrūkās.

—    Tas droši vien ir interesanti? — viņš pajautāja.

—           Reizēm. Diezgan savādi: jūs atgādināt vienu no manām pirmajām lietām Beļģijā pirms daudziem gadiem — galvenais «varonis» izskatā bija jums ļoti līdzīgs. Bagāts ziepju fabrikants. Noindēja sievu, lai varētu apprecēt sekretāri… Jā — līdzība ir ārkārtīgi liela …

Sers Džozefs izdvesa neskaidru skaņu — viņa lūpas bija dīvaini nozilējušas un no vaigiem pazudis viss sārtums. Izvalbītām acīm viņš blenza uz Puaro. Lielais augums krēslā mazliet sašļuka.

Tad viņš drebošām rokām pataustījās pa kabatu, izvilka čeku un saplēsa driskās.

—           Vai redzat — atmetu tam ar roku? Uzskatiet to par sa_vu honorāru.

—    A, bet, ser Džozef, es tik daudz nebūtu prasījis.

—    Viss kārtībā. Paturiet sev.

—           Es naudu nosūtīšu kādai labdarības iestādei, kas to pelnījusi.

—    Sūtiet, kam gribat.

Puaro paliecās uz priekšu. — Manuprāt, diez vai man vajadzēs jums norādīt, ser Džozef, ka jūs savā stāvoklī darītu prātīgi, ja uzvestos ārkārtīgi piesardzīgi.

—           Neraizējieties, — sers Džozefs gandrīz nedzirdami atbildēja. — Katrā ziņā uzvedīšos piesardzīgi.

Erkils Puaro izgāja ārā. Iedams lejup pa kāpnēm, viņš nodomāja: «Tātad man bija taisnība».

—           Dīvaini, šīs zāles garšo pavisam citādi, — lēdija Hogina sacīja vīram. — Tās vairs nav rūgtas. Diezin kāpēc?

—           Aptiekāri, — norūca sers Džozefs. — Pavirši strādā. Gatavo zāles kā kuru reizi.

—           Laikam jau tā ir, — šaubīdamās noteica lēdija Hogina.

—     Skaidrs, ka tā. Ka citādi?

—    Vai detektīvs kaut ko uzzināja par San Tuņu?

—    Jā. Atgādāja man visu summu.

—    Kas bija vainīgais?

—           Neteica. Ļoti nerunīgs zellis, šis Erkils Puaro. Bet tev nav ko raizēties.

—    Jocīgs mazs vīriņš, vai ne?

Sers Džozefs viegli nodrebēja un sāniski pavērās augšup, it kā aiz labā pleca sajustu Erkila Puaro neredzamo klātbūtni. Viņš nojauta, ka manis šo klātbūtni visu mūžu.

— Gudrs kā mazs sātans! — viņš noteica.

—    O!

Eimija Kārnebija, neticēdama savām acīm, aplūkoja

čeku par divsimt mārciņām. — Emīlij! Emīlij! — viņa iekliedzās. — Paklausies:

«Dārgā mis Kārnebija!

Atļaujiet man pievienot šo ieguldījumu jūsu patiesas uzslavas cienīgajam fondam, pirms to uz visiem laikiem likvidēsit.

Jums sirsnīgi padevīgais Erkils Puaro.»

—           Eimij, — sacīja Emīlija Kārnebija, — tev smaidījusi neticama laime. Padomā, kur tu tagad varētu atrasties.

—           Vormvudskrabsā — vai varbūt Holovejā? — nočukstēja Eimija Kārnebija. — Bet tagad tas viss garām — vai ne, Ogastes? Tu vairs nestaigāsi pa parku ar māmiņu vai māmiņas draudzenēm un mazām šķērītēm.

Viņas skatiens domīgi aizklīda tālumā. Viņa nopūtās.

—           Mīļais Ogastess! Gluži vai žēl. Viņš ir tik gudrs .. < Ko visu viņam nevar iemācīt…

HIPOLITAS JOSTA

Viens gadījums noved pie nākamā, kā tīk sacīt Erki- lam Puaro, kaut ari tas nav sevišķi oriģināli.

Viņš piebilst, ka nekas to nav pierādījis skaidrāk kā gadījums ar nozagto Rubensa gleznu.

Rubenss viņu nekad īpaši netika interesējis. Pirmkārt, Rubenss nebija gleznotājs, ko viņš apbrīnotu, un, otrkārt, zādzība bija notikusi gluži parastos apstākļos. Viņš apsolījās palīdzēt tikai, lai izdarītu pakalpojumu Aleksandram Simpsonam, kas viņam bija tāds kā draugs, un

pats sava izlolotā nodoma pēc, kurš bija zināmā mērā saistīts ar klasiku.

Kad atklāja zādzību, Aleksandrs Simpsons aizsūtīja pēc Puaro un izsūdzēja viņam savas "bēdas. Rubensa glezna bija nesen atklāts, līdz šim nezināms meistardaibs, taču par tās īstumu nebija nekādu šaubu. Tā bija atradusies izstādē Simpsona galerijā un nozagta gaišā dienas laikā. Toreiz bezdarbnieki pēc savas izstrādātās taktikas vai nu nogūlās ielu krustojumos, vai devās iekšā Riča viesnīcā. Mazs pulciņš bija ienācis Simpsona galerijā un nogūlies zemē. Lozungs, ko vīri nesa, skanēja: «Māksla ir luksuss. Dodiet ēst izsalkušajiem». Tika izsaukta policija, visi dedzīgā ziņkārē drūzmējās ap gulošajiem, un tikai pēc tam, kad likuma roka demonstrantus ar varu aizvāca projām, pamanīja, ka jaunais Rubenss akurāti izgriezts no ietvara un ari aizvākts!

—    Redzat, tā bija maza glezniņa, — paskaidroja misters Simpsons. — To varēja paņemt padusē un, kamēr visi blenza uz šiem nabaga nelgām, iziet ārā.

Izrādījās, ka bezdarbniekiem par viņu nevainīgo demonstrāciju ticis samaksāts. Viņi bija pierunāti ieiet Simpsona galerijā. Iemeslu viņi uzzināja tikai vēlāk, pēc zādzības.

Erkils Puaro uzskatīja visu par amizantu triku, taču sacīja, ka nesaprotot, kāda loma izmeklēšanā varētu būt viņam. Viņš norādīja, ka tādas atklātas zādzības atšķeti- nāšanu varot uzticēt policijai.

—    Paklausieties, Puaro, — sacīja Simpsons. — Es zinu, kas gleznu nozadzis un uz kurieni to sūtīs.

Pēc Simpsona galerijas īpašnieka vārdiem, gleznu bija nozagusi starptautiska blēžu banda, lai nodotu kādam zināmam miljonāram, kas nenonicināja iespējas iegūt mākslas darbus par smiekla naudu — ar noteikumu, ka viņš neko citu nejautās. Simpsons sacīja, ka Rubensu slepus pārvedīšot uz Franciju, kur tas pāriešot miljonāra īpašumā. Angļu un franču policija esot trauksmes stāvoklī, tomēr Simpsons uzskatīja, ka policistiem neveikšoties. — Un, kad glezna būs pārgājusi šī kraupainā suņa īpašumā, stāvoklis kļūs grūtāks. Pret bagātiem cilvēkiem jāizturas ar cieņu. Tad darboties sāksit jūs. Situācija būs kutelīga. Tādai jūs esat īstais vīrs.

Galu galā Erkils Puaro ļāvās pierunāties un darbu uzņēmās. Viņš bija ar mieru nekavējoties braukt uz Franciju. Gleznas meklēšanā viņš nebija sevišķi ieinteresēts, bet tās dēļ viņam radās iespēja izmeklēt kādas skolnieces pazušanas lietu, kas viņu patiešām ļoti ieinteresēja.

Pirmo reizi viņš izdzirda par to no galvenā inspektora Džepa, kas iegriezās apciemot Puaro tieši tajā bi īdi, kad detektīvs slavēja sulaini par prasmi kravāt ceļasomu.

—    На, — Džeps iesaucās. — Jūs braucat uz Franciju, vai ne?

—    Mon cher, — atteica Puaro, — jums tur, Skotlendjardā, ir nedzirdēti laba informācija.

Džeps klusi noķiķināja. — Mums ir savi spiegi! — viņš paskaidroja. — Simpsons pierunājis jūs uzņemties šo Rubensa padarīšanu. Rādās, ka viņš mums neuzticas! Nu, tas neattiecas uz lietu; es gribu, lai jūs izdarītu ko gluži citu. Tā kā jūs tik un tā braucat uz Parīzi, es nospriedu, ka jūs varētu noķert divus zaķus reizē. Slepenpolicijas inspektors Hērns atrodas tur un sadarbojas ar frančiem — vai pazīstat Hērnu? Lāga puisis — varbūt tikai bez pietiekamas iztēles. Es gribētu dzirdēt, ko par šo gadījumu domājat jūs.

—    Par ko jūs runājat?

—    Pazudis bērns. Notikums būs šīvakara laikrakstos. Izskatās, ka būtu nolaupīta. Kāda Krenčesteras kanoniķa[45]meita. Uzvārdā Kinga, Vinija Kinga.

Viņš turpināja stāstu.

Vinija bijusi ceļā uz Parīzi, lai iestātos mis Poupas lieliskajā skolā, kura domāta angļu un amerikāņu meitenēm un kurā esot ļoti grūti iekļūt. Vinija ieradusies no Krenčesteras ar agro vilcienu, cauri Londonai viņu izvadījusi kāda darbiniece no «Vecāko māsu» organizācijas, kas veic tādus pienākumus kā meiteņu pavadīšana no vienas stacijas uz otru, un Viktorijas stacijā nodevusi mis Bēršovai, mis Poupas vietniecei; pēc tam meitene kopā ar astoņpadsmit citām aizbraukusi no Viktorijas stacijas ar vilcienu, kas devies uz ostu. Deviņpadsmit meitenes šķērsojušas kanālu, Kalē izgājušas muitas kontroli, iekāpušas Parīzes vilcienā, ēdušas lenču restorānvagonā. Taču, kad, sasniedzot Parīzes nomali, mis Bēršova saskaitījusi savas ganāmās, atklājies, ka palikušas tikai astoņpadsmit!

—    Ā! — Puaro palocīja galvu. — Vai vilciens kaut kur apstājās?

—           Tas apstājās Amjēnā, taču tai laikā meitenes bija restorānvagonā un viņas visas noteikti apgalvo, ka Vi- nija ari sēdējusi pie galda. Viņas meiteni, tā s^kot, pazaudējušas, atgriezdamās kupejās. Tas ir, viņa nav iegājusi savā kupejā kopā ar piecām citām meitenēm, kas tajā braukušas. Pusaudzes nav nojautušas, ka varētu būt noticis kaut kas slikts, nodomājušas tikai, ka viņa atrodas vienā no divām pārējām rezervētajām kupejām.

Puaro pamāja ar galvu.

—    Tātad pēdējo reizi viņa redzēta… kad tieši?

—           Apmēram desmit minūtes pēc tam, kad vilciens atstājis Amjēnu. — Džeps kautrīgi ieklepojās. — Pēdējo reizi viņa redzēta … hm … ieejot tualetē.

—           Ļoti dabiski, — noburkšķēja Puaro. — Vairāk nekā nav? — viņš turpināja.

—           Jā, viena lieta ir. — Džepa seja izskatījās barga. — Blakus dzelzceļlinijai atrasta meitenes cepure — apmēram četrpadsmit jūdzes no Amjēnas.

—    Bet līķa nav?

—    Līķa nav.

—    Ko jūs pats domājat? — Puaro vaicāja.

—           Grūti saprast, ko domāt! Nevar būt, ka viņa izkritusi no vilciena — līķis taču nekur nav atrasts, ne ari pēdas, kas par to liecinātu.

—    Vai pēc Amjēnas vilciens vēl kādreiz apstājies?

—           Nē. Reiz tas palēninājis gaitu — pirms signāl- uguns — taču nav apstājies, un es šaubos, vai tas palēninājis gaitu tik jūtami, ka kāds būtu varējis izlēkt un nesasisties. Vai jums šķiet, ka skuķēnam sameties bail un tas mēģinājis aizbēgt? Viņa nupat tikai uzņemta un, iespējams, ilgojusies pēc mājām, tā varētu būt, tomēr viņai ir piecpadsmit ar pusi gadu — jau saprātīgs vecums — un visā cejojuma laikā viņa bijusi gluži labā omā, nepārtraukti omulīgi pļāpājusi.

—    Vai vilciens pārmeklēts? — vaicāja Puaro.

—           O jā, tas pamatīgi pārmeklēts, pirms iebraucis Ziemeļu stacijā. Vilcienā meitene nav bijusi — tos ir pavisam skaidrs. Viņa … viņa iekritusi kā ūdenī! — Džeps uzbudināts piebilda. — Tas tak ir bezjēdzīgi, monsieui Puaro. Tas ir traki!

—    Kāda bijusi šī meitene?

—    Cik varu saprast, parastais, normālais tips.

—    Es gribēju jautāt — kāda viņa izskatījusies?

—    Man te ir viņas momentuzņēmums. Topošā skaistule jau nu gluži nav.

Viņš pastiepa momentuzņēmumu Puaro, kas klusēdams to nopētīja.

Tajā bija redzama izstīdzējusi meitene ar divām vaļīgi sapītām bizēm. Vinija nebija pozējusi: acīmredzot nofotografēta negaidot. Viņa ēda ābolu, lūpas bija pavērtas, tā ka varēja redzēt mazliet uz priekšu padevušos zobus: tos saturēja zobārstā uzliktā stīpiņa. Meitene valkāja brilles.

—    Neglīts bērns, — noteica Džeps, — bet tajā vecumā viņas ir neglītas! Vakar biju aizgājis pie sava zobārsta. Žurnālā «Sketch» redzēju Māršas Gontas, pašreizējās sezonas skaistākās meitenes attēlu. Es atceros, kāda viņa izskatījās piecpadsmit gadu vecumā, kad biju aizbraucis uz pili, lai noskaidrotu tur ielaušanās gadījumu. Pūtaina, neveikla, zobi uz priekšu, mati taisni, ne šāda, ne tāda. Viņas vakarā noliekas gulēt neglītas un pa nakti pārvēršas skaistulēs — nezinu, kā viņas to dabū gatavu! Tīrais brīnums!

Puaro pasmaidīja.

—    Sievietes, — viņš sacīja, — ir brīnumainas būtnes! Kā ar meitenes ģimeni? Vai viņu stāstījums ko palīdz.?

Džeps papurināja galvu.

—    Nepalīdz. Māte ir slima. Nabaga vecais kanoniķis Kings galīgi satriekts. Apzvēr, ka meitene briesmīgi gribējusi tikt uz Parīzi — ļoti gaidījusi braucienu. Vēlējusies mācīties glezniecību un mūziku — šādu novirzienu priekšmetus. Mis Poupas meitenes studē Mākslu ar lielo burtu. Kā jūs varbūt zināt, mis Poupas mācību iestāde ir plaši pazīstama. Turp dodas daudz augstākās sabiedrības meiteņu. Viņa ir stingra — īsts pūķis — un skola loti dārga — un direktore ārkārtīgi izvēlīga.

Puaro nopūtās.

—    Es šādas direktores pazīstu. Un mis Bēršova, kas atveda meitenes no Anglijas?

—    Neizceļas ar pārāk attīstītu intelektu. Drausmīgi baidās no mis Poupas: tā sacīšot, ka vainīga viņa.

—    Vai tur nav iepīts kāds jauns cilvēks? — Puaro domīgi pajautāja.

Džeps pamāja uz momentuzņēmumu.

—    Vai viņa tāda izskatās?

—    Nē, neizskatās. Taču par spīti izskatam varbūt viņas sirdi mīt romantika. Piecpadsmit gadi — tas vairs nav gluži bērns.

—           Nu, — Džeps sacīja, — ja viņu no vilciena aizbūra sirdī mītošā romantika, tad es sakšu lasīt romānus, ko sacerējušas sievietes. Viņš ar cerībām palūkojās uz Puaro.

—    Vai jums nekas neienāk prātā, ko?

Puaro lēni pašūpoja galvu. — Vai gadījumā pie dzelzceļa līnijas neatrada arī kurpes? — viņš jautāja.

—    Kurpes? Nē.'Kāpēc kurpes?

—    Es kaut ko iedomājos… — Puaro nodudināja.

Erkils Puaro patlaban dzīrās doties lejup uz taksometru, kad iezvanījās tālrunis. Viņš pacēla klausuli.

—    Jā?

Runāja Džeps.

—           Priecājos, ka jūs vēl noķēru. Lieta tiek izbeigta, draugs. Atgriezies Skotlendjardā, atradu priekšā ziņu. Meitene atrasta. Šosejas malā piecpadsmit jūdzes aiz Amjēnas. Viņa ir kā apstulbusi, un nekā sakarīga no viņas nevar izdabūt. Ārsts saka: viņai esot iedota narkotika — taču kaitēt viņai nekas nekaiš. Viss kārtībā.

—           Tātad jums mani pakalpojumi nav vajadzīgi? — Puaro gausi pavaicāja.

—    Diemžēl ne! Ppieddodiet ppar trrraucējumu!…

Džeps nosmējās par savu asprātību un nolika klausuli.

Puaro nesmējās. Viņš lēnām nolaida klausuli uz dakšiņas. Viņa seja pauda raizes.

Inspektors Hērns ziņkārīgi palūkojās uz Puaro.

—           Man nebija ne jausmas, ser, ka tas jūs tik ļoti interesēs, — viņš sacīja.

—           Vai galvenais inspektors Džeps jums pateica, ka es par šo gadījumu drīkstu konsultēties ar jums? — Puaro jautāja.

Hērns palocīja galvu.

—           Viņš sacīja, ka jūs braucot šurp citās darīšanās un palīdzēšot atminēt arī mūsu mīklu. Taču tagad, kad viss noskaidrojies, es jūs negaidīju. Domāju, ka būsit aizņemts pats savā darbā.

—           Mans paša darbs var pagaidīt, — teica Erkils Puaro. — Mani interesē tieši šis notikums. Jūs nosaucāt to par mīklu un sakāt, ka tā atminēta. Bet man šķiet, ka notikums joprojām nav skaidrs.

—           Nu, bet bērnu mēs esam atdabūjuši atpakaļ, ser. Un viņai nekas nav nodarīts. Tas ir galvenais.

—           Tomēr ar to nav atrisināta problēma, kā jūs viņu atdabūjāt atpakaļ, vai ne? Ko viņa pati saka? Viņu izmeklēja ārsts, vai ne? Ko viņš teica?

—           Teica, ka viņa apdullināta ar narkotiku. Joprojām bija kā noreibuši. Acīmredzot pēc aizbraukšanas no Kren- česteras neko lāgā nevar atcerēties. Visi notikumi, kas sekojuši, liekas it kā izgaisināti no atmiņas. Ārsts uzskata, ka varbūt viņa dabūjusi vieglu smadzeņu satricinājumu. Pakausī ir nobrāzums. Pēc viņa domām, tas varētu izskaidrot pilnīgo atmiņas zudumu.

—    Kādam … kādam tas ir ļoti ērti! — sacīja Puaro.

—           Jūs taču nedomājat, ka viņa simulē, ser? — jautāja inspektors Hērns, un viņa balsī ieskanējās šaubas.

—    Un jūs?

—           Nē, es esmu pārliecināts, ka viņa to nedara. Viņa ir jauka meitene — savam vecumam drusku par bērnišķīgu.

—           Nē, viņa nesimulē. — Puaro papurināja galvu. — Bet es gribētu zināt, kā viņa izkļuvuši ārā no vilciena. Gribu zināt, kas par to ir atbildīgs — un kāpēc tas notika?

—           Ja runājam par iemeslu, es teiktu, ka tas bijis nolaupīšanas mēģinājums, ser. Laupītāji gribējuši pieprasīt izpirkšanas maksu.

—     Bet viņi to nedarīja!

—           Nobaidījās no saceltās kņadas… un aši nogādāja ceļmalā.

—           Un kādu izpirkšanas maksu viņi būtu varējuši saņemt no Krenčesteras katedrāles kanoniķa? — Puaro skeptiski noprasīja. — Angļu baznīcas augstākās amatpersonas nav miljonāri.

—           Pēc manām domām, ser, laupītāji visu salaiduši dēlī, — inspektors Hērns mundri attrauca.

—    A, tādas ir jūsu domas.

—           Un jūsējās, ser? — jautāja Hērns, viegli notvīkdams.

—    Es gribu zināt, kā viņu izbūra ārā no vilciena.

Policijas ierēdņa seja apmācās.

—           Tā nu patiešām ir īsta mīkla. Brīdi iepriekš viņa sēdējusi restorānvagonā, pļāpādama ar citām meitenēm.

Pēc piecām minūtēm viņa nozudusi… vienā mirkli… kā burvju mākslinieka trikā.

—    Tieši tā, kā burvju mākslinieka trikāl Kas vēl brauca tajā vilciena vagonā, kur -atradās mis Poupas rezervētās kupejas?

Inspektors Hērns pamāja ar galvu.

—    Pamatots jautājums, ser. Tas ir svarīgi. Sevišķi svarīgi tāpēc, ka skolnieces brauca pēdējā vagonā un, tiklīdz visi bija atgriezušies no vilciena restorāna, durvis starp vagoniem nbslēdza — īstenībā tādēļ, lai neļautu cilvēkiem tur drūzmēties un pieprasīt tēju, pirms kalpotāji nav paspējuši novākt lenča traukus un sagatavoties nākamajai maltītei. Vinija Kinga atgriezusies vagonā kopā ar citām —.skolai bija rezervētas trīs kupejas.

—    Un kas atradās blakus kupejā?

Hērns izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu.

—    Mis Džordena un mis Batersa — divas pusmūža vecmeitas, kas braukušas uz Sveici. Ar viņām viss kārtībā, ļoti cienījamas, labi pazīstamas Hempšīrā, kur atrodas viņu dzīvesvieta. Divi franču komivojažieri, viens no Lionas, otrs no Parīzes. Abi godājami pusmūža cilvēki. Jauns vīrietis Džeimss Eliots ar sievu — ļoti uzkrītošu dāmiņu. Viņam ir slikta slava, policijai ir aizdomas, ka viņš iejaukts šaubīgos darījumos — taču ar cilvēku laupīšanu nav nodarbojies. Lai nu kā, kupeju pārmeklēja un viņa rokas bagāžā neatrada nekā, kas liecinātu, ka viņš iepīts šai notikumā. Nevaru aptvert, kā viņš būtu spējis to izdarīt. Tur atradās vēl viena pasažiere, — kāda amerikāņu dāma, misis Van Saidera, kas ceļojusi uz Parīzi. Par viņu nekas nav zināms. Izskatās okei. Tie ir visi.

—    Un ir pavisam skaidri zināms, ka pēc Amjēnas vilciens nekur nav apstājies? — taujāja Erkils Puaro.

—    Pilnīgi izslēgts. Reiz tas palēninājis gaitu, tomēr ne tik daudz, lai kāds būtu varējis izlēkt ārā — tad būtu jāriskē dabūt nopietnus ievainojumus vai pat zaudēt dzīvību.

—    Tieši tas padara šo problēmu neparasti interesantu, — nomurmināja Erkils Puaro. — Skolniece iekrīt kā ūdenī netālu no Amjēnas. Viņa uznirst ari netālu no Amjēnas. Kur viņa bijusi starplaikā?

Inspektors Hērns pagrozīja galvu.

—    Ja tā formulē, tad izklausās baigi. Ai Starp citu, man sacīja, ka jūs esot vaicājis kaut ko par kurpēm —

meitenes kurpēm. Kad viņu uzgāja, kājas viņai bija apautas, taču pie dzelzcejlīnijas atrada gan kādu kurpju pāri; to ieraudzījis pārmijnieks. Paņēmis līdzi uz māju, tāpēc ka tās izskatījušās gluži labas. Izturīgas ielas kurpes ar melnām saitēm.

—    A, — noteica Puaro. Viņš likās apmierināts. Inspektors Hērns ziņkārīgi ierunājās. — Es nesaprotu,

kāda nozīme ir kurpēm, ser? Vai tām ir kāda nozīme?

—    Tās apstiprina kādu teoriju, — atteica Eikils Pu-ļ aro. — Teoriju, kā tika izdarīts burvju mākslinieka triks.]

_ Mis Poupas mācību iestāde, tāpat kā daudzas citas šādas mācību iestādes, atradās Neijī. Eikils Puaro patlaban vēroja tās cienīgo fasādi, kad no portāla pēkšņi izskrēja bars meiteņu un detektīvs uz brīdi stāvēja it kā ielenkumā.

Viņš saskaitīja divdesmit piecas skolnieces, visas ģērbtas vienādās tumšzilās blūzēs un svārkos ar neērtām tumšzila velūra angļu gaumes cepurēm galvā; ap cepurēm bija apsietas mis Poupas skolai pieņemtās sarkan- zeltotās lentes. Meitenes bija vecumā no četrpadsmit līdz astoņpadsmit gadiem, mollīgas un tievas, gaišmatainas un tumšmatainas, neveiklas un graciozas. Pašās beigās pārī ar kādu no jaunākajām skolniecēm gāja nervoza izskata sirma dāma, kas, pēc Puaro domām, varēja būt mis Bēršova.

Puaro brīdi nolūkojās viņām pakaļ, tad piezvanīja pie durvīm un pajautāja pēc mis Poupas.

Mis Lavīnija Poupa bija pavisam citāda nekā viņas vietniece mis Bēršova. Mis Poupa bija personība. Mis Poupa iedvesa godbijību. Pat ja mis Poupa visžēlīgi izrādītu laipnību, runādama ar vecākiem, viņa tomēr paturētu to nepārprotamo pārākuma apziņu pār citiem pasaules ļaudīm, apziņu, kas skolotājām piešķir tādu varenību.

Viņas sirmie mati bija lieliski frizēti, kostīms šūts stingrās līnijās, taču elegants. Viņa bija lietpratīga un vī&uzinoša.

Istaba, kurā viņa pieņēma Puaro, liecināja, ka tās iemītniece ir kulturāla sieviete. Te bija ērtas mēbeles, puķes, pie sienām iestiklotas fun ar parakstiem) karājās to mis Poupas skolnieču fotogrāfijas, kuru vārdi bija plaši pazīstami — daudzas bija ģērbtas kieitās, kurās bija ieradušās uz priekšā stādīšanu galmā strausu spalvām rotātām

cepurēm galvā. fārri blakus vidēja pasaulslavenu mākslas darbu reprodukcijas un daži labi akvareli. Telp i bija tik tīra un spodra, ka mirdzēja un laistījās. Varēja noprast, ka tādā svētnīcā nebūtu iedrošinājies apmesties pat ne mazākais puteklītis.

Mis Poupa saņēma Puaro ar lietišķību, kas piemīt cilvēkiem, kuri savos spriedumos reti kad kļūdās.

—    Monsieur Erkils Puaro? Protams, jūsu vārds nav man svešs. Laikaiņ jūs esat ieradies tā notikuma dēļ, kur nelaimīgā kārtā iepīta Vinija Kinga. Ārkārtīgi bēdīgs incidents.

Mis Poupa neizskatījās nobēdājusies. Nelaimei viņa raudzījās tieši acis, uztverdama to lietišķi un tādējādi samazinādama tēs nozīmi tiktāl, ka tā šķita nesvarīga.

—    Kaut kas tāds agrāk nekad nav noticis, — viņa teica.

(«Un nekad nenotiks!» Tas bija noprotams no viņas izturēšanās.)

—    Vai meitene būtu skolā mācījusies pirmo gadu? — Puaro pavaicāja.

—    Jā gan.

—    Vai jums bija iepriekšēja saruna ar Viniju — un viņas vecākiem?

—    Pēdējā laikā ne. Pirms diviem gadiem es viesojos Krenčesteras apkaimē… precīzāk izsakoties, pie bīskapa …

(«Lūdzu, ņemiet to vērā. Es esmu no tiem, kas viesojas pie bīskapiem!» — pauda viņas izturēšanās.)

—    Tur viesodamās, es iepazinos ar kanoniki un misis Kingu. Misis Kinga diemžēl ir ļoti slimīga. Sastapu arī Viniju. Viņa bija ļoti labi audzināta meitene, kas nopietni interesējās par glezniecību. Es sacīju misis Kingai, ka pēc dažiem gadiem, kad Vinija būs ieguvusi vispārīgo izglītību, labprāt uzņemšu viņu savā mācību iestādē. Mēs šeit, monsieur Puaro, specializējamies glezniecībā un mūzikā. Meitenes apmeklē operu, Comйdie Franзaise, viņas klausās lekcijas Luvrā, Pie mums ierodas vislabākie skolotāji, kas māca mūziku, dziedāšanu un glezniecību. Plaši kultūras apvāršņi — tas ir mūsu mērķis.

Mis Poupa pēkšņi atcerējās, ka Puaro nav tēvs, un strupi noprasīja: — Ar ko varu pakalpot, monsieur Puaro?

—    Es labprāt gribētu uzzināt, kāds ir Vinijas pašreizējais stāvoklis.

—     Kanoniķis Rings atbraucis uz Arnjēnu un vedīs Vi- niju atpakaļ. Pēc trieciena, ko meitene saņēmusi, tas ir pats prātīgākais, ko var darīt.

—     Meitenes ar trauslu veselību mēs neuzņemam, — viņa turpināja. — Pateicu kanoniķim, ka, manuprāt, viņš rīkotos pareizi, ja vestu meitu sev līdzi uz mājām.

—    Kas, pēc jūsu domām, mis Poupa, faktiski ir noticis? — bez aplinkiem noprasīja Puaro.

—     Man nav ne mazākās jausmas, monsieur Puaro. Tādā redakcijā, kā man šo notikumu pārstāstīja, tas izklausījās gluži neticams. Es patiešām neuzskatu, ka varētu kaut kur vainot manu darbinieci, kas bija atbildīga par meitenēm — ja nu vienīgi tai ziņā, ka meitenes pazušanu viņa būtu varējusi atklāt ātrāk.

—    Pie jums laikam bija ieradies kāds policijas ierēdnis, vai ne? — apjautājās Puaro.

Mis Poupas aristokrātiskajam augumam pārskrēja vieglas trīsas. Viņa ledaini atteica: — Mani apciemoja kāds monsieur Lefargs no prefektūras, lai pajautātu, vai es nevarot viest kādu skaidrību pašreizējā situācijā. Dabiski, ka es to nevarēju. Tad viņš pieprasīja, lai parāda Vinijas ceļasomu, kas, protams, bija atvesta kopā ar citu meiteņu bagāžu. Es viņam sacīju, ka pēc tās ieradies jau cits policijas ierēdnis. Laikam policijas nodaļu darbības līnijas daļēji sakrīt. Drīz pēc tam man piezvanīja pa tālruni un apgalvoja, ka es neesot atdevusi viņiem visas Vinijas lietas. Neielaidos par to garās runās. Nedrīkst ļaut birokrātiem sevi terorizēt.

Puaro dziļi ievilka elpu. — Jums ir drosmīgs raksturs, — viņš sacīja. — Es to apbrīnoju, mademoiselle. Laikam Vinijas ceļasoma pēc meiteņu ierašanās tika izsaiņota.

Mis Poupa izskatījās mazliet apmulsusi.

—    Tāda ir kārtība, — viņa teica. — Pie mums valda stingra kārtība. Pēc meiteņu ierašanās viņu lietas izkravā un noliek tur, kur tās atradīsies visu laiku: tāda ir mana prasība. Arī Vinijas soma tika izkravāta reizē ar citu skolnieču somām. Protams, vēlāk tās atkal sakravāja, tā ka ceļasomu nodeva tieši tādu, kāda tā pienāca.

Puaro noprasīja: — Tieši tādu?

Viņš piegāja pie sienas.

—    Sai gleznā noteikti attēlots slavenais Krenčesteras tilts un tālumā redzama katedrāle.

—    Jums pilnīgi taisnība, monsieur Puaro. Vinija to

acīmredzot bija uzgleznojusi, lai pārsteigtu mani ar dāvanu. Tā atradās viņas somā, ietīta papīrā, uz kura bija uzrakstīts: «Mis Poupai no Vinijas». Ļoti jauki no viņas.

—           AI — Puaro noteica. — Un" ko jūs domājat par to … kā par mākslas darbu?

Viņš pats bija redzējis daudzas gleznas, kurās tika atainots Krenčesteras tilts. Tas bija temats, ko ik gadus varēja redzēt Akadēmijas izstādēs — dažreiz starp eļļas gleznam, citreiz ,akvareļu telpā. Viņš bija redzējis to gleznotu labi, gleznotu vidējā līmenī, gleznotu sen apnikušā manierē. Taču viņš nekad nebija redzējis tik nevīžīgu triepumu kā šajā audeklā.

Mis Poupa iecietīgi pasmaidīja.

—           Meitenēm - nevajag atņemt drosmi, monsieur Puaro, — viņa sacīja. — Protams, te mēs Viniju stimulēsim strādāt labak.

—           Būtu dabiskāk, ja viņa gleznotu ar ūdens krāsām, vai ne? — Puaro domīgi prātoja.

—    Jā. Es nezināju, ka viņa mēģina gleznot eļļā.

—     A, — noteica Puaro. — Vai atļausit, mademoiselle^

Viņš noāķēja gleznu no sienas un pienesa pie loga,

kur ņēmās to uzmanīgi aplūkot. Tad, pacēlis acis, viņš teica: — Es lūgšu jūs, mademoiselle, atdot šo gleznu man …

—     Monsieur Puaro, es patiešām …

—           Jūs taču neizliksities, ka tā jums ļoti patīk. Glezna ir atbaidoša.

—           O, es piekrītu, tai nav nekādas mākslas vērtības. Taču tas ir skolnieces darbs, un …

—           Iedrošinos apgalvot, mademoiselle, ka šī glezna ir pilnīgi nepiemērota jūsu istabas sienai.

—    Nezinu, kāpēc jūs tā sakāt, monsieur Puaro.

—    Es jums to tūdaļ pierādīšu.

Viņš izņēma no kabatas pudelīti, sūkli un dažas lupatas. — Vispirms es jums pastāstīšu mazu pasaciņu, mademoiselie, — viņš sacīja. — Tā atgādina pasaku par neglīto pīlēnu, kas pārvērtās par gulbi.

Runādams viņš cītīgi strādāja. Istabā izplatījās terpentīna smaka.

—    Jūs laikam bieži neapmeklējat rēvijas, vai ne?

—    Nē, tās man šķiet seklas …

—           Seklas, jā, bet. dažreiz tās ir pamācīgas. Es esmu redzējis, kā labas rēviju mākslinieces gluži apbrīnojami pārvēršas no tēla tēlā. Vienā skečā tāda māksliniece ir

kabarē zvaigzne, burvīga un valdzinoša. Pēc desmit minūtēm viņa ir neliela auguma mazasinīgs bērns ar slimiem limfu mezgliem, ģērbusies vingrošanas kostīmā — vēl pēc desmit minūtēm viņa ir skrandaina čigāniete, kas pie savas kulbas zīlē nākotni.

—     Bez šaubām, tas ir Joti iespējams, taču es nesaprotu …

—     Es jums tikai attēloju, kā vilcienā norisinājās burvju mākslinieka triks. Vinija, skolniece — ar savām gaišajām bizēm, brillēm un neglīto stīpu ap zobiem — ieiet tualetē. Pēc stundas ceturkšņa viņa iznāk ārā — runājot slepenpolicijas inspektora Hērna vārdiem — kā «loti uzkrītoša dāmiņa». Dabiskā zīda zeķes, augstpapēžu kurpes, ūdeļādu kažoks, kas apslēpj skolnieces formas tērpu, uz matu sprogām uztupināts ekstravagants mazs samta lanc- kariņš, ko dēvē par cepuri — un seja — o jā, seja. Sārts smiņķis, pūderis, lūpu zīmulis, skropstu tuša? Kāda patiesībā izskatās šīs ātru pārvērtību mākslinieces īstā seja? Laikam viens dievs to zina! Bet jūs, mademoiselle, jūs pati esat bieži redzējusi, kā neveikla skolniece gandrīz kā pasakā pārvēršas par valdzinošu, rūpīgi koptu jaunu dāmu, ko ieved sabiedrībā.

Mis Poupai aizrāvās elpa.

—    Vai jūs gribat teikt, ka Vinija Kinga pārģērbās par…

—     Ne jau Vinija Kinga — nē. Viniju nolaupīja, vedot cauri Londonai. Viņas vietu ieņēma ātro pārvērtību māksliniece. Mis Bēršova nebija Viniju Kingu nekad redzējusi. Kā lai viņa zinātu, ka skolniece ar taisnajiem matiem un stīpiņu ap zobiem nemaz nav Vinija Kinga? Tiktāl nu būtu veicies, taču viltvārde nevarēja atjauties patiešām ierasties te, jo jūs pazināt īsto Viniju. Tāpēc zināmā brīdī Vinija pazūd tualetē un atgriežas kā nez kāda Džima Eliota sieva: šī zeļļa pasē tāda patiešām ierakstīta! Gaišmatainās bizes, brilles, šķeterētas dzijas zeķes, zobu stīpiņa — tas viss aizņem mazu vietu. Taču izturīgās, nepievilcīgās kurpes un angļu gaumes cepure, ko nevar salocīt — no šiem priekšmetiem jāatbrīvojas citādi: tos izmet ārā pa logu. Vēlāk īsto Viniju atgādā pāri kanālam — neviens nempklē slimu, pa pusei apdullinātu bērnu, ko ved no Anglijas uz Franciju — un mierīgi izceļ no automašīnas un nogulda šosejas malā. Ja viņai visu laiku dots skopolamīns, viņa no tā, kas noticis, atcerēsies ļoti maz.

Mis Poupa platām acīm vērās Brkilā Puaro. — Bet kāpēc? — viņa noprasīja. — Kāds iemesls bija tādai bezjēdzīgai maskarādei?

—     Vinijas bagāža! — Puaro nopietni atbildēja. — Sie ļaudis gribēja atvest kaut ko slepus no Anglijas uz Franciju — kaut ko tādu, ko meklēja visi muitas darbinieki, proti, zagtu mantu. Bet kura vieta ir drošāka par skolnieces ceļasomu? Jūs, mis Poupa, esat plaši pazīstama; jūsu mācību iestāde pamatoti bauda labu slavu. Ziemeļu stacijā mazo pansionāta iemītnieču ceļasomas izlaiž cauri muitai en blocK Tā taču ir mis Poupas labi pazīstamā angļu skola! Un tad, pēc bērna nolaupīšanas, ir gluži dabiski, ja atsūta cilvēku — šķietami no prefektūras — un tas aizved bērna .bagāžu, vai ne?

Erkils Puaro pasmaidīja.

—    Taču, paldies dievam, skolas kārtība prasa, lai ceļasomas pēc atbraukšanas tiktu izkravātas — un somā ir dāvana jums no Vinijas… tikai ne tā pati dāvana, ko Vinija iesaiņojusi Krenčesterā.

Viņš piegāja pie mis Poupas.

—    Jūs atdevāt šo gleznu man. Tagad paskatieties: jums jāatzīst, ka jūsu paraugskolai tā nav piemērotai

Viņš parādīja atrotīto audeklu.

It kā pēc burvju mājiena Krenčesteras tilts bija pazudis. Tā vietā sulīgās krāsās vizēja aina no grieķu senatnes.

Mis Poupa vāri nosarka.

—    Lielisks mākslas darbs … Tomēr … kā jūs sakāt… jāņem vērā, ka vecāki ir jūtīgi. Dažiem no viņiem ir mazliet pašauri uzskati… ja jūs saprotat, ko es gribu teikt…

Mirklī, kad Puaro izgāja no skolas, sākās uzbrukums. Viņu ielenca, apstāja, gandrīz vai nospieda bars meiteņu, resnu, tievu, tumšmatainu, gaišmatainu.

— Мол Dieu! — viņš nomurmināja. — Tas nu patiešām ir amazoņu uzbrukums!

Gara, gaišmataina meitene iesaucās: — Paklīdušas baumas …

Vilnis tuvojās. Puaro atradās ielenkumā. Viņš pazuda jauno, sparīgo sievišķīgo būtņu bangās.

Atskanēja divdesmit piecas dažāda augstuma balsis, taču visas tās izrunāja vienu un to pašu svarīgo frāzi: — Monsieur Puaro, vai jūs ierakstīsit savu vārdu manā autogrāfu grāmatā?

GADĪJUMS AR LIELISKO KALPONI

—           Ai, lūdzu, kundze, vai es drīkstētu mazliet ar jums parunāt?

Varētu domāt, ka tāds lūgums ir pilnīgi aplams, jo Edna, mis Mārplas kalponīte, šobrīd jau runāja ar savu saimnieci.

Tomēr mis Mārpla, teikto saprazdama, tūdaļ sacīja: — Protams, Edna. Nāciet iekšā un aizveriet durvis. Kas noticis?

Paklausīgi aizdarījusi durvis, Edna paspēra pāris soļu tālāk istabā, burzīdama pirkstos priekšauta stūri, un vairākas reizes norija kaklā sakāpušo kamolu.

—    Nu, Edna? — mis Mārpla iedrošinādama vaicāja.

—           Ai, lūdzu, kundze, runa ir par manu māsīcu Gle- diju. Redzat, viņa zaudējusi vietu.

—           Vai dieniņ, tāda vēsts mani apbēdina. Viņa strādāja Oldholā, vai ne, pie … Skinnera … Skinnera jaunkundzēm?

—           Jā, kundze, tas tiesa, kundze. Un Gledija ir par to traki uztraukusies … nudie, traki uztraukusies.

—           Bet Glēdisa arī agrāk ir diezgan bieži mainījusi vietas, vai ne?

—           Jā gan, kundze. Viņai, tai Gledijai, vienādi vien sagribas ko jaunu. Tā vien liekas, ka viņa nekad nevar kaut kur pa īstam rimties, ja jūs saprotat, ko es gribu sacit. Bet, redzat, vietu arvien uzteica viņa pati.

—    Un šoreiz ir otrādi? — mis Mārpla strupi noprasīja.

—    Jā, kundze, un tāpēc Gledija ir traki uzbudusi.

Mis Mārpla izskatījās mazliet pārsteigta. Viņa atcerējās Glēdisu, kas savās «brīvajās dienās» šad tad nāca tēju dzert, atcerējās viņu kā resnu meitieti ar sīkiem smiekliņiem un nesatricināmi nosvērtu iedabu.

—    Redzat, kundze, — Edna turpināja, — svarīgi ir, kā tas noticis un kā mis Skinnere Gledijā paskatījusies.

—    Kā tad mis Skinnere paskatījās? — pacietīgi taujāja mis Mārpla.

Šoreiz Edna varēja pastāstīt notikušo visos sīkumos.

—    Ai, kundze, Gledijai tas bija briesmonīgs trieciens. Redzat, pazuda viena no mis Emīlijas saktām, un sacēlās tāds tracis kā nekad: protams, nevienam nepatīk, ka notiek tādas lietas; tas bojā garastāvokli, kundze, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Un Gledija palīdzēja meklēt pa visiem kaktiem, un mis Lavīnija sacīja, ka izsaukšot policiju, un tad sakta atradās, tā bija iegrūsta tualetes galda atvilktnē pašā dibenā, un Gledijai novēlās kā akmens 110 sirds. Bet tieši tūlīt nākamajā dienā saplīsa šķīvis, un mis Lavīnija uz karstām pēdām izdrāzās no istabas un pateica Gledijai, ka pēc mēneša viņa varot iet, kur deguns rāda. Un Gledija jauš, ka tas nevar būt šķīvja dēj, mis Lavīnija tikai izmanto ieganstu, un tas gan būs tās pašas saktas dēļ: viņas domā, ka Gledija to nočiepusi un, kad pieminēja policiju, atlikusi atpakaļ, un to nu Gledija nedarītu, diessodāmen, nekad ar ne, un viņa jauš, ka tas tiks izkladzināts visiem un nerunās viņai par labu, un jūs zināt, kundze, ko visu tas meitenei nozīmē.

Mis Mārpla pamāja ar galvu. Lai gan viņai sevišķi nepatika pašpārliecinātā, plātīgā Glēdisa, viņa ne mirkli nešaubījās par meičas neviltoto godīgumu un varēja gluži labi iedomāties, ka notikums viņu katrā ziņā satraucis.

—    Jūs, kundze, jau laikam nevarētu nekā palīdzēt? — skumji vaicāja Edna.

—    Pasakiet, lai viņa nedara nekādas muļķības, — noteikti noskaldīja mis Mārpla. — Ja viņa saktu nav ņēmusi — un es esmu pārliecināta, ka viņa to nav darījusī — tad viņai nav iemesla uztraukties.

—    Tas nokļūs visu mutē, — nelaimīgi iebilda Edna.

—     Man … hm… šo pēcpusdienu uz to pusi jāiet, — teica mis Mārpla. — Es parunāšu ar abām Skinnera jaunkundzēm.

—    Ai, paldies, kundze, — Edna tencināja.

Oldhola bija liela Viktorijas valdīšanas laikā celta māja, ko iejoza meži un parki. Tā kā bija pierādījies, ka māju tās sākotnējā iekārtojumā neviens negrib īrēt un pirkt, kāds uzņēmīgs spekulants bija sadalījis to četros dzīvokļos ar centrālapkuri un siltu ūdeni, bet zemes gabalu nodevis īrnieku koplietošanā. Eksperiments izrādījās veiksmīgs. Kāda bagāta, ekscentriska veca dāma ar savu kalponi mita vienā dzīvoklī. Vecā dāma gaužām mīlēja putnus un katru dienu cienāja savus spārnotos draugus. Pensionēts tiesnesis ar sievu, atgriezušies dzimtenē no Indijas, īrēja otru dzīvokli. Ļoti jauns, nesen precējies pārītis dzīvoja trešajā, un ceturtajā tikai pirms diviem mēnešiem bija apmetušās divas neprecētas dāmas, uzvārdā Skinneres. Visu četru ģimeņu attiecības bija ļoti atturīgas, jo tām nevienai nebija nekā kopīga ar citām. Īpašnieks, kā stāstīja, teicis, ka tas esot lieliski. Viņš baidījās no draudzībām, kurām seko atsvešināšanās un pēc tam sūdzības.

Mis Mārpla pazina visus īrniekus, lai gan tuvāk nepazina nevienu no tiem. Vecāko mis Skinneri, mis La- vīniju, varēja dēvēt par firmas strādājošo locekli. Mis Emīlija, jaunākā, pavadīja gandrīz augas dienas gultā, jo viņu mocīja daždažādas slimības, kuras, pēc Sentmē- rimīdas iemītnieku uzskatiem, bija lielā mērā iedomu augļi. Vienīgi mis Lavīnija no sirds ticēja, ka māsai lemta mocekles dzīve un ka tā pacietīgi panes visas savas nelaimes, tādēļ pati labprāt tēloja izsūtāmo un tekalēja turp un atpakaļ starp ciematu un māju pēc lietām, kuras «manai māsai pēkšņi iekārojušās».

Pēc Sentmērimīdas iemītnieku uzskatiem, ja mis Emīlijas ciešanas būtu kaut pusi tik lielas, kā šī dāma daudzināja, viņa jau sen būtu aizsūtījusi pēc ārsta Heidoka. Taču, ja mis Emīlijai deva šādu mājienu, viņa augstprātīgā izskatā aizvēra acis un nomurmināja, ka viņas kaites neesot nekādas vienkāršās — tās mulsinājušas Londonas labākos speciālistus; kāds brīnišķīgs jauns dziednieks sācis lietot ārkārtīgi progresīvu ārstniecības metodi, un viņa patiesi cerot sagaidīt no tās veselības uz

labošanos. Vienkāršs praktizējošais ārsts droši vien neapjēgtu no šīs slimības neko.

— Un, pēc manām domām, — pavēstīja vaļsirdīgā mis Hārtnela, — viņa dara ļoti gudri, nesūtīdama pēc vietējā ārsta. Mūsu mīļais Heidoks savā bezrūpīgajā manierē pateiktu šai dāmai, ka viņai nekas nekaiš: lai ceļas augšā un netaisa pekstiņus I Tas viņai būtu ļoti veselīgi!

Tomēr, tā kā šādi despotiski dziedniecības līdzekļi netika pielietoti, mis Emīlija tāpat kā agrāk joprojām vāļājās pa dīvāniem, apkrāvusies ar jocīgām mazām tablešu kārbiņām, noraidīja gandrīz jebkuru sev pagatavotu ēdienu un pieprasīja ko citu — parasti kaut ko grūti un sarežģīti dabūjamu.

Mis Mārplai durvis atvēra «Gledija», kas izskatījās no- māktāka, nekā mis Mārpla spēja iedomāties. Dzīvojamā istabā (ceturtajā daļā no iepriekšējās viesistabas, kas bija pārdalīta ēdamtelpā, dzīvojamā istabā, vannas istabā un kalpones kambarīti) mis Lavīnija piecēlās, lai apsveicinātos ar mis Mārplu.

Lavīnija bija garš, kārns, kaulains sievišķis gadu piecdesmit vecumā. Viņai bija zema balss un strups runas veids.

—    Priecājos, jūs redzot, — viņa sacīja. — Emīlija guļ… nabadzīte šodien jūtas slikti. Ceru, ka gribēs jūs satikt… tas uzlabotu viņas garastāvokli — bet ir reizes, kad viņa negrib redzēt nevienu. Nabadzīte, viņa ir ārkārtīgi pacietīga.

Mis Mārpla atbildēja ar kādu pieklājības frāzi. Galvenais sarunu temats Sentmērimīdā bija kalpotāji, tāpēc nebija grūti sarunu novirzīt uz tiem. Mis Mārpla teicās dzirdējusi, ka no Skinnera jaunkundzēm aizejot «tā jaukā meitene» Glēdisa Holma.

Mis Lavīnija pamāja ar galvu.

—    No nākamās trešdienas par nedēļu. Zināt, viņa plēsa gan šo, gan to. Tā jau nu nevar.

Mis Mārpla nopūtās un sacīja, ka šajos laikos visiem ar kaut ko jāsamierinoties. Esot tik grūti pierunāt, lai kalpones nāktu dzīvot uz laukiem. Vai mis Skinnere patiešām domājot, ka esot prātīgi šķirties no Glēdisas?

—    Zinu, cik grūti ir dabūt kalpones, — atzina mis Lavīnija. — Deverū ģimenei nav nevienas — bet par to es nebrīnos — mūžam ķildojas, visu nakti skan džezs — maltītes jāpadod, kad vien iegribas — tai jaunajai dāmai galīgi nav jēgas par saimniekošanu. 2ēl viņas vīra! Un no Lārkiniem ari nupat aizgājusi kalpone. Protams, ko tur var gribēt: tiesnesim tik nejauks raksturs, un bez tam viņš vēl sešos no rīta pieprasa Chota Hazrikā viņš to sauc, un misis Lārkina allažiņ tik rosās kā nemiera gars, tā ka par to es arī nebrīnos. Misis Kārmaiklas Dženete, protams, nav no tām, kas maina vietas — bet, pēc manām domām, viņa ir traki pretīgs sievišķis un veco dāmu neizsakāmi terorizē.

—    Vai tad tādā gadījumā jūs nepārdomāsit savu lēmumu par Glēdisu? Viņa, nudien, ir jauka meitene. Es pazīstu visu viņas ģimeni; ļoti godīgi un labi ļaudis.

Mis Lavīnija papurināja galvu.

—    Man ir savi iemesli, — viņa svarīgi noteica.

—    Kā dzirdēju, jums bijusi pazudusi sakta… — nomurmināja mis Mārpla.

—    Kas nu palaidis muti? Laikam jau tas skuķis. Vaļsirdīgi runājot, esmu gandrīz pārliecināta, ka viņa to bija paņēmusi. Un tad sabijās un atlika atpakaļ — bet skaidrs, neko nevar apgalvot, ja nav pilnīgas pārliecības. — Mis Lavīnija sāka runāt par ko citu. — Nāciet gan, lūdzu, un apciemojiet mis Emīliju, mis Mārpla. Tas viņai noteikti nāktu par labu.

Mis Mārpla lēnprātīgi sekoja mis Lavīnijai, kas pieklauvēja pie durvīm, saņēma atļauju ieiet un ieaicināja viešņu pašā labākajā istabā, kur valdīja puskrēsla, jo žalūzijas bija pa pusei nolaistas. Mis Emīlija gulēja gultā, acīmredzot izbaudīdama drūmo pustumsu un tīksminādamās par pašas neizsakāmajām ciešanām.

Skopā gaisma ļāva saskatīt, ka viņa ir gļēva izskata kārna būtne ar sirmot sākušu dzeltenu matu ērkuli, kas bija nekārtīgi sasprausts ap galvu, tā ka gan šur, gan tur spraucās ārā kāda sproga un visa frizūra atgādināja putna ligzdu, ar kuru nevarētu lepoties neviens ar pašcieņu apveltīts lidonis. Gaiss istabā oda pēc odekolona, sakaltušiem cepumiem un kampara.

Pievērusi plakstus, Emīlija Skinnere smalkā, vārgā balsī paskaidroja, ka šodien esot «viena no viņas melnajām dienām».

—    Pats ļaunākais vārgdienim ir tas, — melanholiski runāja mis Emīlija, — ka viņš zinā, kāda nasta ir visiem, kas dzīvo viņam līdzās. La vīni ja ir ļoti laba pret mani. Lavij, mīļā, man patiešām negribas tevi apgrūtināt, bet kaut jel manu termoforu varētu piepildīt tā, kā man ir ērti — ja tas ir pārāk pilns, tad tas mani tik ļoti spiež, taču, ja nav pietiekami piepildīts, tūliņ atdziest!

—    Piedod, dārgā. Padod termoforu. Es mazliet noliešu nost.

—    Ja jau tu lej, varbūt varētu to piepildīt no jauna. Sausiņu laikam mājās nav… nē, nē, nekas. Varu iztikt bez tiem. Vāju tēju un citrona šķēlīti… ak, citronu nav? Nē, bez citrona es tēju gan nevaru dzert. Piens laikam šorīt bija drusku ieskābis. Un nu man šķiet gluži pretīgi dzert tēju ar pienu. Nekas. Varu iztikt bez tējas. Vienīgi… es jūtos tik gurda. Stāsta, ka austeres esot barojošas. Diez vai man kāds pārītis garšotu? Nē, nē, tev būs pārāk - apgrūtinoši tik vēlā stundā doties tās meklēt. Es varu pagaidīt līdz rītam.

Lavīnija izgāja no istabas, nobubinādama kaut ko nesakarīgu par braukšanu ar riteni uz ciematu.

Mis Emīlija vārgi uzsmaidīja viešņai un piezīmēja, ka viņai ļoti negriboties kādu apgrūtināt.

Tovakar mis Mārpla pastāstīja Ednai, ka laikam gan viņas gājiens diemžēl beidzies ar neveiksmi.

Viņa jutās visai noraizējusies, izdzirdot, ka baumas par Glēdisas negodīgumu jau izplatās pa visu ciematu.

Pasta kantorī mis Vederbija ņēmās viņu pārliecināt: — Dārgā Džeina, viņas iedevušas Glēdisai rakstisku atsauksmi, ka viņa ir izpildiga, prātīga un cienījama, bet nekas nav minēts par godīgumu. Man tas liekas gaužām zīmīgi! Esmu dzirdējusi, ka tur bijušas nepatikšanas ar kādu saktu. Manuprāt, kaut kas jau nu tur, zināt, ir bijis, mūsdienās neviens neatlaiž kalpones, ja nav nekā nopietna. Citu atrast viņām būs grūti. Meičas gluži vienkārši uz Oldholu neies. Brīvdienās viņām gribas nākt mājās. Jūs redzēsit, Skinneres citu nesameklēs, un tad varbūt tai pretīgajai hipohondriķei vajadzēs celties augšā un kaut ko darīt!

Liela bija ciematnieku vilšanās, kad kļuva zināms, ka Skinneru jaunkundzes ar aģentūras starpniecību nolīgušas jaunu sievieti, kura, kā mis Lavīnija stāstīja, esot īsts kalpones paraugs.

—    Atsauksmē par trīs gadu darbu viņa ārkārtīgi silti ieteikta, viņai labāk patīkot strādāt uz laukiem un viņa pat prasot mazāku algu nekā Glēdisa. Es patiešām uzskatu, ka mums uzsmaidījusi liela laime.

—    Jā, tiesa kas tiesa, — atteica mis Mārpla, kam to visu vecākā mis Skinnere pavēstīja zivju veikalā. — Nudien, izklausās pārāk skaisti, lai būtu patiesi.

Sentmērimīdas iemītnieki nolēma, ka pēdējā brīdī pa- raugkalpone pārdomās un neieradīsies.

Tomēr neviena no šīm prognozēm nepiepildījās, un ciematnieki varēja nolūkoties, kā šis mājsaimnieču dārgums, vārdā Mērija Higinsa, Rīda taksometrā izbrauc cauri ciematam uz Oldholu. Visi bija spiesti atzīt, ka viņa labi izskatās un ir ārēji cienīga, Joti glīti ģērbusies sieviete.

Kad mis Mārpla nākamreiz ieradās Oldholā, lai vervētu dāmas, kas Sentmērimīdas vikāra organizētajā labdarības sarīkojumā stāvētu stendos un pārdotu mantas, Mērija Higinsa atvēra viņai durvis. Viņa katrā ziņā izskatījās augstākā mērā labi, bija varbūt gadus četrdesmit veca, ar kārtīgi sasukātiem melniem matiem, sārtiem vaigiem, apaļīgu augumu, ģērbusies atturīgi melnā kleitā ar baltu priekšautiņu un cepurīti — «tieši kā agrāko laiku priekšzīmīgās kalpones» (tā vēlāk attēloja mis Mārpla) — un savam stāvoklim piemērotu klusu, godbijīgu balsi, kas tik ļoti atšķīrās no Glēdisas skaļās, čerkstošās rīkles.

Mis Lavīnija vairs nebūt nelikās tik notrenkāta kā parasti un, lai gan nožēloja, ka nevarēšot stāvēt stendā, jo esot jārūpējas par māsu, tomēr ziedoja glītu naudas summiņu un apsolīja nosūtīt spalvu slaukāmos un mazbērnu zeķītes.

Mis Mārpla piezīmēja, ka mis Lavīnijai laikam tagad klājoties labāk.

—    Es patiešām jūtu, ka esmu daudz parādā Mērijai. Labi, ka man pietika apņēmības tikt vaļā no tās otrās. Mērija patiešām ir nenovērtējama. Labi gatavo, brīnišķīgi apkalpo pie galda un tur mūsu dzīvoklīti pedantiski tīru — putekļus no matračiem klapē katru dienu. Un pret Emīliju viņa, nudien, ir kolosāla!

Mis Mārpla steidzīgi apjautājās par Emīliju.

—    Ai, nabadzīte pēdējā laikā pavisam sanīkusi. Protams, viņa jau tur neko nevar darīt, bet dažreiz tāpēc patiešām ir grūti. Iekāro kaut kādu ēdienu, bet, kad to pagatavo, tad teic, ka patlaban nevarot iedabūt iekšā — un tad pēc pusstundas grib to pašu, bet ēdiens jau nostāvējies un jātaisa atkal no jauna. Skaidrs, ka tas prasa daudz darba — taču Mērija laimīgā kārtā, šķiet, nemaz neņem to galvā. Viņa saka: esot pieradusi kopt slimniekus un viņus saprotot. Tas ir liels atspaids.

—    Vai dieniņ, — teica mis Mārpla. — Ir nu gan jums laime.

—    Jā, nudien. Tik tiešām liekas, ka Mērija atsūtīta pai atbildi uz mūsu lūgšanām.

—    Tas viss, ko jūs stāstāt par viņu, izklausās pārāk skaisti, lai būtu patiesi, — iebilda mis Mārpla. — Es jūsu vietā … hm .'.. maķenīt piesargātos.

Lavīnija Skinnere palaida šīs piezīmes būtisko jēgu gar ausīm. — O, varat man ticēt, — viņa sacīja, — ka es pūlos, cik iespējams, lai viņa justos te labi. Nezinu, ko darītu, ja viņa aizietu.

—    Nedomāju, ka viņa aizies, pirms būs aiziešanai nobriedusi, — atteica mis Mārpla, cieši lūkodamās namamātē.

—    Ja nav jāraizējas par saimniecību, — mis Lavīnija pļāpāja tālāk, — noveļas gluži kā akmens no sirds, vai ne? Kā skolojas jūsu Edna?

—    Tīri labi. Nav jau viņa tāda kā jūsu Mērija. Taču par Ednu es zinu visu, viņa ir mūsu ciemata meitene.

Iziedama priekšnamā, viņa dzirdēja, kā slimniece paceltā balsī neapmierināta žēlojas: — Sī komprese ir pilnīgi izsusējusi — dakteris Alertons īpaši pieteica, lai to pastāvīgi samitrina. Nekas, nekas, lai stāv. Es vēlos tasi tējas un vārītu olu — atcerieties, tā jāvāra tieši trīs ar pusi minūtes… un atsūtiet pie manis mis Lavīniju.

Prasmīgā Mērija parādijās guļamistabas durvīs un, pavēstījusi mis Lavīnijai: — Kundze, mis Emīlija jūs sauc, — nonāca lejā, lai izlaistu ārā mis Mārplu, iepriekš palīdzēdama viņai uzvilkt mēteli un nevainojamā manierē pasniegdama lietussargu.

Mis Mārpla to paņēma, taču tas nokrita zemē un, kad vecā dāma noliecās, lai to paceltu, viņai izslīdēja no rokām somiņa un atsprāga vaļā. Mērija pieklājīgi pasniedza izbirušos sīkumus — kabatas lakatiņu, piezīmju grāmatiņu, vecmodīgu ādas naudasmaku, divus šiliņus, trīs penijus un svītrotu piparmētru konfekti.

Paņemdama konfekti, mis Mārpla izskatījās samulsusi.

—     Vai dieniņ, to droši vien pastrādājis misis Klemen- tas mazais puisēns. Atceros, ka viņš, konfekti sūkādams, paņēma manu somiņu, lai parotaļātos. Noteikti viņš to iebāzis somiņā. Briesmīgi lipīga, vai ne?

—    Vai izmest to ārā, kundze?

—    Vai jūs būtu tik laipna? Liels, liels paldies.

Mērija noliecās, lai paceltu pēdējo priekšmetu, mazu spogulīti. Atguvusi šo dārgumu, mis Mārpla kaismīgi iesaucās: — Kāda laime, ka tas nav saplīsis!

To teikusi, viņa devās projām. Mērija pieklājīgi, ar pilnīgi neizteiksmīgu seju palika stāvam pie durvīm, turēdama rokā svītraino konfekti.

Vēl desmit dienas Sentmērimīdai bija pacietīgi jānoklausās stāsti par mis Lavīnijas un mis Emīlijas izcilās kalpones lieliskajām īpašībām.

Vienpadsmitajā dienā ciematnieki pamodušies izdzirda gaidīto sensāciju.

Paraugkalpone Mērija bija pazudusi! Viņas gulta nebija aiztikta, un parādes durvis pamestas vaļā. Naktī viņa klusi bija izšmaukusi ārā.

Taču pazudusi bija ne vien Mērija! Pazudušas bija divas mis Lavīnijas saktas un pieci gredzeni, kā arī trīs gredzeni, karulis, rokassprādze un četras saktas, kas piederēja mis Emīlijai!

Ar to katastrofa sākās.

Jaunā misis Deverū bija zaudējusi savus briljantus, ko tika turējusi neaizslēgtā atvilktnē, kā arī dažas vērtīgas zvērādas, kas viņai bija uzdāvātas kāzās. Tiesnesim un viņa sievai arī bija paņemtas dārglietas un zināma naudas summa. Visvairāk bija cietusi misis Kārmaikla. Viņai piederēja ne vien vairāki ļoti vērtīgi dārgakmeņi, bet viņa turēja dzīvoklī arī lielu naudas summu, kas bija izgaisusi. Dženetei tieši bijis brīvais vakars, un viņas saimniece parasti mijkrēslī pastaigājās pa dārzu, saukdama putnus un birdinādama tiem maizes drusciņas. Likās skaidrs, ka priekšzīmīgajai Mērijai bijušas atslēgas, kas atdarījušas visus dzīvokļus!

Jāatzīst, ka Sentmērimīdas iedzīvotāji izjuta zināmu Jaunu prieku: mis Lavīnija bija tā plātījusies ar savu kolosālo Mēriju!

— Un mums visu laiku, dārgā, bija jāklausās, kā slavē parastu zagli.

Sekoja interesants atklājums. Mērija bija ne vien izgaisusi bez pēdām; satraukumu piedzīvoja arī aģentūra, kas bija viņu atsūtījusi un galvojusi par rekomendācijām. Sl aģentūra konstatēja, ka Mērija Higinsa, kura bija griezusies ar lūgumu pēc darba un iesniegusi atsauksmes, patiesībā nekad nebija eksistējusi. Vārds bija īsts: tā sauca kalponi, kas bija strādājusi, pie reālas personas, proti, pie kāda anglikāņu dekāna māsas, taču īstā Mērija Higinsa mierīgi dzīvoja kaut kur Kornvelā[47].

— Gudri nostrādāts, — bija spiests atzīt inspektors Sieks. — Un, pēc manām domām, šī sieviete strādā kopā ar kādu bandu. Pirms gada gandrīz tāpat notika Nortam- berlendā[48]. Zagto mantu pēdas tā ari nesadzina un zagli nenoķēra. Mēs Mačbenemā tomēr būsim viltīgāki!

Inspektors Sieks allaž jutās visai pašpaļāvīgs.

Taču nedēļas ritēja, bet Mērija Higinsa joprojām atradās brīvībā uņ varēja līksmot uzvaras priekā. Inspektors Sieks divkāršoja enerģiju.

Mis Lavīnija birdināja asaras, mis Emīlija tā uztraucās un jutās tik nobiedēta par savu veselības stāvokli, ka pat aizsūtīja pēc vietējā ārsta Heidoka.

Visiem ciematniekiem gaužām gribējās zināt, ko viņš domā par mis Emīlijas daudzināto slikto veselību, taču, dabiski, iztaujāt ārstu nevarēja. Interesentu rīcībā tomēr nonāca apmierinoši fakti: tos piegādāja misters Miks, aptiekāra palīgs, kas flirtēja ar Klēru, misis Praisas-Rid- lijas kalponi. Kļuva zināms, ka dakteris Heidoks parakstījis asafoitidas[49] un baldriāna mikstūru — kā misters Mīks paskaidroja, tas esot parastais līdzeklis, ko dodot simulantiem armijā!

Drīz pēc tam izplatījās ziņa, ka mis Emīlija, neapmierināta ar sniegto medicīnisko palīdzību, pavēstījusi: būdama tik vārga, viņa uzskatot par savu pienākumu dzīvot tā Londonas speciālista tuvumā, kurš viņas slimību izprotot. Tas būšot arī tikai godīgi attiecībā pret Lavīniju.

Izlika paziņojumu, ka dzīvoklis izīrējams.

Pagāja nedaudz dienu un mis Mārpla, piesarkusi un uztraukta, ieradās Mačbenemas policijas iecirkni un pajautāja pēc inspektora Sieka.

Inspektoram Siekam mis Mārpla nepatika. Taču viņš zināja, ka policijas prefekts, pulkvedis Melčets, domā citādi. Tāpēc viņš, gan nelabprāt, tomēr veco dāmu pieņēma.

—    Labdien, mis Mārpla! Ar ko varu jums pakalpot?

—    Vai dieniņ, — teica mis Mārpla, — baidos, ka jūs steidzaties.

—    Daudz darba, — sacīja inspektors Sieks, — taču kādu brītiņu varu atlicināt.

—    Vai dieniņ, — izsaucās mis Mārpla. — Ceru, ka pratīšu savu sakāmo arī pienācīgi pateikt. Zināt, ir tik grūti paskaidrot savas domas, vai ne? Nē, varbūt jūs nezināt. Bet, redzat, tā kā es neesmu moderni audzināta… man, zināt, bija tikai mājskolotāja, kas mācīja vienīgi Anglijas karaļu dzimšanas un miršanas gadus un sniedza šādas tādas vispārīgas zināšanas — ar kādu uzvedību var krist uz nerviem un tamlīdzīgi. Piemēram, kā domāt loģiskā secībā. Taču kā nenovirzīties no temata, zināt, mums nemācīja. Es novirzīties gan negribu. Runa ir, zināt, par mis Skinneres kalponi Glēdisu.

—    Mēriju Higinsu, — pārlaboja inspektors Sieks.

—    Kā tad, tā bija otrā kalpone. Taču es domāju Glēdisu Holmu — viņa ir diezgan vīzīga meiča un pārāk pašapmierināta, tomēr ļoti godīga, nudien, un ir tik svarīgi, lai to atzītu.

—    Cik zinu, pret viņu līdz šim nekāda apsūdzība nav ierosināta, — norūca inspektors.

—    Nē, es zinu, ka apsūdzības nav — bet tas padara stāvokli vēl ļaunāku. Jo, redzat, cilvēki joprojām domā gan šo, gan to. Vai dieniņ — es zināju, ka paskaidrot mācēšu slikti. Patiesībā es domāju, ka vissvarīgāk ir atrast Mēriju Higinsu.

—    Protams, — sacīja inspektors Sieks. — Vai jums būtu kādi priekšlikumi?

—    Nu, faktiski ir, — teica mis Mārpla. — Vai drīkstu jums ko pajautāt? Vai jums nenoderētu pirkstu nospiedumi?

—    A, — novilka inspektors Sieks, — šai ziņā viņa mūs pārspējusi viltībā. Lielāko daļu savu darba veikusi gumijas cimdos vai saimniecības cimdos, kā šķiet. Un bijusi piesardzīga — savā guļamistabā un pie izlietnes visu apslaucījusi. Es tanī mājā neatradu nevienu pirkstu nospiedumu!

—    Ja jums tādi būtu, vai tie palīdzētu?

—     Iespējams gan, kundze. Varbūt Skotlendjardā tos pazīst. Es teiktu, ka šis nav viņas pirmais veikums!

Mis Mārpla mundri pamāja ar galvu. Viņa attaisīja somiņu un izņēma no tās nelielu kartona kastīti. Tajā atradās mazs, vatē ietīts spogulītis.

—     Tas ir manas somiņas spogulītis, — paskaidroja mis Mārpla. — Uz tā ir Higinsas pirkstu nospiedumi. Manuprāt, tiem vajadzētu būt apmierinošiem — īsu mirkli pirms tam viņa pieskārās ārkārtīgi lipīgai vielai.

Inspektors Sieks stīvi vērās mis Mārplā.

—    Vai jūs tos paņēmāt tīšām?

—    Protams.

—    Tātad jums viņa likās aizdomīga.

—    Nu, zināt, man patiešām iešāvās prātā, ka Higinsas notēlojums ir pārāk skaists, lai būtu patiess. Es to atklāti pateicu mis Lavīnijai. Taču viņa nelikās šo mājienu manām. Es diemžēl, inspektor, zināt, neticu paraugcilvē- kiem. Lielākajai daļai no mums ir trūkumi — un mājkalpotāju trūkumi atklājas ļoti ātri!

—     Nu, — atgūdams līdzsvaru, teica inspektors Sieks. — Esmu patiešām pateicīgs. Pirkstu nospiedumus mēs aizsūtīsim Skotlendjardam un palūkosimies, kas viņiem sakāms.

Viņš aprāvās. Mis Mārpla bija noliekusi galvu mazliet uz vienu pusi un raudzījās viņā ar visai zīmīgu skatienu.

—    Jūs, inspektor, laikam negribētu apsvērt, vai nederētu palūkoties tuvāk pie mājām?

—    Ko jūs ar to gribat teikt, mis Mārpla?

—    To ir ļoti grūti paskaidrot, taču, ja uzduramies kādai dīvainībai, mēs to ievērojam. Kaut gan dīvainības bieži var būt tīrie sīkumi. Zināt, es visu laiku to jutu: es runāju par Glēdisu un saktu. Viņa ir godīga meiča; saktu viņa nebija ņēmusi. Kāpēc tādā gadījumā mis Skin- nere uzskatīja, ka viņa to darījusi? Mis Skinnere nav muļķe, nebūt ne! Kāpēc viņa tik dedzīgi vēlējās, lai aizietu tāda meiča, kas bija laba kalpone, turklāt, ja kalpotājus dabūt ir grūti? Zināt, tas šķita dīvaini. Tā nu es lauzīju galvu. Ilgi un dikti lauzīju galvu. Un ievēroju vēl kādu dīvainību! Mis Emīlija ir hipohondriķe, taču viņa ir pirmā hipohondriķe, kas uz karstām pēdām nav sūtījusi pēc kāda ārsta. Hipohondriķi ārstus dievina. Mis Emīlija ne.

—    Uz kādām domām jūs gribat uzvedināt, mis Mārpla?

—     Zināt, es gribu uzvedināt uz domām, ka mis La- vīnija un mis Emīlija ir dīvaini cilvēki. Mis Emīlija gandrīz cauras dienas pavada tumšā istabā. Un, ja viņas matu ērkulis nav parūka, tad es… es esmu ar mieru apēst savu šinjonu! Un es gribu teikt tā — tievai, bālai, sirmai pinkšķei ir pilnīgi iespējams būt arī apaļīgai, melnmatainai sārtvaidzei. Ciktāl sniedzas manas zināšanas, neviens nekad nav redzējis mis Emīliju un Mēriju Higinsu vienlaicīgi. Viņai bija atliku likām laika, lai dabūtu visu atslēgu nospiedumus, atliku likām laika, lai izpētītu visu, ko vajadzēja uzzināt par citiem īrniekiem, un lai tad… tiktu vaļā no vietējās kalpones. Mis Emīlija kādu nakti ņipri nosoļo krietnu ceļa gabalu un nākamajā dienā ierodas stacijā Mērijas Higinsas izskatā. Un vēlāk Mērija Higinsa īstajā brīdī nozūd, un nu visi kliedz viņai nopakaļ «ķeriet, turiet»! Es jums pateikšu, kur jūs viņu atradīsit, inspektor. Uz mis Emīlijas Skin- neres dīvāna! Ja neticat man, dabūjiet viņas pirkstu nospiedumus, tomēr jūs redzēsit, ka man ir taisnība! Skin- neres ir divas gudras zagles un, bez šaubām, saistītas ar slīpētu līdzdalībnieku — zagtu mantu slēpēju vai kā nu to sauc. Bet šoreiz viņas neizspruks! Es neļaušu, lai kādu no mūsu ciemata meitenēm iztaisa par negodīgu! Glē- disa Holma ir caurcaurēm godīga, un es to darīšu visiem zināmu! Palieciet sveiki!

Pirms inspektors Sieks atguvās, mis Mārpla bija cēli izsoļojusi ārā.

—    Se tev nu bija! — viņš noburkšķēja. — Varbūt viņai taisnība,

Viņš drīz pārliecinājās, ka mis Mārplai atkal ir taisnība.

Pulkvedis Melčets uzteica Sieku par prasmīgi veiktu izmeklēšanu, un mis Mārpla uzlūdza Glēdisu pie Ednas uz tēju un nopietni aprunājās ar viņu, ka, nākamreiz dabūjot labu vietu, nav vairs tās jāmaina kā cimdi.

SLEPKAVĪBA AR MĒRLENTI

Mis Pollita paņēma klauvējamo un pieklājīgi piedauzīja pie namdurvīm. Pēc piedienīga laika pieklauvēja vēlreiz. Sainis, ko viņa turēja kreisajā padusē, mazliet sagrozījās, un viņa to atkal sakārtoja. Sainī bija misis Spenlovas jaunā zaļā ziemas kleita, gatava uzlaikošanai. Mis Pollitas kreisajā rokā kuļājās melna zīda somiņa, kurā atradās mērlente, adatu spilventiņš un lielas, parocīgas šķēres.

Mis Pollita bija gara un kārna, ar smailu degunu, čokurā savilktām lūpām un plāniem, pelēcīgi sirmiem matiem. Viņa pavilcinājās, pirms pieklauvēja trešo reizi. Palūkojusies sānis, viņa redzēja pa ielu ātri tuvojamies kādu cilvēku. Mis Hārtnela, jautra, norūdīta pret laika apstākļiem, piecdesmit piecus gadus veca, savā parastajā, skaļajā basa balsī uzsauca stāvētājai: — Labdien, mis Pollita!

Šuvēja atņēma: — Labdien, mis Hārtnela. — Viņas sīkā balss skanēja ļoti augsti, un izruna likās ārkārtīgi izsmalcināta. Jaunībā viņa bija strādājusi par istabeni.

—    Piedodiet, — viņa turpināja, — vai jūs gadījumā nezināt — varbūt misis Spenlovas nav mājās?

—    Nav ne mazākās jausmas, — atteica mis Hārtnela.

—    Redzat, stāvoklis ir visai nepatīkams. Man vajadzēja šajā pēcpusdienā uzlaikot misis Spenlovas jauno tērpu. Pusčetros, — viņa teica.

Mis Hārtnela palūkojās rokas pulkstenī. — Patlaban ir mazliet pāri pusčetriem.

—    Jā, es trīsreiz pieklauvēju, bet šķiet, ka tur neviena nav, tāpēc es prātoju: varbūt misis Spenlova piemirsusi un aizgājusi. Parasti gan viņa norunas neaizmirst, un parīt viņa gribēja tērpu jau vilkt mugurā.

Mis Hārtnela iegāja pa vārtiņiem un devās pa celiņu uz «Zeltalietus» mājas durvīm, lai piebiedrotos mis Pol- litai.

—    Kāpēc Glēdisa neatver? — viņa uzstājīgi noprasīja.

—    A, nu, kā tad, ir ceturtdiena — tad Glēdisa ir brīva. Diez vai misis Spenlova nav piemiguši. Jūs laikam nerī- binājāt pietiekami skaļi.

Paņēmusi klauvējamo, viņa sāka bungot no visa spēka un piedevām vēl ņēmās dauzīt pa durvju pildiņiem, turklāt skaņi nokliegdamās: — Ei, jūs tur, iekšā!

Atbildes nebija.

Mis Pollita nomurmināja: — O', droši vien misis Spenlova piemirsusi un kaut kur izgājusi. Pienākšu citreiz. — Un viņa sāka virzīties pa celiņu projām.

—         Muļķības, — mis Hārtnela stingri noteica, — es ņemšu un paskatīšos iekšā pa logiem, vai nevaru ieraudzīt kādu dzīvības zīmi.

Viņa pēc sava paraduma sirsnīgi iesmējās, lai apliecinātu, ka tas ir joks, un pavirši pavērās pa tuvāko logu — pavirši tāpēc, ka gluži labi zināja: telpu ielas pusē misis un misters Spenlovi izmantoja reti, viņiem labāk patika mazā dzīvojamā istaba dārza pusē.

Tomēr, lai cik paviršs bija viņas skatiens, mērķi tas sasniedza. Tiesa, dzīvības zīmes mis Hārtnela neredzēja. Gluži pretēji, viņa pa logu redzēja, ka misis Spenlova guļ kamīna priekšā uz paklāja — mirusi.

— Es, protams, piespiedos nezaudēt galvu, — vēlāk visu pārstāstīdama, teica mis Hārtnela. — Sai Pollitai tak nebūtu ne mazākās jēgas, ko darīt. «Mēs nedrīkstam zaudēt galvu,» es viņai sacīju. «Jūs palieciet te, bet es iešu pasaukt konsteblu Polku.» Pollita noburkšķēja kaut ko, ka negribot palikt viena, bet es i nedomāju klausīties. Ar šitādām tantēm cilvēkam jābūt stingram. Es vienmēr esmu konstatējusi, ka viņām gaužām tīk celt traci. Tā nu es devos prom, bet tieši tobrīd ap mājas stūri iznāca misters Spenlovs.

To teikusi, mis Hārtnela zīmīgi apklusa. Tas ļāva viņas klausītājiem, elpu aizturējušiem, pavaicāt: — Pastāstiet, kāds viņš izskatījās? — Mis Hārtnela tad mēdza turpināt: — Atklāti sakot, man tūlīt radās pret viņu aizdomas! Viņš bija pārāk mierīgs. Viņš itin nemaz nelikās pārsteigts. Un, varat sacīt, ko gribat, nav dabiski, ja vīrs dzird, ka sieva mirusi, un neizrāda par to ne vismazāko satraukumu.

Ar šo paziņojumu visi bija vienisprātis.

Policija ar to arī bija vienisprātis. Tā uzskatīja mistera Spenlova izklaidīgo mieru par tik aizdomīgu, ka nekavējās pārliecināties, kāds ir šī džentlmeņa mantas stāvoklis pēc sievas nāves. Kad atklāja, ka naudīgā puse bijusi misis Spenlova un saskaņā ar testamentu, kas sastādīts drīz pēc laulībām, viņas naudu manto vīrs, policijas aizdomas kļuva vēl lielākas.

Mis Mārpla, pavecāka, neprecējusies sieviete ar patīkamu seju (un, kā daži apgalvoja — ar asu mēli), — kura dzīvoja mājā blakus macītajmuižai, — tika iztaujāta ļoti drīz: pusstundas laikā pēc nozieguma atklāšanas. Pie viņas atnāca policijas konstebls Polks, svarīgā izskatā šķirstīdams piezīmju grāmatiņu. — Ja jums nav nekas pretī, kundze, man jums šis tas jāpavaicā.

—    Vai sakarā ar misis Spenlovas noslepkavošanu? —

jautāja mis Mārpla.

Polks salēcās. — Vai es drīkstu jautāt, kundze, kā jūs to uzzinājāt?

—           No zivīm, — sacīja mis Mārpla. Konsteblu Polku atbilde pilnīgi apmierināja. Viņš pareizi noprata, ka ziņu reizē ar mis Mārplas vakariņu maltīti atnesis zivju tirgotāja dēlēns. — Viņa gujot uz grīdas viesistabā, nožņaugta — laikam ar ļoti šauru jostu, — mis Mārpla rāmi turpināja. — Bet, lai ar ko noziegums izdarīts, šī josta — vai kas nu tas bija — aizvākta.

Polks nikni savieba seju. — Kā šis zellis Freds visu uzzina…

Mis Mārpla viņu aši pārtrauca. — Jūsu formas svārkos iesprausta kniepadata, — viņa piezīmēja.

Konstebls Polks satrūcies paraudzījās lejup. Viņš ņēmās taisnoties. — Saka taču:

«Ja nokritušu kniepadatu pacelsi, Sev kaut ko labu todien iegūsi!»

—           Ceru, ka šis pareģojums piepildīsies. Nu, ko jūs vēlaties man sacīt?

Konstebls Polks atkāsējās un ar svarīgu sejas izteiksmi ieskatījās piezīmju grāmatiņā. — Misters Arturs Spen- lovs, nelaiķes vīrs, sniedza man ziņojumu. Misters Spen- lovs apgalvo, ka divos trīsdesmit, cik nu precizi varot atcerēties, viņam piezvanījusi mis Mārpla un pajautājusi, vai ceturksni pēc trijiem viņš varētu ierasties: mis Mārpla gribot ar viņu par kaut ko aprunāties, Vai tā ir taisnība, kundze?

—    Protams, ka ne, — atteica mis Mārpla.

—           Jūs divos trīsdesmit nezvanījāt misteram Spenlo- vam?

—    Nedz divos trīsdesmit, nedz arī kādā citā laikā.

—           Ā, — sacīja konstebls Polks un ļoti apmierināts ņēmās sūkāt ūsas galiņu.

—    Ko vēl misters Spenlovs teica?

—           Mistera Spenlova vārdi skanēja tā: viņš pēc jūsu lūguma atnācis šurp, iziedams no mājas desmit minūtes pēc trim; kad viņš ieradies šeit, kalpone paskaidrojusi, ka mis Mārplas neesot mājās.

—    Tā nu ir taisnība, — sacīja mis Mārpla. — .Viņš

patiešām te atnācis, tikai es tad biju Sieviešu institūta[50]sanāksmē.

—    A, — konstebls Polks atkal novilka.

—    Sakiet man, konstebl, vai jūs turat aizdomās misteru Spenlovu? — izsaucās mis Mārpla.

—    Pašreizējā izmeklēšanas posmā man neklājas runāt, tomēr man šķiet, te kāds — es nevienu nenosaucu vārdā — pūlas viltīgi maskēties.

—    Vai misters Spenlovs? — mis Mārpla domīgi pavaicāja.

Viņai patika misters Spenlovs. Viņš bija maza auguma kalsens vīriņš, kas runāja stīvi un konvencionāli un izskatījās bezgala cienīgs. Šķita savādi, ka viņš pārnācis dzīvot uz laukiem: visu savu mūžu viņš neapšaubāmi bija pavadījis pilsētās. Mis Mārplai viņš bija atklājis iemeslu: — Jau zēna gados nolēmu, ka reiz dzīvošu laukos un man būs pašam savs dārzs. Man vienmēr ārkārtīgi mīlas bijušas puķes. Sievai, kā zināt, piederēja puķu veikals. Tur es viņu pirmoreiz ieraudzīju.

Tas bija sauss paziņojums, taču aiz tā pavērās romantiska ainava. Jaunāka, glītāka misis Spenlova uz ziedu fona.

Tomēr par puķēm misters Spenlovs patiesībā nezināja neko. Viņam nebija ne jēgas par sēklām, spraudekņiem, pārstādīšanu, vasaras puķēm un ziemcietēm. Viņš tikai ar savām gara acīm redzēja… redzēja mazu piemājas dārziņu, no vienas vietas apstādītu ar saldi smaržīgam spilgtas krāsas puķēm. Gandrīz vai žēlabaini viņš bija lūdzis mis Mārplai arī padomus un atzīmējis viņas atbildes uz jautājumiem mazā piezīmju grāmatiņā.

Viņš bija kluss cilvēks, kas rīkojās metodiski. Varbūt tieši šīs īpašības dēj policija ieinteresējās par misteru Spenlovu, kad atrada nogalinātu viņa sievu. Ar pacietību un neatlaidību tā uzzināja krietni daudz par nelaiķi misis Spenlovu, un drīz to zināja arī visa Sentmērimīda.

Nelaiķe misis Spenlova bija sākusi savu darba dzīvi, strādādama bagātā namā par kalponi, kas palīdz rei/ē virējai un istabmeitai. Viņa bija atstājusi šo vietu, kad apprecējās ar otro dārznieku, un kopā ar viņu iekārto jusi Londonā puķu veikalu. Pasākums plaucis. Par dārznieku to nevarētu teikt: tas drīz vien saslimis un nomiris.

Atraitne turpinājusi tirgošanos un veikalu vērienīgi paplašinājusi. Uzņēmums zēlis un plaucis kā iepriekš. Tad viņa to par glītu summu pārdevusi un iebraukusi otrreiz laulības ostā — ar misteru Spenlovu, juvelieri pusmūža gados, kas bijis mantojis mazu uzņēmumu, kurš ar pūlēm vilcis dzīvību. Pēc neilga laika viņi to pārdevuši un pārcēlušies uz Sentmērimīdu.

Misis Spenlova bija turīga sieviete. Ienākumus no sava puķu veikala viņa ieguldīja dažādos pasākumos: kā viņa pati visiem bez izņēmuma paskaidroja, viņu tādās reizēs «vadījuši gari». Gari acīmredzot bija devuši viņai negaidīti saprātīgus padomus.

Visi viņas ieguldījumi nesa peļņu, daži gluži vai sensacionālu. Tomēr mis Spenlova bija nevis stiprinājusi savu ticību spirituālismam, bet zemiski pametusi medijus un seansus un uz īsu brīdi, taču no visas sirds iegremdējusies kādā nesaprotamā indiešu izcelsmes reliģijā, kas pamatojās uz dažādām dziļas elpošanas formām. Tomēr, ierazdamās Sentmērimīdā, viņa atkal uz laiku bija atgriezusies ortodoksālās anglikāņu baznīcas klēpī. Viņa bieži viesojās mācītāja mājā un centīgi apmeklēja dievkalpojumus. Viņa bija pastāvīga pircēja ciemata veikalos, interesējās par vietējiem notikumiem un spēlēja ar ciematniekiem bridžu.

Vienmuļa, ikdienišķa dzīve. Un — pēkšņi — slepkavība.

Grāfistes policijas prefekts pulkvedis Melčets bija izsaucis inspektoru Sieku.

Sieks bija cilvēks, kas allaž jutās pārliecināts par savu taisnību. Ja viņš kaut ko izlēma, tad tas bija kā makā. Sai gadījumā viņam viss bija kā makā. — To izdarījis vīrs, ser, — viņš pavēstīja.

—    Vai jūs tā domājat?

—    Tas ir kā makā. Pietiek jau, ja uz viņu paskatās. Viņš tak nav izrādījis ne mazākās sāpju vai bēdu pazīmes. Atgriezies mājās, zinādams, ka viņa mirusi.

—    Vai tad viņš vismaz nebūtu papūlējies notēlot apjukuša vīra lomu?

—    Tāds kā viņš jau nu ne, ser. Juties pārāk apmierināts ar sevi. Daži kungi neprot tēlot. Pārāk stīvi. Pēc manām domām, sieva viņam gluži vienkārši paspējusi apnikt. Nauda bijusi viņas kabatā, un, es teiktu, dzīve ar viņu nogurdinājusi — mūžīgi šī aizraušanās ar kādu «-ismu». Spenlovs aukstasinīgi nolēmis no viņas tikt vaļā un iekārtot sev ērtu dzīvi.

—    Jā, laikam jau tā gan varētu būt.

—    Ticiet man, tā patiešām bijis. Rūpīgi izplānojis. Izlicies, ka viņam piezvanīts …

Melčets viņu pārtrauca: — Vai telefona saruna nav apstiprinājusies?

—    Nē, ser. Tas nozīmē, ka vai nu Spenlovs melojis, vai zvanīts no automāta. Divi vienīgie ciemata automāti atrodas stacijā un pastā. Skaidrs, ka no pasta nav zvanīts. Misis Bleida redz katru, kas ienāk iekšā. Varētu būt no stacijas. Vilciens pienāk divos divdesmit septiņās, un tad ir neliela burzma. Bet, galvenais: Spenlovs apgalvo, ka zvanījusi mis Mārpla, un tā, protams, nav taisnība. No viņas mājas nav zvanīts, un viņa pati tobrīd bijusi institūta sanāksmē.

—    Vai jūs nepalaižat garām nepamanītu iespēju, ka vīrs tīšām aizmānīts projām — to varētu būt darījis kāds, kas gribējis misis Spenlovu noslepkavot?

—    Jūs mērķējat uz jauno Tedu Džerārdu, vai ne, ser? Esmu strādājis arī šajā virzienā, — bet te mēs nokļūstam strupceļā: trūkst rīcības motīvu. Viņu nevar apvainot, ka ar to viņš kaut ko iegūtu.

—    Tomēr viņš ir nevēlams elements. Reiz šis vīrs noblēdījis krietnu, viņam uzticētu naudas summu.

—    Es nesaku, ka viņš būtu tīrs kā stikliņš. Tomēr viņš aizgāja pie sava bosa un blēdībā atzinās. Un viņa darba devējiem tak nebija pret viņu ne mazāko aizdomu.

—    Viņš pieslējies Oksfordas grupai[51], vai ne?

—    Jā, ser. Nožēlojis grēkus, tūlīt meties pierādīt savu godīgumu un atzinies, ka pievācis naudiņu. Lieciet vērā, es neapgalvoju, ka tā nevarētu būt bijusi viltība — Dže- rārds varbūt uzskatījis, ka viņu tur aizdomās un nolēmis spekulēt ar godīgu nožēlu.

—          Jūs esat skeptiķis, Slek, — teica pulkvedis Mel- čets. — Starp citu, vai jūs vispār esat runājis ar mis Mārplu?

—    Kāds tad viņai sakars ar šo notikumu, ser?

—    Ak, nekāds. Zināt, bet viņa dzird šo to, ko runā. Kāpēc jūs neaizejat ar viņu papļāpāt? Sī vecā dāma ir ļoti acīga.

Sieks sāka runāt par ko citu. — Vienu ko es gribēju jums pajautāt, ser: šī kalpones vieta, ar kuru nelaiķe sākusi savu karjeru — tā bijusi sera Roberta Eberkrombija namā. Tur, kur notika dārgakmeņu zādzība — nozaga ļoti vērtīgus smaragdus. Tos tā arī neatrada. Es papētīju — tas noteikti noticis laikā, kad tur strādājusi šī Spenlova — toreiz gan viņa droši vien bija vēl gluži meitene. Pēc manām domām, viņa tur nav bijusi iejaukta, bet kā jums šķiet, ser? Redzat, Spenlovs bija viens no tiem mazajiem, lētajiem juvelieriem — tieši tāds, kas varētu uzpirkt zagtas mantas.

Melčets papurināja galvu. — Manuprāt, šī versija nav pareiza. Toreiz viņa Spenlovu pat nepazina. Es šo gadījumu atceros. Policijas aprindās uzskatīja, ka te bijis iejaukts mājas saimnieku dēls Dzims Eberkrombijs — jauns puisis, šausmīgs izšķērdētājs. Viņam bija neskaitāmi parādi, un tūlīt pēc zādzības tie visi lika nomaksāti — runāja, ka to darījusi kāda bagāta sieviete, bet es gan nezinu — vecais Eberkrombijs mazliet vairījās par šo notikumu runāt — mēģināja panākt, lai policija izmeklēšanu pārtrauc.

—    Man tikai tāpat vien ienāca prātā, — sacīja Sieks.

Inspektora apciemojums mis Mārplu iepriecināja, sevišķi kad viņa dzirdēja, ka Sieku sūtījis pulkvedis Melčets.

—    Pulkvedis Melčets, nudien, rīkojies ļoti laipni. Nezināju, ka viņš mani atceras.

—    Viņš jūs atceras ļoti labi. Teica man: ja kaut ko, kas notiekot Sentmerimīdā, nezinot jūs, tad to ari neesot vērts zināt.

—    Pārāk laipni no viņa puses, taču es patiešām vispār neko nezinu. Proti, par šo slepkavību.

—    Jūs zināt, ko par to runā.

—    Protams, — bet nebūtu labi atkārtot tikai tukšas valodas, vai ne?

Mēģinādams runāt sirsnīgā tonī, Sieks norādīja: — Zināt, šī nav oficiāla saruna. Mēs, tā sakot, runājam zem četrām acīm.

—    Tas ir, jūs patiešām gribat zināt, ko ļaudis runā? Proti, vai šajās runās ir kāda daļa patiesības vai ne?

—    Tieši tā.

—    Nu, runu un minējumu, protams, ir bijis, cik uziet. Patiesībā izveidojušās divas atšķirīgas nometnes, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Pirmām kārtām, ir cilvēki, kas uzskata, ka slepkava ir vīrs. Vīrs vai sieva zināmā mērā, dabiski, ir pirmie, pret kuriem vēršas aizdomas, vai jums tā neliekas?

—    Varbūt, — piesardzīgi bilda inspektors.

—    Vīrs un sieva, zināt, ir tik tuvi cilvēki. Turklāt bieži runa ir par naudu. Kā dzirdu, naudas īpašniece bijusi misis Spenlova, un tāpēc misteram Spenlovam no viņas nāves tiek labums. Šai ļaunajā pasaulē diemžēl attaisnojumu rod visnežēlīgākie pieņēmumi.

—    Viņš, protams, manto glītu summu.

—     Kā tad. Liktos pavisam ticami, vai ne, ka viņš sievu nožņaudzis, izgājis pa sētas durvīm ārā, atnācis pāri laukiem uz manu māju, pajautājis pēc manis, izlikdamies, ka es esmu viņam zvanījusi, tad aizgājis atpakaļ un atradis sievu savā prombūtnes laikā noslepkavotu — un, protams, cerējis, ka noziegumu piedēvēs kādam klaidonim vai zaglim.

Inspektors pamāja ar galvu. — Ja ņem vērā naudu.,. un ja viņi pēdējā laikā bijuši sliktās attiecībās…

Taču mis Mārpla viņu pārtrauca: — A, bet viņi nebija.

—    Vai jūs to noteikti zināt?

—    Ja viņi būtu strīdējušies, visi to zinātu! Kalpone, Glēdisa Brenta — viņa būtu to izbazūnējusi pa visu ciematu.

Inspektors vārgi iebilda: — Viņa varētu to nezināt, — un par atbildi saņēma līdzjūtīgu smaidu.

Mis Mārpla turpināja: — Un tad ir otra uzskatu grupa. Teds Džerārds. Glīts jauns cilvēks. Zināt, glītam izskatam diemžēl ir tieksme ietekmēt cilvēkus vairāk, nekā vajadzētu. Mūsu priekšpēdējais draudzes mācītāja palīgs — viņš izraisīja gluži maģisku efektu. Visas meitenes nāca uz baznīcu — gan uz vakara, gan rīta dievkalpojumu. Un daudzas vecākas sievietes neparasti centīgi iesaistījās draudzes darbā… un cik pāri rīta kurpju un šalles viņam tika adītas! Nabaga jaunais cilvēks jutās gluži apjucis… Bet, pag, kur es paliku? Ak jā, šis jauneklis, Teds Džerārds. Protams, par viņu runā. Viņš tik bieži braucis apciemot misis Spenlovu. Viņa gan pati man stāstīja, ka Teds esot Oksfordas grupas piekritējs — manuprāt, tā šo grupu sauc. Tā ir reliģiska kustība. Cik zinu, tās locekļi darbojas no tīras sirds un ļoti nopietni, un tas viss atstāja uz misis Spenlovu lielu iespaidu.

Mis Mārpla ievilka elpu un turpināja: — Un, pēc manas pārliecības, nav iemesla uzskatīt, ka tur slēpās kas vairāk par šo, bet jūs zināt — tādi jau cilvēki ir. Ļoti daudzi gatavi likt galvu ķīlā, ka misis Spenlova bijusi jauneklī neprātīgi iemīlējusies un aizdevusi viņam krietnu naudas žūksni. Un ir pilnīgi taisnība, ka puisi todien redzējuši stacijā. Vilcienā, kas pienāk divos divdesmit septiņās. Savukārt, protams, būtu bijis gluži viegli, vai ne, izšmaukt pa vilciena otru pusi ārā, iziet cauri tunelim, pārlēkt pār barjeru, apiet ap žogu un vispār neparādīties stacijā? Lai viņu neredzētu ejam uz Spenlovu māju. Un ļaudis arī, protams, uzskata, ka apģērbs, kas misis Spenlovai bijis mugurā, ir diezgan dīvains.

—    Dīvains?

—     Kimono. Nevis kleita. — Mis Mārpla nosarka. — Zināt, šis apģērba gabals dažiem cilvēkiem varbūt liekas divdomīgs.

—    Jūs uzskatāt, ka tas bija divdomīgs?

—    Ai, nē, es tā neuzskatu. Es uzskatu, ka tas bija pilnīgi dabisks.

—    Jūs uzskatāt, ka tas bija dabisks?

—    Šajos apstākļos, jā. — Mis Mārplas skatiens bija vēss un domīgs.

—    Tas varētu būt vēl viens motīvs vīra rīcībai, — sacīja inspektors Sieks. — Greizsirdība.

—    Ak, nē, misters Spenlovs nemūžam nebūtu greizsirdīgs. Viņš nav tāds cilvēks, kas kaut ko ievēro. Ja viņa sieva būtu aizbēgusi un atstājusi uz adatu spilventiņa zīmīti, tad no tās viņš pirmoreiz uzzinātu, kas risinājies viņa acu priekšā.

Inspektoru Sieku mulsināja vērīgais skatiens, ar kuru mis Mārpla lūkojās viņā. Viņam bija nojauta, ka visa vecās dāmas runa domāta kā mājiens uz kaut ko tādu, ko viņš nesaprata. Mazliet uzsvērdama vārdus, viņa tagad sacīja: — Inspektor, vai tad jūs neatradāt kādus pieturas punktus — notikuma vietā?

—    Mūsu dienās cilvēki neatstāj pirkstu nospiedumus un cigarešu pelnus, mis Mārpla.

—    Bet šis, manuprāt, — viņa iebilda, — bijis vecmodīgs noziegums…

—    Ko jūs ar to domājat? — Sieks asi noprasīja.

—    Zināt, manuprāt, jums varētu palīdzēt konstebls Polks, — lēni noteica mis Mārpla. — Viņš bija pirmais, kas ieradās … kā saka, «nozieguma vietā».

Misters Spenlovs sēdēja dārza krēslā. Viņš izskatījās apjucis. — Var jau būt, ka man tikai tā izlicies, — viņš teica savā smalkajā, noteiktajā balsī. — Es vairs tik labi nedzirdu kā agrāk. Bet man šķiet, ka es skaidri saklausīju kādu mazu puiku nokliedzam man pakaļ: «Re, kur iet slepkava!» Vai tiešām viņš uzskata mani par… par manas dārgās sievas slepkavu.

Mis Mārpla rāmi nocirpa novītušas rozes ziedu un sacīja: — Tādu iespaidu viņš neapšaubāmi arī gribēja radīt.

—    Bet kas gan būtu varējis to iepotēt bērnam?

Mis Mārpla atkāsējās. — Viņš, bez šaubām, noklausījies, ko domā pieaugušie.

—    Vai jūs… jūs patiešām uzskatāt, ka citi cilvēki domā tāpat?

—    Tieši puse no Sentmērimīdas iedzīvotājiem.

—    Bet, mīļā kundze, kas gan varētu būt izraisījis tādu uzskatu? Es savai sievai biju sirsnīgi pieķēries. Viņa, ak vai, tā neiemīļoja lauku dzīvi, kā es būtu cerējis, taču pilnīga saskaņa visās dzīves jomās ir neiespējams ideāls. Apliecinu jums, ka ļoti asi izjūtu viņas zaudējumu.

—    Varbūt. Bet, lūdzu, piedodiet manus vārdus: neizklausās, ka tā tiešām būtu.

Mistera Spenlova kalsnais stāvs izslējās pilnā augumā.

—    Mīļā kundze, pirms daudziem gadiem lasīju par kādu ķīniešu filozofu, kas, sizdams ielā gongu — laikam tas ķīniešiem ir parasts laika kavēklis —, izdzirdis, ka aizgājusi viņsaulē viņa sirsnīgi mīļotā sieva, taču turpinājis nodarbību gluži kā parasti. Viņa rakstura stingrība atstājusi uz pilsētas iedzīvotājiem lielu iespaidu.

—    Taču Sentmērimīdas iedzīvotāji, — sacīja mis Mārpla, — reaģē pavisam citādi. Viņiem ķīniešu filozofija nepatīk.

—    Bet vai jūs to saprotat?

Mis Mārpla pamāja ar galvu. — Mans tēvocis Henrijs, — viņa paskaidroja, — bija neparasti savaldīgs vīrietis. Viņa sauklis skanēja: «Jūtas nekad nav ārēji jāparāda». Viņam arī ļoti patika puķes.

—    Es tā prātoju, — misters Spenlovs ierunājās gandrīz vai dedzīgi, — ka varbūt varētu mājas rietumu pusē ierīkot pergolu. Ar sarkanām rozēm un, rasi, glicīnijām. Un ir vēl kāda balta, zvaigznei līdzīga puķe, vārdu tai es patlaban neatceros …

—    Te man ir ļoti jauks katalogs ar bildēm, — mis Mārpla sacīja tādā tonī, kādā runāja ar sava brāļa trīs gadus veco mazdēlu: — Varbūt jūs vēlētos to izskatīt… man jāaiziet uz ciematu.

Atstājusi misteru Spenlovu laimīgā apmierinājumā sēžam dārzā un pētām katalogu, mis Mārpla devās uz savu istabu, steidzīgi ietina brūnā papīrā kādu kleitu un, izgājusi no mājas, ņipri aizsoļoja uz pasta kantori. Šuvēja Pollita dzīvoja otrā stāvā virs tā.

Taču mis Mārpla tūlīt vis nekāpa uz otro stāvu. Pulkstenis bija tieši pustrīs un pēc minūtes pie pasta kantora durvīm piestāja Mačbenemas autobuss. Sentmēri- mīdā tas bija viens no svarīgākajiem dienas notikumiem. Pastmeistare izsteidzās ārā ar saiņiem: šis darbs saistījās ar viņas amata veikalniecisko pusi, jo pastā pārdeva arī saldumus, lētas grāmatas un bērnu rotaļlietas.

Minūtes četras mis Mārpla atradās kantorī viena pati.

Tikai, kad pastmeistare atgriezās savā vietā, vecā dāma uzgāja augšstāvā un paskaidroja mis Pollitai, ka gribot pāršūt savu pelēko krepa kleitu un, ja iespējams, to modernizēt. Mis Pollita apsolīja palūkoties, ko te varētu darīt.

Policijas prefekts bija krietni pārsteigts, kad tika paziņots, ka ar viņu vēloties runāt mis Mārpla. Viņa ienāca, daudzkārt atvainodamās. — Piedodiet — tūkstoškārt piedodiet, ka jūs traucēju. Es zinu, jums ir tik daudz darba, bet jūs vienmēr esat bijis tik laipns, pulkvedi Melčet, un man likās, ka daudz labāk nākt pie jums nekā pie inspektora Sieka. Viens iemesls ir, ka man ļoti nepatiktu iegrūst nepatikšanās konsteblu Polku. Manuprāt, viņam nebūtu vajadzējis tur it nekam pieskarties.

Pulkvedis Melčets jutās mazliet samulsis. — Polks? — viņš pārvaicāja. — Tas ir Sentmērimīdas konstebls, vai ne? Ko viņš izdarījis?

—    Redzat, viņš bija pacēlis kniepadatu. Iespraudis savos formas svārkos. Un toreiz man ienāca prātā, ka faktiski viņš to droši vien pacēlis misis Spenlovas mājās.

—    Tieši tā, tieši tā. Bet galu galā, zināt, kas ir kniepadata? Tā bijis, viņš tiešām pacēlis kniepadatu turpat blakus misis Spenlovas līķim. Vakar atnāca un pastāstīja to Siekam, — cik noprotu, jūs viņu uz to pamudinājāt? Protams, ka nevajadzēja neko aizskart, bet, kā jau teicu, kas gan ir kniepadata? Tā bija pavisam parasta kniepadata. Tāda, ko var lietot jebkura sieviete.

—    Ai, nē, pulkvedi Melčet, tur nu jums nav taisnība. Vīrieša acij tā varbūt likās parasta kniepadata, bet tā vis nav. Tā bija īpaša kniepadata, ļoti tieva, tāda, kādas pērk veselām kārbiņām, tāda, kādas visvairāk lieto šuvējas.

Melčets platām acīm vērās sarunu biedrē, pamazām viņš sāka saprast. Mis Mārpla vairākas reizes dedzīgi pamāja ar galvu.

—    Jā, protams. Man tas šķiet tik acīm redzams. Viņa bija apģērbusi kimono, jo grasījās uzlaikot jauno tērpu, un iegāja ielas puses istabā, un mis Pollita sacīja kaut ko par mērīšanu un aplika mērlenti viņai ap kaklu — un tad šuvējai tikai atlika to sakrustot un pavilkt —1 esmu dzirdējusi, ka tas esot pavisam viegli. Pēc tam viņa, protams, izgāja ārā, pievēra durvis, palika stāvam un sāka klauvēt, it kā nupat būtu ieradusies. Turpretī kniepadata liecina, ka viņa jau bijusi iekšā.

—    Un Spenlovam zvanīja mis Pollita?

—    Jā. Pustrijos no pasta, tieši tai laikā, kad pienāk autobuss un kantoris ir tukšs.

—     Bet, dārgā mis Mārpla, kāpēc? — iesaucās Melčets. — Dieva dēļ, kāpēc? Nevar taču slepkavot bez iemesla.

—    Nu, zināt, pulkvedi Melčet, no visa, ko es esmu dzirdējusi, var secināt, ka nozieguma cēlonis meklējams krietni senos notikumos. Zināt, tas man atsauc atmiņā divus manus brālēnus, Entoniju un Gordonu. Lai ko darīja Entonijs, viss iegrozījās viņam par labu, turpretī ar Gordonu notika gluži pretēji: sacīkšu zirgi sāka klibot, akcijas kritās, īpašumi zaudēja vērtību … Cik noprotu, tur bijušas iepītas abas sievietes.

—    Kur iepītas?

—    Zādzībā. To viņas izdarījušas sen. Kā esmu dzirdējusi, tie bijuši ļoti vērtīgi smaragdi. Istabmeita un viņas palīdze. Jo viens fakts nav noskaidrots — kad istabmeitas palīdze apprecēja dārznieku, no kurienes viņi ņēma tik daudz naudas, lai iekārtotu puķu veikalu? Atbilde skan, ka tā bija viņas daļa no… no laupījuma, tas, man šķiet, ir pareizais nosaukums. Viss, ko viņa darīja, iegrozījās viņai par labu. Nauda ienesa arvien lielāku naudu. Turpretī otrajai, istabmeitai, droši vien nav bijis laimes. Viņa noslīdēja līdz vienkāršas lauku šuvējas stāvoklim. Tad viņas atkal satikās. Sākumā attiecības bija ļoti labas, līdz, kā man šķiet, uz skatuves parādījās Teds Džerārds. Redzat, misis Spenlovu jau mocīja sirdsapziņas pārmetumi, un viņai piemita slieksme uz reliģiozām jūtām. Šis jauneklis, bez šaubām, skubināja, lai viņa «skatās visam droši acīs» un «atzīst savus grēkus», un laikam jau nervu sasprindzinājums bija tik liels, ka viņa dzīrās to darīt. Turpretī mis Pollita domāja citādi. Viņa nākotnē redzēja tikai cietumu, kurā viņu iemetīs par sen izdarītu noziegumu. Tā nu viņa nolēma pielikt visam punktu. Zināt, baidos, ka viņa arvien bijusi ļoti ļauna sieviete. Ja šis jaukais muļķa misters Spenlovs būtu pakārts, manuprāt, viņa nepamirkšķinātu ne acu.

—    Mēs varam … hm … līdz zināmai robežai… pārbaudīt jūsu teoriju. Proti, vai Pollita ir tā pati istabmeita, kas kalpojusi pie Eberkrombijiem. Taču …

Mis Mārpla ņēmās viņu drošināt.

—    Tas viss būs gluži viegli. Viņa ir no tām sievietēm, kas, taisnīgi apsūdzētas, tūlīt kapitulē. Un tad, redzat, man ir viņas mērlente. Es … hm … to nočiepu — vakar, pielaikodama kleitu. Kad viņa redzēs, ka tā pazudusi, un domās, ka tā ir policijas rokās . .. nu, viņa ir pavisam neizglītota sieviete, kas uzskatīs, ka tādējādi tiks pierādīta viņas vaina.

Vecā dāma iedrošinādama pasmaidīja. — Jums nebūs nekādu grūtību, varat man ticēt. — Tādā tonī reiz Mel- četa vismīļākā tēvamāsa bija ņēmusies viņu pārliecināt, ka viņš nekādā ziņā neizkritīšot iestājpārbaudījumos Sendhērstā[52].

Un viņš bija tos sekmīgi nokārtojis.

ZILĀ ĢERĀNIJA

—           Kad pagājušā gadā biju šeit… — sacīja sers Henrijs Kliterings un apklusa.

Namamāte, misis Bentrija, ziņkāri palūkojās viņā.

Skotlendjarda bijušais komisārs viesojās pie saviem senajiem draugiem — pulkveža Bentrija un viņa sievas, kuri dzīvoja netālu no Sentmērimīdas.

Misis Bentrija, paņēmusi rokā spalvaskātu, nupat bija prasījusi seram Henrijam padomu, ko ielūgt par sesto viesi šīvakara pusdienās.

—           Jā, — uzmundrinādama teica misis Bentrija. — Kad jūs pagājušo gadu bijāt šeit, kas tad …?

—           Sakiet, lūdzu, — turpināja sers Henrijs, — vai jūs pazīstat kādu mis Mārplu?

Misis Bentrija bija pārsteigta. Šādu jautājumu nu gan viņa nebija gaidījusi.

—           Vai es pazīstu mis Mārplu? Kas gan viņu nepazīst! Tipiska vecmeita, kādu tēlo romānos. Ļoti jauka, taču bezcerīgi vecmodīga. Vai gribat teikt, ka vēlētos, lai es tieši viņu ielūdzu uz pusdienām?

—    Vai jūtaties pārsteigta?

—           Jāatzīstas, mazliet gan. Nebūtu domājusi, ka jūs… bet varbūt tam ir kāds izskaidrojums?

—           Izskaidrojums ir pavisam vienkāršs. Kad pagājušajā gadā biju šeit, mēs mēdzām pārspriest neatrisinātus noziegumus — bijām pieci vai seši — šo paražu iedibināja Raimonds Vests, romānu rakstnieks. Katrs no mums pastāstīja kādu notikumu, kura atrisinājumu zināja vienīgi viņš, cits neviens. Tas bija domāts, lai tiktu vingrinātas dedukcijas spējas — lai redzētu, kurš spēj nokļūt vistuvāk patiesībai.

—    Nu, un kā bija?

—           Kā senā stāstā — mēs gandrīz nedomājām, ka mis Mārpla spēlēs līdz, taču izturējāmies ļoti pieklājīgi, negribējām veco, jauko dāmu aizvainot. Bet te nu nāk pats labākais joks. Vecā dāma mūs ikreiz pārspēja]

—    Ko?

—           Varat man ticēt — viņa nemaldīgi nokļuva pie patiesības kā pasta balodis, kas pēc izpildīta uzdevuma atkal atgriežas savās mājās.

—     Cik neticami! Dārgā vecā mis Mārpla nav gandrīz spērusi kāju ārpus Sentmērimīdas.

—     A! Bet viņa apgalvo, ka tas devis viņai neierobežotas iespējas novērot cilvēka dabu — itin kā mikroskopā.

—     Laikam šajos vārdos ir zināma patiesība, — atzina misis Bentrija. — Tā var vismaz iepazīt cilvēku sīkmanīgās īpašības. Taču es nedomāju, ka mūsu vidū ir kādi īsti baismīgi noziedznieki. Manuprāt, pēc pusdienu maltītes jāpamēģina viņu pacienāt ar Artura spoku stāstu. Es būtu pateicīga, ja viņa to atrisinātu.

—    Nezināju, ka Arturs tic spokiem.

—     O, viņš netic. Tāpēc viņš tā uztraucas. Un tas notika ar kādu viņa draugu — Džordžu Pričārdu — pavisam ikdienišķu cilvēku. Nabaga Džordžam viss, nudien, ir izvērties diezgan traģiski. Vai nu šis nedzirdētais notikums ir patiesība — vai arī…

—    Vai arī — kas?

Misis Bentrija neatbildēja. Pēc brīža viņa it kā nevietā piebilda. — Zināt, man patīk Džordžs — viņš visiem patīk. Negribas ticēt, ka viņš… bet cilvēki patiešām reizēm rīkojas neparasti dīvaini.

Sers Henrijs palocīja galvu. Viņš labāk nekā misis Bentrija zināja, cik neparasti dīvaina reizēm ir cilvēku rīcība.

Tā nu tovakar misis Bentrija, pārlaidusi skatienu pusdienu galdam (to darīdama, viņa mazliet drebuļoja, jo ēdamistabā — kā vairumā Anglijas ēdamistabu — bija milzīgi auksts), apstādināja to pie vecās dāmas, kas, ļoti taisni izslējusies, sēdēja pa labi no viņas vira. Mis Mārplai rokās bija melni mežģīņu cimdi, ap pleciem aplikts senatnīgu mežģīņu lakatiņš, un sirmos matus sedza mežģīņu aubīte. Viņa moži sarunājās ar paveco ārstu Loidu par nespējnieku patversmi un iecirkņa žēlsirdīgās māsas trūkumiem, ko pacienti sākuši manīt.

Misis Bentrija atkal brīnījās. Viņa pat prātoja, vai sers Henrijs nav izspēlējis smalku joku — taču, likās, šādā rīcībā nebūtu jēgas. Tikai negribējās ticēt, ka viņa teiktais tiešām varētu būt patiesība.

Misis Bentrijas skatiens slīdēja tālāk un mīlas pilns apstājās pie viņas vīra, sārtvaidža platiem pleciem, kurš sēdēja, pļāpādams par zirgiem ar Džeinu Heljeru. skaisto un iecienīto aktrisi. Džeina, kas dzīvē izskatījās vēl skaistāka (ja tas vispār iespējams) nekā uz skatuves, iepletusi milzīgi lielās zilās acis, pēc īsām pauzēm izdvesa: «Vai patiešām?» — «Kas to varētu domāt!» — «Cik dīvaini!» Misis Bentrija zināja, ka par zirgiem Džeinai nav ne mazākās saprašanas un tie viņu arī neinteresē,

—    Artur, — ierunājās misis Bentrija, — tu nabaga Džeinu garlaiko līdz izmisumam. Liec mierā zirgus un pastāsti viņai labāk savu spoku stāstu. Tu zini… par Džordžu Pričārdu.

—    Kā, lūdzu, Dollij? A, bet es nezinu …

—    Sers Henrijs arī grib dzirdēt. Šorīt es viņam drusku par to pastāstīju. Būtu interesanti paklausīties, kas katram par šiem notikumiem sakāms.

—    Ai, lūdzu! — Džeina teica. — Es dievinu spoku stāstus.

—    Hm… — pulkvedis Bentrijs vilcinājās. — Nekad neesmu lāgā ticējis pārdabiskajam. Bet šis te… Jūs laikam neviens nepazīstat Džordžu Pričārdu. Viņš ir ļoti labs cilvēks. Viņa sieva… nu, tagad viņa ir mirusi, šī nabaga sieviete. Teikšu tikai vienu: dzīva būdama, viņa ik dienu padarīja Džordžam gandrīz vai par elli. Viņa bija no tām dāmām, kas nav ne īsti veselas, ne slimas, — manuprāt, ar viņu patiešām kaut kas nebija kārtībā, bet, lai kas tas arī būtu, viņa to izmantoja un no tā izsita tik lielu labumu, cik vien spēja. Bija kaprīza, ar nebeidzamām un nevajadzīgām prasībām. Žēlojās no rīta līdz vakaram. Gaidīja, lai Džordžs kalpotu viņai ar sirdi un dvēseli, un viss, ko viņš darīja, arvien bija slikti, un par to viņš dabūja brāzienus. Es ne mirkli nešaubos, ka lielākā daļa vīriešu būtu jau sen bliezuši viņai ar cirvi pa galvu. Ko, Dollij, vai tā nav?

—    Viņa bija nejauka sieviete, — stingrā pārliecībā noteica misis Bentrija. — Ja Džordžs Pričārds būtu sašķaidījis viņai galvaskausu ar cirvi un zvērināto vidū nebūtu nevienas sievietes, viņu ar gavilēm attaisnotu.

—     Lāgā nezinu, kā visa šī jezga sākās. Džordžs neko noteiktu nepastāstīja. Cik saprotu, misis Pričārdai vienmēr bija vājība pret zīlniekiem, hiromantiem, gaišreģiem — visiem tamlīdzīgiem ļaudīm. Džordžs pret to neiebilda. Ja tas viņu izklaidē, lūdzu, uz veselībām! Taču pats viņš atteicās par šiem ļautiņiem jūsmināties, un tas tika uzskatīts par vēl vienu apvainojumu. — Viņu mājā mūžīgi mainījās žēlsirdīgās māsas, misis Pričārda parasti pēc dažām nedēļām vairs nebija ar tām apmierināta. Kāda jauna žēlsirdīgā māsa bija ļoti aizrāvusies ar zīl- niecību un zināmu laiku ārkārtīgi patikusi savai kundzei. Bet tad slimniece pēkšņi bija sanaidojusies ar viņu un pieprasījusi, lai viņu atlaiž. Tika pieņemta atpakaļ cita māsa, kas bija kopusi vājnieci pirms tam — tā bija vecāka sieviete, pieredzējusi un taktiska pret savu nervozo pacienti. Pēc Džordža vārdiem, māsa Koplinga bijusi ļoti laba: prātīga sieviete, ar kuru viņi varējuši lietišķi aprunāties. Viņa vienā mierā pacietuši misis Pričārdas dusmu un nervu lēkmes. — Misis Pričārda otrās brokastis allaž ēdusi augšstāvā, un šai laikā Džordžs ar žēlsirdīgo māsu parasti vienojušies, kā izkārtos pēcpusdienu. Stingri ņemot, māsa izmantojusi personisko darīšanu kārtošanai laiku no diviem līdz četriem, tomēr, ja tad brīvs gribējis būt Džordžs, viņa bijusi ar mieru, tā sakot, «izpatikt» un reizēm devusies* projām pēc tējas laika. Šajā reizē viņa pateikusi, ka braukšot apciemot māsu Goldersgrīnā un varbūt atgriezīšoties pavēlāk. Džordžs sašļucis: viņam bijusi noruna paspēlēt golfu. Taču māsa Koplinga viņu nomierinājusi.

—    Kundze mūsu trūkumu, mister Pričārd, neizjutīs. — Māsa piemiegusi aci. — Viņai būs interesantāka sabiedrība par mums.

—    Kas tā būs?

—    Mirkli uzgaidiet. — Māsa Koplinga atkal neparasti jautri pamirkšķinājusi acis. — Tūlīt pateikšu pilnīgi precīzi. Zaiida, sieviete, kam piemīt pārdabiskas spējas ielūkoties nākotnē.

—    Ak dievs! — Džordžs novaidējās. — Tā nu ir pilnīgi jauna, vai ne?

—    Pilnīgi jauna. Manuprāt, viņu atsūtījusi mana priekšgājēja, māsa Kārstērza. Misis Pričārda Zaridu vēl nav redzējusi. Viņa lika man aizrakstīt, uzaicinādama gaišreģi uz tikšanos šajā pēcpusdienā.

—    Nu, lai nu kā, es varēšu paspēlēt golfu, — teicis Džordžs un devies projām ar vissirsnīgākajām jūtām pret Zaridu, sievieti, kam piemitušas pārdabiskas spējas ielūkoties nākotnē.

Atgriezies mājās, viņš atradis misis Pričārdu ārkārtīgā uzbudinājumā. Viņa kā parasti gulējusi uz sava dīvāna, turēdama rokā pudelīti ar ožamo sāli, ko ik pa brīdim pielikusi pie deguna.

«Džordž,» viņa izsaukusies. «Ko es tev sacīju par šo māju? Tiklīdz ienācu iekšā, jau jutu — te kaut kas nav kārtībā! Vai es tev toreiz neteicu?»

Apmākdams vēlēšanos atbildēt: «Tā tu dari vienmēr,» Džordžs sacījis: «Nē, nevaru teikt, ka to atcerētos.»

«Tu nekad neatceries neko, kam ir sakars ar mani. Visi vīrieši ir ārkārtīgi bezjūtīgi — taču man patiešām šķiet, ka tu esi nejūtīgāks par vairumu citu.»

«Ko tu runā, Mērij, mīlā, tas nav taisnīgi.»

«Nu, kā jau tev teicu, šī sieviete to tūlīt zināja! Viņa… viņa vārda pilnā nozīmē atkāpās atpakaļ — ja tu saproti, ko es gribu sacīt —, kad ienāca pa šīm durvīm, un teica: «Te jaušama nelaime — nelaime un briesmas. Es to jūtu.»

Džordžs ļoti neapdomīgi iesmējies.

«Nu, šodien tu neesi izsviedusi naudu par velti.»

Misis Pričārda aizvērusi acis un ilgi turējusi pie deguna ožamā sāls pudelīti.

«Kā tu mani nīsti! Ja es mirtu, tu smietos un ņirgātos.»

Džordžs protestējis, un pēc brīža viņa turpinājusi:

«Tu vari smieties, bet es tev visu pastāstīšu. Šī māja man ir neapšaubāmi bīstama — tā šī sieviete teica.»

Džordža iepriekšējās siltās jūtas pret Zaridu izgaisušas. Viņš zinājis, ka sieva, ja tai iešausies prātā kāda kaprīze, ir pilnīgi spējīga uzstāt, lai viņi pārceltos uz citu māju.

«Ko vēl viņa teica?» viņš jautājis.

«Daudz neko viņa nevarēja man pateikt. Viņa bija tik satraukta. Vēl kaut ko pateica gan. Man bija vāzē vijolītes. Viņa norādīja uz tām un izsaucās: «Metiet laukā šīs puķes! Nekādas zilas puķes — nelieciet vāzē zilas puķes! Zilas puķes jums ir liktenīgas — to paturiet prātā!»»

«Un, zini,» piebildusi misis Pričārda, «es tev arvien esmu teikusi, ka zilā krāsa man ir pretīga. Es pret to jūtu dabisku, instinktīvu brīdinājumu.»

Džordžs bijis pietiekami gudrs, lai neatzītos, ka agrāk nekad nav dzirdējis sievu to sakām. Viņš uzskatījis par labāku pavaicāt, kā noslēpumainā Zarida izskatījusies. Misis Pričārda ar baudu sākusi viņu notēlot.

«Melni mati ar rituļos sagrieztām bizēm uz ausīm… acis pusaizvērtas… ap tām lieli, melni loki… mute un zods aizsegts ar melnu plīvuru… runāja viņa tādā kā dziedošā balsī ar stipri ārzemniecisku akcentu … manuprāt, spānisku…»

«īstenībā, tie ir visi parastie paņēmieni,» jautri sacījis Džordžs.

Misis Pričārda tūdaļ aizvērusi acis.

«Jūtos bezgala slima,» viņa sacījusi. «Pazvani, lai atnāk māsa. Nelaipna izturēšanās mani satrauc — to tu ļoti

labi zini.»

Pēc divām dienām māsa Koplinga ar nopietnu seju uzmeklējusi Džordžu:

«Vai jūs, lūdzu, atnāktu pie misis Pričārdas? Viņa saņēmusi ārkārtīgi satraucošu vēstuli.»

Džordžs atradis sievu ar vēstuli rokā. Viņa pastiepusi to pretī.

«Izlasi,» viņa sacījusi.

Džordžs izlasījis. Uz stipri sasmaržota papīra rēgojušies ar melnu tinti lieliem burtiem rakstīti vārdi.

«Es ielūkojos nākotnē. Brīdinu, pirms nav par vēlu. Sargieties no pilna mēness. Zila prīmula nozīmē brīdinājumu; zila kāršu roze nozīmē briesmas; zila ģerānija nozīmē nāvi…»

Misis Pričārda sākusi raudāt un teikusi, ka viņas dienas esot skaitītas. Māsa Koplinga iznākusi ar Džordžu uz kāpņu laukumiņa.

«Kas tā par muļķīgu ākstīšanos!» Džordžam izlauzies.

«Tā jau laikam ir.»

Kaut kas žēlsirdīgās māsas balsī viņu pārsteidzis, un viņš izbrīnā platām acīm palūkojies viņā.

«Māsa, jūs tak neticēsit…»

«Nē, nē, mister Pričārd, es neticu ieskatam nākotnē — tās ir blēņas. Mani mulsina jautājums — kāda tam nozīme. Zīlnieki parasti grib no saviem pareģojumiem kaut ko iemantot. Turpretī šī sieviete, šķiet, baida misis Pri- čārdu, negūdama no tā nekādu labumu. Es nesaskatu šeit jēgu. Ir vēl kaut kas …»

«Kas tad?»

«Misis Pričārda apgalvo, ka viņa Zaridā saskatījusi kaut ko pazīstamu.»

«Nu?»

«Nu, man tas nepatīk, mister Pričārd, tas ir viss.»

«Es nezināju, māsa, ka jūs esat māņticīga.»

«Es neesmu māņticīga, bet manu, ka te slēpjas kas aizdomīgs.»

— Pēc tam pagājušas dienas četras, kad noticis pirmais atgadījums. Lai to paskaidrotu, man jāattēlo jums misis Pričārdas istaba …

—    To labāk atstāj manā ziņā, — vīru pārtrauca misi3 Bentrija. — Tā bija izlīmēta ar vienām no jauno paraugu tapetēm, kurās izmantoti ziedu pušķi, lai izveidotu puķotu apmali. Tā panāk iespaidu, it kā cilvēki atrastos dārzā — lai gan puķes, protams, visas izmantotas nepareizi; tas ir, gluži vienkārši tās nevarētu visas ziedēt vienā laikā…

—     Dollij, neaizraujies ar sajūsmīgas dārzkopes precizitāti, — teica viņas vīrs. — Mēs visi zinām, ka tu esi aizrautīga puķkope.

—    Bet tas ir aplami, — iebilda misis Bentrija. — Sabāzt vienā mudžeklī pulkstenītes, narcises, lupinās, kāršu rozes un asteres.

—    Gaužām nezinātniski, — piekrita pulkvedis Bentrijs. — Taču turpināsim stāstu… Šo ziedu grupu vidū bi ja prīmulas — dzeltenu un sārtu prīmulu pušķi. Nu, un kādu rītu misis Pričārda drudžaini pazvanījusi, un saskrējuši visi mājas iemītnieki — domājuši, ka viņai klāt pēdējā stundiņa. Taču tā nebūt nav bijis. Viņa briesmīgā satraukumā norādījusi uz tapetēm, un tur patiesi visu citu prīmulu vidū viena bijusi zila…

—    Ai, — izdvesa mis Heljera, — cik baismīgi!

—    Jautājums bijis šāds: vai prīmula tur nav bijusi jau agrāk? Tā teicis Džordžs un žēlsirdīgā māsa. Taču misis Pričārda nav piekritusi. Līdz šim rītam viņa neesot to ievērojusi un iepriekšējā naktī bijis pilns mēness. Par notikušo viņa ļoti uztraukusies.

—     Sastapu Džordžu Pričārdu tai pašā dienā, un viņš man to pastāstīja, — sacīja misis Bentrija. — Aizgāju apciemot misis Pričārdu un darīju, ko varēju, lai par visu «notikušo» pienācīgi pazobotos, taču neveiksmīgi. Pametu viņu noraizējusies ne pa jokam un atceros, ka sastapu Džīnu Instovu un pastāstīju to viņai. Džīna ir dīvaina jauna dāma. Viņa teica: «Tātad tas viņai patiešām bojā garastāvokli?» Sacīju viņai, ka, pēc manām domām, šī sieviete ir pilnīgi spējīga nomirt aiz bailēm un ka viņa neapšaubāmi ir nenormāli māņticīga. Atceros, ka Džīnas nākamie vārdi mani stipri pārsteidza. Viņa teica: «Nu, tas arī varbūt būtu vislabāk, vai ne?» Un to viņa pavēstīja tik vēsi, tik lietišķi, ka es, nudien, jutos … hm, satriekta. Protams, es zinu, ka tagad tas ir modē — runāt rupji un tieši, bet es nevaru un nevāru tam pierast. Džīna tā dīvaini man uzsmaidīja un turpināja: «Jums nepatīk, ka es to saku — taču tā ir taisnība. Kāda jēga no dzīves

ir pašai misis Pričārdai? Nekāda; un Džordžam Pričārdam tā ir elle. Ja viņa sievu patiešām nobiedētu tā, ka viņa izlaistu garu, tad Džordžam tā būtu vislabākā izeja.» Es iebildu: «Džordžs pret viņu vienmēr izturas bezgala iecietīgi.» Un viņa attrauca: «Jā, viņš, nabadziņš, ir pelnījis par to atlīdzību. Viņš ir ļoti pievilcīgs, šis Džoidžs Pri- čārds. Tā domāja iepriekšējā žēlsirdīgā māsa… tā glītā… kā viņu sauca? Kārstērza. Tāpēc viņas ar misis Pričārdu saķildojās.» — Man nu nepatika, ka Džina tā runā. Protams, cilvēki lauzīja galvu . ..

—    Jā, dārgā, — mis Mārpla miermīlīgi noteica. — Tā ļaudis dara vienādi vien. Vai mis Instova ir glīta? Viņa laikam spēlē golfu?

—    Jā. Viņa labi prot visas sporta spēles. Un viņa ir skaista, loti gaišiem matiem, veselīgu ādas krāsu un brīnišķīgām zilām, vērīgām acīm. Protams, mums vienmēr šķita, ka viņa ar Džordžu Pričārdu — tas ir, ja pirms tam viss būtu iegrozījies citādi… viņi ir tik piemēroti viens otram.

—    Un viņi bija draugi? — vaicāja mis Mārpla.

—    O jā. Lieli draugi.

—    Kā tev šķiet, Dollij, — žēlabaini ierunājās pulkvedis Bentrijs, — vai man varētu ļaut stāstu turpināt?

—    Arturs, — misis Bentrija, samierinādamās ar vīra vārdiem, sacīja, — grib atsākt runas par spokiem.

—     Notikuma beigas man pastāstīja pats Džordžs, — pulkvedis turpināja. — Nav šaubu, ka, tuvojoties nākamā mēneša pēdējām dienām, misis Pričārda bijusi pamatīgi iebiedēta. Viņa atzīmējusi kalendārā dienu, kad būs pilns mēness un tanī vakarā iesaukusi pie sevis gan žēlsirdīgo māsu, gan Džordžu un likusi tiem rūpīgi apskatīt tapetes. Tajās bijušas rožainas un sarkanas kāršu rozes; zilu viņi neredzējuši. Kad Džordžs izgājis no istabas, viņa aizslēgusi durvis…

—    Un no rīta ieraudzījusi lielu, zilu kāršu rozi, — jautri iestarpināja mis Heljera.

—    Tieši tā, — sacīja pulkvedis Bentrijs. — Vai vismaz gandrīz tā. Viens kāršu rozes zieds tieši viņai virs galvas bijis pārvērties par zilu. Džordžu tas apstulbinājis, un, protams, jo satriektāks viņš juties, jo noteiktāk vairījies skatīties uz visu nopietni. Viņš tiepies, ka viņus kāds izjoko. Ignorējis faktu, ka durvis bijušas aizslēgtas un misis Pričārda pārvērtību atklājusi, kad vēl neviens — pat māsa Koplinga — nebijis ielaists guļamistabā. — Kā

jau teicu, Džordžu tas apstulbojis, un viņš zaudējis apdomu. Sieva gribējusi pārcelties uz citu māju, bet viņš nejāvis. Pirmo reizi mūžā sācis ticēt pārdabiskiem spēkiem, bet neparko negribējis to atzīt. Parasti viņš sievai piekāpies, turpretī šoreiz gluži vienkārši nevēlējies to darīt. Sacījis, ka neļaušot, lai Mērija pataisot viņu par muļķi. Tas viss esot nolādētas blēņas. — Un tā nu pagājis nākamais mēnesis. Misis Pričārda protestējusi mazāk, nekā varētu gaidīt. Manuprāt, viņa bija pietiekami māņticīga, lai uzskatītu, ka no sava likteņa neizbēgs. Viņa atkal un atkal atkārtojusi: «Zilā prīmula — brīdinājums. Zilā kāršu roze — briesmas. Zilā ģerānija — nāve.» Un gulējusi, skatīdamās uz iesarkano ģerāniju pušķi, kas bijis vistuvāk guļamvietai. — Visi šie notikumi atstājuši krietni uzbudinošu iespaidu. Satraukušies pat māsa Kop- linga. Divas dienas pirms pilnmēness nakts atnākusi pie Džordža un lūgusi aizvest misis Pričārdu projām. Džordžs sadusmojies. «Pat ja visi ziedi uz šīs nolādētās sienas pārvērstos par ziliem sātaniem, arī tad tas nevienu nevarētu nonāvēt!» viņš kliedzis. «Varētu. Garīgi satricinājumi ir nonāvējuši cilvēkus.» Džordžs atcirtis: «Muļķības!» — Džordžs vienmēr bijis drusku stūrgalvīgs. Viņu nevar klaji piespiest. Manuprāt, viņu mocīja slepenas aizdomas, ka pārvērtības izdara sieva pati un ka tas ir kāds slimīgs, histērijas rosināts plāns. — Tā nu pienākusi liktenīgā nakts. Misis Pričārda kā parasti aizslēgusi durvis. Viņa bijusi ļoti mierīga — gandrīz vai pārspīlēti mierīga. Māsa bijusi par to noraizējusies un gribējusi iešļir- cināt viņai ko stimulējošu — strihnīnu, — taču misis Pričārda atteikusies. Manuprāt, tas viņai sagādājis zināmu baudu. Džordžs teica, ka tā bijis.

—    Pēc manām domām, tas ir gluži iespējams, — sacīja misis Bentrija. — Notikumiem droši vien piemitusi sava dīvaina pievilcība.

—    Nākamajā rītā drudžainā zvanīšana izpalikusi. Misis Pričārda parasti modusies ap astoņiem. Kad pusdeviņos viņa vēl nedevusi par sevi ziņu, māsa skaļi pieklaudzinājusi pie durvīm. Nesaņēmusi atbildi, viņa pasaukusi Džordžu un uzstājusi, lai uzlauž durvis. To viņi ar kalta palīdzību izdarījuši. — Māsai Koplingai pieticis ar vienu skatienu uz gultā gulošo nekustīgo stāvu. Viņa aizsūtījusi Džordžu, lai tas piezvana pa tālruni ārstam, taču bijis par vēlu. Ārsts sacījis, ka misis Pričārda droši vien mirusi jau vismaz pirms astoņām stundām. Uz gultas viņai pie rokas atradusies pudelīte ar ožamo sāli, un uz sienas viņai blakus viena no iesarkanajām ģerānijām bijusi spilgti zilā krāsā.

—     Drausmīgi, — noskurinādamās teica mis Heljera.

Sers Henrijs rauca pieri.

—     Vai nav kādi sīkumi, kas papildinātu aprakstu?

Pulkvedis Bentrijs papurināja galvu, turpretī ātri ierunājās mis Bentrija.

—    Gāze.

—    Kas tad bija, ar gāzi? — vaicāja sers Henrijs.

—     Kad ieradies ārsts, bijusi jūtama viegla gāzes smaka, un viņš patiešām konstatējis, ka kamīnā mazliet atgriezts gāzes deglis, tomēr tik maz, ka no tā nekas nebūtu varējis notikt.

—    Vai misters Pričārds un žēlsirdīgā māsa ienākdami neko nav manījuši?

—    Māsa teikusi, ka patiešām manījusi vieglu smaku. Džordžs teica, ka neesot saodis gāzi, bet kaut kas viņam šķitis dīvains; tomēr viņš to piedēvējis garīgajam triecienam, — un, iespējams, ka tā arī bija. Lai nu kā, misis Pričārda ar gāzi noindēta nebija. Smaka bijusi tikko jūtama.

—    Un ar to šis stāsts beidzas?

—     Nē, nebeidzas. Sā vai tā, izcēlās skaļas valodas. Redzat, kalpotāji bija šo to dzirdējuši — piemēram, kā misis Pričārda sacījusi vīram, ka tas viņu nīstot un ņirgāšoties, ja viņa miršot. Bija dzirdētas arī dažas piezīmes pēdējā laikā. Kad viņš atteicies pārcelties uz citu māju, vij.ia kādu dienu sacījusi: «Lieliski: kad es būšu mirusi, cerams, visi sapratīs, ka tu esi mani nogalinājis.» Un viņš kā par nelaimi tieši dienu iepriekš iemaisījis kādu ķīmisku līdzeklī, lai iznīcinātu nezāles uz dārza celiņiem. Viens no nesen pieņemtajiem kalpotājiem bija viņu redzējis un vēlāk pamanījis, ka viņš nes sievai karstu piena glāzi. — Valodas pletās plašumā. Ārsts bija izsnie dzis apliecību — nezinu, kas tur īsti bija rakstīts — šoks, ģībonis, sirdskaite, droši vien kāds medicīnisks termins, kas neko daudz neizsaka. Tomēr nabaga dāma nebija ne mēnesi nogulējusi kapā, kad tika iesniegta pra sība pēc ekshumācijas pavēles, kuru arī izdeva.

—    Jā, un, kā atceros, autopsijas rezultāti neko neuzrādīja, — nopietni sacīja sers Henrijs.

—    Viss patiešām šķiet ļoti dīvains, — teica misis Bentrija. — Piemēram, šī zīlniece Zarida. Vietā, kur viņa it kā dzīvoja, neviens par šādu sievieti neko nebija pat dzirdējis!

—    Viņa parādījās vienu reizi — nokrita kā no zila gaisa, — piebilda pulkvedis, — un tad pazuda uz visiem laikiem.

—    Turklāt māsiņa Kārstērza, — turpināja misis Ben- trija, — kas šķietami šo Zaridu bija ieteikusi, par gaišreģi neko nezināja.

—    Neizprotams notikums, — teica ārsts, misters Loids. — Var jau minēt, taču minējumi…

Viņš pašūpoja galvu.

—    Vai misters Pričārds ir apprecējis mis Instovu? — savā maigajā balsī vaicāja mis Mārpla.

—    Kāpēc jūs interesē tieši tas? — noprasīja sers Henrijs.

Mis Mārplas rāmās zilās acis iepletās platākas.

—    Man tas šķiet tik svarīgi, — viņa sacīja. — Vai viņi ir apprecējušies?

Pulkvedis Bentrijs papurināja galvu.

—    Mēs … hm, gaidījām kaut ko tādu … bet tagad jau pagājis pusotra gada ilgs laiks. Manuprāt, viņi pat lāgā nesatiekas.

—    Tas ir svarīgi, — sacīja mis Mārpla. — Ļoti svarīgi.

—    Tad jūs domājat to pašu, ko es, — piezīmēja misis Bentrija.

—    Nu, Dollij, — teica pulkvedis. — Tas, ko tu gribi sacīt, nav attaisnojams. Tu taču nevari izplatīt par cilvēkiem apvainojumus.

—    Nerunā tik… tik vīrietiski, Artur. Vīrieši arvien baidās vispār kaut ko sacīt. Lai kā arī būtu, tas paliks starp mums sešiem. — Tā ir tikai mana neprātīgi fantastiskā ideja, ka varbūt — tikai varbūt — Džina Instova bijusi pārģērbusies par zīlnieci. Ņemiet vērā, ka varbūt viņa to darījusi, lai izspēlētu joku. Es ne mirkli nepieļauju domu, ka viņa gribējusi darīt ko Jaunu, bet, ja viņa šādu joku izspēlējusi un misis Pričārdai pieticis mujķības, lai aiz bailēm nomirtu, nu… tieši tas bija prātā mis Mārplai, vai ne?

—    Nē, dārgā, ne gluži, — teica mis Mārpla. — Redzat, ja es gribētu kādu nogalināt — protams, kaut kas tamlīdzīgs man ne mirkli pat sapņos nerādās, jo tas būtu tik Joti Jauni, turklāt man nepatīk nogalināt — pat lapsenes ne, lai gan es saprotu, ka tā jādara, un esmu pārliecināta, ka dārznieks dara to pēc iespējas cilvēcīgāk. Pag, bet pie kā es paliku?

—    Ja jūs gribētu kādu nogalināt, — pateica priekšā sers Henrijs.

—    Ak jā. Nu, ja es to gribētu,-es nebūt neapmierinātos ar paļaušanos uz bailēm. Zināms, šad tad mēs lasām, ka cilvēki nomiruši aiz bailēm, taču cerības uz to šķiet ļoti nedrošas un visnervozākie ļaudis ir daudz drosmīgāki, nekā par viņiem domā. Es izvēlētos kaut ko noteiktu, tādu, uz ko var paļauties, un tad izstrādātu labi pārdomātu plānu.

—    Mis Mārpla, — sacīja sers Henrijs, — jūs mani biedējat. Ceru, ka jums nekad neienāks prātā vēlēšanās novākt mani.

Mis Mārpla pārmetoši palūkojās viņā.

—    Manuprāt, es skaidri pateicu, ka nekad neiecerētu tādu ļaunprātību, — viņa sacīja. — Nē, es mēģināju iedomāties sevi… hm … kādas zināmas personas vietā.

—    Vai jūs domājat Džordžu Pričārdu? — vaicāja pulkvedis Bentrijs. — Es nekad neticēšu, ka to darījis Džordžs — kaut gan, iegaumējiet, tam tic pat žēlsirdīgā māsa. Es aizgāju viņu apmeklēt apmēram pēc mēneša, ekshumācijas laikā. Viņa teicās nezinām, kā tas darīts — patiesībā viņa vispār negribēja par to runāt — taču bija pilnīgi skaidrs, ka viņa uzskata Džordžu kaut kādā veidā atbildīgu par sievas nāvi.

—    Nu, — piezīmēja ārsts, — varbūt arī viņa daudz nekļūdās. Un, ievērojiet, žēlsirdīgā māsa bieži vien zina. Viņai trūkst pierādījumu — bet viņa zina.

Sers Henrijs paliecās uz priekšu.

—    Klau, mis Mārpla, — viņš mudināja. — Jūs esat iegrimusi nomoda sapņos. Vai jūs mums visu nepastāstītu?

Mis Mārpla satrūkās un nosarka.

—     Lūdzu, piedodiet, — viņa sacīja. — Es nupat domāju par mūsu iecirkņa žēlsirdīgo māsu. Ārkārtīgi sarežģīts jautājums.

—    Vai sarežģītāks par zilās ģerānijas problēmu?

—    Īstenībā tas ir atkarīgs no prīmulām, — atteica mis Mārpla. — Proti, misis Bentrija sacīja, ka tās bijušas dzeltenas un sārtas. Ja par zilu pārvērtusies sārtā prīmula, tad, protams, viss pilnīgi atbilst manai domai. Ja turpretī tā bijusi dzeltenā …

—    Tā bija sārtā, — paskaidroja misis Bentrija.

Viņa platām acīm lūkojās mis Mārplā. To pašu darīja pārējie.

—    Tad tas, šķiet, visu izšķir, — teica mis Mārpla. Viņa nožēlas pilna pašūpoja galvu. — Un lapseņu laiks, un viss cits. Un, protams, gāze.

—     Tas jums laikam atgādina neskaitāmas traģēdijas ciematā, vai ne? — jautāja sers Henrijs.

—    Traģēdijas ne, — paskaidroja mis Mārpla. — Un nekādā ziņā neko noziedzīgu. Bet tas man mazliet atgādina nepatikšanas, kādas mums patlaban ir ar iecirkņa māsu. Galu galā māsas ari ir tikai cilvēki, un viņām jāizturas tik pieklājīgi un jāvalkā šīs neērtās apkakles, un viņas nonāk tik tuvos sakaros ar slimnieka ģimeni — kas tur ko brīnīties, ja notiek viss kas?

Seram Henrijam sāka ataust gaisma.

—    Vai jūs domājat māsu Kārstērzu?

—    Ai, nē. Ne māsu Kārstērzu. Māsu Koplingu. Redzat, viņa bija strādājusi tur agrāk un ļoti bieži tai iznācis saskarties ar misteru Pričārdu, kurš, kā jūs sakāt, ir pievilcīgs vīrietis. Man liekas, ka viņa, nabadzīte, domājusi … nu, par to nav vajadzības runāt. Manuprāt, viņa nezināja par mis Instovu un, protams, kad vēlāk to uzzināja, iedegās naidā pret misteru Pričārdu un mēģināja viņam kaitēt, cik vien varēja. īstenībā viņu, protams, nodod vēstule, vai ne?

—    Kāda vēstule?

—    Nu, pēc misis Pričārdas lūguma viņa rakstīja zīlniecei, un tā atnāca šķietami pēc vēstulē izteiktā aicinājuma. Taču vēlāk atklāja, ka vietā ar tādu adresi šī persona nekad nav dzīvojusi. Tātad tas liecina, ka šai afērā iepita māsa Koplinga. Viņa tikai. izlikās rakstām, tāpēc visdrīzāk vedas domāt, ka zīlniece bijusi viņa pati.

—    Vēstules nozīmi es nemaz nesaskatīju, — atzinās sers Henrijs.

—    Tas bija diezgan pārdrošs solis, — turpināja mis Mārpla, — jo misis Pričārda būtu varējusi viņu pazīt par spīti masku ģērbam — lai gan, protams, ja tā notiktu, māsa varētu sacīt, ka tas bijis joks.

—    Ko jūs domājāt, — sers Henrijs jautāja, — kad teicāt: ja jūs būtu kāda zināma» persona, jūs nebūtu paļāvusies uz bailēm?

—    Paļaujoties uz bailēm, darītājs nevarētu būt drošs, — teica mis Mārpla. — Nē, es uzskatu, ka brīdinājumi un zilie ziedi bija, ja drīkst lietot militāru terminu, — viņa kautri iesmējās, — tikai maskēšanās.

—     Un īstais iemesls?

—    Es zinu, — mis Mārpla atvainodamās teica, — ka man prātā vienīgi lapsenes. Nabadzītes — tiek iznīcinātas tūkstošiem… un parasti tādā skaistā vasaras dienā. Bet es atceros, ka, redzēdama, kā dārznieks sakrata pudelē ciānkāliju ar ūdeni, nodomāju, cik tas izskatās līdzīgs ožamajam šālim. Un, ja to iebērtu ožamā sāls pudelītē un noliktu īstās vietā — redzat, nabaga slimniece mēdza lietot ožamo sāli. Jūs tak nepārprotami sacījāt, ka pudelīte atrasta līdzās viņas rokai. Kamēr misters Pri- čārds aizgāja zvanīt pa tālruni ārstam, māsa apmainīja pudelīti pret īsto un mazliet atgrieza gāzes degli, lai nomaskētu mandeļu smaržu, ja kāds justu reiboni, un es allaž esmu dzirdējusi, ka ciānkālijs neatstājot pēdas, ja pietiekami ilgi nogaida. Taču, protams, varbūt man nav taisnība un pudelē bijis kaut kas pavisam cits; tomēr tas īstenībā nav svarīgi, vai ne?

Džeina Heljera paliecās uz priekšu un jautāja: — Bet zilā ģerānija un citas puķes?

—     Žēlsirdīgām māsām vienmēr ir lakmusa papīrs, vai ne? — teica mis Mārpla. — Proti… proti, analīzēm. Tas nav pārāk tīkams temats. Mēs pie tā nepakavēsimies. Esmu pati mazliet kopusi slimos. — Viņa viegli piesarka. — Skābēs tas kļūst sarkans un sārmos — zils. Uzlīmēt sarkanu lakmusa papīru uz sagatavota zieda, protams, blakus gultai, bija pavisam viegli. Un, kad nabaga slimniece lietoja savu ožamo sāli, stiprie ožamā spirta tvaiki nokrāsoja ziedu zilu. Nudien, atjautīgi. Protams, kad viņi no rīta uzlauza istabas durvis, ģerānija nebija zila — to ievēroja tikai vēlāk. Kad māsa apmainīja pudelītes, viņa laikam kādu brītiņu paturēja ožamo spirtu pret tapetēm.

—     Varētu domāt, ka jūs, mis Mārpla, pati esat bijusi klāt, — sacīja sers Henrijs.

—    Man dara raizes, — teica mis Mārpla, — nabaga misters Pričārds un šī jaukā meitene mis Instova. Droši vien abi viens otru tur aizdomās un nesatiekas — un dzīve ir tik ļoti īsa.

Viņa pašūpoja galvu.

—     Neraizējieties vis, — atteica sers Henrijs. — Patiesībā man ir kaut kas padomā. Ir arestēta kāda žēlsirdīgā māsa, ko apvaino, ka viņa noslepkavojusi kādu pavecu pacienti, kas atstājusi viņai mantojumu. Māsa to izdarījusi, apmainot ožamo sāli pret ciānkāliju. Māsa Kop- linga atkal ķērusies pie sava agrākā trika. Mis Instovai un misteram Pričārdam nevajadzētu šaubīties.

— Nu, vai tas nav jauki? — iesaucās mis Mārpla. — Ar to es, protams, nedomāju jauno slepkavību. Tas ir loti bēdīgi un apliecina, cik pasaulē daudz ļaunuma, un pietiek tikai vienu reizi padoties… tas man atgādina, ka noteikti jāpabeidz nelielā saruna ar dakteri Loidu par ciemata māsu.

ČETRAS AIZDOMĪGĀS PERSONAS

Sarunas temats bija neatklāti un nesodīti noziegumi. Visi pēc kārtas izteica savas domas: pulkvedis Bentrijs, viņa apaļīgā, patīkamā sieva, Džeina Heljera, ārsts misters Loids un pat vecā mis Mārpla. Vienīgais, kas nerunāja, bija cilvēks, ko daudziem vestos uzskatīt par vispiemērotāko runātāju. Sers Henrijs Kliterings, bijušais Skotlendjarda komisārs, sēdēja klusuciezdams un plūkāja — vai, pareizāk sakot, glaudīja ūsas, viegli smaidīdams itin kā par kādu iekšēju domu, kas viņu uzjautrināja.

—    Ser Henrij, — beidzot sacīja misis Bentrija, — ja jūs kaut ko neteiksit, es kliegšu. Vai daudz noziedznieku paliek nesodīti vai arī ne?

—    Jūs domājat par avīžu virsrakstiem, misis Bentrija. Skotlendjards atkal kļūdījies. Un tam seko neatšķetinātu šausmu stāstu saraksts.

—    Bet patiesībā tādu ir loti mazs procents no visa? — vaicāja ārsts.

—    Jā, tā ir. Simtiem noziegumu tiek līdz galam atklāti un to vaininieki sodīti, bet reti kad par tiem pavēsta skali, tos arī neapdzied slavasdziesmās. Tomēr par tādiem patlaban gan nav runa, vai ne? Kad jūs runājat par neatklātiem noziegumiem un neatšķetinātiem noziegumiem, jūs runājat par divām dažādām lietām. Pirmajā kategorijā ietilpst visi noziegumi, par kuriem Skotlendjards neko nedabū dzirdēt, noziegumi, par kuriem neviens nekad neuzzina, ka tādi izdarīti.

—           Bet, manuprāt, tādu nav pārāk daudz? — vaicāja misis Bentrija.

—    Vai jūs tā domājat?

—    Ser Henrij! Jūs taču negribat teikt, ka daudz?

—    Man tā šķiet, — domīgi piezīmēja mis Mārpla,

—   ka tādu vajag būt bez sava gala.

Jaukā, sirmā, vecmodīgi lēnīgā dāma izteica savu spriedumu lielā mierā.

—    Dārgā mis Mārpla! — iesaucās pulkvedis Bentrijs.

—           Protams, — mis Mārpla sacīja, — daudzi cilvēki ir muļķi. Un muļķu nodarījumus atklāj, lai kādi tie būtu. Taču ir krietns pulks cilvēku, kas nav muļķi, un pārņem šaušalas, domājot, ko tie varētu pastrādāt, ja nelokāmi neturētos pie principiem.

—           Jā, — sers Henrijs piekrita, — ir laba tiesa cilvēku, kas nav muļķi. Cik bieži noziegums nāk gaismā tāpēc, ka pastrādāts galīgi nemākulīgi, un tad katrreiz uzmācas jautājums: ja nebūtu šīs nemākulības, vai kāds par nodarījumu jebkad uzzinātu?

—    Bet tas ir ļoti nopietni, — sacīja pulkvedis Bentrijs.

—   Patiešām ļoti nopietni.

—    Vai jūs tā domājat?

—           Ko jūs ar šo «vai jūs tā domājat» gribat sacīt? Protams, ka tas ir nopietni.

—           Jūs sakāt: noziegums paliek nesodīts, bet vai tā ir? Tas varbūt paliek likuma nesodīts, taču cēloņi un sekas darbojas neatkarīgi no likuma. Teikt, ka ikviens noziegums pats nes sev līdz sodu, gan it kā nozīmē lietot nodrāztu frāzi, tomēr, pēc manām domām, tā ir vistīrākā patiesība.

—           Var jau būt, var jau būt, — sacīja pulkvedis Bentrijs. — Taču tas nemazina problēmas nopietnību… hm … jā … nopietnību … — viņš apklusa, nezinādams, kā pabeijt.

Sers Henrijs Kliterings pasmaidīja.

—           Deviņdesmit deviņi cilvēki no simta neapšaubāmi domā tāpat kā jūs, — viņš teica. — Tomēr, zināt, patiesībā svarīgs ir nevis vainīgums, bet nevainība, Tas ir tas, ko neviens negrib atzīt.

—    Es nesaprotu, — atzinās Džeina Heljera.

—           Es gan, — sacīja mis Mārpla. — Kad misis Trenta atklāja, ka no viņas somiņas pazudusi puskrona, tad šis atklājums vissāpīgāk skāra apkopēju misis Arturu. Trenti, protams, domāja, ka tā bijusi viņa, tomēr, būdami labsirdīgi un zinādami, ka viņai ir liela ģimene un dzērājs vīrs, nu … dabiski, negribēja noiet galējībā. Taču viņu attieksme pret apkopēju mainījās, aizceļodami viņi neatstāja māju misis Arturas ziņa, un tam bija liela nozīme; arī citi Jaudis sāka uz apkopēju aizdomīgi skatīties. Bet tad pēkšņi izrādījās, ka vainīgā bijusi guvernante. Misis Trenta ieraudzīja viņu pa atvērtajām durvīm spogulī. Vistīrākā gadījuma pēc — lai gan man gribētos to saukt par likteņa pirkstu. Un tieši uz lo, manuprāt, norāda sers Henrijs. Lielāko daju cilvēku interesētu vienīgi, kas nozadzis naudu, un zagle izrādījās sieviete, no kuras to vismazāk varētu gaidīt — gluži kā kriminālromānos! Turpretī īstenībā cilvēks, kuram šis jautājums nozīmēja dzīvību vai nāvi, bija misis Artura, kas nebija noziegusies nenieka. Jūs domājāt to, vai ne, ser Henrij?

—   Jā, mis Mārpla, jūs trāpījāt naglai uz galvas. Gadījumā, ko jūs pārstāstījāt, apkopējai uzsmaidīja laime. Nāca gaismā viņas nevainība. Taču ir cilvēki, kas varbūt nodzīvo mūžu, faktiski nepatiesu aizdomu nastas nomākti.

—    Vai jums prātā kāds īpašs notikums? — izgudrēm vaicāja misis Bentrija.

—    Tā patiešām ir, misis Bentrija. Ļoti interesants gadījums. Gadījums, kur, pēc mūsu domām, izdarīta slepkavība, taču nav ne mazāko iespēju to jebkad pierādīt.

—    Droši vien inde, — izdvesa Džeina. — Tāda, kas neatstāj pēdas.

Ārsts misters Loids nemierīgi sakustējās. Sers Henrijs papurināja galvu.

—    Nē, mīlā jaunkundz. Dienvidamerikas indiāņu noslēpumā turētā bultu inde tā nebijal Es vēlētos, lai kaut kas tamlīdzīgs būtu bijis. Mums ir darīšana ar kaut ko daudz prozaiskāku — patiesību sakot, tik - prozaisku, ka nav cerību atklāt, kurš īsti to izdarījis. Kāds vecs džentlmenis nokrita no kāpnēm un lauza kaklu; viens no tiem bēdīgajiem nelaimes gadījumiem, kas notiek ik dienas.

—     Bet kas notika īstenībā?

—    Kas to lai zina! — sers Henrijs paraustīja plecus. — Kāds pagrūda no mugurpuses? Varbūt kāpņu augšgalā bija novilkts diegs vai aukla, ko vēlāk rūpīgi novāca? To mēs nekad neuzzināsim.

—    Bet vai jūs uzskatāt, ka …. nu, ka tā nebija nejaušība? Kāpēc? — vaicāja ārsts.

—   Tas ir diezgan garš stāsts, taču… nūjā, mēs esam gandrīz vai pārliecināti, Kā es teicu, nav iespējams kā- tlnm piedēvēt noziegumu — pierādījumi būtu pārāk nedroši. Taču uz gadījumu var skatīties arī no citas puses — tās, ko es pieminēju. Redzat, bija četri cilvēki, kas to būtu varējuši izdarīt. Viens ir vainīgais, pārējie trīs nevdinīgi. Un, ja neuzzinās patiesību, uz šiem pārējiem trim kritīs briesmīgā šaubu ēna.

—    Manuprāt, — sacīja misis Bentrija, — jums labāk vajadzētu mums šo garo notikumu virkni pastāstīt.

—     Galu galā man tas nav pārāk jāstiepj garumā, — teica sers Henrijs. — Vismaz sākumu es varu sakopot blīvāk. Te ir runa par kādu slepenu vācu organizāciju «Die schwarze Hand»1 — kaut ko līdzīgu kamorrai vai vairuma ļaužu priekšstatam par kamorru. Šantāžas un terorizēšanas sistēma. Tā sāka darboties pavisam pēkšņi pēc kara2 un»apbrīnojami plaši sazarojās. Par tās upuriem kļuva neskaitāmi cilvēki. Varas iestādes netika ar to galā, jo tās noslēpumus cītīgi glabāja, un bija gandrīz neiespējami atrast kādu, ko varētu piespiest šos ļaudis nodot. Anglijā par šo organizāciju nekas daudz nebija zināms, turpretī Vācijā tās darbībai bija gluži vai paralizējošas sekas. Beidzot to likvidēja un izklīdināja ar saviem pūliņiem kāds doktors Rozens, kurš kādreiz bija bijis ļoti ievērojams slepenā dienesta darbinieks. Viņš kļuva par šīs organizācijas locekli, iefiltrējās tās kodolā un, kā jau teicu, sekmēja tās sabrukumu. Taču līdz ar to viņš nonāca So vīru aizdomās, un tika nolemts, ka viņam labāk atstāt Vāciju — vismaz uz kādu laiku. Viņš aizbrauca uz Angliju, un mēs saņēmām par viņu vēstules no Berlīnes policijas. Pēc atbraukšanas viņš ieradās pie manis uz personiskām pārrunām. Viņš skatījās uz visu objektīvi un bija samierinājies ar likteni. Par to, kas viņu gaida nākotnē, viņam nebija nekādu šaubu. «Viņi dabūs mani rokā, ser Henrij,» viņš sacīja. «Par to nav šaubu.» Viņš bija liela auguma cilvēks ar skaistu seju un ļoti zemu balsi, tikai neliela rīkles pieskaņa izrunā ļāva pateikt, pie kādas tautības viņš pieder. «Tā neizbēgami jāsecina. Tam nav nozīmes, esmu sagatavojies. Uzņemdamies šo darbu, es sapratu, ar ko riskēju. Izdarīju to, ko biju nodomājis. Saliedēt organizāciju vairs nemūžam nebūs iespējams. Taču daudzi tās locekļi atrodas brīvībā, un tie atriebdamies darīs, ko varēs, proti, laupīs man dzīvību. Tas ir tikai laika jautājums, un es dedzīgi vēlos šo laiku pagarināt, cik vien iespējams. Redzat, es vācu un rediģēju ļoti interesantus materiālus — tas būs mans mūža darbs. Es vēlētos to, ja iespējams, pabeigt.» Viņš runāja ļoti vienkārši, ar zināmu cieņu, ko es neviļus apbrīnoju. Teicu viņam, ka veiksim visus piesardzības pasākumus; taču viņš atstāja manus vārdus bez ievērības. «Kādu dienu agrāk vai vēlāk viņi dabūs mani rokā,» viņš atkārtoja. «Kad šī diena būs pienākusi, neuztraucieties. Nešaubos, ka jūs būsit darījuši visu iespējamo.» — Tad viņš izklāstīja savus nodomus, kas bija ļoti vienkārši. Viņš grasījās noīrēt mazu namiņu laukos, kur varētu mierīgi dzīvot un turpināt savu darbu. Galu galā viņš izvēlējās ciematu Somer- setā[53] — kingsnetonā, kas atradās septiņas jūdzes no dzelzceļstacijas; civilizācija to bija skārusi visai maz. Viņš nopirka ļoti jauku namiņu, lika izdarīt dažādus uzlabojumus un pārveidojumus un visai apmierināts apmetās uz palikšanu. Viņa saimē ietilpa brāļameita Grēte, sekretārs, veca saimniecības vadītāja vāciete, kas bija viņam uzticīgi kalpojusi gandrīz četrdesmit gadus un kāds palīgstrādnieks, vietējais no Kingsnetonas, kurš veica dārza darbus.

—    Četras aizdomīgās personas, — ārsts klusu noteica.

—    Tieši tā, četras aizdomīgās personas. Daudz vairāk ko stāstīt arī nav. Piecus mēnešus dzīve Kingsnetonā ritēja mierīgi, un tad nāca trieciens. Kādu rītu doktors Rozens nokrita pa kāpnēm; pēc pusstundas viņu tur atrada mirušu. Laikā, kad nelaime varēja notikt, Gertrūde strādājusi virtuvē, durvis bijušas aizvērtas un viņa neko nav dzirdējusi — tā viņa saka. Grētes jaunkundze dārzā dēstījusi kādus puku sīpolus — tā savukārt saka viņa. Dārznieks Dobss atradies šķūnītī, kur baudījis vieglas brokastis — tā viņš apgalvo, un sekretārs bijis izgājis pastaigā, un atkal nav neviena cita, kas to apliecinātu. Nevienam nav alibi, neviens nevar apstiprināt pārējo vārdus. Neviens no ārienes to nevar būt darījis, jo svešinieks mazajā Kingsnetonas ciematā katrā ziņā būtu pamanīts. Gan parādes, gan sētas durvis bijušas aizslēgtas, jo katram saimes loceklim bijusi sava atslēga. Tā nu jūs redzat, ka loks sašaurinās līd^ šiem četriem. Un tomēr ikviens no viņiem šķietami ir ārpus aizdomām. Grēte, viņa miesīgā brāla bērns. Ģertrūde, četrdesmit gadu uzticīgi kalpojusi. Dobss, kas nekad nav spēris kāju ārpus Kingsnetonas. Un Čārlzs Templtons, sekretārs …

—     Jā, — teica pulkvedis Bentrijs, — kā ar viņu? Viņš man šķiet visaizdomīgākā persona. Kas juins par viņu zināms?

—     Tieši tas, ko es par viņu zināju, ļāva viņam palikt ārpus jebkurām aizdomām — vismaz toreiz, — skarbi noskaldīja sers Henrijs. — Redzat, Čārlzs Templlons bija viens no maniem paša vīriem.

—    Ā! — iesaucās pulkvedis Bentrijs, krietni pārsteigts.

—     Jā. Es gribēju, lai kāds no mums būtu uz vietas, bet tai pašā laikā negribēju, lai ciematā izceltos valodas. Ro- zenam patiešām vajadzēja sekretāru. Es šai amatā ieliku Templtonu. Viņš ir džentlmenis, brīvi runā vāciski un vispār ir ļoti spējīgs puisis.

—     Bet kuru tad jūs turat aizdomās? — apjukusi vaicāja misis Bentrija. — Visi viņi liekas tik… nu, noziegumam nepiemēroti.

—     Jā, tā rādās. Bet var palūkoties uz visu to no citas puses. Grētes jaunkundze bija viņa brāļameita un ļoti jauka meitene, taču karš mums apliecinājis, ka palaikam brālis var nostāties pret māsu vai tēvs pret dēlu un tā tālāk, un visjaukākās un maigākās jaunās meitenes dažkārt pastrādāja tieši kaut ko neticamu. To pašu var domāt par Ģertrūdi; kas zina, kādi citi spēki darbojās, ja vainīga bija viņa? Varbūt viņa sastrīdējās ar saimnieku, un aizvainojums auga augumā un neparko neiz- gaisa tieši tāpēc, ka viņa tik ilgi bija uzticīgi kalpojusi Rozenam. Šāda tipa pavecas sievietes reizēm var būt apbrīnojami niknas. Un Dobss? Vai tāpēc, ka viņam nebija nekādu sakaru ar ģimeni, viņu var pilnīgi izslēgt? Naudai ir liels spēks. Iespējams, ka Dobsam kaut kā piekļuva klāt un viņu uzpirka. Jo skaidrs šķiet viens: katrā ziņā no ārienes pienāca kāda ziņa vai pavēle. Kāpēc citādi piecus mēnešus nekas nenotika? Nē, te noteikti uzdarbojušies organizācijas aģenti. Nebūdami vēl pārliecināti par Rozena nodevību, viņi vilcinājās, līdz par to vairs nebija nekādu šaubu. Un tad, kad šaubas pilnīgi izgaisa, viņi droši vien sūtīja ziņu spiegam, kas mita zem Rozena jumta — ziņu, kas skanēja: «Nonāvējiet!»

—     Cik nekrietni! — iesaucās Džeina Heljera un no- dīcbinājās.

—    Bet kā īsti ziņa pienāca? Tieši to es pūlējos noskaidrot — tā cerēju problēmu atrisināt. Bandas locekļi neapšaubāmi bija vai nu piekļuvuši klāt, vai kaut kā sazinājušies ar vienu no šiem četriem. Ka tad nekādas vilcināšanās vairs nebūs, to es zināju; kolīdz pavēle pienāks, to izpildīs. Tā bija «Die schwarze Hand» raksturīgā īpašība. — Es izpētīju visus apstākļus; veids, kā es to darīju, jums droši vien izliksies smieklīgi sīkumains. Kas torīt bija ieradies Rozena mājā? Neizlaidu nevienu. Te ir saraksts.

Viņš izvilka no kabatas aploksni un, pārlūkodams tās saturu, atlika atsevišķi kādu papīru.

—    Miesnieks, kas atnesis jērgaļu. Pārbaudīts, atbilda patiesībai. Pārtikas preču tirgotāja palīgs, kas atgādājis kviešu miltus, divas mārciņas cukura, mārciņu sviesta un mārciņu kalijas. Arī pārbaudīts — atbilda patiesībai. Pastnieks, kas atvedis divus reklāmprospektus Rozena jaunkundzei, vēstuli turpat no ciemata Ģertrūdei, trīs vēstules doktoram Rozenam (vienu ar ārzemju marku) un divas vēstules misteram Templtonam, vienu arī ar ārzemju marku.

Sers Henrijs apklusa un tad izņēma no aploksnes dokumentu žūksniti.

—    Varbūt jūs gribēsit palūkoties uz tiem paši. Tos man iedeva dažādie cilvēki, kam tie bija sūtīti, vai arī tie tika izvilkti no papīrgroza. Diez vai man būs jāpaskaidro, ka speciālisti pārbaudījuši, vai tajos nav kaut kas rakstīts ar siinpatētisko tinti un tā tālāk. Nav iespējams, ka ierosinājums būtu nācis šādā formā.

Visi sadrūzmējās ap viņu, lai apskatītu sūtījumus. Viens no katalogiem bija no dēstu audzētavas, otrs no pazīstamas zvērādu firmas Londonā. Viens no abiem doktoram Rozenam adresētajiem rēķiniem bija atsūtīts no ciemata sēklu tirgotavas, otrs no kādas Londonas rakstāmlietu firmas. Viņam adresētā vēstule skanēja šādi:

«Dārgais Rozēni — Nupat kā atgriezos no Nellijas Gērtingsas. Nesen sastapu Aamosu Periju. Viņš tikko kā atbraucis no Vīnes, šīs pilsētu pērles. Bijis tur kopā ar Edgaru Džeksonu. Es patiešām apskaužu viņus par tādu ceļojumu. Raksti man drīz. Kā jau iepriekš teicu: sargies no zināmās personas. Tu zini, kuru es domāju, kaut gan man nepiekriti.

Tava Georglna.»

—    Mistera Templtona pastā atradās šis rēķins, kuru, kā jūs redzat, atsūtījis drēbnieks, un kāda vācu drauga vēstule, — turpināja sers Henrijs. — To viņš diemžēl saplēsis, kad devies pastaigā. Beidzot mums ir vēstule, ko saņēmusi Ģertrūde.

«Dārgā misis Svarca, mēs ceram, ka Jūs varēsat atnākt uz sarīkojumu piekdienas vakarā. Vikārs teicas ceram, kad jūs nāksat — gaida jau visus. Šķiņķa recepte bija dikti laba, un es jums esmu varen pateicīga. Ceru, kad Jūs esat pie labas veselības un es Jūs redzēšu piekdien. Palieku

Jūsu uzticīgā Emma Grīna.»

Misters Loids mazliet pasmaidīja par vēstuli un tāpat arī misis Bentrija.

—     Domāju, ka pēdējo vēstuli var nolikt sānis, — teica ārsts.

—     Manas domas bija tādas pašas, — teica sers Henrijs, — tomēr biju piesardzīgs un pārbaudīju, vai ciematā dzīvo kāda misis Grīna un vai noticis baznīcas sarīkojums. Zināt, būt uzmanīgam nekad nenāk par ļaunu.

—    Tieši to allaž daudzina mūsu draudzene mis Mārpla, — smaidīdams sacīja ārsts. — Jūs sapņojat vaļējām acīm, mis Mārpla. Kādu domas pavedienu jūs risināt?

Mis Mārpla sarāvās.

—    Uzvedos es gan muļķīgi, — viņa sacīja. — Es nupat lauzīju galvu, kāpēc vārds «Amoss» doktora Rozena vēstulē rakstīts ar diviem «a».

Misis Bentrija uztvēra aizsākto domu.

—    Tā ir, — viņa sacīja. — A!

—    Jā, mīļā, — piebalsoja mis Mārpla. — Man jau likās, ka jūs ievērosit!

—    Sī vēstule satur nepārprotamus draudus, — ieteicās pulkvedis Bentrijs. — Tas ir pirmais, kas piesaistīja manu uzmanību. Es ievēroju vairāk, nekā jūs domājat. Jā, nepārprotamus draudus — pret ko?

—    Ar šo vēstuli vispār bijis dīvaini, — turpināja sers Henrijs. — Pēc Templtona vārdiem, doktors Rozens atplēsis to pie brokastu galda un pasviedis Čārlzam, teikdams, ka rakstītājs viņam esot pilnīgi svešs.

—    Bet tas nemaz nav bijis vīrietis, — iebilda Džeina Heljera. — Paraksts skanēja «Georgīna»,

—     Grūti pateikt, kā tas skan, — pretojās ārsts. — Tas varētu būt «Georgs», taču vairāk gan izskatās pēc «Geor- gīnas». Tikai mani pārsteidz rokraksts — tas noteikti pieder vīrietim.

—    Zināt, tas ir interesanti, — sacīja pulkvedis Bentrijs.

—     Proti, tas, ka viņš pasviedis vēstuli pāri galdam un izlicies, ka neko nesaprot. Viņš gribējis novērot kāda cilvēka sejas izteiksmi. Kura — vai meitenes? Vai arī vīrieša?

—     Varbūt pat virējas? — ierosināja misis Bentrija.

—    Iespējams, ka viņa tai brīdī ienesusi brokastis. Bet es nesaprotu, kas … tas ir ļoti savādi. „.

Lūkodamās uz vēstuli, viņa sarauca pieri. Mis Mārpla pievirzījās namamātei tuvāk. Vecā dāma pastiepa pirkstu un norādīja uz kādu vārdu. Abas sievietes sāka čukstēties.

—     Bet kāpēc sekretārs saplēsis savu vēstuli? — Džeina Heljera pēkšņi ievaicājās. — Tas šķiet — ai, es gan nezinu — bet tas šķiet savādi. Kāpēc viņš saņēmis vēstules no Vācijas? Lai gan, protams, ja viņš, kā jūs sakāt, stāv ārpus aizdomām …

—     Sers Henrijs taču tā neteica, — ātri ierunājās mis Mārpla, pārtraukdama sačukstēšanos ar misis Bentriju un paceldama acis. — Viņš teica: četras aizdomīgas personas. Tātad tas pierāda, ka šajos četros viņš ieskaita misteru Templtonu. Man taisnība, vai ne, ser Henrij?

—     Jā, mis Mārpla. Rūgta pieredze man kaut ko iemā cījusi. Proti, nekad nedrīkst sev iegalvot, ka kāds ir ārpus aizdomām. Nupat es jums minēju iemeslus, kāpēc trīs no šiem cilvēkiem tomēr varētu būt vainīgi, lai cik neticami tas liktos. Tobrīd es nemērīju ar to pašu olekti Čārlzu Templtonu. Taču beigu beigās mani pamu dināja to darīt nule pieminētais likums. Un es biju spiests atzīt, ka ikvienas armijas, ikvienas flotes un ikvienas policijas rindās ir zināms skaits nodevēju, lai cik mēs nevēlētos ar tādu domu samierināties. Un es objektīvi apsvēru, kas varētu runāt par ļaunu Čārlzam Templto- nam. Es sev uzdevu tieši to pašu jautājumu, kuru nupat izteica mis Heljera. Kāpēc viņš vienīgais no visiem mājiniekiem nevar uzrādīt vēstuli, ko saņēmis — turklāt tās aploksne bijusi ar vācu marku. Kāpēc viņš saņēmis vēstules no Vācijas? Sis jautājums bija pilnīgi nevainīgs, un es viņam patiešām tā pavaicāju. Atbilde izklausījās pavisam vienkārša, Viņa mātesmāsas vīrs esot vācietis, un vēstule bijusi no viņa vācu māsīcas. Tā es uzzināju kaut ko tādu, ko agrāk nebiju nojautis — ka Čārlzam Templ- tonam ii radinieki Vācijā. Un tas viņu neapšaubāmi ierindoja aizdomīgo cilvēku skaitā — turklāt pilnīgi pamatoti. Viņš ir mans darbinieks —■" puisis, kas man allaž paticis un kam es esmu uzticējies, tomēr pēc īstas tiesas un taisnības man jāatzīst, ka viņš ir pats aizdomīgākais. Bet te nu ir tas suns aprakts — es nezinu! Es nezinu… Un ļoti iespējams, ka nekad arī nezināšu. Te nav runa par slepkavas sodīšanu. Te ir runa par ko tādu, kas rnan šķiet simtreiz svarīgāks. Sis aizdomas. .. aizdomas, ko es neuzdrīkstos atstāt bez ievērības, varbūt vai izpostīt kādam godājamam cilvēkam visu karjeru.

Mis Mārpla ieklepojās un rāmi pavaicāja:

—    Tātad, ja "es jūsu vārdus, ser Henrij, saprotu pareizi, tieši šis jaunais misters Templtons ir vienīgais, kura liktenis jūs tā nomāc?

—     Zināmā mērā, jā. Teorētiski rnan vajadzētu raizēties par visiem četriem, bet patiesībā tā nav. Manas aizdomas varētu vērsties, piemēram, pret Dobšu, taču tas neietekmētu viņa karjeru. Nevienam ciemata iedzīvotājam nav ienācis prātā, ka vecā doktora Rozena nāve varētu būt kas cits, nevis nelaimes gadījums. Ģertrūdi šādas aizdomas skar mazliet vairāk. Piemēram, Rozena jaunkundze varētu sākt izturēties pret viņu citādi. Tomēr iespējams, ka tas viņai nebūtu sevišķi svarīgi. Ja runa ir par Grēti Rozēnu — te nu mēs nonākam pie lietas būtības. Grēte ir ļoti skaista meitene un Čārlzs Templtons — glīts jauns cilvēks, un piecus mēnešus viņi bija spiesti dzīvot līdzās bez jebkādām izklaidēšanās iespējām. Notika neizbēgamais. Viņi iemīlējās — kaut arī tas vēl nebija izteikts vārdos. Un tad notika katastrofa. — Pirms trim mēnešiem, dažas dienas pēc tam, kad biju aizgājis pensijā, pie manis ieradās Grēte Rozena. Viņa bija pārdevusi namiņu un dzīrās braukt atpakaļ uz Vāciju, jo beidzot bija nokārtojusi tēvoča darīšanas. Viņa ieradās tieši pie manis (kaut gan zināja, ka esmu aizgājis pensijā), jo vēlējās pārrunāt kādu nepārprotami personisku problēmu. Kādu brīdi viņa runāja aplinkiem vien, taču beigās viss atklājās. Ko es domājot? Šī vēstule ar Vācijas marku — viņa bezgala raizējoties par to — vēstule, ko Čārlzs saplēsis. Vai ar to esot viss kārtībā? Droši vien kārtībā. Skaidrs, ka viņa ticot Čārlza stāstam, bet… ai, ja vien viņa būtu pārliecināta! Ja būtu… noteikti pārliecināta.

— Vai saprotat? Tās pašas izjūtas: vēlēšanās uzticēties — un drausmīgās aizdomas, kas slepus perinās apziņā, no kuras tās gan enerģiski tiek gainītas projām, taču tā arī neizgaist. Runāju ar Grēti pilnīgi vaļsirdīgi un lūdzu, lai viņa dara tāpat. Pajautāju, vai viņas jūtas pret Čārlzu un Čārlza pret viņu jau varētu saukt par mīlestību. «Laikam gan,» viņa teica. «Ai, jā, tā bija, es zinu. Mēs jutāmies tik laimīgi. Ik diena aizritēja neizsakāmā apmierinātības sajūtā. Mēs zinājām — mēs abi zinājām. Nevajadzēja steigties — laika bija papilnam. Kādā jaukā dienā viņš atzītos, ka mani mīl, un es atzītos, ka arī. .. Ak! Jūs taču varat saprast. Tagad turpretī viss mainījies. Mūs šķir it kā neredzama siena — mēs jūtamies nebrīvi, kad sastopamies, nezinām, ko runāt. Varbūt viņš izjūt to pašu, ko es… Mēs abi sev sakām: «Ja noteikti zinātu!» Tieši tāpēc, ser Henrij, es lūdzu, lai jūs man pasakāt: «Jūs varat būt droša: lai kurš nogalināja jūsu tēvoci, Čārlzs Templtons tas nav bijis!» Pasakiet man to! Ai, pasakiet jel! Lūdzu — lūdzu!» — Es viņai to nevarēju pateikt. Abi šie jaunie ļaudis arvien vairāk attālināsies — viņus šķirs aizdomu rēgs — rēgs, kas nespēj rast mieru kapā.

Sers Henrijs atbalstījās pret krēsla atzveltni; viņa seja izskatījās pelēka un nogurusi. Viņš pāris reižu izmisis papurināja galvu.

—    Un nav neko iespējams darīt, ja nu vienīgi… — Viņš atkal izslējās taisni, un viņa sejā pazibēja dīvains viegls smaids. — … ja nu vienīgi mums varbūt spētu palīdzēt mis Mārpla. Vai jūs spētu, mis Mārpla? Zināt, man ir tāda sajūta, ka šī vēstule varētu būt jūsu specialitātē. Tā par baznīcas sarīkojumu. Vai tā jums neatgādina kaut ko vai kādu cilvēku, tādējādi viešot visā notikumā pilnīgu skaidrību? Vai jūs nespētu izdarīt kaut ko tādu, kas palīdzētu diviem bezpalīdzīgiem jauniem ļaudīm, kuri grib būt laimīgi?

Aiz vieglā smaida viņa lūgumā slēpās kas nopietns. Ar laiku viņš bija sācis ļoti augstu vērtēt šīs trauslās, vecmodīgās, neprecētās dāmas gara spējas. Lūkojoties uz mis Mārplu, viņa skatiens pauda kaut ko loti līdzīgu cerībām.

Mis Mārpla iekāsējās un sakārtoja savas mežģīnes.

—    Tas man patiešām drusku atgādina Enniju Polt- niju, — viņa atzinās. — Vēstule, protams, ir pilnīgi skaidra — kā misis Bentrijai, tā man pašai. Es domāju nevis vēstuli par baznīcas sarīkojumu, bet otro. Tā kā jūs, ser Henrij, dzīvojat gandrīz vienīgi Londonā un nenodarbojaties ar puķkopību, jūs to, saprotams, neievērojāt.

—          Kā, lūdzu? — ievaicajās sers Henrijs. — Ko neievēroju?

Misis Bentrija pastiepa roku un paņēma kādu katalogu. Viņa to atšķīra un ar lielu baudu nolasīja:

—           «Nellija Gērtingsa. Minjonu paveids, sarkana ar dzeltenu vidu, ļoti skaista, ar stingru kātu, piemērota griešanai un dekoratīvām grupām dārzā.»

—    «Amoss Perijs. Spilgti sarkana, ļoti dekorativa.»

—           Iegaumējiet, ar vienu «a», turpretī vēstulē ar diviem, tātad jāizrunā gari, — klusu piebilda mis Mārpla.

—«Vīnes pērle. Ietilpst kaktuspaveida grupā. Sarkana, izskatīga, derīga'griešanai, jo ir izturīga.»

—           «Edgars Džeksons. Krizantēmām līdzīgs paveids ar skaistas formas mēlziediem. Spilgti ķieģeļsarkana.»

Misis Bentrija nometa katalogu un ar milzīgu uzsvaru iesaucās:

—    Dālijas!

—           Un to sākuma burti sastāda vārdu «Nāve», — paskaidroja mis Mārpla.

—           Bet vēstule bija adresēta pašam doktoram Roze- nam, — pretojās sers Henrijs.

—           Tur jau slēpās pati lielākā viltība, — teica, mis Mārpla. — Gan adresē, gan brīdinājumā. Ko lai viņš darītu, saņēmis vēstuli no cilvēka, ko nepazīst, pilnu ar vārdiem, ko dzird pirmo reizi. Nu, protams, jāpasviež vēstule sekretāram.

—    Tātad galu galā …

—           Ai, nē! — iesaucās mis Mārpla. — Sekretārs ne. Tieši tas jau pilnīgi skaidri pierāda, ka noziegumu nav izdarījis viņš. Citādi viņš nemūžam nebūtu piejāvis, ka šo vēstuli atrod. Un tāpat viņš nemūžam nebūtu iznīcinājis sev atsūtīto vēstuli ar vācu marku uz aploksnes. Patiešām, viņa nevainība — ja atļausit man lietot šo izteicienu — pilnīgi duras acīs.

—    Bet kurš tad …

—           Nu, tas, šķiet, ir gandrīz droši zināms — cik vien droši šai pasaulē var kaut ko zināt. Pie brokastgalda sēdēja kāds cits cilvēks, un viņa — šādos apstākļos tāda rīcība bija gluži dabiska — pastiepa roku pēc vēstules un to izlasīja. Tā nu tas bija. Atcerieties, ka viņa ar to pašu pasta sūtījumu saņēma puķu katalogu …

—     Grēte Rozena, — lēni noteica sers Henrijs. — Tad jau viņas ierašanās pie manis …

—     Džentlmeņi šādai rīcībai nekad neredz cauri, — teica mis Mārpla. — Un diemžēl viņi bieži uzskata, ka mēs, vecās sievietes, tā skatīdamās uz visu, esam… nu, kaķenes. Bet tā ir. Par sava paša dzimumu cilvēks diemžēl tiešām, zina daudz. Es nešaubos, ka jauniešu starpā izaudzis šķērslis. Jaunekli pēkšņi pārņēmusi neizskaidrojama antipātija. Viņš tīri instinktīvi jūt aizdomas un nespēj tās noslēpt. Un es, nudien, uzskatu, ka šis meičas ierašanās pie jums bija tīrā ļaunprātība. Patiesībā viņa atradās pietiekamā drošībā, taču viņa pilnīgi nevajadzīgi nolēma pievērst jūsu aizdomas katrā ziņā nabaga misteram Templtonam. Līdz viņas apciemojumam jūs nebūt nebijāt tik pārliecināts par viņa vainu.

—     Bet viņa nekādā ziņā neko tādu neteica… — iesāka sers Henrijs.

—     Džentlmeņi, — vienā mierā konstatēja mis Mārpla, — nekad neredz, kas aiz tādas rīcības slēpjas.

—     Un šī meiča… — sers Henrijs aprāvās. — Viņa aukstasinīgi izdara slepkavību un tiek cauri bez soda!

—     Ai, nē, ser Henrij, — iebilda mis Mārpla. — Bez soda ne. Tam neticat nedz jūs, nedz es. Atcerieties, ko jūs pirms brīža sacījāt. Nē. Grēte Rozena no soda neizbēgs. Pirmkārt, viņa droši vien satiekas ar ļoti dīvainiem cilvēkiem — izspiedējiem un teroristiem — šādi biedri nesīs viņai vienīgi ļaunumu un laikam gan novedīs pie nelaba gala. Kā jūs sakāt, nav ko domāt par vainīgajiem — svarīgi ir nevainīgie. Misters Templtons, manuprāt, apprecēs savu māsīcu vācieti; tas, ka viņš saplēsis šīs meitenes vēstuli, liekas — nu, tas liekas aizdomīgi — es lietoju šo vārdu pavisam citādā nozīmē, nekā mēs to lietojām visu vakaru. Drusku šķiet, itin kā viņš būtu baidījies, ka otrā meitene to pamanīs un prasīs, lai parāda viņai. Jā, pēc manām domām, tur laikam bijis gan kāds romāniņš. Un tad Dobss — lai gan, kā jūs sakāt, viņš tam nepiešķirs lielu nozīmi. Droši vien domā vienīgi par savām «vieglajām brokastīm». Un tad šī nabaga vecā Ģertrūde, kas man atgādināja Enniju Polt- niju. Nabaga Ennija Poltnija. Piecdesmit gadus uzticīgi nokalpoja un tad nokļuva aizdomās: tika uzskatīts, ka viņa iznīcinājusi mis Lemas testamentu, lai gan neko nevarēja pierādīt. Tas gandrīz salauza nabaga dvēselītes uzticīgo sirdi. Un tad pēc viņas nāves testaments atradās tējas skapīša slepenajā atvilktnē, kur vecā mis Lema bija pati to drošības pēc noglabājusi. Taču nelaimīgajai Ennijai tas vairs nelīdzēja. — Tāpēc es tik ļoti raizējos par šo nabaga veco vācieti. Vecus cilvēkus ir ļoti viegli sarūgtināt. Man viņas bija daudz vairāk žēl nekā mistera Templtona, kas ir jauns, glīta izskata un acīmredzot dāmu mīlulis. Jūs viņai aizrakstīsit, ser Henrij, un gluži vienkārši pavēstīsit, ka viņas nevainība ir neapšaubāmi pierādīta, vai ne? Viņas mīļais, vecais saimnieks miris, un viņa, bez šaubām, nokaujas ar bēdām un jūt, ka viņu tur aizdomās .. . Ai! Nespēju par to domāt!

—    Es aizrakstīšu, mis Mārpla, — teica sers Henrijs. Viņš ziņkāri palūkojās uz veco dāmu. — Zināt, es nekad jūs īsti nesapratīšu. Jūsu viedoklis vienmēr ir gluži citāds, nekā varētu sagaidīt.

—     Baidos, ka mans viedoklis ir ļoti aprobežots, — mis Mārpla pazemīgi noteica. — Es reti kad izbraucu ārpus Sentmērimīdas.

—    Un tomēr jūs atrisinājāt, varētu sacīt, starptautisku noziegumu, — teica sers Henrijs. — Jo jūs to esat atrisinājusi. Par to es esmu pārliecināts.

Mis Mārpla nosarka un mazliet satraucās.

—     Manuprāt, es esmu saņēmusi labu audzināšanu, protams, pēc tālaika mērauklām. Mums ar māsu bija guvernante vāciete. Ļoti sentimentāla būtne. Mācija mums puķu valodu — tagad tā ir piemirsta, taču bija ļoti jauka. Piemēram, dzeltena tulpe nozīmē nelaimīgu mīlestību, bet Ķīnas astere: «Aiz greizsirdības mirstu pie jūsu kājām.» Vēstules paraksts skanēja «Georgīna», cik atceros, tā vāciski sauc dāliju, un tas, protams, padarīja visu skaidru. Kaut jel es varētu atcerēties, ko dālija nozīmē, taču — ak vai! — tas man izkritis no prāta. Atmiņa vairs nav tāda kā agrāk.

—    Lai nu kā, tā tak nenozīmē nāvi?

—    Nē, nudien, ne. Šausmīgi, vai ne? Pasaulē ir ļoti daudz bēdu.

—    Ir gan, — nopūzdamās teica misis Bentrija. — Kāda laime, ka ir puķes un draugi!

—    Vai ievērojat, mūs viņa min pēdējā vietā, — sacīja ārsts.

—    Kāds vīrietis mēdza sūtīt man katru vakaru uz teātri purpurkrāsas orhidejas, — sapņaini nočukstēja Džeina.

—           Tas nozīmē: «Es gaidu jūsu labvēlību,» — ņipri attrauca mis Mārpla.

Sers Henrijs dīvaini nokāsējās un pagrieza galvu sāņus.

Pēkšņi mis Mārpla iesaucās: — Atcerējos! Dālijas nozīmē nodevību un faktu sagrozīšanu.

—           Apbrīnojami, — teica sers Henrijs. — Tiešām apbrīnojami.

Un nopūtās.

MIROŅZĀLE

—           Nu, tagad misis Bī, — uzmudināja sers Henrijs Kli- terings.

Misis Bentrija, viņa namamāte, palūkojās bijušajā Skotlendjarda komisārā ar ledainu pārmetumu.

—           Es jau jums sacīju, ka man nepatīk, ja mani sauc par misis Bī. Tā ir necieņas izrādīšana.

—    Nu, tad Šeherezade.

—           Un vēl mazāk par Se… Kā viņu tur sauca? Es nekad pienācīgi nespēju pārstāstīt nevienu notikumu: ja jūs man neticat, pajautājiet Arturam.

—          Tu gluži labi izklāsti faktus, Dollij, — teica pulkvedis Bentrijs, — bet neproti tos izpušķot.

—           Tā jau ir tā nelaime, — piekrita misis Bentrija. Viņa viegli uzsita pa galdu ar sīpolpuķu katalogu, ko turēja rokā. — Klausījos jūs visus un nezinu, kā jūs to darāt. «Viņš teica, viņa sacīja, jūs prātojāt, viņi domāja, ikviens lika noprast» — nu, es gluži vienkārši tā nevarētu, un tas ir viss! Turklāt es nezinu neko tādu, par ko varētu stāstīt.

—           To nu mēs neticam, misis Bentrija, — teica ārsts misters Loids. Viņš jokpilnā neticībā papurināja sirmo galvu.

—           Dārgā, jūs katrā ziņā… — savā maigajā balsī ierunājās vecā mis Mārpla.

Misis Bentrija joprojām ietiepīgi purināja galvu.

—           Jūs nezināt, cik mana dzīve ir ikdienišķa. Ņemos ar kalpotājiem, ar grūtībām atrodu virtuves meitas, braukt es braucu vienīgi uz pilsētu pirkt drēbes un apmeklēt zobārstu, tad vēl uz Askotas jāšanas sacīkstēm, kuras Arturs nevar ciest, un rakņājos dārzā …

—          Ai — iesaucās ārsts. — Dārzā! Mēs visi zinām, kas jums sirdij vistuvākais, misis Bentrija.

—           Droši vien ir jauki, ja pieder dārzs, — noteica Džeina Heljera, skaistā, jaunā aktrise. — Tas ir, ja nevajadzētu rakt un notraipīt ar zemēm rokas. Man tā patīk puķes.

—           Dārzs, — atkārtoja sers Henrijs. — Vai mēs nevaram to ņemt par izejas punktu? Nu, misis Bī — saindētais puķu sīpols, nāvi nesējas narcises, miroņzāle!

—           Cik savādi, ka jūs pieminat šo zāli, — teica misis Bentrija. — Jūs man kaut ko atgādinājāt. Artur, vai atceries notikumus Kloderemkorta? Veco seru Ambrozu Bērsiju. Vai atminies, par kādu izsmalcināti pieklājīgu un pievilcīgu vecu vīru mēs viņu uzskatījām?

—          Nu, protams. Jā, tie bija dīvaini notikumi. Stāsti, Dollij!

—    Labāk stāsti tu, dārgais.

—           Blēņas. Sāc! Stūrē pati savu kuģi! Es savu darbu nupat paveicu.

Misis Bentrija dziļi ievilka elpu. Viņn salika rokas. Viņas seja pauda neviltotas dvēseles mokas. Runas plūdums bija ļoti ātrs.

—           Tur, nudien, nav daudz ko stāstīt. Miroņzāle — šis vārds man atsauca atmiņā kādu notikumu, lai gan klusībā es to dēvēju par «salvijām[54] un sīpoliem».

—    Salvijām un sīpoliem? — pārjautāja ārsts.

Misis Bentrija palocīja galvu.

—           Redzat, kā tas notika, — viņa paskaidroja. — Mēs ar Arturu viesojāmies pie sera Ambroza Bērsija Klode- remkortā, un kādu dienu aiz pārskatīšanās (lai gan es allaž esmu atzinusi, ka tā bijusi liela muļķība) tur kopā ar salvijām tika noplūkts krietns kušķis uzpirkstīšu lapu. Ar tām pildīja pīles, ko tovakar pasniedza pusdienu galdā, visi pēc tam saslima, bet kāda nabaga meitene — sera Ambroza aizbilstamā — nomira.

Viņa apklusa.

—    Ai, ai, — teica mis Mārpla, — cik bezgala traģiskil

—    Vai ne?

—           Nu, — ierunājās sers Henrijs, — un kas notika tālāk?

—      Nekā tālāka nav, — atbildēja misis Bentiija. — Tas ir viss.

Visiem aizrāvās elpa. Par spīti iepriekšējam brīdinājumam neviens nebija gaidījis, ka stāsts būs tik loti īss.

—      Bet, mīļā kundze, — iebilda sers Henrijs, — tas nevar būt viss. Tas, ko jūs pastāstījāt, ir traģisks notikums, tomēr nekādā ziņā ne problēma.

—      Nu, protams, ir vēl arī šis tas cits, — sacīja misis Bentrija. — Bet, ja es jums to pastāstītu, jūs visu saprastu.

Viņa pārlaida izaicinošu skatienu klātesošajiem un žēlabaini nogaudās:

—      Es jau jums teicu, ka neprotu notikumus ietērpt tā, lai tie skanētu, kā stāstam pienākas.

—      Aha! — izsaucās sers Henrijs. — Viņš izslējās krēslā taisni un sakārtoja monokli. — Zināt, Selierezade, tas, nudien, mūs uzmundrina. Tiek izaicināta mūsu atjautība. Neesmu pārliecināts, vai jūs to nedarāt tīšām — lai rosinātu ziņkāri. Manuprāt, tas ir norādījums naigi griezties pie jums ar divdesmit jautājumiem[55]. Mis Mārpla, vai jūs sāksit?

—      Es gribētu zināt kaut ko par virēju, — atbildēja mis Mārpla. — Viņa droši vien bija vai nu ļoti liela muļķe, vai maz pieredzējusi sieviete.

—      Viņa bija gluži vienkārši liela mujķe, — atteica misis Bentrija. — Vēlāk viņa raudāja kā izkulta un sacīja, ka lapas saplūktas un atnestas uz virtuvi kā salviju lapas un kā lai viņa to būtu zinājusi?

—      Viņa nav mācējusi patstāvīgi domāt, — sacīja mis Mārpla. — Droši vien paveca sieviete un laikam gan loti laba virēja.

—    O, lielisko., — apliecināja misis Bentrija.

—    Mis Heljera, jūsu kārta, — teica sers Henrijs.

—      O! Jūs gribat teikt, ka man jājautā? — Iestājās klusums: Džeina bija iegrimusi domās. Beidzot viņa nevarīgi noteica: — Es, nudien, nezinu, ko jautāt.

Viņas skaistās acis lūdzot raudzījās serā Henrijā.

—      Kāpēc lai jūs nepajautātu par darbības personām, mis Heljera? — viņš smaidīdams ierosināja.

Džeina joprojām izskatījās samulsusi.

—    Par tēliem tādā kārtībā, kādā viņi uznāk uz skatuves, — sers Henrijs rāmi noteica.

—    Ai, jā, — atsaucās Džeina. — Tā ir laba ideja.

Misis Bentrija sāka žigli skaitīt uz pirkstiem cilvēkus.

—    Sers Ambrozs… Silvija Ķīna (meitene, kura nomira) ,.. kāda viņas draudzene, kas tur viesojās, Moda Vaja, viena no tām melnīgsnējām, neglītām meitenēm, kuras nez kā prot izskatīties efektīgas (nekad neesmu sapratusi, kā viņām tas izdodas). Tad tur bija kāds misters Kērls, atbraucis apspriest ar seru Ambrozu dažas grāmatas — zināt, retas grāmatas — dīvainus vecus izdevumus latīņu valodā — appelējušus pergamentus. Bija Dže- rijs Lorimers — tuvs kaimiņš. Viņa īpašums, Fērlīsa, atradās blakus serā Ambroza muižai. Un misis Kārpentere, viena no tām pusmūža kaķenītēm, kam, šķiet, pastāvīgi izdodas kaut kur omulīgi iekārtoties. Manuprāt, viņa bija Silvijai apmēram tāda kā dame de compagnie

—    Ja nu pienākusi mana kārta, — teica sers Henrijs,

—     un laikam tā ir, jo es sēžu blakus mis Heljerai, es prasīšu daudz, es prasīšu, lai jūs, misis Bentrija, sniegtu visu iepriekš minēto cilvēku mutvārdu portretus.

—    O! — misis Bentrija vilcinājās.

—    Ņemsim seru Ambrozu, — turpināja sers Henrijs.

—    Sāciet ar viņu. Kāds viņš bija?

—    A, viņš bija ļoti cienījama izskata vecs vīrs… taisnību sakot, ne tik ļoti vecs … šķiet, ne vecāks par sešdesmit gadiem. Taču viņam bija visai trausla veselība un tāpēc viņš izskatījās vecāks par saviem gadiem. Viņš slimoja ar sirds vājumu, nevarēja uziet pa kāpnēm — viņa dēļ vajadzēja ierīkot liftu. Ļoti patīkamas manieres — pieklājīgas — tie ir vārdi, kas viņu vislabāk raksturo. Viņu nekad nevarēja redzēt satrauktu vai sadusmotu. Viņam bija skaisti balti mati un īpaši jauka balss.

—    Labi, — teica sers Henrijs. — Es redzu seru Ambrozu. Tagad meiteni Silviju — kāds, jūs teicāt, bija viņas uzvārds?

—    Silvija Ķīna. Viņa bija glīta — patiešām ļoti glīta. Zināt, gaišmataina, ar brīnišķīgu ādas krāsu. Varbūt ne sevišķi gudra. Patiesībā diezgan aprobežota.

—    Nu, nu, Dollij, — pretojās pulkvedis Bentiijs.

—           Arturs tā, protams, nedomāja, — misis Bentrija vēsi noteica. — Taču viņa bija mu]ķe — patiesībā nekad nepateica kaut ko tādu, ko būtu vērts klausīties.

—           Viena no visgraciozākajām būtnēm, kādu es jebkad esmu redzējis, — dedzīgi iebilda pulkvedis Bentrijs.

—     Ja nolūkojās, kā viņa spēlē tenisu — burvīga, gluži vienkārši burvīga. Un jautra — ļoti amizanta maza dāma. Turklāt ar tik jaukām manierēm. Deru, ka visi jaunekļi domāja tāpat.

—    Te nu tu gauži maldies, — teica misis Bentrija.

—    Jaunībā vien mūsdienu jaunekļi nesaskata pievilcību. To dara tikai tādi veci nelgas kā tu, kas sēž, sapņaini spriedelēdami par jaunām meitenēm.

—           Būt jaunai vēl neko nelīdz, — teica Džeina. — Meitenei piemita S. A.

—    Kas ir S. A.? — vaicāja mis Mārpla.

—     Seksapīls.

—           Ā, jā, — teica mis Mārpla. — Manā jaunībā to mēdza saukt par «Ievas meitas kārdinājumu».

—     Tas nav slikts apzīmējums, — sacīja sers Henrijs,

—    Dame de compagnie jūs attēlojāt, šķiet, līdzīgu kaķe- nltei, misis Bentrija?

—           Zināt, ar to es nedomāju burtiski kaķi, — atteica misis Bentrija. — Tas bija domāts pavisam citādi. Viņa gluži vienkārši bija liela, mīksta, balta būtne, kas itin kā murrāja. Allaž ļoti mīlīga. Tāda bija Adelaida Kār- pentere.

—    Cik veca?

—           A! Es teiktu, ap četrdesmitiem. Viņa tur dzīvoja jau krietnu laiku — manuprāt, kopš Silvija bija kļuvusi vienpadsmit gadu veca. Sieviete ar lielu taktu. Viena no tām atraitnēm, kas palikušas trūcīgos apstākļos ar veselu lērumu aristokrātisku radinieku, bet bez skaidras naudas. Man viņa nepatika — taču man nekad nepatīk cilvēki ar ļoti baltām garām rokām. Un man nepatīk kaķenes.

—    Un misters Kērls?

—           Ak, tāds pavecs, salīcis vīrelis. Tādu vīriešu ir, cik uziet, viņus lāgā nevar atšķirt. Viņš izrādīja sajūsmu, kad runa bija par appelējušām grāmatām, bet citreiz gan ne. Pēc manām domām, sers Ambrozs viņu neko labi nepazina.

—    Un kaimiņš Džerijs?

—           Patiešām jauks puisis. Viņš bija Silvijas saderinātais. Tāpēc arī notikums likās tik skumjš.

—           Es tā prātoju ,.. — ierunājās mis Mārpla, bet tad apklusa.

—    Ko?

—    Neko, mīļā.

Sers Henrijs ziņkāri palūkojās vecajā dāmā. Tad viņš domīgi noteica:

—    Tātad šie jaunie Jaudis bija saderināti. Vai sen?

—           Apmēram gadu. Sers Ambrozs bija tam pretojies, norādīdams, ka Silvija esot pārāk jauna. Taču pēc gadu ilgā saderināšanās laika viņš bija piekāpies, un pavisam drīz vajadzēja notikt laulībām.

—    AI Vai jaunajai dāmai bija kāds īpašums?

—           Tikpat kā nekas — tik tikko simt vai divsimt mārciņu gadā.

—          Te ne pēc • kā neož, Klitering, — noteica pulkvedis Bentrijs un iesmējās.

—           Tagad ir daktera kārta vaicāt, — sacīja sers Henrijs. — Es atkāpjos.

—           Mana ziņkāre ir galvenokārt profesionālas dabas, — paskaidroja ārsts. — Es gribētu zināt, kādas liecības izmeklēšanā deva mediķi — tas ir, ja mūsu namamāte atceras vai, taisnību sakot, ja viņa zina.

—           Apmēram zinu, — teica misis Bentrija. — Saindēšanās ar digitalīnu — vai tā saka?

Ārsts palocīja galvu.

—           Uzpirkstīšu — digilalis — aktīvais elements iedarbojas uz sirdi. Patiesību sakot, dažās sirds slimību formās digitāls ir ļoti vērtīga zāle. Visumā ļoti interesants gadījums. Es nekad nebūtu ticējis, ka uzpirkstīšu lapu pildījums varētu izraisīt nāvi. Iedomas par indīgu lapu un ogu iedarbību ir stipri pārspīlētas. Ļoti maz cilvēku saprot, ka vissvarīgāko elementu jeb alkaloīdu vajag ekstrahēt ļoti rūpīgi, ar sarežģītiem priekšdarbiem.

—           Nesen misis Makartura nosūtīja misis Tūmijai dažus retu puķu sīpolus, — piezīmēja misis Mārpla. — Misis Tūmijas virēja kļūdaini noturēja tos par parastajiem sīpoliem, un visi Tūmiji dabūja pa īstam noslimoties.

—    Taču viņi no tā nenomira, — iebilda ārsts.

—    Nē, viņi no tā nenomira vis, — atzina mis Mārpla.

—           Kāda man pazīstama meitene nomira, nonākusi saskarē ar līķu indi, — piezīmēja Džeina Heljera.

—           Turpināsim nozieguma izpēti, — mudināja sers Henrijs.

—    Nozieguma? — satrūkusies iesaucās Džeina. — Man likās, ka tas ir nelaimes gadījums.

—     Ja tas būtu nelaimes gadījums, — lēnīgi noteica sers Henrijs, — nedomāju, ka misis Bentrija būtu mums to stāstījusi. Nē, kā es noprotu, tas tikai izskatījies pēc nelaimes gadījuma — aiz tā ir slēpies ķas ļaunāks. Atceros šādu notikumu: kādās mājas viesībās vairāki ciemiņi pēc pusdienām omulīgi tērzējuši. Istabas sienas greznoja visādi seni ieroči. Kāds no viesiem, gribēdams vienīgi pajokot, paķēra vecu jātnieku pistoli un mērķēja ar to uz otru ciemiņu, izlikdamies, ka šauj. Pistole bija pielādēta, šāviens gāja vajā un bija nāvīgs. Šajā gadījumā mums, pirmkārt, vajadzēja konstatēt, kas slepus sagatavojis un pielādējis pistoli un, otrkārt, kas vadījis un novirzījis sarunu tiktāl, ka izpriecai bijis tāds gala iznākums — jo cilvēks, kas bija ar pistoli šāvis, izrādījās pilnīgi nevainīgs! — Man šķiet, ka te mums ir gandrīz tā pati problēma. Uzpirkstīšu lapas tīšām sajauca ar salvijām, zinot, kāds būs iznākums. Tā kā virēju mēs neapvainojam — mēs to nedarām, vai ne? — rodas jautājums: kas lasīja lapas un aiznesa tās uz virtuvi?

—     Uz to ir viegli atbildēt, — sacīja misis Bentrija. — Vismaz uz jautājuma otro pusi. Lapas uz virtuvi aiznesa pati Silvija. Daja no viņas ikdienas pienākumiem bija gādāt par tādām ēdienu piedevām kā salātiem, garšaugiem, jaunu burkānu pušķīšiem — visu to, ko dārznieki nekad neizvēlas pareizi. Viņiem negribas atdot galdam maigus un jaunus augus — viņi gaida, līdz tie izaug lieli un spēcīgi. Tādēļ Silvija ar misis Kārpenteri pašas visbiežāk mēdza parūpēties par garšaugiem. Un vienā dārza stūrī starp salvijām patiešām auga uzpirkstītes, tāpēc kļūdīties bija pilnīgi dabiski.

—    Bet vai Silvija tās tiešām lasīja pati?

—    Par to nevienam nebija nekas zināms. Pieņēma, ka tā bijis.

—    Pieņēmumi ir bīstami, — noteica sers Henrijs.

—    Bet es skaidri zinu, ka lapas nelasīja misis Kārpen- tere, — sacīja misis Bentrija. — Jo gadījās tā, ka mēs abas torīt pastaigājāmies pa terasi. Izgājām ārā pēc brokastīm. Bija agram pavasarim neparasti jauka un silta diena. Silvija uz dārzu aizgāja viena, taču vēlāk es redzēju viņu staigājam roku roka ar Modu Vaju.

—    Tātad viņas bija lielas draudzenes, vai ne? — vaicāja mis Mārpla.

—    Jā, — atteica misis Bentrija. Rādījās, ka viņa dziras kaut ko sacīt, taču galu galā neko nepateica.

—    Vai mis Vaja tur bija viesojusies ilgi? — vaicāja mis Mārpla.

—    Apmēram divas nedējas, — paskaidroja misis Bentrija.

Viņas balsī ieskanējās nemiers.

—    Jums laikam mis Vaja nepatika? — sers Henrijs izteica minējumu.

—    Patika. Tur jau ir tas āķis. Patika.

Nemieram viņas balsī piejaucās sāpīgi toņi.

—    Misis Bentrija, jūs kaut ko slēpjat, — kā apsūdzēdams sacīja sers Henrijs.

—    Es nupat nodomāju to pašu, — pievienojās mis Mārpla, — bet negribēju teikt skaļi.

—    Kad jūs nodomājāt?

—    Tad, kad jūs teicāt, ka jaunie ļaudis bijuši saderināti. Jūs teicāt, ka tieši tāpēc tas bijis tik skumji. Tomēr, ja jūs saprotat, kā es to domāju, tad apgalvošu, ka jūsu balss, sakot šos vārdus, neskanēja īsti pareizi — zināt, tā neskanēja pārliecinoši.

—    Jūs nu gan esat briesmīga sieviete, — teica misis Bentrija. — Liekas, jūs vienmēr visu zināt. Jā, es kaut ko domāju. Taču īsti nezinu, vai man to vajadzētu teikt vai ne.

—    Jums tas jāsaka, — uzstāja sers Henrijs. — Lai kā jūs šaubītos, to nedrīkst noslēpt.

—    Nu, tas bija tā, — misis Bentrija iesāka. — Kādu vakaru — taisnību sakot, tas bija tieši šīs traģēdijas priekšvakars — es pirms pusdienām nejauši izgāju uz terases. Dzīvojamās istabas logs bija vaļā. Un gadījās tā, ka es redzēju Džeriju Lorimeru un Modu Vaju. Viņš… nu, viņš skūpstīja Modu. Protams, es nezināju, vai tā ir tikai acumirklīga aizraušanās vai arī — nu, es gribu sacīt, ka to nevar zināt. Man nebija noslēpums, ka seram Ambro- zam Džerijs Lorimers nekad īsti nav paticis — tāpēc es domāju: varbūt viņš zina, ka jaunais cilvēks ir vieglprātīgs. Taču par vienu es biju droša: šī meitene, Moda Vaja, viņu patiešām mīlēja. Pietika, ja redzēja, kā viņa skatās uz Džeriju, kad domāja, ka neviens viņu nenovēro. Un, manuprāt, šie abi arī tiešām bija saderīgāks pāris nekā Džerijs ar Silviju,

—     Es žigli kaut ko pajautāšu, pirms to darīs mis Mārpla, — teica sers Henrijs. — Es gribu zināt, vai pēc traģēdijas Džerijs Lorimers apprecēja Modu Vaju?

—    Jā, — apstiprināja misis Bentrija. — Apprecēja. Pēc sešiem mēnešiem.

—    Ai, Šeherezade, Seherezade, — pārmeta sers Henrijs. — Ja padomā, kā jūs notikumu pārstāstījāt sākumāl Tas, nudien, bija tīrais skelets — un kā tas tagad apaudzis ar miesu!

—    Nerunājiet kā vampīrs, — sacīja misis Bentrija.

—     Un nelietojiet vārdu «miesa». Tā vienmēr dara veģetārieši. Viņi saka: «Es nekad neēdu dzīvnieku miesu,» runādami tādā tonī, ka cilvēkam gribot negribot jāatsakās no sava garšīgā bifšteciņa. Misters Kērls bija veģetārietis. Brokastīs viņš mēdza ēst kaut kādu dīvainu putru, kas izskatījās pēc klijām. Sie pavecie salīkušie vīrieši ar bārdām bieži ir untumaini. Turklāt viņi valkā pašu izgudrotu apakšveļu.

—    Pie joda, Dollij, — sašuta viņas vīrs, — ko tu zini par mistera Kērla apakšveļu?

—    Neko, — cienīgi atbildēja misis Bentrija, — es tikai izteicu minējumu.

—    Es pārlabošu savu iepriekšējo formulējumu, — sacīja sers Henrijs. — Tagad es teikšu, ka jūsu stāsta darbības personas ir ļoti interesantas. Es sāku redzēt visu viņu portretus — vai jūs piekrītat, mis Mārpla?

—    Cilvēku raksturi arvien ir interesanti, ser Henrij. Un šķiet dīvaini konstatēt, kā zināmi tipi vienmēr sliecas rīkoties pilnīgi vienādi.

—    Divas sievietes un vīrietis, — piebilda sers Henrijs.

—   Mūžsenais cilvēku trijstūris. Vai tas ir mūsu problēmas pamats? Gribas domāt, ka jā.

Ārsts atkāsējās.

—    Es tā prātoju, — viņš pabikli iesāka. — Vai jūs, misis Bentrija, sacījāt, ka arī bijāt slima?

—    Un kā vēl! Un Arturs tāpat! Visi!

—    Tur jau ir tas suns aprakts — visi, — turpināja ārsts. — Vai saprotat, ko es gribu teikt? Es gribu sacīt: lai kas visu to izplānoja, rīkoties viņš rīkojās ļoti dīvaini, vai nu akli ticēdams gadījumam, vai pilnīgi bez jēgas un apdoma grūzdams nāves briesmās ikvienu. Man gandrīz negribas ticēt, ka ir ļaudis, kuri spēj tīšām noindēt astoņus cilvēkus, lai novāktu vienu no tiem.

—    Saprotu jūsu viedokli, — domīgi novilka sers Henrijs. — Atzīstos, ka man vajadzēja par to padomāt.

—    Un vai viņš pats sevi nevarēja noindēt? — jautāja Džeina.

—    Vai tovakar kāds nepiedalījās pusdienu maltītē? — mis Mārpla ievaicājās.

Misis Bentrija papurināja galvu.

—     Klāt bija visi.

—    Manuprāt, nebija mistera Lorimera, dārgā. Viņš taču tur nedzīvoja, vai ne?

—     Nē, bet viņš tur tovakar ēda pusdienas, — paskaidroja misis Bentrija.

—     A! — teica mis Mārpla; viņas balss noskaņa pēkšņi izmainījās. — Tas visu padara gluži citādu.

Viņa sarauca pieri, dusmodamās pati uz sevi,

—    Biju liela muļķe, — viņa nočukstēja. — Patiešām ļoti liela mujke.

—     Atzīstos, ka jūsu viedoklis, Loid, mani mulsina, — teica sers Henrijs. — Kā garantēt, lai meitene, un tikai meitene, saņemtu liktenīgu devu?

—    Tas nav iespējams, — sacīja ārsts. — Tāpēc man rodas atziņa par citu viedokli, ko pacentīšos paskaidrot. Ja nu meitene galu galā nebija plānotais upuris?

—    Ko?

—     Visos ēdiena saindēšanas gadījumos iznākums ir ļoti nenosakāms. Vairāki cilvēki ēd vienu un to pašu. Kas notiek? Viens vai divi saslimst viegli; teiksim, vēl divi sasirgst nopietni; viens nomirst. Tā tas ir — nav nekā noteikta. Taču ir gadījumi, kad var iedarboties cits faktors. Digitalīns ir medikaments, kas ietekmē tieši sirdi — kā jau jums teicu, to zināmos gadījumos paraksta ārsts. Šajā mājā bija viens cilvēks, kas slimoja ar sirdskaiti. Iedomāsimies, ka viņš bija izvēlētais upuris? Tas, kas nebūtu liktenīgs pārējiem, būtu liktenīgs viņam — apmēram tā slepkava pamatoti varēja iedomāties. Tas, ka iznākums izrādījās citāds, ir vienīgi pierādījums maniem iepriekš teiktajiem vārdiem — proti, zāļu ietekme uz cilvēku organismiem nav viendabīga, uz to nevar paļauties.

—    Vai jūs domājat, ka nogalināt gribēja seru Ambrozu? — vaicāja sers Henrijs. — Jā, jā — un meitenes nāve bija kļūda.

—    Kas pēc viņa nāves saņēma naudu? — jautāja Džeina.

—     Ļoti saprātīgs jautājums, mis Heljera. Viens no pirmajiem, kas tika uzdots mana bijušā darba praksē, — piezīmēja sers Henrijs.

—     Seram Ambrozam bija dēls, — lēni sacīja misis Bentrija. — Viņš ar to pirms daudziem gadiem bija sastrīdējies. Cik noprotu, zēns bijis trakulīgs. Tomēr sera Ambroza spēkos nebija atņemt viņam mantojumu — Klo- deremkorta bija neatsavināms dzimtīpašums. Taču palika vēl krietni daudz citas mantas, ko sers Ambrozs varēja novēlēt, kam gribēja, un to viņš bija paredzējis savai aizbilstamajai — Silvijai. Es to zinu tāpēc, ka sers Ambrozs nomira nepilnu gadu pēc notikumiem, par kuriem es jums stāstu, un pēc Silvijas nāves viņš nebija papūlējies sastādīt citu testamentu. Manuprāt, nauda aizgāja valstij. Vai arī varbūt kā tuvākais radinieks to saņēma dēls — taisnību sakot, es neatceros.

—    Tātad novākt seru Ambrozu bija vienīgi promesošā dēla un pašas mirušās meitenes interesēs, — domīgi prātoja sers Henrijs. — Rādās, ka šī hipotēze neko daudz nesola.

—    Vai tā otrā sieviete kaut ko nesaņēma? — painteresējās Džeina. — Tā, kuru misis Bentrija dēvē par Kaķeni.

—    Viņa testamentā nebija pieminēta, — misis Bentrija teica.

—    Mis Mārpla, jūs neklausāties, — ierunājās sers Henrijs. — Jūs esat aizdomājusies.

—    Es domāju par veco misteru Bedžeru, aptiekāru, — atteica mis Mārpla. — Viņam bija pavisam jauna saimniecības vadītāja — tik jauna, ka varēja būt ne vien viņa meita, bet pat mazmeita. Viņš nevienam neteica ne vārda, un ģimene, krietns pulciņš brāļa un māsas bērnu, gaidīja bagātu mantojumu. Un, ticat vai neticat, kad viņš nomira, izrādījās, ka viņš jau divus gadus slepeni bijis apprecējies ar saimniecības vadītāju. Protams, misters Bedžers bija aptiekārs, turklāt ļoti rupjš un vulgārs cilvēks, turpretī sers Ambrozs Bērsijs džentlmenis ar izsmalcinātām manierēm, kā apliecina misis Bentrija, tomēr tam visam par spīti cilvēku raksturiem piemīt liela līdzība.

Iestājās klusums. Sers Henrijs cieši vērās mis Mārplā, kas ar savām zilajām, viegli zobgalīgajām acīm savukārt raudzījās viņā, Klusumu pārtrauca Džeina Heljera.

—    Vai šī misis Kārpentere bija glīta? — viņa iejautājās.

—    Jā, tikai viņas izskats nedūrās acīs. Viņai piemita tāds it kā mierīgs skaistums.

—    Viņai bija ļoti simpātiska balss, — teica pulkvedis

Bentrijs.

—    Es gan teiktu — murrājoša, — piezīmēja misis Bentrija. — Murrājoša!

—    Tevi pašu drīz vien nosauks par kaķeni, Dollij.

—    Man patīk būt kaķenei savas ģimenes lokā, — teica misis Bentrija. — Tā vai citādi, man neko nepatīk sievietes, un tu to zini. Man patīk vīrieši un puķes.

—    Lieliska gaume, — sacīja sers Henrijs. — Sevišķi tāpēc, ka vīrieši tika nosaukti pirmie.

—    Tas bija aiz takta, — teica misis Bentrija. — Nu, kā tad ar mūsu mazo problēmu? Manuprāt, esmu rīkojusies pavisam godīgi, Artur, vai tev neliekas, ka tā ir?

—    Jā, dārgā. Nedomāju, ka atradīsies kāds, kurš apšaubīs tavu godīgumu, vadot mūsu mazo spēlīti.

—    Pirmais numurs, — sacīja misis Bentrija, norādīdama ar pirkstu uz seru Henriju.

—    Mana runa būs gara… Jo, redzat, man, patiesību sakot, šajā jautājumā nav noteiktas pārliecības izjūtas. Pirmkārt, sers Ambrozs. Viņš taču neizvēlētos šādu oriģinālu metodi, lai izdarītu pašnāvību — un, raugoties no cita viedokļa, viņš nekādā ziņā neko nevarētu gūt no savas aizbilstamās nāves. Sers Ambrozs atkrīt. Misters Kērls. Nav iemesla, kāpēc lai viņš būtu nonāvējis meiteni. Ja domātais upuris būtu sers Ambrozs, viņš, iespējams, būtu varējis nočiept pāris retu manuskriptu, kuru trūkumu neviens cits pat nepamanītu. Ļoti nesvarīgs un stipri apšaubāms iemesls. Tā ka, manuprāt, par spīti misis Bentrijas aizdomām, misters Kērls jāattaisno. Mis Vaja. Motīvs sera Ambroza nogalināšanai — nekāds. Motīvs Silvijas nogalināšanai — krietni pamatots. Viņa alka pēc Silvijas saderinātā un alka kaislīgi — kā paskaidroja misis Bentrija. Viņa bija torīt kopā ar Silviju dārzā un tāpēc varēja salasīt lapas. Nē, mis Vaju tik viegli atbīdīt malā mēs nevaram. Jaunais Lorimers. Viņam ir iemesli gan vienā, gan otrā gadījumā. Ja viņš tiek vaļā no savas sirdspuķītes, tad var apprecēt otro meiteni. Tomēr viņas nogalināšana šķiet pārāk radikāls pasākums — ko mūsdienās nozīmē atsauktas derības? Ja mirst sers Ambrozs, viņš nabaga meitenes vietā dabūs bagātu. Tas varētu būt gan svarīgi, gan nesvarīgi — atkarībā no viņa finansiālā stāvokļa. Ja es atklātu, ka viņa īpašums ir ieķīlāts un misis Bentrija ar nodomu šo faktu no mums noslēpusi, es uzstātu, ka tas ir noteikumu pārkāpums. Nonākam pie misis Kārpenteres. Zināt, man viņa šķiet aizdomīga. Pirmkārt, šīs baltās rokas un lieliskais alibi laikā, kad tika plūkti garšaugi — es nekad neuzticos alibi. Un man ir vēl kāds iemesls aizdomām, kuru es paturēšu noslēpumā. Tomēr visā visumā, ja man jāizsaka savas domas, es izvēlos mis Modu Vaju, jo pret viņu ir vairāk pierādījumu, nekā pret jebkuru citu.

—    Otrais numurs, — sacīja misis Bentrija un norādīja uz ārstu.

—    Pēc manām domām, jūs rīkojaties nepareizi, Klite- ring, turēdamies pie teorijas, ka noziedznieks gribējis nogalināt meiteni. Esmu pārliecināts, ka slepkava plānojis novākt seru Ambrozu. Nedomāju, ka jaunajam Lo- rimeram bija pietiekamas zināšanas. Es drīzāk ticu, ka vainīga bijusi misis Kārpentere, Ilgi nodzīvojusi šai ģimenē, viņa labi zināja, kāds ir sera Ambroza veselības stāvoklis, un viegli varēja iekārtot, lai šī skuķe Silvija (kura, kā jūs pati sacījāt, bijusi diezgan liela muļķe) saplūktu vajadzīgās lapas. Atzīstos: motīvu es viņas rīcībā nesaskatu, taču iedrošinos izteikt minējumu, ka sers Ambrozs savā laikā sastādījis testamentu, kurā bijis viņas vārds. Tas ir viss, ko varu izdomāt.

Misis Bentrijas rādītājpirksts pavērās pret Džeinu Hel- jeru.

—    Nezinu, ko sacīt, — teica Džeina, — varbūt vienīgi šo: kāpēc lai to nebūtu izdarījusi pati meitene? Galu galā lapas uz virtuvi aiznesa viņa. Un jūs sakāt, ka sers Ambrozs pretojies viņas laulībām. Ja viņš nomirtu, viņa saņemtu naudu un varētu tūlīt precēties. Viņa zināja par sera Ambroza veselības stāvokli tikpat daudz, cik misis Kārpentere.

Misis Bentrijas pirksts lēnām pagriezās pret mis Mārplu.

—    Nu, tagad skolas kundze, — viņa teica.

—    Sers Henrijs izanalizēja visu ļoti skaidri — patiešām loti skaidri, — iesāka mis Mārpla. — Un daktera Loida vārdos arī bija daudz taisnības. Abi kopā viņi, liekas,, izveidojuši augstākajā mērā skaidru ainu. Tikai man šķiet: dakteris Loids nav īsti aptvēris, ka viņa vārdi ietver ari citu aspektu, Redzat, nebūdams sera Ambroza medicīniskais padomdevējs, viņš nevarēja zināt, tieši kāda slimība veco džentlmeni moka, vai ne?

—    Es labi nesaprotu, ko jūs gribat sacīt, — teica dakteris Loids.

—    Jūs pieņemat — vai ne? — ka seram Ambrozam bija sirds, uz kuru digitalīns iedarbotos nelabvēlīgi. Bet nav nekādu pierādījumu, ka tā bija. Varēja būt gluži otrādi.

—    Otrādi?

—    Jā, jūs taču teicat, ka sirds slimniekiem to bieži pat paraksta.

—    Pat ja tā būtu, mis Mārpla, es nesaprotu, pie kā tas noved.

—    Nu, tas nozīmētu, ka viņam, gluži dabiski, būtu krājumā digitalīns, par ko nevajadzētu dot norēķinus. Es te pūlos pateikt, lūk, ko (es nekad neprotu labi izsacīties): iedomāsimies, ka jūs gribētu kādu noindēt ar nāvīgu devu digitalina. Vai visvienkāršāk un vieglāk nebūtu iedot, indi visiem — proti, ar uzpirkstīšu lapām? Protams, citu saņemtā deva nebūtu nāvīga, taču neviens nebrīnītos par vienu upuri, jo, kā dakteris Loids teica, šādu slimību norisi lāgā nevar noteikt. Laikam gan neviens neprasītu, vai meitene patiešām saņēmusi nāvējošu devu digitalīna vai arī viņas ēdienam piemaisīts kāds cits preparāts. Iespējams, ka viņš to ielēja kokteilī vai kafijā vai pat lika gluži vienkārši iedzert kā tonizējošu līdzekli.

—    Jūs uzskatāt, ka sers Ambrozs noindēja savu aizbilstamo, burvīgo meiteni, ko mīlēja?

—    Tieši tā, — sacīja mis Mārpla. — Mīlēja tāpat kā misters Bedžers savu jauno saimniecības vadītāju. Nestāstiet. man, ka sešdesmit gadu vecs vīrietis rīkojas aplami, iemīlēdamies divdesmit gadu meitenē. Tas notiek ik dienas — un, man liekas, uz tādu vecu tirānu kā sers Ambrozs šīs jūtas varēja iedarboties dīvaini. Reizēm tās iedzen cilvēku ārprātā. Viņš nespēja paciest domu, ka Silvija apprecēsies — pretojās, cik vien varēja — un cieta neveiksmi. Viņa trakā greizsirdība izauga līdz tādiem apmēriem, ka viņš uzskatīja par labāku meiteni nogalināt nekā ļaut tai iziet pie jaunā Lorimera. Viņš par to domājis noteikti jau labu laiku, jo vajadzēja taču starp salvijām iesēt uzpirkstīšu sēklas. Kad pienāca īstais brīdis, viņš pats tās saplūca un aizsūtīja Silviju ar tām uz virtuvi. Par to ir briesmīgi domāt, taču, man

195

šķiet, mums jāskatās uz viņa rīcību pēc iespējas žēlsir-* dīgi. Džentlmeņi tādā vecumā reizēm, nudien, ir ļoti savādi, ja runa ir par jaunām meitenēm. Mūsu iepriekšējais ērģelnieks … bet nav ko tenkot.

—    Misis Bentrija, — noprasīja sers Henrijs, — vai tā ir?

Misis Bentrija palocīja galvu.

—    Jā. Man par to nebija ne jausmas — man pat sapņos nerādījās, ka tas būtu kas cits, nevis nejaušs gadījums. Tad pēc sera Ambroza nāves es saņēmu vēstuli. Viņš bija licis man to nosūtīt. Vēstulē viņš izstāstīja patiesību. Nezinu, kāpēc — bet mēs abi vienmēr bijām labi satikuši.

Acumirklī iestājās klusums. Misis Bentrija laikam sajuta, ka tas nozīmē vārdos neizteiktu nosodījumu un steidzīgi turpināja:

—    Jūs uzskatāt, ka es pieviļu uzticību — taču tā nav. Es pārmainīju visus vārdus. Patiesībā viņu nesauca par seru Ambrozu Bērsiju. Vai jūs neievērojāt, cik apjucis Arturs skatījās manī, kad es viņam minēju šo vārdu? Viņš sākumā nesaprata. Es pārveidoju visu. Tā, kā raksta avīzēs un grāmatu ievados: «Visi tēli šai stāstā ir pilnīgi izdomāti.» Jūs nekad neuzminēsit, kas īsti tie ir.

DĪVAINS JOKS

— Un šī, — sacīja Džeina Heljera, pabeigdama iepazīstināšanu, — ir mis Mārpla!

Būdama aktrise, viņa prata panākt vajadzīgo efektu. Tas neapšaubāmi bija kulminācijas punkts, uzvaras vainagotais fināls! Viņas balsī varēja saklausīt reizē bijīgu cieņu un triumfu.

Savādi bija tas, ka ar tik lielu lepnumu priekšā stādītā būtne nebija nekas vairāk par rāmu, padzīvojušu, vecīgu sievieti. Abiem jaunajiem ļaudīm, kurus Džeina aiz savas laipnības bija ar mis Mārplu iepazīstinājusi, acīs parādījās neticības un zināma apjukuma izteiksme. Viņi bija glīti cilvēki — meitene, Cārmjena Straunda, slaida tumšmate, vīrietis, Edvards Rositers, gaišmatains, pievilcīgs jauns milzis.

Čārmjena, mazliet aizelsdamas, sacīja: — Ai, mēs esam ārkārtīgi priecīgi, ka varam ar jums iepazīties. — Taču viņas skatiens pauda bažas. Viņa aši, kā jautādama, pavērās Džeinā Heljerā.

—     Dārgā, — atbildēdama uz skatienu, teica Džeina, — viņa ir tieši brīnišķīga. Atstājiet visu viņas ziņā. Es tev sacīju, ka atvedīšu viņu šurp, un to es arī izdarīju. — Pagriezusies pret mis Mārplu, viņa piebilda: — Es zinu, jūs viņu grūtības nokārtosit. Jums tas būs viegli.

Mis Mārpla palūkojās ar savām mierīgajām pelēkzilajām acīm misterā Rositerā. — Vai jūs man nepateiktu, — viņa vaicāja, — par ko te ir runa?

—    Džeina ir mūsu draudzene, — nepacietīgi iejaucās Čārmjena. — Mēs ar Edvardu esam, tā sakot, dimbā. Džeina teica, ja k mēs atnākšot pie viņas uz viesībām, viņa mūs iepazīstināšot ar kādu, kas… kas būtu ar mieru … kas varētu …

Edvards steidzās viņai palīgā. — Džeina stāsta, ka jūs esot nepārspējams detektīvs, mis Mārpla!

Vecās dāmas acis iedzirkstījās, taču viņa kautrīgi atrunājās: — Ai, nē, nē! Nekā tamlīdzīga. Gluži vienkārši, dzīvojot tādā mazā ciematā kā es, tik daudz ko uzzina par cilvēkiem un viņu raksturu. Bet jūs patiešām modināt manī īstu ziņkāri. Pastāstiet gan, lūdzu, kas jūs satrauc.

—    Diemžēl tas ir kaut kas briesmīgi banāls — nekas cits kā apslēpta manta, — Edvards sacīja.

—    Tiešām? Bet tas skan visai aizraujoši!

—     Zinu. Kā «Bagātību sala»[56]. bet mūsu romānam trūkst parasto romantikas elementu. Nav punkta, ko uz kartes apzīmētu galvaskauss un sakrustoti kauli, nav tādu norādījumu kā «četri soļi pa kreisi uz rietumiem — rietumiem — ziemeļiem». Mūsu jautājums ir drausmīgi prozaisks — tikai: kur mums vajadzētu rakt.

—    Vai jūs vispār esat mēģinājuši?

—    Es teiktu, ka mēs esam uzrakuši divus kārtīgus akrus! Visu šo vietu var pārvērst par sakņu dārzu un ražu vest uz tirgu. Mēs patlaban apspriežam, vai audzēt kabačus vai kartupeļus.

Čārmjena diezgan asi noprasīja: — Vai mēs tiešām varam jums visu izstāstīt?

—    Nu, protams, dārgā.

—    Tādā gadījumā atradīsim mierīgu kaktiņu. Ejam, Edvard. — Viņa pirmā izgāja no ļaužu pilnās un piepīpētās telpas, un visi trīs devās augšup pa kāpnēm uz mazu dzīvojamo istabu otrā stāvā.

Kad viņi bija apsēdušies, Čārmjena aprauti ierunājās:

—      Nu, klājam vaļā! Stāsts sākas ar tēvoci Metjū, tēvoci — vai, pareizāk sakot, mūsu abu vecvectēva brāli. Viņš bija briesmīgi vecs. Mēs ar Edvardu bijām viņa vienīgie radinieki. Viņš mūs mīlēja un allaž atkārtoja, ka mirdams atstāšot mums naudu — abiem vienādās daļās. Nu, pagājušā gada martā viņš nomira, noteicis, ka viss viņa īpašums jāsadala vienādās daļās starp Edvardu un mani. Tas, ko es nupat teicu, izklausās diezgan cietsirdīgi .., taču sirdī man viņa gaužām žēl.. . īstenībā mēs viņu ļoti mīlējām. Bet viņš kādu laiku slimoja. Būtībā «viss», ko viņš atstāja, patiesībā izrādījās galīgi nekas. Un tas, vaļsirdīgi sakot, bija mums abiem pamatīgs trieciens, vai ne, Edvard?

Laipnais Edvards piekrita, — Redzat, — viņš sacīja,

—    mēs uz to drusku cerējām. Proti, ja ir gaidāma krietna naudas summa, neviens nepūlas sviedriem vaigā sapelnīt to pats. Es esmu armijā: bez algas citu ienākumu man tikpat kā nav — un Čārmjenai nav ne graša. Viņa strādā par režisori stacionārā teātrī ar savu aktieru trupu — tas ir visai interesanti un viņai ļoti patīk — bet naudā iedzīvoties tur nevar. Mēs domājām, ka noteikti apprecēsimies, bet neraizējāmies par naudu, jo abi zinājām: reiz mūsu materiālais stāvoklis būs ļoti labs.

—    Un nu, kā redzat, tā nav! — teica Čārmjena. — Un vēl kas. Enstisa — tas ir mūsu ģimenes īpašums, un mēs ar Edvardu abi to mīlam — šis īpašums droši vien būs jāpārdod. Bet tāda doma mums ar Edvardu šķiet neciešama. Taču, ja neatradīsim tēvoča Metjū naudu, jāpārdod vien būs.

Edvards ierunājās: — Zini, Čārmjen, mēs vēl vienmēr neesam nonākuši pie paša svarīgākā.

—    Nu, tad runā tu.

Edvards pagriezās pret mis Mārplu. — Redzat, ir tā. Tēvocis Metjū, gadiem ritot, kļuva arvien aizdomīgāks. Viņš vairs neuzticējās nevienam.

—    To viņš darīja ļoti prātīgi, — sacīja mis Mārpla,

—     Šķiet gluži neticami, cik cilvēka daba ir samaitāta.

—    Iespējams, ka jums taisnība. Tēvocis Metjū katrā ziņā tā uzskatīja. Viņam bija kāds draugs, kas bija zaudējis savu bankā noguldīto naudu, un kāds cits draugs, ko aizbēgdams izputinājis advokāts, un arī viņš pats bija zaudējis zināmu summu, iegādādamies kādas viltus sabiedrības akcijas. Viņš nogāja tiktāl, ka mēdza gari un plaši spriedelēt par vienīgo drošo .un saprātīgo rīcību: proti, nauda jāpārvērš zelta stieņos un tie jāierok zemē.

—    A, — teica mis Mārpla. — Es sāku saprast.

—    Jā. Draugi strīdējās ar viņu, norādīja, ka tādā gadījumā viņš nesaņemšot nekādus procentus, taču viņš uzskatīja, ka tam īstenībā nav nozīmes. Visa nauda, viņš teica, «jātur kastē zem gultas vai jāaprok dārzā». Tādi bija viņa vārdi.

—    Un pēc nāves izrādījās, — Čārmjena turpināja, — ka vērtspapīros viņš nav atstājis gandrīz neko, lai gan bija ļoti bagāts. Tāpēc mēs domājam, ka viņš izdarījis tieši tā, kā runāja.

—    Mēs konstatējām, ka viņš vērtspapīrus pārdevis, — paskaidroja Edvards, — un laiku pa laikam izņēmis lielas naudas summas, taču neviens nezina, ko viņš ar tām darījis. Bet šķiet gluži ticams, ka viņš rīkojies pēc saviem principiem, tiešām pircis zeltu un racis to zemē.

—    Vai viņš pirms nāves neko neteica? Neatstāja nekādu dokumentu? Nekādu vēstuli?

—    Tas jau ir tas trakākais. Neatstāja. Vairākas dienas viņš gulēja nesamaņā, bet pirms nāves atjēdzās. Paskatījās uz mums abiem un pasmējās — pasmējās sīkus, klusus, vārgus smiekliņus. «Jums klāsies labi, manas jaukās dūjiņas,» viņš teica. Un tad viņš pieskārās acij — labajai acij, ausij un mutei… un pamirkšķināja mums. Un tad … nomira. Nabaga vecais tēvocis Metjū.

—    Pieskārās acij, ausij un mutei, — mis Mārpla domīgi atkārtoja.

—    Vai tas jums kaut ko izsaka? — Edvards dedzīgi ievaicājās. — Man tas atsauca atmiņā kādu Arsēna Lūpeņa[57] piedzīvojumu, kur kaut kas bija noslēpts kāda cilvēka stikla acī. Taču tēvocim Metjū stikla acs nebija.

Mis Mārpla papurināja galvu. — Nē — pašlaik man nekas neienāk prātā.

—    Džeina sacīja: jūs tūlīt pateikšot, kur rakt, — Čārmjena vīlusies novilka.

Mis Mārpla pasmaidīja. — Zināt, gluži burvju māksli- niece es neesmu. Es nepazinu jūsu tēvoci, nezinu, kāda rakstura cilvēks viņš bija, un neesmu redzējusi nedz viņa māju, nedz gruntsgabalu, uz kura tā uzcelta.

—    Un ja jums par to visu būtu zināms priekšstats? — Čārmjena jautāja.

—    Nu, tad tam patiesībā vajadzētu būt vienkārši, vai ne? — sacīja mis Mārpla.

—    Vienkārši 1 — Čārmjena iesaucās. — Atbrauciet uz Enstisu un palūkojieties, vai tas ir vienkāršil

Iespējams, viņa negaidīja, ka mis Mārpla uz šo uzaicinājumu skatīsies nopietni, taču vecā dāma ņipri sacīja: — Patiešām, dārgā, jūs esat loti laipna. Man allaž gribējies, kaut rastos izdevība meklēt apslēptu mantu. Un, —■ viņa piebilda, lūkodamās uz abiem jaunajiem un apveltīdama viņus ar starojošu smaidu (tā bija pieņemts smaidīt Viktorijas valdīšanas laika beigu posmā), — turklāt te ir runa par mīlestību!

—    Nu jūs redzat! — teica Čārmjena, dramatiski pavēcinādama roku.

Viņi nupat bija pabeiguši grandiozu Enstisas apstaigu. Pārlūkojuši sakņu dārzu — izrakņātu krustām šķērsām. Izgājuši cauri birztalām, kur rakumi rēgojās ap katru lielāku koku. Skumji nolūkojušies uz kādreiz līdzenā maura bedraino virsmu. Uzkāpuši bēniņos, kur jau agrāk bija pārkravājuši vecās lādes un kastes. Norāpušies pagrabos, kur no saviem dobumiem negribīgi bija pacēlušās akmens plāksnes. Izmērījuši un izklauvējuši sienas un parādījuši mis Mārplai ikvienu antīku mēbeli, kurā bija ierīkota vai varēja būt ierīkota slepena atvilktne.

Brokastu istabā uz galda atradās papīru kaudze — visi nelaiķa Metjū Straunda atstātie dokumenti. Neviens nebija iznīcināts, un Čārmjena ar Edvardu bija atkal un atkal atgriezušies pie tiem, nopietni un rūpīgi pārskatīdami rēķinus, ielūgumus un darījumu saraksti cerībā, ka ieraudzīs kādu līdz šim neievērotu pieturas punktu.

—    Vai jums nenāk prātā kāda vieta, ko mēs nebūtu pārlūkojuši? — cerīgi noprasīja Čārmjena.

Mis Mārpla papurināja galvu. — Šķiet, ka jūs esat meklējuši ļoti pamatīgi, dārgā. Varbūt, ja drīkstu tā izteikties, mazliet pārāk pamatīgi. Zināt, pēc manām domām, vienmēr jābūt kādam rīcības plānam, Re, kā izgāja manai draudzenei misis Eldričai; viņai bija ļoti jauka kalponite, brīnišķīgi spodrināja linoleju, bet darīja to tik pamatīgi, ka nospodrināja vannas istabas grīdu pavisam slidenu; misis Eldričai kāpjot ārā no vannas, paslīdēja korķu paklājiņš, viņa ārkārtīgi nelaimīgi krita un, ticat vai neticat, salauza kāju! Stāvoklis bija ļoti kutelīgs, jo vannas istabas durvis, protams, bija aizslēgtas, un dārzniekam vajadzēja dabūt slietnes un ielīst pa logu — un tas sagādāja misis Eldričai briesmīgas ciešanas, viņa vienmēr bijusi tik kautrīga sieviete.

Edvards nemierīgi sakustējās.

Mis Mārpla aši ierunājās: — Lūdzu, piedodiet. Es zinu, ka ļoti viegli novirzos no temata. Taču viens gadījums atgādina kādu citu. Un reizēm tas palīdz. Es tikai gribēju sacīt, ka varbūt mums vajadzēja salikt prātus kopā un padomāt par kādu piemērotu vietu . ..

—     Domājiet pati, mis Mārpla, — īgni norūca Edvards. — Gan Cārmjenas, gan manas smadzenes tagad ir spodras kā baltas lapas!

—    Ai, ai! Protams — jūs tas nogurdina. Ja atļaujat, es tikai izskatīšu visus šos papīrus. — Viņa norādīja uz galdu. — Tas ir, ja tur nav intīmas sarakstes — es negribu, lai izskatītos, ka bāžu degunu svešās darīšanās.

—    O, par to neraizējieties! Tikai es baidos, ka jūs neko neatradīsit.

Mis Mārpla apsēdās pie galda un metodiski izskatīja dokumentu kaudzi. Atlikdama katru lapu atpakaļ, viņa gluži kā neviļus sakārtoja tās akurātās mazās kopiņās. Pabeigusi vecā dāma kādu brīdi nekustīgi vērās telpā.

—    Nu, mis Mārpla, — ar mazu ļauna prieka pieskaņu balsī vaicāja Edvards.

Viegli satrūkdamās, mis Mārpla atjēdzās. — Lūdzu, piedodiet. Tas bija ļoti noderīgi.

—    Vai atradāt ko būtiski svarīgu?

—    Ai, nē, to gan ne, bet nu es esmu pārliecināta, kāda rakstura cilvēks bijis jūsu tēvocis Metjū. Manuprāt, stipri līdzīgs manam pašas tēvocim Henrijam. Viņam patikuši diezgan viegli saprotami joki. Acīmredzot bijis vecpuisis — interesanti zināt, kāpēc — varbūt agrā jaunībā vīlies. Rīkojies savā ziņā sistemātiski, taču nav cietis, ka viņu ierobežo — kā jau daudzi vecpuiši!

Cārmjena aiz mis Mārplas muguras padeva Edvardam zīmi. Tās jēga bija: «Viņa ir jukusi.»

Mis MārpJa apmierināta turpināja stāstu par savu nelaiķa tēvoci Henriju. — Viņam gauži patika vārdu spēles. Turpretī citi par to apvainojās. Jo pavisam vienkārša vārdu rotaļa var bezgala kaitināt. Tēvocis Henrijs arī bija ļoti aizdomīgs. Allaž pārliecināts, ka kalpotāji viņu apzog. Dažreiz, protams, tā bija taisnība, taču ne vienmēr. Nabaga cilvēks, šī pārliecība viņu pilnīgi apsēda. Neilgi pirms nāves viņam radās aizdomas, ka kalpotāji indē ēdienu, un beigās viņš atteicās baudīt ko citu kā vienīgi vārītas olas! Sacīja, ka vārītā olā neko nevarot iebāzt. Dārgais tēvocis Henrijs, savā laikā viņš bija tik liels jokmīlis — viņam ļoti garšoja pēc pusdienām kafija, un viņš allaž mēdza teikt: «Sī kafija ir melna kā piķis,» — tas, zināt, nozīmēja, ka viņam gribētos vēl tasīti.

Edvardam šķita: ja viņš dzirdēs vēl ko par tēvoci Henriju, tad zaudēs prātu.

—    Viņam patika arī jauni ļaudis, — mis Mārpla turpināja, — taču viņam bija tieksme tos drusku kaitināt, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Viņš mēdza nolikt saldumu turziņas tādā vietā, kur bērns gluži vienkārši nevarēja tās aizsniegt.

Atmezdama ar roku pieklājībai, Čārmjena sacīja:

—    Manuprāt, izklausās, ka viņš bijis briesmīgs.

—    Ai, nē, mīļā, zināt, tikai padzīvojis vecpuisis, kas nav pieradis pie bērniem. Un, nudien, nemaz ne muļķis. Mēdza turēt mājās krietni daudz naudas un lika iebūvēt seifu. Runāja par to bez apstājas — īpaši, cik tas drošs. Visu šo garo runu iznākumā kādu nakti ielauzās laupītāji un, ticiet vai ne, ar kādu ķīmisku līdzekli izēdināja seifā caurumu.

—    To viņš bija pelnījis, — teica Edvards.

—    A, bet seifā nekā nebija, — attrauca mis Mārpla.

—    Redzat, patiesībā viņš turēja naudu kaut kur citur — proti, bibliotēkā aiz dažām sprediķu grāmatām. Teica: cilvēki nekad neņemot tādus sacerējumus ārā no plauktiem!

—    Vai zināt, tā ir ideja, — Edvards uzbudināts viņu pārtrauca. — Kā ar bibliotēku?

Čārmjena nicīgi papurināja galvu. — Vai jūs domājat, ka man tas nebija ienācis prātā? Pagājušajā otrdienā, kad tu aizbrauci uz Portsmutu*, es izcilāju visas grāmatas. Visas izņēmu ārā un izpurināju. Nekā.

Edvards nopūtās. Tad piecēlies, viņš pamēģināja tikt vaļā no viešņas, kas bija sagādājusi tādu vilšanos. — Bija ārkārtīgi laipni, ka jūs atbraucāt šurp un pūlējāties mums palīdzēt. Man žēl, ka viss beidzies ar neveiksmi. Piedodiet, ka velti izniekojām jums tik daudz laika. Taču … tūdaļ izbraukšu mašīnu no garāžas, un jūs paspēsit pusčetros uz vilcienu …

—    Ā,.— mis Mārpla iebilda, — bet mums tak jāatrod nauda, vai ne? Jūs nedrīkstat atmest ar roku, mister Ro- siter. «Ja tev vienreiz neveicas, sāc no gala otrreiz.»

—    Jūs domājat, ka sāksit. . . sāksit atkal no gala?

—    Nopietni runājot, — teica mis Mārpla, — es nemaz vēl neesmu sākusi. «Vispirms jānoķer zaķis,» kā misis Bītona saka savā pavārgrāmatā — ļoti laba grāmata, taču gatavot pēc tās iznāk gaužām dārgi; vairums recepšu sākas: «Ņemiet kvarļu[58] krējuma un duci olu.» Pag, pag, bet kur es paliku? A, jā. Nu, zaķi mēs, tā sakot, būtu noķēruši — tas, bez šaubām, ir jūsu tēvocis Metjū, un nu mums tikai jāizlemj, kur viņš būtu varējis noslēpt naudu. Tam vajadzētu būt pavisam vienkārši.

—    Vienkārši? — noprasīja Čārmjena.

—    Jā gan, dārgā. Esmu pārliecināta, ka viņš būtu izvēlējies kaut ko viegli uzminamu. Slepena atvilktne — tā skan mans atrisinājums.

—    Bet nevar ievietot zelta stieņus slepenā atvilktnē, — Edvards strupi atsvieda.

—    Nē, nē, protams, ne. Tomēr nav iemesla uzskatīt, ka nauda pārvērsta zeltā.

—    Viņš vienmēr mēdza sacīt…

—    Tā darīja arī mans tēvocis Henrijs, runādams par savu seifu! Tāpēc man ir stipras aizdomas, ka šī tērgā- šana bijusi domāta gluži vienkārši uzmanības novēršanai. Turpretī dimantus ievietot slepenā atvilktnē būtu pavisam viegli.

—    Bet mēs esam ieskatījušies visās slepenajās atvilktnēs. Atsaucām šurp smalkgaldnieku, lai tas pārbauda mēbeles.

—    Vai tiešām? To jūs esat gudri darījuši. Man vedas domāt, ka visiespējamākā vieta būtu jūsu tēvoča paša rakstāmgalds. Vai tas bija tas garais sekretērs tur pie sienas?

—    Jā, Un es jums to parādīšu. — Čārmjena piegāja pie sekretēra un nolaida atvāžamo malu. Aiz tā atradās dažādas formas atvilktnītes. Viņa atvēra mazas durtiņas un kreisās puses atvilktnltē piespieda kādu atsperi. Vidējās nišas dibens noklikstēja un paslīdēja uz priekšu. Cārmjena izvilka to ārā: apakšā atklājās sekls padziļinājums. Tas bija tukšs.

—    Ir nu gan sagadīšanās! — izsaucās mis Mārpla. — Tikai tēvoča Henrija sekretērs bijā no riekstkoka, turpretī šis— no sarkankoka.

—    Lai nu kā arī būtu, — Cārmjena sacīja, — kā redzat, tur nekā nav.

—    Laikam jūsu smalkgaldnieks bijis gados jauns cilvēks, — sacīja mis Mārpla. — Visu viņš nav zinājis. Tajos laikos Jaudis, taisot slēptuves, rīkojās loti viltīgi. Ir tāda lieta kā slēptuve slēptuvē.

Viņa izvilka no sava kārtīgā sirmo matu mezgla matadatu. Atliekusi to taisnu, viņa vienu adatas galu iebāza slepenās nišas sānos — caurumiņā, kas izskatījās pēc ķirmja izalojuma. Mazliet papūlējusies, viņa izvilka maziņu atvilktnīti. Tajā atradās nodzeltējušu vēstuļu sainītis un salocīts papīrs.

Edvards ar Cārmjenu abi reizē uzklupa atradumam. Drebošiem pirkstiem Edvards atlocīja papīru. Riebumā noelsdamies, viņš nometa to uz galda.

—    Ēdiena recepte. Cepts šķiņķis!

Cārmjena raisīja vaļā lenti, ar kuru bija apsietas vēstules. Vienu viņa izvilka ārā un palūkojās, kas tajā rakstīts. — Mīlestības vēstules!

Mis Mārpla reaģēja uz to ar Viktorijas laikmetam raksturīgu aizrautību. — Cik interesanti! Varbūt te uzzināms iemesls, kāpēc jūsu tēvocis nav apprecējies.

Cārmjena skaļi nolasīja:

«Mans dārgais, neaizmirstamais Metjū, man jāatzīstas, ka, šķiet, pagājis bezgala ilgs laiks, kopš es saņēmu Tavu pēdējo vēstuli. Pūlos nodarboties ar dažādiem pienākumiem, kas man uzticēti, un bieži sev atkārtoju, ka man patiešām smaidījusi laime un es varu iepazīt tik daudz zemeslodes stūrīšu, lai gan, braucot uz Ameriku, man ne sapņos nerādījās, ka aizceļošu uz šīm tālajām salām!»

Cārmjena pārtrauca lasīšanu. — No kurienes viņa raksta? A, no Havajas! — Viņa turpināja:

«Ak vai, iedzimtie joprojām ir tumši ļautiņi. Viņi ir mežoņi, kas staigā pliki un pavada laiku, gandrīz vienīgi peldoties un dejojot, izrotājušies ar ziedu vijām. Misters Grejs ir dažus piegriezis ticībai, taču tas ir grūts darbs un viņiem ar misis Greju jau stipri nošļukusi dūša. Mēģinu darīt visu iespējamo, lai viņu uzmundrinātu un iedrošinātu, taču arī pati bieži skumstu — iemeslu tu vari uzminēt, dārgo Metjū. Ak vai, šķiršanās ir smags pārbaudījums mīlošai sirdij. Tavi atkārtotie zvēresti un mīlestības apliecinājumi mani bezgala iepriecēja. Tev pieder mana uzticīgā, paļāvīgā sirds kā tagad, tā mūžīgi mūžos, dārgo Metjū, un es palieku

Tava kvēli mīlošā

Betija.

P. S. Nosūtu vēstuli, kā parasti, uz mūsu kopējās draudzenes un noslēpumu glabātājas Matildes Greivsas adresi. Ceru, ka dievs mums piedos šo mazo maskēšanos.»

Edvards iesvilpās. — Misionāre! Tātad tāds bijis tēvoča Metjū romāns. Interesanti zināt, kāpēc viņi tā arī neapprecējās?

—    Šķiet, ka viņa klaiņājusi pa visu pasauli, — piezīmēja Cārmjena, izskatīdama vēstules. — Maurīcija sala — visādas vietas. Droši vien nomira ar tropu drudzi vai kaut ko tamlīdzīgu.

Izdzirduši klusus smieklus, viņi satrūkās. Mis Mārplu acīmredzot kaut kas ļoti uzjautrināja. — Vai! — viņa noteica. — Nu, ir gan izdoma!

Viņa lasīja ceptā šķiņķa recepti. Pamanījusi jauno ļaužu jautājošos skatienus, viņa sāka lasīt skaļi. — «Cepts šķiņķis ar spinātiem. Nem labu šķiņķi, vairākās vietās iegriež un iepilda ķiploka daiviņas, pārber ar brūninātu cukuru, sutina kopā ar spinātiem. Cep ne pārāk karstā krāsnī. Pasniedz šo kišmišu ar rozīnēm.» — Kā jūs to saprotat?

—    Manuprāt, izklausās pretīgi, — sacīja Edvards.

—    Nē, nē, īstenībā tas varētu būt ļoti garšīgs — bet kā jūs saprotat pēdējo teikumu?

Edvarda seju pēkšņi apgaismoja izpratne. — Vai jums šķiet, ka tas ir kods — zināma kriptogramma? — Viņš satvēra recepti. — Paskaties, Cārmjen, zini, tas varētu būt! Kāda velna pēc citādi vajadzētu bāzt slepenā atvilktnē ēdiena recepti?

•— Nu, kā tad, — piekrita mis Mārpla. — Ļoti, ļoti zīmīgi.

—           Es zinu, kas tur varētu būt, — ierosināja Čārm- jena, — simpatētiskā tintei Pasildīsim! Ieslēdz elektrisko sildāmo.

Edvards tā arī darīja. Taču sildot nekādas citas rakstu zīmes neparādījās.

Mis Mārpla ieklepojās. — Zināt, es, taisnību sakot, domāju, ka jūs visu pārāk sarežģījat. Recepte ir, tā sakot, vienīgi norādījums. Manuprāt, svarīgas ir vēstules.

—    Vēstules?

—    It īpaši, — paskaidroja mis Mārpla, — paraksts.

Taču Edvards viņā gandrīz neklausījās. Viņš uztraukts

iesaucās. — Cārmjen! Nāc šurp! Viņai taisnība. Redzi — aploksnes gan patiešām ir vecas, bet pašas vēstules rakstītas daudz vēlāk.

—    Nu, kā tad, — piekrita mis Mārpla.

—           Tās tikai šķietami ir vecas. Deru vienalga uz ko, vecais tēvocis Mets viltojis tās pats ..,

—    Tieši tā, — piemetināja mis Mārpla.

—           Tas viss ir blēdība. Tādas misionāres nekad nav bijis. Tam jābūt kodam.

—           Dārgie, dārgie bērni — nudien, nevajag visu tā sarežģīt. Jūsu tēvocis īstenībā bijis cilvēks, kam nekas samākslots nav paticis. Viņam gribējies katrā ziņā pajokot, vairāk neko.

Jaunieši pirmo reizi ieklausījās vecajā dāmā ar neviltotu uzmanību. — Ko tieši jūs gribat ar to sacīt, mis Mārpla? — vaicāja Čārmjena.

—    Ka jūs šai brīdī patiesībā turat naudu savās rokās.

Čārmjena platām acīm vērās uz vēstuli.

—           Paraksts, mīlā. Tas visu izskaidro. Recepte ir vienīgi norādījums. Ja atņem nost visas šīs ķiploku daiviņas, brūnināto cukuru, spinātus un pašu šķiņķi, kas tad īstenībā iznāk? Nu, protams, kišmišs ar rozīnēm! Un kāda šim izteicienam nozīme? Aplamības, blēņas! Tātad skaidrs, ka svarīgas ir tieši vēstules. Un nu ievērojiet, ko jūsu tēvocis darījis īsi pirms nāves. Jūs teicāt, viņš pieskāries acij, ausij un mutei. Nu, lūdzu — tas jums, redzat, dod pieturas punktu,

—           Kurš no mums īsti ir zaudējis prātu, mēs vai jūs? — noprasīja Čārmjena.

—           Jūs droši vien, dārgā, esat dzirdējusi izteicienu, kas norāda — kaut kas nav patiess (varbūt to mūsdienās gan vairs nelieto), proti: «Aklais lasīja, kurlais klausījās, mēmais ar Betiju sarunājās.»

Paskatoties uz vēstuli savā rokā, Edvardam aizrāvās elpa. — Betija . ..

—    Protams, mister Rositer. Kā jūs nupat sacījāt, šādas personas nav — un nav bijis. Vēstules rakstījis jūsu tēvocis, un, man šķiet, šī rakstīšana viņu lieliski uzjautrinājusi! Kā jūs sakāt, uzraksts uz aploksnēm ir krietni vecāks — īstenībā, lai kā arī būtu, aploksnes nesader ar vēstulēm, jo pastmarka uz tās, ko jūs turat rokā, ir no tūkstoš astoņsimt piecdesmit pirmā gada. — Viņa uz brīdi apklusa un tad, stipri uzsvērdama vārdus, turpināja: — No tūkstoš astoņsimt piecdesmit pirmā gada. Un tas visu izskaidro, vai ne?

—    Man ne, -- Edvards atzinās.

—    Nu, protams, — sacīja mis Mārpla. — Iedrošinos apgalvot, ka arī man tas neko neizteiktu, ja man nebūtu netieši palīdzējis brāļa mazdēls Laionels. Tāds jauks mazs puika un kaislīgs pastmarku krājējs. Par pastmarkām zina visu. Tieši viņš man pastāstīja par retām, dārgām markām un par to, ka pārdošanā parādījies kāds brīnumains jauns atradums. Es, taisnību sakot, atceros, ka viņš minēja tieši vienu marku — tūkstoš astoņsimt piecdesmit pirmajā gadā iespiestu zilu divcentu marku. Cik atminos, tā pārdota par apmēram divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru. Iedomājieties tikai! Man liekas, ka pārējās markas arī ir retas un dārgas. Jūsu tēvocis, bez šaubām, pircis ar aģentu starpniecību un rūpīgi «noslēpis pēdas-», kā raksta kriminālstāstos.

Edvards ievaidējās. Viņš atsēdās un paslēpa seju rokās.

—    Kas noticis? — noprasīja Cārmjena.

—     Nekas. Man tikai iešāvās prātā briesmīga doma — proti, ja nebūtu bijis mis Mārplas, mēs kā pieklājīgi un labi audzināti cilvēki taču varējām šīs vēstules sadedzināt!

—     A, — teica mis Mārpla, — tieši to šie vecie kungi, kam tīk jokot, nekad nesaprot. Atceros, ka tēvocis Henrijs aizsūtīja savai vismīļākajai brāļameitai ziemsvētku dāvanu — piecu mārciņu banknoti. Viņš ielika to salokāmā ziemsvētku kartiņā, salīmēja abas puses kopā un uzrakstīja virsū: «Mīļi sveicinu un sūtu vislabākos novēlējumus. Diemžēl vairāk neko šogad nevaru atļauties.» Nabaga meitene apvainojās par šo šķietamo skopumu un ar slaidu vēzienu iemeta visu ugunī. Protams, tēvocis bija spiests uzdāvināt viņai vēl vienu banknoti.

Edvarda jūtas pret tēvoci Henriju pēkšņi bija pilnīgi pārvērtušās.

— Mis Mārpla, — viņš sacīja, — es padabūšu pudeli šampanieša. Mēs visi uzdzersim uz jūsu tēvoča Henrija veselību.

GADĪJUMS AR SIEVIETI VIDĒJOS GADOS

Četrreiz izgrūdis kaut ko līdzīgu rūcienam un aizkaitināts skaļi noprasījis, kāpēc viņa cepuri vienmēr pārliekot citā vietā, misters Pekingtons aizcirta durvis un devās uz Londonas vilcienu, kam vajadzēja atiet astoņos četrdesmit piecās. Misis Pekingtona palika sēžam pie bro- kastgalda. Seja viņai bija piesarkusi, lūpas sakniebtas, un neraudāja viņa vienīgi tāpēc, ka pēdējā brīdī bēdas pārmāca niknums. — Es to necietīšu, — misis Pekingtona izgrūda. — Es to necietīšu! — Kādu brīdi viņa palika sēžam, nogrimusi domās, un tad izdvesa: — Koķete! Ļaunā, viltīgā kaķe! Kā Džordžs var būt tāds muļķis!

Dusmas izgaisa; atgriezās skumjas. Acīs sariesās asaras un lēni ritēja pār vaigiem, kas bija zaudējuši jaunības svaigumu. — Ir jau viegli teikt, ka es to necietīšu, bet kur izeja?

Pēkšņi viņa jutās vientuļa, nevarīga, pavisam nelaimīga. Viņa gausi pastiepa roku pēc rīta laikraksta un jau nez kuro reizi pārlasīja pirmajā lapā ievietoto sludinājumu.

Jums personiski

Vai esat laimīgs (-a)? Ja ne, prasiet padomu misteram Pārķeram Painam Ričmondstrītā 17.

— Aplamības! — noteica misis' Pekingtona. — Galīgas aplamības! — Bet tad turpināja: — Galu galā varētu tāpat vien apjautāties .,.

Tā izskaidrojams, kāpēc pulksten vienpadsmitos mazliet satraukto misis Pekingtonu ieveda mistera Pārķēra Paina kabinetā.

Kā jau minēts, misis Pekingtona bija satraukta, taču šā vai tā pats mistera Pārķēra Paina izskats vien jau likās nomierinām. Viņš bija smagnējs, gandrīz vai tukls plikpauris ar samērīgiem sejas vaibstiem; mazās, dzirkstošās acis slēpās aiz bieziem briļļu stikliem.

—     Lūdzu, piesēdiet, — sacīja misters Pārķers Pains. — Vai atnācāt, izlasījusi sludinājumu? — viņš uzvedinādams pavaicāja.

—     Jā, — atteica misis Pekingtona, tūlīt apklusdama.

—     Un jūs neesat laimīga, — mundri un lietišķi turpināja misters Pārķers Pains. — Laimīgu cilvēku ir ļoti maz. Jūs, nudien, būtu pārsteigta, ja zinātu, cik pasaulē maz laimīgu cilvēku.

—    Vai tiešām? — pajautāja misis Pekingtona, neiz- juzdama tomēr ne mazāko interesi, vai citi ļaudis ir nelaimīgi vai nav.

—    Ēs zinu, jums tas ir vienaldzīgi, — teica misters Pārķers Pains, — bet man nebūt ne. Redzat, trīsdesmit piecus mūža gadus esmu nostrādājis kādā valsts iestādē, vākdams statistiskus datus. Kad aizgāju pensijā, man ienāca prātā gūto pieredzi izmantot pa jaunam. Viss ir gaužām vienkārši. Nelaimes var iedalīt piecās kategorijās — ne vairāk, par to jūs varat būt droša. Ja zina slimības cēloni, tad, bez šaubām, vaj; atrast arī attiecīgās zāles. Es esmu tas pats, kas ārsts. Ārsts vispirms nosaka, kas slimniekam kaiš, un pēc tam uzsāk ārstniecības kursu. Ir gadījumi, kad nekas nevar līdzēt. Tādās reizēs es atklāti atzīstos, ka neko nespēju darīt. Taču varat man ticēt, misis Pekingtona: ja es uzņemos palīdzēt, tad faktiski garantēju, ka izdziedēšu.

Vai tā varētu būt? Vai tās bija muļķības vai tomēr varbūt patiesība? Misis Pekingtona cerīgi vērās sarunu biedrā.

—     Vai noteiksim jūsu slimības diagnozi? — smaidīdams vaicāja misters Pārķers Pains. Viņš atbalstījās pret atzveltni un salika kopā pirkstgalus. — Raižu cēlonis ir jūsu vīrs. Visumā jūsu laulības dzīve bijusi laimīga. Manuprāt, darījumi jūsu laulātajam draugam kārtojušies veiksmīgi. Laikam konkrētajā gadījumā iepīta kāda jauna dāma — varbūt kāda jauna dāma no jūsu vīra kantora.

Mašīnrakstītāja, r— izgrūda misis Pekingtona.

—    Pretīga izkrāsota koķete, tik vien ir kā tas lūpu zīmulis, zīda zeķes un saskrullēti mati. — Vārdu straume plūda aizgūtnēm.

Misters Pārķers Pains kā mierinādams māja ar galvu.

—    Jūsu vīrs, bez šaubām, daudzina: «Tur nav nekā nosodāma.»

—    Tieši tie ir viņa vārdi.

—    Kāpēc lai viņš tādā gadījumā nebaudītu šīs jaunās dāmas nevainīgo draudzību un nepadarītu mazliet gaišāku un līksmāku viņas pelēko ikdienu? Nabaga bērns taču tikpat kā nepazīst prieku. Tieši tādas es iztēlojos viņa izjūtas.

Misis Pekingtona enerģiski palocīja galvu. — Blēņas — tas viss ir blēņas! Viņš kopā ar šo koķeti dodas izbraukumos pa upi — man pašai patīk braukt ar laivu, bet pirms pieciem sešiem gadiem viņš pavēstīja, ka izbraucieni viņam traucējot golfa spēli. Turpretī viņas dēļ no golfa var atteikties. Man patīk apmeklēt teātri — Džordžs allaž skandina, ka esot pārāk noguris, lai vakaros kvernētu izrādēs. Tagad viņš iet ar šo dāmiņu dejot — dejoti Un atgriežas trijos no rīta. Es … es …

—    Un viņš katrā ziņā žēlojas, ka sievietes ir tik greizsirdīgas, tik nepamatoti greizsirdīgas, lai gan tam nav pilnīgi nekāda iemesla.

Misis Pekingtona atkal palocīja galvu. — Tieši tā.

—   Un asi noprasīja: — Kā jūs to visu zināt?

—    Tas secināms no statistikas, — misters Pārķers Pains īsi atteica.

—    Jūtos tik nelaimīga, — atzinās misis Pekingtona.

—    Esmu Džordžam vienmēr bijusi laba sieva. Pēc apprecēšanās strādāju tā, ka visas rokas bija tulznās. Palīdzēju viņam izsisties uz augšu. Nekad neesmu metusi acis uz citiem vīriešiem. Džordža drēbes allaž bijušas kārtībā, ēdiens garšīgs, un mājsaimniecību es vadīju taupīgi un priekšzīmīgi. Bet tagad, kad esam tikuši uz zaļa zara un varētu izklaidēties, paceļot un darīt visu, ko es ar tādu ilgošanos gaidīju — notiek tā! — Viņa norija kaklā sakāpušo rūgtumu.

Misters Pārķers Pains nopietni pamāja. — Varat man ticēt, ka es pilnīgi saprotu jūsu stāvokli.

—    Un… vai jūs varat iīdzēt? — viņa jautāja gandrīz vai čukstot.

—    Protams, mīļā kundze. Pret to ir zāles. Jā gan, pret to ir zāles.

—           Kādas tās ir? — Plati iepletusi acis, viņa paļāvības pilna gaidīja,

—           Jūs nodosit sevi manās rokās, — mierīgi un stingri sacīja misters Pārķers Pains. — Honorārs būs divsimt gi- nejas.

—    Divsimt ginejas?

—           Tieši tā. Sādu summu jūs varat atļauties, misis Pekingtona. Ja jums būtu nepieciešama operācija, jūs slimnīcai maksātu tieši tikpat daudz. Taču laime ir tikpat svarīga kā veselība.

—    Jāmaksā laikam būs vēlāk?

—           Gluži otrādi, — teica misters Pārķers Pains. — Jāmaksā būs iepriekš,

Misis Pekingtona piecēlās. — Diemžēl man negribētos …

—           Pirkt cūku maisā? — mundri noprasīja misters Pārķers Pains. — Nu, varbūt jums taisnība. Jāriskē ar lielu naudu. Redzat, jums man jāuzticas. Jums jāiemaksā nauda un jāizmēģina laime. Tādi ir mani noteikumi.

—    Divsimt ginejas!

—           Tieši tā. Divsimt ginejas. Tā ir liela nauda. Sveiki, misis Pekingtona. Ja pārdomājat, atsūtiet man ziņu. — Rāmi smaidīdams, viņš paspieda apmeklētājai roku.

Kad misis Pekingtona bija aizgājusi, viņš piespieda zummeru. Ienāca briļļaina jauna sieviete ar bargu'seju.

—           Lūdzu, aktu vākus, mis Lemona. Un jūs varētu paziņot Klodam, ka viņš droši vien man drīz būs vajadzīgs.

—    Jauna kliente?

—          Jauna kliente. Patlaban viņa vēl svārstās, taču atgriezīsies. Iespējams, šajā pašā pēcpusdienā pēc četriem, Ieslēdziet viņu sarakstā.

—    Vai A grafikā?

—           Protams, A grafikā. Interesanti, ka ikviens uzskata pats savu gadījumu par vienreizēju. Jā, jā, brīdiniet Klodu. Pasakiet, lai neiztaisās pārāk eksotisks. Lai ne- smaržojas un labāk apgriež īsākus matus.

Bija ceturksnis pāri četriem, kad misis Pekingtona atkal ienāca mistera Pārķēra Paina kabinetā. Viņa izņēma čeku grāmatiņu, izrakstīja čeku un pasniedza to misteram Painam, kas izdeva kvīti.

—           Un tagad? — misis Pekingtona cerīgi palūkojās viņā.

— Un tagad jūs iesit mājās, — smaidīdams sacīja misters Pārķers Pains. — Rit ar pirmo pastu jūs saņemsit nepieciešamos norādījumus. Priecāšos, ja jūs tos izpildīsit.

Tīkamās gaidās misis Pekingtona devās mājup. Misters Pekingtons ieradās, gatavs aizsargāties un aizstāvēt savas pozīcijas, ja atkal sāktos tāda pati cīņa kā pie bro- kastgalda. Tomēr viņš atvieglots konstatēja, ka sievai acīmredzot nav kaujinieciska noskaņojuma. Viņa bija neparasti domīga.

Džordžs klausījās radio un gudroja, kāpēc mazā, mīļā Nensija negrib Jaut, lai viņš tai uzdāvina kažoku. Viņš zina, ka meitēns ir ļoti lepns un negrib to aizvainot. Taču skuķēns tak žēlojās, ka salst. Tvīda mētelis tāda lēta skranda vien ir — laiž cauri aukstumu. Varbūt varētu izdarīt tā, ka viņa neapvainotos …

Drīzumā viņiem jāpavada kaut. kur jauks vakars. Taisni prieks aizvest tādu meiteni uz smalku restorānu. Skaidri redzams, ka dažs labs jauns vīrietis viņu apskauž. Jaunā dāma ir neparasti glīta. Un viņš Nensijai patīk. Viņa tak apliecina, ka Džordžs it nemaz neliekoties vecs.

Viņš pacēla acis un sastapās ar sievas skatienu. Pēkšņi viņš jutās vainīgs, un tas viņu kaitināja. Cik Marija ir aizspriedumaina un aizdomu pilna! Nenovēl viņam pat mazliet laimes!

Viņš izslēdza radio un devās pie miera.

Nākamajā rītā misis Pekingtona saņēma divas negaidītas vēstules. Vienā bija paziņojums, ka viņa pierakstīta pie plaši pazīstamas kosmētiķes, otra — aicinājums ierasties pie modistes. Trešā vēstule bija no mistera Pārķēra Paina, kas lūdza, lai misis Pekingtona ir tik laipna un todien ietur ar viņu lenču Riča viesnīcā.

Misters Pekingtons ieminējās, ka, iespējams, vakarā neieradišoties mājās uz pusdienām, jo viņam jāapsprie- žot ar kādu cilvēku darījumi. Misis Pekingtona tikai izklaidīgi pamāja ar galvu, un misters Pekingtons izgāja no mājas priecīgs, ka izbēdzis no vētras.

Pret kosmētiķi viņai tūlīt radās bijāšana. Tāda nolaidība! Madame, kāpēc? Jau sen vajadzējis pievērst sev lielāku uzmanību. Tomēr arī tagad neesot par vēlu.

Tad slavenība ķērās pie viņas sejas: to jmasēja, knaibīja un tvaicēja. Tai uzlika dūņu masku. Adā ieberzēja krēmus. To nopūderēja. Sekoja pēdējā apdare.

Beidzot viņai pasniedza spoguli. «Manuprāt, es tiešām izskatos jaunāka,» viņa klusībā nodomāja.

Tērpu uzlaikošana šķita tikpat satraucot. Viņa iznāca no salona, juzdamās eleganta, moderna, mūsdienīga.

Pulksten pusdivos misis Pekingtona ieradās Riča viesnīcā. Tur viņu gaidīja nevainojami ģērbtais misters Pārķers Pains, ko apņēma mierīgas pārliecības gaisotne.

—    Burvīgi, — viņš sacīja, ar pieredzējušu aci noskatīdams viņu no galvas līdz kājām. — Iedrošinājos jums pasūtīt «Balto dāmu».

Misis Pekingtona, kas no kokteiļiem gan daudz nesaprata, necēla iebildumus. Piesardzīgi malkodama satraucošo dzērienu, viņa klausījās labvēļa vārdos.

—    Jūsu vīram, misis Pekingtona, jāliek trūkties, — teica misters Pārķers Pains. — Jūs saprotat — trūkties. Lai palīdzētu to izdarīt, es iepazīstināšu jūs ar kādu jaunu kungu, manu draugu. Šodien jūs ar viņu ēdīsit lenču.

Šai mirklī ienāca kāds jauneklis, kas pārlaida skatienu zālei. Pamanījis misteru Pārķeru Painu, viņš vijīgā solī tuvojās.

—    Misters Klods Latrels, misis Pekingtona.

Misters Klods Latrels, liekas, nebija vēl gluži sasniedzis trīsdesmit gadu vecumu. Viņš bija šarmants, laipns, lieliski ģērbies, ārkārtīgi glīts.

—    Priecājos ar jums iepazīties, — viņš sacīja.

Pēc trim minūtēm misis Pekingtona sēdēja pie maza galdiņa divām personām aci pret aci ar savu jauno pavadoni.

Sākumā viņa izturējās bikli, taču misters Latrels drīz vien šo kautrību izgaisināja. Viņš labi pazina Parīzi un bieži bija uzturējies Rivjērā. Viņš pavaicāja misis Peking- tonai, vai viņai patīk dejot. Misis Pekingtona atteica, ka patīkot, tikai tagad viņa dejojot reti, jo misters Peking- tons vakaros negribot nekur iet.

—     Bet viņš taču nedrīkst rīkoties kā tirāns un turēt jūs aiz atslēgas, — smaidā atsegdams žilbinošu zobu rindu, teica Klods Latrels. — Mūsdienu sievietes parasti necieš greizsirdīgus vīriešus.

Misis Pekingtonai gandrīz izspruka, ka par šādu greizsirdību nav runas. Taču skaļi viņa to neizteica. Galu galā tā bija patīkama doma.

Klods Latrels bezbēdīgi trieca pa naktskhibiem. Abi norunāja, ka rītvakar apmeklēs iecienīto «Jauno erceņģeli».

Misis Pekingtona mazliet nervozēja, kā lai pavēsta to vīram. Viņa nojauta, ka Džordžs šo apmeklējumu uzskatīs par ekstravagantu un varbīit pat smieklīgu. Taču šīs pūles viņai tika aiztaupītas. Pie brokastu galda viņa runāt nebija iedrošinājusies, bet pulksten divos pa tālruni saņēma ziņu, ka misters Pekingtons pusdienas ēdīšot pilsētā.

Vakars izdevās ārkārtīgi jauks. Meitenes gados misis Pekingtona bija labi dejojusi, un Kloda Latrela izveicīgajā vadībā drīz vien apguva modernos deju soļus. Kavalieris uzslavēja gan dāmas tērpu, gan ari frizūru. (To- rīt viņa bija pieteikta pie visai populāras frizieres.) Ardievodamies Klods visai intriģējoši noskūpstīja viņai roku. Gadiem ilgi misis Pekingtona nebija pavadījusi tik pasakainu vakaru.

Sekoja desmit mulsinošas dienas. Misis Pekingtona iebaudīja lenčus, dzēra tēju, dejoja tango un citas jaukas dejas, ēda pusdienas un vakariņas. Viņa uzzināja, cik skumja bijusi Kloda Latrela bērnība. Uzzināja, kādos bēdīgos apstākļos jaunekļa tēvs zaudējis visu kapitālu. Uzzināja sava pavadoņa traģisko mīlas stāstu un kādu rūgtumu viņš tāpēc jūt pret visām sievietēm.

Vienpadsmitajā dienā viņi dejoja «Sarkanajā admirālī». Savu laulāto draugu misis Pekingtona ieraudzīja ātrāk nekā tas pamanīja viņu. Džordžs bija atnācis ar jauno dāmu no sava kantora. Abi pāri dejoja.

— Hallo, Džordž, — bezrūpīgi uzsauca misis Pekingtona, kad soļi saveda viņus blakus.

Bija visai amizanti noskatīties, kā vīrs aiz pārsteiguma sākumā kļūst viegli sārts, bet tad pietvīkst tumši sarkans. Izbrīns viņa sejā jaucās ar nedarbos pieķerta cilvēka vainas apziņu.

Misis Pekingtona uzjautrināta apzinājās, ka ir stāvokļa noteicēja. Nabaga vecais Džordžs! Atkal apsēdusies pie galda, viņa vēroja otru pāri. Cik viņš resns, cik plikpaurains un kā dejojot palecas. Viņš dejo tā, kā to darīja pirms divdesmit gadiem. Nabadziņš, cik briesmīgi viņam gribas būt jaunam! Un nabaga meitenei, ar ko viņš dejo, jātēlo apmierinātība, taču patlaban, kad viņš neredz, partneres seja aiz kavaliera pleca izskatās gaužām garlaikota.

Cik daudz apskaužamākā stāvoklī atrodas viņa pati, misis Pekingtona tīksmi nodomāja. Viņa palūkojās uz lieliski ģērbto Klodu, kas tagad taktiski klusēja. Cik labi šis jaunais vīrietis viņu saprot! Viņš nekad nekrīt uz nerviem — kā, gadiem ejot, uz nerviem neizbēgami sāk krist vīri!

Misis Pekingtona atkal paraudzījās Klodā. Viņu skatieni sastapās. Klods pasmaidīja, ar savām skaistajām tumšajām acīm, tik skumjām, tik romantiskām, maigi ielūkodamies viņējās.

—    Vai vēlreiz padejosim? — viņš čukstēja.

Viņi atkal dejoja. Tas bija dievišķīgi!

Misis Pekingtona manīja, ka Džordža vainas apziņas pilnais skatiens viņiem seko. Viņa atcerējās, ka gribējusi iesvelt Džordžā greizsirdību. Cik tas likās sen! Tagad viņa, nudien, nealka, lai vīrs būtu greizsirdīgs. Tādas jūtas varētu viņam sabojāt garastāvokli…

Misters Pekingtons bija jau stundu nosēdējis mājās, kad pārradās misis Pekingtona. Viņš izskatījās apmulsis un nedrošs.

—           Hm, — viņš nokrekstējās. — Tātad tu esi atgriezusies.

Misis Pekingtona nometa manto, par kuru torīt bija samaksājusi četrdesmit ginejas. — Jā, — viņa smaidīdama sacīja. — Esmu atgriezusies.

Džordžs noklepojās. — E… bija diezgan dīvaini tevi satikt.

—    Vai ne? — noteica misis Pekingtona.

—           Man . .. nu, man šķita, ka būtu piedienīgi parādīt laipnību un meiteni kaut kur aizvest. Viņai mājās bijušas visādas raizes. Man šķita.., nu, zini, ka būtu piedienīgi parādīt laipnību.

Misis Pekingtona piekrītot pamāja. Nabaga vecais Džordžs — dejojot tā lēkā un svīst, bet jūtas tik pašapmierināts.

—           Kas tas bija par puisi? — Es tak viņu nepazīstu, vai ne?

—    Viņa vārds ir Latrels. Klods Latrels.

—    Kur tu viņu tādu noķēri?

—           Ai, kāds mūs iepazīstināja, — misis Pekingtona nevērīgi izmeta.

—           Liekas diezgan savādi, ka tu ej dejot — tavos gados. Nevajag nostādīt sevi muļķīgā stāvoklī, dārgā.

Misis Pekingtona pasmaidīja. Viņa juta pārāk lielas simpātijas pret visu pasauli, lai atbildētu tā, kā varētu gaidīt. — Pārmaiņa vienmēr ir patīkama, — viņa draudzīgi atteica.

—    Zini, jābūt piesardzīgai. Uz katra soļa var uzķer- ties uz kādu profesionālu «dāmu draugu». Sievietes vidējos gados tādi dažreiz nostāda ārkārtīgi muļķīgā stāvoklī. Es tikai brīdinu tevi, mīļumiņ. Nepiedienīga uzvešanās man nepatiktu.

—    Man šāda izkustēšanās šķiet ļoti svētīga, — teica misis Pekingtona.

—    Mm … jā.

—    Ceru, ka tev arī, — misis Pekingtona vēlīgi turpināja. — Pats svarīgākais dzīvē ir justies laimīgam, vai ne? Atceros, ka tā tu sacīji kādu rītu pie brokastgalda pirms dienām desmit.

Džordžs spīvi palūkojās sievā, taču nesaskatīja viņas sejā ne mazāko ironiju. Viņa nožāvājās.

—    Jāliekas gulēt. Starp citu, Džordž, pēdējā laikā es esmu bijusi drausmīgi ekstravaganta. Tev piesūtīs dažus baismīgi lielus rēķinus. Tu taču nedusmosies, vai ne?

—    Rēķinus? — pārvaicāja misters Pekingtons.

—    Jā. Par tērpiem. Un masāžu. Un frizūrām. Esmu bijusi bezdievīgi ekstravaganta — bet es zinu, ka tu nedusmosies.

Viņa devās augšup pa kāpnēm. Misters Pekingtons palika vaļēju muti. Uz šīvakara sastapšanos Marija bija raudzījušies apbrīnojami mierīgi; šķita, ka viņa to neuzskata ne par ko sevišķu. Tikai bēdīgi, ka viņa pēkšņi sākusi šķiesties ar naudu. Marija — taupīgas sievas paraugs!

Ak šīs sievietes! Džordžs Pekingtons nogrozīja galvu. Un tieši pēdējā laikā meitenes brāļi iepinušies tādās ķezās. Nu, viņš labprāt bija izlīdzējis. Tomēr… pie velna, darījumi Sitijā nemaz nerit tik veiksmīgi.

Nopūties misters Pekingtons savukārt lēni devās augšup pa kāpnēm.

Dažreiz vārdi neiedarbojas tanī brīdi, kad tos saka, taču vēlāk uzpeld atmiņā. Mistera Pekingtona teiktie vārdi nonāca līdz viņa sievas apziņai tikai nākamajā rītā.

Profesionālie «dāmu draugi»; vidēja vecuma sievietes; nostāda sevi muļķīgā stāvoklī.

Sirds dziļumos misis Pekingtona bija drosmīga. Viņa apsēdās un paskatījās patiesībai acīs. Zigolo. Viņa bieži bija lasījusi par tādiem laikrakstos. Bija lasījusi arī par muļķībām, ko darījušas sievietes vidējos gados.

Vai Klods ir žigolo? Viņai likās, ka ir gan. Taču tādiem žigolo maksā, turpretī Klods vienmēr bija maksājis par viņu. Jā, bet maksā taču misters Pārķers Pains, nevis Klods — vai, pareizāk sakot, īstenībā tās ir viņas divsimt ginejas.

Vai viņa ir paveca muļķe? Vai Klods Latrels viņai aiz muguras smejas? Tāda doma lika sakāpt vaigos sārtumam.

Nu, un ja arī tā ir? Klods ir žigolo. Viņa ir paveca muļķe. Viņai šķita, ka vajadzētu Klodam kaut ko uz- dāvāt. Zelta portsigāru. Kaut ko tamlīdzīgu.

Savādas jūtas izdzina viņu no mājām un mudināja doties pie Esprija. Viņa izvēlējās portsigāru un samaksāja« Bija norunāts, ka todien viņi tiksies ar Klodu Kleriaža viesnīcā, kur iebaudīs lenču.

Kad abi malkoja kafiju, viņa izņēma no somiņas portsigāru. — Maza dāvana, — viņa nočukstēja.

Viņš pacēla acis un sarauca pieri. — Man?

—    Jā. Es … es ceru, ka jums tā patiks.

Viņš sažņaudza portsigāru rokā un tad nikni aizslidi- nāja pa galdu atpakaļ. — Kāpēc jūs man to dāvināt? Es to neņemšu. Ņemiet atpakaļ! Es saku, ņemiet atpakaļ! —i Viņš bija sadusmots. Tumšās acis liesmoja.

—    Piedodiet, — viņa klusi teica un atlika portsigāru atpakaļ somiņā.

Todien viņu starpā valdīja saspīlējums.

Nākamajā rītā Klods viņai piezvanīja. — Man jūs jāsatiek. Vai es šajā pēcpusdienā drīkstu jūs apmeklēt?

Viņa teica, lai nākot pulksten trijos.

Klods ieradās ļoti bāls, ļoti sasprindzināts. Abi sasveicinājās. Saspīlējums kļuva vēl vairāk jūtams.

Pēkšņi viņš pielēca kājās un nostājās viņai pretī. — Kā jūs domājat, kas es esmu? To es ierados jums pajautāt. Mēs bijām draugi, vai ne? Jā, draugi. Bet tik un tā jūs uzskatāt, ka es esmu. .. nu, žigolo. Radījums, ko sievietes uztur. Nolīgts «dāmu draugs». Jūs tā uzskatāt, vai ne?

—    Nē, nē.

Viņš nelikās šo iebildumu dzirdam. Viņa seja bija kļuvusi vēl bālāka. — Jūs domājat gan tā! Nu, tā ir taisnība. To es atnācu pateikt. Tā ir taisnība! Man lika jūs vadāt pa restorāniem, izklaidēt, man lika lakstoties ap jums, lai jūs aizmirstu savu vīru. Tas bija mans pienākums. Nicināms pienākums, vai ne?

—    Kāpēc jūs man to stāstāt? — viņa vaicāja.

—    Tāpēc ka es velku visam pāri svītru! Es nespēju tā turpināt. Ar jums ne. Jūs esat citāda. Jūs esat tāda sieviete, kurai es varētu uzticēties, uz kuru es varētu paļauties, kuru es dievinātu. Jūs domāsit, ka tie ir tukši vārdi, daļa no spēles. — Viņš pienāca tai tuvāk. — Es jums pierādīšu, ka tā nav. Es to izbeigšu — jūsu dēļ. Jūsu dēļ es kļūšu par vīrieti un nepalikšu tas pretīgais radījums, kas biju līdz šim.

Viņš pēkšņi apskāva misis Pekingtonu un uzspieda lūpas viņas mutei, tad palaida viņu vaļā un atkāpās.

—    Ardievu. Esmu bijis nekam nederīgs cilvēks… vienmēr. Bet es zvēru, ka tagad būs citādi. Vai atceraties, ka jūs reiz teicāt — jums patīkot lasīt sludinājumus, ar kuru palīdzību cilvēki meklē savus pazudušos piederīgos? Katru gadu šinī datumā jūs atradīsit attiecīgajā ailē vēsti no manis, ka es atceros un pildu solījumu. Tad jūs sapratīsit, cik daudz esat man nozīmējusi. Vēl ko. Neesmu no jums neko ņēmis. Gribu, lai jūs pieņemtu kaut ko no manis. — Viņš novilka no ])irksta vienkāršu zelta zīmoggredzenu. — Tas piederēja manai mātei. Es vēlētos, lai to nēsātu jūs. Un tagad ardievu.

Viņš atstāja misis Pekingtonu izbrīnījušos stāvam ar zelta gredzenu pirkstā.

Džordžs pārbrauca mājās agri. Viņš atrada sievu sapņaini skatāmies kamīna liesmās. Viņa runāja ar vīru laipni, bet izklaidīgi.

—    Paklau, Marij, — viņš pēkšņi izgrūda. — Ja runa ir par šo meiteni…

—    Jā, dārgais?

—    Es … es, zini, nebūt negribēju tevi apbēdināt. Ja ir runa jaar viņu . . . Man ar viņu nekā nav.

—    Es zinu. Izturējos muļķīgi. Tiecies ar viņu, cik gribi, ja tas dara tevi laimīgu.

Siem vārdiem noteikti būtu vajadzējis Džordžu Pekingtonu uzmundrināt. Dīvainā kārtā tie viņu aizvainoja. Kāds prieks vadāt skuķi pa izpriecu vietām, ja sieva bezmaz mudina to darīt? Pie velna, tā neklājas! Visa apziņa, ka tu, cilvēks, esi jautrprātis, stiprs vīrietis, kas rotaļājas ar uguni, izčukstēja un nomira kaunpilnā nāvē. Džordžs Pekingtons pēkšņi jutās noguris. Kabata arī krietni pa- tukšota. Šī meitene bija izrādījusies maza aprēķinātāja.

—    Ja tev patiktu, Marij, mēs varētu kopā kādu laiciņu paceļot, — viņš bikli bilda.

—           Ai, par mani tev nav jārūpējas. Es esmu gluži laimīga.

—           Bet man gribētos tevi kaut kur aizvest. Mēs varētu braukt uz Rivjēru.

Misis Pekingtona uzsmaidīja vīram it kā iztālēm.

Nabaga vecais Džordžs! Kā viņa to mīl! Tik aizkustinošs. Džordža dzīvei trūkst ārēji neredzamā mirdzuma, kas viņai ir. Misis Pekingtone pasmaidīja vēl maigāk.

—    Tas būtu brīnišķīgi, mīļais, — viņa sacīja.

Misters Pārķers Pains runājās ar mis Lemonu. — Cik samaksāts par restorāniem?

—           Simt divas mārciņas, četrpadsmit šiliņi un seši pensi, — teica mis Lemona.

Durvis atsprāga vaļā, un ienāca Klods Latrels. Viņš izskatījās saīdzis.

—           Labrīt, Klod, — sacīja misters Pārķers Pains. — Vai viss noritēja apmierinoši?

—    Tā liekas.

—           Kā ar gredzenu? Starp citu, kādu vārdu jūs tajā likāt iegravēt?

—    «Matilde», — Klods drūmi norūca. — «1889. gads».

—    Lieliski. Kā skanēs sludinājums?

—     «Solījumu pildu. Joprojām neesmu aizmirsis. Klods.»

—           Pierakstiet to, lūdzu, mis Lemona. Lai ievieto ailē, kur meklē pazudušos piederīgos. Trešajā novembrī… pag, palūkosimies, cik gadus: izdots simt divas mārciņas, četrpadsmit šiliņi un seši pensi. Jā, manuprāt, jāievieto desmit gadus. Tātad mūsu peļņa ir deviņdesmit divas mārciņas, divi šiliņi un četri pensi. Pietiekami. Pilnīgi pietiekami.

Mis Lemona izgāja.

—           Paklausieties, — Klods vairs nespēja nociesties. — Man tas nepatīk. Tā ir netīra spēle.

—    Dārgo zēn!

—           Netīra spēle. Tā bija kārtīga sieviete — labs cilvēks. Tādai liet visu šo čugunu, lai iežēlinātu, pie velna — man nāk vēmiens.

Misters Pārķers Pains pagrozīja brilles un palūkojās Klodā ar tādu kā zinātnisku interesi. — Ko tu neteiksi! — viņš vēsi novilka. — Šķiet, neatceros, ka visas jūsu mazliet … hm! … bēdīgi slavenās karjeras laikā jūs kaut reiz būtu mocījuši sirdsapziņas pārmetumi. Jūsu dēkas Rivjērā

bija īpaši nekaunīgas, un tas, kā jūs izmantojāt Hetiju Vestu, Kalifornijas gurķu karaļa sievu, nepārprotami liecināja, ka jums piemīt cietsirdīgas mantkāres instinkts.

—     Bet nu manās jūtās notikusi pārmaiņa, — kurnēja Klods. — Sī spēle nav ,,, tīra.

Misters Pārķers Pains sāka runāt kā skolas direktors, kas pamāca ļoti labi ieredzētu skolēnu. — Jūs, mans dārgais Klod, esat izdarījis slavējamu darbu. Jūs esat sagādājis kādai nelaimīgai sievietei to, kas vajadzīgs ikvienai — romantisku piedzīvojumu. Kaislīgu dēku sieviete ar varu izrauj no sirds un negūst no tās nekādu labumu, turpretī romantisku piedzīvojumu var iesmaržot ar lavandām un tīksmināties par to vēl ilgus gadus. Manu zēn, es pazīstu cilvēkus, un es jums saku, ka šāds notikums var ielīksmot sievieti ilgi jo ilgi. — Viņš nokāsējās. — Mēs esam izpildījuši savus pienākumus pret misis Pekingtonu ļoti labi.

—    Hm .,, — norūca Klods. — Mani tas neapmierina. — Viņš izgāja no istabas.

Misters Pārķers Pains izņēma no atvilktnes jaunus aktu vākus. Tajos viņš ierakstīja: «Rūdītā «dāmu draugā» parādījušās interesantas sirdsapziņas ēdu pazīmes. Jānovēro šī procesa attīstība.»

BAGDĀDES VĀRTI

«Damaskas pilsētas četrēji vārti…»

Misters Pārķers Pains klusu atkārtoja rindu no Flekera poēmas.

«Likteņa portāls, Tuksneša vārti, Nelaimes eja

un Baiļu iorts, Es esmu Bagdādes portāls …»

Viņš stāvēja kādā Damaskas ielā un redzēja, ka pie Orienta viesnīcas piebraukusi liela Pulmaņa firmas automašīna ar sešiem riteņiem: no rīta* tai bija paredzēts vest viņu un vienpadsmit citus cilvēkus pāri tuksnesim uz Bagdādi.

«Neej man cauri, ai, karavāna, vai neej cauri

ar dziesmu.

Vai gadījies dzirdēt tev klusumu, putni kur miruši,

bet nez kas vēl svilpo?

Zem manis izgaisti, karavāna, ai nāvei nolemtā

karavāna!»

Tagad viss bija citādi. Agrāk patiešām Bagdādes vārti bija bijuši Nāves vārti. Karavānām nācās šķērsot četrsimt jūdžu platu tuksneša joslu. Ceļā bija jāpavada ilgi, nogurdinoši mēneši. Tagad uz katra soļa sastopamie benzīna rijēji veica attālumu trīsdesmit sešās stundās.

—    Ko jūs teicāt, mister Pārķer Pain?

Dedzīgās balss īpašniece bija Neta Praisa, tūristu cilts jaunākā un pievilcīgākā pārstāve. Lai gan viņas bargā krustmāte, kuras zoda apmatojumu varēja dēvēt gandrīz vai par bārdiņu un kura alka papildināt savas bībelē smeltās zināšanas, bija Netai liels kavēklis, jaunā dāma tomēr izmanījās dažkārt izklaidēties diezgan vieglprātīgi: vecākā mis Praisa, iespējams, nebūtu atzinusi šīs izpriecas par labām.

Misters Pārķers Pains atkārtoja viņai Flekera vārsmu.

—    Cik aizraujoši! — iesaucās Neta.

Netālu no viņiem stāvēja trīs vīrieši aviācijas formas tērpos, un viens no tiem, Netas pielūdzējs, iejaucās sarunā.

—           Iespējams tomēr, ka ceļojumā mūs gaida satraucoši pārdzīvojumi, — viņš sacīja. — Pat mūsdienās braucējus reizēm apšauda bandīti. Jūs varat arī apmaldīties — tā šad tad notiek. Un mūs sūtīs jūs meklēt. Kāds puisis piecas dienas maldījās pa tuksnesi. Par laimi viņam bija līdzi pietiekami daudz ūdens. Tad vēl belzieni. Un kādi! Viens vīrietis no tiem aizgāja viņsaulē. Stāstu jums tīru patiesību! Viņš bija iemidzis, atsitās ar galvu pret mašīnas jumtu un beigts bija!

—           Sešriteņu mašīnā, mister O'Rork? — noprasīja vecākā mis Praisa.

—    Nē, tādā ne, — jauneklis atzinās.

—           Bet mums jāapskata kādas ievērības cienīgas vietas, — iesaucās Neta.

Krustmāte izņēma no somas ceļvedi.

Neta pavirzījās prom.

—           Es zinu: viņa gribēs iet uz kādu vietu, kur svētais Pāvils tika nolaists lejā pa logu, — viņa čukstēja. — Bet man tik ļoti gribas redzēt tirdziņus.

O'Rorks nekavējoties atsaucās.

—    Nāciet man līdzi. Vispirms iesim pa ielu, ko sauc

par Taisno …

Viņi aizslīdēja projām.

Misters Pārķers Pains pagriezās pret nerunīgu cilvēku, kas stāvēja viņam blakus — uzvārds viņam bija Hen- slijs. Viņš strādāja Bagdādes sabiedrisko būvju departamentā.

—           Kad Damasku redz pirmo reizi, tā sagādā nelielu vilšanos, — Pains kā atvainodamies sacīja. — Tā tomēr ir civilizēta. Tramvaji, moderni nami un veikali.

Henslijs pamāja ar galvu. Viņš nebija no runātīgajiem,

—           Cilvēks gan domā… ka aizbraucis uz pasaules malu … bet nav vis … — viņš izgrūda.

Parādījās kāds cits vīrietis, gaišmatains jauneklis, kas bija apsējies vecu ītonas kaklasaiti. Viņš izskatījās laipns, bet mazliet izklaidīgs, sejā patlaban bija iegulusi raiž- pilna izteiksme. Viņi ar Hensliju strādāja vienā departamentā.

—           Hallo, Smethērst, — sacīja Henslijs. — Vai esi kaut ko pazaudējis?

Kapteinis Smethērsts papurināja galvu. Viņš bija jauns cilvēks, kas nevarēja lepoties ar īpašu attapību.

—           Es tikai tāpat vien skatos apkārt, — viņš izvairīgi atrunājās, taču tad it kā saņēmās. — Šovakar vajadzētu iedzert. Kā tu domā?

Abi draugi kopā aizgāja. Misters Pārķers Pains nopirka vietējo avīzi, kas iznāca franču valodā.

Tā viņam nelikās pārāk interesanta. Vietējās ziņas neko neizteica, un citur, rādījās, nekas sevišķs nenotika. Tad viņš ieraudzīja dažas korespondences ar uzrakstu «Londres»'.

Pirmajā bija apskatīti finansiāli jautājumi, otrajā izteikti minējumi, uz kurieni varētu doties misters Semjuels Longs, finansists, kas nebija pildījis saistības. Viņa izšķērdētā summa tagad sasniedza trīs miljonus, un klīda baumas, ka viņš aizlaidies uz Dienvidameriku.

—           Nav pārāk slikti, ja ņem vērā, ka viņš nupat kļuvis tikai trīsdesmit gadus vecs, — misters Pārķers Pains savā nodabā noteica.

—    Piedodiet, ko jūs sacījāt?

Pārķers Pains pagriezās: viņam pret! stāvēja kāds itāliešu ģenerālis, kas kopā ar viņu bija braucis ar kuģi no Brindizi uz Beirutu.

Misters Pārķers Pains paskaidroja savu piezīmi. Itāliešu ģenerālis vairākkārt pamāja ar galvu.

—           Viņš ir liela mēroga afērists, šis cilvēks. Pat mēs Itālijā esam cietuši no viņa izdarībām. Viņš iedvesa uzticību ļaudīs visās pasaules malās. Stāsta, ka saņēmis ari labu izglītību.

—           Nūjā, mācījies Itonā un Oksfordā, — misters Pār-« kers Pains piesardzīgi noteica.

—    Kā jūs domājat — vai viņu noķers?

—           Atkarībā no tā, cik viņš būs ķērājiem priekšā. Iespējams, ka viņš vēl ir Anglijā. Viņš var būt visur.

—    Te pie mums? — ģenerālis smiedamies vaicāja.

—           Ļoti iespējams. — Misters Pārķers Pains palika nopietns. — Kas zina, ģenerāli, varbūt tas esmu es.

Ģenerālis izbiedēts palūkojās viņā. Tad viņa olīvkrāsas seju izgaismoja saprotošs smaids.

—           O! Tas ir ļoti labs joks — patiešām ļoti labs. Taču jūs…

Viņš parlaida skatienu mistera Pārķēra Paina augumam.

Misters Pārķers Pains pareizi saprata šo skatienu.

Ģenerālis Poli, šaubu pārņemts, devās projām. Nekad nevarēja saprast, kad šie angļi runā nopietni, kad ne.

Tovakar misters Pārķers Pains izklaidējās, apmeklēdams kino. Pēc tam viņš aizklīda uz «Naksnīgo prieku pili». Pēc viņa domām, šis nams nebija pils, un prieku arī tajā nebija. Dejoja dažas dāmas, kurām nepārprotami trūka verve[60]. Skatītāju aplausi izklausījās gurdeni.

Pēkšņi misters Pārķers Pains ieraudzīja Smethērstu. Jauneklis sēdēja viens pats. Viņa seja bija pietvīkusi, un misters Pains nodomāja, ka viņš jau dzēris pāri par mēru. Viņš piegāja Smethērstam klāt un apsēdās pie viņa galdiņa.

—           Taisni kauns, kā šie skuķi uzvedas, — drūmi noteica kapteinis Smethērsts. — Izpirku viņai divas glāzes, trīs glāzes… nezin cik glāžu. Un tad viņa ņem un aiziet ar nez kādu dago[61]. Kauns un negods!

Misters Pārķers Pains juta līdzi. Viņš ierosināja izdzert tasi kafijas.

—           Esmu pasūtījis araku, — teica Smethērsts. — Baigi labais padzēriens. Nogaršojiet!

Misters Pārķers Pains zināja šo to par araka īpašībām un taktiski atraidīja. Tomēr Smethērsts purināja galvu.

—           Es esmu gaužām nepatīkamā stāvoklī, — viņš sacīja. — Nepieciešams uzmundrināties. Nezinu, ko jūs darītu, ja būtu manā vietā. Pievilt drauga uzticību tak netik, vai ne? Tas ir, es gribu teikt… un tomēr… kā lai rīkojas?

Viņš noskatīja misteru Pārķeru Painu, it kā tikai pašreiz būtu šo kungu pamanījis.

—           Kas jūs tāds esat? — viņš noprasīja tik strupi, ka to varēja izskaidrot vienīgi ar iztukšotajām glāzītēm. — Ar ko jūs nodarbojaties?

—           Ar uzticības biznesu, — rāmi paskaidroja misters Pārķers Pains.

Smethērsts palūkojās viņā ar možu interesi.

—    Ko — jūs arī?

Misters Pārķers Pains izņēma no kabatas portfeļa laikraksta izgriezumu. Viņš nolika to Smethērsta priekšā uz galda.

—           «Vai esat nelaimīgs? (Tā tur bija rakstīts.) Ja tā, prasiet padomu misteram Pārķeram Painam.»

Smethērsts ar zināmām pūlēm sakopoja domas:

—           Velns un elle, — viņš izsaucās. — Jūs gribat sacīt, ka cilvēki nāk un klāsta jums savas rūpes?

—    Viņi man uzticas — jā.

—    Droši vien stulbu sieviešu bars.

—           Daudzas sievietes, — piekrita misters Pārķers Pains. — Taču arī vīrieši. Kā ar jums, jaunais draugs? Nupat jums padoms šķita ļoti vajadzīgs, vai ne?

—           Turiet muti, — atcirta kapteinis Smethērsts. — Tur nevienam nav nekādas daļas — tā ir mana paša darīšana. Kur tas nolāpītais araks?

Misters Pārķers Pains skumīgi pašūpoja galvu.

Viņš atmeta kapteinim Smethērstam ar roku — tur nekas nebija līdzams.

Automašīna devās ceļā uz Bagdādi septiņos no rīta. Grupā bija divpadsmit cilvēku: misters Pārķers Pains un ģenerālis Poli, mis Praisa ar brāļameitu, tris aviācijas virsnieki, Smethērsts, Henslijs un kāda armēņu māte ar dēlu, uzvārdā Pentemjani.

Ceļojums sākās bez īpašiem notikumiem. Damaskas augļu koki drīz palika aiz muguras. Debesis bija apmākušās, un jaunais šoferis pāris reižu bažīgi palūkojās augšup. Viņš apmainījās piezīmēm ar Hensliju.

—           Viņpus Rutbas ir pamatīgi lijis. Cerams, ka neiestig- sim.

Pusdienas laikā viņi apstājās. Tika izdalītas četrstūrainas kartona kārbas ar lenču. Abi šoferi uzvārīja tēju, ko pasniedza kartona krūzītēs. Tad atkal turpinājās brauciens pār vienmuļo līdzenumu, kam neredzēja ne gala, ne malas.

Misters Pārķers Pains domāja par gausajām karavānām un nedēļām ilgajiem gājieniem…

Tieši, kad rietēja saule, viņi piebrauca pie Rutbas tuksneša forta.

Lielie vārti bija vaļā, un sešriteņu mašīna iebrauca forta iekšējā pagalmā.

—    Izskatās aizraujoši, — sacija Neta.

Nomazgājusies viņa izsacīja dedzīgu vēlēšanos doties

nelielā pastaigā. Aviācijas kapteinis O'Rorks un misters Pārķers Pains piedāvājās viņu pavadīt.

Brīdī, kad visi trīs devās ceļā, pienāca klāt grupas vadītājs un lūdza, lai viņi neaizejot pārāk tālu, jo pēc tumsas iestāšanās būšot grūti atrast ceļu atpakaļ.

—    Mēs tikai tepat, — apsolīja O'Rorks.

Pastaiga patiešām nebija sevišķi interesanta, jo apkārtne izskatījās gaužām vienmulīga.

Reiz misters Pārķers Pains noliecās un kaut ko pacēla.

—    Kas tas ir? — Neta ziņkārīgi vaicāja.

Pains pastiepa pret viņu roku.

—    Aizvēsturisks krama gabals, mis Praisa — svārpsts.

—    Vai viņi ar tādu… cits citu nogalināja?

—           Nē — to lietoja nevainīgākiem mērķiem. Bet, manuprāt, ja gribētu, ar tādu varētu arī to izdarīt. Svarīga ir vēlēšanās nogalināt — pašam rikām nav nozīmes. Kaut ko var atrast vienmēr.

Sāka tumst, un viņi steidzās atpakaļ uz fortu.

Pēc pusdienām, kurās pasniedza dažādus no konservu kārbu satura pagatavotus ēdienus, ceļotāji sēdēja pīpēdami. Pulksten divpadsmitos automašīnai vajadzēja atkal izbraukt.

Šoferis izskatījās norūpējies.

—    Netālu no šejienes vairākās vietās ir slikts ceļš, — viņš sacīja. — Nav brīnums, ka iestiegam.

Visi sakāpa lielajā mašīnā un iekārtojās sēdekļos. Mis Praisa dusmojās, ka nevar piekļūt kādai no savām ceļasomām.

—    Es gribētu izņemt čības, — viņa teica.

—     Iespējams, ka jums daudz nepieciešamāki būs gumijas zābaki, — norādīja Smethērsts. — Tā vien rādās, ka mēs iesēdīsimies dubļu jūrā.

—    Man nav otru zeķu, ko apmainīt, — žēlojās Neta.

—    Tas nekas. Jūs paliksit, kur esat. Arā kāpt un stumt vajadzēs tikai stiprākajam dzimumam.

Gaismas nodzēsa. Lielā mašīna devās iekšā tumsā.

Biaukt nebija sevišķi patīkami. Pasažierus gan nemētāja kā parastajā tūristu automobilī, taču šad tad viņi dabūja pa krietnam belzienam.

Misteram Pārķeram Painam bija ierādīta vieta kādā no priekšējiem sēdekļiem. Ejas otrā pusē zvilnēja armēņu dāma, ietinusies pledos un šallēs. Dēls bija novietojies aiz viņas. Mistera Pārķēra Paina aizmugurē sēdēja abas mis Praisas. Ģenerāļa, Smethērsta, Henslija un gaisa flotes virsnieku vietas atradās aizmugurē.

Mašīna drāzās cauri tumsai. Misters Pārķers Pains lāgā nevarēja aizmigt. Sēdēšana bija neērta. Armēņu dāma bija izstiepusi kājas, tā aizņemdama daļu viņam atvēlētā laukuma. Viņai gan nebija šauri.

Visi citi, likās, gulēja. Misters Pārķers Pains juta, ka nāk jau virsū snauda, kad pēkšņs grūdiens uzmeta viņu līdz mašīnas jumtam. Viņš dzirdēja automobiļa aizmugurē kādu miegaini protestējam: — Uzmanīgi! Vai gribat, lai mēs laužam kaklu?

Atkal uzmācās snaudiens. Pēc maza brītiņa galva nokārās, un misters Pārķers Pains gņlēja …

Pēkšņi viņš pamodās. Lielais automobilis bija apstājies. Daži no vīriešiem jau kāpa ārā. Henslijs strupi paskaidroja:

—    Esam iestiguši.

Gribēdams redzēt visu, kas redzams, misters Pārķers Pains piesardzīgi iegremdēja kājas dubļos. Pašreiz nelija. Gluži otrādi: spīdēja mēness, un tā gaismā varēja redzēt, kā šoferi drudžaini krauj akmeņus un strādā ar domkratiem, pūlēdamies pacelt riteņus. Lielākā dala vīriešu viņiem palīdzēja. Pa mašīnas logiem laukā lūkojās trīs sievietes — mis Praisa un Neta ar interesi, armēņu dāma, daudz neslēpdama nepatiku.

Kad šoferis lika, pasažieri vīrieši paklausīgi cēla.

—           Kur tas armēnis? — noprasīja O'Rorks. — Ērti iekārtojies un silda ķepiņas kā kaķis? Sauksim viņu arī ārāl

—           Un kapteini Smethērstu tāpat, — piezīmēja ģenerālis Poli. — Viņa te nav.

—    Tas īgņa vēl sūt. Paskatieties!

Tā bija taisnība: Smethērsts joprojām sēdēja savā atzveltnes krēslā, galva viņam bija nokārusies un viss augums sašļucis.

—    Es viņu pamodināšu, — teica O'Rorks.

Viņš ielēca mašīnā, bet pēc īsa brītiņa atgriezās. Viņa balss bija pārvērtusies.

—           Paklausieties, manuprāt, viņš ir slims… vai arī ar viņu noticis kas cits. Kur ārsts?

Aviācijas majors Loftess, kara ārsts, mierīga izskata vīrietis ar iesirmiem matiem, atšķīrās no bariņa, kas stāvēja ap riepu.

—    Kas viņam noticis? — ārsts jautāja.

—    Es … nezinu.

Ārsts iekāpa mašīnā. O'Rorks un Pārķers Pains viņam sekoja. Loftess noliecās pār sabrukušo stāvu. Pietika ar vienu skatu un pieskārienu.

—    Viņš ir miris, — ārsts mierīgi noteica.

—    Miris? Bet kā? — Sāka birt jautājumi.

—    Ak, cik šausmīgi! — iekliedzās Neta.

Loftess aizkaitināts paskatījās atpakaļ.

—           Droši vien atsities ar galvu pret jumtu, — viņš sacīja. — Vienreiz bija pamatīgs belziens.

—           Bet tas taču nespētu viņu nogalināt, vai ne? Vai citas teorijas nav?

—           Nevaru pateikt, līdz neesmu viņu rūpīgi izmeklējis, — atcirta Loftess. Viņš palūkojās apkārt, it kā klātesošie traucētu. Sievietes spiedās tuvāk. No āra sāka drūzmēties mašīnā vīrieši.

Misters Pārķers Pains kaut ko pateica šoferim. Tas bija spēcīgs, zajoksnējs jauns puisis. Viņš pacēla pēc kārtas visas pasažieres, pārnesa pāri dubļu jūrai un nolaida uz sausas zemes. Ar Pentemjana kundzi un Netu viņam veicās viegli, turpretī, stiepdams smago mis Praisu, nabadziņš grīļojās.

Mašīna nu bija tukša, lai ārsts varētu veikt līķa apskati.

Vīrieši atkal mēģināja pacelt riteņus. Pie apvāršņa parādījās saules ripa. Bija brīnišķīga diena. Dubļi ātri žuva, tomēr automobilis joprojām stiga lipīgajā masā. Bija salūzuši trīs domkrati, taču līdz šim pūles nedeva nekādus panākumus. Šoferi sāka gatavot brokastis — atgrieza desu konservus un vārija ūdeni tējai.

Netālu no viņiem savu slēdzienu izteica majors Loftess.

—           Nekādas brūces nav. Kā jau teicu, droši vien atsities ar galvu pret jumtu.

—          Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš miris dabiskā nāvē? — jautāja misters Pārķers Pains.

Kaut kas viņa balsī lika ārstam aši palūkoties vaicātājā.

—    Ir vēl tikai viena cita iespēja.

—    Jā.

—          Varētu būt, ka viņam iesists pa pakausi ar kaut ko līdzīgu smilšu maisam, — ārsts kā atvainodamies piebilda.

—          To nu lāgā nevar ticēt, — sacīja Viljamsons, trešais aviācijas virsnieks, jauneklis, kura izskats atgādināja ķerubu. — Tas ir, neviens nevarētu izdarīt to tā, ka mēs neredzētu.

—    Bet ja nu mēs bijām aizmiguši? — ārsts ierosināja.

—           Darītājs par to nevarēja būt drošs, — norādīja otrais. — Piecelšanās un visa tālākā rīcība būtu varējusi kādu pamodināt.

—          Tas būtu bijis iespējams vienīgi tam, — teica ģenerālis Poli, — kas sēdēja viņam aizmugurē. Tas varēja izvēlēties īsto mirkli, un nebija arī vajadzības piecelties no sēdekļa.

—    Kas sēdēja aiz kapteiņa Smethērsta? — jautāja ārsts.

O'Rorks ātri atbildēja:

—          Henslijs, ser — tā ka tas atkrīt. Henslijs bija Smethērsta labākais draugs.

Iestājās klusums. Tad atskanēja mistera Pārķēra Paina rāmā, bet noteiktā balss.

—          Manuprāt, — viņš teica, — kapteinim Viljamsonam ir mums kas sakāms.

—    Man, ser? Man … hm …

—    Klāj vajā, Viljamson, — mudināja O'Rorks.

—    Tas, nudien, nav nekas … galīgi nekas.

—    Klāj vaļā!

—           Es tikai dzirdēju dažus teikumus no kādas sarunas . .. Rutbā … pagalmā. Biju iekāpis atpakaļ mašīnā pēc sava portsigāra. Meklēju, kur tas varētu būt palicis. Turpat ārpusē divi cilvēki sarunājās. Viens no viņiem bija Smethērsts. Viņš teica …

Viljamsons apklusa.

—    Turpini jel, klāj vaļā!

—           Teica, ka negribot pievilt drauga uzticību. Izklausījās ārkārtīgi noraizējies. Tad viņš turpināja: «Turēšu mēli aiz zobiem līdz Bagdādei — bet ne minūti ilgāk. Tā ka tev ātri būs jāņem kājas pār pleciem.»

—     Un otrs?

—           Nezinu, ser. Zvēru, ka nezinu. Bija tumšs, un šis otrs pateica tikai pāris vārdu, kurus es nevarēju sadzirdēt.

—    Kurš no jums labi pazina Smethērstu?

—           Uzskatu, ka vārdu «draugs» var attiecināt vienīgi uz Hensliju, — lēni noteica O'Rorks. — Es pazinu Smethērstu, taču ļoti pavirši. Viljamsons te ieradās pavisam nesen, tāpat kā majors Loftess. Pēc manām domām, iepriekš neviens no viņiem nebija ar Smethērstu ticies.

Abi pieminētie to apstiprināja.

—    Jūs, ģenerāl?

—           Es ar šo jauno cilvēku iepazinos tikai, kad, izbraukuši no Beirutas, mēs vienā autobusā devāmies cauri Libānai.

—    Un šis armēnis?

—           Tas nu nevarēja būt viņa draugs, — O'Rorks pārliecināti noteica. — Turklāt nevienam armēnim nebūtu drosmes kādu nogalināt.

—           Man varbūt ir vēl šis tas, ko liecināt papildus, — teica misters Pārķers Pains.

Viņš atstāstīja savu sarunu ar Smethērstu Damaskas kafejnīcā.

—           Viņš lietojis izteicienu: «Negribas pievilt drauga uzticību», — domīgi noteica O'Rorks. — Un viņš bijis noraizējies.

Ārsts iekāsējās.

—    Tam varbūt ir kāds sakars ar… — viņš iesāka.

Citi mudināja, lai viņš turpina.

—           Es tikai dzirdēju, ka Smethērsts teica Henslijam: «Tu nevari noliegt, ka tavā departamentā bijuši naudas līdzekļu noblēdišanas gadījumi.»

—    Kad tas bija?

—           Vakarrīt tieši pirms izbraukšanas no Damaskas. Es uzskatīju, ka viņi gluži vienkārši pārrunā savu tiešo darbu. Nevarēju iedomāties, ka ,,. — viņš apklusa.

—           Draugi, tas ir interesanti, — sacīja ģenerālis. — Vārdu pa vārdam tiek savākti pierādījumi.

—           Jūs pieminējāt smilšu maisu, dakter, — ierunājās misters Pārķers Pains, — Vai tādu ieroci varēja sameistarot?

—           Smilšu te netrūkst, — ārsts vēsi atteica. Runādams viņš pagrāba tās saujā.

—    Ja piebāž zeķi… — iesāka O'Rorks un sadurstījās.

Visi atcerējās divus aprautus teikumus, ko Henslijs

bija sacījis iepriekšējā vakarā.

«Vienmēr jāņem līdzi lieks zeķu pāris. Nekad nevar zināt.»

Iestājās klusums. Tad misters Pārķers Pains rāmi ierunājās: — Major Loftes, manuprāt, mistera Henslija rezerves pāris ir viņa mēteļa kabatā un mētelis — automašīnā.

Visu skatieni uz mirkli pievērsās sadugušajam stāvam, kas bija redzams soļojam šurp un turp pie apvāršņa, Kopš atklājuma, ka Smethērsts miris, Henslijs bija turējies nomaļus. Citi saprata viņa vēlēšanos pēc vientulības, jo zināja, ka viņi ar nelaiķi bijuši draugi.

Misters Pārķers Pains turpināja:

—    Vai jūs nepadabūtu to un neatnestu šurp?

Ārsts vilcinājās.

—           Man nepatīk… — viņš nomurmināja un paskatījās atkal uz vientuļo stāvu. — Liekas, viņš jūtas nomākts …

—           Jums zeķes jādabū, lūdzu, — teica misters Pārķers Pains. — Stāvoklis ir neparasts. Mēs esam izsēdināti te kā vientuļā salā. Bet mums jāuzzina patiesība. Ja jūs atnesīsit Henslija zeķes, manuprāt, mēs piekļūsim šai patiesībai mazliet tuvāk.

Loftess paklausīgi pagriezās, lai ietu.

Misters Pārķers Pains paveda ģenerāli Poli drusku patālāk. -

—           Ģenerāli, man šķiet, ka otrpus ejas iepretī kapteinim Smethērstam bija jūsu vieta.

—    Tā ir.

—    Vai kāds piecēlās un nāca pa eju uz pakaļgalu?

—           Vienīgi tā angļu dāma, mis Praisa. Viņa gāja uz tualeti mazgāt rokas.

—     Vai viņa varbūt paklupa?

—     Dabiski, ka viņa mazliet zvārojās līdz ar mašīnu.

—    Vai viņa bija vienīgā, ko jūs redzējāt ejam?

—    Jā.

Ģenerālis ziņkārīgi palūkojās uz Painu un sacīja: — Interesanti, kas jūs īsti esat? Vadība pārgājusi jūsu rokās, lai gan karavīrs jūs neesat.

—           Dzīvē esmu daudz ko redzējis, — teica misters Pārķers Pains.

—     Laikam bieži ceļojis, ko?

—           Nē, — atbildēja misters Pārķers Pains. — Esmu ilgi nosēdējis ierēdņa krēslā.

Loftess atgriezās, nesdams zeķes. Misters Pārķers Pains tās paņēma un uzmanīgi apskatīja. Vienā no tām Iekšpusē vēl varēja saskatīt slapju smilšu pēdas.

Misters Pārķers Pains dziļi ievilka elpu.

—     Tagad es zinu, — viņš sacīja.

Visu skatieni pievērsās vientuļajam stāvam pie apvāršņa.

—           Ja atļauts, es gribētu apskatīt līķi, — teica misters Pārķers Pains.

Viņi abi ar ārstu piegāja pie nelaiķa, kas bija noguldīts zemē un apklāts ar brezentu.

Ārsts noņēma pārklāju.

—    Tur nav ko redzēt, — viņš sacīja.

Taču mistera Pārķēra Paina skatiens kavējās pie mirušā kaklasaites.

— Tātad Smethērsts bija ītonas absolvents, — viņš sacīja.

Loftess izskatījās pārsteigts.

Misters Pārķers Pains sagādāja viņam vēl lielāku pārsteigumu.

—           Ko jūs zināt par jauno Viljamsonu? — viņš pavaicāja.

—           It neko. Mēs pirmo reizi tikāmies tikai Beirutā. Es tur ierados no Ēģiptes. Bet kāpēc jūs tā prasāt? Jūs taču …

—           Nu, mēs uz Viljamsona liecības pamata grasāmies pakārt cilvēku, vai ne? — misters Pārķers Pains laipni sacīja. — Jābūt piesardzīgiem.

Viņu joprojām, šķiet, interesēja mirušā kaklasaite un krekla apkaklīte. Izņēmis podziņu un atbrīvojis kaklu no apkaklītes, viņš iesaucās:

—    Vai redzat?

Mugurpusē uz apkaklītes brūnēja mazs, apaļš asins traips.

Viņš pamatīgāk aplūkoja atsegto kaklu.

—           So cilvēku, dakter, nav nogalinājis sitiens pa galvu, — viņš enerģiski sacīja. — Viņš ir nodurts — brūce atrodas pie galvaskausa pamatnes. Nelielo dūriena vietu var tik tikko redzēt.

—    Un es to neievēroju!

—           Jūs turējāties pie sava aizspriedumainā uzskata, — misters Pārķers Pains kā samierinādams bilda. — Par sitienu pa galvu, Sādu brūci ir viegļi palaist garām neievērotu. To tik tikko var saskatīt. Atrs dūriens ar mazu, asu instrumentu, un nāve iestājas acumirkli. Upuris pat nepaspēj iekliegties.

—          Vai jūs domājat stiletu[62]? jūs uzskatāt, ka ģenerālis…

—           Itālietis ar stiletu sader kopā plaši izplatītās pasaciņās … Re, kur brauc kāda mašīna!

Pie apvāršņa bija parādījusies tūristu mašīna.

—           Labi gan, — teica O'Rorks, piebiedrodamies viņiem. — Dāmas varēs turpināt ceļu tajā.

—           Kā tad ar mūsu slepkavu? — noprasīja misters Pārķers Pains.

—    Vai jūs domājat Hensliju .,. ?

—           Nē, Hensliju es nedomāju vis, — atteica misters Pārķers Pains. — Gadījuma pēc es zinu, ka Henslijs ir nevainīgs.

—    Jūs… kā tad tā?

—    Redzat, viņa zeķē bija smiltis.

O'Rorks platām acīm blenza Pārkerā Painā.

—           Es zinu, jaunais draugs, ka tas izklausās bezjēdzīgi, taču tā ir, — rāmi paskaidroja misters Pārķers Pains. Redzat, Smethērsts nav dabūjis sitienu pa galvu, viņš nodurts.

Pains uz brīdi apklusa un tad turpināja,

—           Pamēģiniet atcerēties kaut vai sarunu, par kuru es stāstīju — sarunu kafejnīcā. Jūs pieķērāties tai frāzei, kas jums šķita visnozīmīgākā. Turpretī mani pārsteidza cits izteiciens. Kad es viņam sacīju," ka nodarbojos ar uzticības biznesu, viņš iesaucās: «Ko, jūs arī?» Vai tas jums neliekas diezgan dīvaini? Nedomāju, ka naudas līdzekļu noblēdīšanas gadījumus departamentā varētu saukt par «Uzticības biznesu». Vārdi «Uzticības bizness» vairāk piestāv tādam cilvēkam kā, piemēram, slepus nozudušajam misteram Semjuelam Longam.

Ārsts satrūkās. O'Rorks iesāka: — Jā … kas zina …

—    Es pajokoju, ka varbūt pazudušais misters Longs ir viens no mums. Un ja nu tā ir patiesība?

—    Ko … bet tas tak nav iespējams!

—    Ir gan. Ko jūs zināt par šiem cilvēkiem? Jūs esat redzējuši vienīgi viņu pases un dzirdējuši, ko viņi paši par sevi stāsta. Vai es patiešām esmu misters Pārķers Pains? Vai ģenerālis Poli patiešām ir itāliešu ģenerālis? Un kā ar vecāko vīrišķīgo mis Praisu, kuias zodam tā noderētu bārdas nazis?

—    Bet viņš … bet Smethērsts … taču Longu nepazina!

—    Smethērsts bija Itonas absolvents. Arī Longs mācījies ītonā. Iespējams, ka Smethērsts viņu atpazina, kaut ari jums to neteica. Iespējams, ka atpazītais izrādījās viens no mums. Un, ja tā bija, ko lai viņš būtu darījis? Būdams cilvēks, kas nepazīst viltu, viņš raizējās. Beidzot viņš nolēma neteikt neko, pirms nebūs sasniegta Bagdāde. Tad viņš vairs neciestu klusu.

—    Jūs uzskatāt, ka Longs ir viens no mums, — joprojām apstulbis sacīja O'Rorks,

Viņš dziļi ievilka elpu.

—    Tam jābūt šim itālietim … noteikli… Vai arī varbūt armēnim?

—    Nogrimēties par ārzemnieku un dabūt ārzemju pasi, nudien, ir daudz grūtāk nekā palikt anglim, — iebilda misters Pārķers Pains.

—    Mis Praisa? — neticīgi iesaucās O'Rorks.

—    Nē, — atteica misters Pārķers Pains. — Sis ir mūsu meklētais vīrs!

Viņš gandrīz vai draudzīgi uzlika roku uz tā cilvēka pleca, kurš stāvēja viņam blakus. Taču mistera Pārķēra Paina balss neskanēja draudzīgi un rokas tvēriens bija dzelžains.

—    Aviācijas majors Loftess vai misters Semjuels Longs, vienalga, kā jūs viņu saucat!

—    Bet tas nav iespējams … nav iespējams, — izgrūda O'Rorks. — Loftess jau ilgus gadus ir armijā.

—    Taču jūs nekad iepriekš neesat ar viņu ticies, vai ne? Viņš jums visiem bija svešs. Skaidrs, ka šis nav Īstais Loftess.

Vīrietis, kas līdz šim bija klusējis, atguva runas spēju.

—    Apķērīgi gan jūs esat atminējis! Starp citu, kā jums tas izdevās?

—    Palīdzēja jūsu smieklīgais slēdziens, ka Smethērsts nogalināts ar sitienu pa galvu. O'Rorks jūs uzvedināja uz šo domu, kad mēs vakar Damaskā stāvējām un runājām. Jūs nodomājāt — cik vienkārši! Mūsu grupā jūs bijāt vienīgais ārsts — lai ko jūs sacītu, visam noticētu. Jums bija Loftesa ceļasoma. Jums bija viņa instrumenli. Jauka, maza instrumenta izvēle mērķa sasniegšanai jums nesagādāja nekādas grūtības. Jūs pieliecāties viņam klāt, lai parunātos, un runādams iedūrāt mazo ieroci vajadzīgajā vietā. Pēc tam vēl kādu brīdi runājāt. Mašīnā bija tumšs. Kam lai rastos aizdomas? … Tad atklāja, ka Smethērsts miris. Jūs pateicāt slēdzienu. Taču viss neritēja tik viegli, kā jūs cerējāt. Radās šaubas. Jūs atkāpāties uz otro aizsardzības līniju. Viljamsons atstāstīja Smethērsla sarunu ar jums. Visi uzskatīja, ka Smethērsta sarunu biedrs bijis Hcnslijs, un jus pievienojāt pats savu mazu, diskreditējošu izgudrojumu par naudas līdzekļu noblēdīšanu Hen- slija departamentā. Un tad es izdarīju pēdējo pārbaudi. Pieminēju smiltis un zeķes. Jūs turējāt saujā smiltis. Es lūdzu jūs atrast zeķes, lai mēs varētu uzzināt patiesību. Taču mani vārdi nenozīmēja to, ko, pēc jūsu domām, tiem vajadzēja nozīmēt. Iienslija zeķes es biju jau apskatījis. Nevienā no tām smilšu nebija. Tās iebērāt jūs.

Misters Semjuels Longs aizkūpināja cigareti.

—     Padodos, — viņš sacīja. — Laime mani atstājusi. Kamēr tā bija labvēlīga, man veicās. Policija, nonāca man uz pēdām, kad es ierados Ēģiptē. Tur sastapu Loftesu. Viņš tieši grasījās pievienoties armijas daļai Bagdādē — un nevienu no turieniešiem nepazina. Tā bija pārāk laba izdevība, lai tādu palaistu garām. Es viņu uzpirku, samaksādams par to divdesmit tūkstoš mārciņu. Tas man nebija nekas. Tad es nolādēti nelaimīgi uzskrēju virsū Smethērstam — lielāka ēzeļa par viņu nav visā pasaulē! Itonā viņš bija mans «fegs»'. Tajos laikos viņš mani pielūdza gandrīz vai kā varoni. Doma, ka vajadzēs mani uzrādīt, viņam nepatika. Centos, cik spēju, un beidzot viņš man apsolīja, ka līdz Bagdādei cietīšot klusu. Kādas iespējas man būtu pēc tam? Itin nekādas. Bija tikai viena izeja — nogādāt viņu pie malas. Tomēr varu jums apliecināt, ka pēc dabas neesmu slepkava. Mani talanti attiecas uz gluži citu jomu.

Viņa seja pārmainījās — tā saviebās. Viņš sagrīļojās un krita uz priekšu.

O'Rorks noliecās, lai palūkotos.

— Laikam zilskābe … cigaretē, — teica misters Pārķers Pains. — Spēlmanis pēdējā gājienā zaudējis.

Viņš palūkojās apkārt — uz plašo tuksnesi. Saule lēja pār galvu svelmainus starus. Tikai vakar viņi bija izbraukuši no Damaskas… pa Bagdādes vārtiem.

«Neej man cauri, ai, karavāna, vai neej cauri ar dziesmu. Vai gadījies dzirdēt tev klusumu, putni kur miruši, bet nez kas vēl svilpo?»

MĀJA ŠIRĀZA

Pulkstenis bija seši no rīta, kad misters Pārķers Pains, pabijis Bagdādē, izbrauca uz Persiju.

Pasažieru telpa mazajā vienplāksnī bija ierobežota, un šaurie sēdekli nedeva druknajam misteram Pārķeram Pai- nam cerības uz ērtu iekārtošanos. Ceļabiedri bija divi — liela auguma sārtvaidzis, kuru misters Pārķers Pains ierindoja pļāpīgu cilvēku sugā, un kārna sieviete čokurā savilktām lūpām, bet sparīga un rosīgu uzvedību.

—     Lai nu kā, — nodomāja misters Pārķers Pains, — neizskatās, ka viņiem būtu vajadzīgs padoms manā profesionālajā jomā.

Tā arī bija. Nelielā auguma sieviete izrādījās amerikāņu misionāre, kas jutās laimīga, ziedojoties savam grūtajam darbam, un sārtvaidzis strādāja kādā naftas firmā. Ar šiem biogrāfiskajiem faktiem viņi īsumā iepazīstināja ceļabiedru pirms lidmašīnas pacelšanās.

—     Es diemžēl esmu tikai tūrists, — misters Pārķers Pains kā atvainodamies bija paskaidrojis. — Dodos uz Teherānu, Isfahānu un Širāzu.

Sājos vārdos ietvertā mūzika valdzināja viņu tik ļoti, ka viņš izrunāja tos vēlreiz. Teherāna. Isfahāna. Sirāza.

Misters Pārķers Pains lūkojās lejup uz zemi. Mašīna lidoja pār līdzenu tuksnesi. Ceļinieku apņēma šo plašo, neapdzīvoto apgabalu noslēpumainība.

Kermanšahā lidmašīna nolaidās: te pasažieriem pārbaudīja pases un muitas ierēdņi apskatīja bagāžu. Ierēdnis atvēra kādu mistera Pārķēra Paina ceļasomu un, mazliet satraukts, qēinās pētīt mazu kartona kārbiņu. Sāka birt jautājumi. Tā kā misters Pārķers Pains persiešu valodu nedz runāja, nedz arī saprata, radās grūtības.

Pienāca klāt mašīnas pilots. Tas bija glīts, gaišmatains jauns vācietis tumšzilām acīm un vēja appūstu seju. — Lūdzu? — viņš laipni pajautāja.

Misters Pārķers Pains, kas, šķiet, diezgan nesekmīgi bija mēģinājis izpalīdzēties ar izteiksmīgu mīmiku, atvieglots pagriezās pret negaidīto palīgu. — Tas ir blakšu pulveris, — viņš sacīja. — Kā jums liekas, vai pratīsit viņiem to paskaidrot?

Pilots izskatījās samulsis. — Kā, lūdzu?

Misters Pārķers Pains atkārtoja lūgumu vāciski. Pilots pasmīnēja un pārtulkoja teikumu persiešu valodā. Bargos, grīnos ierēdņus dzirdētais uzjautrināja; viņu skarbās sejas atmaiga; viņi pasmaidīja. Viens pat iesmējās. Tūrista iedoma viņiem šķita jocīga.

Visi trīs pasažieri atkal apsēdās savās vietās, un lidojums turpinājās. Hamadānā mašīna piķēja, lai nomestu pasta sūtījumus, taču nolaisties nenolaidās. Misters Pārķers Pains vērās lejup, pūlēdamies saskatīt Behistānas klinti, romantisko vietu, kur Dārijs aprakstījis savas impērijas apjomus un iekarojumus trijās valodās — babiloniešu, mīdiešu un persiešu.

Pulkstenis bija viens, kad viņi sasniedza Teherānu. Te savukārt vajadzēja nokārtot formalitātes policijā. Vācu tautības pilots atkal bija pienācis klāt un smaidīdams klausījās, kā misters Pārķers Pains beidz atbildēt uz neskaitāmiem jautājumiem, kurus tā arī nebija sapratis.

—    Ko es tur teicu? — viņš vaicāja vācietim.

—    Ka jūsu tēva vārds ir Tūrists, profesija — Čārlzs, mātes jaunavas uzvārds — Bagdāde un jūs esat ieradies no Herietas.

—    Vai tam ir kāda nozīme?

—    It nekādas. Ja tikai jūs atbildat; cits nekas viņiem nav vajadzīgs.

Teherāna sagādāja misteram Pārķeram Painam vilšanos. Tās modernais izskats viņu apbēdināja. Par to viņš pasūdzējās nākamajā vakarā, kad, iedams iekšā pa viesnīcas durvīm, nejauši sadūrās ar Slēģeļa kungu, lidmašīnas pilotu. Pēkšņas iedomas mudināts, viņš uzaicināja to pusdienās, un vācietis uzaicinājumu pieņēma.

Gara auguma viesmīlis, stāvēdams pie viņu galdiņa, deva pavēles. Atnesa ēdienus.

Kad viņi bija tikuši līdz la tourte\ diezgan lipīgam, saldam šokolādes maisījumam, vācietis sacīja:

—    Tātad jūs dodaties uz Sirāzu?

—          Jā, lidošu turp. Atceļā no Sirāzas uzkavēšos Isfa- hānā un Teherānā. Vai tas būsit jūs, kas mani vedīs rīt uz Sirāzu?

—    Ach, nē. Es atgriezīšos Bagdādē.

—    Vai esat te jau ilgu laiku?

—           Trīs gadus. Pirms tam šāda maršruta vēl nemaz nebija. Līdz šim mums nav noticis neviens nelaimes gadījums — unberulen2 \ — Viņš paklauvēja pa galdu.

Atnesa stipru, saldu kafiju. Abi aizkūpināja cigaretes.

—           Manas pirmās pasažieres bija divas dāmas, — kavēdamies atmiņās, teica vācietis, — Divas angļu dāmas.

—    Ak tā? — sacīja misters Pārķers Pains.

—           Viena bija augstas kārtas jaunava, kāda jūsu ministra meita, viņas vārdam laikam jāliek priekšā,.kā to sauc… tituls — lēdija Estere Kāra. Viņa bija skaista, ļoti skaista, bet jukusi.

—    Jukusi?

—           Galīgi jukusi. Viņa dzīvo Sirāzā lielā mājā, kas celta persiešu stilā. Ģērbjas austrumnieku drēbēs. Ar eiropiešiem nesatiekas. Vai tā mēdz dzīvot augstdzimušas dāmas?

—    Viņa nav vienīgā, — atteica misters Pārķers Pains.

—   Nelaiķe lēdija Hestere Stenhoupa …

—    Bet šī ir jukusi, — viņa sarunu biedrs strupi atcirta.

—    To varēja manīt pēc viņas acīm. Tieši tāds pats skatiens bija manas zemūdenes komandierim kara laikā. Tagad viņš ievietots vājprātīgo namā.

Misters Pārķers Pains iegrima domās. Viņš labi atcerējās lordu Mičeldeveru, lēdijas Esteres Kāras tēvu, jo bija strādājis iekšlietu ministrijā arī tai laikā, kad to vadīja

šis liela auguma gaišmatainais cilvēks ar smejošām zilām acīm. Reiz viņš tika redzējis lēdiju Mičeldeveru — izcilu skaistuli, pēc tautības īrieti, melniem matiem un acīm vijolīšu zilumā. Viņi abi bija skaisti, normāli cilvēki, taču nevarēja noliegt, ka vairāki Kāru dzimtas locekļi tiešām bijuši ārprātīgi. Pēc gluži veselām paaudzēm slimība šad tad lika atkal sevi manīt. Dīvaini, viņš nodomāja, ka Šlēgelis šo faktu tā uzsver.

—     Un otra dāma? — viņš it kā gara laika pēc pavaicāja.

—    Otra dāma … ir mirusi.

Pilota balss skanēja dīvaini, un misters Pārķers Pains uzmeta asu skatienu sarunu biedram.

—     Man ir sirds, — teica Šlēgelis. — Un jūtas. Manās acīs viņa bija brinišķi skaista, šī dāma. Jūs zināt, kā tas notiek — vienā mirklī, pilnīgi negaidot. Viņa bija kā ziediņš … kā ziediņš. — Viņš smagi nopūtās. — Es viņas reiz apciemoju — tanī namā Širāzā. Mani uzaicināja lēdija Estere. Mana mazā, mans ziediņš, no kaut kā baidījās. To varēja manīt. Kad es nākamreiz atgriezos no Bagdādes, dzirdēju, ka viņa mirusi. Mirusi!

Viņš brīdi klusēja un tad domīgi noteica: — Iespējams, ka tā otrā viņu nogalinājusi. Es jums saku: viņa bija jukusi.

Pilots nopūtās, un misters Pārķers Pains lika atnest divas glāzes benediktieša.

—    Te ir labs pomerancis, — teica viesmīlis un atnesa viņiem divas glāzes pomeranča.

Nākamajā dienā ap pulksten diviem misters Pārķers Pains devās pirmajā pastaigā pa Sirāzu. Viņi bija lidojuši pāri kahiu grēdām, kuras citu. no citas šķīra šauras, neapdzīvotas ielejas, un pāri sausam, izkaltušam, neauglīgam klajumam. Tad pēkšņi parādījās Sirāza — kā smaragdzaļš dārgakmens tuksneša vidū.

Cik Telierāna misteram Pārķeram Painam bija likusies nepatīkama, tik Sirāza šķita tīkama. Viņu nešausmināja nedz primitīvā viesnīca, nedz arī tikpat primitīvās ielas.

Izrādījās, ka viņš ieradies tieši svētku laikā. Iepriekšējā vakarā bija sācies Nan Ruzs — piecpadsmit dienu ilgs laika sprīdis, kad persieši svin jaungadu. Misters Pains klaiņāja pa tukšajiem tirgus laukumiem un nokļuva iie- lajā, līdzenajā klajumā pilsētas ziemeļu pusē. Visa Sirāza līksmojās.

Kādu dienu viņš tāpat vien pastaigājās ārpus pilsētas. Viņš bija apmeklējis dzejnieka Hafiza kapu un atceļā ieraudzīja kādu māju, kas viņu tūlīt savaldzināja. Sienas tai bija noklātas ar zilām, sārtām un dzeltenām flīzēm, un to iejoza zajš dārzs, kurā auga apelsīnu koki un rozes un zilgmoja ūdens baseini. Tas bija īsts sapņu nams.

Tovakar viņš ēda pusdienas pie Anglijas konsula un apvaicājās, kas tā esot par māju.

—     Valdzinoša, vai ne? To cēlis kāds bagātnieks, agrākais Luristānas gubernators, kas, pildīdams amatu, pratis iedzīvoties naudā. Tagad māja pieder kādai anglietei. Jūs droši vien esat par viņu dzirdējis. Tā ir lēdija Estere Kāra. Galīgi jtikusi. Kļuvusi īsta persiete. Par angļiem vai ko anglisku negrib ne dzirdēt.

—    Vai viņa ir jauna?

—    Pārāk jauna, lai tā ākstītos. Apmēram trīsdesmit gadu veca.

—    Viņa atbrauca kopā ar kādu citu anglieli, vai ne? Un tā nomira?

—    Jā; pirms gadiem trim. Precīzi izsakoties, tas nolika nākamajā dienā pēc manas stāšanās amatā. Redzat, mans priekšgājējs Barems bija pēkšņi aizgājis viņsaulē.

—    Kā šī dāma nomira? — misters Pārķers Paiņs paskarbi noprasīja.

—    Nokrita no otrā stāva balkona. Viņa bija lēdijai Esterei tāda kā kalpone, kā laika kavētāja. Esmu piemirsis, kas īsti. Lai kā ari būtu, viņa bija nesusi paplāti ar brokastīm, atkāpusies soli atpakaj un pārkritusi pāri malai. Ļoti skumji, bet tur vairs neko nevarēja līdzēt: viņa bija uz akmens plātnēm satriekusi galvaskausu.

—    Kā viņu sauca?

—    Manuprāt, Kinga; vai arī Vilsa? Nē, tā bija tā misionāre. Izskatījās loti jauka meitene.

—    Vai lēdija Estere to pārdzīvoja?

—    Jā — nē, nezinu. Viņa bija ļoti savāda; nevarēju viņu izprast. Sī dāma ir visai… hm, valdonīga būtne. Var redzēt, ka apzinās, kas ir, ja saprotat, ko es ar to domāju; ar savu pavēlniecisko izturēšanos un tumšajām, liesmainajām acīm viņa manī iedzina gandrīz vai bailes.

Viņš kā atvainodamies iesmējās, tad ziņkāri palūkojās sarunu biedrā. Misters Pārķers Pains stīvu skatienu vērās kaut kur tālumā. Sērkociņš, ko viņš nupat bija iededzis, grasīdamies aizkūpināt cigareti, piemirsts palika degam rokā. Kad liesma jau skāra pirkstos, viņš, sāpēs iekunkstēdamies, sēikociņu nometa, tad, ieraudzījis konsula izbrīna pilno izteiksmi, pasmaidīja:

—     Piedodiet, — viņš sacīja.

—    Lidinājāties pa mākoņiem, vai ne?

—     Uz vēja spārniem, — mīklaini noteica misters Pārķers Pains.

Viņi sāka runāt par ko citu.

Tovakar mazas petrolejas lampiņas gaismā misters Pārķers Pains uzrakstīja vēstuli. To darīdams, viņš ne reizi vien apstājās un nogrima domās. Taču galu galā vēstule skanēja loti vienkārši: «Misters Pārķers Pains apliecina cieņu lēdijai Esterei Kārai un atļaujas paziņot, ka nākamajās trijās dienās būs runājams Farsas viesnīcā, ja lēdija Kāra vēlētos ar viņu konsultēties.»

Vēstulei viņš pievienoja avīžu izgriezumu — plaši pazīstamo sludinājumu:

Jums personiski

Vai esat laimīgs (-a)? Ja ne, prasiet padomu misteram Pārķeram Painam, Ričmondstrītā 17.

— Tam vajadzētu iedarboties, — viņš noteica, piesardzīgi kāpdams diezgan neērtajā gultā. — Pag: gandrīz tris gadi; jā, vajadzētu iedarboties.

Nākamajā dienā ap pulksten četriem pienāca atbilde. To atnesa kāds persiešu kalpotājs, kas neprata angliski.

«Lēdija Estere Kāra priecāsies, ja misters Pārķers Pains šovakar pulksten deviņos ieradīsies pie viņas viesos.»

Misters Pārķers Pains pasmaidīja.

Vakarā viņu sagaidīja tas pats kalpotājs un izveda cauri tumsā grimušajam dārzam, kas pletās gar mājas ārsienu līdz pagalmam. Tur viņš atvēra durvis un iegāja centrālajā pagalmā jeb balkonā, kurā brīvi ieplūda naksnīgais gaiss, Pie sienas bija novietots milzīgs dīvāns, un uz tā zvilnēja neparasti daija sieviete.

Lēdija Estere bija tērpta austrumnieku drānās, un vienu no iemesliem, kāpēc viņai tās patika, nebija grūti nojaust, proti, tās piestāvēja viņas krāšņajam, orientālajam skaistumam. Konsuls bija nosaucis viņu par valdonīgu, un valdonīga viņa patiešām ari izskatījās. Zodu viņa turēja augsti paceltu un uzacis bija augstprātīgi uzrauktas.

—    Vai jūs esat misters Pārķers Pains? Sēdieties turi

Viņas roka norādīja uz spilvenu kaudzi. Trešajā pirkstā

zalgoja liels smaragds, kurā bija iegrebts ģimenes ģerbonis. Misters Pārķers Pains nodomāja, ka gredzens ir mantots un droši vien maksā kaudzi naudas.

Viņš paklausīgi apsēdās, lai gan tas šķita drusku pagrūti. Cilvēkam ar viņa augumu graciozi tupēt uz gridas nebija viegls uzdevums.

Kalpotājs ienesa kafiju. Misters Pārķers Pains paņēma tasi un ar baudu malkoja stipro dzērienu.

Namamāte bija piesavinājusies austrumnieku dīkās paražas un nestēidzās uzsākt sarunu. Puspievērtam acīm viņa ari malkoja kafiju un tikai pēc laba laika ierunājās.

—    Tātad jūs palīdzat nelaimīgiem cilvēkiem, — viņa teica. — Tā vismaz apgalvots jūsu sludinājumā.

—    Jā.

—    Kāpēc jūs to piesūtījāt tieši man? Vai ceļodams jus allaž mēdzat… nodarboties ar biznesu?

Nevarēja aloties: viņas balss skanēja agresīvi, taču misters Pārķers Pains laida to gar ausim. Viņš vaļsirdīgi atzinās: — Nē. Ceļojot man rūpes par darījumiem tīk pilnīgi izmest no galvas.

—    Kāpēc tad jūs man to piesūtījāt?

—    Tāpēc ka man bija iemesls uzskatīt jūs par… nelaimīgu.

Uz brīdi iestājās klusums. Misteru Pārķeru Painu ļoti mocīja ziņkāre. Ko viņa uz to teiks? Namamāte atļāvās mazliet padomāt, pirms izlēma. Tad viņa iesmējās.

—     Laikam jūs domājat, ka ikviens, kas nošķiras no pasaules un dzīvo tā kā es: tālu prom no savas rases un dzimtenes, katrā ziņā dara to tāpēc, ka ir nelaimīgs! Pēc jūsu domām, mani trimdā aizdzinušas bēdas, vilšanās vai kaut kas tamlīdzīgs, vai ne? Ak, ko tur runāt, kā lai jūs to saprastu? Anglijā es jutos kā zivs uz sauszemes, turpretī te — savā elementā. Sirdī es esmu austrumniece. Man tik šī vientulība. Jūs to nekādā ziņā nespēsit saprast. Jums es droši vien liekos… — viņa mirkli pavil- cinājās, — … jukusi.

—    Jūs neesat jukusi, — sacīja misters Pārķers Pains.

Viņa balsī jautās mierīga, bet stingra pārliecība. Namamāte raudzījās viesi ar ziņkāri.

—    Tomēr cilvēki, manuprāt, apgalvo, ka esmu. Muļķi tādi! Pasaulē taču jābūt dažādiem ļaudīm. Esmu pilnīgi

laimīga.

—    Un tomēr jūs aicinājāt mani šurp, — neatlaidās misters Pārķers Pains.

—    Atzīšos, ka man gribējās jūs redzēt. — Viņa mazliet nogaidīja. — Turklāt es gan nekad negribētu atgriezties atpakaļ… Anglijā … taču dažreiz mani pārņem vēlēšanās paklausīties, kas notiek …

—    Tajā pasaulē, ko jūs esat pametusi?

Viņa apliecināja piekrišanu, palocīdama galvu.

Misters Pārķers Pains sāka runāt — pirmāk rāmi un glāsaini, kā mierinādams, tad mazliet skaļāk, kad gribēja šo to uzsvērt.

Viņš stāstīja par Londonu, par augstākās sabiedrības tenkām, par slaveniem vīriem un sievām, par jauniem restorāniem un naktsklubiem, par jāšanas sacikstēm un medībām, par to, kas tiek mēļots lauku muižās. Viņš stāstīja par tērpiem, par Parīzes modēm, par maziem veikaliņiem necilās ielās, kur var apbrīnojami lēti iepirkties.

Viņš apcerēja teātrus un kino, runāja par jaunām filmām, atainoja, kā ceļ jaunas, dārziem rotātas priekšpilsētas, runāja par puķu sīpoliem un dārzkopību un beidzot ņēmās omulīgi attēlot vakarīgo Londonu ar tramvajiem, autobusiem un ļaužu bariem, kas steidzas mājup pēc darbā pavadītas dienas — steidzas uz mazajiem namiņiem, kur viņus gaida un kur rit īpatnējā, labi pazīstamā angļu ģimenes dzīve.

Tas bija izcils priekšnesums, kas liecināja, ka runātājam ir neparasti plašas zināšanas un viņš prot gudri sakārtot faktus. Lēdija Estere bija nokārusi galvu un atmetusi augstprātīgo stāju. Kādu brīdi asaras ritēja pār viņas vaigiem bez skaņas, taču pēc tam, kad misters Pārķers Pains apklusa, viņa vairs nepūlējās izlikties un raudāja neslēpdamās.

Misters Pārķers Pains neteica ne vārda. Viņš sēdēja, vērodams jauno sievieti. Viņa sejā bija iegulusi mēma apmierinājuma pilna izteiksme kā cilvēkam, kas izdarījis eksperimentu un panācis vēlamo rezultātu,

Beidzot namamāte pacēla galvu. — Nu, — viņa rūgti noteica, — vai esat apmierināts? >

—    Tagad … domāju gan.

—    Kā es to izcietīšu, kā izcietīšu? Nekad nevarēšu no šejienes aizbraukt, nekad vairs … nevienu neredzēšul —

Kliedziens izlauzās it kā pret pašas gribu. Viņa nosarka un savaldījās. — Nu? — viņa nikni noprasīja. — Vai nu jūs neizteiksit pilnīgi loģiski sagaidāmo piezīmi? Vai nepajautāsit: «Ja jūs tik Joti gribat tikt mājās, kāpēc nebraucat?»

—           Nē. — Misters Pārķers Pains papurināja galvu. — Jums tas nebūt nav tik viegli.

Pirmo reizi viņas skatienā iezagās kaut kas līdzīgs bailēm. — Vai jūs zināt, kāpēc es nevaru braukt?

—    Domāju, ka zinu.

—           Nav tiesa. — Viņa papurināja galvu. — Iemeslu, kāpēc es nevaru braukt, jūs nekad neuzzināsit.

—           Es nenodarbojos ar minēšanu, — paskaidroja misters Pārķers Pains. — Es novēroju… un analizēju.

Jaunā sieviete papurināja galvu. — Jūs taču neko nezināt.

—           Redzu, ka būšu spiests jūs pārliecināt, — draudzīgi sacīja misters Pārķers Pains. — Cik man zināms, uz Ši- rāzu jūs, lēdija Estere, atlidojāt ar jaunās vācu gaisa līnijas lidmašīnu, vai ne?

—    Jā, un tad?

—           Lidmašīnu vadīja kāds jauns pilots Slēgelis, kas vēlāk ieradās jūs te apciemot.

—    Jā.

So «jā» raksturoja vārdos grūti izsakāma atšķirība — tas skanēja maigāk.

—           Un jums bija draudzene, laika kavētāja, kas… nomira. — Paina balss tagad likās auksta un tēraudcieta — tajā jautās apsūdzība.

—    Laika kavētāja.

—    Viņas vārds bija ..

—    Mjūriela Kinga.

—    Vai jūs viņu mīlējāt?

—           Kā tas saprotams — vai es viņu mīlēju? — Apdomādamās viņa brīdi klusēja. — Viņa bija man noderīga.

Tas tika teikts augstprātīgā tonī, un misteram Pārķeram Painam atausa atmiņā konsula vārdi: «Var redzēt, ka šī dāma apzinās, kas ir, ja saprotat, ko es ar to domāju.»

—    Vai jūs skumāt, kad viņa nomira?

—           Es? Protams! Mister Pain, vai tiešām nepieciešams to visu pārcilāt? — viņa dusmīgi noprasīja un, atbildi negaidīdama, turpināja: — Jūs bijāt ļoti laipns, ka atnācāt. Taču nu es jūtos mazliet nogurusi. Sakiet, lūdzu, cik es esmu jums parādā …

Misters Pārķers Pains tomēr palika nekustīgi sēžam. Nekas neliecināja, ka viņš būtu apvainojies. Viņš mierīgi taujāja tālāk. — Kopš viņas nāves Slēģeļa kungs nav jūs apciemojis. Bet, ja nu viņš atnāktu, vai jūs viņu pieņemtu?

—    Protams, ka ne.

—    Jūs noteikti atsakāties to darīt?

—    Noteikti. Es nevēlos ar viņu tikties.

—           Jā, — misters Pārķers Pains domīgi noteica, — Citādu atbildi es arī negaidīju.

Uzpūtības aizsargbruņas mazliet ieplaisāja. — Es .. , es nesaprotu, ko jūs ar to gribat sacīt, — jaunā sieviete nedroši ieminējās.

—           Vai jūs, lēdija Estere, zinājāt, ka jaunais Slēgelis ir Mjūrielā Kingā iemīlējies? Viņš ir sentimentāls jauneklis un atmiņas par meiteni joprojām glabā sirdī kā dārgumu.

—    Vai tiešām? — Tas bija teikts gandrīz čukstot.

—    Kāda viņa bija?

—           Ko nozīmē šis jautājums: «Kāda viņa bija?» Kā lai es to zinu?

—           Reizēm tak jūs droši vien uz viņu paskatījāties, — misters Pārķers Pains lēnīgi paskaidroja.

—    A, tādā ziņā! Viņa bija gluži glīta jauna sieviete.

—    Apmēram jūsu vecumā?

—           Tieši tajā pašā vecumā. — Iestājās klusums. Pēc brīža viņa pajautāja: — Kāpēc jūs domājat, ka… ka Slēgelis bija viņu iemīlējis?

—           Tāpēc ka viņš man tā sacīja. Jā, jā, visnepārprota- mākajos vārdos. Kā jau teicu, viņš ir sentimentāls jauneklis. Viņš bija pateicīgs, ka var man uzticēt savas bēdas. Jaunās dāmas nāves apstākļi viņu ārkārtīgi satriekusi. 4

Lēdija Estere pielēca kājās. — Vai jūs uzskatāt, ka es viņu nogalināju?

Misters Pārķers Pains kājās nelēca. Viņš nebija no tiem, kas lec kājās.

—           Nē, dārgais bērns, — viņš atteica. — Neuzskatu vis, ka jūs viņu nogalinājāt, un tāpēc domāju, ka, jo ātrāk jūs izbeigsit šo teātri un dosities mājās, jo labāk.

—    Ko jūs domājat ar «šo teātri»?

—           Ja gribat dzirdēt patiesību,»tad toreiz jūs zaudējāt galvu. Jā, tieši tā un ne citādi, Jūs pilnīgi zaudējāt galvu. Jūs domājāt, ka tiksit apvainota savas darba devējas slepkavībā.

Jaunā sieviete pēkšņi sakustējās.

Misters Pārķers Pains turpināja: — Jūs neesat lēdija Estere Kāra. Es to zināju, pirms te ierados, taču pārbaudīju jūs, lai pārliecinātos, ka nekļūdos. — Viņa seja atplauka laipnā, labsirdīgā smaidā. — Stāstīdams es jūs vēroju, un katru reizi jūs reaģējāt kā Mjūriela Kinga, nevis kā Estere Kāra. Lētās bodītes, kinoteātri, jaunās, dārziem rotātās priekšpilsētas, mājupbraucieni ar autobusu vai tramvaju — tas viss izraisīja jūsu atsaucību. Tenkošana lauku muižās, jaunie naktsklubi, pļāpas Meifēras salonos, jāšanas sacīkstes — tas jūs atstāja pilnīgi vienaldzīgu.

Viņa tēvišķīgajā balsī ieskanējās vēl lielāka vēlēšanās pārliecināt. — Apsēdieties un visu man izstāstiet. Jūs nenogalinājāt lēdijņ Esteri, bet domājāt, ka jūs var apvainot slepkavībā. Pastāstiet man skaidri un gaiši, kā viss notika.

Viņa ievilka dziļi elpu, tad atkal atslīga uz divāna un sāka runāt. Vārdi plūda aizgūtnēm, pa reizei apraudamies.

— Man jāsāk… no sākuma. Es … es no viņas baidījos. Viņa bija ārprātīga … ne pilnīgi ārprātīga . .. tikai drusku. Viņa atveda mani sev līdzi. Un es, muļķe, biju sajūsmā; man viss šķita tik romantisks. Nožēlojamā muļķe! Jā, tieši tāda: nožēlojama muļķe. Viņai bija gadījušies sarežģījumi ar kādu šoferi. Viņa bija traka uz vīriešiem — pilnīgi traka. Šoferis nebija gribējis ar viņu ielaisties, un tas nāca klajā; viņas draugi to uzzināja un smējās. Un tā nu viņa sarāva saites ar ģimeni un atbrauca šurp … Tā visa bija izlikšanās, lai glābtu savu godu .. . dzīve vientulībā tuksneša vidū … un tamlīdzīgi. Viņa būtu drusku patēlojusi un tad atgriezusies. Bet viņa kļuva arvien dīvaināka un dīvaināka. Un tad nāca notikums ar pilotu. Šlēgeļa kungs viņai. . . viņai iepatikās. Viņš ieradās te, lai tiktos ar mani, bet viņa domāja… Ak, nu, jūs jau sapratīsit. Tomēr viņš acīmredzot bija skaidri pateicis … Un tad viņa pēkšņi sāka man uzbrukt. Viņa bija briesmīga, viņa iedvesa bailes. Viņa sacīja, ka es nekad vairs netikšot mājās. Es esot viņas varā. Es esot viņas verdzene. Tieši tādi bija viņas vārdi: verdzene. Viņa varot lemt par manu dzīvību un nāvi.

Misters Pārķers Pains pamāja ar galvu. Viņš noprata, kā notikumi risinājušies. Lēdija Estere bija pamazām zaudējusi saprātu kā agrāk citi viņas ģimenes locekļi, un iebiedētā meitene, nepazīdama dzīvi un maz redzējusi pasauli, visam teiktajam bija noticējusi.

—    Bet kādu dienu manī it kā nez kas pārtrūka. Es pret viņu sacēlos. Sacīju: ja noies tiktāl, es pierādīšu, ka esmu spēcīgāka par viņu. Sacīju, ka nometīšu viņu lejā uz akmeņiem. Viņa nobijās, pa īstam nobijās. Laikam bija uzskatījusi mani par nabaga tārpiņu sev zem kājām. Es paspēru soli uz viņas pusi — nezinu, ko tam, pēc viņas domām, vajadzēja nozīmēt. Viņa sāka kāpties atpakaļ un … un nokrita pāri malai! — Mjūriela Kinga paslēpa seju rokās.

—    Un tad? — misters Pārķers Pains lēnīgi paskubināja.

—    Es zaudēju galvu. Domāju: visi teiks, ka esmu viņu nogrūdusi lejā. Domāju: neviens manī neklausīsies. Domāju, ka mani iemetīs te kādā baismīgā cietumā. — Viņas lūpas drebēja. Misters Pārķers Pains skaidri noprata, kādas neprātīgas bailes meiteni toreiz pārņēmušas. — Un tad man ienāca prātā — ja nu sacītu, ka nokritusi esmu es! Es zināju, ka te ieradīsies jauns britu konsuls, kas ne vienu, ne otru no mums nekad nav redzējis. Nomirusi varētu būt tā otra . . . Nospriedu, ka ar kalpotājiem tikšu galā. Viņu acīs mēs bijām divas trakas anglietes. Viena nomirst, otra turpina savas ākstības. Apdāvināju viņus bagātīgi ar naudu un liku, lai aiziet pēc britu konsula. Viņš atnāca, un es sagaidīju viņu, uzdodamās par lēdiju Esteri. Pirkstā uzmaucu viņas gredzenu. Viņš bija loti laipns un visu nokārtoja. Šķiet, nevienam neradās ne mazākās aizdomas.

Misters Pains domīgi pamāja. Cieņa pret slavenu vārdu. Lēdija Estere Kāra varēja zaudēt pēdējās prāta paliekas, taču viņa bija un palika lēdija Estere Kāra.,.

—    Tomēr vēlāk, — Mjūriela turpināja, — es padarīto nožēloju. Atskārtu, ka pati esmu rīkojusies kā jukusi. Biju piespriedusi sev sodu: palikt uz mūžu te un tēlot lēdiju Esteri. Neaptvēru, kā varētu no šejienes aizkļūt. Ja es tagad atzītos patiesībā, liktos vēl ticamāk, ka esmu viņu noslepkavojusi. Ak, mister Pain, ko lai es daru? Ko lai es daru?

—    Ko lai jūs darāt? — Misters Pārķers Pains uzslējās kājās, cik ātri vien smagnējais augums atļāva. — Dārgais bērns, jūs tagad nāksit man līdzi pie britu konsula, kas ir Joti laipns un jauks cilvēks. Būs jānokārto zināmas nepatīkamas formalitātes. Neapsolu jums, ka viss ritēs kā pa diedziņu, taču pakārt par slepkavību jūs nepakārs. Starp citu, kāpēc blakus līķim atrada brokastu paplāti?

—    Es to nometu. Domāju, ka . . . ka mirušo diizāk noturēs par mani, ja blakus būs paplāte. Vai tas bija muļķīgi?

—    Tā bija diezgan gudra rīcība, — teica misters Pārķers Pains. — Taisnību sakot, tieši šī lakta dēļ es prātoju, vai jūs tomēr neesat nogādājusi lēdiju Esteri pie malas — tas ir, es prātoju līdz tam brīdim, kad jūs ieraudzīju. Jūs ieraudzīdams, es nopratu: lai ko jūs savā mūžā varētu izdarīt, nogalināt jūs nespētu nekad.

—    Pēc jūsu domām, man nepietiktu drosmes?

—     Jūsu refleksi nedarbotos tādā virzienā, — smaidīdams atteica misters Pārķers Pains. — Nu, vai iesim? Jānodara nepatīkams pienākums, taču es jums palīdzēšu, un tad… mājup uz Stretemhilu — jūsu mājas ir Stre- temhilā, vai ne? Jā, tā jau man likās. Redzēju, kā jūsu sejā iegula sāpju vaibsts, kad es pieminēju attiecīgā autobusa numuru. Vai nāksit, dārgā?

Mjūriela Kinga vilcinājās. — Man nemūžam nenoticēs, — viņa nervozi sacīja. — Viņas ģimene un visi citi. Viņi neticēs, ka lēdija Estere varētu tā rīkoties.

—    Atstājiet to manā ziņā, — mierināja misters Pārķers Pains. — Redzat, es drusku pazīstu šīs ģimenes vēsturi. Nāciet, bērns, netēlojiet nu vairs gļēvuli. Neaizmirstiet, ka Teherānā pēc jums skumst kāds jauns cilvēks. Mums vajadzētu nokārtot, lai uz Bagdādi jūs lidotu tieši ar viņa lidmašīnu.

Jaunā sieviete pietvīka un pasmaidīja. — Esmu gatava, — viņa vienkārši pateica, bet, dodamās uz durvju pusi, vēlreiz pagriezās atpakaļ. — Jūs teicāties zinājis, ka es neesmu lēdija Estere Kāra, pirms mani redzējāt. Kā jūs varējāt būt pārliecināts?

—    Man palīdzēja statistika, — sacīja misters Pārķers Pains.

—    Statistika?

—    Jā. Gan lordam, gan lēdijai Mičeldeveriem bija zilas acis. Kad konsuls pieminēja, ka viņu meitai esot liesmainas, tumšas acis, es nopratu, ka kaut kas nav kārtībā. Brūnacainiem cilvēkiem var piedzimt zilacains bērns, bet ne otrādi. Apliecinu jums, ka tas ir zinātnisks fakts.

—    Manuprāt, jūs esat apbrīnojams! — iesaucās Mjūriela Kinga.

DELFU ORĀKULS

Grieķija misis Pītersu īstenībā neinteresēja. Un pret Delfiem viņa sirds dziļumos juta pilnīgu vienaldzību.

Misis Pītersas garīgās mājas bija Parīze, Londona un Rivjēra. Viņa bija sieviete, kurai patika dzīvot viesnīcās, bet viņas priekšstatos par viesnīcas guļamistabu ietilpa mīksti uzkārsts paklājs, krāšņa gulta, dažādas elektriskās apgaismes iekārtas, to vidu naktslampiņa ar abažūru, papilnam karsts un auksts ūdens, tālrunis uz naktsgaldiņa, lai ar šī aparāta palīdzību varētu pasūtīt tēju, ēdienus, minerālūdeni un kokteiļus, kā arī parunāt ar draugiem.

Delfu viesnīcā nekā tāda nebija. Pa logiem gan varēja redzēt brīnišķīgu skatu un gulta bija tīra, tāpat kā tīra bija izbalsinātā istaba. Tajā atradās vēl krēsls, mazgājamais galdiņš un kumode. Vannā varēja iet, īpaši norunājot laiku, un dažkārt pat tad bija grūtības ar karsto ūdeni.

Misis Pītersai šķita vienīgi, ka būs jauki palielīties ar Delfu apmeklējumu, un viņa cītīgi pūlējās ieinteresēties par seno Grieķiju, taču tas likās grūti. Skulptūras izskatījās tik nepabeigtas: tām trūka gan galvas, gan rokas, gan kājas. Slepenībā viņa daudz augstāk vērtēja glīto marmora eņģeli ar spārniem (arī cita nekā tam netrūka), kurš greznoja nelaiķa mistera Vilārda Pītersa kapavietu.

Taču visus šos uzskatus viņa rūpīgi slēpa, baidīdamās, ka tie izpelnīsies viņas dēla Vilārda nicināšanu. Tieši Vilārda dēļ viņa atradās šeit, šajā drēgnajā, neomulīgajā istabā, un viņas rīcībā bija tikai īgna istabene un nepatikā saviebies šoferis.

Jo Vilārds (kas vēl pirms neilga laika tika dēvēts par «junioru», kaut gan viņš šo titulu nevarēja ciest) bija misis Pītersas astoņpadsmit gadu vecais dēls, ko viņa dievināja līdz neprātam. Tieši Vilārds juta šo dīvaino kaislību pret seno laiku mākslu. Un tieši tievais, bālais Vilārds, kas nēsāja brilles un slimoja ar gremošanas traucējumiem, bija aizvilcis mīlošo māti ceļojumā uz Grieķiju. »

Viņi bija apmeklējuši Olimpiju, kur, pēc misis Pītersas domām, valdīja bēdīgs juceklis. Partenons viņai bija paticis, taču Atēnas viņa uzskatīja par bezcerīgām. Un brauciens uz Korintu un Mikēnām bija sagādājis neizsakāmas ciešanas kā viņai, tā šoferim.

Misis PItersa izmisusi prātoja, ka Delfi ir pēdējais piliens bēdu kausā. Staigāt un skatīties uz drupām bija vienīgais, ko te varēja darīt. Vilārds stundām ilgi rāpoja uz ceļgaliem, burtodams grieķu uzrakstus un aicinādams: «Māmiņ, jel paklausies! Vai tas nav lieliski?» Pēc tam viņš nolasīja kaut ko tādu, kas misis Pītersai šķita garlaicības kalngals.

Šorīt Vilārds bija devies ceļā agri, lai apskatītu dažas bizantiešu mozaīkas. Instinktīvi apzinādamās, ka bizan- tiešu mozaīkas viņu neiesildīs (ne fiziski, ne garīgi), misis Pitersa bija atvainojusies un teikusi, ka palikšot mājās.

—    Es saprotu, māmiņ, — bija sacījis Vilārds. — Tu gribi pabūt, viena un gluži vienkārši pasēdēt amfiteātrī vai stadionā, lai, nolūkojoties lejup, viss iespiestos atmiņā.

—    Tev taisnība, mīlulīt, — atteica misis PItersa.

—    Es zināju, ka šī vieta paņems tevi savā varā, — sajūsmīgi izsaucās Vilārds un devās projām.

Patlaban misis Pītersa gatavojās piecelties un paēst brokastis.

Kad viņa ienāca ēdamistabā, tur sēdēja tikai četri cilvēki. Kāda māte ar meitu, kuras, pēc misis Pītersas domām, bija tērpušās visai dīvaini (kas ir pepls[63], viņa nezināja); patlaban viņas pārsprieda mākslu, kā izteikt sevi dejā; drukns pusmūža džentlmenis, kurš bija palīdzējis iznest no vilciena viņas ceļasomu un kura vārds bija Tompsons; un kāds jaunpienācējs, vīrietis vidējos gados ar kailu galvvidu (viņš bija ieradies iepriekšējā vakarā).

Sis cilvēks palika pie brokastgalda pēdējais, un misis Pītersa drīz uzsāka ar viņu sarunu. Viņa bija sabiedriska sieviete, kam patika ar kādu papļāpāt. Misters Tompsons bija licies nepārprotami atturīgs (misis Pītersa nosauca to par angļu vēsumu), māte ar meitu savukārt šķita visai nepieejamas un augstprātīgas, kaut gan ar Vilārdu meitene bija sapratusies gluži labi.

Jaunpienācējs rādījās misis Pītersai ļoti patīkams cilvēks. Viņš nebija uzpūtīgs un labprāt dalījās pieredzē, pastāstīja šādus tādus interesantus, draudzīgi iekrāsotus sīkumus par grieķiem, tā ka tagad tie viņas acīs izskatījās daudz vairāk pēc īstiem cilvēkiem, nevis vienīgi apnicīgi vēstures tēli no grāmatām.

Misis Pītersa pastāstīja savam jaunajam draugam visu par Vilārdu: kāds viņš gudrs zēns — bez kulturas viņš nemaz nespētu dzivot. Šim laipnajam, labsirdīgajam sarunu biedram piemita kāda īpašība, kas tieši vedināja atklāt sirdi.

Ar ko nodarbojas viņš pats un kāds ir viņa vārds, to misis Pītersa neuzzināja. Viņš pateica vienīgi, ka devies ceļojumā un gribot pilnīgi atpūsties no darba (kāda darba?), vairāk neko.

Visā visumā diena pagāja ātrāk, nekā varēja gaidīt. Māte un meita, kā arī misters Tompsons, joprojām turējās savrup. Misis Pītersa ar savu pavadoni sastapa minēto džentlmeni nākam ārā no muzeja, taču viņš tūlīt nogriezās pretējā virzienā.

Misis Pītersas jaunais draugs, saraucis pieri, nolūkojās viņam pakaj.

—    Diez kas šis cilvēks ir! — viņš noteica.

Misis Pītersa pasacīja viņam svešinieka vārdu, taču vairāk neko nevarēja pastāstīt.

—    Tompsons… Tompsons. Nē, laikam neesmu viņu agrāk sastapis. Nekādi nespēju atcerēties. Tomēr viņa seja man nez kāpēc šķiet pazīstama.

Pēcpusdienā misis Pītersa jauki un mierīgi nosnaudās kādā ēnainā stūrītī. Lasīšanai līdzi paņemtā grāmata bija nevis dēla ieteiktais lieliskais darbs par grieķu mākslu, bet, gluži otrādi, romāns ar virsrakstu «Baržas noslēpums». Tajā notika četras slepkavības, trīsreiz nolaupīja cilvēkus un darbojās liela un daudzveidīga. bīstamu noziedznieku banda. Lasīšana misis Pītersu reizē uzmundrināja un nomierināja.

Pulksten četros viņa atgriezās viesnīcā. Viņa bija pārliecināta, ka Vilārds būs jau priekšā. Nojautas, ka dēlam varētu notikt kas Jauns, viņai nerādījās ne sapņos, tāpēc viņa gandrīz piemirsa atvērt vēstuli, kuru, pēc viesnīcas īpašnieka vārdiem, pēcpusdienā bija atstājis kāds nepazīstams cilvēks.

Aploksne izskatījās gaužām notraipīta. Misis Pītersa to gausi atplēsa. Izlasījusi pirmās rindas, viņa nobālēja, sagrīļojās un pastiepa roku, lai pieturētos. Rokraksts bija ārzemniecisks, taču pats teksts — angļu valodā.

«Lēdij (tā sākās vēstule), — šīs rakstu tindas jums nes ziņas, ka mēs jūsu dēlu turam gūstā pavisam drošā vietā. Godātam jaunam džentlmenim nenotiks nekas ļauns, ja jūs cītīgi klausīs pavēlēm. Mēs prasām izpirkšanas maksu desmit tūkstošus angļu sterliņu mārciņu. Ja jūs par to runās ar viesnīcas īpašnieku, policiju vai citām tamlīdzīgām personām, jūsu dēlu gaida nāve. Padomājiet par to. Rīt jūs saņems norādījumus, kā samaksāt naudu. Ja jūs neklausīs, godātam jaunam džentlmenim taps nogrieztas ausis un atsūtītas jums. Un, ja jūs vēl neklausīs, tad pēc tam tanī dienā viņš mirs. Atkal atgādinām, ka tie nav tukši draudi. Padomājiet vēl vienu reizi — un katrā ziņā: cietiet klusu.

Demetrijs Melnuzacainis.»

Būtu lieki aprakstīt nabaga dāmas garastāvokli. Lai cik absurdi un bērnišķīgi prasība bija izteikta, misis Pītersa aptvēra draudošās briesmas. Vilārds, viņas puisītis, viņas mīlulītis, viņas trauslais, nopietnais Vilārds!

Viņa tūdaļ dosies uz policiju; viņa sacels kājās visu apkaimi. Taču, ja viņa tā darīs, varbūt… Viņa nodrebēja.

Tad, saņēmusi sevi grožos, viņa izgāja no istabas, lai uzmeklētu viesnīcas īpašnieku — vienīgo cilvēku, kas šai mājā prata angliski.

—    Ir jau vēls, — viņa sacīja. — Mana dēla joprojām nav.

Omulīgais mazais vīriņš viņai uzsmaidīja. — Tiesa gan. Monsieur atlaida mūļus. Viņš gribēja atgriezties kājām. Viņam vajadzētu jau būt klāt, bet viņš, bez šaubām, aizkavējies ceļā. — Viņš atkal apmierināti pasmaidīja.

—    Sakiet, lūdzu, — misis Pītersa pēkšņi noprasīja, — vai te apkaimē dzīvo kādi nelāgi ļaudis?

«Nelāgs» bija termins, kas neietilpa mazā vīriņa angļu valodas zināšanās. Misis Pītersa pajautāja to pašu vienkāršākos vārdos. Par atbildi viesnīcnieks noteikti apliecināja, ka visi Delfu un to apkārtnes iemītnieki esot ļoti labi, ļoti klusi cilvēki — visi labi noskaņoti pret ārzemniekiem.

Misis Pītersa tikko nocietās, nepavēstījusi notikušo. Tomēr baismie draudi liedza runāt. Varēja būt, ka tā ir tikai iebiedēšana. Bet ja nu ne? Amerikā kādai viņas draudzenei bija nolaupīts bērns, un, kad to paziņoja policijai, bērns tika nogalināts. Reizēm tā patiešām notika.

Šādas domas gandrīz laupīja viņai saprātu. Ko lai iesāk? Desmit tūkstoš mārciņu … Cik tas būtu? … — Starp četrdesmit un piecdesmit tūkstošiem dolāru! Viņai tas ir sīkums salīdzinājumā ar Vilārda drošību! Bet kā tādu summu lai sagādā? Nokārtot vajadzīgās formalitātes un dabūt skaidru naudu būs bezgala grūti. Viņai līdzi bija tikai akreditīvs par dažiem simtiem mārciņu.

Vai bandīti to sapratīs? Vai viņus varēs vest pie prāta? Vai viņi gaidīs?

Kad ienāca istabene, misis Pītersa nikni aizraidīja meiču projām. Atskanēja zvans uz pusdienām, un nabaga sieviete gribot negribot devās uz ēdamistabu. Viņa ēda, ne- sajuzdama nekādu garšu. Apkārtējos viņa itin kā neredzēja. Viņas dēļ telpa būtu varējusi būt tukša.

Kalpotājs, kas atnesa augļus, nolika uz galda arī kādu zīmīti. Misis Pītersa satrūkās, taču rokraksts bija pilnīgi citāds nekā tas, kuru viņa bija baidījusies ieraudzīt — akurāts, ierēdniecisks angļu rokraksts. Viņa atlocīja zīmīti bez lielas intereses, taču atklāja, ka saturs ir intriģējošs:

«Delfos vairs nevar prasīt padomu Orākulam (tā bija rakstīts zīmītē), bet var prasīt padomu misteram Pārķeram Painam.»

Zem teksta bija piesprausts kāda avīžu sludinājuma izgriezums un lapas apakšā pielīmēta pases fotogrāfija. Tajā bija redzams misis Pītersas šīrīta plikpaurainais sarunu biedrs.

Misis Pītersa divreiz izlasīja avīžu izgriezumu.

«Vai esat laimīgs (-a)? Ja ne, prasiet padomu misteram Pārķeram Painam.»

Laimīga? Laimīga? Vai kāds jebkad bijis tik nelaimīgs? Zīmīte likās itin kā atbilde uz lūgšanu.

Viņa steidzīgi uzšņāpa uz papīra lapas, kas nejauši bija ielikta somiņā:

«Lūdzu, palīdziet man. Vai mēs varētu satikties pēc desmit minūtēm ne viesnīcā, bet kaut kur ārā?»

Viņa iebāza zīmīti aploksnē un norādīja, lai viesmīlis aiznes to džentlmenim, kura galdiņš atrodas pie loga.

Pēc desmit minūtēm, ievīkstījusies kažokā (jo nakts bija dzestra), misis Pītersa izgāja no viesnīcas un lēni soļoja pa ceļu uz drupu pusi. Misters Pārķers Pains viņu gaidīja.

—      Jūs nākat kā pašu debesu sūtnis, — aizelsusies izdvesa misis Pītersa. — Bet kā jūs uzminējāt, ka man uzbrukusi briesmīga nelaime? To es gribētu zināt.

—      Cilvēka seja, mīļā kundze, — lēnīgi noteica misters Pārķers Pains. — Es tūlīt atskārtu, ka kaut kas noticis, bet kas — to es, domājams, dzirdēšu no jums.

Vārdi izšļācās kā straume. Misis Pītersa pasniedza viņam vēstuli, ko viņš izlasīja kabatas lukturīša gaismā.

—      Hm, — viņš noteica. — Ievērības cienīgs dokuments. Patiešām ievērības cienīgs dokuments. Tajā ir zināmi punkti..

Taču misis Pītersa nebija tādā omā, lai klausītos vēstules sīkāko nianšu iztirzājumu. Ko lai dara Vilārda labā? Viņas pašas mīļā Vilārda labā, viņam taču tik trausla veselība!

Misters Pārķers Pains centās remdēt viņas satraukumu. Viņš uzbūra pievilcīgu Grieķijas bandītu dzīves ainavu. Viņi būšot īpaši uzmanīgi pret savu gūstekni, jo esot taču iespējams, ka šis notikums viņiem kļūšot par īstu zelta raktuvi. Pamazām viņš dāmu nomierināja.

—    Bet ko man iesākt? — vaimanāja misis Pītersa^

—      Pagaidiet līdz rītam, — sacīja misters Pārķers Pains. — Tas ir, ja jūs neuzskatāt par labāku doties taisnā ceļā uz policiju.

Misis Pītersa pārtrauca viņu, šausmās iekliegdamās. Viņas dārgo Vilārdu uz vietas nogalināšot!

—      Vai jums šķiet, ka es dabūšu Vilārdu atpakaļ sveiku un veselu?

—      Par to es nešaubos, — misters Pārķers Pains glā- saini sacīja. — Jautājums tikai, vai jūs varēsit dabūt viņu atpakaļ, nesamaksājusi desmit tūkstoš mārciņas.

—    Man svarīgs ir tikai mans zēns.

—      Jā, jā, — mierinādams piekrita misters Pārķers Pains. — Starp citu, kas atnesa vēstuli?

—    Kāds vīrs, kuru viesnīcnieks nav pazinis. Svešinieks.

—      A! Te slēpjas zināmas iespējas. Vīru, kas rīt atnesīs vēstuli, var izsekot. Kā jūs izskaidrosit viesnīcas ļaudīm dēla prombūtni?

—- Neesmu padomājusi.

—     Pagudrosim. — Misters Pārķers Pains brīdi padomāja. — Manuprāt, jūs varētu gluži dabiski izrādīt nemieru un raizes par viņa prombūtni. Varētu izsūtīt ļaužu grupu, kas viņu meklētu.

—     Vai jums neliekas, ka šie nezvēri… — Viņai aizžņaudzās kakls.

—     Nē, nē. Kamēr jūs nestāstīsit par nolaupīšanu vai izpirkšanas maksu, viņi nekādas nekrietnības nedarīs. Galu galā nevar taču sagaidīt, lai dēla pazušana jūs nemaz neuztrauktu.

—    Vai varu atstāt visu jūsu ziņā?

—    Tas ir mans darbs, — sacīja misters Pārķers Pains.

Viņi devās atkal atpakaļ uz viesnīcu, bet gandrīz uzskrēja virsū kādam druknam stāvam.

—    Kas tas bija? — asi noprasīja misters Pārķers Pains.

—    Manuprāt, misters Tompsons.

—    Ā! — domīgi novilka misters Pārķers Pains. — Tompsons, ak tā?! Tompsons … hm .. i

Iedama gulēt, misis Pitersa nodomāja, ka mistera Pārķēra Paina ideja par vēstuli bijusi laba. Lai kas būtu atnesējs, viņam katrā ziņā ir sakari ar bandītiem. Viņa nomierinājās un aizmiga daudz ātrāk, nekā pati gaidīja.

Nākamajā rītā ģērbdamās viņa pēkšņi ievēroja kaut ko guļam uz grīdas pie loga. Viņa to pacēla — sirds uz mirkli pamira. Tāda pati netīra, lēta aploksne; tie paši pretīgie burti. Viņa atplēsa sūtījumu,

«Labrīt, lēdiļ! Vai esat izdarījusi pārdomas? Jūsu dēls ir sveiks un vesels — līdz šim. Bet nauda mums vajadzīga. Varbūt jums nav viegli tādu summu sadabūt, bet mums nācis zināms, ka jums līdzi esot briljantu kaklarota. Ar ļoti skaistiem akmeņiem. Mēs būs mierā ar to. Klausiet, kas jums jādara. Jums vai kādam, ko jūs pilnvarojat, jāpaņem kaklarota un jāatnes uz stadionu. Tur jāiet līdz kokam, kas aug pie lielas klints. Nācēju novēros un uzmanīs, vai tas ir viens. Tad jūsu dēlu apmainīs pret kaklarotu. Tam jānotiek rīt no rīta pulksten sešos tūlīt pēc saullēkta. Ja jūs uzlaidīs mums vēlāk policiju, mēs nošaus jūsu dēlu, kad jūs abi mašīnā brauks uz staciju.

Tas, ledij, ir mūsu pēdējais vārds. Ja rīt nebūs kaklarotas, mēs nosūtīs jums dēla ausis. Nākamā dienā viņš būs beigts.

'Ar sveicieniem, lēdiļ,

Demetriļs.»

Misis Pītersa steidzās uzmeklēt misteru Pārķeru Painu. Viņš vēstuli uzmanīgi izlasīja.

—    Vai tas par to briljantu kaklarotu ir taisnība?

—    Pilnīgi. Vīrs par to samaksāja simt tūkstoš dolāru.

—    Mūsu labi informētie zagli, — norūca misters Pārķers Pains.

—    Ko jūs sakāt?

—    Es tikai apsveru zināmus šī notikuma aspektus.

—    Ak tā gari! Bet mums nav laika apsvērt aspektus, mister Pain. Man jāatdabū dēls.

—    Jūs tak esat enerģiska sieviete, misis Pītersa. Vai jums patīk, ka jūs iebiedē un izkrāpj desmit tūkstoš dolāru? Vai jums patīk padevīgi atdot savus briljantus dažiem dūres varoņiem?

—     Nu, protams, ja raugās no tāda viedokja, tad nel — enerģiskās sievietes īpašības misis Pītersā cīnījās ar mātes jūtām. — Kā es gribētu viņus pārmācīt — šos gjēvos neliešus! Tiklīdz atdabūšu dēlu, mister Pain, tā uzrīdīšu viņiem visas apkaimes policiju un, ja vajadzēs, noīrēšu bruņumašīnu, kas mūs ar Vilārdu nogādās dzelzcelsta- cijā! — Misis Pītersa kvēloja atriebības alkās.

—    Jā-a, — sacīja misters Pārķers Pains. — Redzat, mīļā kundze, baidos, ka viņi ar šādu rīcību jau rēķinās. Viņi zina, ka, tiklīdz Vilārds būs atgriezies, nekas nespēs jūs aizkavēt un jūs sacelsit kājās visu apkārtni. Tas liek domāt, ka viņi uz tādu rīcību jau sagatavojušies.

—    Nu, ko tad jūs gribat darīt?

Misters Pārķers Pains pasmaidīja. — Es gribu izmēģināt pats savu plāniņu. — Viņš pārlaida skatienu ēdamzālei. Tā bija tukša un durvis abos galos aizvērtas. — Misis Pītersa, Atēnās dzīvo kāds mans paziņa, kas ir zeltkalis. Viņš specializējas labu mākslīgu briljantu — pirmšķirīgu akmeņu izgatavošanā. — Mistera Paina balss pārgāja čukstā. — Es viņam piezvanīšu pa tālruni. Lai viņš šajā pēcpusdienā atbrauc šurp un paķer līdzi labu mākslīgo dārgakmeņu kolekciju.

—    Un ko tālāk?

—           Viņš izņems īstos briljantus un to vietā ieliks mākslīgos.

—           tā nu gan ir visasprātīgākā izdoma, kādu es jebkad esmu dzirdējusi! — misis Pitersa apbrīnā nenovērsa acu no sarunu biedra.

—    Cst! Ne tik skaļi! Vai jūs man drusku palīdzēsit?

—     Katrā ziņā.

—           Raugieties, lai neviens nenoklausās manu telefona sarunu.

Misis Pitersa pamāja ar galvu.

Tālrunis atradās viesnīcnieka kantorī. Palīdzējis misteram Pārķeram Painam dabūt vajadzīgo numuru, viņš telpu laipni atstāja viesa ziņā. Iznācis ārā, viņš turpat pie durvīm uzdūrās misis Pītersai.

—           Gaidu misteru Pārķeru Painu, — viņa paskaidroja. — Mēs dosimies pastaigā.

—    Klausos, kundze.

Hallē bija ari misters Tompsons. Viņš pienāca abiem klāt un uzsāka sarunu ar viesnīcnieku.

Vai Delfos esot vasarnīcas, ko varētu noīrēt? Nē? Bet kalnā aiz viesnīcas viena noteikti esot.

—           Tā pieder kādam grieķu džentlmenim, monsieur. Viņš to neizīrē.

—    Un citu vasarnīcu nav?

—           Ir viena, kas pieder kādai amerikāņu dāmai. Tā atrodas ciemata otrā pusē. Patlaban tur neviens nedzīvo. Un ir vēl viena, ko īrē kāds angļu džentlmenis, gleznotājs — tā atrodas pašā klints kraujā: no turienes var redzēt Iteju.

Misis Pītersa iejaucās sarunā. Daba bija apveltījusi viņu ar skaļu balsi, un viņa tīšām papūlējas to padarīt vēl skaļāku. — Ak, kā man gribētos noīrēt te vasarnīcu! — viņa teica. — Apkaime te ir tik pirmatnēja, civilizācija to nav sabojājusi! Sl vieta mani gluži apbūrusi, vai jūs ne, mister Tompson? Bet ko es jautāju — ja gribat noīrēt vasarnīcu, tad tā ir. Vai jūs te esat pirmo reizi?… Ko jūs sakāt!

Tā viņa apņēmīgi turpināja, līdz misters Pārķers Pains iznāca no kantora. Par atzinību viņš gandrīz nemanāmi uzsmaidīja.

Misters Tompsons lēni devās lejup pa kāpnēm un izgāja uz ielas, kur piebiedrojās uzpūtīgajai mātei un meitai, kam vējš, šķiet, saldēja kailās rokas.

Viss ritēja labi. Īsi pirms pusdienas ar autobusu, kas

bija pilns ar citiem tūristiem, ieradās zeltkalis. Misis Pītersa aiznesa kaklarotu uz viņa istabu. Viņš atzinīgi nokrekstējās, tad ierunājās franciski:

—           Madame peut кtre tranquille. Je rйussirai.' — Viņš izņēma no savas mazās somiņas dažus instrumentus un ķērās pie darba.

Pulksten vienpadsmitos misters Pārķers Pains pieklauvēja pie misis Pītersas durvīm. — Lūdzu!

Viņš pasniedza mazu zamšādas maisiņu. Viņa palūkojās tajā.

—    Mani briljanti!

—           Kuš! Te ir kaklarota ar mākslīgajiem akmeņiem, kas ielikti īsto vietā. Tīri labi, vai ne?

—    Taisni apbrīnojami!

—    Aristopuls ir gudrs cilvēks.

—    Vai jums neliekas, ka viņiem radīsies aizdomas?

—           Kāpēc gan? Viņi zina, ka kaklarota jums ir līdzi. Jūs to nodosit viņiem. Kā viņiem var ienākt prātā, ka izdarīta veikla apmaiņa?

—           Nu, manuprāt, tas ir apbrīnojami, — atkārtoja misis Pītersa, atdodama kaklarotu savam labdarim. — Vai jūs to viņiem aiznesīsit? Vai arī tas ir par daudz prasīts?

—           Skaidrs, ka aiznesīšu. Tikai iedodiet man vēstuli, lai es skaidri zinātu norādījumus. Pateicos. Un tagad ar labu nakti un bon courage2 . Jūsu dēls rīt būs mājās uz brokastīm.

—    Ai, ja vien tā notiktu!

—    Neraizējieties! Atstājiet visu manā ziņā!

Misis Pītersa pavadīja nemierīgu nakti. Iemigusi viņa redzēja briesmīgus sapņus. Sapņus, kuros apbruņoti bandīti no bruņumašīnas apšaudīja Vilārdu, kas, pidžamā ģērbies, skrēja lejup pa kalna nogāzi.

Viņa jutās atvieglota, kad pamodās. Beidzot sāka svīst gaisma. Misis Pītersa piecēlās un apģērbās. Viņa sēdēja … un gaidīja.

Pulksten septiņos pie durvīm kāds pieklauvēja. Rīkle bija tik izkaltusi, ka misis Pītersa tikko jaudāja parunāt.

—    Iekšā! — viņa sacīja.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās misters Tomp- sons. Misis Pītersa platām acīm vērās ienācējā. Viņai trūka vārdu. Viņu pārņēma baisma nojauta, ka notikusi

nelaime. Taču, kad misters Tompsons ierunājās, viņa balss izklausījās pilnīgi dabiska un lietišķa. Tā bija skanīga, laipna balss.

—    Labrīt, misis Pītersa, — viņš sacīja.

—    Kā jūs iedrošināties, ser! Kā jūs iedrošināties,..

—           Lūdzu, piedodiet, ka apciemoju jūs tik neparasti agrā rīta stundā, — teica misters Tompsons. — Bet, redzat, man jānokārto kāds darījums.

Misis Pītersa paliecās uz priekšu. Viņas skatiens pauda apsūdzību. — Tātad tas bijāt jūs, kas nolaupīja manu dēlu! Tie nemaz nebija bandīti!

—           Protams, ka tie nebija bandīti. Manuprāt, šī izdomas daļa nepavisam nebija pārliecinoša. Tā bija nemākslinieciska, lai neteiktu vairāk.

Misis Pītersai prātā bija viena vienīga doma. — Kur ir mans dēls? — viņa noprasīja, un acis viņai zvēroja kā satrakotai tīģerienei.

—           Taisnību sakot, — teica misters Tompsons, — viņš ir tepat aiz durvīm.

—    Vilārd!

Durvis atsprāga vaļā. Māte piekļāva bālo, briļļaino un neapšaubāmi neskūto Vilārdu pie sirds. Misters Tompsons stāvēja un laipnīgi noraudzījās.

—           Tik un tā, — teica misis Pītersa, pēkšņi atguvusies un pagriezusies pret minēto džentlmeni, — es jūs par to saukšu pie atbildības. Jā gan.

—           Tu esi visu pārpratuši, māmiņ, — sacīja Vilārds. — Sis džentlmenis mani izglāba.

—    Kur tu biji?

—    Kādā mājā uz klints. Tikai jūdzi no šejienes.

—           Un atļaujiet man, misis Pītersa, — teica misters Tompsons, — atdot atpakaļ jūsu īpašumu.

Viņš pasniedza uztrauktajai dāmai nelielu priekšmetu, kas bija vaļīgi ievīstīts zīdpapīrā. Papīrs nokrita zemē, un parādījās briljantu kaklarota.

—           Mazo maisiņu ar akmeņiem nav ko glabāt, misis Pītersa, — smaidīdams teica misters Tompsons. — īstie dārgakmeņi joprojām ir kaklarotā. Zamšādas maisiņā atrodas lieliski viltojumi. Kā teica jūsu draugs, Aristopuls ir tīrais ģēnijs.

—           Es neko no visa tā nesaprotu, — vārgi izdvesa misis Pītersa.

—     Jums jāaplūko notikums no mana viedokļa, — sacīja misters Tompsons. ■— Es saausījos, dzirdēdams kādu pazīstamu vārdu. Kad jūs ar savu resno paziņu izgājāt ārā, es atļāvos sekot un — vaļsirdīgi atzīstos — noklausījos jūsu gaužām interesanto sarunu. Tā man likās tik ārkārtīgi rosinoša, ka es uzticēju šo noslēpumu viesnīcniekam. Viņš piezīmēja tālruņa numuru, uz kuru zvanīja jūsu uzticamais «draugs», un iekārtoja arī tā, lai kāds viesmīlis noklausītos jūsu vakarrīta sarunu ēdamistabā. Nu visa mīkla bija atrisināta. Jūs bijāt kritusi par upuri diviem gudriem dārglietu zagļiem. Viņi zināja, ka jums ir līdzi briljantu kaklarota; viņi sekoja jums šurp; viņi nolaupīja jūsu dēlu un uzrakstīja diezgan komisko «ban- dītvēstuli», un viņi arī panāca, ka jūs uzticējāties tam, kas plānu īstenībā bija izkalis. Tālāk visam vajadzēja risināties vienkārši. Krietnais džentlmenis nodod jums maisiņu ar mākslīgajiem briljantiem un … kopā ar savu drauģeli pazūd. Šorīt, veltīgi izgaidījusies dēlu, jūs uztrauktos līdz nāvei. Nebūtu ari drauga, tāpēc jūs domātu, ka viņš nolaupīts līdzīgā kārtā. Cik noprotu, viņi bija pierunājuši kādu rīt aiziet uz vasarnīcu. Sis cilvēks būtu atradis jūsu dēlu, un, abiem saliekot prātus kopā, jums ataustu gaisma, kas patiesībā noticis. Taču tobrīd nelieši jau būtu aiz kalniem.

—    Un tagad?

—    A, tagad viņi ir drošā vietā — aiz restēm. Par to es esmu parūpējies.

—     Sis nelietis, — noteica misis Pītersa, aizkaitināta skaizdamās, cik naivi uzticējusies. — Sis lišķīgais nelietis iedvesa tādu paļāvību!

—     Gaužām nejauks cilvēks, — piekrita misters Tompsons.

—     Es nevaru vien beigt brīnīties, kā jūs to visu saodāt, — Vilārds sajūsmināts teica. — Jūs esat traki viltīgs.

Misters Tompsons noraidoši papurināja galvu. — Nē, nē, — viņš sacīja. — Kad tu, cilvēks, ceļo inkognito un dzirdi, kā cits nelietīgi velti valkā tavu paša vārdu …

Misis Pītersa vērās viņā, galīgi pārsteigta. — Kas jūs esat? — viņa pēkšņi noprasīja.

—     Es esmu misters Pārķers Pains, — džentlmenis paskaidroja.

SOS

—    A! — atzinīgi noteica misters Dinsmīds.

Viņš atkāpās soli atpakaļ un pārlaida apmierinātu skatienu apaļajam galdam. Kamīna liesmas meta atblāzmu uz baltā rupja auduma galdauta, nažiem, dakšiņām un citiem galda piederumiem.

—           Vai… vai viss saklāts? — vilcinādamās pavaicāja misis Dinsmīda. Viņa bija maza auguma pavītuši sieviete bezkrāsainu seju, plāniem, atpakaļ atsukātiem matiem un nervozām kustībām.

—           Viss saklāts, — atbildēja vīrs itin kā labsirdīgi, tomēr ar dīvainu nežēlības pieskaņu balsī.

Viņš bija liela auguma vīrietis uzkumpušu muguru un platu sarkanu seju. Zem kuplajām uzacīm zibēja mazas ačeles kā cūkai, bārda uz masīvā zoda acīmredzot neauga.

—           Vai limonādi? — gandrīz čukstēdama, ierosināja misis Dinsmīda.

Vīrs papurināja galvu.

—           Tēju. Tā būs daudz labāk. Palūkojies, kāds laiks! Vējš gaudo, lietus gāž aumaļām. Tādā vakarā būs patīkami iedzert tasi karstas tējas.

Viņš jokodamies pamirkšķināja ar aci un atkal pievērsās galdam.

—            Krietns šķīvis ceptu olu, auksta sālīta liellopu gaļa, maize un siers. To es vēlos vakariņām. Ķeries klāt un visu sagatavo, māt. Šarlote gaida virtuvē, viņa tev palīdzēs.

Misis Dinsmīda piecēlās, rūpīgi satīdama adīkli.

—           Šarlote izaugusi par ļoti glītu meiteni, — viņa nočukstēja. — Glītu un jauku.

—           A! — atsaucās misters Dinsmīds. — Kā izlieta māte! Ej nu tagad, netērēsim vairāk laika.

Kādu brīdi viņš dungodams staigāja pa istabu, reiz piegāja pie loga un palūkojās ārā.

—           Negants laiks, — viņš klusu norūca. — Nav domājams, ka šovakar varētu ierasties kāds viesis.

Tad arī viņš izgāja no istabas.

Pēc minūtēm desmit ienāca misis Dinsmīda, nesdama šķīvi ar ceptām olām. Abas meitas ar pārējiem ēdieniem rokās viņai sekoja. Gājienu noslēdza misters Dinsmids ar dēlu Džoniju. Pats Dinsmīds apsēdās galda galā.

—    Un mēs pateicamies par to, ko tu esi mums devis, un tā tālāk, — viņš jokodamies piebilda. — Un lai svētīts tas cilvēks, kas pirmoreiz izdomāja konservus. Es gribētu zināt, ko mēs darītu, apmetušies jūdzēm tālu no apdzīvotām vietām, ja šad tad, kad miesnieks aizmirstu nedēlā reizi iegriezties, mēs nevarētu paņemt no krājumiem kādu konservu kārbu.

Viņš veikli sāka griezt sālīto liellopu gaļu.

—     Nesaprotu, kam varēja ienākt prātā celt māju jūdzēm tālu no apdzīvotām vietām, — kaprīzi pažēlojās Dinsmīdu meita Magdalēna. — Te nekad neredz nevienu dzīvu dvēseli.

—    Nē, — atteica tēvs. — Neredz gan.

—    Brīnos, kāpēc tu to noīrēji, tēt, — sacīja Šarlote.

—    Tu brīnies, meitiņ? Nu, man bija savi iemesli… savi iemesli.

Dinsmīds zagšus pameta skatienu uz sievu, un tā sarauca pieri.

—    Turklāt te spokojas, — Šarlote turpināja. — Viena es te neparko negulētu.

—    Tīrās blēņas, — sacīja tēvs. — Tu taču nekad neko neesi redzējusi, vai ne? Esi prātīga.

—    Redzējusi varbūt neesmu, bet…

—     Bet ko?

Šarlote neatbildēja, taču viegli nodrebēja. Loga rūti ietriecās spēcīga lietus brāzma, un misis Dinsmīdas tēj- karotīte šķindēdama nokrita uz paplātes.

—    Vai tu nervozē, māt? — vaicāja misters Dinsmīds. — Ir nejauks vakars, vairāk nekas. Neraizējies, mēs šeit pie sava kamīna esam drošībā, un nav domājams, ka mūs iztraucēs kāds no ārpasaules. Ja tā notiktu, tas būtu tīrais brīnums. Bet brīnumi nenotiek. Nē, — viņš savādā apmierinājumā piebilda it kā pats sev. — Brīnumi nenotiek.

Tiklīdz no viņa mutes bija atskanējuši šie vārdi, pie durvīm pēkšņi kāds pieklauvēja. Misters Dinsmīds sēdēja kā sastindzis.

—    Kas tad tas? — viņš noņurdēja, pazaudējis jautro omu.

Misis Dinsmīda paklusi iešņukstējās un savilka šalli ciešāk ap pleciem. Magdalēnas sejā atgriezās krāsa, viņa paliecās uz priekšu un uzrunāja tēvu:

— Brīnums ir noticis, — viņa teica. — Labāk ej un ielaid klauvētāju iekšā.

2

Pirms divdesmit minūtēm Mortimers Klīvlends bija stāvējis lietū un miglā, aplūkodams savu mašīnu. Sasodīta neveiksme! Desmit minūšu laikā divreiz pārdurta riepa, un te nu viņš sēž uz ceļa, jūdzēm tālu no apdzīvotām vietām Viltšīras neauglīgajos pakalnos, turklāt tuvojas nakts un nav cerību atrast jumtu virs galvas. To viņš pelnījis: kāpēc mēģināja atrast īsāku ceļu. Būtu jel braucis tālāk pa šoseju! Tagad viņš iemaldījies nez kādā šaurā lauku takā, kas vijas kalnup, mašīnu dabūt uz priekšu nav iespējams, un nav arī ne jausmas, vai kaut kur tuvumā ir kāds ciemats.

Viņš apjucis paskatījās apkārt un pēkšņi ieraudzīja augstāk kalnā spīdam uguni. Pēc mirkļa migla to atkal aizklāja, taču, pacietīgi gaidīdams, viņš drīz ieraudzīja to vēlreiz. Brītiņu padomājis, viņš atstāja mašīnu un devās kalnup.

Necik ilgi — un viņš izkļuva no miglas un atkal ieraudzīja uguni, kas spīdēja mazas kotedžas apgaismotajā logā. Lai nu kā, te bija pajumte. Mortimers Klīvlends pielika soli, noliecis galvu, lai spītētu niknajām vēja un lietus brāzmām, kas it kā pūlējās, cik spēdamas atgrūst viņu atpakaļ.

Klīvlends bija sava veida slavenība, lai gan vairums ļaužu, bez šaubām, nezināja nenieka ne par viņu pašu, ne arī par viņa sasniegumiem. Viņš bija pazīstams cilvēku psihes pētnieks un sarakstījis divas lieliskas mācību grāmatas par zemapziņu. Viņš bija ari Cilvēku psihes pētījumu biedrības loceklis un piedevām vēl interesējās par okultismu, cik nu tas saskārās ar viņa paša spriedumu un pētījumu jomu.

Pēc dabas viņš bija ārkārtīgi jūtīgs pret apkārtējo gaisotni un ar mērķtiecīgu treniņu šo dabas dāvanu vēl palielinājis. Beidzot sasniedzis kotedžu un piebungājis pie durvīm, viņš aptvēra, ka jūtas satraukts un ziņkārīgs, it kā pēkšņi būtu saasinājusies uztveres spēja.

Viņš bija skaidri dzirdējis balsu murdoņu. Pēc klauvējiena piepeši iestājās klusums, tad varēja saklausīt, kā pa grīdu kāds atgrūž krēslu. Nākamajā mirklī gadu piecpadsmit vecs zēns atrāva vaļā durvis. Klīvlendam turpat aiz puikas pleca pavērās istabā redzamā aina.

Tā atgādināja holandiešu vecmeistaru gleznotos māju iekšskatus. Apaļš, maltītei klāts galds, ģimene, kas sēž ap to, dažas sveces ar raustīgām liesmiņām — un visam pāri lejas kamīna kvēle. Tēvs, liela auguma vīrietis, sēž vienā galda galā, maza, pelēcīga sieviete ar baiļpilnu seju — otrā.

Tieši pretī durvīm sēdēja meitene, kas cieši vērās Klīv- lendā. Viņas izbiedētais skatiens krustojās ar ienācēja skatienu, roka, pacelta pusceļā līdz lūpām, turēja tasi.

Klīvlends tūlīt pamanīja, ka meitenei piemīt ļoti neparasts daiļums. Sarkanzeltainie mati kā mākonis apņēma seju, vienotrai tālu gulošās acis bija dzidri pelēkas. Meitenes mute un-zods atgādināja itāliešu agrās renesanses madonnas.

Kādu brīdi valdīja nāves klusums. Tad Klīvlends ienāca istabā un paskaidroja, kāda liksta viņam atgadījusies. Kad viņš pabeidza savu ikdienišķo vēstījumu, vēlreiz iestājās klusums, kuru saprast jau šķita grūtāk. Beidzot tēvs it kā ar pūlēm pieslējās kājās.

—     Ienāciet, ser — laikam jūsu vārds bija misters Klīvlends?

—    Jā, tā mani sauc, — smaidīdams atteica Mortimers.

—     A, kā tad! Nāciet iekšā, mister Klīvlend. Labs saimnieks tādā laikā pat suni nedzīs laukā, vai ne? Nāciet tuvāk kamīnam. Vai tu tiešām nevari aizvērt durvis, Džonij? Nestāvi tur kā garā diena.

Klīvlends iegāja dziļāk istabā un apsēdās uz koka ķeblīša pie kamīna. Džonijs aizdarīja durvis.

—     Mans uzvārds ir Dinsmīds, — pārspīlēti sirsnīgi sacīja namatēvs. — Tā ir mājas kundze un tās abas manas meitas — Šarlote un Magdalēna.

Tagad Klīvlends pirmo reizi varēja apskatīt meiteni, kas bija sēdējusi pret viņu ar muguru: viņa šķita tikpat skaista kā māsa, tikai šis daiļums bija pavisam citāds. Ļoti tumši mati, marmorbalta seja, glezns izliekts deguns un nopietna mute. Šis skaistums likās stings, atturīgs un gandrīz vai drūms. Pēc tēva iepazīstināšanas vārdiem viņa palocīja galvu un ar savām nopietnajām acīm pētīgi palūkojās Mortimerā. Likās, ka viņa uzliek Klīvlendu uz savu jaunavīgo spriedumspēju svaru kausiem, lai novērtētu, kāds viņš ir.

—     Vai gribat kādu malku iedzert, mister Klīvlend?

—    Pateicos, — sacīja Mortimers, — Tase tējas būs īsti laikā.

Misters Dinsmīds brīdi pavilcinājās, tad paņēma pēc kārtas visas piecas tases un izgāza to saturu saskalu bļodā.

—    Sī tēja ir atdzisusi, — viņš strupi noteica. — Uzlej jaunu, māt, jā?

Misis Dinsmīda ātri piecēlās un, paņēmusi tējkannu, izsteidzās ārā. Mortimeram šķita: viņa priecājas, ka tiek projām.

Drīz viņa atnesa jaunu uzlējumu. Negaidītais viesis tika pamielots ar ēdieniem.

Misters Dinsmīds tarkšķēja bez apstājas. Viņš bija atklāts, sirsnīgs, runātīgs, pastāstīja svešiniekam visu par sevi. Nesen esot aizgājis pensijā no celtnieka darba — jā, tīri labi tur pelnījis. Abi ar sievas kundzi domājuši, ka būtu jauki padzīvot svaigā gaisā — nekad agrāk neesot pabijuši laukos. Protams, nevarējuši gan izvēlēties īsto laiku, bet negribējies gaidīt — tā nu iznācis izbraukt uz oktobri un novembri. — Zināt, ser, dzīvē viss ir tik nenoteikts. — Tā nu noīrējuši šo kotedžu. Astoņas jūdzes no tuvākās apdzīvotās vietas un deviņpadsmit no mazas pilsēteles. Nē, viņi nežēlojoties. Meitenēm gan liekoties drusku garlaicīgi, bet viņi ar māti baudot klusumu.

Tā viņš pļāpāja un pļāpāja, ar nepiespiesto runas plūdumu Mortimeru gandrīz hipnotizēdams. Droši vien te nekā cita nebija kā ikdienišķa ģimenes dzīve. Un tomēr, uzmetot pirmo skatienu mājas iekšienei, Klīvlends bija jutis vēl ko, kādu saspīlējumu, sasprindzinājumu, kas izstaroja no šiem četriem cilvēkiem — no kura īsti, viņš nezināja. Gatavās muļķības, nervi galīgi čupā! Ļaudis izbiedējusi viņa pēkšņā parādīšanās, un vairāk nekas.

Viņš pajautāja, kur varētu dabūt naktsmājas, un saņēma laipnu uzaicinājumu.

—    Jums vajadzēs palikt pie mums, mister Klīvlend. Jūdzēm tālu nekā cita nav. Guļamistaba viesim mums ir, un, kaut arī mana pidžama jums varbūt izrādīsies drusku par platu, tā tomēr būs labāka nekā nekas, un jūsu pašu drēbes līdz rītam izžūs.

—    Paldies par jūsu laipnību.

—    Nav par ko, — Dinsmīds labsirdīgi atteica. — Kā nupat sacīju, tādā naktī kā šī pat suni nevar dzīt ārā. Magdalēna, Šarlote, uzejiet augšā un sakārtojiet istabu?

Abas meitenes izgāja. Drīz vien Mortimers dzirdēja augšstāvā viņu soļus.

—    Varu gluži labi saprast, ka divām tik pievilcīgām jaunām dāmām kā jūsu meitām te var likties garlaicīgi, — Klīvlends piezīmēja.

—    Smukas, vai ne? — tēva lepnumā noprasīja misters Dinsmīds. — Nav pārāk līdzīgas ne man, ne mātei. Mēs esam neizskatīgs pāris, taču ļoti mīlam viens otru, to jūs varat man ticēt, mister Klīvlend. Ko, Megij, vai tā nav?

Misis Dinsmīda piespiesti pasmaidīja. Viņa bija atsākusi adīšanu. Adatas rosīgi klikstēja. Adīšana viņai veicās ātri.

Drīz meitenes pavēstīja, ka istaba esot sagatavota, un Mortimers, vēlreiz pateicies, sacīja, ka gribot doties pie miera.

—    Vai ielikāt gultā termoforu? — pēkšņi atcerēdamās savu namamātes lepnumu, noprasīja misis Dinsmīda.

—    Jā, māt, divus.

—     Pareizi darīts, — piebilda Dinsmīds. — Meitenes, uzejiet viesim līdzi, palūkojieties — varbūt viņam kaut kas vēl vajadzīgs.

Magdalēna gāja pirmā ar augstu paceltu sveci. Šarlote nāca Klīvlendam aiz muguras.

Istaba bija diezgan jauka, maza, ar slīpu jumtu, taču gulta izskatījās ērta, un nedaudzās, mazliet apputējušās mēbeles bija no veca sarkankoka. Mazgājamā bļoda bija ielikta liela krūze ar karstu ūdeni, pār krēsla atzveltni pārlikta milzīga sārta pidžama, gulta saklāta un virspa- lags atlocīts gulēšanai.

Magdalēna piegāja pie loga un pārliecinājās, vai tas cieši aizvērts. Šarlote uzmeta pēdējo skatienu mazgājamam galdiņam. Tad abas uzkavējās pie durvīm.

—    Ar labu nakti, mister Klīvlend. Vai jums vairāk neko nevajadzēs?

—    Nē, pateicos, mis Magdalēna. Man neērti, ka esmu sagādājis jums tik daudz rūpju. Ar labu nakti.

—    Ar labu nakti.

Meitenes izgāja ārā, aizvērdamas aiz sevis durvis. Mortimers Klīvlends palika viens. Domās iegrimis, viņš lēni noģērbās. Uzvilcis mistera Dinsmīda sārto pidžamu, viņš savāca pats savas slapjās drēbes un izlika tās ārpusē pie durvīm, kā namatēvs bija teicis. No lejas atlidoja mistera Dinsmīda skaļā balss.

Ir nu gan runātājs! Visā visumā dīvaina personība —

taču kaut kas dīvains patiesībā piemita visai ģimenei, vai arī tās bija tikai iedomas?

Mortimers gausi iegāja atpakaļ istabā, aizvēra durvis un domīgi apstājās pie gultas. Tad viņš sarāvās …

Sarkankoka naktsgaldiņu klāja putekļu kārta. Tajā bija ievilkti trīs skaidri salasāmi burti: SOS.

Mortimers stīvi vērās tajos, it kā lāgā neticētu savām acīm. Tas bija apstiprinājums viņa neskaidrajām nojautām un minējumiem. Tātad viņam taisnība. Šai mājā kaut kas nav kārtībā.

SOS. Sauciens pēc palīdzības. Bet kuras meitenes pirksts to bija ievilcis putekļu kārtā? Magdalēnas vai Šarlotes? Viņš atcerējās, ka īsu mirkli pirms iziešanas no istabas te bija stāvējušas abas. Kuras roka bija slepus nolaidusies uz galda un uzrakstījusi šos trīs burtus?

Atmiņā atausa abu meiteņu sejas. Tumšmatainās, atturīgās Magdalēnas un Šarlotes seja — tāda, kādu viņš to bija ieraudzījis pašā sākumā, izbiedētu, plati ieplestām acīm, kurās paudās kaut kas neizprotams.

Viņš atkal piegāja pie durvīm un tās atvēra. Mistera Dinsmīda dārdošā balss vairs nebija dzirdama. Mājā valdīja klusums.

«Šonakt es neko nevaru iesākt,» viņš nodomāja. «Rīt… hm. Gan jau redzēs.»

manīgi vēroja meiteni, taču viņas sejā joprojām nebija manāma ne mazākā izpratnes dzirksts.

—    Vai jūs zināt, ko šie burti nozīmē? — viņš pēkšņi

vaicāja.

Šarlote mazliet sarauca pieri, — Vai tos neraida kuģi… tvaikoņi, kad ir briesmās? — viņa vaicāja.

Mortimers palocīja galvu. — Kāds tos vakar vakarā bija uzrakstījis uz mana naktsgaldiņa, — viņš klusu teica. — Es nodomāju, ka varbūt to esat darījusi jūs.

Meitene lūkojās viņā platam, izbrīna pilnām acīm.

—    Es? Ai, nē.

Tātad viņš maldījies. Sirdī iedūra asa vilšanās sāpe. Viņš bija juties tik pārliecināts — tik pārliecināts. Intuīcija viņu apkrāpa visai reti.

—           Vai noteikti zināt, ka nerakstījāt? — viņš neatlaidās.

—    Noteikti ne.

Viņi pagriezās un lēni so|oja uz mājas pusi. Šarlote likās iegrimusi domās. Uz nedaudzajām piezīmēm, ko Mortimers izmeta, viņa atbildēja uz labu laimi. Pēkšņi viņa klusā balsi steidzīgi izgrūda:

—           Dīvaini… dīvaini, ka jūs jautājat par šiem hur- tiem — SOS. Es tos, protams, nerakstīju, bet… es to neapšaubāmi būtu varējusi darīt.

Klīvlends apstājās, palūkojās meitenē, un tā ātri turpināja:

—           Es zinu, tas izklausās muļķīgi, bet es tā baidos, tik briesmīgi baidos, un, kad jūs vakar ieradāties, man šķita, ka tā ir … atbilde uz kaut ko.

—    No kā jūs baidāties? — viņš aši pavaicāja.

—    Es nezinu.

—    Jūs nezināt.

—           Manuprāt… tā ir ši māja. Kopš pirmās dienas, kad mēs te ieradāmies, šīs bailes arvien pieaugušas. Visi nez kāpēc liekas citādi. Tēvs, māte, Magdalēna — visi liekas citādi.

Mortimers tūlīt neko neatbildēja un, pirms viņš paspēja ierunāties, Šarlote turpināja:

—    Vai jūs zināt, ka mājā, kā stāsta, spokojoties?

—    Ko? — viņš ieinteresēts noprasīja.

—           Jā, kāds vīrs te noslepkavojis savu sievu, ak, tas noticis pirms vairākiem gadiem. Mēs to uzzinājām tikai pēc atbraukšanas. Tēvs teic, ka iedomas par spokiem esot muļķības, bet es … nezinu.

Mortimers zibeņātri apsvēra.

—           Sakiet, — viņš lietišķi iesāka, — vai šī slepkavība izdarīta istabā, kur es vakarnakt gulēju?

—    Par to es neko nezinu, — Šarlote atteica.

—           Interesanti zināt, — pa pusei pats sev sacīja Mortimers, — jā, tas varētu būt.

Šarlote raudzījās viņā, neko nesaprazdama.

—           Mis Dinsmīda, — Mortimers klusi pajautāja, — vai jebkad ir bijis iemesls uzskatīt, ka jums piemīt medija spējas?

Meitene, acis ieplētusi, skatījās viņā.

—           Manuprāt, jūs zināt, ka vakar jūs uzrakstījāt gan SOS, — viņš mierīgi turpināja. — Ak, protams, gluži nedomājot. Noziegums, tā sakot, piesārņo gaisotni. Jūtīga psihe — tāda kā jūsējā — tādējādi tiek ietekmēta. Jūs atdarināt upura iespaidus un izjūtas. Iespējams, ka pirms vairākiem gadiem viņa uz šī galda uzrakstījusi SOS, un jūs vakar vakarā šo darbību neapzināti atkārtojāt.

Šarlotes seja atplauka.

—           Saprotu, — viņa sacīja. — Jūs domājat, ka tas ir izskaidrojums?

Kāda balss no mājas meiteni pasauca, un viņa iegāja iekšā, pamezdama Mortimeru staigājot šurp un turp pa dārza celiņiem. Vai šis izskaidrojums viņu pašu apmierināja? Vai tas aptvēra viņam zināmos faktus? Vai tas palīdzēja izprast saspīlējumu, ko viņš bija jutis, vakar ienākdams šai mājā?

Varbūt, un tomēr Klīvlendu joprojām mocīja dīvainā pārliecība, ka viņa pēkšņā parādīšanās izraisījusi kaut ko visai līdzīgu apjukumam, un viņš klusībā nodomāja:

«Es nedrīkstu aizrauties ar šo psihisko izskaidrojumu; iespējams, ka tas der Šarlotei — bet ne citiem. Mana ierašanās viņus visus drausmīgi satraukusi… visus, tikai ne Džoniju. Lai kas te notiek, Džonijam ar to gan nav nekāda sakara.

Par to viņš bija pilnīgi pārliecināts; likās savādi, ka šī pārliecība ir tik droša, bet tā nu tas bija.

Sai mirklī Džonijs pats iznāca no kotedžas un tuvojās viesim.

—           Brokastis gatavas, — viņš neveikli paziņoja. — Lūdzu, nāciet iekšā!

Mortimers ievēroja zēna notraipītos pirkstus. Džonijs to pamanīja un vainīgi iesmējās.

—     Zināt, es visu laiku noņēmos ar ķīmiskām vielām, — viņš sacīja. — Tas tēti dažreiz briesmīgi kaitina. Viņš grib, lai es kļūtu par celtnieku, bet man patīk ķīmija — patīk pētniecības darbs.

Logā, kurš bija viņiem pretī, drukns, jautrs un smaidošs parādījās misters Dinsmīds, un, viņu ieraugot, Mor- timers juta pamostamies iepriekšējo neuzticību un naidīgumu. Misis Dinsmīda jau sēdēja pie galda. Viņa savā nespodrajā balsī novēlēja Klīvlendam labu rītu, un viņam atkal radās iespaids, ka namamāte nez kāda iemesla pēc no viņa baidās.

Beidzot ienāca Magdalēna. Viņa īsi pamāja viesim ar galvu un apsēdās viņam pretī.

—    Vai gulējāt labi? — viņa strupi noprasīja. — Vai gulta bija ērta?

Meitene raudzījās Mortimerā ļoti nopietni, un viņš, pieklājīgi apliecinājis, ka viss tiešām bijis labi, ievēroja tās sejai pārskrienam tādu kā vilšanās ēnu. Viņš lauzīja galvu, kādus vārdus Magdalēna īsti gribējusi dzirdēt.

Viņš pagriezās pret namatēvu.

—    Šķiet, ka jūsu dēls interesējas par ķīmiju, vai ne? — viņš laipni apvaicājās.

Kaut kas nošķindēja. Misis Dinsmīda bija ar troksni nolikusi tasīti.

—    Ko tu, Megij, ko tu? — sacīja viņas virs.

Mortimeram šķita, ka namatēva balsī jaušas pārmetums, pat brīdinājums. Dinsmīds pagriezās pret viesi un daiļrunīgi attēloja celtniecības priekšrocības, piezīmēdams, ka nevajagot ļaut olai mācīt vistu.

Pēc brokastīm Mortimers izgāja dārzā uzpīpēt. Neapšaubāmi bija pienācis laiks atstāt kotedžu. Pārgulēt nakti bija viena lieta, taču pagarināt uzturēšanos te bez iemesla būs grūti, un kādu ticamu ieganstu lai izgudro? Un tomēr viņam neparko negribējās doties projām.

Prātodams, kā izmanīties un palikt, viņš iegriezās celiņā, kas apliecās ap māju. Viņa kurpēm bija kaučuka zoles, kas ejot nesacēla tikpat kā nekādu troksni. Viņš patlaban gāja garām virtuves logam, kad izdzirda iekšā runājam Dinsmīdu, un tā teiktie vārdi tūdaļ piesaistīja viņa uzmanību.

—    Tā ir liela nauda, nudien, liela.

Misis Dinsmīda kaut ko sacīja. Taču viņas balss bija pārāk klusa, lai Mortimers saklausītu vārdus. Dinsmīds uz to atteica:

—           Advokāts sacīja, ka gandrīz sešdesmit tūkstoš mārciņu.

Mortimeram nebija nolūka slepeni noklausīties, tomēr atpakaļ viņš atgriezās visai domīgs. Naudas pieminēšana šķita stāvokli noskaidrojam. Sā vai tā rima bija par sešdesmit tūkstošiem mārciņu — tā viss kļuva saprotamāks … un pretīgāks.

Dārzā iznāca Magdalēna, taču tēva balss atsauca viņu nākamajā brīdī atpakaļ, un viņa iegāja atkal iekšā. Drīz vien viesim piebiedrojās pats Dinsmīds.

—           Sevišķi jauks rīts, — viņš laipni sacīja. — Cerams, ka ar jūsu mašīnu būs viss kārtībā.

«Grib izokšķerēt, kad es braukšu,» Mortimers klusībā nodomāja.

Viņš vēlreiz pateicās Dismīdam par tik ļoti savlaicīgo viesmīlību.

—           Nav par ko pateikties, nav par ko, — namatēvs atvēcinājās.

Pa durvīm reizē iznāca Magdalēna ar Šarloti un roku rokā devās uz vienkāršu solu, kas bija redzams gabaliņu atstatāk. Tumšmatainās un zeltainās cirtas šķita tikams pretmets, un Mortimers, ļaudamies impulsam, sacīja:

—    Jūsu meitas nepavisam nav līdzīgas, mister Dinsmīd.

Namatēvs, kas patlaban bija grasījies aizkūpināt pīpi,

spēji atrāva roku un nosvieda sērkociņu zemē.

—           Vai jums tā šķiet? — viņš vaicāja. — Jā, nu, laikam tā ir gan.

Mortimeram iešāvās prātā intuitīva nojauta.

—           Bet viena no viņām, protams, nav jūsu meita, — viņš mierīgi noteica.

Viņš pamanīja, ka Dinsmīds paskatās viņā, mirkli sa- minstinās un tad izlemj.

—           Ļoti gudri spriests, ser, — viņš sacīja. — Nē, viena no viņām ir atradene, mēs viņu pieņēmām zīdaiņa vecumā un esam audzinājuši kā savējo. Viņa pati nenojauš patiesību, bet drīz viņai tā būs jāuzzina. — Viņš nopūtās.

—           Vai runa ir par mantojumu? — klusi ieminējās Mortimers.

Dinsmīds uzmeta viņam aizdomu pilnu skatienu.

Tad viņš it kā nosprieda, ka pfātīgāk būt vaļsirdīgam, kļuva gandrīz uzmācīgi atklāts un vairs neko neslēpa.

—    Dīvaini, ka jūs tā sakāt, ser.

—    Laikam teiepātija, vai ne? — noteica Mortimers un pasmaidīja.

—    Redzat, tas notika tā, ser. Mēs viņu pieņēmām, lai pakalpotu mātei — par atlīdzību, jo tolaik es tikko biju sācis strādāt celtniecibā. Pirms dažiem mēnešiem ieraudzīju avīzē sludinājumu, un man rādījās, ka bērns, par kuru tajā rakstīts, droši vien ir mūsu Magdalēna. Aizgāju pie sludinājumā minētajiem advokātiem — un, kā nu tas notika, kā ne, runāt vajadzēja daudz un ilgi. Viņi bija aizdomu pilni — un varētu sacīt, kāds tur brīnums. Bet nu viss noskaidrots. Nākamnedēļ aizvedīšu pašu meiteni uz Londonu, viņa vēl neko par to nezina. Izrādās, ka viņas tēvs bijis kāds bagāts ebrejs. Par bērnu viņš uzzinājis tikai dažus mēnešus pirms nāves. Licis saviem aģentiem, lai mēģina sadzīt meitas pēdas, un no vēlējis viņai visu naudu, ja vien meklēto izdotos atrast.

Mortimers ļoti uzmanīgi klausījās. Viņam nebija iemesla mistera Dinsmīda stāstu apšaubīt. Ar to varēja izskaidrot tumšmatainās Magdalēnas skaistumu un varbūt arī viņas atturību. Tomēr, lai arī stāsts pats par sevi varēja būt patiess, stāstītājs kaut ko šķita noslēpjam.

Taču Mortimeram nebija ne mazākā nolūka izraisīt Dinsmidā aizdomas. Gluži otrādi, vajadzēja pūlēties, cik spēka, tās mazināt.

—    Ļoti interesants stāsts, mister Dinsmid, — viņš sacīja. — Apsveicu mis Magdalēnu. Bagāta mantiniece un skaistule: viņu gaida laimīga nākotne.

—    Jā gan, — tēvs silti piekrita, — un viņa ir ari neparasti laba meitene, mister Klivlend.

Viņa attieksmē bija jaušama nepārprotama sirsnība.

—    Nu, — teica Mortimers, — laikam man jāpošas ceļā. Gribu jums vēlreiz pateikties, mister Dinsmid, par jūsu viesmīlību, kas nāca tieši īstajā brīdī.

Namatēva pavadībā viņš iegāja iekšā, lai atsveicinātos no misis Dinsmīdas. Viņa stāvēja pie loga ar muguru pret durvīm un nedzirdēja vīriešus ienākam. Kad vīrs jautri uzsauca: — Misters Klīvlends atnācis pateikt ardievas, — viņa nervozi satrūkās un apsviedās apkārt, nomezdama kādu priekšmetu, ko bija turējusi rokā. Mortimers to pacēla. Tā bija Šarlotes miniatūra, gleznota tādā stilā, kādā to darīja pirms gadiem divdesmit pieciem. Mortimers pateicās viņai tāpat kā pirmāk vīram. Viņš atkal ievēroja, ka namamāte izskatās nobijusies un no puspievērto plakstiņu apakšas zagšus met skatienus uz Dinsmīdu.

Abas meitenes nebija redzamas, taču Mortimers neuzskatīja, ka būtu jāizrāda vēlēšanās viņas vēl satikt; turklāt viņam bija iešāvusies prātā doma, kam drīzumā bija lemts apstiprināties.

Viņš bija nosoļojis apmēram pusjūdzi no mājas lejup pa kalnu, dodamies uz vietu, kur iepriekšējā vakarā bija atstājis mašīnu, kad krūmi gabaliņu viņam priekšā vienā ceļa pusē pašķīrās un no tiem iznāca Magdalēna.

—    Man vajadzēja jūs satikt, — viņa sacīja.

—           Es jūs gaidīju, — teica Mortimers. — Tā bijāt jūs, kas vakar manā istabā uz naktsgaldiņa uzrakstīja SOS, vai ne?

Magdalēna palocīja galvu.

—    Kāpēc? — rāmi vaicāja Mortimers.

Meitene pagriezās sānis un sāka plūkāt krūmam lapas,

—    Nezinu, — viņa sacīja, — goda vārds, nezinu.

—    Pastāstiet, — mudināja Mortimers.

Magdalēna dziļi ievilka elpu.

—           Esmu praktisks cilvēks, — viņa sacīja, — nevis viens no tiem, kas ļaujas iedomām un fantazē. Es zinu, ka jūs ticat gariem un spokiem. Es neticu, un, ja es jums saku, ka tanī mājā, — viņa norādīja augšup uz kalnu,

—    notiek kaut kas ļoti nelāgs, tad es ar to domāju kaut ko taustāmi nelāgu: tā nav vienīgi pagātnes atbalss. Jau no pirmās dienas, kopš mēs te esam, šis nelāgais nāk arvien tuvāk. Ar katru dienu viss pasliktinās, tēvs ir citāds, māte — citāda, Šarlote citāda.

Mortimers viņu pārtrauca. — Vai Džonijs arī ir citāds? — viņš jautāja.

Magdalēna palūkojās Klīvlendā, un šis skatiens liecināja, ka viņa sāk kaut ko noprast. — Nē, — viņa teica,

—     tagad, kad es padomāju, tad redzu, ka Džonijs nav mainījies. Viņš ir vienīgais no mums, ko .. . ko tas viss neskar. Arī vakar, tēju dzerot, viņš palika neskaits.

—    Un jūs? — taujāja Mortimers.

—           Man bija bail — drausmīgi bail, gluži kā bērnam — tikai es nezināju, no kā. Un tēvs izturējās… savādi, citādi to nevar apzīmēt — savādi. Viņš runāja par brīnumiem, un tad es klusībā lūdzos… patiešām lūdzos, lai notiktu brīnums, un tad jūs pieklauvējāt pie durvīm.

Viņa pēkšņi apklusa, cieši raudzīdamās Mortimerā.

—           Laikam es jums liekos vājprātīga, — viņa izaicinoši sacīja.

—           Nē, — teica Mortimers, — gluži pretēji: man šķiet, ka jums ir ārkārtīgi vesels saprāts. Visi vesela saprāta cilvēki nojauš briesmas, ja tās ir tuvumā.

—           Jūs nesaprotat, — Magdalēna iebilda. — Es nebaidījos … par sevi.

—    Par kuru tad?

Taču Magdalēna atkal apmulsusi purināja galvu. — Es nezinu. SOS es uzrakstīju nejaušas iedomas pēc. Tā, bez šaubām, bija aplama: man šķita, ka viņi — tas ir, pārējie, nejaus man ar jums runāt. Es nezinu, ko grasījos lūgt, lai jūs darītu. Arī tagad es to nezinu.

—    Nekas, — Mortimers atteica. — Es to izdarīšu.

—    Ko jūs varat darīt?

Mortimers gandrīz nemanāmi pasmaidīja.

—    Es varu domāt.

Meitene šaubīdamās palūkojās viņā.

—           Jā, — Mortimers sacīja, — tā var izdarīt daudz ko, vairāk, nekā jūs jebkad spētu iedomāties. Sakiet, vai vakar tieši pirms maltītes kāds nejauši izmests vārds vai izteiciens nepiesaistīja jūsu uzmanību?

Magdalēna sarauca pieri. — Nedomāju vis, — viņa teica. — Ja nu vienīgi tas, ko es dzirdēju tēvu sakām par Šarloti: ka viņa esot izlieta mate, un tad viņš Joti savādi iesmējās, bet… tur taču nav nekā dīvaina, vai ne?

—           Nē, — Mortimers lēni atteica, — tikai — Šarlote nav līdzīga jūsu mātei.

Kādu brīdi viņš stāvēja, domās nogrimis, tad pacēla galvu un ieraudzīja, ka Magdalēna nedroši viņu vēro.

—           Ejiet mājās, bērns, — viņš sacīja, — un neraizējieties; atstājiet to manā ziņā.

Viņa paklausīgi devās pa taciņu uz kotedžu. Mortimers pagāja mazliet uz priekšu un tad atlaidās uz zajās velēnas. Viņš aizvēra acis, atslēdzās no apzinātām domām, atslābinājās un ļāva, lai ainas nekārtīgi slīd pa apziņas virspusi.

Džonijs. Viņš atkal un atkal atgriezās pie Džonija. Džo- nija, kas ir gluži nevainīgs, pilnīgi brīvs no jebkura aizdomu un intrigu tīkla, tomēr viņš ir tā ass, ap kuru viss griežas. Viņš atcerējās, kā šorīt pie brokastgalda misis Dinsmīda ar troksni bija nometusi tasi uz apakštases. Kas namamāti bija satraucis? .Vai viņa nejaušā

piezīme, ka zēnam patīk ķīmija? Tobrīd viņš nebija apzināti vērojis misteru Dinsmīdu, bet tagad skaidri redzēja, kā tas sēdējis, tējas tasi pacēlis pusceļā līdz lūpām.

Sis skats atsauca atmiņā Šarloti — tādu, kādu viņš to bija ieraudzījis vakar, atvērdams durvis. Meitene bija sēdējusi, platām acīm skatīdamās viņā pār tējas tases malu. Un tūdaļ tam sekoja otra atmiņu aina. Misters Dinsmīds, kas citu pēc citas iztukšo tējas tases, teikdams: «Sī tēja ir atdzisusi.»

Viņš atcerējās, kā no tasēm bija cēlies tvaiks. Tātad beigu beigās tēja nemaz nav bijusi tik ļoti auksta?

Kaut kas sarosījās smadzenēs. Viņš atcerējās lasījis kādu informāciju, turklāt ne pārāk sen, iespējams, pēdējā mēneša laikā. Aprakstu, kā aiz zēna nevērības saindējusies vesela ģimene. Pieliekamajā atstāta turziņa ar arsēniku, un visa inde nobirusi uz maizes, kas atradusies zem tās. Viņš bija lasījis to kādā laikrakstā. Iespējams, ka to pašu lasījis arī misters Dinsmīds.

Viss sāka kļūt skaidrāks …

Pēc pusstundas Mortimers Klīvlends mundri piecēlās kājās.

4

Kotedžā atkal bija pienācis vakariņu laiks. Šoreiz olas bija vārītas, bez čaumalas iesitot karstā ūdenī, un liellopu gaļas vietā atvērta sālītas cūkgaļas kārba. Drīz vien no virtuves iznāca misis Dinsmīda, nesdama lielu tējkannu. Ģimene ieņēma vietas ap galdu.

—    Laiks ir pavisam citāds nekā vakar, — teica misis Dinsmīda, paskatīdamās uz loga pusi.

—    Jā, — sacīja misters Dinsmīds, — šovakar ir tik kluss, ka varētu dzirdēt zāli augam. Nu, māt, ielej tēju, vai ne?

Misis Dinsmīda piepildīja tases un pasniedza pa kārtai visiem, kas sēdēja ap galdu. Tad, nolikdama tējkannu, viņa pēkšņi klusu iekliedzās un piespieda roku pie sirds. Misters Dinsmīds savā krēslā pagriezās atpakaļ, sekodams sievas izbiedētajam skatienam. Uz sliekšņa stāvēja Mortimers Klīvlends.

Viņš panāca uz priekšu un atvainodamies laipni sacīja: — Piedodiet, es jūs sabiedēju. Man bija pēc kaut kā jāatgriežas.

—    Pēc kaut kā jāatgriežas, — skaļi iesaucās misters

Dinsmīds. Viņa seja bija pietvīkusi sarkana, dzīslas uztūkušas. — Pēc kā, es gribētu zināt!

—    Pēc malka tējas, — teica Mortimers.

Ar ašu vēzienu viņš izvilka kaut ko no kabatas un, paņēmis no galda kādu tējas tasi,-atlēja nelielu daudzumu mazā mēģenē, ko turēja kreisajā rokā.

—    Ko… ko jūs darāt? — noelsās misters Dinsmīds. Viņa seja bija krīta bālumā, sārtums no tās bija pēkšņi pazudis kā pēc burvju mājiena. Misis Dinsmīda vārgi iebrēcās augstā, izbiedētā balsī.

—     Laikam jūs lasāt avīzes, vai ne, mister Dinsmīd? Esmu pārliecināts, ka lasāt. Reizēm tur atrodamas ziņas, ka saindējusies vesela ģimene. Daži tās locekļi izveseļojas, citi ne. Šajā gadījumā neizveseļotos viens. Vispirms to mēģinātu i/skaidrot ar sālīto cūkgaļu, ko jūs ēdat, bet ja nu ārsts būtu aizdomīgs cilvēks, ko nevar viegli apvest ap stūri ar konservu teorijas palīdzību? Jūsu pieliekamajā ir arsēnika turza. Apakšējā plauktā stāv tējas paciņa. Virsējā plauktā ir ērts caurums, tāpēc būtu pilnīgi dabiski, ja pieļautu, ka arsēniks nejauši iebiris tējā. Jūsu dēlam Džonijam varētu pārmest, ka viņš bijis nevērīgs, vairāk neko.

—    Es… es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt, — dvesa Dinsmīds.

—     Domāju, ka saprotat gan, — Mortimers paņēma otru tējas tasi un piepildīja vēl vienu mēģeni. Uz vienas viņš uzlīmēja sarkanu etiķeti, uz otras zilu.

—     Mēģenē ar sarkano etiķeti, — viņš paskaidroja, — ir tēja no jūsu meitas Šarlotes tases, otrā mēģenē — tēja no jūsu meitas Magdalēnas tases. Esmu gatavs apzvērēt, ka pirmajā es konstatēšu četras vai piecas reizes lielāku arsēnika saturu nekā otrā.

—    Jūs esat traks, — izgrūda Dinsmīds.

—    Vai dieniņ, kur nu! Nekā tamlīdzīga. Jūs man, mister Dinsmīd, šodien stāstījāt, ka Magdalēna neesot jūsu pašu meita. Jūs man melojāt. Magdalēna ir jūsu meita. Šarlote bija adoptētais bērns, un viņa ir tik līdzīga savai mātei, ka, šorīt, turēdams rokā miniatūru, kurā uzgleznota šī māte, es kļūdaini uzskatīju to par Šarloti pašu. Bija nolemts, ka mantojumu saņems jūsu īstā meita, un, tā kā varbūt neizdotos noslēpt no pasaules šķietamo meitu Šarloti un' kāds, kas pazinis viņas māti, varbūt, spriezdams pēc līdzības, atskārstu patiesību, jūs nolēmāt, nu … iebērt tasē baltā arsēnika šķipsniņu.

Misis Dinsmlda pēkšņi sāka spalgi smieties, mētādamās spēcīgā histērijas lēkmē.

—    Tēju, — viņa spiedza, — viņš teica: tēju, ne limonādi.

—    Turi muti, vai dzirdi? — vīrs negantās dusmās ierēcās.

Mortimers redzēja, kā Šarlote pāri galdam veras viņā lielām, izbrīna pilnām acīm. Tad viņš juta, kāds saņem viņa elkoni: Magdalēna pavilka viņu sānis, kur citi sarunu nevarēja dzirdēt.

—    Tās, — viņa norādīja uz mēģenēm, —… tētis. Jūs taču ne …

Mortimers uzlika roku viņai uz pleca. — Bērns, — viņš sacīja, — jūs neticat pagātnei. Es ticu. Es uzskatu, ka šai mājā ir īpaša gaisotne. Ja jūsu tēvs nebūtu atbraucis šurp, varbūt — es saku: varbūt — viņš nebūtu iecerējis tādu plānu. Es paturēšu abas mēģenes, lai pasargātu Šarloti kā tagad, tā arī nākamībā. Citu neko es nedarīšu — ja vēlaties zināt, nedarīšu aiz pateicības pret roku, kas uzrakstīja SOS.

APSŪDZĪBAS LIECINIECE

Misters Meihērns sakārtoja pensneju un nokrekstējās, lai aizsmakums netraucētu runāt — šāds sauss kāss bija viņam raksturīgs. Tad viņš atkal palūkojās uz cilvēku, kas sēdēja iepretī, — cilvēku, kas tika apsūdzēts slepkavībā ar iepriekšēju nodomu.

Misters Meihērns bija maza auguma, noteiktām kustībām, ģērbies glīti, varētu pat teikt, švītīgi; pelēkās acis bija ļoti gudras un to skatiens ass. Muļķis viņš nebija nekādā ziņā. Advokātu aprindās misteis Meihērns patiesībā tika vērtēts visai augstu. Runājot ar klientu, viņa balss skanēja vēsi, tomēr ar nelielu līdzjūtību.

— Vēlreiz iegaumējiet, ka jums draud nopietnas briesmas un tāpēc nepieciešama vislielākā vaļsirdība.

Lenerds Vouls, kurš kā apstulbis bija blenzis uz tukšo sienu savā priekšā, paskatījās uz advokātu.

—     Es zinu, — viņš bezcerīgi sacīja. — To jūs man esat teicis ne reizi vien. Taču, man liekas, es vēl nespēju aptvert, ka mani apvaino slepkavība… slepkavībā. Turklāt tik nelietīgā slepkavībā.

Misters Meihērns bija lietišķs, emocijām viņš nepiešķīra nozīmi. Viņš vēlreiz nokrekstējās, noņēma pensneju, rūpīgi to noslaucīja un novietoja atkal uz deguna. Tad viņš noteica:

—    Jā, jā, jā. Mēs pieliksim enerģiskas pūles, lai jūs glābtu — un mums tas izdosies… mums tas izdosies. Taču man jāzina visi fakti. Man jāzina, cik diskreditējoša var būt gaidāmā apsūdzība. Tad mēs varēsim noteikt vislabāko aizstāvības līniju.

Jaunais vīrietis joprojām bezcerīgi lūkojās viņā kā apstulbis. Misteram Meihērnam apsūdzība bija likusies Joti graujoša un arestētā vaina nenoliedzama. Tagad viņu pirmo reizi pārņēma šaubas.

—     Jūs uzskatāt, ka es esmu vainīgs, — klusi sacīja lenerds Vouls. — Bet, goda vārds, es zvēru, ka neesmu! Zinu, ka pierādījumi pret mani šķiet gandrīz neapgāžami, to es zinu. Esmu kā cilvēks, kas noķerts tīklā — varu griezties, uz kuru pusi gribu, tik un tā iepinos vēl vairāk. Bet es neesmu to darījis, mister Meihērn, neesmu!

Tādā stāvoklī cilvēks spiests zvērēt, ka ir nevainīgs, to misters Meihērns zināja. Taču pašam par spīti Voula vārdi viņu ietekmēja. Galu galā varētu arī būt, ka Le- nerds Vouls ir nevainīgs.

—    Jums taisnība, mister Voul, — viņš nopietni sacīja. — Pierādījumi pret jums patiešām šķiet neapgāžami. Tomēr es jūsu apgalvojumam ticu. Tagad ķersimies pie faktiem. Gribu, lai jūs izstāstāt man pats saviem vārdiem, kā tieši jūs iepazināties ar mis Emīliju Frenču.

—    Tas notika kādu dienu Oksfordstrītā. Redzēju pavecu dāmu ejam pāri ielai. Abas rokas viņai bija pilnas ar saiņiem. Ielas vidū tie viņai izslīdēja, viņa pūlējās saiņus notvert, ieraudzīja autobusu, kas bija jau bīstami tuvu, un tik tikko paspēja laimīgi aizskriet līdz ietvei, cilvēku kliedzienu samulsināta un apstulbota. Es salasīju saiņus, cik nu varēju, noslaucīju no tiem dubļus, vienu no jauna pārsēju un atdevu viņai.

—    Vai par dzīvības glābšanu runas nebija?

—    Vai dieniņ, nē! Mana rīcība bija gluži vienkārši pieklājība. Mis Frenča silti tencināja, jutās ārkārtīgi atvieglota, ka viss labi beidzies, un piezīmēja, ka es izturoties citādi nekā vairums jaunākās paaudzes pārstāvju — neatceros, ko tieši viņa sacīja. Tad es pacēlu cepuri un devos prom. Nekad necerēju, ka viņu satikšu vēlreiz. Taču dzīve ir pilna nejaušību. To pašu vakaru es sastapu viņu kāda drauga mājas viesībās. Viņa mani, tūlīt pazinusi, lūdza, lai mūs iepazīstina. Tad es uzzināju, ka viņa ir mis Emīlija Frenča un dzīvo Kriklvudā. Kādu brīdi ar viņu parunājos. Manuprāt, viņa bija veca dāma, kam cilvēki iepatīkas pēkšņi, un viņa šīm jūtām nezina mēra. Es viņai iepatikos pavisam necilas rīcības dēļ — tā varētu rīkoties ikkurš. Atvadīdamās viņa man sirsnīgi paspieda roku un lūdza, lai es atnākot viņu apciemot. Protams, es atbildēju, ka ļoti labprāt to darīšu, un tad viņa uzstāja, lai es nosakot dienu. Sevišķi iet man negribējās, taču atteikties likās netaktiski, un tā es saciju, ka ieradīšos nākamajā sestdienā. Kad viņa bija projām, uzzināju par viņu šo to no saviem draugiem. Viņa bija bagāta savādniece, dzīvoja divatā ar kalponi, un viņai piederēja ne vairāk, ne mazāk kā astoņi kaķi.

—     Saprotu, — sacīja misters Meihērns. — Tātad jautājums par viņas pārticību uzpeldēja tik ātri?

—    Ja jums šķiet, ka es taujāju … — sašutis iesāka Lenerds Vouls, taču misters Meihērns pamāja ar roku, lai viņš klusē.

—    Man jāskatās uz šo lietu tā, kā to attēlos otra puse. Parastam novērotājam nebūtu ienācis prātā, ka mis Frenčai ir plaši naudas līdzekļi. Viņa dzīvoja skopi, gandrīz vai trūcīgi. Ja jums nebūtu pastāstīts pretējais, jūs laikam gan būtu uzskatījis viņu par nabadzīgu — vismaz sākumā. Kas tieši jums pateica, ka viņa ii turīga?

—    Mans draugs Džordžs Hārvijs, kura mājā notika viesības.

—    Vai var cerēt, ka viņš atcerēsies sacīto?

—    Es, nudien, nezinu. Protams, tas jau notika diezgan sen.

—    Tā ir, mister Voul. Redzat, prokuratūra pirmām kārtām centīsies pierādīt, ka jūs atradāties finansiālās grūtībās — un tā ii taisnība, vai ne?

Lenerds Vouls nosarka.

—    Jā, — viņš klusi atbildēja. — Man toreiz velnišķīgi

neveicās. \

—     Tieši tā, — atkal atkārtoja misters Meihērns. — Kā jau minēju, viņi centīsies pierādīt, ka, atrazdamies finansiālās grūtībās, jūs sastapāt šo bagāto veco dāmu un cl- tlgi uzturējāt ar viņu pazīšanos. Ja mēs varētu sacīt, ka jūs par viņas bagātību neko nezinājāt un apmeklējāt viņu aiz tīras laipnības …

—    Tā arī bija.

—    Es nebūt to neapstrīdu. Skatos uz to no citu viedokļa. Daudz kas ir atkarīgs no mistera Hārvija atmiņas. Vai iespējams, ka viņš atcerēsies šo sarunu vai ne? Vai advokāts varētu viņu samulsināt tiktāl, ka saruna viņam šķistu notikusi vēlāk?

Lenerds Vouls brīdi padomāja. Tad viņš, gan stipri no- bālis, stingri noteica: — Nedomāju, ka tāds rīcības veids solītu veiksmi, mister Meihērn. Vairāki klātesošie dzirdēja viņa piezīmi, un daži pat ķircināja mani, ka es esot iekarojis vecas, bagātas dāmas sirdi.

Advokāts pūlējās apslēpt vilšanos, atmezdams ar roku.

—    2ēl gan, — viņš sacīja. — Taču apsveicu jūs, mister Voul, par atklāto valodu. Es gaidīšu norādījumus tieši no jums. Jūsu lēmums ir pilnīgi pareizs. Turoties pie tā rīcības veida, kuru es minēju, nekas labs nebūtu gaidāms. No šī nodoma mēs atteiksimies. Jūs iepazināties ar mis Frenču, apciemojāt viņu, pazīšanās kļuva ciešāka. Sakiet skaidri un gaiši: kāds tam visam bija iemesls? Kāpēc jūs, jauns, trīsdesmit trīs gadus vecs, izskatīgs vīrietis, labs sportists, iemīļots draugu pulkā, ziedojāt tik daudz laika vecai sievietei, ar kuru jums diez vai varēja būt kas kopīgs?

Lenerds Vouls nervozi paplēta rokas.

—    Neprotu jums izskaidrot… patiešām neprotu jums izskaidrot. Pēc pirmā apmeklējuma viņa uzstāja, lai es nākot atkal, sacīja, ka esot vientuļa un nelaimīga. Man bija grūti atteikt. Viņa tik klaji izrādīja sirsnību, ka es nokļuvu neveiklā stāvoklī. Redzat, mister Meihērn, man ir vājš raksturs — es ļaujos, lai straume mani nes — esmu viens no tiem, kas nespēj pateikt «nē»! Un dariet, kā gribat, ticiet vai ne, pēc trešā vai ceturtā apciemojuma es jutu, ka arī pats no tiesas iemīlu večiņu. Māte man nomira jau mazotnē, mani uzaudzināja krustmāte, un viņa arī nomira, kad es vēl nebiju sasniedzis piecpadsmit gadu vecumu. Ja es jums teiktu, ka man šī mātiš- ķīgā lutināšana patiešām gāja pie sirds, jūs droši vien pasmietos.

Misters Meihērns nesmējās. Viņš atkal noņēma pensneju un nospodrināja stiklus: tā bija zīme, ka viņš intensīvi domā.

—    Es ticu jūsu paskaidrojumam, mister Voul, — viņš beidzot sacīja. — Uzskatu, ka no psiholoģijas viedokļa šadas jūtas ir iespējamas. Vai uz tā paša viedokļa nostātos zvērinātie, tas ir kas cits. Lūdzu, turpiniet. Kad mis Frenča pirmo reizi lūdza jūs ieskatīties viņas darījumu dokumentos?

—    Pēc mana trešā vai ceturtā apciemojuma, Naudas darījumos viņa orientējās visai maz un raizējās par dažiem ieguldījumiem.

Misters Meihērns strauji palūkojās augšup.

—    Esiet uzmanīgs, mister Voul. Kalpone Dženete Ma- kenzija apgalvo, ka viņas kundze labi orientējusies darījumos un tos visus kārtojusi pati; to pašu apstiprina arī baņķieru liecības.

—    Es tur neko nevaru darīt, — nopietni atteica Vouls. — Tā viņa man sacīja.

Misters Meihērns klusuciešot brīdi nolūkojās viņā. Lai gan viņš nedzīrās sacīt to skaļi, viņa ticība Lenerda Voula nevainībai šajos mirkļos kļuva stiprāka. Viņš pazina padzīvojušu dāmu domāšanas veidu. Gara acīm viņš skatīja mis Frenču, neprātīgi iemīlējušos jaunajā, izskatīgajā vīrietī, meklējot ieganstus, kā atvilināt viņu pie sevis. Pilnīgi iespējams, ka viņa izlikusies nepraša un lūgusi Voulu palīdzēt naudas darījumu kārtošanā. Viņa bija sieviete, kas pietiekami redzējusi pasauli, lai saprastu, ka ikvienam vīrietim mazliet glaimo, ja atzīst viņa pārākumu. Lenerds Vouls bija juties glaimots. Varbūt viņai pat labprāt bija gribējies darīt jaunajam vīrietim zināmu, ka viņa ir bagāta. Emīlija Frenča bija veca sieviete ar stipru gribu, gatava maksāt vajadzīgo cenu par to, pēc kā ilgojās. Tas viss ātri pazibēja mistera Meihērna galvā, taču viņš neko neizrādīja un uzdeva nākamo jautājumu.

—    Un vai pēc tam, kad viņa lūdza, jūs šos darījumus arī kārtojāt?

—    Jā.

—    Mister Voul, — teica advokāts, — es jums jautāšu kaut ko ļoti nopietnu, un ir svarīgi, lai jūsu atbilde būtu patiesa. Jūs atrādāties finansiālās grūtībās. Jums vajadzēja kārtot vecās dāmas darījumus — turklāt šī vecā dāma, pēc viņas pašas apgalvojumiem, šādos darījumos orientējās maz vai arī neorientējas nemaz. Vai jūs minētos vērtspapīrus kādreiz vai kaut kādā veidā izmantojāt pats savā labā? Vai jūs ielaidāties kādos darījumos, kas Jāva jums pašam gūt peļņu un patiesībā nebija godīgi? — Viņš pamāja, lai Vouls vēl nerunā. — Pagaidiet mirkli, pirms atbildat. Jums ir divas iespējas. Vai nu mēs izvēlamies par aizstāvības pamatu jūsu krietnumu un godīgumu darījumu kārtošanā un aizrādām, ka diez vai jūs izdarītu slepkavību, lai iegūtu naudu, ko būtu varējis iegūt ar daudz vieglākiem līdzekļiem. Ja turpretī jūsu rīcībai raksturīgs kas tāds, ko prokuratūra uzies — ja, runājot bez aplinkiem, var pierādīt, ka jūs esat veco dāmu kaut kādi apkrāpis, mums jāpaliek pie argumenta, ka iemesla slepkavībai nebija tāpēc, ka dāma jums jau bija ienesīgs peļņas avots. Jūs saprotat atšķirību, vai ne? Tagad es jūs lūdzu, nesteidzieties ar atbildi.

Taču Lenerds Vouls ar atbildi negaidīja.

—    Jebkura mana rīcība, kārtojot mis Frenčas darījumus, bija atklata un godīga. Darbojos viņas interesēs pēc labākās sirdsapziņas, un to redzēs ikviens, kas iepazīsies ar apstākļiem.

—     Pateicos, — sacīja misters Meihērns. — Tas man ir liels atvieglojums. Atļaujiet izteikt jums komplimentu: pēc manām domām, jūs esat pārāk gudrs, lai tik svarīgā jautājumā man melotu.

—     Protams, — dedzīgi ierunājās Vouls, — spēcīgākais arguments manā labā ir iemesla trūkums. Ja arī pieļauj, ka es uzturēju pazīšanos ar bagātu vecu dāmu cerībā dabūt no viņas naudu — tas, cik saprotu no jūsu sacītā, ir galvenais — tad viņas nāve taču neapšaubāmi visas manas cerības sagrauj?

Advokāts cieši nolūkojās viņā. Tad viņš gausi atkārtoja neapzināto darbošanos ar pensneju. Tikai tad, kad tā atkal bija stabili novietota uz deguna, viņš sāka runāt.

—    Vai tad jūs, mister Voul, nezināt, ka mis Frenča atstājusi testamentu, kurā jūs esat ierakstīts kā galvenais mantinieks?

—    Ko? — Arestētais pielēca kājās. Viņa apjukums bija acīm redzams un pilnīgi dabisks.

Nelaimīgais jaunais vīrietis atkal smagi nopūtās.

—     Es sāku saprast, — viņš izdvesa. — Tas ir šausmīgi. Viņi teiks, ka esmu pieglaimojies, pierunājis viņu uzrakstīt testamentu, kurā viņa atstāj man savu naudu, un tad tovakar aizgājis, un māja bijusi tukša… un nākamajā dienā viņu atrod … ak dievs, tas ir drausmīgi!

—     Jūs maldāties, teikdams, ka neviens nav bijis mājās, — sacīja misters Meihērns. — Kā jūs atceraties,

Dženete dzirās tovakar iziet. Viņa izgāja gan, taču apmēram pusdesmitos atgriezās, lai paņemtu blūzes piedurknes piegrieztni, ko bija apsolījusi kādai draudzenei. Viņa ienāca ar savu atslēgu pa sētas durvīm, uzgāja augšā, paņēma piegrieztni un devās atkal ārā. Dzīvojamā istabā viņa dzirdējusi balsis un, kaut arī nav sapratusi atsevišķus vārdus, taču apzvēr, ka viena bijusi mis Fren- čas, bet otra — kāda vīrieša balss.

—    Pusdesmitos, — sacīja Lenerds Vouls. — Pusdesmitos … — Viņš pietrūkās kājās. — Tad tak es esmu glābts … glābts …

—    Ko jūs ar šo vārdu gribat teikt? — izbrīnījies iesaucās misters Meihērns.

—    Pusdesmitos es jau biju mājās! Mana sieva to var pierādīt. Es aizgāju no mis Frenčas apmēram piecas minūtes pēc deviņiem. Mājās ierados ap deviņiem divdesmit minūtēm. Sieva mani gaidīja. Ak, paldies dievam — paldies dievam! Un lai svētīta ir Dženetes Ma- kenzijas piedurknes piegrieztne!

Savā jūtu pārpilnībā viņš lāgā nepamanīja, ka drūmā izteiksme advokāta sejā nav mainījusies. Taču mistera Meihērna vārdi lika viņam spēji nolaisties no mākoņiem uz zemes.

—    Kas tad, pēc jūsu domām, mis Frenču nogalinājis?

—    Nu, protams, kāds laupītājs, kā sākumā jau domāja. Atcerieties, logs bija atlauzts. Viņa bija nogalināta ar spēcīgu laužņa triecienu, un lauzni atrada uz grīdas blakus līķim. Un trūka vairāku lietu. Ja nebūtu Dženetes aplamo aizdomu un naida pret mani, policija nemūžam nebūtu novirzījusies no pareizā ceļa.

—    Ar to laikam gan nepietiks, mister Voul, — sacīja advokāts. — Trūkstošās lietas bija nevērtīgi sīkumi, paņemti acu apmānīšanai. Un loga atlaušanas pēdas nebūt nebija pārliecinošas. Turklāt padomājiet pats! Jūs teicāt, ka pusdesmitos vairs neesat bijis mis Frenčas mājā. Kas tādā gadījumā bijis cilvēks, ko Dženete dzirdējusi runājam ar mis Frenču dzīvojamā istabā? Viņa tak diez vai būs draudzīgi sarunājusies ar laupītāju.

—    Nē, — atteica Vouls. — Nē… — Viņš izskatījās samulsis un sašļucis. — Bet, lai nu kā, — viņš piemetināja ar jaunu sparu, — mani tas izslēdz. Man ir alibi. Jums jāsatiekas ar Romeinu — manu sievu — jāsatiekas nekavējoties.

—            Protams, — piekrita advokāts. — Es jau būtu ticies ar misis Voulu, ja viņa tad, kad jūs arestēja, būtu atradusies Londonā. Es tūdaļ telegrafēju uz Skotiju un gaidu viņu šovakar atgriežamies. Došos pie viņas taisnā ceļā no šejienes.

Vouls pamāja ar galvu, un viņa seja pauda patiesu apmierinājumu.

—           Jā, Romeina jums pateiks. Ak dievs! Laime, ka es to iedomājos!

—            Piedodiet, mister Voul, bet vai jūs loti mīlat savu sievu?

—     Protams.

—     Un viņa jūs?

—           Romeina ir man pieķērusies. Manis dēļ viņa būtu ar mieru darīt jebko.

Viņš runāja ar sajūsmu, turpretī advokāta drosme mazliet saplaka. Uzticīgas sievas liecība … vai tai noticēs?

—           Vai ir vēl kāds, kas redzēja jūs atgriežamies deviņos divdesmit minūtēs? Varbūt kalpone?

—     Mums nav kalpones.

—     Vai, nākdams mājās, sastapāt kādu uz ielas?

—           Pazīstamu nevienu. Dalu ceja nobraucu ar autobusu. Iespējams, ka konduktors atcerēsies.

Misters Meihērns, šaubu mākts, papurināja galvu.

—           Tātad nav neviena, kas varētu apstiprināt jūsu sievas liecību?

—     Nē. Bet tas taču droši vien nav nepieciešams?

—            Domājams, ka ne. Domājams, ka ne, — misters Meihērns steidzīgi apliecināja. — Tad vēl kas. Vai mis Frenča zināja, ka jūs esat precējies?

—    Jā gan.

—           Taču iedams pie viņas viesos, jūs nekad neņēmāt līdzi sievu. Kāpēc?

Pirmo reizi Lenerda Voula atbilde bija nedroša un stomīga.

—     Hm … nezinu.

—           Vai jums ir zināms, ka, pēc Dženetes Makenzijas apgalvojumiem, viņas kundze domājusi, ka jūs esat brīvs, un gatavojusies jūs drīzumā precēt?

Vouls iesmējās. — Blēņas! Viņa taču bija četrdesmit gadu par mani vecāka.

—           Tā reizēm notiek, — advokāts strupi atteica. — Fakts paliek fakts: jūsu sieva nekad nav tikusies ar mis Frenču, vai ne?

—    Nē… — Atkal bija jūtams, ka viņš saspringst.

—           Atļaujiet man sacīt, — advokāts turpināja, — ka šai ziņā es jūsu nostāju lāgā nesaprotu.

Vouls pietvīka, pavilcinājās un tad sāka runāt:

—            Nu, tad es vaļsirdīgi atzīšos. Kā jūs jau zināt, mēs dzīvojām trūcīgos apstākļos. Es cerēju, ka varbūt mis Frenča aizdos man naudu. Es viņai patiku, taču divu jaunu mīlētāju materiālās grūtības neinteresēja viņu ne mazākajā mērā. Jau drīz vien es manīju: viņa uzskata pašu par sevi saprotamu, ka mēs ar sievu nesatiekam … dzīvojam šķirti. Mister Meihērn… naudu es gribēju dabūt … Romeinas dēļ. Es neteicu neko un ļāvu vecajai dāmai domāt, kā viņa pati grib. Viņa runāja par mani kā par savu audžudēlu. Ne reizes nebija runas par laulībām — tas droši vien gluži vienkārši ir Dženetes izdomājums.

—    Un tas ir viss?

—    Jā — tas ir viss.

Vai, to sacīdams, viņš drusku nesarninstinājās? Advokātam vismaz tā likās. Viņš piecēlās un pasniedza roku.

—           Ardievu, mister Voul. — Viņš ielūkojās kalsenajā sejā un neparasti dedzīgi sacīja: — Ticu jūsu nevainībai par spīti neskaitāmajiem faktiem, kas runā pret jums. Ceru to pierādīt un panākt jūsu attaisnošanu.

Vouls viņam uzsmaidīja.

—           Jūs redzēsit, ka alibi būs neapgāžams, — viņš mundri apgalvoja.

Un atkal lāgā nepamanīja, ka advokāts neatbild.

—           Viss ir stipri atkarīgs no Dženetes Makenzijas liecības, — teica misters Meihērns. — Viņa jūs ienīst. Tas nu ir skaidrs.

—    Diez vai gluži tā ir, — iebilda apsūdzētais.

Iedams ārā pa durvīm, advokāts nogrozīja galvu. Tagad pie misis Voulas, viņš klusībā noteica. Notikumu pavērsiens viņu nopietni satrauca.

Vouli dzīvoja mazā, noplukušā mājelē Pedingtongrlnas tuvumā. Turp tad nu devās misters Meihērns.

Durvis uz viņa zvanu atvēra liela auguma nevīžīga izskata sieviete, acīmredzot apkopēja.

—    Vai misis Voula ir atgriezusies?

—           Pirms stundas atbrauca. Bet diezi vai viņa jūsus pieņems.

—    Ja jūs ienesīsit viņai manu vizītkarti, — mierīgi teica misters Meiliērns, — esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņa to darīs.

Sieviete ar šaubām pavērās viņā, noslaucīja roku priekšautā un paņēma vizītkarti, tad advokāta deguna priekšā aizcirta durvis un atstāja viņu stāvam ārā uz kāpnēm.

Tomēr drīz vien viņa atgriezās un mazliet citādā tonī aicināja:

—    Lūdzu, nāciet iekšā.

Viņa ieveda misteru Meihērnu mazā viesistabā. Advokāts, kas patlaban apskatīja kādu pie sienas piekārtu zīmējumu, pēkšņi salēcās, ieraudzīdams bālu slaida auguma sievieti, kas bija ienākusi tik klusu, ka viņš nebija dzirdējis.

—    Misters Meihērns? Jūs esat mana vira advokāts, vai ne? Vai nākat viņa uzdevumā? Lūdzu, piesēdiet!

Tikai, kad misis Voula sāka runāt, advokāts aptvēra, ka viņa nav angliete. Tagad, aplūkodams viņu uzmanīgāk, viņš ievēroja tās izciļņos vaigu kaulus, biezos zil- melnos matus un nejaušu, gandrīz nemanāmu roku kustību, kas bija nepārprotami ārzemnieciska. Dīvaina sieviete, ļoti mierīga. Tik mierīga, ka viņš sāka justies neomulīgi. Jau pašā sākumā misters Meihērns noģida, ka sadūries ar kaut ko nesaprotamu.

—    Tikai nepadodieties, dārgā misis Voula … — viņš iesāka.

Un aprāvās. Bija pavisam skaidri redzams, ka Romei- nai Voulai nav ne mazākā nodoma padoties. Viņa izturējās pilnīgi mierīgi un apvaldīti.

—    Vai jūs, lūdzu, man visu nepastāstītu? — viņa vaicāja. — Man jāzina katrs sīkums. Nemēģiniet mani saudzēt. Es gribu zināt visļaunāko. — Viņa saminstinājās, bet tad atkārtoja klusāk, ar dīvainu uzsvaru, ko advokāts neizprata: — Es gribu zināt visļaunāko.

Misters Meihērns atstāstīja sarunu ar Lenerdu Voulu. Viņa uzmanīgi klausījās, pa reizei palocīdama galvu.

—    Saprotu, — viņa noteica, kad advokāts pabeidza. — Viņš grib, lai es saku, ka viņš tovakar atnācis mājās divdesmit minūtes pēc deviņiem, vai ne?

—    Vai viņš tiešām tad atnāca? — asi noprasīja misters Meihērns.

—    Tas nav svarīgi, — viņa vēsi atbildēja, — Vai tad, ja es to teikšu, viņu attaisnos? Vai man ticēs?

Misters Meihērns jutās pārsteigts. Viņa tik ātri bija saskatījusi lietas būtību.

—           Tieši to es gribu zināt, — viņa sacīja. — Vai ar to pietiks? Vai manu liecību var apstiprināt vēl kāds?

Viņas uzvedībā jautās apslēpta kaisme, kas advokātā viesa neizprotamu nemieru.

—    Pagaidām neviens, — viņš negribīgi atteica.

—    Skaidrs, — Romeina VoUla sacīja.

Brīdi viņa sēdēja pilnīgi nekustīga. Lūpās rotājās viegls smaids.

Advokāta nemiers kļuva arvien lielāks.

—           Misis Voula… — viņš iesāka. — Es zinu, ko jūs droši vien jūtat…

—    Vai tiešām? — viņa vaicāja. — Diez vai.

—    Sājos apstākļos …

—           Sājos apstākļos es esmu nodomājusi rīkoties uz savu roku.

Misters Meihērns apjucis palūkojās viņā.

—           Bet, dārgā misis Voula, jūs esat pārāk uzbudināta. Tā kā jūs tik ļoti mīlat savu vīru …

—    Kā, lūdzu?

Dzirdot tik skarbu jautājumu, viņš satrūkās un vilcinādamies atkārtoja: — Tā kā jūs tik ļoti mīlat savu vīru…

To pašu dīvaino smaidu uz lūpām, Romeina Voula lēni palocīja galvu.

—           Vai viņš teica, ka es viņu mīlu? — viņa klusi pavaicāja. — Ak jā, redzu, ka viņš to darījis. Kādi muļķi gan ir vīrieši! Muļķi. .. muļķi… muļķi…

Viņa pēkšņi piecēlās. Visas spēcīgās jūtas, ko advokāts neapzināti bija nojautis, tagad rada izpausmi balss skaņā.

—           Es jums saku: es viņu ienīstu! Ienīstu. Ienīstu. Ienīstu! Es gribētu redzēt, kā viņu pakar un kā viņš izlaiž garu.

Advokāts riebumā novērsās no viņas, negribēdams redzēt sievietes naidā kvēlojošās acis.

Viņa paspēra soli tuvāk un aizgūtnēm turpināja:

—           Varbūt es to redzēšu. Ja nu es sacīšu jums, ka viņš tovakar pārnāca mājās nevis deviņos divdesmit, bet desmitos divdesmit? Jūs sakāt: viņš jums teicis, ka nav neko zinājis par testamentā novēlēto naudu. Ja nu es sacīšu, ka viņš to visu zināja, ar to rēķinājās un izdarīja slepkavību, lai to dabūtu? Ja nu es sacīšu, ka tovakar, atnācis mājās, viņš man atzinās, ko izdarījis? Ka viņa mētelis bija notraipīts ar asinim? Ko tad? Ja nu es tiesā

piecelšos un to visu pateikšu?

Viņas acis likās advokātu izaicinām. Ar pūlēm viņš apvaldīja augošo apjukumu un mēģināja ievirzīt sarunu saprātīgā gultnē.

—    Nevar taču prasīt, lai jūs liecinātu pret savu vīru…

—    Viņš nav mans vīrs!

Tas nāca tik pēkšņi, ka misteram Meihērnain šķita: viņš šo sievieti pārpratis.

—    Piedodiet, es …

Istabā valdīja tāds klusums, ka varētu dzirdēt kniepadatu nokrītam.

—           Es biju akttise Vīnē. Mans vīrs ir dzīvs, bet viņš atrodas vājprātīgo namā. Tāpēc mēs nevarējām apprecēties. Tagad es par to priecājos. — Viņa izaicinoši pamāja ar galvu.

—           Es gribētu, lai jūs man atbildētu uz vienu jautājumu, — teica misters Meihērns, cenzdamies izlikties vēss un vienaldzīgs. — Kāpēc jūs tā dusmojaties uz Lenerdu Voulu?

Viegli pasmīnēdama, viņa pašūpoja galvu.

—           Jā, to jūs gribētu gan zināt. Bet es to neteikšu. Lai tas paliek noslēpums.

Misters Meihērns sausi nokrekstējās un piecēlās.

—           So sarunu nav vērts turpināt, — viņš piezīmēja. — Es jūs uzmeklēšu atkal pēc tam, kad būšu stājies sakaros ar savu klientu.

Viņa pienāca tuvāk un ar savam skaistajām tumšajām acīm cieši palūkojās misterā Meihērnā.

—           Sakiet, — viņa noprasīja, — vai jūs, šodien nākdams šurp, ticējāt — no tiesas ticējāt, ka viņš ir nevainīgs?

—    Ticēju, — teica misters Meihērns.

—    Ak tu nabadziņš! — viņa iesmējās.

—           Un ticu joprojām, — advokāts piemetināja. — Ar- labvakar, kundze.

Ejot ārā no istabas, viņam iespiedās atmiņā sievietes pārsteigtā seja. Tas būs velnišķīgs darbs, misters Meihērns klusībā nodomāja, gausi soļodams pa ielu.

Viss ir tik neparasts. Neparasta sieviete. Ļoti bīstama sieviete. Kad sievietes sāk nīst, tās kļūst velnišķīgas.

Ko varētu darīt? Nabaga jaunajam cilvēkam nav ne mazākās iespējas attaisnoties. Protams, var būt, ka viņš tiešām izdarījis noziegumu.

Nē, misters Meihērns pats sev noteica. Nē — pret viņu ir gandrīz pārāk daudz pierādījumu. Es šai sievietei neticu. Viss šis stāsts ir izdomāts. Bet tiesā viņa to nemūžam neteiks.

Advokāts vēlējās, kaut viņa pārliecība būtu stiprāka.

Policijas tiesas sēde bija īsa un dramatiska. Galvenās apsūdzības liecinieces bija Dženete Makenzija, mirušās kalpone, un Romeina Heilgere, Austrijas pavalstniece, arestētā mīļākā.

Misters Meihērns sēdēja tiesā un klausījās iznīcinošo liecību, ko viņa nodeva. Viņa izvērsa plašāk pirmajā sarunā teikto.

Arestētais paturēja aizstāvības tiesības un tika nodots tālākajai instancei.

Misters Meihērns nezināja, ko darīt. Likās, jebkurš mēģinājums aizstāvēt Lenerdu Voulu būs veltīgs. Pat slavenais titulētais advokāts, kas bija nolīgts aizstāvības runai tiesā, deva maz cerību.

— Ja varētu apgāzt šīs austrietes liecību, tad vēl būtu iespējams ko darīt, — viņš šaubu pilns sacīja, — Taču izskatās gaužām bēdīgi.

Misters Meihērns koncentrēja savus pūliņus ap vienu jautājumu. Ja pieļauj, ka Lenerds Vouls saka patiesību un atstājis noslepkavotās sievietes māju pulksten deviņos, kas tad ir bijis cilvēks, kuru Dženete pusdesmitos dzirdējusi runājam ar mis Frenču?

Vienīgais gaismas stars paspīdēja, kad viņš uzzināja par mis Frenčas palaidnīgo māsasdēlu, kas kādreiz agrāk gan ar glaimiem, gan draudiem izspiedis krustmātei dažādas naudas summas. Tāpat advokāts uzzināja, ka Dženete Makenzija vienmēr bijusi pieķērusies šim jaunajam cilvēkam un nekad nebeigusi savai kundzei atgādināt viņa tiesības. Protams, šķita iespējams, ka pēc Lenerda Voula aiziešanas pie mis Frenčas bijis šis māsasdēls — it īpaši tāpēc, ka savos agrākajos mitekļos viņš nebija atrodams.

Visos citos virzienos advokāta meklējumi izrādījās negatīvi. Neviens nebija redzējis Lenerdu Voulu nedz ieejam savā mājā, nedz izejam no mis Frenčas namiņa.

Neviens nebija redzējis arī nevienu citu ieejam Kriklvu- das mājā, vai no tās izejam. Visa taujāšana bija veltīga.

Taču tiesas dienas priekšvakarā misters Meihērns saņēma kādu vēstuli, kas bija rakstīta uz parasta papīra un ielikta netīrā aploksnē, uz kuras pat marka bija uzlīmēta greizi.

Misters Meihērns aptvēra tās nozīmi tikai tad, kad uzrakstīto bija izlasījis vairāk reižu.

«Godāts kungs,

Jūs esat advokāts, kas aisstāv to jauno puisi. Ja jūs gribat zināt, kas tā izkrāsotā ārzemu palaistuve patiesībā ir un kā viņa melo tad atnākat uz Sova īres māju numur sešpadsmit Stepnijā Tas vis maksās Jums divi simti mārciņu Prasat pēc misiz Mog- sonas.»

Advokāts vēl un vēlreiz pārlasīja dīvaino vēstījumu. Protams, tā varēja būt mānīšanās, taču, visu pārdomājot, viņu pārņēma arvien lielāka pārliecība, ka vēstule ir īsta un nozīmē arestētajam vienīgo cerību. Romeinas Heilgeres liecība bija viņu galīgi pazudinājusi, un argumentus, kurus bija nodomājusi izmantot aizstāvība — proti, ka sievietei, kas pēc vispārēja atzinuma, piekopusi amorālu dzīves veidu, nevar ticēt — labākajā gadījumā varēja uzskatīt par vājiem.

Misters Meihērns izlēma. Viņa pienākums bija glābt savu klientu, lai tas maksātu ko maksādams. Jādodas uz Sova īres māju.

Viņš ar zināmām grūtībām atrada šo pussagruvušo ēku nelāgi smirdošā graustu rajonā, taču beidzot tā bija uzieta, un uz jautājumu, kā atrast misis Mogsonu, viņam pateica, ka jākāpj līdz ceturtajam stāvam. Viņš pieklauvēja pie vajadzīgās istabas durvīm un, nesaņēmis atbildi, ņēmās klauvēt vēlreiz.

Pēc šī klauvējiena atskanēja šļūcošu soju troksnis, durvis drīz atvērās šaurā spraugā un pa to ārā palūkojās salīcis stāvs.

Pēkšņi sieviete — jo tā bija sieviete — klusi ieķiķi- nājās un pavēra durvis plašāk.

— Tātad tas esat jūs, dārgumiņ, — viņa sacīja, aizsmakusi iesmiedamās. — Vai astes nav līdzi? Nekādus pekstiņus netaisāt? Nu, tad labi. Varat nākt iekšā… varat nākt iekšā.

Advokāts mazliet negribīgi pārkāpa slieksnim un iegāja mazā, netīrā istabelē, kur plaiksnījās gāzes liesmiņa. Kaktā vīdēja nekārtīga, nesaklāta gulta; pārējās mēbeles bija vienkāršs priedes koka galds un divi ļodzīgi krēsli. Pirmo reizi misters Meihērns pa īstam ieraudzīja šī nepievilcīgā mājokļa īrnieci. Tā bija sieviete vidējos gados, salīkusi, ar pinkainu sirmu matu kodaļu, kas bija cieši apsieta ar šalli. Viņa redzēja, ka advokāts skatās uz to un atkal dīvaini, neskanīgi ieķiķinājās.

—     Brīnāties, kāpēc es slēpju savu daiļumu, mīļais, ko? He-he-he. Baidāties, ka varu ievest jūs kārdināšanā, ko? Bet nu jūs redzēsit… nu jūs redzēsit!

Viņa atbīdīja šalli, un advokāts neviļus atkāpās — sievietes seju izķēmoja gandrīz bezveidīgs sarkans plankums. Viņa pavilka tam atkal virsū šalli.

—     Tātad negribat man dot mutes, mīļumiņ? He-he, nav ko brīnīties. Bet kādreiz es biju glīta meiča — tas nemaz nebija tik sen, kā jūs domājat. Vitriols, mīļumiņ, vitriols — tas šito izdarīja. Al Bet nu es viņiem atmaksāšu …

Viņas mute izvirda pretīgu lamu straumi, ko misters Meihērns veltīgi pūlējās apturēt. Beidzot viņa apklusa, te nervozi izstiepdama, te atkal savilkdama dūrē pirkstus.

—     Pietiek, — advokāts bargi uzsauca. — Esmu te atnācis, jo man ir iemesls domāt, ka jūs sniegsit ziņas, kas palīdzēs panākt mana klienta Lenerda Voula attaisnošanu. Vai tā ir?

Sievietes acis glūnīgā viltībā vērās viņā.

—    Kā ar naudu, mīļumiņ? — viņa sēca. — Atcerieties, divi simti mārciņas.

—    Jūsu pienākums ir sniegt liecību, un no jums var oficiāli pieprasīt, lai jūs to darāt.

—     Nekā nebij, mīļumiņ. Es esmu veca sieva un nekā nezinu. Bet, ja jūs maksājat man divus simtus mārciņu, tad es varbūt varu jums dot kādu mājienu. Vai saprotat?

—    Kādu mājienu?

—    Ko jūs sacītu par kādu vēstuli? Vēstuli no viņas. Nav svarīgi, kā es to esmu dabūjusi. Tā ir mana darīšana. Ar to būs gana. Bet es gribu savus divus simtus.

Misters Meihērns vēsi palūkojās viņā un izlēma.

—    Varu dot jums desmit mārciņas, vairāk neko. Un tikai tad, ja vēstule būs tāda, kā jūs sakāt.

—     Desmit mārciņas? — viņa iespiedzās un sāka plosīties.

—           Divdesmit, — sacīja misters Meihērns, — un tas ir mans pēdējais vārds.

Viņš piecēlās, it kā grasītos iet projām. Tad, cieši ieurbies sievietē ar acīm, viņš izņēma kabatas portfeli un noskaitīja pa vienai divdesmit mārciņas.

—          Redzat, — viņš sacīja. — Tas ir viss, kns man ir klāt. Varat ņemt, varat neņemt.

Taču viņš jau zināja, ka, ieraudzījusi naudu, sieviete nespēs atturēties. Vecā bezspēcīgi trakoja un lādējās, tomēr beidzot padevās. Piegājusi pie gultas, viņa izvilka kaut ko no saplisuāā matrača apakšas.

—    Ņemiet, nolādēts ar vienu aci! — viņa noņurdēja.

—   Jums vajadzīga tā, kas virsū.

Viņa pameta advokātam vēstuļu sainīti, un misters Meihērns to atsēja un pēc savas paražas pārlaida vēstulēm vēsu, ievingrinātu skatienu. Sieviete, advokātu uzmanīgi vērodama, nevarēja no viņa vienaldzīgās sejas neko spriest.

Viņš izlasīja visas vēstules, tad atgriezās pie pirmās un pārlasīja to otrreiz. Tad viņš sainīti atkal rūpīgi pārsēja.

Tās bija Romeinas Heilgeres rakstītas mīlestības vēstules, bet adresāts nebija Lenerds Vouls. Virsējā vēstule bija izrakstīta Voula aresta dienā.

—           Es tak runāju patiesību, mīļumiņ, vai ne? — gaudu- līgi noprasīja sieviete. — Vai ar šito vēstuli viņai būs beigas?

Misters Meihērns iebāza vēstules kabatā un tad pavaicāja:

—    Kā šī korespondence nonāca jūsu rokās?

—           Lai nu tas paliek, — viņa glūnīgi sacīja. — Bet es zinu vēl ko. Tiesā dzirdēju, ko tā palaistuve sacīja. Uzziniet, kur viņa bijusi divdesmit minūtes pēc desmitiem, tanī laikā, kad viņa itin kā sēdējusi mājās. Paprasiet Laienroudas ķinītī. Viņi atcerēsies — tādu skaistu, slaiku sievišķi — lai viņa nolādēta!

—    Kas ir šis vīrietis? — vaicāja misters Meihērns.

—   Te rakstīts tikai priekšvārds.

Sievietes balss atkal aizsmaka un sāka čerkstēt, pirksti iztaisnojās un sažņaudzās. Beidzot viņa pacēla vienu roku pie sejas.

—           Tas ir vīrietis, kas mani tā izķēmoja. Pirms daudziem gadiem. Šitā palaidne man viņu atņēma — toreiz tāda knīpa vien bija. Un, kad es skrēju viņam pakaļ — kad es gribēju viņu paturēt — viņš man iešļāca ģīmī šo drausmīgo šķidrumu! Un viņa smējās — nolādētā! Es viņu esmu nīduši visus šos gadus. Gājusi pa pēdām, izsekojusi. Un nu man viņa ir rokā! Tagad viņa dabūs par to samaksāt, vai ne, advokāta kungs? Dabūs samaksāt!

—    Droši vien viņai piespriedīs cietumsodu par nepatiesu liecību, — klusi noteica misters Meihērns.

—    Iesēdinās tuptūzī — tieši to es gribu. Jūs jau ejat, ko? Kur mana nauda? Kur mana dārgā naudiņa?

Neteicis ne vārda, misters Meihērns uzlika naudas zīmes uz galda. Tad, dziļi ievilcis elpu, viņš pagriezās un izgāja no netīrās istabas. Atskatīdamies viņš redzēja veco sievieti dungojot noliecamies pār naudu.

Viņš netērēja laiku, uzmeklēja kinoteātri Laienroudā (tas neprasīja nekādas pūles) un, kad parādīja Romeinas Heilgeres fotogrāfiju šveicaram, tas šo sievieti uzreiz atcerējās. Minētajā vakarā viņa bija ieradusies kinoteātrī mazliet pēc pulksten desmitiem ar kādu vīrieti. Pavadoni šveicars nebija lāgā ievērojis, turpretī dāmu atcerējās, jo tā bija runājusies par filmu, ko pašlaik rādīja. Viņi bija palikuši līdz beigām, tas ir, apmēram stundu.

Misters Meihērns jutās apmierināts. Romeinas Heilgeres liecība izrādījās melīga no sākuma līdz beigām. Tīkls bija izausts no viņas negantā naida. Advokāts prātoja, vai jebkad uzzinās šī naida cēloni. Ko Lenerds Vouls viņai nodarījis? Kad viņš tam bija pastāstījis par sievas attieksmi, Vouls likās pavisam apstulbis. Viņš bija nopietni pavēstījis, ka nespējot tam ticēt — taču misteram Mei- hērnam šķita, ka pēc pirmā pārsteiguma klienta iebildumi vairs nebija skanējuši tik pārliecināti.

Viņš zināja. Misters Meihērns par to nešaubījās. Viņš zināja, taču negribēja to atzīt. Šo abu cilvēku noslēpums tā arī palika noslēpums. Misters Meihērns gudroja, vai kādreiz uzzinās, kas īsti aiz visa slēpjas.

Viņš palūkojās pulkstenī. Bija vēls, taču laiku zaudēt nedrīkstēja. Viņš iesēdās taksometrā un pateica adresi.

—    Seram Čārlzam tas jāuzzina nekavējoties, — viņš klusībā nodomāja, sēzdamies mašīnā.

Lenerda Voula tiesāšana par Emīlijas Frenčas slepkavību izraisīja plašu interesi.

Pirmkārt, arestētais bija jauns un glīts, otrkārt, viņu apsūdzēja īpaši nelietīgā noziegumā, un treškārt, interesanta šķita arī Romeina Heilgere, galvenā apsūdzības lieciniece. Daudzās avīzēs bija ievietota viņas fotogrāfija, kā arī vairāki izdomāti apraksti par viņas izcelsmi un biogrāfiju.

Sēde sākās diezgan mierīgi. Vispirms tiesa uzklausīja dažādas formālas juridiskas liecības. Tad tika izsaukta Dženete Makenzija. Viņa būtībā pateica to pašu ko agrāk. Aizstāvis, veco sievieti iztaujādams, panāca, ka, runādama par Voula pazīšanos ar mis Frenču, viņa pāris reižu sapinās pretrunās; aizstāvis uzsvēra faktu, ka viņa gan tovakar viesistabā dzirdējusi kāda vīrieša balsi, tomēr nekas nepierāda, ka tur bijis Vouls; tā radās iespaids,'ka kalpones liecības pamatā lielā mērā ir greizsirdība un nepatika pret arestēto.

Tad izsauca nākamo liecinieci.

—    Jūsu vārds'ir Romeina Heilgere?

—    Jā.

—    Jūs esat Austrijas pavalstniece?

—    Jā.

—    Pēdējos trīs gadus jūs dzīvojāt ar arestēto un uz- devāties par viņa sievu?

Uz īsu mirkli Romeina Heilgere un vīrietis uz apsūdzēto sola sastapās skatieniem. Sievietes acu izteiksmē jautās kaut kas dīvains un neizdibināms.

—    Jā.

Pratinašana turpinājās. Vārdu pa vārdam sarindojas iznīcinošie fakti. Attiecīgajā vakarā arestētais paņēmis līdzi lauzni. Viņš atgriezies desmitos divdesmit minūtēs un atzinies, ka nogalinājis veco dāmu. Uz manšetēm viņam bijuši asins traipi un viņš tās virtuves pavardā sadedzinājis. Viņš ar draudiem sievu iebaidījis un piespiedis klusēt.

Iztaujai turpinoties, tiesas zāles noskaņojums, kas sākumā bija šķitis kaut drusku labvēlīgs arestētajam, pavērsās pilnīgi pret viņu. Viņš pats sēdēja drūms un nokārtu galvu, it kā zinātu, ka cerību nav.

Tomēr varēja ievērot, ka Romeinas pašas advokāts mēģina viņas naidīgumu apslāpēt. Viņam būtu gribējies, lai liecinieces vārdi izklausītos objektīvāki.

Smagnējs un draudīgs piecēlās apsūdzētā aizstāvis.

Viņš apvainoja Romeinu Heilgeri, ka viņas liecība esot no sākuma līdz beigām ļaunprātīgs izdomājums, ka viņa minētajā laikā neesot pat atradusies mājās, ka viņa mīlot citu vīrieti un tīšām pūloties iedzīt Voulu nāvē par noziegumu, ko viņš neesot izdarījis.

Romeina svētā sašutumā šos apgalvojumus noliedza.

Tad sekoja negaidītais atrisinājums: tika izvilkta gaismā kāda vēstule. To nolasīja skaļi, un klātesošie klausījās, elpu aizturējuši.

«Maksi, mīļotais, likteņa dievietes nodevušas viņu mūsu rokās.' Viņš ir arestēts par slepkavību — jā gan, par kādas vecas dāmas slepkavību! Lenerds, kas nespēļu nodarīt pāri pat mušai! Beidzot es varēšu atriebties. Nožēlojamais stulbenis! Es teikšu, ka viņš tovakar atnāca, notraipījies ar asinīm… ka viņš man atzinās. Es panākšu, ka viņu pakārs, Maksi… un pie karātavām viņš aptvers un sapratīs, ka nāvē viņu iedzinusi Romeina. Un tad … nāks laime, mīļotais! Beidzot laime!»

Zālē atradās speciālisti, kas bija gatavi apzvērēt, ka vēstule rakstīta Romeinas rokrakstā, taču tas nebija vajadzīgs. Ieraudzījusi vēstuli, Romeina pilnīgi sabruka un atzinās visā, ko darījusi. Lenerds Vouls atgriezies mājās tieši tajā laikā, ko minējis, proti, deviņos divdesmit minūtēs. Viņa visu izgudrojusi, lai panāktu apsūdzētā bojāeju.

Līdz ar Romeinas Heilgeres sabrukumu sabruka arī apsūdzība. Sers Čārlzs iesauca dažus lieciniekus, uzstājās ari pats arestētais, par spīti jautājumu krustugunīm visu izstāstīdams godīgi un vīrišķīgi.

Apsūdzētāji mēģināja atgūties no trieciena, taču diezgan neveiksmīgi. Tiesnešu kopsavilkums nebija pilnīgi labvēlīgs arestētajam, taču bija iestājies pavērsiens un zvērinātajiem nevajadzēja daudz laika, lai apsvērtu spriedumu.

— Mēs uzskatām arestēto par nevainīgu.

Lenerds Vouls bija brivs!

Mazais misters Meihērns piecēlās no savas vietas. Bija jāapsveic klients.

Viņš pieķēra sevi, ka enerģiski spodrina pensneju, un apvaldījās. Sieva nupat iepriekšējā vakarā bija aizrādījusi, ka tas viņam kļūstot par ieradumu. Ieradumi ir dīvainas parādības. Cilvēki paši nekad neapzinās, ka viņiem tādi ir.

Viņam šai prāvā visspilgtākā joprojām šķita Romeina Heilgere. Pedingtonas namiņā viņa bija likusies bāla, mierīga sieviete, turpretī tiesā uz pelēcīgā fona viņa bija liesmojusi lepnā krāšņumā kā tropu zieds.

Aizvērdams acis, viņš atsauca atmiņā viņas kaismīgo tēlu, slaido un smuidro augumu, paliekušos mazliet uz priekšu, un labās rokas pirkstus, kas visu laiku neapzināti bija iztaisnojušies un atkal sažņaugušies dūrē.

Ieradumi ir dīvainas parādības. Laikam jau šī pirkstu iztaisnošana un sažņaugšana ir viņas ieradums. Taču nesen viņš bija redzējis kādu citu darām tāpat. Hm, kas tā bija darījis? Pavisam nesen …

Visam ataustot atmiņā, viņam aizrāvās elpa. Sieviete Šova īres mājā …

Viņam noreiba galva, un viņš apstājās. Neiespējami… neiespējami… Taču Romeina Heilgere ir aktrise.

Titulētais oficiālais aizstāvis pienāca viņam klāt un uzsita uz pleca.

— Vai jūs apsveicāt mūsu aizstāvamo? Zināt, tas bija glābiņš par matā tiesu. Nāciet, iesim pie viņai

Taču mazais advokāts nokratīja sera Čārlza roku.

Viņš vēlējās tikai vienu — sastapties ar Romeinu Heil- geri aci pret aci.

Misters Meihērns sastapās ar viņu tikai pēc zināma laika, un tikšanās vieta nav svarīga.

—           Tātad jūs uzminējāt, — viņa sacīja^ kad advokāts bija izteicis visu, kas uz sirds. — Seja? A! Tas bija pavisam viegli, un gāzes liesmiņas gaisma pārāk blāva, lai jūs redzētu grimu.

—    Bet kāpēc .., kāpēc …

—           Kāpēc es rīkojos uz savu roku? — Viņa viegli pasmaidīja, atcerēdamās, kad pēdējo reizi šos vārdus lietojusi.

—    Tāda rūpīgi iestudēta komēdija!

—           Mīļais draugs, man vajadzēja viņu glābt. Ar uzticīgas sievas liecību nebūtu pieticis — tādu mājienu jūs devāt pats. Taču es zinu šo to par pūļa psiholoģiju. Ja liecību izspiedīs no manis ar varu, kā atzīšanos, iznīcinot mani likuma priekšā, tad tūlīt iestāsies pavērsiens, kas būs labvēlīgs arestētajam.

—    Un vēstuļu sainītis?

—           Tikai viena, būtiski svarīgā, būtu varējusi izskatīties pēc — kā to saka? — safabricējuma.

—    Tātad šis vīrietis, vārdā Maksis …

—     Nekad nav eksistējis, mīļais draugs.

—    Es tomēr domāju, — apbēdināts sacīja mazais

misters Meihērns, — ka mēs būtu varējuši panākt attaisnošanu … hm ,., normālā ceļā. >.

—    Es neuzdrošinājos riskēt. Redzat, jūs uzskatījāt viņu par nevainīgu ,,.

—    Un jūs to zinājāt? Saprotu, — noteica mazais misters Meihērns.

—    Dārgo mister Meihērn, — sacīja Romeina, — jūs neko nesaprotat. Es zināju,,, ka viņš ir vainīgs!

ZILĀ KRŪZE

Džeks Hārtingtons bēdīgs aplūkoja augsta sitiena raidītās bumbiņas noskrieto ceļu[64]. stāvēdams pie bumbiņas, viņš, atpakaļ skatoties, ar acīm nomērīja attālumu. Viņa seja daiļrunīgi pauda šķebīgu nicību. Nopūzdamies viņš pacēla nūju, divreiz nikni atvēzējās, nocirzdams vispirms kādu pieneni un tad zāles puduri, bet pēc tam apņēmīgi pievērsās atkal bumbai.

Ja cilvēks ir divdesmit četrus gadus vecs un it dedzīgi vēlas samazināt savu handikapu[65] golfā, tad viņš tikai ar grūtībām var piespiesties ziedot laiku un uzmanību dzīves iztikas pelnīšanai. Piecas ar pusi dienas no septiņām Džeks kvernēja ietupināts Sitijā tādā kā sarkankoka «kapā». Sestdienas pēcpusdiena un svētdiena tika pedantiskā apzinībā veltīta īstenajam dzīves saturam, un pārmērīgas dedzības uzplūdā viņš bija noīrējis istabas mazā viesnīcā līdzās Stortonhītas golfa laukumam un katru dienu cēlās pulksten sešos, lai stundu trenētos un tad astoņos četrdesmit sešās noķertu Londonas vilcienu.

Plānu kavēja vienīgi tas, ka tik agrā rīta stundā viņš

fiziski nespēja izdarīt veiksmīgus sitienus. Neveiklam nūjas vēzējumam sekoja nemākulīgs sitiens. Sitieni ar vidējo distanču nūju ņipri aizšvīkstēja pa zemi, un jebkurā laukumiņā viņam uz bedrīti nācās mērķēt vismaz četras reizes.

Džeks nopūtās, saņēma nūju stingri rokās un atkārtoja domās maģiskos vārdus: Kreiso roku vēzēt un ne pacelt acis!

Viņš atvēzējās — un tad apstājās un sastinga: vasaras rīta klusumu pāršķēla spalgs kliedziens.

—    Slepkavo! — tas skanēja. — Palīgā! Slepkavo!

Tā bija sievietes balss, un kliedziens noklusa ar tādu kā gārdzošu nopūtu.

Džeks nometa nūju un skrēja skaņas virzienā. Tā bija nākusi no pavisam neliela attāluma. Laukuma stūris, kurā viņš trenējās, bija pavisam vientulīgs, māju te redzēja maz. Patiesībā tuvumā atradās vienīgi kāda maza, gleznaina kotedža, kuru Džeks bija labi ievērops, jo tai piemita Vecās Pasaules elegance. Viņš skrēja u/ šīs kote džas pusi. Ēku 110 viņa aizslēpa viršiem apaugusi nogāze, taču jauneklis apskrēja tai apkārt, un nepagāja ne mi nūte, kad viņš stāvēja, uzlicis roku uz mazajiem, aizbultē tajiem vārtiņiem.

Dārzā stāvēja kāda meitene, un sākumā Džeks, dabiski secināja, ka tā ir viņa, kas saukusi palīgā. Taču drīz vien viņš šo domu atmeta.

Meitenei rokā bija mazs groziņš, līdz pusei pilns ar nezālēm, un viņa acīmredzot nupat bija beigusi ravēt platu atraitnīšu joslu. Džeks ievēroja, ka ari meitenes acis ir ļoti līdzīgas atraitnītēm, samtainas, maigas un tumšas, drīzāk violetas nekā zilas. Savā taisna griezuma pur- pursarkanajā linauduma kleitā viņa izskatījās gluži pēc atraitnītes,

Meitene lūkojās Džekā pa pusei aizkaitināta, pa pusei pārsteigta.

—     Piedodiet, — jauneklis sacīja. — Bet vai jūs nupat nekliedzāt?

—    Es? Nē, nekādā ziņā.

Viņas pārsteigums bija tik neviltots, ka Džeks jutās samulsis. Meitenes balss bija ļoti maiga un patīkama ar viegli ārzemniecisku intonāciju.

—     Bet droši vien jūs šo kliedzienu dzirdējāt, — viņš izsaucās. — Tas atskanēja tepat pavisam tuvu.

Meitene stīvi raudzījās jauneklī. — Nedzirdēju it neko.

Džeks savukārt platām acīm vērās meitenē. Bija pilnīgi neticami, ka viņa nebūtu dzirdējusi šo izmisīgo saucienu pēc palīdzības. Un tomēr viņas miers bija tik acīm redzams, ka jauneklim nevedās uzskatīt meiteni par meli.

—    Tas skanēja kaut kur gluži tuvu, — viņš neatlaidās. Meitene tagad lūkojās viņā ar aizdomām.

—    Kas tas bija par kliedzienu? — viņa vaicāja.

—     «Slepkavo — palīgā! Slepkavo!»

—    «Slepkavo — palīgā, slepkavo!» — atkārtoja meitene. — Kāds izspēlējis ar jums joku, monsieur. Ko te varētu slepkavot?

Džeks palūkojās apkārt, it kā neskaidri gaidīdams, ka ieraudzīs uz dārza celiņa līķi. Taču viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka dzirdētais kliedziens bijis reāls, nevis iedomu auglis. Viņš palūkojās augšup uz kotedžas logiem. Viss likās gluži kluss un mierīgs.

—    Vai gribat pārmeklēt mūsu māju? — strupi noprasīja meitene.

Viņa skatījās tik nepārprotami aizdomīgi, ka Džeks pagalam apjuka. Viņš aizgriezās.

—    Piedodiet, — viņš sacīja. — Droši vien kāds kliedzis kaut kur dziļāk mežā.

Jauneklis pacēla cepuri un devās projām. Palūkojies pār plecu, viņš redzēja, ka meitene mierīgi atsākusi ravēšanu.

Kādu brīdi viņš paklaiņoja pa mežu, nevarēdams tomēr atrast nekādas pazīmes, ka būtu noticis kas neparasts. Taču viņš bija nesatricināmi pārliecināts, ka patiešām dzirdējis kliedzienu. Galu galā viņš atmeta meklējumiem ar roku un aizsteidzās uz viesnīcu, lai ātri iekostu brokastis un, kā parasti, pēdējā mirklī noķertu vilcienu, kas aizgāja astoņos četrdesmit sešās. Sēdēdams kupejā, viņš mazliet mocījās sirdsapziņas pārmetumos. Vai viņam nebūtu tūlīt vajadzējis ziņot par dzirdēto policijai? Viņš to nebija darījis vienīgi atraitnīšu meitenes neticības pēc. Viņai nepārprotami ir aizdomas, ka Džeks fantazē — iespējams, ka policija domātu tāpat. Vai viņš pats ir pilnīgi drošs, ka dzirdējis kliedzienu?

Šobrīd viņš nebūt vairs nejutās tik pārliecināts kā iepriekš — tas ir dabiskais rezultāts mēģinājumiem atsaukt atmiņā izgaisušas izjūtas. t Vai tālumā bija kliedzis kāds putns un viņam mānīgi licies, ka tā ir sievietes balss?

So iedomu viņš tomēr nikni atvairīja. Tur bija klie

gusi sieviete, un viņš to bija dzirdējis. Viņš atcerējās, ka pirms kliedziena tieši palūkojies pulkstenī. Visticamāk, ka palīgā saucienu viņš dzirdējis septiņos divdesmit piecās minūtēs. Šis takts varētu noderēt policijai, ja… ja kaut ko atradis.

Tovakar, mājās braukdams, viņš nemiera pilns pārskatīja vakara laikrakstus, lai redzētu, vai tajos nav pieminēts, ka izdarīts noziegums. Taču nebija nekā, un viņš lāgā nezināja, vai jūt atvieglojumu vai vilšanos.

Nākamais rits bija lietains — tik lietains, ka spētu atvēsināt pat visdedzīgākā golfa spēlētāja iejūsmu. Džeks piecēlās pēdējā mirklī, steigā iekoda brokastis, skriešus metās uz vilcienu un atkal alkatīgi pētīja avīzes. Joprojām nekādu ziņu, ka būtu izdarīts kāds šaušalīgs atklājums. Vakara laikrakstos — tā pati aina.

Dīvaini, Džeks nodomāja, bet tā nu reiz ir. Varbūt sasodītie puišeli sarīkojuši mežā kādu spēli.

Nākamajā rīta viņš izgāja ārā jau agri. Iedams garām kotedžai, viņš, slepus pašķielēdams pa acu kaktiņu, redzēja, ka meitene atkal dārzā ravē. Acīmredzot tā viņa paradusi. Sitiens, ar kuru ievada bumbiņu spēļu laukumā, izdevās sevišķi labi, un Džeks cerēja, ka meitene to ievērojusi. Aizdzinis bumbiņu līdz tai vietai, no kuras vajadzēja sākt spēli, viņš palūkojās pulkstenī.

—    Tieši septiņi un divdesmit piecas minūtes, — viņš norūca. — Nez vai…

Vārdi sastinga lūpās. Aizmugurē atskanēja tas pats kliedziens, kas bija pārbiedējis viņu jau pirmo reizi. Sievietes balss, kas pauda drausmīgu izmisumu.

—    Slepkavo — palīgā, slepkavo!

Džeks metās atpakaļ. Atraitnīšu meitene stāvēja pie vārtiem. Viņa izskatījās nobijusies, un Džeks pieskrēja pie viņas, savas taisnības apziņā iesaukdamies: — Lai nu kā, šoreiz jūs dzirdējātl

Viņas plati ieplestajās acīs bija lasāmas dīvaini neizdibināmas jūtas, kas Džekam palika mīkla, taču jauneklis ievēroja, ka meitene, viņam tuvojoties, atraujas atpakaļ un pat atskatās uz māju, it kā grasītos meklēt tur patvērumu.

Nenovērsdama no jaunekļa skatienu, viņa papurināja galvu.

—    Nedzirdēju it neko, — viņa brīnīdamās sacīja.

Tas bija tikpat kā sitiens ar rungu pa pieri. Meitenes atklātība bija tik pārliecinoša, ka Džekam gribot negribot nācās noticēt. Taču nevarēja būt, ka viņš tikai iztēlojies — nevarēja būt — nevarēja būt… Viņš dzirdēja meiteni maigi, gandrīz līdzjūtīgi sakām:

—    Jūs esat kontuzēts, vai ne?

Vienā mirklī viņš saprata, kāpēc meitenes acīs bijušas lasāmas bailes, kāpēc viņa atskatījusies uz māju. Viņa domā, ka es slimoju ar kādu māniju.

Un tad kā auksta ūdens šalts viņu pārsteidza doma: vai meitenei taisnība? Vai viņš slimo ar kādu māniju? Šausmīgās domas vajāts, viņš pagriezās un aizkluburoja projām, neveltīdams meitenei ne vārda. Tā savukārt nolūkojās, kā viņš aiziet, nopūtās, nogrozīja galvu un atkal noliecās, lai turpinātu ravēšanu.

Džeks pūlējās izdomāt visu līdz galam. Ja es septiņos divdesmit piecās atkal dzirdēšu šo kliedzienu, viņš sev sacīja, tad būs skaidrs, ka mani vajā halucinācijas. Bet es to nedzirdēšu.

Cauru dienu viņš nervozēja un agri aizgāja gulēt, apņēmies nākamajā ritā visu pārbaudīt.

Kā šādos gadījumos varbūt ir dabiski, pusi nakts viņš pavadīja nomodā un galu galā aizgulējās. Pulkstenis rādīja septiņi un divdesmit minūtes, kad viņš izsteidzās no viesnīcas un skriešus metās uz golfa laukumu. Viņš saprata, ka septiņos divdesmit piecās nenokļūs liktenīgajā vietā, tomēr, ja balss būs vienkārša halucinācija, viņš to noteikti dzirdēs jebkur. Viņš turpināja skrējienu, neatraudams skatienu no pulksteņa rādītājiem.

Septiņi divdesmit piecas. No tālienes atlidoja kādas sievietes sauciena atbalss. Vārdus nevarēja atšķirt, tomēr Džeks bija pārliecināts, ka tas ir tas pats iepriekš dzirdētais kliedziens un atskan no tās pašas vietas kotedžas apkaimē.

Dīvainā kārtā šis fakts viņu iedrošināja. Beigu beigās tā varētu būt blēņošanās. Lai cik neticami šķistu, iespējams, ka viņu cenšas izjokot tā pati meitene. Viņš apņēmīgi izrieza krūtis un izņēma no somas nūju. Jāaizdzen bumbiņa pa dažām bedrītēm līdz kotedžai.

Meitene kā parasti bija dārzā. Šorīt viņa paskatījās augšup un, kad Džeks pacēla cepuri, pabikli atņēma labrītu. Pēc jaunekļa domām, viņa izskatījās vēl daiļāka nekā citas reizes.

—    Jauka diena, vai ne? — Džeks jautri izsaucās, lādēdams sevi, ka piezīme nenovēršami skan banāli.

—    Jā, patiešām jauka.

—     Droši vien dārzam tas nāk par labu.

Meitene mazliet pasmaidīja, un viņas vaigā iezīmējās valdzinoša bedrīte.

—    Ak vai, nē! Manām puķēm vajadzīgs lietus. Redziet, visas izslāpušas.

Džeks saprata viņas aicinošo rokas mājienu, pienāca pie zemā dzīvžoga, kas šķira dārzu no golfa laukuma, un palūkojās tam pāri uz puķēm.

—    Liekas spirgtas, — viņš neveikli piezīmēja, runājot juzdams, ka meitene pārlaiž viņam mazliet līdzjūtīgu skatienu.

—    Saule ir laba, vai ne? — viņa ievaicājās. — Puķes — tās vienmēr var apliet. Turpretī saule dod spēku un uzlabo veselību. Es redzu, ka monsieur šodien jūtas daudz labāk.

Viņas uzmundrinošais tonis Džeku sāpīgi aizvainoja. Nolādēts, viņš nodomāja. Šķiet, viņa mēģina mani ārstēt ar iedvesmu.

—    Esmu pilnīgi vesels, — viņš aizkaitināts sacīja.

—    Tad jau labi, — ātri un mierinoši atbildēja meitene.

Džeku pārņēma nepatīkamā apziņa, ka meitene viņam netic.

Viņš iesita bumbiņu vēl dažās bedrītēs un steidzās atpakaļ uz viesnīcu brokastīs. Ēzdams viņš pamanīja — un ne vairs pirmo reizi — ka viņu cieši vēro kāds vīrietis, kas sēdēja pie galda viņam blakus. Tas bija cilvēks vidējos gados ar enerģisku, pavēlniecisku seju. Viņam bija tumša, maza bārdiņa, ļoti caururbīgas pelēkas acis un nepiespiesta, pašpārliecināta izturēšanās, kas ierindoja viņu brīvo profesiju darbinieku augstākajā kategorijā. Džeks zināja, ka galda kaimiņa uzvārds ir Levingtons; jauneklis bija dzirdējis arī neskaidras baumas, ka šis cilvēks esot labi pazīstams speciālists medicīnā, taču, tā kā pats viņš Hārlistrītu[66] neapmeklēja, uzvārds viņam izteica maz vai neizteica neko.

Tomēr šorīt Džeks pavisam neapšaubāmi manīja, ka Levingtons viņu klusēdams vēro, un tas viņu mazliet biedēja. Vai noslēpumu viņa seja pauda tik skaidri, ka to redzēja visi? Vai profesionālais aicinājums Jāva šim cilvēkam noprast — kaut kas nav kārtībā ar viņa, Džeka, nerviem?

To iedomādamies, Džeks nodrebēja. Vai tā bija taisnība? Vai viņš tiešām jūk prātā? Vai tas viss ir halucinācija vai milzīga blēņošanās?

Un pēkšņi viņam iešāvās prātā ļoti vienkāršs paņēmiens, kā sevi pārbaudīt. Līdz šim viņš bija atradies golfa laukumā viens. Ja nu kāds cits atnāktu viņam līdzi? Tad notikumi varētu risināties trejādi. Balss varētu klusēt. Viņi varētu dzirdēt to abi. Vai… to varētu dzirdēt tikai viņš viens.

Tovakar viņš turpināja sava plāna īstenošanu. Cilvēks, ko viņš gribēja ņemt līdzi, bija Levingtons. Viņi viegli uzsāka sarunu — iespējams, ka gados vecākais bija gaidījis šādu aizsākumu. Bija skaidrs, ka viena vai otra iemesla pēc Džeks viņu interesēja. Jauneklis varēja pavisam viegli un dabiski ierosināt, lai abi pirms brokastīm mazliet paspēlētu golfu. Tika norunāts darīt to nākamajā rītā.

Viņi devās ārā mazliet pirms septiņiem. Bija lieliska diena, klusa un skaidra, bet ne pārāk karsta. Ārsts spēlēja labi, Džeks — gaužām slikti. Viņa prātu nodarbināja vienīgi gaidāmais kritiskais mirklis. Viņš visu laiku slepus vērās pulkstenī. Ap septiņiem divdesmit viņi sasniedza septītā sitiena vietu: starp to un bedrīti atradās kotedža.

Kad viņi devās garām, meitene kā parasti strādāja dārzā. Viņa nepacēla acis.

Abas bumbiņas gulēja laukumiņā: Džeka — blakus bedrītei, ārsta — drusku attālāk.

—    Vajadzētu veikties, — teica Levingtons. — Laikam jāpacenšas iesist.

Viņš noliecās, apsvērdams, kāds virziens jāizvēlas. Džeks stāvēja kā sastindzis, acis nenovērsdams no pulksteņa. Bija tieši septiņi divdesmit piecas minūtes.

Bumbiņa ātri aizripoja pa zāli, apstājās uz bedrītes malas, it kā pavilcinājās un tad iekrita iekšā.

—    Labs sitiens, — teica Džeks. Viņa balss svešādi aiz- čerkstējās. Viņš pabīdīja rokas pulksteni augstāk delmā un bezgala atvieglots nopūtās. Nekas nebija noticis. Burvība bija izgaisināta.

—    Ja jums nekas nav pretī mirkli uzgaidīt, — viņš sacīja, — man gribētos aizkūpināt pīpi.

Abi uz brīdi apstājās astotajā laukumiņā. Džeks piebāza un aizkūpināja pipi — lai gan viņš centās savaldīties, pirksti mazliet trīcēja. Šķita, ka no pleciem bija novēlies milzīgs smagums.

—           Ak tu tētīt, kāda šodien jauka diena, — viņš teica un, izjuzdams lielu atvieglojumu, apmierināts paraudzījās uz apkārtējo ainavu. — Turpiniet, Levington, jums jāsit.

Un tad tas atskanēja. Tieši tanī mirklī, kad ārsts izdarīja sitienu. Sievietes balss, augsta un izmisīga.

—    Slepkavo — palīgā! Slepkavo!

Pīpe izkrita Džekam no ļenganās rokas, viņš apsviedās apkārt tai virzienā, no kura lidoja skaņa, un tad apķēries sasprindzināts palūkojās biedrā.

Aizsargādams ar plaukstu acis no saules, Levingtons vēroja laukumu.

—           Drusku par vāju — manuprāt, tik tikko pārvarēja smilšu šķērsli.

Viņš nebija dzirdējis neko.

Likās, ka pagaule sagriežas un Džeks virpuļo tai līdzi. Stipri grīļodamies, viņš paspēra pāris soļu. Atguvies jauneklis ieraudzīja, ka guļ īsajā zālē un Levingtons noliecies viņam pāri.

—    Būs labi, neuztraucieties, neuztraucieties!

—    Kas ar mani notika?

—           Jūs paģībāt, jauno cilvēk — vai vismaz pārvarēm mēģinājāt to darrt.

—    Ak dievs! — Džeks ievaidējās.

—    Kas par nelaimi? Vai jūs kaut kas nomāc?

—           Es jums tūlīt pateikšu, taču vispirms gribētu jums kaut ko pavaicāt.

Ārsts aizkūpināja pīpi un iekārtojās uz uzbēruma. — Vaicājiet, ko vien gribat, — viņš mierinādams sacīja.

—    Pēdējās dienās jūs mani novērojāt. Kāpēc?

Levingtona acis mirkli samirkšķinājās.

—           Tas nu ir diezgan neērts jautājums. Bet, zināt, skatīties taču nevienam nav liegts.

—            Nemēģiniet no manis atkratīties. Es runāju nopietni. Kāpēc jūs to darījāt? Man ir svarīgs iemesls to zināt.

Levingtons kļuva nopietns.

—           Atbildēšu jums gluži vaļsirdīgi. Ievēroju, ka jums piemīt, visas tāda cilvēka pazīmes, kuru moka akūts nervu sasprindzinājums, un mani ieinteresēja, kas varētu būt šī sasprindzinājuma cēlonis.

—           To es varu jums viegli paskaidrot, — grīni noteica Džeks. — Es zaudēju prātu.

Viņš tīši apklusa, tomēr, tā kā šis paziņojums, šķiet, neizraisīja gaidīto interesi un apjukumu, atkārtoja to vēlreiz.

—    Es jums saku, ka zaudēju prātu.

—           Ļoti dīvaini, — nomurmināja Levingtons. — Patiešām Joti dīvaini.

Džeks jutās sašutis.

—           Laikam citu reakciju no jums velti gaidit. Ārstiem ir tik sasodīti bieza āda.

—           Nu, nu, mans jaunais draugs, jūs sperat ārā pirmo, kas pagadās uz mēles. Pirmkārt, lai gan man ir arsta diploms, es nedarbojos medicīnas laukā. Precīzi izsakoties, es neesmu ārsts — tas ir, es neārstēju fiziskās slimības.

Džeks vērīgi palūkojās Levingtonā.

—    Vai jūs ārstējat psihiskās slimības?

—           Jā, savā ziņā tā varētu sacīt. Es pats sevi dēvēju par dvēseļu ārstu.

—    AI

—           Es jaušu jūsu tonī nicību, tomēr mums jālieto kāds vārds, kas apzīmē aktīvo elementu, kuru var atdalīt no ķermeniskā apvalka, proti, miesas, un kurš spēj pastāvēt neatkarīgi no tās. Redzat, jauno cilvēk, jāpanāk vienošanās ar dvēseli; dvēsele nav tikai reliģisks termins, ko izgudrojuši garīdznieki. Taču mēs sauksim to par garu vai par zemapziņas «es», vai kādā citā vārdā, kas jums tik labāk. Nupat jūs apvainojāties par manu toni, taču es varu apliecināt: man patiešām šķita dīvaini, ka jūs, tāds līdzsvarots un pilnīgi normāls jauneklis, mokāties maldīgos priekšstatos, ka zaudējat prātu.

—    Es patiešām esmu vājprātīgs. Galīgi jucis.

—    Piedodiet manus vārdus, bet es jums neticu.

—    Mani moka halucinācijas.

—    Pēc pusdienām?

—    Nē, no rīta,

—           Nevar būt, — teica ārsts, aizkūpinādams izdzisušo pīpi.

—           Es jums saku: es dzirdu kaut ko tādu, ko neviens cits nedzird.

—           Viens cilvēks no tūkstoša redz Jupitera mēnešus. Tāpēc ka pārējie deviņsimt deviņdesmit deviņi tos nespēj saskatīt, nav pamata apšaubīt, ka Jupitera satelīti pastāv, un, dabiski, nav pamata saukt šo tūkstošo cilvēku par ārprātīgu.

—    Jupitera satelīti ir zinātniski pārbaudīts fakts.

—           Ir pilnīgi iespējams, ka šāsdienas halucinācijas varēs pierādīt ar rītdienas zinātniskiem faktiem.

Par spīti neticībai Levingtona lietišķā izturēšanās atstāja uz Džeku iespaidu. Viņš jutās neizmērojami atvieglots un uzmundrināts. Ārsts kādu brrdi viņu uzmanīgi vēroja un tad palocīja galvu.

—    Nu, re, tā ir labāk, — viņš sacīja. — Diemžēl jūs, jaunie puiši, esat stingri pārliecināti, ka ārpus jūsu pašu filozofijas nevar pastāvēt it nekas, un, ja nu kāds notikums izsit jūs no šīs filozofijas uzbūvētajām ierastajām sliedēm, jūs nobīstaties. Paklausīsimies, kāds pamats jums ir uzskatīt, ka jūs jūkat prātā, un izlemsim, vai pēc tam jūs bāzt trakonamā vai ne.

Džeks pārstāstīja visu notikumu virkni tik patiesīgi, cik vien jaudāja.

—    Es tikai nesaprotu, — viņš pabeidza, — kāpēc šorīt kliedziens atskanēja pusastoņos — piecas minūtes vēlāk.

Levingtons brīdi padomāja. Tad viņš pavaicāja:

—    Cik patlaban rāda jūsu pulkstenis?

—    Bez ceturkšņa astoņi, — atteica Džeks, pamezdams skatienu uz laikrādi.

—    Tad tas ir gluži vienkārši. Manējais rāda bez divdesmit astoņi. Jūsu pulkstenis ir piecas minūtes ātrāks. Tas ir ļoti interesants un svarīgs punkts … man. Faktiski tas ir nenovērtējami svarīgs.

—    Kādā ziņā?

Džeks sāka just interesi.

—     Nu, visvieglāk saprotamais izskaidrojums varētu būt tāds: pirmajā rītā jūs patiešām dzirdējāt šādu kliedzienu — varbūt tas bija joks, varbūt ne. Nākamajos rītos jūs suģestējāt sevi, ka dzirdat to tieši tajā pašā laikā.

—    Es noteikti zinu, ka to nedarīju.

—    Protams, jūs nedarījāt to apzināti, taču zemapziņa, redzat, izspēlē ar mums dīvainus jokus. Bet, lai kā arī būtu, šis izskaidrojums neiztur kritiku. Ja tā būtu suģestija, jūs būtu dzirdējis kliedzienu septiņos divdesmit piecās pēc jūsu pulksteņa un nemūžam ne tad, kad šis laiks, pēc jūsu domām, bija jau garām.

—    Nu, un ko tad tādā gadījumā lai domā?

—     Nu — tas ir skaidrs, vai ne? Šis sauciens pēc palīdzības ieņem izplatījumā pilnīgi noteiktu vietu un laiku. Vieta ir šīs kotedžas apkaime un laiks — septiņi divdesmit piecas minūtes.

—    Jā, bet kāpēc lai to dzirdētu tieši es? Es neticu spokiem un citām okultām parādībām — gariem, kas klauvē, un visam pārējam. Kāpēc lai šo sasodīto kliedzienu dzirdētu es un neviens cits?

—    Al To mēs patlaban nevaram pateikt. Ir savādi, ka daudzi vislabākie mediji ir pārliecināti skeptiķi. Ar mirušo gara izpausmēm nebūt nestājas sakaros cilvēki, kurus interesē okultas parādības. Ir ļaudis, kas redz un dzird to, ko citi neredz un nedzird — mēs nezinām, kāpēc, un deviņas reizes no desmitām šie indivīdi negrib to ne redzēt, ne dzirdēt, būdami pārliecināti, ka viņiem rādās halucinācijas — tieši tā, kā pārliecināts bijāt arī jūs. Tas ir tāpat kā ar elektribu. Dažas vielas ir labi vadītāji, un ilgu laiku mēs nezinājām, kāpēc, un bijām spiesti apmierināties vienīgi ar konstatējamo faktu. Mūsdienās mēs zinām, kāpēc. Bez šaubām, pienāks laiks, kad mēs zināsim, kāpēc jūs šo kliedzienu dzirdat un mēs ar meiteni ne. Redzat, visu nosaka dabas likumi — patiesībā pārdabisku parādību nav. Izzināt likumus, kas noteic tā saucamās psihiskās parādības, būs grūts darbs — taču te palīdz katrs sīkums.

—    Bet ko tad lai es daru? — vaicāja Džeks.

Levingtons klusi iesmējās.

—    Redzu, ka esat praktisks. Jūs, jaunais draugs, paēdī- sit, kārtīgas brokastis un dosities uz Sitiju, vairs nelau- zīdams galvu par problēmām, kuras nesaprotat. Es turpretī paokšķerēšu un palūkošos, ko iespējams uzzināt par kotedžu, kas atrodas mums aizmugurē. Varu gandrīz apzvērēt, ka noslēpums saistās ar šo māju.

Džeks piecēlās kājās.

—    Labs ir, ser, esmu ar mieru, bet man šķiet…

—    Jā?

Džeks neveiklības sajūtā nosarka.

—     Esmu pārliecināts, ka meitenei taisnība, — viņš nomurmināja.

Levingtons izskatījās uzjautrināts.

—    Jūs tak man neteicāt, ka viņa ir skaista! Nu, galvu augšā, noslēpumam ir sakars ar to, kas noticis pirms viņas ierašanās.

Džeks tovakar atbrauca mājās, burtiski, degdams ziņkārē. Tagad viņš akli uzticējās Levingtonam. Ārsts bija uztvēris notikušo tik dabiski, izturējies tik lietišķi un mierīgi, ka Džeku šī nostāja krietni vien ietekmēja.

Nonācis lejā pusdienās, jauneklis atrada jauno draugu gaidām viņu vestibilā. Ārsts ierosināja, lai abi ieturētu maltiti kopā pie tā paša galda.

—    Vai jaunas ziņas, ser? — Džeks kāri noprasīja.

—     Man izdevās savākt faktus par Viršu kotedžas vēsturi. Sākumā tur dzivojis kāds vecs dārznieks ar sievu. Vecais virs nomiris, un sieva pārcēlusies pie meitas. Tad māju ieguvis savā īpašumā kāds celtnieks, loti veiksmīgi modernizējis un pārdevis naudīgam Silijas vīram, kas izmantojis to nedēļas nogalēs. Apmēram pirms gada viņš pārdevis kotedžu kādam laulātam paiim, vārdā Tērneriem — misteram un misis Tērneriem. No visa dzirdētā noprotu, ka viņi laikam bijuši diezgan savādi cilvēki. Viņš bijis anglis, viņa sieva — kā visi uzskatījuši, pa pusei krieviete, kam piemitis apbrīnojams, svešāds skaistums. Viņi dzīvojuši ļoti klusu, ne ar vienu nesagājušies un reti rādījušies ārpus kotedžas dārza. Vietējie baumotāji melš, ka v>ņi no kaut kā baidījušies — tomēr es nedomāju, ka tam var ticēt.

Un tad kādu dienu viņi pēkšņi aizceļojuši: agri no rīta aizbraukuši un tā arī nav atgriezušies. Nekustamo īpašumu aģenti saņēmuši no mistera Tērnera vēstuli, tā bijusi rakstīta no Londonas un saturējusi norādījumu pēc iespējas ātrāk māju pārdot. Mēbeles laistas izsolē, un pašu kotedžu nopircis kāds misters Moleverers. Viņš tur nodzīvojis, burtiski, divas nedējas… tad ievietojis laikrakstos sludinājumu, ka izīrē namu ar visām mēbelēm. Tagadējie iemītnieki esot kāds franču profesors, kas slimojot ar tuberkulozi, un viņa meita. Viņi tur nodzīvojuši tieši desmit dienas.

Džeks to uzklausīja, neteikdams ne vārda.

—    Neredzu, ka tas mūs tuvinātu atrisinājumam, — viņš beidzot noteica. — Kā jums šķiet?

—    Man Joti gribētos uzzināt vairāk par Tērneriem, — Levingtons mierīgi sacīja. — Iegaumējiet, ka viņi aizbraukuši ļoti agri no rīta. Cik varu noprast, īstenībā neviens nav redzējis viņus aizbraucam. Misters Tērners kopš tā laika ir redzēts — taču nespēju atrast nevienu, kas būtu saticis arī misis Tērneri.

Džeks nobāla.

—    Nevar būt… jūs taču nedomājat…

—    Neuztraucieties, jaunais draugs. Cilvēks, kas stāv uz nāves sliekšņa… un it īpaši uz vardarbīgas nāves sliekšņa … Joti spēcīgi ietekmē apkārtējo vidi. Vide var manāmi absorbēt šo ietekmi, pārraidot to savukārt uz piemēroti noskaņotu uztvērēju — šajā gadījumā uz jums.

—    Bet kāpēc uz mani? — Džeks dumpīgi noburkšķēja. — Kāpēc ne uz kādu, no kura varētu būt kāds labums?

—     Jūs uzskatāt šo spēku par saprātīgu un mērķtiecīgu, nevis par aklu un mehānisku. Es pats neticu ar cilvēku pasauli saistītiem gariem, kas rādās kādā vietā ar īpašu nodomu. Taču tas, ko es atkal un atkal esmu redzējis, līdz nespēju gandrīz vai ticēt, ka tā būtu tīra sagadīšanās, ir akla tieksme pēc taisnības — kaut kādu aklu spēku slēpta virzība, kas vienmēr neskaidri pūlas sasniegt šo mērķi…

Ārsts sapurinājās — it kā nomezdams uzmācīgu domu, kas nodarbina prātus, un pagriezās pret Džeku, aši uzbūris lūpās smaidu.

—    Liksim šo tematu mierā — vismaz šovakar, — viņš ierosināja.

Džeks labprāt piekrita, taču izmest dzirdēto pašam no galvas, izrādījās, nebija tik viegli.

Nedēļas nogalē viņš cītīgi ņēmās iztaujāt apkārtējos iedzīvotājus, taču daudz vairāk par ārsta saklaušināto neuzzināja. Viņš bija pavisam pārtraucis pirms brokastīm spēlēt golfu.

Nākamais ķēdes loceklis uzradās no negaidītas puses. Kādu dienu Džeks, atgriezies mājās, izdzirda, ka viņu gaidot jauna dāma. Jauneklim par milzīgu pārsteigumu tā izrādījās meitene no dārza — atraitnīšu meitene, kā viņš allaž to klusībā dēvēja. Viņa bija ļoti uztraukusies un apjukusi.

—    Vai piedosit man, monsieur, ka nāku jūs tā meklēt? Bet es gribu jums kaut ko teikt… es …

Viņa nedroši palūkojās apkārt.

—     Nāciet te, — Džeks tūdaļ attrauca, ievezdams meiteni patlaban tukšajā dāmu viesistabā — patumšā telpā ar daudzām sarkana plīša mēbelēm. — Sēdieties, mis… mis…

—    Maršo, monsieur, Felise Maršo.

—    Sēdieties, mademoiselle Maršo, un pastāstiet man visu.

Felise paklausīgi apsēdās. Šodien viņa bija ģērbusies tumšzaļā kleitā, kas vairāk kā jebkad izcēla lepnās, mazās sejiņas skaistumu un pievilcību. Apsēžoties viņai blakus, Džeks juta sirdi iepukstamies straujāk.

«Eņģelis,» domāja mīlestības apmulsinātais jauneklis. «Viņa ir brīnišķīga.» Taču ārēji viņš saglabāja lietišķa un uzmanīga klausītāja izskatu.

—    Sīs valodas par spokiem… pēc manām domām, ir muļķības… tas ir, kopš četrām dienām gan tā vairs nav. Monsieur, jau četras naktis pēc kārtas man rādās viens un tas pats sapnis. Redzu stāvam kādu dāmu — viņa ir skaista, slaida, ļoti gaišiem matiem. Rokās viņa tur zilu porcelāna krūzi. Viņa ir nelaimīga — ārkārtīgi nelaimīga un visu laiku stāv, pastiepusi krūzi pret mani, it kā gribētu, lai es ar to kaut ko daru. Bet, ak vai! Viņa nespēj runāt, un es… es nezinu, ko viņa lūdz. Tāds bija šis sapnis pirmajās divās naktis, taču aizviņnakt notika kas vairāk. Viņa un zilā krūze izgaisa, un es dzirdēju viņu iekliedzamies — es zinu, ka tā ir viņas balss, jūs saprotat — un, ai! Monsieur, vārdi, ko viņa kliedz, ir tādi, kādus jūs teicāt man torīt. «Slepkavo — palīgā! Slepkavo!» Es atmostos šausmās, es saku sev — tas ir ļauns sapnis, dzirdētie vārdi ir nejauši. Taču vakarnakt sapnis atkārtojās. Monsieur, kas tas ir? Jūs arī dzirdējāt. Ko lai mēs darām?

Felise izskatījās pārbiedēta. Viņa žņaudzīja mazās rokas un lūdzoši lūkojās uz Džeku. Jauneklis patiesībā jutās noraizējies, taču tēlotā bezrūpībā izmeta:

—    Viss kārtībā, mademoiselle Maršo. Nav ko uztraukties. Pateikšu jums, ko gribētu, lai jūs darāt, ja neiebil- disit. Proti, atkārtojiet visu, ko stāstījāt, kādam manam draugam, kas šeit apmeties, — ārstam Levingtonam.

Felise piekrita, un Džeks devās meklēt Levingtonu. Pēc dažām minūtēm viņš ārsta pavadībā atgriezās atpakaļ.

Kamēr Džeks steidzīgi abus sapazīstināja, Levingtons meiteni vērīgi pētīja. Izmetis dažus mierinošus vārdus, viņš drīz vien panāca, ka Felise pārvarēja kautrību, un tad savukārt uzmanīgi uzklausīja viņas stāstu.

—    Ļoti savādi, — viņš sacīja, kad meitene bija beigusi. — Vai esat pastāstījusi to arī tēvam?

Felise papurināja galvu.

—    Man negribējās sagādāt viņam raizes. Viņš joprojām ir ļoti slims … — viņas acis pildījās asarām — … es nestāstu viņam neko, kas varētu viņu uztraukt vai uzbudināt.

—    Saprotu, — laipni teica Levingtons. — Un priecājos, ka jūs atnācāt pie mums, mademoiselle Maršo. Hārting- tonam, kā jūs zināt, atgadījies kaut kas līdzīgs. Manuprāt, var sacīt, ka nu mēs esam uz īstajām pēdām. Vai jums varbūt ir vēl kas stāstāms?

Felise ātri sakustējās.

—     Protams! Kāda es esmu muļķel Tas taču ir pats galvenais. Skatieties, monsleur, to es atradu pie kādas bufetes dibensienas, kur tas bija aizslīdējis aiz plaukta.

Viņa pastiepa pret abiem vīriešiem nosmulētu zīmēšanas papīra lapu, uz kuras diezgan nevīžīgi ūdens krāsās bija attēlota kāda sieviete. Darbs bija vienkāršs smērējums, taču līdzība droši vien gluži laba. Skicē bija redzama slaida, gaišmataina sieviete, kuras sejā paudās kaut kas gandrīz vai netverami ārzemniecisks. Viņa stāvēja pie galda, uz kura atradās zila porcelāna krūze.

—     Es to uzgāju - tikai šorīt, — Felise paskaidroja. — Munsieur le docteur, sievieti ar šo seju es redzēju sava sapni, un krūze arī izskatās tieši tāda.

—    Neparasti, — piezīmēja Levingtons. — Noslēpuma atslēga acīmredzot meklējama zilajā krūzē. Man rādās, ka tas ir ķīniešu darbs, iespējams, ļoti sens. Šķiet, ka uz tās ir īpatnējs, reljefs raksts.

—    Tā ir izgatavota Ķīnā, — pavēstīja Džeks. — Tieši tādu esmu redzējis sava tēvoča kolekcijā — zināt, viņš ir dedzīgs Ķīnas porcelāna kolekcionārs, un es atceros, ka nesen ievēroju tieši tādu trauku.

—     Ķīnas krūze, — prātoja Levingtons. Viņš brīdi padomāja, tad pēkšņi pacēla galvu, un viņa acis iedzirk- stījās savādas uguntiņas. — Hārtington, cik ilgi šī krūze ir jūsu tēvoča īpašumā?

—    Cik ilgi? Patiešām nezinu.

—    Padomājiet! Vai viņš pircis to pēdējā laikā?

—    Nezinu.., jā. Kad tagad padomāju, tad, manuprāt, tā bija gan. Es pats par porcelānu sevišķi neinteresējos, taču atceros, ka viņš rādīja man savus «jaunākos ieguvumus», un krūze bija viens no tiem.

—     Vai kopš tā laika pagājis mazāk par diviem mēnešiem? Tērneri aizbraukuši no Viršu kotedžas tieši pirms diviem mēnešiem.

—    Jā, manuprāt, divi mēneši vēl nav pagājuši.

—    Vai jūsu tēvocis reizēm piedalās izpārdošanas uz laukiem?

—    Viņš vienmēr braukā uz izpārdošanām.

—    Tad nav nekas neiespējams, ja pieļausim, ka viņš nopircis šo konkrēto porcelāna priekšmetu Tērneru mantas izpārdošanā. Dīvaina sagadīšanās — vai arī varbūt tas, ko es dēvēju par aklu tiekšanos pēc taisnības. Hār- tington, jums tūdaļ jāuzzina no sava tēvoča, kur viņš šo krūzi pircis.

Džeks sašļuka.

—    Tas diemžēl nav iespējams. Tēvocis Džordžs aizbrauca uz Eiropu. Es pat nezinu, kur viņam rakstīt.

—    Cik ilgi viņš būs projām?

—    Vismaz trīs nedēļas vai mēnesi.

Iestājās klusums: Felise sēdēja, nobažījusies lūkodamās te uz vienu, te otru.

—    Vai mēs neko nevarētu pasākt? — viņa bikli ievaicājās.

—    Jā, kaut ko varētu gan, — Levingtons sacīja apvaldītā satraukumā. — Varbūt tas ir neparasti, taču, pēc manām domām, tam būs panākumi. Hārtington, jums jādabū šī krūze. Atnesiet to šurp, un, ja niademoiselle atļaus, mēs pavadīsim nakti Viršu kotedžā, paņēmuši līdzi zilo trauku.

Džeks manīja, ka viņam pār muguru pārskrien šermuļi. — Kā jums šķiet, kas notiks? — viņš nemierīgi jautāja.

—    Man nav ne mazākās jausmas — bet es no tiesas ticu, ka mēs noslēpumu atklāsim un piespiedīsim rēgu atgriezties kapā. Ļoti iespējams, ka krūzei ir divkāršs dibens un starptelpā ir kaut kas noslēpts. Ja mēs sakarus ar garu nespēsim nodibināt, vajadzēs likt lietā pašiem savu atjautību.

Felise sakrustoja pirkstus kā lūgšanā. — Tā ir brīnišķīga doma, — viņa iesaucās.

Viņas acis staroja sajūsmā. Džeks nebūt nejutās tik sajūsmināts — patiesībā viņš sirdī bija gauži pārbijies, taču neparko nebūtu atzinies bailēs Felises klātbūtnē. Ārsts izturējās tā, it kā viņa ierosinājums būtu pilnīgi dabisks.

—    Kad jūs varat dabūt krūzi? — vaicāja Felise, pagriezdamās pret Džeku.

—    Rīt, — jauneklis negribīgi atbildēja.

Tagad bija jāiet līdz galam, taču atmiņas par neprātīgo palīgā saucienu, kas bija vajājušas viņu ik rītu, nu vajadzēja bez žēlastības aizgaiņāt un, cik iespējams, izmest no piata.

Otrās dienas vakarā viņš aizgāja uz tēvoča māju un paņēma vajadzīgo krūzi. Atkal to redzēdams, jauneklis jutās vairāk kā jebkad pārliecināts, ka tā ir tā pati, kas redzama ūdenskrāsu zīmējumā, tomēr, lai cik rūpīgi viņš to apskatīja, nekur nemanīja ne mazākās pazīmes, ka traukā varētu atrasties kāda slēptuve.

Pulkstenis rādīja vienpadsmit, kad viņš ar Levingtonu ieradās Viršu kotedžā. Felise abus jau gaidija un klusu atvēra durvis, pirms viņi paspēja pieklauvēt.

—    Nāciet iekšā, — viņa čukstēja. — Tēvs augšstāva guļamistabā ir aizmidzis, un mums nevajadzētu viņu modināt. Es jums uzvārīju kafiju šeit.

Viņa ieveda abus mazā, mājīgā dzīvojamā istabā. Uz restēm bija uzlikta spirta lampiņa, un meitene pārliecās tai pāri, sagatavodama abiem smaržīgu kafiju.

Tad Džeks iztina no daudzajiem papīriem Ķīnas krūzi. To ieraugot, Felisei aizrāvās elpa.

—    Jā gan, jā gan, — viņa dedzīgi iesaucās. — Tā ir tā pati — es to tūlīt pazītu.

Pa to laiku Levingtons veica pats savus priekšdarbus. Viņš aizvāca no kāda maza galdiņa visu sīkplastiku un nolika galdiņu istabas vidū. Tam apkārt viņš novietoja trīs krēslus. Tad, paņēmis no Džeka zilo krūzi, viņš nostatīja to galda vidū.

—    Nu, — viņš sacīja, — mēs esam gatavi. Nodzēsiet lampas, un sēdēsim ap galdu tumsā.

Pārējie divi viņam paklausīja. No tumsas atkal atskanēja Levingtona balss.

—     Nedomājiet ne par ko — vai ari domājiet par visu. Nepūlieties ietekmēt savu domu gaitu. Varbūt vienam no mums ir medija spējas. Ja tā būs, tad šis cilvēks slīgs transā. Iegaumējiet, ka nav ko baidīties. Izmetiet bailes no sirds un it kā ļaujieties straumei…

Viņa balss aprāvās, un iestājās klusums. Ritēja mirklis pēc mirkļa, šķita, ka klusums pildās ar gaidāmajiem notikumiem. Levingtonam jau bija loti viegli sacīt: «Izmetiet no sirds bailes!» Un Džeks gandrīz varēja galvot, ka Felise jūtas tāpat. Pēkšņi viņš izdzirda meitenes balsi — klusu un izbiedētu. <,

—    Notiks kaut kas drausmīgs. Es to jūtu.

—    Izmetiet bailes no sirds, — teica Levingtons. — Neturieties pretī gara klātbūtnei.

Šķita, ka tumsa sabiezē vēl vairāk un klusums izjūtams manāmāk. Un arvien tuvāk un tuvāk nāca nenosakāmu draudu jausma.

Džeks juta, kā aizžņaudzas rīkle … kā viņš smok … un kā tuvojas kaut kas šaušalīgs … •

Un tad krīze bija pāri. Viņš peldēja… peldēja pa straumi… plaksti aizvērās … miers … tumsa …

Džeks viegli sakustējās. Galva bija smaga … smaga kā svins. Kur viņš atrodas?

Saule … putnu dziesmas … Viņš gulēja, lūkodamies debesīs.

Tad viņš visu atcerējās. Spiritisma seansu. Mazo telpu. Felisi un ārstu. Kas noticis?

Džeks piecēlās sēdus, galvā nepatīkami pulsēja asinis. Palūkojies apkārt, viņš redzēja, ka gul mazā birzī netālu no kotedžas. Tuvumā neviena nebija. Jauneklis izvilka pulksteni. Viņam par izbrīnu tas rādīja pusvienu.

Džeks ar pūlēm uzslējās augšā un, cik ātri vien kājas nesa, skrēja uz kotedžu. Droši vien Felise ar ārstu izbijušies, ka viņš, Džeks, nemostas no transa, un iznesuši svaigā gaisā.

Piedrāzies pie kotedžas, viņš skaļi pieklauvēja pie durvīm. Taču atbildes nebija, un nemanīja ari nekādu dzīvības zīmju. Droši vien viņi aizgājuši meklēt palīdzību. Vai arī — Džeks sajuta, ka viņu pārņem kaut kādas dīvainas bailes. Kas iepriekšējā naktī bija noticis?

Cik ātri vien spēdams, viņš aizsteidzās atpakaļ uz viesnīcu. Viņš patlaban gatavojās apvaicāties kancelejā, kad uzmanību novērsa spēcīga dunka ribās, kura viņu gandrīz nogāza no kājām. Sašutis pagriezies, viņš ieraudzīja vecu, sirmu džentlmeni, kas sprauslāja smieklos.

—     Negaidīji, puisīt! Negaidīji mani, vai ne? — cilvēks noprasīja.

—    Nūjā, tēvoci Džordž, domāju, ka tu esi aiz trejde- viņām jūrām un kalniem … kaut kur Itālijā.

—     Ā! Bet es neesmu. Vakarvakarā ierados Doverā. Nospriedu, ka, braukdams uz pilsētu, pa ceļam apstāšos šeit, lai satiktu tevi. Un ko es redzu? Visu nakti tu neesi mājās! Ir nu gan jauki…

—    Tēvoci Džordž, — Džeks stingri pārtrauca veco vīru, — man tev jāpastāsta kaut kas pavisam neparasts.

Un viņš visu izstāstīja.

—    Un dievs vien zina, kas ar viņiem noticis.

Tēvocis, šķiet, nebija tālu no triekas lēkmes.

— Krūze, — viņš galu galā ar pūlēm izgrūda. — Zilā krūze! Kas ir ar to?

Džeks nesapratnē stīvi vērās tēvocī, taču vārdu straume, kas nākamajā mirklī gāzās pār viņu, viesa zināmu skaidrību.

—           Mingu1 laikmeta mākslas darbs … vienreizīgs … manas kolekcijas dārgums … vismaz desmittukstoš mārciņu vērts … piedāvājums no Hogenhaimera, amerikāņu miljonāra… vienīgais visā pasaulē. — Pie joda, puika, ko tu esi izdarījis ar manu zilo krūzi?

Džeks metās uz kanceleju. Jāatrod Levingtons! Jaunā kancelejas darbiniece vēsi pavērās jauneklī.

—           Dakteris Levingtons vēlu naktī aizbrauca — ar mašīnu. Viņš jums atstāja zīmīti.

Džeks atplēsa aploksni. Zīmīte bija īsa un lietišķa.

«Mans dārgais jaunais draugs!

Vai pārdabisko parādību pilnā diena ir garām? Ne gluži — īpaši ja to puķaini attēlo jaunos zinātniskos terminos. Vissirsnīgākie sveicieni no Felises, slimā tēva un manis paša. Mums ir divpadsmit stundu liels handikaps, ar to vajadzētu pilnīgi pietikt.

Vienmēr jūsu Ambrozs Levingtons, Dvēseļu ārsts.»

NELAIMES GADĪJUMS

— Un es jums saku — tā ir tā pati sieviete — tur nav ne mazāko šaubu!

Kapteinis Heidoks palūkojās sava drauga dedzīgajā, aizrautīgajā sejā un nopūtās. Savā garajā, uz jūras aizvadītajā mūžā vecais kapteinis bija iemācījies nebāzt degunu darīšanās, kas uz viņu neattiecās. Viņa draugam īvensam, bijušajam kriminālmeklēšanas nodaļas inspektoram, bija citāds pasaules uzskats. «Jārīkojas saskaņā ar saņemto informāciju» — tā viņa moto bija skanējis karjeras sākumā, un viņš to bija tiktāl papildinājis, ka informāciju atrada pats. Inspektors оvenss bija bijis ļoti veikls un attapīgs ierēdnis, kas taisnīgi nopelnījis savu paaugstinājumu. Pat tagad, pēc aiziešanas pensijā no policijas dienesta un apmešanās lauku kotedžā, par ko viņš mūždien bija sapņojis, viņa profesionālais instinkts joprojām nebija rimis.

—    Sejas es aizmirstu visai reti, — viņš pašapmierināts atkārtoja. — Misis Entonija — jā, tā noteikti ir misis Entonija. Kad .jūs sacījāt «misis Meroudina», es viņu tūlīt pazinu.

Kapteinis Heidoks nemierīgi sagrozījās. Meroudīni bija viņa tuvākie kaimiņi, ja neskaitīja pašu Ivensu, un šī misis Meroudīnas identificēšana ar kāda cause cйlиbre kādreizējo varoni viņu sāpināja.

—    Tas bija tik sen, — viņš vārgi iebilda.

—    Pirms deviņiem gadiem, — precīzi kā vienmēr teica оvenss. — Pirms deviņiem gadiem un trim mēnešiem. Vai atceraties šo prāvu?

—    Gaužām neskaidri.

—    Izrādījās, ka Entonijs lietojis arsēniku, — - teic i īvenss, — tāpēc sievu attaisnoja.

—    Nu, un kāda iemesla pēc lai to nedarītu?

—    Nekāda. Vienīgais spriedums, ko uz liecību pamata vispār varēja pasludināt. Absolūti pareizs.

—    Tad jau viss kārtībā, — sacīja Heidoks. — Un es nesaprotu, par ko mēs uztraucamies.

—    Kurš uztraucas?

—    Man likās, ka jūs.

—    It nemaz.

—     Nu, tad tas ir beigts un nobungāts, — rezumēja kapteinis. — Ja misis Meroudīnu kādreiz mūžā piemeklējusi nelaime un viņa tiesāta par slepkavību un attaisnota …

—    Attaisnošanu parasti neuzskata par nelaimi, — iestarpināja оvenss.

—    Jūs zināt, ko es gribu teikt, — aizkaitināts sacīja kapteinis Heidoks. — Ja nabaga dāmai bijis sirdi plosošs pārdzīvojums, tad mums tas nav atkal jāizvelk dienas gaismā, vai ne?

Ivenss neatbildēja.

—           Paklau, Ivens! Jūs taču nupat teicāt, ka daina bijusi nevainīga.

—           Es neteicu, ka viņa bija nevainīga. Es teicu, ka viņu attaisnoja.

—    Tas ir tas pats.

—    Ne vienmēr.

Kapteinis Heidoks, kas bija grasījies izdauzīt pipi pret krēsla malu, apstājās un ar vērīgu sejas izteiksmi izslējās taisni.

—           Vai re, vai re, — viņš teica. — Tātad vējš pūš no tās puses, ko? Jūs uzskatāt, ka viņa nav bijusi nevainīga?

—           Tieši tā es neteiktu. Gluži vienkārši — es nezinu. Entonijs bija pieradis lietot arsēniku. Sieva viņam to pirka. Kādu dienu viņš aiz pārskatīšanās iedzēra pārāk lielu devu. Vai tā bija viņa paša vai sievas kļūda? To neviens nevarēja pateikt, un zvērinātie visai pamatoti ierosināja pierādījumu trūkuma dēļ misis Entoniju attaisnot. Tas viss bija gluži pareizi, un es tur nesaskatu nekādas vainas. Tomēr … zināt gan man gribētos.

Kapteinis Heidoks atkal pievērsa uzmanību pīpei.

—           Nu, — viņš omulīgi noteica, — tā nav mūsu darīšana.

—    Par to es neesmu tik drošs.

—     Bet katrā ziņā …

—           Uzklausiet mani kādu mirkli. Atcerieties, šis Me- roudīns vakai vakaiā, ņeindamies savā laboratorijā ar eksperimentiem …

—           Jā. Viņš minēja Mārša testu arsēnika noteikšanai1 . Sacīja, ka jūs to labi zināšot… tas esot jūsu specialitātē … un iesmējās. Viņš to nebūtu teicis, ja viņam kaut mirkli būtu iešāvies prātā …

īvenss viņu pārtrauca.

—           Pēc jūsu domām, viņš to nebūtu sacījis, ja zinātu. Cik ilgi viņi ir precējušies… jūs laikam man teicāt, ka sešus gadus? Esmu ar mieru derēt uz nezin ko: Meroudī- nam nav ne jausmas, ka viņa sieva ir kādreiz bēdīgi slavenā misis Entonija.

—           Un no manis viņš to nekādā ziņā neuzzinās, — stīvi noteica kapteinis Heidoks.

Ivenss nepievērsa šie vārdiem uzmanību un turpināja:

* Eksperiments, ko Izdara kriminālmeklēšanas procesā.

—    Jūs mani nupat pārtraucāt. Pēc Mārša testa Merou- dīns sakarsēja mēģenē kādu vielu, izšķidināja metāliskās nogulsnes ūdeni un tad atduļķoja tās, pievienodams sudraba nitrātu. Tas bija hlorātu tests. Vienkāršs, nepretenciozs mazs tests. Bet kādā grāmatā, kas atvērta gulēja uz galda, es nejauši izlasīju šādus vārdus: «Sērskābes iedarbībā hlorāti izdala CI204. Ja to karsē, notiek spēcīgas eksplozijas, tāpēc maisījums jāuzglabā vēsumā un jālieto tikai mazos daudzumos».

Heidoks platām acīm vērās draugā.

—    Nu, un kāda tam nozīme?

—    Proti, šāda. Ari manā specialitātē izdara testus — testus, vai nav notikusi slepkavība. Tiek summēti fakti — tos liek svaru kausos un pēc tam, kad atskaitīti liecinieku aizspriedumi un parastās neprecizitātes, analizē atlikumu. Taču ir vēl viens slepkavību tests — tests, kas ir diezgan precīzs, bet krietni vien… bīstams! Slepkava reti kad apmierinās ar vienu noziegumu. Laikam ritot un aizdomām norimstot, viņš izdara nākamo. Tiek pieķerts cilvēks … bet vai viņš ir noslepkavojis savu sievu vai ne? Varbūt pierādījumi pret viņu neizskatās sevišķi pārliecinoši. Ielūkojieties viņa pagātnē — ja konstatēsit, ka viņam bijušas vairākas sievas — un tās visas mirušas, teiksim, diezgan dīvainos apstākļos — tad jūs zināt droši! Jūs saprotat, ka es nerunāju no jurista viedokļa. Es runāju par morālu pārliecību. Un, ja nu jūs zināt, tad varat ķerties pie pierādījumu meklēšanas.

—    Nu, un tālāk?

—    Tagad es nonāku pie jautājuma būtības. It labi, ja ir pagātne, kurā ielūkoties. Bet ja nu slepkavu pieķer viņa vai viņas pirmajā noziegumā? Tad šis tests neuzrādīs nekādu reakciju. Taču arestētais tiek attaisnots un sāk dzīvi ar citu vārdu. Vai slepkava noziegumu atkārtos vai neatkārtos?

—    Tā ir drausmīga doma.

—    Vai jūs joprojām sakāt, ka tā nav mūsu darīšana?

—    Jā, saku gan. Jums nav pamata uzskatīt, ka misis Meroudīna nav pilnīgi nevainīga sieviete.

Bijušais inspektors mirkli klusēja. Tad viņš lēni sacīja: — Es jums teicu, ka mēs ielūkojāmies viņas pagātnē un neko neatradām. Patiesībā tā gluži nav. Viņai bija patēvs. Astoņpadsmit gadu vecumā viņa iemīlējās kādā jauneklī — un patēvs lika lietā savu autoritāti, lai neļautu abiem apprecēties. Reiz viņa kopā ar patēvu devās pastaigā gar ļoti kraujas kiints malu. Notika nelaimes gadījums — patēvs piegāja pārāk tuvu krantij, tā padevās, viņš krita nogruvumam līdzi un nositās.

—    Jūs taču nedomājat, ka …

—    Tas bija nelaimes gadījums. Nelaimes gadījums! En- tonija iedzertā pārmērīgi lielā arsēnika deva arī bija nelaimes gadījums. Viņa nemūžam nebūtu tiesāta, ja neatklātos, ka viņai padomā cits vīrietis — starp citu, tas nozuda. Izskatījās, ka zvērinātos tāds spriedums varbūt apmierina, turpretī šo vīrieti ne. Es jums saku, Heidok, tur, kur iejaukta šī sieviete, es baidos no vēl viena… nelaimes gadījuma!

Vecais kapteinis paraustīja plecus.

—    Es gan nezinu, kā jūs spēsit to novērst.

—    Es arī ne, — Ivenss bēdīgi noteica.

—    Es nu gan liktos mierā, — sacīja kapteinis Heidoks. — No iejaukšanās citu cilvēku darījumos nekad nekas lāgā nav iznācis.

Taču bijušajam inspektoram šāds padoms nepatika. Viņš bija gan pacietīgs, tomēr apņēmigs. Atvadījies no drauga, viņš aizstaigāja uz ciematu, prātā apsvērdams iespējas, kā rīkoties, lai gūtu panākumus.

Iegriezies pasta kantorī nopirkt markas, viņš saskrējās ar savu rūpju objektu Džordžu Meroudīnu. Bijušais ķīmijas skolotājs bija mazs sapņaina izskata vīriņš ar maigām un laipnām manierēm, parasti ārkārtīgi izklaidīgs. Redzēdams, ka ienācējs ir pazīstams, viņš to draudzīgi sveicināja un noliecās, lai paceltu vēstules, ko, sagrūdies ar īvensu, bija nometis zemē. īvenss ari noliecās un, būdams kustībās ātrāks par Meroudīnu, uzlasīja vēstules pirmais un atvainodamies atdeva atpakaļ īpašniekam.

To darīdams, viņš palūkojās uz aploksnēm, un virsējās vēstules adrese pēkšņi atkal atmodināja viņa aizdomas. Sūtījums bija adresēts labi pazīstamai apdrošināšanas sabiedrībai.

Viņš mirklī izlēma. Diez vai vientiesīgais Džordžs Me- roudīns aptvēra, kāpēc viss iegrozījies tā, ka pa ciematu viņi aizsoļoja abi kopā ar bijušo inspektoru. Vēl mazāk viņš būtu varējis pateikt, kā saruna pievērsusies dzīvības apdrošināšanas jautājumam.

Sasniegt mērķi Ivensam nemaz nebija grūti. Meroudīns pats pēc savas iniciatīvas pastāstīj'a, ka nupat apdrošinājis dzīvību par labu sievai, un pajautāja Ivensa domas par attiecīgo apdrošināšanas sabiedrību.

—     Esmu neapdomīgi izdarījis dažus naudas ieguldījumus, — viņš paskaidroja. — Tāpēc man mazinājušies ienākumi. Ja nu ar mani kaut kas notiktu, sievai vajadzētu ciest trūkumu.

—    Vai viņa pret to neiebilda? — it kā nevērīgi pajautāja īvenss. — Zināt, dažas dāmas iebilst. Uzskata, ka tā … piesaucot nelaimi.

—    Ā, Mārgareta ir ļoti praktiska, — smaidīdams atteica Meroudīns. — Viņa nav ne mazākā mērā māņticīga. Patiesībā, manuprāt, tieši viņa šo domu ierosināja. Viņai negribējās, lai es raizētos.

Ivenss bija saņēmis vajadzīgo informāciju. Drīz vien viņš pameta sarunu biedru un devās prom, drūmi sakniebis lūpas. Nelaiķis misters Enlonijs bija apdrošinājis dzīvību par labu sievai tikai dažas nedēļas pirms savas nāves.

Pieradis paļauties uz instinktu, viņš savu spriedumu neapšaubīja. Taču, kā rīkoties, bija cits jautājums. Viņa mērķis bija nevis arestēt noziedznieku nodarījuma vietā, bet aizkavēt noziegumu: tas nozīmēja pavisam ko citu un bija daudz grūtāk.

Visu dienu viņš pavadīja, lauzīdams galvu. Tanī pēcpusdienā vietējā skvaira parkā notika «Prīmulas savienības»[68] svētki, un viņš aizgāja turp, izmeta makšķeri laimes akā, centās uzminēt, cik sver cūka, mēģināja trāpīt kokosriekstiem, darīdams to visu ar dziļās domās nogrimuša cilvēka koncentrēto sejas izteiksmi. Viņš pat samaksāja puskronu sievietei, kas zīlēja nākotni, skatidamās kristāla bumbā, un pats par sevi pasmīnēja, jo atcerējās, kā, būdams amatā, cīnījies pret zīlniecēm.

\ iņš neieklausījās sievietes vienmuļajā, dziedošajā balsī pārāk uzmanīgi, lidz kāda teikuma beigas piespieda saausīties.

—     … un ļoti drīz … patiešām ļoti drīz … jūs iejauksities notikumā, kur būs runa par dzīvību un nāvi… kāda cilvēka dzīvību un nāvi.

—    Kā — ko tas nozīmē? — viņš strupi noprasīja.

—    Jāizlemj … jums kaut kas jāizlemj. Jums jābūt ļoti piesardzīgam… ļoti ļoti piesardzīgam. Ja jūs pieļausit kļūdu … visniecīgāko kļūdu …

—    Jā?

Zīlniece nodrebinājās. Inspektors Ivenss zināja, ka tas viss ir muļķības, tomēr šie vārdi viņu ietekmēja.

—      Es jūs brīdinu … jūs nedrīkstat pieļaut kļūdu. Ja jūs to pieļausit, tad kāds mirs: to es skaidri redzu.

Dīvaini, nolādēti dīvaini! Kāds mirs. Kas to varētu domāt, ka viņa tā uztrāpīs!

—    Ja es kļūdīšos, kāds mirs — vai tā?

—    Jā.

—      Tādā gadījumā, — teica Ivenss, pieceldamies un pasniegdams sievietei puskronu, — man nevajag kļūdīties, ko?

Viņš runāja bezrūpīgi, taču, iziedams no telts, apņēmīgi sakoda zobus. Viegli pateikt — bet ne tik viegli būt pārliecinātam, kā rīkoties. Nedrīkst pieļaut misēkli. No tā ir atkarīga dzīvība, bezgala vērtīga dzīvība.

Un palīga nav neviena. Viņš palūkojās uz savu draugu Heidoku, kas pavīdēja tālumā. No tā nav ko gaidīt palīdzību. «Nav ko jaukties citu darījumos,» tāds bija Heidoka sauklis. Te tas nederēja.

Heidoks runāja ar kādu sievieti. Viņa atšķīrās no kapteiņa, tuvojās Ivensam, un nu inspektors redzēja, kas tā ir. Tā bija misis Meroudīna. Padodamies pēkšņam impulsam, Ivenss šķērsoja dāmas ceļu.

Misis Meroudīna bija neapstrīdami skaista sieviete. Viņai bija augsts, gluda piere, brīnišķīgas brūnas acis un rāma sejas izteiksme. Viņa izskatījās pēc itāliešu madonnas, un šo līdzību vēl pastiprināja galvvidū izšķirtais celiņš un līganu matu viļņu aizsegtās ausis. Viņai bija zema, mazliet flegmātiskā balss.

īvensu viņa apveltīja ar patīkamu, apmierinātu smaidu.

—      Es jau domāju, ka tā esat jūs, misis Eņtonija — tas ir, misis Meroudīna, — sprigani ierunājās Ivenss.

Viņš pārteicās tīšām un nemanāmi vēroja sarunu biedreni. Misis Meroudīnas redzokļi iepletās, bija dzirdams, kā viņa nervozi ievelk elpu. Taču acis palika mierīgas: tās cieši lūkojās īvensā, un skatienā jautās lepnums.

—      Es meklēju savu vīru, — viņa gausi noteica. — Vai neesat viņu te kaut kur redzējis?

—    Pēdējo reizi manīju viņu tur, tai pusē.

Plecu pie pleca viņi devās, norādītajā virzienā, rāmi un omulīgi pļāpādami. Inspektora apbrīna auga augumā. Kāda sieviete! Kāda savaldība! Kāda lieliska stāja! Izcila sieviete… un ļoti bīstama. Viņš bija pāiliecināts: ļoti bīstama.

Viņš joprojām jutās visai satraukts, lai gan ar pirmo soli bija apmierināts. Misis Meroudinai bija likts manīt, ka viņa ir pazīta. Tas darīs viņu modru. Viņa neiedrošināsies rīkoties pārsteidzīgi. Grūtības bija ar pašu Me- roudīnu. Ja viņu būtu iespējams brīdināt…

Viņi ieraudzīja mazo vīriņu izklaidīgi aplūkojam porcelāna lelli, ko viņš bija izvilcis no laimes akas. Sieva ierosināja doties mājup, un viņš dedzīgi piekrita. Misis Meroudīna pagriezās pret inspektoru.

—    Vai jūs nevēlētos nākt mums līdzi un trijatā iebaudīt tasi tējas, mister īvens?

Vai viņas balsī neieskanējās viegls izaicinājums? īven- sam šķita, ka jā-

—    Pateicos, misis Meroudīna. Ar lielāko prieku.

Viņi soļoja, runādami par jaukām, ikdienišķām lietām. Saule spīdēja, pūta liega vēsma, visa apkārtne šķita parasta un tīkama.

Kad viņi bija iegājuši skaistajā, vecmodīgajā kotedžā, misis Meroudīna paskaidroja, ka kalpone esot svētkos. Viņa devās uz savu istabu nolikt cepuri un atgriezusies sāka klāt tējas galdu un iededza mazu sudraba lampiņu, lai uzvārītu ūdens kannu. No plaukta, kas atradās blakus kamīnam, viņa noņēma trīs pialas un apakštasītes.

—    Mums ir ļoti laba Ķīnas tēja, — viņa paskaidroja. — Un mēs vienmēr dzeram to pēc ķīniešu paražas — no apaļiem trauciņiem, nevis tasēm.

Viņa aprāvās, ielūkojās vienā no pialām un apmainīja to pret citu, sapīkusi iesaukdamās:

—    Džordž — tu nu gan rīkojies, kā nevajag! Tu atkal esi ņēmis šos trauciņus!

—    Piedod, dārgā, — atvainojās skolotājs. — Tiem ir tik ērts izmērs. Trauki, ko es pasūtīju, vēl nav pienākuši.

—    Kādā jaukā dienā tu mūs visus noindēsi, — viņa sieva sacīja, īsi iesmiedamās. — Mērija atrod tos laboratorijā un atnes atpakaļ, nemaz nepūlēdamās izmazgāt, ja neredz neko tādu, kas īpaši durtos acīs. Tu taču vienu no šiem traukiem nesen ņēmi ciānkālijam. Džordž, tas, nudien, ir šausmīgi bīstami.

Meroudīns izskatījās mazliet aizkaitināts.

—    Mērija nekādā ziņā nedrīkst nest ārā traukus no laboratorijas. Viņa tur nedrīkst neko aiztikt.

—     Bet mēs bieži dzeram tur tēju un tases atstājam turpat. Kā lai viņa zina? Dārgais, apdomā ar prātu.

Kaut ko klusi purpinādams, skolotājs iegāja laboratorijā, un misis Meroudīna smaidīdama uzlēja vārošo ūdeni tējai un nodzēsa mazās sudraba lampiņas liesmu.

Ivenss jutās samulsis. Taču tad viņam kaut cik atausa gaisma. Nez kāda iemesla pēc misis Meroudīna atklājusi viņam savu plānu. Vai viņa nodomājusi inscenēt «nelaimes gadījumu»? Vai runājusi par visu to tīšām, gribēdama iepriekš nodrošināt sev alibi? Lai tad, kad reiz šis «nelaimes gadījums» notiktu, viņš, Ivenss, būtu spiests liecināt šai dāmai par labu? Ja tā, tad viņa rīkojas muļķīgi, jo pirms tam …

Pēkšņi viņš dziļi ievilka elpu. Viņa bija ielējusi tēju trīs traukos, vienu nolikdama viņam priekšā, otru atstādama sev un trešo novietodama uz maza galdiņa pie kamīna, kur atradās krēsls, kurā parasti sēdēja Meroudīns. Noliekot šo pēdējo, viņas lūpās rotājās gandriz netverams, dīvains smaids. Izšķirīgais bija tieši šis smaids.

Nu viņš zināja 1

Izcila sieviete — bīstama sieviete. Nekādas nogaidīšanas — nekādas sagatavošanās. Sajā pēcpusdienā — šajā pašā pēcpusdienā — un viņš būs liecinieks. No sievietes pārdrošības viņam aizrāvās elpa.

Gudri — nolādēti gudri! Viņš neko nevarēs pierādīt. Sī sieviete paļaujas, ka viņam nav aizdomu .., gluži vienkārši tāpēc, ka tas notiek «tik drīz». Sieviete ar zibeņ- ātrām domām un darbiem.

Viņš dziļi ievilka elpu un paliecās uz priekšu.

—    Misis Meroudīna, es esmu dīvaini untumains cilvēks. Vai jūs būsit tik laipna un izpildīsit kādu manu iegribu?

Viņa bez kādām aizdomām kā jautājot palūkojās Ivensā.

Viņš piecēlās, paņēma misis Meroudīnai domāto trauciņu un piegāja pie mazā galdiņa, apmainīdams ar tur novietoto pialu, to viņš atnesa atpakaļ un nolika viņas

priekšā.

—    Es gribētu, lai to izdzerat jūs.

Viņu acis sastapās. Sievietes skatiens bija ciešs un neizprotams.

Viņa izstiepa roku un pacēla pialu. Ivenss aizturēja elpu.

Ja nu viņš jau no paša sākuma kļūdījies!

Misis Meroudīna pielika trauku pie lūpām — pēdējā mirkli viņa nodrebēja, paliecās uz priekšu un ātri ielēja tēju podā, kur auga paparde. Tad viņa atzvēlās krēslā un izaicinoši vērās Ivensā.

Viņam izlauzās dzija atvieglojumā nopūta, un viņš atkal apsēdās.

—    Nu? — viņa noprasīja.

Viņas balss tagad skanēja citādi: mazliet zobgalīgi… izaicinoši.

Viņš atbildēja npsvērti un mierīgi:

—      Misis Meroudina, jūs esat ļoti gudra sieviete. Manuprāt, jūs mani saprotat. Nedrīkst notikt… atkārtošanās. Vai jūs noskāršat, ko es gribu teikt?

—    Es noskāršu, ko jūs gribat teikt.

Viņas balss skanēja vienmuļi, bez izteiksmes. Ivenss apmierināts palocīja galvu. Viņa bija gudra sieviete un negribēja nokļūt pie karātavām.

—      Vēlu jums un jūsu vīram ilgu mūžu, — viņš zīmīgi noteica un pielika pie lūpām pialu.

Tad viņa seja pārmainījās. Tā drausmīgi saviebās… viņš pūlējās piecelties… iekliegties… Viņa augums sastinga … seja vērtās sarkana. Viņš atkrita pret krēsla atzveltni … locekļi sarāvās krampjos.

Misis Meroudīna, viņu vērodama, pasvērās uz priekšu. Viņas lūpas izlieca viegls smaids. Viņa ļoti klusu un maigi uzrunāja īvensu:

—      Jūs kļūdījāties, mister Ivens. Jūs domājāt, ka es gribu nogalināt Džordžu. Cik muļķīgi no jums — cik ļoti muļķīgi!

Viņa pasēdēja vēl brīdi, noraudzīdamās mirušajā — trešajā cilvēkā, kas bija draudējis šķērsot viņas ceļu un šķirt no vīrieša, kuru viņa mīlēja.

Viņas smaids kļuva redzamāks. Vairāk nekā jebkad viņa izskatījās pēc madonnas. Tad viņa, balsi pacēlusi, sāka saukt:

—      Džordž! Džordž! Ai! Nāc jel šurp! Baidos, ka noticis visbriesmīgākais nelaimes gadījums! Nabaga misters Ivenss…

SATURS

Daži vārdi par Agatu Kristi un viņas darbiem …. 3

Notikums ballē ; Lētais dzīvoklis ; Aizplīvurotā dāma ; Miljona vērto obligāciju zādzība ; Piedzīvojums ēģiptiešu kapenēs ; Nolaupītais premjerministrs ; Nemejas lauva ; Hipolitas josta ; Gadījums ar lielisko kalponi ; Slepkavība ar mērlenti ; Zilā ģerānija ; Četras aizdomīgas personas ; Miroņzāle  ; Dīvainais joks ; Gadījums ar sievieti vidējos gados ; Bagdādes vārti ; Māja Sirāzā ; Deliu orākuis ; SOS ; Apsūdzības lieciniece ; Zilā krūze ; Nelaimes gadījums

Агага Кристи ЭРКЮЛЬ ПУАРО И ДРУГИЕ Рига «Звайгзне» 1983 На латышском языке Перевод с английского и составление Илги Мелпбарде

Agata Kristi

ERK1LS PUARO UN CITI

VJ';u zīm. V. Grants. Redaktore E. Sprince. Māksi, redaktore A. Meiere. Tehn. redaktore B. Briede. Korektore V. Slobe.

HE № 2518

Nodota salikšanai 10.08.83. Parakstīta iespiešanai 01.10.83. Formāls 84X108'/». Tipogr. papīrs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 17,22 uzsk. Iespiedi.. 17,48 uz.sk. krāsu nov., 19,83 izdevn. 1. Papildmetiens 40 000 eks. Pašūt. Nr. 1432. Cena 2 rb|. Izdevniecība «Zvaigzne», 22S013, Rigā. Gor- kija ielā 105. Izdevn. № 6262/KS-4I4. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa». 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Kristi A.

Kr 640 Erkils Puaro un citi: [Stāsti] / No angļu vai. tulk. I. Melnbārde; I. Melnbārdes priekšvārds. — R.: Zvaigzne, 1983. — 324 lpp.

4703000000—209

K M802(ll)-83- 83 84.4 Lbr

1 Tiesas lieta, kas izraisa plašu interesi, (fr.)

' Vai ne, mans draugs? (ft.)

1 Skaists gadījums! (fi.)

1 Turpinietl (fr.)

1 Augstāko aprindu uzdzīvotājs, (fr.)

' Pilnīgi, (fr.) a Atrisinājums, (fr.)

' Protams, (fr.)

3 Seit: aizieti (fr.)

1 Pie joda! (fr.)

1 Izkropļota franču vaida «raonsieur» izruna.

1 Ha!

1 Lords Kenārvens (1866—1923) — angļu eģiptologs, ko galvenokārt atceras sakaiā ar Tutanharaona kapa atrakšanu. Lielāks darba ieguldījums gan kapa atvēršanā bijis pētniekam H. Kārteram. Kenārvens nomira tūlīt pēc kapa atvēršanas. Izplatījās māņticīgs uzskats, ka tas bijis «faraona lāsts». Citi runāja, ka šajā kapā bijusi kāda slepena inde. Patiesībā pētnieka nāves cēloņi bija moskita kodiens un plaušu karsonis.

1 Mans dievs (fr.)

3 — 1432

1 Nolādētajai jūrai (fr.)

3 Domāts pirmais pasaules karš.

7 4

8 Ļoti labi. (tr.)

1 Tas ir skaidrs, (fr.)

1 Boši — tā franči sarunu valodā bieži sauc vāciešus.

1 Plata iela Londonas rietumu daļā; tā3 turpinājums ir autoceļš uz Bātas kūrortu.

* Dzīvojamo māju rajons Londonas rietumos uz ziemeļiem no Temzas.

8 Ārpilsēta Londonas rietumdaļā, kas ietver ari Brentfordu pie Brentas upes ietekas Temzā.

1 Neļ»ūt nel (fr.l

4 — 1432

1 Dārgā kundze (fr.)

1 Kopā. (fr.)

5 — 1432

1 Viegla maltīte, ko angli Indijā ēd ļoti agri no rīta.

1 Melnā roka (vāc.)

8 Domāts pirmais pasaules karš.

1 Sieviete, kas par algu izpilda biedrenes pienākumus,

1 Londona (fr.)

1 Angļu skolās zemākas klases skolnieks, kas apkalpo augstākas klases skolnieku.

1 Pīrāgs (fr.)

1 Kaut nu nenoskaustul (Vāc.)

1 Kundze var but mierīga. Man tas izdosies, (fr.) s Drošu dūšu! (fr.)

9-1432

11 — 1432

[1] Melnbarde

[2] angļu dižciltīgo tituls.

[3] re, kur tās iri (ir.)

» attēlojums, (fr.)

[5] tā puaro parasti dēvē smadzenes.

[6] domāts pirmais pasaules karš.

a Plata, skaista iela elegantā dzīvojamo māju rajonā Londonas centrā.

[7] elegants dzīvojamo namu kvartāls Londonā uz austrumiem no Haidparka.

[9] nu. (fr.)

[10] Rau, tā. (fr.)

[10] Jn, kungs, (it.)

[11] — 1-M2

8 Labi. (fr.)

[13] trieciens, (fr.)

8 Nekādas gudrības, tikai pārdrošība, (fr.)

[15] sasodīts! (fr.) » galu galā. (fr.) ' Uz priekšul (fr.)

[16] nu, piemēram, (fi.)

[17] patiesi. (Јr.)

8 Juias slimība, (fr.)

[19] vecs restorāns Plītstrītā, slavens ar to, ka tur bieži iegriežas ievē- lujumi rakstnieki un žurnālisti.

[20] Restorāns Istendā, Londonas austrumu daļā,

[21] Seit: nekādā ziņā. (fr.)

[22] tutanhamons bija Astoņpadsmitās dinastijas divpadsmitais faraons, kas valdīja no 1361.—1352. g. p. m. ē. Viņa kapā atrada ārkārtīgi daudz vērtīgu priekšmetu.

8 Giza — pilsēta Nīlas rietumu krastā iepretī Kairai. Ap 8,5 km uz rietumiem no tās atrodas trīs Ceturtās dinastijas laikā celtas piramīdas. Viena no tām ir Heopsa piramīda.

* astotajā dinastijā, kas valdīja pirmajā pārejas posmā (2270—2100) pēc Senās valsts sabrukuma, bija astoņi faraoni. Zināmi tikai pēdējo četru faraonu vāidi. Vēstures avotos faraona Men-her-Ra vārds nav minēts,

[25] metropolitēna mākslas muzejs Ņujorkā dibināts 1870. gadā. Šai muzejā ir plaša Ēģiptes kultūras nodaļa.

[26] vienmēr praktisks, (fr.)

[27] kūrortpiisēta ziemeļjūras krastā ziemeļrietumos no Briseles.

s Lieliskas smiltis, (li.)

[29] cilvēki, kas ticēja maģijām, uzskatīja, ka baltā dod svētīgus rezultātus, turpretī melnā nes nāvi un slimības.

a Seno ēģiptiešu reliģiskajos ticējumos miesas sargātājs gars, dzīvības spēks.

[31] burvju formulu, lūgsnu un rituāla dziesmu krājums,

[32] bērnišķībai (fr.)

[33] vindzoras pils, viena no karaļa rezidencēm, atrodas apmēram 37 km uz rietumiem no Londonas.

[34] londonas dzīvojamo māju rajons uz ziemeļiem no temzas.

a Apdzīvota vieta apmēram 9,5 km uz dienvidrietumiem no Vindzoras pils.

[36] klēras grāfiste atrodas tagadējās Īrijas republikas teritorijā.

* ahāl (fr.)

[38] dzelzceļstacija, no kurienes atiet vilcieni uz kontinentu.

8 Ostas pilsēta apmēram 105 km attālumā no Londonas.

[40] kvartāls londonā Vestminsteras rajona ziemeļos no Temzas. Tajā atrodas franču un itāliešu restorāni.

[41] brīvas rokas (fr.)

[42] ko? (fr.)

[43] policijas preiekts (ir.)

[44] saīgs acīmredzot vācu aitu suņus (geiman shepherd dogs) sauc par vācu «cīsiņsuņiem» (german sausage dogs).

[45] katedrāles kapitula otrais loceklis.

' tomēr, (fr.)

[47] grāfiste anglijas dienvidrietumos.

[48] grāfiste anglijas ziemeļrietumos.

[49] tumšas krāsas viela, ko iegūst no dažiem Persijas un Austrumin- dijas augiem un lieto medicīnā pret zarnu spazmām.

[50] populāra sieviešu organizācija, kuras dalībnieces nodarbojas ar pavārmākslu vai šūšanu, organizē bērnu svētkus, pašdarbības dramatiskos pulciņus utt.

[51] reliģiska kustība, kuras piekritēju pulciņu 1921. gadā Oksfordas universitātē nodibināja amerikāņu evaņģēlists Frenks Bukmens (1878— 1961). Tās četri galvenie principi ir: «Pilnīgs godīgums, šķīstība, mīlestība un nesavtība».

[52] karaliskā militārā akadēmija (dibināta 1802. gadā).

[52] — 1433

[53] grāfiste anglijas dienvidrietumos.

[54] salvijas lieto par garšvielu kulinārijā putnu pildījumos,

[55] spēle, kurā viens spēlētājs vai vesela grupa ar divdesmit jautājumu palīdzību cenšas no citiem izdabūt, kādu vārdu vai lietu viņi Iedomājušies.

[56] roberta stlvensona (1850—1894) dēku romāns.

[57] franču rakstnieka morisa lebiāna (1864—1941) kriminālromāna galvenais varonis.

[58] kvarta — apmēram 1,4 1.

[59] pilnīgums, tuklums, (fr.)

[60] degsme, (fr.)

[61] tā nievīgi dēvē itāliešus, spāņus, portugāļus.

[62] neliels duncis ai trīsšķautnainu asmeni,

' senajā grieķijā krokots sieviešu virstērps no vieglas drānas bez piedurknēm.

[63] — 1432

[63]

Klīvlends pamodās agri. Viņš caur dzīvojamo istabu izgāja dārzā. Pēc lietus rīts bija atausis jauks un spirdzinošs. Izrādījās, ka agri piecēlies ne viņš viens. Dārza galā, atbalstījusies pret žogu, Šarlote lielām acīm vērās uz pakalniem. Klīvlendam sirds iepukstējās straujāk, viņš devās meitenei klāt. Visu laiku viņš klusībā bija pārliecināts, ka ziņu devusi Šarlote. Kad viņš pienāca pie meitenes, tā pagriezās un novēlēja labu rītu. Viņas skatiens bija bērnišķīgi tiešs, no tā nevarēja nomanīt, ka viņu vidū būtu slepena saprašanās.

—    Ļoti labs rīts, — smaidīdams sacīja Mortimers. — Laiks šorīt ir pilnīgi pretējs iepriekšējam vakaram.

—    Tā tiešām ir.

Mortimers nolauza no līdzās augošā koka zariņu. Ar to viņš sāka kūtri zīmēt gludajās smiltīs sev zem kājām. Viņš uzvilka S, tad O, pēc tam S un, to darīdams, uz-

[64] džeks Hārtingtons vingrinās golfa spēlē. Spēlētāji ar nūjām, kam ir koka vai metāla uzgaļi, sit mazu, cietu gumijas bumbiņu, cenzdamies to iciaidit bedrītēs (parasti deviņās vai astoņpadsmit), kas atrodas dažādos attālumos bumbiņas ceļa, kurā ir dabiski vai mākslīgi raditi šķēršji. Bumbiņu jācenšas ioraidit bedrītē ar iespējami mazu sitienu skaitu.

[65] sitienu skaits, ko piešķir vājākam spēlētājam, lai varētu līdzsvarot uzvaras i/redzes golfa sacensibās; jo labāks spēlētājs, jo mazāks handikaps.

[66] londonas iela, kurā atrodas slavenu ārstu pieņemamās telpas.

[67] saimniecība (fr.)

[67] Mingi — Ķīnas valdnieku dinastija, kas valdīja no 1367. līdz 1644. g. un ir slavena ar savā valdīšanas laikā radītajiem mākslas darbiem — gleznojumiem, porcelāna priekšmetiem utt.

[68] konservatīvo savienība, kas dibināta 1883. gadā.

Content

Kristi Agata Erkils Puaro un citi

NOTIKUMS BALLĒ

LĒTAIS DZĪVOKLIS

AIZPLĪVUROTA DĀMA

MILJOnА VĒRTO OBLIGĀCIJU ZĀDZĪBA

PIEDZĪVOJUMS ĒĢIPTIEŠU KAPENES

NOLAUPĪTAIS PREMJERMINISTRS

NEMEJAS LAUVA

HIPOLITAS JOSTA

GADĪJUMS AR LIELISKO KALPONI

SLEPKAVĪBA AR MĒRLENTI

ZILĀ ĢERĀNIJA

ČETRAS AIZDOMĪGĀS PERSONAS

MIROŅZĀLE

DĪVAINS JOKS

GADĪJUMS AR SIEVIETI VIDĒJOS GADOS

BAGDĀDES VĀRTI

DELFU ORĀKULS

SOS

APSŪDZĪBAS LIECINIECE

ZILĀ KRŪZE

NELAIMES GADĪJUMS

SATURS