Delle Vilma

Piecas atminēšanas

Vilma Delle

Piecas atminēšanas

Stāsti

PAR ZĒNU, KAS NENOSLĪKA

..

DRAUGI

«Valtam ceturtais gadiņš, bet deguns sniedzas tikko pāri galda malai. Kur tu, tāds pundurītis, dzīvē iesi? Kāps visi tev virsū kā vabolei,» allaž nosūrojās sevi vecāmāte. Bet Valta dzidri pelēkās acis droši raugās pasaulē. Un varbūt tieši tādēļ, ka augums tāds pamazs, zēns soli sper stingru, galvu mēdz izslietu nest. Viņš uzsmaida pirmajai pienenei zālē, uzsmaida strazdam vītola galotnē, savam atspulgam peļķē, jā, pat kolhoza sivēntiņiem aplokā, pie kam viņa vaigi savelkas kukulīšos un deguntelis — podziņa gandrīz pazūd starp tiem.

Nedrīkstēja, nu skaidrs, ka mazais Valts nedrīkstēja skriet vai sēdēt uz tilta viens. Arī pie upes iet bija noliegts. Bet ko lai dara, kad dikti, dikti gribas laivā iekāpt? Gribas noplūkt smaržīgās kalmes, tādas, kam «bullīši» jau izauguši pirksta garumā un galotnēs šūpojas zilganās spāres. Gribas nolauzt garos upes meldrus un salocīt no tiem pīlītes., Kā todien pat, kad tas milzīgais lietus nolija, — bez pīlītēm nemaz vairs iztikt. Sētsvidū lāma pielijuši, ai, kur plata! Tur debesis atspīd ar baltiem mākoņiem. Un vārna vis, kas laižas pāri. Bet tas nav ne pustik skaisti. Cita lieta, ja lāmā peldētu zaļas meldru pīlītes!

Nedrīkst… Nu labi, kad nedrīkst, tad nedrīkst. Valts grib klausīt. Neies viens. Kādēļ iet vienam, kad tepat blakām savs draugs!

Pagraba priekšā, uz slīpajām durvīm saritinājies, snauž Vilkatis. Nē, viņš ir pavisam jauks un lēnīgs suns. Bet neko nevar darīt, kad tētim paticis viņam tādu vārdu dot. Valts uzliek savu roķeli sunim uz dzeltenā, saulē sasilušā skausta.

—    Vilkati, zini ko? Man vajag meldrus. Un tu varēsi izpeldēties. Gribi? Nāc!

Vilkatis grib. Lieliski tam patīk drauga aicinājums. Jau slienas kājās. Kuplā aste vējot vējojas gatava skrējienam.

Blaku blakām abi draugi traucas uz upi. Ceļš pavisam īss — garām zaļam pagrabam, garām ceriņu pudurim, pa lēzeno norakumu lejup. Pa ceļam Valts paķēris nelielu sprunguli. Pie tilta pagadās vēl plata koka šķēpele. Jāpaceļ. Noderēs.

Stāvot uz tilta uzbēruma, zēns savicina sprunguli.

—   Vilkati, ķer!

Sviediens gan šķita liels, taču kritiens tīrais nieks. Sprungulis šūpojas ūdenī starp lēpju lapām pāris soļu no malas.

Tas arī nekas. Vilkatis tikpat zina savu darbu. Jautri ieriedamies, viņš ar lielu blīkšķi metas upē. Valts nav beidzis smieties un nopriecāties, kad, paskat, sprungulis nolikts viņam pie kājām.

—    Labs, Vilkatis labs! — Valts noglauž un paplikšķina suņa slapjo galvu.

Vilkatim vareni patīk. Skatās Valtam acīs un saka: vau-vau! Tad nošķaudās un ņemas purināt piemirkušo spalvu.

—    Nav? Labi nav? Gribas papeldēties vairāk?

Valts ielidina upē arī šķēpeli. Tieši no tilta. Plakt — tā noplaukšķ viegli. Nekā vairāk tā nepagūst darīt. Straume sagrābj un nelaiž vairs vaļā. Griež tik uz riņķi, nes tik uz leju.

—   Vilkati! Vilkati! Tūļa tāds! Aiznesīs!

Tomēr šķēpelei ceļošana nekāda lielā neiznāk, Vilkatis klāt. Cīnās ar straumi. Brīžam galva vien no ūdens ārā.

Valtam nodreb sirds. Ka tik nenoslīkst!

Bet kur nu! Ta palēnam, palēnām, augšup — lejup šūpojoties, dzeltenā galva neatlaidīgi tuvojas krastam.

Pa uzbērumu Valts paskrienas pretī. Kad arī šķēpele nolikta Valtam pie kājām, priecīgi abi. Vilkatis krietni vien piekusis. Elš tik un elš. Mēli nekādi vairs noturēt mutē. Vau-vau nemaz nesaka. Sprauslā un purina tādu siltu rasu Valtam uz lieliem.

— Nu labi, — Valts ņemas paskaidrot, — tagad tu esi slapjš. Peldēt vairs nevajag. Tu pavalsties smiltīs. Nožūs drīz. Un pagaidi mani. Es mudīgi nākšu. Tik saraušu meldrus. Vienu sauju. Vairāk man nevajag. Tad iesim pīlītes taisīt. Gaidīsi, jā?

Kā tad nu negaidīs — gaidīs. Visa stāja to rāda. Tikai «vau» nav laika pateikt. Savureiz arī sunim jāsakopjas. Re, vilnā slapjuma drusku par daudz. Sprogas pajukušas.

Ieblakus dambja uzbērumam piesieta laiva. Gals pavilkts uz krasta, nedaudz iegrimis smiltīs. Iesvempties laivā, nu palūk, cik Valtam viegli. Vienu kāju aši pāri, otru parauj līdzi. Pats kā pupu kūlis ieveļas laivas dibenā. Sasities nemaz. Tūlīt var slieties, var nostāties kā vīrs. Nu tik naigi uz viņu galu, kur meldri stalti līgojas!

Sirdij priecīgi un mazliet baigi. Nevar īsti zināt, vai tad laiva tā šūpojas… Vai varbūt Valta galva … Jeb vai visa upe līgot līgojas ar savām lēpju lapām, kalmēm, meldriem un krasta atspulgu.

Kamēr viena roka turas pie laivas malas, otra snaikstās ap meldriem. Satver vienu: lūst, saliecas, bet pušu netrūkst. Sīksts. Ar otru nekas labāks. Valts piktojas. Brīnums gan — kā tad lielie var noraut? Nu, paskatīs citu, labāku.

Skatieni krīt uz vienu, īpaši garu meldru. To dabūt rokā! Trim pīlītēm pietiktu droši. Bet garais izaudzis tālāk par īsajiem. Sniedzies, cik vari, pirksti neskar to. Pakāpsies drusku.

Droši sveras augšup mazā kāja. Sāpīgi tā atsitas pret dēļa malu. Valts sadusmojas.

—   Tu — tu tāda! Ko tu līgojies! — viņš sabar laivu. Bet garais meldrs, tas nu gan ir skaists! Vēl garāks pastiepies. Resnāks piebriedis. Zaļums košāk zvīļo un vilina. Tādu Valts vēl nekad nav rokā turējis. Un turēt vajag — ļoti, ļoti!

Un tad — kā tas īsti noticis, kā ne — zēns izslējies pašā laivas galā. Pašā augstākā vietā. Un baiļu nemaz. Jau roka tver meldru … tik paraut spēcīgāk!

—    Valt! Valtiņ-ū! — nemierpilns sauciens atlido no sētsvidus un atbalsojas Valta sirdī. Ūdens mirgas, zaļie meldri, spāru zibošie spārni — viss jūk un ņirb, un gaist… Grib kājas skriet… Grib roka ciešāk sagrābt meldru … Vājš iekliedziens … trīsošais līmenis pašķīries … Valta pirksti tver un tver — saujā paliek tukšums …

Spējais plunkšķiens uzrāvis Vilkati kājās. Viņa gudrajās acīs samulsums. Valts… ko Valts? Pats sevi iesvieda ūdenī?! Darbs! Vilkatim atkal darbs!

Vēlreiz šķīst šļakatas, suns peld uz laivas galu. Kad viņpus meldru pudura pašaujas augšup puisēna galva, Vilkatis tur klāt. Zobos sakampis roku, viņš peld uz malu. Grimst… izraujas… cīnās … Nedrīkst! Palaist nedrīkst savu draugu!

Vienu skaļi rejot un smilkstot, otru trīsot un raudot — tādus viņus atrada mājinieki upmalā.

Pārģērbts, segās silti ievīstīts, vecmāmiņas apmīļots, Valts iegrima dziļā miegā. Iepriekš gan vēl drebošā balsī noprasīja: — Vai es … pa īstam … esmu dzīvs?!…

Bet Vilkatim šī bija liela diena, lielākā visā viņa suņa mūžā.

Tik daudz labu vārdu un slavinājumu kā todien viņam savulaik nav gadījies saņemt. Arī pilnu bļodiņu ar pankūkām agrāk nekad nav laimējies izēst. Pie visa tā savs paldies vēl jāpievieno

mums, jo bez Vilkaša palīdzības mazais Valts būtu noslīcis. Un līdz ar to beigtos mūsu stāsts. Pie kam beigas būtu gaužām bēdīgas. Tagad pavisam cita lieta.

KO DZIRDĒJA KAMENE

Kas Valtam nekait atlaisties mīkstajā maurā un nopriecāties: ir gan tā mūssēta zaļa un kupla! Un pašā augšā kā vāciņš mazs debesu zilumiņš. Nu jā, kā tad nebūs zaļa un kupla, kad vecā māja saaudzinājusi sev visapkārt šitādus ķeburainus milzeņus! Nu paskat vien, abiem vītoliem mājas galā stumbri kā mucas. Tāpat kļavai pie loga. Bet pagraba liepai un īpaši

ozolam dārza stūrī — tovera resnumā.. Un kur tad virsotnes — ai, ai! Kad Valts tā pa īstam noskatās — nupat, nupat mākoņos iekšā būs! Tas tā, kad skatās guļus.

Līdzko Valts pieceļas kājās, kad atkal jauna doma rosina prātus. Nez kas tik daudz taku ieminis sētsvidū? Kas tik daudz ceļu iebraucis uz visām pusēm? Valtam ir vaļa. Pa visiem viņš var skraidīt šurp un turp. Var skaitīt pie pirkstiem tos. Šaurs laciņš gar logu, gar jasmīnkrūmu uz gala dārziņu — tas man viens; platais ceļš uz smeltuvi — tas man divi; taks uz pagraba lielo liepu — tas man trīs; braucamais ceļš uz tiltu — tas man četri; taks uz kūti — tas man pieci; smilšainais ceļš uz malcienu… Te Valts apstājas pie dziļi iebrauktas riteņu grambas. Sausās, bālganās smiltīs kūņojas pūkaina kamene. Dzeltenbrūni svītrainie svārki tai smiltīs savārtīti. Viņa grib izkļūt no grambas, bet netiek. Cikkārt uzrāpjas pa iestāvo malu, tik atkrīt atpakaļ. Reizēm pat augšpēdu. Tad ilgi jāķepurojas, līdz uztiek kājās.

—    Nabadzīte, kā tu piekususi! — Valts nometies rāpus. — Spārniņi ir. Palidot vairs nevari. Ko nu tu darīsi viena pati? — Viņš paņem kameni uz plaukstas. Uzpūš tai siltu dvašu. Varbūt tas viņai patiks.

—    Kur tev ir mājas? To tu nezini pateikt. Es arī to nezinu. Bet tu nebaidies. Es tevi paglābšu. Varbūt es ienesīšu tevi istabā. Mēs tevi pacienāsim ar medu. Tu redzēsi manu vecmāmiņu. Zināsi, kāda viņa mīļa un laba. Bet līka gan. Un vaigos simt grumbu. Un balta vēl. Tu saproti, kamenīt, līka, grumbaina, jo viņa ir vecmāmiņa.

Kamene attīrīja kājas no smiltīm un klausījās. Viņa bija drusku apmulsusi. Viņa nesaprata, kas tas par siltu un dīvainu ziedu. Kur viņa nokļuvusi? Jāparāpo, jāpavēro.

Kamenīt, pag, nerāpo projām no plaukstas, nokritīsi! Tu labāk atpūties un paklausies. Es vēl visu tev neizstāstīju. Nu dzirdi, kā tad vecmāmiņa nebūs balta, kad nav neviena melna mata vairs. Un lakatiņš galvā balts. Priekšauts tāpat. Lai ir pakulu. Balināts. Vecmāmiņa teic: es vis nestaigāšu kā apgruzdusi pagale. Kamenīt, un vēl tu dzirdēsi, cik viņa mums smalka. Jaunās dienās tā Rīgā dzīvojusi. Zini, tur pavisam citāda valoda. Tur vis nedrīkst uzkliegt sunim: se, laukā! Vai padzīt sivēnteļus: uš, kūtī, uš, kūtī! Tur tikai visi — lūdzu, lūdzu, pateicos un atvainojos. Smalki, vai ne? Es ar pa druskai tā protu. Es pamācīšu arī tev. Tu gribi? Nu saki tā: lūdzu, es apmaldījos! Saki! Citādi nekur netiksi!

Viņš lika pirkstu priekšā kamenei te vienā, te otrā vietā.

Kamene neteica lūdzu. Valts apsēdās zālē.

—    Labi, ja tu tā spītējies, tad es ar. Nekur mēs neiesim. Un tu nedabūsi redzēt manu tēti. Varbūt viņš šovakar pārnāks ātrāk no kantora. Varbūt viņš cels mani uz ceļiem. Tad tu dzirdēsi, cik dikti es māku smieties. Vienreiz tā bija. Bet tagad tētim nav vaļas. Redzi, kamenīt… Pagaidi, tālāk nevar. Apmetīsi kūleni. Smiltīs būsi atkal.

Valts pārņēma kameni otrā plaukstā.

—   Nūja, tētim nav vaļas. Pa dienām jāsēž kolhoza kantorī pie lielajām grāmatām. Jāraksta. Jārēķina. Jāuzpīpē arī. Vakaros tētim jāvada koris. Uz kurieni viņš to kori vada, to gan es nezinu. Laikam jau tālu, jo mājās tētis nāk vēlu. Citreiz nemaz. Man žēl, kad nevaru sagaidīt. No žēluma acis sāk sūrstēt. Bet vecmāmiņa teic: «Tas tev no miega. Lūdzu, netielējies. Ej gulēt!» Ai, kamenīt, ka tu zinātu, kā man negribas gultā kāpt! Bet, kad saka «lūdzu», nedrīkst neklausīt. Redzi, ar to smalkumu nav nemaz tik viegla dzīve. Nu tā, tu patīri spārniņus, es tikmēr vēl tev ko pateikšu. Dzirdi, kamenīt, kāda mums nelaime. Tētim ir pulka draugu. Un pulka viņiem vārda un dzimšanas dienu. Draugi nu tēti sauc un gaida. Ko darīsi, jāiet. «Draudzība dārga manta. To nevar laist pa vējam,» tā tētis teic un aiziet.

Bet vecmāmiņa ir bēdīga. Viņa saka: «Klausi, dēls, neej! Neatstāj mūs vienus. Būtu jel labāk sev jaunas drēbes nopircis. Valtam zābaciņus sen apsolīji. Atkal nekā.» Tētis to nedzirdēja. Jau bija aiz durvīm. Un man bija grūti. Es teicu vecmāmiņai, ka man to jauno zābaku nemaz nevajag. Vasarā taču es skraidu plikām kājām. Bet tas neko nelīdzēja. Es zinu, vecmāmiņa klusītēm raudās. Un tad es nezinu, kamenīt, kas tālāk būs. Tu nāksi man līdzi? Es tev Vilkati parādīšu.

Kamene likās atžirbusi. Rāpoja veicīgāk. Jau lūkoja spārniņus cilāt. Bet Vilkati laikam negribēja redzēt, jo rāpoja pa delnu projām.

Valts tomēr pasmaidīja. — Redzi nu, tu atpūties. Vai celsimies? Vecmāmiņa man tomēr mīļa un laba. Tētis skaisti dzied. Es ar tev padziedāšu. Gribi?

Kamene sacēla spārniņus, aizlidoja.

— Kā tad nu tā? Es visu tai izstāstīju. Viņa pat paldies man nepateica. Savāda gan tā kamene. Vilkatis tā nedara. Viņš pirmais nekad no manis neskrien projām.

Valts cēlās. Ies palūkot, ko vecmāmiņa dara.

Bet kādēļ Valts nekā nestāstīja kamenei par savu māmiņu? Māmiņas nav. Nav, kas mazo Valtu ņemtu pie rokas, vestu saulainos izcirtumos zemeņu palasīt vai upmalas lazdās pariekstot. Nav, kas celtu pāri peļķēm, pāri grāvjiem, lai pārtiešām dotos ciemos pie laipnām krustmātēm, kur izskrien pretī ar skaļām gavilēm tādi paši draiskuļi kā Valts.

Valtam visa pasaule sētsvidū.

LABĀ LIEPANNIŅA

Raženā cūkkope Liepiņu Anna, spēcīga, drukna meita, skaļu jo skaļu balsi. Runāja viņa vai smējās, viss sētsvidus noskanēja. Ar savu nemitīgo darbīgumu tā rautin aizrāva Valtu sev līdzi.

Sastapa Valts viņu kūtī sivēnus barojam un aizgaldus mēžot vai piebūvē kartupeļus sautējot, dārzā ravējot, vienmēr viņš nāca gaidīts. Pilnos spaiņus ar ēsmu, zināms, puika nevarēja kustināt, bet tukšos — nes, cik tev patīk. Malku piemest zem katla — ari tas atļauts. Kartupeļus līdzēt ielasīt grozos — lūdzu. Tādēļ ari Valts, kur bijis, kuj: nebijis, uzmeklē Liepanniņu — tā viņš to sauca īsuma un mīļuma pēc —, uzmeklē, jo viena darba strādniekiem allaž jāturas kopā. Liepanniņa savukārt, tikko Valtu pamanīs, kā likts bildīs vārdu. Gadās Valtam kādurīt iznākt sētā pavēlāk, klausies vien:

— Grozos, skatos, kur mans palīgs šorīt pazudis? Ar miegu biji aplaidies, vai? Sivēnteļi sen jau aplokā. Būs trešo riņķa danci izlaiduši. Klau, kā kviec un urkšķ: vī, kur Valts? Vī, kur Valts?

Tādā reizē Valts gatavs mesties uz aploku ar balandu klēpi vai vīķauzu žūksni. Savu ciemkukuli tāpat rukšeļi gaida.

Bet kur tu, cilvēks, aizskriesi, kad, ratiem burkšķot un kannām grabot, sētā iebrauc piena vedējs. Vīrs, kam zem platmales kvēlo seja kā apse rudenī. Divus dūšīgus zirgus viņš valda. Kannu pilni rati. Valtam acis apžilbst, tās skaitot, — laikam jau skaidra sudraba. Tomēr par visu vairāk zēnu savaldzinājusi piena vedēja bārda. Pret tumšo mēteli tā vizēt viz kā sniegs. Krūtis aizsedz līdz pusei. Lepni izskatās. Kad Valts būs liels, tieši tādu pašu viņš audzinās sev. Lai pabrīnās visi: ekur, Valtam koša bārda!

Pašlaik nav vaļas daudz domāt, ne priecāties. Jāskrien atstumt vaļā klēts durvis. Liepanniņa tūlīt ķers kannu aiz osām. Piena vedējs ķers otru. Stieps uz klēti. Lielais toveris gluži izslāpis, visu nakti gaidīdams. Lielais toveris, jā, Valts zina, tas pieder Kolhozam. Tāpat garā miltu lāde un kartupeļu kaudze klēts kaktā. Trakoti bagāts tas Kolhozs! Tik daudz piena viņš sūta saviem sivēniem, ka bail. Kā tad, pulka vajag. Ko domā — sešdesmit gabalu. Nav joks tos visus piebarot. «Dzīvu ņem iekšā,» — tā saka Liepanniņa un Valts tāpat. Bet tad briest ar viņi, tie sivēnteļi, acīm redzot. Paši tādi sārti, apa|i, astes gredzenā. Un lieli gudrinieki! Tikko pamanīs Liepanniņu, visi uz divām kājām. Gāžas cits pār citu, lai vien tuvāk tiktu. Saprot pagāneļi: kas pirmais klāt, tam pirmajam vēderā tiks.

Par vienu lietu gan Valtam brīnums. Kādēļ tik jaukus sivēntiņus Kolhozs nekopj pats? Kādēļ tas jādara Liepanniņei? Laikam liels miegapūznis. Pat apskatīt nenāk. Nemaz nezina, cik dūšīgi tie aug.

Bet viendien tomēr nenocietās. Savu meitu atsūtīja. Droši vien, ka meitu. Vai gan citādi Liepanniņa būtu vedusi svešo viešņu kūtī. Valts viņu labi noskatījās: glīta. Tādā zilā kleitā ar baltiem mākonīšiem. Sarkana josta ap vidu un .sarkanas kurpes kājās. Mati gan papūruši. Un lakatiņa galvā nemaz. Pie aploka abas stāvēja ilgu laiku. Runājās un smējās. Laikam priecājās par sivēntiņiem. Viešņa visu pierakstīja tādā mazā grāmatiņā. Grib tēvam smalki izstāstīt. Tad ir jau ari ko stāstīt.

Un kas nu drīz vien notika? Iziet Valts vienrīt sētā, dzird, Liepanniņa šo sauc savā kūtiņā: — Skaties, Valt, kas man par mantu!

Valts pakāpjas uz aizgaldas malas. Pie silītes blaku blakām ēd trīs rukšeļi. Ēd, ka plaukšķ vien. Uz mata tādi paši kā lielajā kūtī.

— Tos man kolhozs iedeva par labu sivēnu kopšanu. Nu tik barosim! Redzēsim, kas par bekoniem rudenī būs.

Liepanniņa priecīga. Smejas vien. Arī Valtam pielīp viņas prieks. Un doma par Kolhozu sāk drusku uzlaboties. «Labi darīts. Tā vajag,» viņš domā. «Vai Liepanniņai mazums darba? Visa diena paiet ar viņa sivēniem. Gan jau meita pašam visu izstāstīja. Tūlīt saprata. Nē, laikam nebūs vis nekāds miegapūznis. Laikam viņam visādi citādi darbi. Viens nespēj padarīt. Tādēļ jau arī tētis iet palīgā. Sēž kantorī, raksta un rēķina lielajā grāmatā. Tētim jābrauc arī uz pilsētu. Jākārto Kolhoza lietas. Jākārto lietas …» Te Valtam atkal doma samezglojas. Kas tās par lietām? Kāpēc Kolhozs savas lietas vienmēr sajauc? Kāpēc izmētā? Kā tad Valtam katra lieta jānoliek savā vietā? Būtu Kolhozs atnācis, paskatījies. Makšķere katru laiku kūts pažobelē. Ratiņi pagaldē. Zābaki pagultē. Bet nazi visdrošāk glabāt gultā zem spilvena. Palūko vien izmētāt šo vai to pa kājām. Vecāmāte vēl tā lēnīgāk baras, bet tētis izrauj no gultas vienā kreklā! Reiz jau tā gadījās — zābaki nebija vietā. Un vēl otrreiz tie rateļi… Tad vairs nekad. Bet, tās pašas divas reizes atceroties, Valtam drebuļi pārskrien. Un krūtīs — krūtīs pavisam tā savādi. It kā divi tur strīdētos. Viens saka: tētis mīļš. Tētis māk skaisti dziedāt. Otrs saka: bail man… dikti bail… Kā knieblēs plecu sagrāba … uzkliedza … kāju piecirta … Vai viņš ar saviem draugiem ar tā dusmojas? Būtu Kolhozs atnācis, paprasītu tam. Bet nenāk.

Apsēdies uz kūtiņas sliekšņa, Valts gaida, kamēr Liepanniņa nāks ārā.

Pār pagalmu gausā solī iet Liepiņu tēvs. Iet un smagi pūš. Valta galvā rodas jauna doma. Varbūt arī Kolhozs ir vecs. Varbūt viņam aizdusa kā Liepiņu tēvam. Varbūt viņam ir caurduras kā vecaimātei? Varbūt tāds slims un piekusis, sēž uz savas gultas malas? Sēž un pa reizei noglauž savu sirmo, skaisto bārdu. Katrā ziņā bārdu. Vēl spožāku, vēl platāku nekā piena vedējam … bet ja nu viņam bārdas nemaz nav : — ko tad? Sāda neziņa Valtu satrauc. Jā, kas — kas tad ir? Kāds tad viņš izskatās? Eka, brīnums! Var taču pavaicāt. Zēns apcērtas apkārt.

— Liepanniņ, vai Kolhozam bārda ir? — Atbildes nesagaidījis, Valts pārjautā: — Vai bārda ir vai nav?

Darbu pabeigusi, Liepanniņa nāk uz āru. Viņa saņem Valta matu cekulu, papurina to.

—    Traks tu esi, puika, šitā prasīdams! Zini, ko es teikšu? Tev jāiet cilvēkos. Nākamā svētdienā mums būs sapulce. Aiziesim abi. Varēsi apskatīt tautas namu. Varēsi redzēt — ir vai nav kolhozam bārda.

Priecīgi raugās zēna pelēkās acis. Spējš sārtums iemetas sejā. Plašais smaids vērš degunteli mazā podziņā. Viss kopā runā bez vārdiem: labā Liepanniņa!

PLADIŅAS UN PINTERPUTRA

Kopš pazudis sniegs, nepaiet diena, kur Valtam negadītos piedzīvot ko jauku vai priecīgu. Tā vienrīt pat, tikko zēns izlēcis pār slieksni, spoža saules gaisma to apžilbina tik pēkšņi — gribi, negribi jāaizmiedz acis. Toties jutīgās nāsis nodreb un ieplešas. Kā smaržo! Viss ārs kā smaržo! Kas tādā reizē lai novalda acis ciet? Valts nu pavisam ne. Tad, palūk, kur viņa — tā lielā smaržotāja — lielā ieva klēts galā! Tu brīnums, brīnums, kas vienā naktī noticis! Ieva staltojas kupla un balta.

—  Cik skaista! — Skaļā apbrīnā uzslējās rokas Valtam pār galvu, it kā tiecoties apmīļot šo mirdzoši balto krāšņumu. Vēl gribas ko teikt, bet pietrūkst vārdu.

Krūtīs salijusi līksme. It kā bārdainais piena vedējs būtu satvēris Valtu savās stiprajās rokās un pacēlis augstu, augstu sev pāri; it kā vecāmāte būtu noglāstījusi Valtam galvu vai Liepanniņa bildusi mīļu vārdu. Nemaz apjaust, kas šobrīd darāms pirmāk. Ir skriet, ir klaigāt gribas, ir griezties uz vietas kā vilciņam. Vai varbūt laisties ripeniski tepat tilta graviņā? Nē, griezties, tik griezties, līdz kājas tiek šļauganas. Tu krīti pie zemes, un zeme un debess griežas ap tevi. Bet nē, jāredz tak, kāda gan izskatās mazā ieviņa — tur, aiz pirts. Tajā pat ierāpties var. Salauzt, atnest vecmāmiņai tādu smaržīgu pušķi. Viņa jau pati ieviņā nevar iekāpt.

Valts skrien — ko skrien! — viņš lido kā lapa pa vējam. Tomēr līdz ieviņai neaiztiek. Tik tikko neatduras ar pieri malkas grēdā. Kur tāda te cēlusies? Vakar vēl nebija.

No malkas nojumes iznāk Liepiņu tēvs ar strupzāģlti rokā. — Nu, Valt, kā tad nu būs? Vai nemesties abiem kopā? Viens vecs, otrs mazs, būs saderīgs pāris, — ķerdamies pie pirmās pagales, večuks uzrunā zēnu.

—   Palūko, kādu mantu mums kolhozs šoreiz atsūtījis! Bus ko pacīnīties. Tad nu sarausim, sarausim ar!

—    Sarausim ar! — Valts priecīgs pretī.

—   Tas labi, dēls, tāda valoda vīram piederas. Tu zini, cilvēks bez darba ir maita, vairāk nekas. Tāds jārok zemē. — Liepiņu tēvs runā gausi, elpo pasmagi, it kā nule būtu noskrējis lielu gabalu un gauži piekusis. Taču bez darba viņš nevar rimties. Gan krekstot un pūšot, tomēr visu malku sazāģē un saskalda viens. Tad atkal, rokas pūtinādams, kā pats mēdz sacīt, uzdzen kādam spainītim jaunu stīpu. Jaunu osu iestiprina grozam. Sasien slotas. Padrāž grābekļiem zarus. Visi tie tādi darbi, kur ari Valtam iznāk pielikt savu roku. Kā tagad pat, kas gan cits lai pietur Liepiņu tēvam pagales galu, ja Valts to nedarīs? Nevienam nav vaļas.

Tā viņi abi tur strādā un parunājas par dzīvi, kā Valts mēdz lepni teikt. Te viena šķila pagadās tāda ar kreveļainu un biezu mizu. Divtik bieza kā Valta plauksta. Zāģējot pagali, miza atlūp. Valts paceļ to.

—   Vadzi, pārlieku labs drāžamais materiāls, — ieminas Liepiņu tēvs.

Arī Valts domā gluži tāpat. Jau. rokā iemirdzas nazis. Tas ir tas pats saliecenis, ko Liepiņu tēvs uzdāvināja Valtam otrā dienā pēc tās slīkšanas reizes. Spožu, milzīgu nazi. Un tikpat milzīgu pārmetumu saņēma pats dāvinātājs no vecmāmiņas.

—   Vai nu prāts, — viņa teica, — bērnam tādu ieroci rokās dot! Pārsnās pirkstus vienā rāvienā.

—    Nebaries, vecomāt, — teica Liepiņu tēvs rāmi. — Lai sēž vien sētā un griež pirkstos, ja citādi nemāk. Tikpat labāk būs, nekā skriet zivīm par ķēniņu.

Rosīgs un priecīgs, kāds allaž mēdz būt, Valts nometas turpat malcienā. Drāž drupano mizu un dzied. Dzied un apsver,

kas te vislabāk iznāktu — laiva vai pele? Varbūt divas pelītes. Ja tādai piesien pelēku dzijas asti, tikpat kā dzīva.

Tomēr visiem šai sētā nav pašlaik gluži tik laba oma kā Valtam ar Liepiņu tēvu. Lūk, vecāmāte. Salīkusi, rokas pakrūtē iespiedusi, viņa iet ar savu raizi tieši pie Liepiņu Annas. Tā kapā pie kūts tādā garā silē kartupeļus, spēcīgi un stingrā rakstā piecērtot dzelzi.

—    Karš man ar to neklaušu! Kvernēs nu atkal tajās drazās veselām stundām. Un dziedās vēl kā cīrulis. Cik ilgi tu dziedāsi ar tukšu guzu? Drīz pusdienlaiks klāt, ēdis ne kripatas. Es neteiktu, ja nebūtu pie rokas. Tā labi pacepu šorīt pankūkas. Divas oliņas vis piesitu, tauciņus nežēloju. Tēvam tādas kārot kārojas. Cel priekšā Valtam — neēd. Daudz, ja sausu maizi iekož, pliku kartupeli paķer — tas viss. Vai nu ēdiena pēc žagarus meklēsi? Būs jāved pie daktera. — Raižu pilnā balsī vecāmāte sūdzas Liepiņu Annai.

Šī pārstāj kapāt un atliec muguru. Paskatās uz vecomāti, nopūšas. Pagriežas pret Valtu — pasmaida.

—   Vadzi, draugs, ko es dzirdu? Vai tas tiesa, ka tu vēl arvien pankūkas neēd? — Viņas žirgtā, spēcīgā balss skan pāri visam pagalmam. — Uz pankūkām taču visi bērni krīt kā mušas uz medu.

—    Kā es varu ēst, kad negaršo! Glumas. Man griežas dūša. — Par to «dūšas griešanos» viņš kādreiz bija dzirdējis vecomāti sūdzamies. Un božas kā ezēns. Galva iecirsta krūtīs tā īsti spītīgi. Drāž vien tālāk savu drāžamo. Jauka pelīte būs! Bet pankūkas viņš neēdīs. Jau izdomāts, kā astīti piestiprināt. Ar tādu mantu varēs vēl Inci pakārdināt. Bet pankūkas neēdīs …

Būtu viņš galvu pacēlis, būtu redzējis, cik mīļi Liepanniņa noraugās viņā — šai mazajā božulī.

Kad nu Valts neskatās, Liepanniņai tā draiski piemiedzas acis. Viņa piesit pirkstu pie pieres, tad ar šo pašu pirkstu pamet gaisā tādu savādu zīmi pret vecomāti.

—   Ak bērnam negaršo? — viņa atkārto it kā nopietni.

Valts klausās, nepalaiž garām ne vārda.

—   Nu ko tad jūs ar, vecomāt, prātīga sieva būdama, dodat bērnam to, kas viņam negaršo. Pankūku vietā pacepiet jel pladiņas. Puika ēdīs, lūpas laizīdams.

—   Pladiņas? — vecaimātei brīnums. — Nemaz nezinu, kā tādas cepamas.

—    Nu, re, tur viss jādara ačgārni, tā visa māksla. Teiksim, kad grib cept pankūkas, iemet bļodā snipšķi sāls, pielej pienu, ieber miltus un samaisa, vai ne? Bet pladiņas jāsāk no otra gala. Milti jāber pirmāk, tad pa lāsītei piena, tad sāls. Bet galvenais — jāmaisa ačgārni — uz pretējo pusi, nekā pankūkām mīklu gatavojot. Olu nevienu. Taukus tikai tik daudz, cik apziest pannu.

—   Ak Anna, Anna, tev gan ir galva! — Par tik labu padomu vecāmāte uzreiz taisnāka var atliekties. Solās cept pladiņas rītu pat.

Un izcepa arī. Kamēr mīklu gatavoja, Valts klāt kā pielipis. Cieši vēro, vai viss tiek darīts, kā Liepanniņa mācījusi. Nemaz sagaidīt, kad pirmās trīs rausīs no pannas nost. Apēda vienu, roka sniedzas pēc otras un trešās.

Jā, pladiņas pavisam cits ēdiens. Pladiņas Valts var ēst un pieēst pilnu vēderu. Dūšas griešanās kā ar roku atņemta.

Kad ar pladiņām bija padevies tik labi, vecāmāte apjautājās Liepiņu Annai, — Valtam, zināms, dzirdot, — vai viņa nezinot, ko varētu vārīt piena putras vietā. Šai tīri posts — parasto piena putru, ko vārot ar pienu un miežu putraimiem un ēdot ikvienā lauku sētā, arī to Valts neēdot. Esot par daudz vienkārša.

Kā tad, Liepanniņai arī šoreiz padoms pie rokas. — Vai,

vecomāt, tai vietā var vārīt pinterputru! — viņa iesaucas aši. Un tūlīt aicina Valtu savā galā. Viņa nule kā izvārījusi pinterputru. Lai Valtiņš pagaršo. Pāris pirmās karotes Valts ceļ pie lūpām pavisam gausi. Skatās Liepanniņai acīs it kā šaubīdamies. Paskalina putru pa šķīvi. Izzvejo vienu kunkuli. Palūkos to. Sakož un zvejo vēl otru.

—   Nu, vai teiksi, ka nav laba? Vecos laikos pats ķeizars tādu būtu strēbis.

—    Laba gan.

Tālāk mazais božulis jau ēda neskubināts. Pēdējo putraimu no šķīvja nolasīja kā cālis. īpaši tie kunkuļi garšojot. Sīksti un atsperīgi kā jāņusiers. Paēdis apvaicājās, vai pinterputra arī jāvāra no otra gala?

—    Ai nē, — smējās attapīgā Liepiņu Anna. — Tai cita recepte. Ievēro, kad putra gatava un vecāmāte jau iebirdina kunkuļu tiesai biezpienu, tu pieskrien klāt un noskaiti līdz desmit — uz priekšu un atpakaļ. Tas vajadzīgs, lai kunkuļi salaižas pinterī.

—    Labi gan! — Priecājās Liepanniņa, ka viņas padoms derējis. Priecājās vecāmāte: Valts ēd un negražojas vairs. Priecājās Valts, ka ticis vaļā no glumajām pankūkām un vienkāršās putras.

Un tas notika jaukajā ievziedu laikā.

VĒL NAV IZSĶĪLUSIES

Kaut gan Valts nav vairs gluži mazais zēnelis, reizēm viņam tomēr tīk ierausties vecaimātei klēpī. Glaust viņas iesirmos matus un paslēpt zem lakatiņa. Kaut varētu izlīdzinā.t grumbainos vaigus! Izdzēst pierē tās rievas! Tad vecmāmiņa būtu tikpat jauna un priecīga, kā tā tur, kas brūnajā rāmī pie sienas. Kā Valta māmiņa …

Bet nav jau vainīgas grumbas vien. Vecomāti galē pavisam nost, kā pati mēdz teikt, tās nejaukās caurduras. Tad nu dažkārt gadās, ka vecaimātei vajag tikai piespiest rokas pie sāpīgā ļ sāna vai pavilkt dvašu straujāk uz iekšu, lai Valts jau paceltu) galvu.

—   Tev atkal caurduras, vecomāt? Tev dikti sāp? Es palī-' dzēšu. — Valts uzliek savas mazās plaukstas pāri viņas kalsnajai rokai. Spiedīs dūrējiem pretim, tad sāpes drīzāk rims. Bet būs vēl labāk! Tikai drusku vien jāpaciešas. Valts izaugs liels un izgudros labas zālītes. Tādas, lai caurduras pavisam pazūd. Grumbas arī lai pazūd.

—   Tad gan būs jauki, vecmāmiņ, vai ne?

Vecāmāte noglauž zēna iepelēkos matus. — Lai tev veselība, dēlucīt! Bet, kamēr mums to labo zāļu vēl nav, būs jāieņem tās pašas vecās.

Valtam nav divreiz jāteic. Zināma lieta: jāceļ no skapīša laukā sirdspilieni un cukurvistiņa.

—    Lūdzu! — Abās rokās ietvertu, zēns iegulda vecmāmiņai klēpī šo brīnum jauko cukurtrauku. Atkal un atkal viņš nevar beigt nopriecāties par to. Valtam, kas savās rokās nav turējis nevienu veikalā pirktu rotaļlietu, šī vistiņa kļuvusi par īstu.brīnumu. Patīk to glaust gan ar pirkstiem, gan acīm. Tāda maza, pelēka vistiņa tup uz oliņām. Gluži kā dzīva. Sekstīte sarkana. Acis spodras kā divas melnas krellītes. Aste un spārniņi zilgansārti. Un kur vēl baltās oliņas — zem katra spārna pa trim! Tup viņa lēzenā, it kā no rūsganām klūdziņām izpītā groziņā. Dzeltenais knābītis gan drusku apdauzījies. Spārnu galiņiem zilums apbružājies. Bet tas nekas. Valts zina: vistiņa nav vairs nekāda jaunā. Gadu tai vairāk nekā vecaimātei. Tā ir sena piemiņas lieta. Un tomēr vēl tik jauka un mīļa. Kā tas var būt?

—    Saudzīgi glabāta. Laba meistara darināta. Mīļu roku dāvināta, — teic vecmāmiņa un pilina no tādas mazītiņas pudelites savus sirdspilienus. Sev pašai viņa nemaz neskaita. Līdz cukurgrauds piesūcies brūns, iemet to mutē.

Arī Valts saņem cukurgraudu, kam uzpilināts viens vienīgs brūnais piliens. «Kas pāri tam, tas nāk par ļaunu,» — teiciens viņam jau zināms. Abiem mutes nu sūc un čapstina sīvsaldeno rūgtumu.

Taču Valtam ar to vien nepietiek. Atkal un atkal gribas dzirdēt, no kā tādus skaistus traukus darina. Kur tādus mālus rok? Kur strādāja labie meistari? Vai tagad ari tādi paši labi meistari dzīvo?

—   Tagad! Ko nu par šo laiku meistariem runāt, — teic vecāmāte. — Tie māk tādu vistiņu pagatavot, ka tev acis vien ieplētīsies. Kladzinās, pati no ligzdas uzcelsies, pienesīs tev cukurgraudu klāt.

—   Tā tāda pasaka?

—    Kāpēc pasaka? — tādas vistiņas uztaisīt var. Zināms, tā nu būtu tāda kā rotaļlieta. Bet traukus šos laikos darina patiesi brīnišķus.

—    Kādus? Pastāsti, kādus! — Valts grib dzirdēt.

Un vecāsmātes stāstījums uzbur Valta acu priekšā smalkus un mirdzoši baltus traukus — tu piesit vieglītēm, tie skan kā tāli zvani. Bet ari mūsu vienkāršais māls var meistara rokās pārvērsties par krūzi vai puķu trauku, kas zalgo un laistās varavīksnes krāsās. Ir ziedaini šķīvji, ir gludas vai rankumainas bļodas, ko uzlūkojot priecājas sirds, it kā būtu nostājies ziedošā pļavā vai dābola lauka vidū.

Tā, vienam stāstot, otram klausoties, mutē vairs atlicis tikai tāds viegls saldums. Jāceļas, vecaimātei jādara darbs — cik ilgi rokas klēpī auklēsi?

Valtam jāatliek jaukā cukurvistiņa atpakaļ skapī, un to viņš parasti dara. Bet viendien it kā aizsapņojies, it kā kādas ieceres dzīts, zēns ieķeras abām roķelēm vecaimātei piedurknē, rausta to un lūdzas:

—   Man ar vajag mālus, vecmāmiņ, lūdzu, lūdzu! Es gribu darināt traukus. Tādu pat cukurvistiņu gribu, tu redzēsi.

Vecāmāte Valtam liek sameklēt lāpstu un paņemt mazo groziņu. Ies abi uz upes leju mālus rakt.

Gājiens nav tālais. Tieši pāri sausajam līcim, kur koši zied dzeltenie laimiņi, smaržīgais mārsiliņš. Smilgas glaužas Valtam gar stilbiem — kņud, ka jāsmejas vien. Vēl jāizspraucas cauri alkšņu krūmājiem, cauri aivieksnāju biezoknim. Ai, kā kazenāji skrāpē un negrib laist uz priekšu! Un tad pie viņu kājām atklājas bedre — viscauri iesārti dzeltena bedre.

—    Redzi, kāda manta! Būtu meistars un ceplis, simtiem podu varētu izdedzināt. Cukurvistiņai gan tas īsti neder. Tai vajadzētu balto mālu, bet tādu te nav.

Labs būs tas pats. Valts stājas ar lāpstu klāt. Dur, piespiež ar kāju — nekā. Lāpsta nelien iekšā.

—    Blīvs un trekns kā speķis, — teic vecāmāte un paņem lāpstu. Arī viņai labi jāpiespiežas, līdz padodas izdurt pāris nelielas šķēles. — Še nu tā manta. Nes mājā un strādā vesels! — Viņa sniedz groziņu ar māliem Valtam.

Valts satver osu un — plakt! — groziņš nokrīt turpat pie kājām.

—    E, ka tu ar tādiem piena nagiem! — vecāmāte drusku pabaras. Bet Valtam jau osa uz rokas. Sāniski sagriezies, viņš cīnās uz māju.

Sētā, kuplās kļavas pavēnī, Valta priekšā uz galdiņa stāv •cukurvistiņa, stāv māla pika. Te iesāksies varens darbs. Valts smaida savu ierasto smaidu, kur iedegušie vaigu gali savelkas mazos kukulīšos un deguntelis tajos gandrīz vai pazūd.

Vajag mīcīt un viļāt, līdzināt un spaidīt — šā un tā, visvisādi. Drīz abas rokas zēnam aplipušas ar māliem līdz pat elkoņiem. Sava tiesa tikusi arī paša krūtīm un zodam. Tur nu nekā nevar darīt, darbs paliek darbs, un vecāmāte par to nekā nesaka. Tikai pašam jāzina, kā tieci tīrs.

Bet to vistiņu, nez no kura gala to vislabāk sākt? Palūkoja māla pikai izveidot galvu — iznāca tāds kā pīles knābis. Un> skaistās sekstes nemaz. Ķērās pie astes. Tā saliecās uz leju — atkal gandrīz tāds pats knābis vien iznāca.

Jau pasprūk Valtam pa šņācienam. Ašāk, nemierīgāk strādā pirksti. Reizēm pat jārājas pašam ar sevi — ķēmarausis tāds!' Vienalga, uztaisīs vispirms tās oliņas. Nu re, oliņa tomēr kā oliņa. Sākumā gan tikai apaļa. Tas vēl nekas. Kad drusku pa galdu paviļā, dabū garenu. Ari vecaimātei vajag papriecāties.

—   Vai redzi, vecmāmiņ? Vai tā nav ola? Es jau esmu drusciņ meistars! — Paceltā roka stiepjas pret logu.

—   Jā, ola nu tā kā būtu, — teic vecāmāte. — Bet kā tad ar pašu vistu? Kad tā izšķilsies?

Būs! Valts tic saviem spēkiem. Papriekš vajag oliņas. Jo ko tad liks vistiņai apakš spārniem?

Gan lielākas, gan mazākas uz galda virknējas olas. Pag, cik šo te būtu? Trīs apakš viena spārna, trīs apakš otra. Vēl atliek tāda druska. Diezgan ar olām ķēpāties!

Ui, kādi pirksti! Nemaz vairs palocīt. Valts aizskrien pie akas nomazgāt. Varbūt tad vistiņa labāk padosies.

Atkal un atkal māla pika tiek viļāta un spaidīta, plikšķināta un līdzināta. Sasarcis, iekaisis, aizrāvies darbā, Valts neredz vecomāti ieliecamies logā. Tikai atmet tādu īsu — jā, jā, kad jau otro reizi atskan aicinājums pusdienā.

Kam gan tādā reizē vecāmāte prātā un kam ēdiens … kad' neiznāk un neiznāk… Sāc no viena vai otra gala — ne galva, ne aste nepadodas. Sāc no spārniem — puļķi, ne spārni!

—    Ķēms tāds! — Valtam pasprūk reizē sāpīgs un nikns brēciens. Nē, tas nezīmējas uz iespītīgo māla piku. Valts dusmojas pats uz sevi. Viņš jūtas tik nelaimīgs un satriekts kā vēl nekad.

Kad vecāmāte vēlreiz ieliecās logā, zēna pie galdiņa vairs nebija. Saukts — neatsaucās. Meklēts — nebija atrodams. Un jāteic, kur šo atradīsi, ja tikai viņam pašam vien zināma tā labā vieta, kur var ļaut vaļu sāpīgām un klusām asarām. Un tur aiz dārza kartupeļu lauks, kas pašlaik zied koši balts kā rožu dārzs, tas draudzīgi klusē.

Jaukā cukurvistiņa! Kas gan varēja domāt, ka tā liks Valtam krist uz mutes kartupeļu vagā. Krist un ieraust smiltīs dziļi jo dziļi visus savus desmit pirktus. Tādi nemākuļi jāaprok!

Pirksti bija dzīvi. Tiem negribējās būt apraktiem. Tie locījās1 un urbās, un izlīda virszemē. Plaukstas izcēlās līdz. Kādas nu rokas! Biezas, apķepušas, īstas lāča ķetnas. Ar tādām pat asaras bail noslaucīt.

Valts aizskrēja vēlreiz pie akas. Tur silē vienmēr turējās ūdens. Nomazgāsies pa krietnam. Smiltis, mālus nost. No vaigiem asaras nost. Tad ies un pateiks vecaimātei… jā, ko tad pateiks? Vai to, ka jaukā cukurvistiņa neiznāk?

To nu gan ne! Tāda kā spīts, kā cieša griba ir novedusi zēnu atpakaļ pie mālu pikas. Uz cukurvistiņu viņš vairs neskatās. Ko zini, vai tik tā nesmejas par Valtu?!

Slapjajās plaukstās Valts glauž un līdzina māla piku. Pavalsta, glauž atkal. Pamazām sāk veidoties prāva, gluda ola. Kad vēlreiz saslapē rokas akas silē un noglauž olu apkārt un apkārt — ļoti glīta padevusies. Tādu prieks katram parādīt. Valts ieskrien istabā.

— Vai redzi, vecomāt, ko es uztaisīju?

Ne skatīties, drīzāk rāties vecaimātei prāts. Sadot brāzienu resgalim, ko ēdiena laikā nekad nevar dabūt rokā.

Vecomāt, tev patīk? — Valts pacēlis savu jauko olu, cik augstu vien spēj.

—    Ko? Un kur tad solītā cukurvistiņa?

Valts sastomās, tomēr nedomā ilgi.

— Nu te — te taču viņa ir! — zēns noliek olu vecaimātei riekšā uz galda. — Kā tu nesaproti! Vistiņa tur iekšā, tanī olā.

Vēl nav izšķīlusies.

Vecāmāte pagroza galvu, nopietni paskatās uz Valtu.

—    Tas var gan būt, — viņa teic domīgi. — Iekšā ir, bet -īrā nenāk. Tā dažam labam notiekas. Dzīvosim — redzēsim, varbūt patiesi izšķiļas.

TĒTIS PAZUDIS…

«Kāda gaisma! Zaļzeltaini tīkli plandās un mirgo gar sienām. Šī gan būs jauka diena!» priecājas Valts. Izlēcis uz grīdas, viņš tver pēc drēbēm.

Virtuvē svešādi skan kāda vīrieša balss. Valts ieklausās. Ne piena vedējs, ne Liepiņu tēvs tas nav.

—    Vai manu, vai! Es jau domāju, ka labais gals nebūs, — gurdā balsī atsaucas vecāmāte.

Valts satrūkās. Vai tētis būtu pārnācis? Divas naktis nav mājās … Bet tad viņš dziedātu . .. vecāmāte rātos. Valtu sūtītu laukā …

Valts nostājas durvīm tuvāk. Vajadzēja dzirdēt.

—    Vaidēt vēl par agru, — teica svešais. — Posts, ka nezinām, kur meklēt. Tad sarunājām nākt pie jums.

—    Nezinu, mīļais, nekā nezinu, — vecaimātei drebēja balss. Ko viņa vēl teica, Valts nevarēja sadzirdēt.

Svešais runāja skaļāk. — Aizbrauca — nepārbrauca, tas mums zināms. Bet vajadzēja pārbaukt! To pašu vakaru vajadzēja. Šodien būs revīzija. Viņš to skaidri zināja. Revīzija klāt. Mums ne grāmatu, ne atslēgu, ne paša grāmatveža. Taisni traks gabals!

—    Kad tik nebūtu kāda nelaime notikusi… Kur cilvēks tm var pazust? Vai tad nemaz nav meklēts? Cilvēki mīļie! — vel māmiņa klusi elsoja.

—    Ir jau taujāts un meklēts. Un meklēs, kamēr atradīs. La nedomā izsprukt. Cilvēks nav mazā adatiņa. — Svešais iesmēi jās. Bet tie nebija nekādi labie smiekli. Valts nodrebēja. Par tēti runā … viņš bija sapratis. Nelāgi runā… dusmojas . .. Vecmāmiņa nu atkal raudās …

Valts atgriezās pie krēsla. Saģērbsies … pateiks tam svešajam krusttēvam, lai nerunā tik dusmīgi… Vecmāmiņai caurduras … viņš varbūt nezina … Jo Valts grib steigties, jo lencītes sametas, sagriežas. Piedurknes otrādi izmaukušās. Un tās pogas …

Kad nu beidzot varēja pavērt durvis, svešais bija aizgājis. Pie galdiņa kā sastingusi sēdēja vecāmāte. Viņa izskatījās bēdu nomākta, sagrauzta.

Valtu pārņēma dziļš žēlums. Viņš tikko varēja izrunāt:

—    Kur tētis, vecomāt?

Vecīte sarāvās. Lūpas sakustējās, bet nekā nepateica.

—    Vecomāt… vecmāmiņ …

—    Nekas… nekas… ej vien, dēls, laukā. Paskraidies . .. paskaties, ko Liepanniņa …

—    Kur tētis? … — Valts tikko valdīja raudas.

—    Gan pārnāks … gan … Ej vien, Valt, ej . .. Es tikām atpūtīšos. Uznāca tāds gurdums …

Viņa pabīdīja zēnu nostāk, lai pati pieceltos. Turpat virtuves kaktā stāvēja viņas vecā koka gulta. Nokrakstēja, nočīkstēja, līdzko tai pieskārās.

Valts sadrūma. Bet acis iezibējās. Galva iecirtās krūtīs. Saslējās stāvs, it kā pēkšņi būtu paaudzies lielāks. Nesaka … Kāpēc man nesaka taisnību?! Domā, es neizturēšu? Kaklā sakāpa sūrums … deniņos sita — tuk-tuk-tuk …

Vecmāmiņa nopūtās grūti un dziji. Viņas nopūta sāpīgi atbalsojās Valta sirdī. It kā viņa būtu saukusi: palīdzi man …

Valts piegāja pie gultas un nezināja, kā palīdzēt. Mazā roka pacēla izvalkātās segas malu, vilka, sedza pāri gulētājai. Varbūt ūdeni padot? Varbūt sirdszāles iepilināt?

Vecāmāte pacēla galvu. Viņa izskatījās tik grumbaina un nelaimīga, kādu Valts vēl nebija viņu redzējis. Klusītēm palūdza atstāt vienu. Pārvilka lakatiņu pār acīm. Sarāvās maza maziņa…

Valtam noraustījās lūpas. Kā tad nu tā … atstāt vecomāti vienu … Neko darīt, kad jau lūdz, jāiet tik un tā …

Uz lieveņa grīdas gulēja Vilkatis. Pamanot draugu, tas mei tās pretī. Te pieplaka viņa kājām, te slējās stāvus, smilkstēja.! Bija možs un dedzīgs. It kā gribētu sacīt: «Ar tevi kopā laiļ ūdenī vai ugunī!»

Valts nezināja, kur griezties. Nekas nepatika.

Sēdi, Vilkati, parunāsimies. — Viņš pavilka suni sev blakām uz pakāpieniem. — Zini, Vilkati, kādas mums bēdas?'] Pazudis tētis … nav … neviens nevar atrast… Kas nu mumsļ dziedās? Tu saproti… nenāk vairs tētis … Jā, jā, arī Vilka-1 tini šis vārds nav svešs. Paskatās uz dārza vārtiņiem un] saka vau! Nolec, ošņā zemi, kā pēdas meklēdams, un vēl-j reiz — vau!

— Nav — nav, — Valts atsaucas skumji. Tu domā meklēt, Vilkatiņ? Iesim abi meklēt? Pa gatvi laukā… un tad pa ceļu — pa ceļu vien… Satiksim kādu, paprasīsim: vai mūsu] tēti neredzēji?

Vau-vau! — Vilkatis rāvās stāvus pie vārtiņiem. Nemaz4 vairs sagaidīt. Pārlēca sētai pāri. Sākumā turējās abi blakām. Tālāk, kā nu pagadās — brīžam viens, brīžam otrs pa priekšu.

Taču jāteic, tādiem vīriem, kam gadu skaits tikko pārsnie-i dzis pirmo pusduci, darbi bieži vien nepadodas pēc plāna. Tāpat arī Valtam, Vilkatis gan bija ticis līdz laukmales vilkābelei, bet Valts tikko sasniedzis gatves galu. Klau, kas tad tur? Darkšķ un rūc… Tā varēja būt automašīna. Varbūt traktors. Troksnis aši tuvojās. No ceļa līkuma izšāvās zaļi pelēka mašīna. Drāzās uz gatves galu. Valts parāvās soli atpakaļ. Mašīna palēnināja gaitu, lai iegrieztos gatvē. Pēkšņi — stop!

Pavērto durvju spraugā pašāvās galva gaišiem, papūrušiem matiem, tumši sakarsušu seju. Acis smējās. Mute izmeta skaļus vārdus:

Drastu, Valt! Vot, ziķeris! Pretī atskrējis. Kāp iekšā! Zip un drei!

—    Akots ….

Viss nelāgais šī rīta smagums Valta krūtīs saplok. Paliek guļot zem Akota biezajām riepām. Zēns smaida savu jauko, plato smaidu. Kājas skrien pašas neceļamas.

Ar Akotu viņi draugos no paša pirmā redzējuma. Kā lai Valtam neiepatiktu šis luknais puisis? Ar savu jauno, zaļo mašīnu tas pierūcināja un sacēla kājās visu sētu. Sivēnteļi aiz priekiem tikko nepārlēca aploka žogam. Vilkatis iemuka savā būdā. Nūja, tā arī bija mašīna; īsta vircas cisterna, lūdzu! Vai tur nebūtu ko lepoties? Visā kolhozā Akots vienīgais ar tādu brauca. Bet Akots nedomāja lepoties. Sētā visus uzrunāja. Vilkati par gudro suņa dēlu nosauca. Paslavēja, lūk, aiz cienības pret mehāniku būdā ielīdis. Valtam palūdza spaini ūdens nodzerties. Kad Valts iznesa arī krūzīti, viņš smējās. Nē, ne jau pašam — motors izslāpis. Tā sākās viņu. draudzība. Valts drīkstēja kabīnē iekāpt un izkāpt, cik vien viņam tīk. Tā bija notikšana, kur katram zēnam aiz prieka salecas sirds. Bet mašīnas Valtam bija žēl. Kad Akots sāka cisternā vircu sūknēt, Valts nosūkstījās:

—    Tik skaistu, jaunu mašīnu ar vircu pieķēpāt! Kā tev nav žēl? — Akots pašķobīja lūpas. — Nebaidies, ziķeri! No kūts nāk tīra manta. Zelta vērtībā. Vecos laikos kungu freilenes gan teica — fui, fui — un ķēra degunus ciet. Mēs tā ne„darām, vai ne? Nē, Valts tā nedara un Liepanniņa arī ne.

Tādēļ arī šodien, tikko nosēdies Akotam blakus un nolicis mazo roķeli līdzās drauga dūrei pie stūres, viņš runāja par lietu.

—   Zini, vircas bedre pilna. Pāri iet. Mēs tevi dikti gaidījām. Un, kad tu brauci, vai manu tēti neredzēji?

Akots acīmredzot bija kaut ko jau dzirdējis par grāmatveža pazušanu. Bet saproti nu, kā tādam ziķerim atbildēt. Pa paradumam Akots ķērās pie pakauša, pakasīja, kā padomu meklēdams.

—   Ko tev vajadzēja no tētes?

—   Lai nāk mājā. Man nepatīk… Vecāmāte guļ un nerunā.

—   Labi. Satikšu, teikšu, lai nāk mājās. Teikšu — Valts dikti gaida. Neklausīs — ieraušu kabīnē. Klāt būs kā makans.

Viņi iebrauca sētsvidū. Lūk, taisni tāpat iebrauks Akots ar tēti. Tētis droši vien dziedās. Vecāmāte gan drusku pabārsies, drusku vairāk pabārsies … Pēc tam atkal viss būs labi… Bet Akots stūrēja mašīnu pie vircas bedres un domīgi rauca pieri…

MĪĻĀMĀTE AIZVED VALTU

Savādas dienas sākušās Valtam. Garas, garas un allaž klusas. Saule spīd, bet diena tāda vien šķiet kā pelēka, spurgujaina dzija, milzīgā kamolā satīta. No rīta tu saņem pavediena galu, ritini, gaidi, skaties uz dārza vārtiņiem … Varbūt tie pavērsies … Varbūt uz celiņa parādīsies tētis… Nav! Apskries vēl desmit reižu apkārt mājai — tad būs … Nav! Apskries vēl septiņas reizes kūtij un mazajai klētiņai apkārt.. . Tas vis nav tik viegli. Cauri avenājiem jāspraucas, garām ērkšķogām. Suņuburkšķi saauguši kā mežs. Bet tad nu gan būs! . . v Nav! Vari izkāpelēt pa kļavu. Pagraba liepā zaru zaros izšūpoties. Izlodāt pārupes alksnāju, sagriezt slaidās atvases, sadrāzt puļķīšus, sataisīt no tiem vienu, divus, pat trīs cūkaplokus — kamols vēl nav izritināts… Tētis vēl nav pārnācis! Arī Akotam nav gadījies viņu satikt. Sen būtu pārvedis.

Ar vecomāti pavisam nelāgi. Jo dienas jo top līkāka. Jo dienas jo saraujas mazāka. Veseliem cēlieniem pat no gultas nepieceļas. Ja arī pieceļas, saknupusi krēslā vien nosēd. Kad Valts tā labi ieskatās, viņas galvas lakatiņam stūri nav vairs balti. Un kā tad citādi, ja vienā gabalā tie jāburza pirkstos, jāceļ pie acīm. Nē, viņa neraudot. Tāds sūrstētājs acīs iemeties. Tāda liksta. Nelīdzot vairs pat rūgtenie sirdspilieni ar cukurgraudu.

Valts vēro un domā: nav labi! Gribētos palīdzēt. Iepriecināt viņu. Nu ko, viņš jau sanesis malku — pilnu plīts kaktu. Abos spaiņos ūdens stāv līdz malām. Skaistajā stikla traukā un vēl divās krūzītēs vīst saplūktie pļavu ziedi. Tur pīpenes un smilgas, tur lielie, zilie zvani, tur medainie vīgrieži, vēl visādas citādas puķes.

—    Vecomāt, nu paskaties jel!

Kam vecaimātei tagad malka un ūdens? Uguni viņa neiekur, ēdienu nevāra tikpat kā nemaz. Kam viņai tagad puķes, kad plakstienos iegūlis gurdums.

Bieži pie viņiem ienāk Liepanniņa. Ienes pienu. Ienes maizi, ko piena vedējs atvedis no veikala. Pa bļodiņai putras vai cita ēdiena, ja pati ko izvārījusi.

Vecāmāte nopūšas. Pasaka paldies. Pasauc Valtu, lai nu ēdot.

Bet viendien viņa pateica Liepanniņai tādus savādus vārdus. Labu brīdi Valtam vajadzēja par tiem domāt. Jā, kādēļ viņa teica: «Cik ilgi tu, meit, mūs glābsi kā grimstošu kuģi? Tikpat postā vien būs jāaiziet.»

Liepanniņa noglauda Valtam galvu vienreiz, otrreiz.

—    Ko jūs, vecomāt, velkat vienu un to pašu dziesmu. Paskatieties jel uz Valtu. Vai puika izskatās pēc tāda, kam postā jāaiziet? Lai mazs, taču vesels kā rutks. Un nav vairs vecie laiki. Atradīsies dzīvē viņam sava vieta. Nāks laiks, nāks padoms.

Valts nogrieza riku maizes, ielēja krūzē pienu. Ēda un pārdomāja. Skaidu var peļķē nogremdēt, ja sakrauj virsū akmentiņus. Arī meldru pīlīte nogrimst tad. Un kuģis ar. Bet kāpēc grimstam mēs? Valts vairs laivā nekāpj viens. Vecāmāte nemaz. Kā lai saprot?

Viņš paskatījās uz vecomāti. Tā pirkstos gausi drupināja maizes kumosu. Ēda kā negribēdama.

—   Vecomāt, kāpēc tu tā teici?

—    Kā teicu?

—   Nu, par to grimšanu. Par kuģi. Kāpēc mēs grimstam?

—    Grimstam … nūja … — Laikam nevarēja atrast īstos vārdus. Padomāja drusku, tad atsāka. — Tas, dēls, tāds teiciens. Līdzībā runāts. Es veca … nevarīga. Tu vēl mazs. Kad mēs nu vieni… kas par mums gādās? Proties, dēliņ, pietrūks ko ēst.

Valts saprata, bet daudz vis nenoskuma. Šo pašu brīdi zināja, kas viņam darāms. Vēl neteiks neko. Gan pēcāk vecāmāte redzēs. Priecāsies.

Saslaucījis garšīgās drupatas no galda saujā, iemeta mutē. Izdzēra pēdējo piena malku. Izmetās laukā.

Diena tveicīga. Upmalas kuplie, mirdzoši zaļie kārklu puduri, it kā atveldzi meklējot, pieres samērkuši ūdenī. Braslā paseklās straumītes čalo un mirguļo. Vietvietām griežas sakultās putas. Neredzama, tomēr itin tuvu darkšķ pļaujmašīna.

Upes vidū uz akmeņa platās muguras stāv Valts. Makšķeres kāts rokā, zivju kulīte auklā pār plecu. Pats vērīgs un kluss. No skata, jāteic, īstens makšķernieks, kaut arī bez cepures, bez krekla, — vienās bikšelēs izmeties. Stāv viņš te jau pāris stundu. Saule cepināt cepina plecus un muguru. Jāpacieš. Vēlāk varēs ūdenī pamērcēties. Tagad jāstāv. Jāstāv un jāgaida, kamēr pietiks.

Upes iestāvajā krastā, kur ceļam abās pusēs aizstiepjas ziedošie āboliņa lauki, parādās augsts un visai plecīgs sievietes stāvs. Viņa soļo pasmagi, mazliet gāzelēdamās. Uz katra soļa nopland plānie, tumšzilie katūna svārki. Lakatiņš atslīdējis pakausī, atsedzot tumšos, pieglaustos matus. Netālu no upes ceļš met līkumu un negaro gabaliņu līdz braslam ved tai ieblakus.

Nonākusi krastmalā, sieviete noliek nelielo groziņu kuplajā zālē, kur baltas zied pīpenes un rūgtenie pelašķu puduri. Viņa sāk noaut kājas. To viņa dara steidzīgi, acis nenolaižot no mak

šķernieka. Vēlīgais skatiens, ar kādu tā uzlūko Valtu, liekas gaiši sakām: «Vai tu re, titilbis! Zivju sagribējies. Drošs un ņiprs. Reiz jau slīcis — no ūdens vis nebaidās. Pareizi dara. Tā puikam piederas.»

Kājas noautas. Parāvusi svārkus augšpus ceļiem, nācēja sāk pārbrist upi. Viņa met līkumu uz zēna pusi. Jo tuvāk Valtam, jo vaigs tai top vēlīgāks.

—    Kā tad kožas, puis? Labdien.

Spējā pagriezienā Valtam paslīd kājas no akmens. Šļakatas vien pajūk. Tomēr viņš noturas stāvus. Acīs tam pazib pārsteigums, ko nomaina jauks atkalredzēšanās prieks. Zēns nosarkst pār visu seju. Nelielais deguntelis ar plānajām, jutīgajām nāsīm paplēšas savdabīgi, gandrīz pazūd smaidā savilktos vaigu kukulīšos. Tikai vārda neviena.

—    Nez vai tu vairs pazīsti mani? Sen neesam redzējušies, — sieviete noliecas Valtam gluži klāt. Viņas roka apņem tā plecus.

—    Pazīstu gan. Tu esi mīļāmāte! — skaļi sauc mazais vīrs. Acis kavējas pie viešņas vaiga, saulē iedegušā, ceļā pietvīkušā. Bet ūdens, steigdamies garām, tīkami veldzē un murmuļo abiem gar kājām. Nemaz negribas iet uz malu. Kurp Valtam steigties, kad blakām stāv mīļāmāte!

Jā, tā nu tas ir. Valtam īstenībā divas vecmāmiņas. Tikai šo lielo, arvien priecīgo un skaļo viešņu, savas mirušās māmiņas māti, viņam nevedās saukt par vecomāti — nav taču veca! — un to sauca tāpat vien par māti. Dzīvoja viņa patālu. Apciemoja savu mazdēlu labi ja pāris reižu gadā. Bet vienreiz, kad viņa atkal atnāca — agrā pavasarī, tikko bija izplaukuši pirmie dzeltenie māllēpeņu ziedi, — un par ciemkukuli ielika Valtam saujā trīs zirņu pākstītes, svaigas, zaļas, smaržīgas, zēns priekā izsaucās: «Kur tu tās dabūji, mīļomāt?!» Tās bija izaudzētas puķu podā uz loga. Ar to reizi Valta māmiņas māte iemantoja «mīļāsmātes» vārdu, un tā viņu sāka dēvēt arī citi ļaudis. Mīļāmāte pieķēra roku Valta zivju kulītei.

—   Gluži tukšā vis neesi.

—   Diezin vai pietiks? — Valts skatījās kulītē. — Mums pusdienām vajag. Kamēr pārnāks tētis, es katru dienu tagad makšķerēšu. Tad mums būs ko ēst.

Viņš sāka izkravāt savu lomu no kulītes rokā. — Viena, divas, trīs raudiņas, viens asarēns. Vēl vajadzēja būt. — Pačamdot kulītes galā, atrodas tāda kā plāna zilgana skaidiņa — sīka mailīte. Lai gan neviena zivtiņa nav sprīdi garumā, Valts priecīgs. Vienmēr tā vis nekožas.

Nopriecājas arī mīļāmāte. Pietikšot. Lai nu saritinot auklu, bridīšot uz malu.

Pa ceļam jautāts, kā dzīvo, ko labu dara, Valts mazliet sastomās. Kaklā uzguldz spurainais kumoss, ko vajag norīt. Tikai tad var runāt.

—    Ko nu darām … Strādājam. Man tagad visi darbi būs jāpadara vienam. Mums tētis … Tu nekā nezini?

Šo to pa ausu galam mīļāmāte dzirdējusi. Tad nu nākusi raudzīt.

Valta rokas pagrūstas, ar joni atkrīt durvis.

—   Mīļā baltā! Labi, labi, ka tu esi klāt! Kā es tevi gaidīju! Kā saulīti uzlecam, — ieraugot durvīs viešņu, vecāmāte trūkās pretī no sava krēsla. Viņas apkampās abas un saskūpstījās. Tad vecāmāte atslīga atpakaļ krēslā. Tvēra sava lakatiņa stūri, spieda pie acīm.

—   Te tev nu bija! — Mīļāmāte paplēta rokas. — Nupatās nopriecājies par mani un tūdaļ sāc asaras birdināt. Vai ta nu prātīgāka darba vairs nav? Būtu jel trumuli uzlikusi, kapiju pavārījusi. Pārlieku šodien sutīgs. Gan tu zini manu parašu: jo karsts, jo es karstāku kampju iekšā. Viegls tiek cilvēks, kā no pirts iznācis. Rau, baltmaize un saldums man pašai.

Žirgti un strauji izskanēja viešņas valoda. Kopā ar viņu šķita jauns dzīvīgums istabā ienācis. Sāka izkravāt groziņu. Bija neliels baltmaizes klaipiņš. Brūnā krūzītē medus ar šūnām.

—    Nāc nu palaizies, — viņa aicināja Valtu, bet tūlīt attapās. — Pavisam aizmirsu, tu jau mums neesi nekāds kārumlaiža. Nu tad še tev vīra kumoss. — Valts saņēma par ciemkukuli kūpinātu sīgu — smaržīgu, pagaiši brūnu. Zobi iecirtās zivī. Sīga bija sausa, pavairāk sakaltusi. Sadrupa zobos kraukšķēdama. Pasāļa, garšīga, to var apēst ar visu asti. Rokas sniedzās vēl pēc otras. ,

Ar savu guvumu Valts izskrēja sētā. Jāpastāsta Liepiņu tēvam par labo lomu šodien braslā. Jāpastāsta Liepanniņai, kāds ciemiņš atnācis. Un Vilkatis — kur Vilkatis? Tam būs sīgas galva. Arī uz vārtiņiem jāpaskatās. Viss tāpat vien … tāpat nekā … Bet kur savādi — atnāca mīļāmāte, gaidīt tēti daudz vieglāk liekas. Ek, būtu viņa vienmēr pie mums!

Laikam sētā Valtam bija gadījies aizkavēties pailgāk. Jau sen no sīgas vairs ne asakas. Stāstāmais izstāstīts. Liepanniņai visas deviņas siles līdzētas izskalot. Jāpaskatās — kafiju vāra vai nevāra?

Redzi ko, abas vecāsmātes jau mielojās. Lēja uz apakštasītēm kūpošo kafiju, pūta un dzēra. Arī Valtam piesolīja. Viņš labprāt. Jo garšīgās sīgas gribēja peldēt.

Drīz mīļāmāte bija beigusi dzert. Viņa noslaucīja seju prāvā zilā mutautā. Tad pasauca Valtu sev klāt.

3*

—    Paklau, lielais vīrs, zini ar, ko es gribu? Nāc man maķenīt palīgos. Redzi, tagad pats darbalaiks. Brigāde steidz dābolu dabūt apakš jumta. Es pati caurām dienām projām uz lauka. Kūtī paliek manas kaželes — Balce un Pelēce. Bēdīgas, nabadzītes, pavisam. Pārnāku — brēc. Acis zālīti redzot, mutes klātu netiekot. Nebaidies, piesiets tu nebūsi. Paganīsi pāris stundiņu priekšpusdienā, pāris — pavakarē, un pietiek. Pārējo piedosim no rokas. Lejā jnums Dižezers. Sudmalkalnā būs tev biedri. Padzīvosies kādu laiciņu pie mums. Redzēsi, kādas zivis velk lielie zvejnieki. Raudas kā plaukstas, līdakas kā šķilas. Un kur ta vēl brekši un sīgas. Mailītes smel kauč ar sietu. Pabirdini tikai pāri laivas malai biezpienu un pasmel živteles. Darbadienās man nu nav vaļas, bet svētdienas rītos es tāpat ielaižos ar laivu ezerā. Nu ko, nāksi man līdzi uz Sudmalkalnu?

Valtam aicinājums bija īsti pa prātam. Tikai bažas par vecomāti. Kā lai viņu atstāj vienu? Nekad tā nav darīts.

—   Ej vien, dēliņ, ej! — vecāmāte viņu nomierināja.

— Mēs abas tā sarunājām. Tev būs labāk. Kad pārnāks tētis, varēsi nākt atpakaļ. Tikmēr iztikšu viena. Tu zini, Liepanniņa man piepalīdzēs.

Vilinājums pārāk liels. Un tomēr Valts nekustējās ne no vietas. Elpoja strauji, it kā nevarētu izšķirties.

—   Ilgi kavēties nevaram. Ap launaga laiku jāiziet, lai ar krēslu tiktu mājās, — bilda mīļāmāte. — Salūko, ja tev kas derētu līdzi. Paķer kādu nieku. •— Viņa Valtu viegli pastūma.

Valts izskrēja laukā. Jāpateic ardievas, jāsavāc sava manta.

Te nu sākās īstais negals. Vispirms ceļā pagadījās Vilkatis. Valts nopūtās. Apskaus pa īstam drauga kaklu. Bet suns pamanījās uzlikt ķepas uz pleciem. Mīļš un priecīgs bija viņa brūno, uzticīgo acu skatiens: «Uz kurieni skriesim, Valt?» Kā lai Valts pasaka draugam: «Nē, tu paliec. Šoreiz es iešu viens!» Nekā viņš nepateica. Asaras sāka līt aumaļām. Zēns elsoja. Palika ardievas nepateiktas ir Liepiņu tēvam, ir Liepanniņai. Pat neaizskrēja līdz sivēnteļiem, kas gozējās un rušinājās aplokā. Gan jau pārnāks drīz … tad visu izstāstīs …

Šņukstēdams un acis burzīdams, pagājās līdz kūts pažobelei. Makšķeri un slieku skārdeni derētu paņemt līdzi. Bet ko darīt ar tiem tur? Bēdīgi Valts noraudzījās uz pažobelē sakrautajiem dēļiem. Saticīgi blaku blakām tur stāvēja trīs zirgi, no alkšņu sprunguļiem darāti. Dažas pelītes, dažas laiviņas, kam par izejmateriālu bija noderējusi priežu miza. Vēl bija grubuļaina, neizskatīga māla pīlīte. Tā tad arī bija visa viņa bagātība. Valts atmeta mantai ar roku. Vai es uz Sudmalkalnu iešu spēlēties? Taču strādāt!

Viņš noraisīja makšķerei auklu, saritināja to un iebāza kabatā, kur glabājās nazis. Gatavs!

Ar drēbju sainīti nūjas galā pār plecu Valts devās ceļā.

Sirmās egles, kur no katra zara nokarājās veselām lēkšķēm zaļganpelēkās ķērpju bārdas, Valtam sākumā vareni patika. Viņš plūca pa šķipsnai pašas garākās, lūkoja pielipināt sev pie zoda. Šitāda bārda! Tam vajadzēja lieliski izskatīties. Būtu vēl divi zirgi un spožās kannas — piena vedējs gatavs. Bet vai nu tik vien darba kā ar bārdu noņemties? Vislielākā steiga un reizē kavēklis iznāca ar ogām un sēnēm. Domāt, kāds tīši ņēmies un, Valtam par prieku, tās te sastādījis un izaudzējis. Saulainākās vietās meža zemenītes. Mitrajos pavēņos — avenes. Un tā visgarām abpus ceļam. Zemenes tādas vien sulīgas, saldas, smaržīgas! Kā tādu dāvanu lai novārtā pamet? Skriedams un lēkādams drīz vienā, drīz otrā ceļa pusē, Valts plūc tās un veselām saujām met mutē.

Gan mīļāmāte apsauc, brīdina. Teic, ceļa gabals nav mazais, piekusis.

Ko niekus! Nekad vēl Valts nav piekusis. Tieši tā viņam patīk: pietupties pie katra zemeņu pudurīša, pacelties uz pirkstgaliem pretim ogu pilnajām aveņu grīstēm. Nebūtu tik tie gumijnieki kājās. Smagi. Sautē kājas. Vienā papēdī sāk grauzt.

— Atradis, par ko sūroties, — teic mīļāmāte. — Novelc, pasit padusē!

Valts dara tā. Tagad pavisam labi. Tik vieglām kājām viņš gatavs visu ceļu skriešus noskriet.

Ilgi, neilgi gājušiem, groziņš mīļaimātei sēņu pielasīts ar kaudzi. Valtam zemenes ar vairs neliekas necik saldās. Un jābrīnās, ka pasaulē tik milzīgi meži! Ne tiem cauri iziet, ne kādu māju ieraudzīt. Tad vēl tās skujas — sausās priežu skujas gan var neganti badīt. Ceļmalā gājēju iemītais taciņš, kur būtu pati labākā iešana, kā adatām nobārstīts. Pēdas drīz sūrst un kaist. Bet jālūko uz pirkstgaliem iet. Palūkoja. 0 manu dieniņ, šiem āda nav nemaz biezāka! Sūrst tāpat.

—   Vai drīz mēs būsim Sudmalkalnā? — Valts jautāja, kad bija noiets tikko pusceļš.

Ko lai saka? Skaidri redzams — piekušis mazais vīrs. Mīļāmāte apstājās. Pacēla pirkstu pie lūpām par zīmi — klusēt.

Valts ieklausījās. Vī-viuvit, vī-viuvit — lokani vijīgi sauca kāds putns. Vī-viuvit, vī-viuvit — atlidināja, aizlidināja, pa zaru zariem līkumodams, skumīgs sauciens.

—   Vālodze lietu sauc, izslāpusi, — teica mīļāmāte. Viņi klausījās brīdi, kamēr vien putns nerimās saukt un vīvināt. Atpūtās mazliet.

Tālāk tad nu pietika visādi. Reizēm zābaki Valtam kājās, reizēm padusē. Brīžam pats mīļaimātei pie rokas, brīžam viņai kukuragā. Lai kā viņi lūkoja paskubināt soļys, krēsla tos panāca mežā. Skurbināja smagā sveķu smarža. Gurdināja vieglās sūnas izgarojumi. Valts bija gluži apklusis. Domāt vairs negribējās neko citu kā vienīgi: kaut drīzāk celtu atkal kukuragā! Dzenis kala. Dzilna brēca. Valts gāja un gāja…

—   Tad nu mēs tikpat kā mājā. — Dzirdot šos jaukos vārdus, Valtam par veselu sprīdi pacēlās galva. Viņi bija iznākuši klajumā. No visām pusēm spiedās virsū silta migla. Bālganā mēness gaismā tā šķita gandrīz piena baltumā. Liecies vai peldus. Labi būtu gan.

Pie pašām mājām Valts uzbrāzās virsū zedeņu sētai. Tik mānīga bija migla. Un kājas kā divi stabiņi. Piekārtas liekas, ne pieaugušas.

—    Ei, ei, lielais vīrs, saturies, kamēr vēl neesi pakritis. — Cauri priekšnama tumsai mīļāmāte ienesa Valtu istabā. — Pūties nu, mans kazu gans!

Aizdedza nelielu skārda lampiņu.

—    Nebūsi tik noberzis jēlas kājas, — viņa bažījās. Pagrābājās plauktā. Iespieda Valtam rokā gabalu maizes. — Kod, ja gribi. — Pati viņa steigs sakopt un izslaukt kazas. Tad varēs abi likties uz auss.

Mazā roka ar maizes riku guļ klēpi. Nemaz tai negribas celties pie mutes. Sēž Valts kā piesalis uz platā sola pie aukstā krāsns mūra. Izbiedēta putnēna acīm veras drīz te, drīz tur.

«Kā tad nu tā? Būšu izkritis no ligzdas… Kur slēpties? Kur gulēt? Un acis veras ciet.»

—   Tu man neaizmiedz, Valt! Nokritīsi. Slauceni grabinādama, sauca mīļāmāte un tūlīt piebilda: — Pag, es iesūtīšu Cibeļu meiteni. Tā tev miegu nodzenās.

MIEGA IZDZENĀTAJĀ

… Nenokrīti, ne-no-krī-ti… arvien gausāk, arvien klusāk izskan sauciens, līdz izdziest pavisam. Nu nē — nu nē! Kāpēc lai kristu? Valts var lidot… Kājas … kam vairs to vajag … Pameta pasolē… Valtam, lūk, spārni! Viegli kā migla.. . balti kā piens. Lēni lēnītēm ceļ… viegli vieglītēm nes … Tāltāli lidosim. Šalc mežs. Noklanās egļu zari. Vēdina, māj. Valts nolaižas augstajā eglē. Brīnišķas skujas, ne dzeļ, ne dur… mīkstas kā vilna. Augšup un lejup šūpojas zari. U-ū, u-ū — skaļi sauc Valts. Pasauc un atbalsi gaida… Valt, vī-ī-ī — vīvina vālodze pretī. Dzeltena vālodze nolaižas blakām. Pieglauž spārnus un saka: «Vienu tu aizmirsi, Valt. Kur liki zivis? Kur nometi? Kur? Vecmāmiņa meklē, ilgi jau meklē — neatrod.» Zivis… tās zivis… Valts satrūkstas, tik tikko noturas zarā.

Pameklēs, atradīs … Nu paskat, to joku! Zivju kulīte plecos palikusi. Tūlīt… tūlīt būs zivis rokā. Palūk vien — rauda kā šķila … nelaižas laukā … bunduļu acis … aste kā lāpsta … Spārdās un sit. Pa roku sit… zemē gāž …

—   Vaļā! Laid vaļā! — Valts kliedz, cik spēka.

Valt-vī, Valt-vī — vālodze vīvina.

Tiš! — Plaši, plaši paveras Valtam acis.

Ne spokainās raudas vairs, ne vālodzes. Pie Valta stāv meitene sarkanpuķainā svārciņā, melniem, sprogainiem matiem. Tumšajā sejā jautri šaudās dzirkstošas acis.

—   Ko nu brīnies tik daudz? — meitene iesmejas un nosēžas Valtam blakus. — Nebūtu es tevi pamodinājusi — bauc! — būtu ar pieri pret grīdu. Tā vien klanījies kā niedre ezerā .— uz priekšu un atpakaļ.

Valts klusē. Nevar vēl attapties. Kur viņš ir? Kas šī par meiteni? Ko viņai vajag?

—   Nebozies nu. Tikpat es visu zinu. Tu esi Valts. Lai maziņš, bet iet jau septītais gads. Tu paliksi Sudmalkalnā.

Meitenei runājot zobi spīd spodri balti. Vaigi kā čiekuri brūni. Nemierīgie pirksti cilā un pieglauž kuplo svārciņu krokas, nevar vien sakārtot tās.

Valts piesardzīgi pašļūc uz sola galu.

—    Ko tu tāds bailīgs? Kāpēc neprasi, kā mani sauc? Es esmu Sibilla Monika … Skaists vārds? — Tad piebilst skumīgi: — Tikai tā mani neviens nesauc. Esot par garu. Billīt un Billīt — to vien dzirdi. Nu, ko tu teiksi?

Valtam sakāms nav nekas. Tiktu labāk gultā!

Bet Billītei miegs ne prātā. Tīšām parausta Valta piedurkni, lai paķircinātu.

—   Tu tāds nošņurcis. Zini, ko es tev pateikšu? Nebēdājies! Gan būs labi. Tās kazas ganīt es tev kādreiz palīdzēšu. Katru dienu gan nevarēs. Mums pašiem tagad pulka darba. Tēvs

iestājās kadreniekos. Saproti? Līgumu noslēdza ar mežrūpniekiem. Ved malku, baļķus. Krauj pie autoceļiem. Tēvam patīk pa mežu. Viņš saka: kad čigāns vienu dienu meža nav redzējis, beigts pavisam. Ai, Valt, ja tu zinātu, cik gan raibi mums iet! Māju pārdevām. Nopirkām zirgu. Lepnu gan. Nosaucām par Ātro. Un mēs ar brāļiem ganīsim savu Ātro, bet tu atkal kazas — visi vienā pulciņā.

Valts pacēla galvu: te jau bija ko paklausīties.

—    Brāļi man veseli trīs. Iežus tas vecākais. Ai, kas par resgali! Es jau nu gan nekā slikta par viņiem nesaku. Un māte maz pa mājām dzīvo.

Valts paskatījās uz durvīm. Kur gan mīļāmāte tik ilgi? '

—    Nu, ko tu tāds kluss? Pastāsti kaut ko! — Billīte noliecās tuvāk. Skatās cieši, it kā ar acīm meklētu vārdus izvilināt. Smuks puika, tikai runāt nemāk. Nu pag, palūkos vēl.

—   Vai tev kāds brālis ir?

Valts papurina palso matu cekulu.

—    Un māsa?

Valts ir cekulu nepurina vairs.

Kā vecīga sieva Billīte sāk šūpot galvu uz vienu un otru pusi, sakļautās rokas pie vaiga piespiedusi.

—    Ne tev tēva, ne mātes; ne tev brāļa, ne māsas. Vai, vai, tad gan tu esi pavisam nabags!

Ko? Valtu sauc par nabagu? Vai tik viņa neteiks vēl arī kverpis? Šie divi ir vienīgie nelāgie vārdi, ko Valts atnesis līdzi no vecās sētas. Bet tos taču Liepanniņa teica par sivēnu!

Pilns dusmu un aizvainojuma Valts paskatījās Billītei cieši acīs.

—    Es neesmu nekāds nabags! Vai tev ir divas vecāsmātes? Bet man ir gan. Un abas mani mīl, un abas žēlo.

Vecāsmātes, nē, Billītei nebija nevienas. Bet tādēļ viņa nejutās ne uzvarēta, ne apklusināta. Šķelmīgi piemiegusi acis, viņa teica noslēpumaini:

—    Ja tu zinātu, cik bagāti mēs bijām Kandavā! Mums tur piederēja skaists namiņš. Mazs un silts kā kanniņa. Tas, ko pārdevām. Bēniņos apaļš lodziņš. Atver — var skatīties debesīs. Vai tu esi apaļu logu redzējis?

Apaļu logu Valts nebija redzējis.

—    Pie durvīm, pie sienām, visur bija sastādītas kāršu pupas. Tās lielās, raibās, tu zini. Zied nu sarkanas, zied baltas, dzeltenas. Kādas vien krāsas pasaulē. Kāpj līdz pažobelei. Pāri jumtam. Namiņš tā noslēpies, tikpat kā pazudis. Tu meklē durvis: zaļš un zaļš, un ziedi priekšā. Gribi tikt iekšā, jāmetas četrrāpus.

Ā, to gan Valts saprot. Vaigi jau kukulīšos savelkas, deguntelis plok. Viņš runā dedzīgi:

—    Es ar kādreiz četrrāpus lienu. Vilkaša būdā.

—    Kur, kur? — Billīte nesaprot. — Nu gan tu melsies!

—    Nemaz. — Valts var Vilkati piesaukt par liecinieku. — Tas zina gan. Cik reižu tur līsts iekšā un ārā. Tikai četrrāpus. Caurums taču mazs. Atnāc mūsmājās, parādīšu.

Acis Billītei smīnīgas. Jocīgs puika … Laikam runā taisnību. Tikai nevar neko saprast. Kur šim tāda būda? Kur Vilkatis? Pintiķis tāds!

Bet Valtam prātā Kandavas namiņš. Zaļš un zaļš … zied visās pasaules krāsās. Bēniņos apaļš lodziņš. — Tu atvēri viņu, to apaļo lodziņu? Ko tu debesīs redzēji? — Valts grib zināt.

Ak tā, to lodziņu? Vērusi gan. Viscaur zils un zeltains… Neviena ēniņa, nekā. Bet ilgi nevarot skatīties. Acis žilbstot. Lēkājot zvaigznītes, nu tādas zilas, zaļas… Nē, par debesu lietām Billītei lāgā nevedas runāt. Bet paša namiņa viņai gaužām žēl. — Vēl tagad jāraud, kad iedomāju. — Viņa paslēpj seju plaukstās.

—    Pagaidi. Neraudi. Vai namiņš tur, tanī Kandavā, vēl ir?

—    Nu, un tad? — Billīte aši atsedz acis.

—    Tad nevajag raudāt. Mēs kādreiz aiziesim abi. Pameklēsim durvis. Un četrrāpus, zini. Apaļo lodziņu… to mēs vaļā … Gan es kaut ko — kaut ko tādu jauku ieraudzīšu. Tu varbūt labi nepaskatījies. Tad es tev izstāstīšu. Smalki pateikšu visu.

—    Labi gan, Valtiņ, ka tu atnāci Sudmalkalnā.

Viņa apliek bruņo roķeli Valtam ap pleciem. — Iežus ar manīm nekad tā nerunā.

Kad ienāca mīļāmāte ar pienu, abi bērni tāpat vien sēdēja. Kājas šūpojās rakstā, paši līgojās līdz. Kas zina, domās tie gāja uz brīnišķīgo namiņu, kur kāršu pupas zied visās pasaules krāsās.

SUDMALKALNĀ

Sudmalkalns … Kas tad te bija? Ne pašu sudmalu ar milzīgiem spārniem, kā varēja domāt, ne kalna pa īstam. Maza, pelēka mājiņa paugura virsā. Vienīgais košums divi vecas ābeles ceļa.pusē. Tām pašām apnicis augt. īpaši tai vienai: stumbrs sasvēries sāniski, zari zemē sadūrušies. Tai gan ir grūti… Valta pelēkās acis raudzījās dziļas un skumīgas. Atcerējās vecomāti un tika vēl skumjāk. Vajadzēja patrīt acis ar dūri. Lai gan diena saulaina, tajās cēlās tāda kā migla.

«Kad cilvēkam darbs, bēdāties neatliek laika,» domāja mīļāmāte. Un tādēļ, aiziedama uz ezermalas zemajām pļavām — lankām sienu žāvēt, pieteica Valtam: — Saplūc zāli kazām pusdienas tiesai! No rīta es paganīju. Pa karsto laiku lai pastāvas kūtī.

Uzvēris grozu uz rokas, Valts tagad grozījās sētā. Sazini nu, uz kuru pusi labāk būtu ejams.

Kā saukta nāca Billīte, jautra un kustīga.

—   Parādi — kur jūs plūcat zāli? — viņš vaicāja.

To var. Tikai jāpaķer mazie brāļuki. — Tie man tikpat kā aste jāvāc visur līdzi. — Paskrējusi aiz mājas gala, viņa atgriezās ar diviem brūniem, pusplikiem puisēniem pie rokas.

—   Robis un Riča, — Billīte piedūra pirkstu vienam un otram pie krūtīm. — Saderam —■ tu viņus neatšķirsi! Pat mātei citreiz

sajūk. Man gan ne. Es pēc deguniem pazīstu. Robim drusku

greizs.

Mazās mutītes ziņkārē pavēruši, baltos zobeļus mirdzinādami, abi mazie šķielēja uz Valtu.

Ekur jocīgi! Tik mazus, brūnus un tik vienādus cilvēciņus Valts skata pirmo reizi. Tikpat kā divus egļu čiekurus saule tos nogozējusi. Kur tādus atšķirt?

—    Dvīnīši. Divarpus gadiņu, — Billīte papildina. — Plēšas abi kā velnēni.

—    Nu tad iesim, — Valts pārmeta grozu uz kreiso roku.

—    Pag, vai tu Sudmalkalnu esi apskatījis? — Billīte vaicāja.

—    Kas tad te ko redzēt? — bozās Valts. — Ne koku pa īstam, ne upes, nekā.

Tāda valoda Billītei nepatika. — Kā tad nekā? Tad tu nemāki skatīties. Nāc! Parādīšu.

Viņa aizveda Valtu mājas galā, kur, ceriņu pudurī ieslēpies, uz vienīgas resnas kājas stāvēja apaļš akmens galds.

—    Nu, vai nav varens? — Viegla kā vāvere Billīte palēcās, nosēdās uz galda malas. — Pazīsti? Dzirnakmens. Mūžīgs galds. Nevienā citā mājā tādu neatradīsi. Cik vecs — neviens nezina. Varbūt simt, varbūt tūkstoš gadu! — No tik liela vecuma Billīte gan pati ar nobijās. Saķēra galvu rokās, pašūpoja to. Ko Valts? Valts tikai klausās. Un Billīte stāsta: — Sudmalas sendien nodegušas. Paši melderi karos pazuduši. Tagad galds pieder mums. Mēs pa apakšu dzīvojam, ka lai izput laukā. Nav jākarst saulē. Un lietus nelīst virsū. Kad vēl aizsprauž zarus priekšā, būda gatava. Gribi? Iesim pasēdēt.

Valts pārmainīja grozu atpakaļ uz labo roku. — Nē, man tās zāles.

Ak tā, nūja. Tad jāskrien aiz kūtiņas. Tur lejā sakņu dārzs un kartupeļi.

Aiz kūtiņas Valtam tiešām atklājās neredzēta pasaule. Kāds plašums! Un ezers. Tik milzīgi un zili ūdeņi! Viens gals mežā noslēpies. Otrs — otrs līču ločiem aizliecas nezin kur.

—    Un viņu malu nemaz nevar redzēt. Priekšā sala. Uz salas mājas Spilvas. Bet tuvāk pie meža — Ezergaļi, — skaidro Billīte.

Kupli krūmāji, jaukas bērzu audzītes, guļ tīrumi kā milzīgi lakati izklāti Valta acu priekšā.

Bet Billīte nerimstas rādīt un saukt: — Kur tos tumšos ozolus redz, tur noslēpušās Dimzas. Un tālāk Ratnieki, Dunduri. Kolhoza piektā brigāde tev kā uz delnas. Vai vēl tu teiksi, ka nav nekā?

Pirmais sapīkums Valtam pagaisis. Apmulst var, cik viss te plašs un liels. Skatiens klīst kā apmaldījusies bite.

—   Jā, bet kur var plūkt tās zāles? — Valts atkal atceras.

—    Visur var plūkt, kur tik redz krūmus. Bet nāc, es tev parādīšu kaut ko jauku. — Billīte tek jau pa priekšu.

Soļu pārdesmit no sētas kalna virsa un nolēzenais slīpums pret ceļu ilgāku laiku gulējis atmatā. Zale te neauga nekāda garā un kuplā, bet puķu — to puķu! Un kur jauki! Nevis pa vienai vai kopā pa divām trim, kā pļavās mēdz augt, bet veselām slejām. Gluži kā puķu dārzā. Valts palika apbrīnā stāvot. Jau no mazām dienām viņu valdzinājis ziedu krāšņums. Viņš pazīst un zina saukt vārdā dažas puķes, cik jau nu Liepanniņai vai vecaimātei gadījies pateikt.

Lūk, sārtenās sveķenes uz tumšajiem, lipīgajiem kātiem līgojas kuplās skupsnās. Mirdz dzelteno laimiņu pudurksnīši gluži kā zelta cepures — pacel un liec tik galvā. Sīkās, mazās ziepenītes rieš savos cekulos tik košu zilumu, kāda pat debesīm nav. Bet sārti zilganās vadmalpuķes, vieglītēm šūpojot pūkainās galviņas, lūgtin lūdzas: «Saki jel, Valt, ka arī mēs tev patīkam!»

— Patīk, patīk! Ļoti patīk! — atsaucas Valts un nolaižas guļus. Blakus tā galvai, zemei pieplacis, kameņu aplidots, smaržo mēļais mārsiliņš. Ainu jo košāku dara ar savu spirgto zaļumu jauno priedīšu dzinumi.

Zemē nometās arī Billīte. Ceļus ar rokām aptvērusi, galvu piešķiebusi, savā puķainā svārciņā viņa pati ziedēja kā vasara. Ziedēja un, kas zina, sapņoja jaunu stāstu, kas sāktos apmēram šādi: «… un zini, Kandavā vēl man bija mazs maziņš ēzelītis, ne lielāks par ezi…»

Mazie, nobrūnušie brāļuki tikmēr laidās ripeniski uz leju, kamēr abi atradās ceļa grāvī vienuviet ar gundegām un neaizmirstulēm. Tur tik bija jauka dzīve! Četrrāpus līda katrs uz savu pusi. Lai nu Billīte pameklē!

Pa to laiku kūtiņā kazas beigušas gremot. Un visiem labi zināms: kad gremot pabeigts, ēšana var sākties no jauna. Bet ko tu ēdīsi, ka zāles ne tik daudz kā paostīt. Tādēļ Pelēce teica — bē — un vēlreiz — bē. Viņa vienmēr brēca pirmā, jo bija vecākā un deva vairāk piena. Viņas meita Balce visās vietās un lietās domāja gluži tāpat kā māte. Tā steidzās piebalsot bē-ē. Par abām kopā izskanēja visai iespaidīgi.

Valts tvēra grozu. Billīte tvarstīja mazos brāļukus pa grāvi. Kas jādara, tas jādara. Un vai ta maz jāmeklē? Visādu zāļu stiebru un lapiņu tepat grāvmalī vai cik.

Nemaz ilgi nav jāplūc, kad par abiem ar Billīti var stiept pilnu grozu uz kūti.

Tā dienu pa dienai, pamazām vien, gan paganot kazas, gan paplūcot zāli vai pat izejot mīļaimātei palīgā paārdīt siena vālus, Valts iepazinās ar Sudmalkalnu.

Cik Billīte bija draudzīga un izpalīdzīga Valtam, tikpat atturīgs likās viņas brālis Iežus. Ar saviem divpadsmit gadiem, sarkano svīteri un nez kādā ceļā iemantoto cepuri ar īpaši spožu nagu viņš staigāja pa sētu, degunu izslējis. «Lepns kā krūpīšu gailītis,» smējās viņa paša māte Cibeļu Zete. Nūja, ar ko gan Iežum draudzēties? Vai citu kādu tēvs ņem līdz uz pilsētu, kad brauc pēc algas? Tāpat arī ciemā, braucot uz veikalu iepirkties. Vai Sudmalkalnā ir vēl kāds otrs, kas saucams par skolēnu? Un kurš gan cits, ja ne Iežus, var ogļu deģi saukt par savu šefu? (Tas gan pagaidāmpaliek noslēpums.) Skaidrs, visi pārējie bērni Sudmalkalnā viņa acīs bija knišļi un siseņi.

Visā sētā ir tikai viens, kura priekšā Iežus būtu tā kā drusku mazāks. Proti, viņa tēvs mežrūpniecības strādnieks — zirdzinieks Cibelis. Augumā stalts, tumšām — te jautrām, te šķelmīgām, te bargām acīm un tikpat ķerainiem un melniem matiem kā Billītei. Solis arvien tam žirgts. Valodu skaldīt skalda. Spodri zābaku stulmi, šmaugs pātagas kāts un strupa pīpīte mutes kaktiņā — lūk, trīs lietas, bez kurām Cibelis nemaz nav iedomājams.

Klusi, gandrīz nedzirdami dzīvoja savā galā mīļāmāte ar Valtu. Toties Cibeļu gals pilns dzīvas kņadas visādu burkšķu un brīkšķu, klaudzienu un uzkliedzienu. īpaši rītos, Cibelim pošoties uz darbu. Tad vilks viņu zina kur pa to nakts melnumu pačibējusi pīpe!

— Zete, vai tu neesi turējusi?

Gan Zete liedzas — nav ņemta, nav redzēta, šai zobi vakar nemaz nav sāpējuši. Re, pret zobu sāpēm Zete allaž mēdza paklusām uzvilkt pa dūmam no Cibeļa strupās pīpītes. Labi vēl, ja nu pīpīti varēja sagramstīt Zetes kuplo brunču kabatā. Ja nelaimējās, — visi četri Cibelēni sabira četrrāpus uz grīdas. Visus kaktus izmeklēja, pagultes izlodāja, tēvam pīpi dzenājot. Atrada spožos stulmeņus, atrada šmaugo pātagu ar sarkanmelno ādas pušķi kāta galā. Tikai pīpīte kā peles alā iekritusi. Tādā posta reizē Cibeļa bardzība kūsāja malām pāri. Dīkdieņus, plānā gal

diņa urbējus, vējgrābšļus — visus prom uz mežu! Pilnu vc/iiiim piesēdināja. Lai cilā pagales. Palīdz vezumu kraut. Tad zinas tēva lietas cieņā, godā turēt. Kā izmiris visu dienu palika Cibeju gals.

JAUNI DRAUGI

Viendien mīļāmāte teica Valtam:

—    Sudmalkalnu esi iepazinis, vari spert kādu soli uz āru. Aiznes ogļu deģim pienu. Es viņam sūtu ik nedēļas pa kanniņai. Šam dūmi krūtis izkaltējuši, der iedzert pa malkam kazu piena. Ceļu tev Iežus parādīs.

Valts bija priecīgs gājējs.

Jau reižu reizēm ziņkārām acīm viņš bija vērojis tumšo, biezo mežu, kas guļ dienvidu galā ezeram. To pašu milzīgo, no kura viņi iznāca tajā miglainajā vakarā. Daždien tur vienā un tai pašā vietā paceļas dūmi. Kāpj un kāpj zilimelns stabs, noliecas pa vējam uz vienu vai otru pusi. Citreiz atkal savādāk. Dūmi tādi šķidrāki, dzeltenīgi, mutuļu mutuļiem veļas pāri mežu galiem. Gadās pat, ka dūmi ar savu kodīgo sīvumu atklīst pa vējam līdz Sudmalkalnam. Un klaudz tur augām dienām kas, klaudz smagi un sausi. Valts taujāja Iežum, kas tur notiek. Ogles? Kāpēc ogles dedzina? Kā tad dedzina?

Iežus tādās reizēs sarauca degunu. O, smalka ierīce esot. Bet ko nu pintiķim varot ieskaidrot. Jāredzot pašam. Valts vairs nejautāja. Ar tādu atbildi tikpat gudrāks netiksi.

Šodien liekas savādāk. Tak laikam Valts ir lielāks paaudzies. Jau pa ceļam Iežus sāka klāstīt:

—   Varēsi pabrīnīties. Mums tur tikpat kā tāda maza fabriciņa. Ceplis pieder mežrūpniecībai. Jāraksta trīs burti MRS. Bet ogļu deģis mums saucas par šefu. Es esmu pirmās kategorijas nagu viņš staigāja pa sētu, degunu izslējis. «Lepns kā krūplšu gailītis,» smējās viņa paša māte Cibeļu Zete. Nūja, ar ko gan Iežum draudzēties? Vai citu kādu tēvs ņem līdz uz pilsētu, kad brauc pēc algas? Tāpat arī ciemā, braucot uz veikalu iepirkties. Vai Sudmalkalnā ir vēl kāds otrs, kas saucams par skolēnu? Un kurš gan cits, ja ne Iežus, var ogļu deģi saukt par savu šefu? (Tas gan pagaidām paliek noslēpums.) Skaidrs, visi pārējie bērni Sudmalkalnā viņa acīs bija knišļi un siseņi.

Visā sētā ir tikai viens, kura priekšā Iežus būtu tā kā drusku mazāks. Proti, viņa tēvs mežrūpniecības strādnieks — zirdzinieks Cibelis. Augumā stalts, tumšām — te jautrām, te šķelmīgām, te bargām acīm un tikpat ķerainiem un melniem matiem kā Billītei. Solis arvien tam žirgts. Valodu skaldīt skalda. Spodri zābaku stulmi, šmaugs pātagas kāts un strupa pīpīte mutes kaktiņā — lūk, trīs lietas, bez kurām Cibelis nemaz nav iedomājams.

Klusi, gandrīz nedzirdami dzīvoja savā galā mīļāmāte ar Valtu. Toties Cibeļu gals pilns dzīvas kņadas visādu burkšķu un brīkšķu, klaudzienu un uzkliedzienu. īpaši rifos, Cibelim pošoties uz darbu. Tad vilks viņu zina kur pa to nakts melnumu pačibējusi pīpe!

— Zete, vai tu neesi turējusi?

Gan Zete liedzas — nav ņemta, nav redzēta, šai zobi vakar nemaz nav sāpējuši. Re, pret zobu sāpēm Zete allaž mēdza paklusām uzvilkt pa dūmam no Cibeļa strupās pīpītes. Labi vēl, ja nu pīpīti varēja sagramstīt Zetes kuplo brunču kabatā. Ja nelaimējās, — visi četri Cibelēni sabira četrrāpus uz grīdas. Visus kaktus izmeklēja, pagultes izlodāja, tēvam pīpi dzenājot. Atrada spožos stulmeņus, atrada šmaugo pātagu ar sarkanmelno ādas pušķi kāta galā. Tikai pīpīte kā peles alā iekritusi. Tādā posta reizē Cibeļa bardzība kūsāja malām pāri. Dīkdieņus, plānā gal

diņa urbējus, vējgrābšļus — visus prom uz mežu! Pilnu vezumu piesēdināja. Lai cilā pagales. Palīdz vezumu kraut. Tad zinās tēva lietas cieņā, godā turēt. Kā izmiris visu dienu palika Cibeļu gals.

JAUNI DRAUGI

Viendien mīļāmāte teica Valtam:

—    Sudmalkalnu esi iepazinis, vari spert kādu soli uz āru. Aiznes ogļu deģim pienu. Es viņam sūtu ik nedēļas pa kanniņai. Šam dūmi krūtis izkaltējuši, der iedzert pa malkam kazu piena. Ceļu tev Iežus parādīs.

Valts bija priecīgs gājējs.

Jau reižu reizēm ziņkārām acīm viņš bija vērojis tumšo, biezo mežu, kas guļ dienvidu galā ezeram. To pašu milzīgo, no kura viņi iznāca tajā miglainajā vakarā. Daždien tur vienā un tai pašā vietā paceļas dūmi. Kāpj un kāpj zilimelns stabs, noliecas pa vējam uz vienu vai otru pusi. Citreiz atkal savādāk. Dūmi tādi šķidrāki, dzeltenīgi, mutuļu mutuļiem veļas pāri mežu galiem. Gadās pat, ka dūmi ar savu kodīgo sīvumu atklīst pa vējam līdz Sudmalkalnam. Un klaudz tur augām dienām kas, klaudz smagi un sausi. Valts taujāja Iežum, kas tur notiek. Ogles? Kāpēc ogles dedzina? Kā tad dedzina?

Iežus tādās reizēs sarauca degunu. O, smalka ierīce esot. Bet ko nu pintiķim varot ieskaidrot. Jāredzot pašam. Valts vairs nejautāja. Ar tādu atbildi tikpat gudrāks netiksi.

Šodien liekas savādāk. Tak laikam Valts ir lielāks paaudzies. Jau pa ceļam Iežus sāka klāstīt:

—   Varēsi pabrīnīties. Mums tur tikpat kā tāda maza fabriciņa. Ceplis pieder mežrūpniecībai. Jāraksta trīs burti MRS. Bet ogļu deģis mums saucas par šefu. Es esmu pirmās kategorijas palīgs. Šņores Janka — otrās. Viņš vēlāk pienāca. Nav vēl darbā iemanījies.

—    Un es? Kas būšu es? — arī Valts grib strādāt. Arī viņam vajadzīgs vārds.

—   Tu? To vēl redzēsim. Jāparunā ar šefu. Varbūt tevi pieņem ar. Ja ietiksi palīgos, tev būs trešā kategorija.

Valts priecīgs. Trešā kategorija viņam tieši patīk. Arī Iežus valoda patīk. Pavisam citāda nekā mājās. Pulka smalkāk izklausās.

Asi, kodīgi dūmi sitas zēniem nāsīs. Arī klaudzieni skan arvien spēcīgāk. Starp priežu resnajiem stumbriem drīz pavīd priecīgi, gaiši, saules apspīdēti laukumiņi. Tur grēdu grēdām sakrautas gan apšu, gan bērzu baltās šķilas. Vēl pa nolēzenu uzkalniņu lejā — un zēni nonākuši nelielas meža pļaviņas malā.

Tad redz, kāds tas kūpētājs! No milzīga, tumša, aprūsējuša bunduļa augšas, no paša vidukļa tam, kamolu kamoliem veldamies, aizmutuļo biezi dūmi.

—   Šefs skalda pildiņus, redzi. — Iežus pasit roku uz grēdu pusi.

Skalda gan. Bet kur jocīgs skaldītājs — ceļos nometies. Pazems, drukns vīrs cilā cirvi augstu pār galvu. Zveļ, ka zveļ pa strupu pagali, laikam sīksta. Plikā galva tam vienādā resnumā ar kaklu. Izskatās, it kā tieši uz pleciem balstītos tikai tāda pagara galva.

—   Ā, palīga spēki ieradušies. Sveicināti!

Ogļu deģis nomet cirvi, atsēžas uz skaldāmā bluķīša. Visa galvas virsa, visa seja tam vienos sviedros. Ar delnas virspusi viņš pārbrauc pierei. Skatās, neatskatās uz zēniem. Satumsušās acis aiz briļļu stikliem šķiet atdzīvojamies.

—   Ek, bērni, bērni! Vai zināt ar savu vērtību?

Viņš piespiež plaukstu pie platajām krūtīm, nolaiž pār pilno

pakrūti un nopūšas. — Kur jums to zināt! Vai es kādreiz domāju, ka šim lauvam vecums spiedis pagales priekšā ceļos mesties? Nedomāju, skaidrs. Tāpat jūs, sivēnastes. Kas tad šitais par punduru? Tā kā nebūtu redzēts. — Viņš pavilka Valtu līdz ar visu kanniņu sev tuvāk.

Tad nu vārds pa vārdam, viņi iepazinās. Ko Valts nepateica, Iežus papildināja, — ieradies jauns darbaspēks. Pasāktā rotaļa gāja vaļā. Šefs pagrozīja Valtu, it kā novērtēdams no visām pusēm. Nē, pagaidām kategoriju nevarot dot. Ieskaitīšot rezerves grupā.

Valts priecīgs par to pašu. Labi, ka nedzen projām.

Iežus, kā jau pirmās kategorijas spēks, tūlīt zina, kur pielikt roku. Atstumj riču. Sakrauj tur šefa saskaldīto pildiņu malku.

—   Nāc pieturi! — viņš uzsauc Valtam un salīcis stumj riču pie cepļa. Kājas mazliet ļodzās, bet puika tomēr galā tiek.

Kamēr Iežus izkrauj pildiņus, Valts apiet ceplim apkārt un apkārt. Bunduls kas bunduls. Virsū vāks, vidū caurums, kur dūmiem mutuļot.

— Vai nav bail no mūsu pūķa? — vaicā ogļu deģis.

—   Tas ir nikns. Raugies vien, kā spļauj dūmus un svelmi. Iekšā dzīva uguns. Gribi paskatīties? Nāc te pie gaisa lūkām, parādīšu.

Valts nezina, ko teikt. Karstums jau pa gabalu sitas sejā. Skaties nu vēl dzīvā ugunī! Nē, labāk soli atpakaļ!

Ogļu deģis gan grib skatīties. Viņš izlaižas guļus pie cepļa smiltīs. Izvelk no ķieģeļu starpas brangu puļķi. Nu spiež vaigu pie zemes klāt, skatās un skatās ceplī.

. — Tīrais zelts, — viņš priecājas un uzmanīgi stumj puļķi atpakaļ.

Lai šefs skatās. Tas viņa darbs. Valts ies, kur vēsāks. Bet neaiziet nekur. «Tad nez ko tur var redzēt? Ja nu drusku paskatītos …»

Kad deģis, gaisa lūkas vērodams, nonācis pie pēdējas, Valts tomēr neiztur.

—   Man ar drusku gribētos gan …

—   Tad nāc, nāc! Par skatīšanos naudu neprasīšu. — Deģis palaiž Valtu savā vietā.

Smiltīs nogūlies, Valts pagriež vienu aci pret caurules galu. Skatās — skatās un jūtas vīlies. Kur tad tas zelts? Uguns vien tik bija … Un deģis jau prasa:

—   Nu, kas bija?

—   Zelts … — stomās Valts. — Zvaigznītes mirdzēja. Zelta putniņi.. . lēkāja šurpu turpu.

—   Ak tu viens, rau kāds! — deģis pasmējās. — Nē, tev puika, ir teicamais.

—    Ko rāda? Vai vajadzēs uzpildīt? — Iežus lietpratīgi jautā deģim. Viņš pildiņus savedis. Grozās nadzīgs un dedzīgs, kā jau daždien pirmās kategorijas spēks.

Sākas jauns darbs. Koka tupelēs iekāpis, dzelzs urķi rokās, deģis stāv uz sastatņa cepļa čukurā. Urķē, baksta un bīda pa iekšu. Dzirksteles ceļas un šķīst, kūp dūmi, brīžam iekļaudami deģi savā mutulī. Jāvairās, jāpamanās, lai iekamptu gaisu.

Iežus pakāpjas, sāk padot īsās pildiņu pagales. Kustas aši un veikli. Vaigu nopietni savilcis. Uzreiz var redzēt, ka svarīgu darbu dara.

No cepļa nokāpis, deģis ilgi slaucīja sviedrus, spļaudījās un smagi pūta.

—   Bet kur tad tās ogles? — Valts nesaprata. — Malku vien dedzina.

—   Esi gan tu gudrs, — Iežus tīri vai dusmojās. — Kur tad ogles dabon, ja ne no malkas? Nāc, es tev izrādīšu cepļa teritoriju.

Jā, te nu viss bija savādāk, nekā tu, cilvēks, redzi. Kas Valtam šķiet vienkāršs šķūnītis, Iežus saka: — Tas mūsu ogļu bunkurs. Paskaties, kāda manta. No bērza iznāk pirmā šķira. — Viņš paver durvis. Šķūnītis pusē ar oglēm — gan lielāki, gan mazāki gabali. Visi melni, kā jau ogle.

—   Rīt vai parīt brauks mašīnas pakaļ. Vedīs uz centru. Gāzģeneratoriem vajag. Un kalējam ar.

—    Kas šī mazā par būdiņu?

—   Atradis būdiņu … Šefa kabinets! Gribi redzēt?

Savādi. No ārpuses būda vien būtu, paver durvis — tiešām istaba! Mazs lodziņš. Mazs galdiņš. Sols ar maisu un sega tam pāri. Uz galdiņa grāmatas, avīzes.

—   Pazīsti? Šo te daiktu sauc par pildspalvu, — skaidro Iežus. — Šefs tikai ar tādu vien raksta. Skolā visiem lielajiem puikām ar tādas.

Pildspalva, jā … Tagad Valts saprot, kādēļ Iežus var būt tik lepns. Reizēm pat iepūtīgs. Viņš zina, kā ar šādu daiktu jāraksta. Zina, kā tas krūšu kabatā nēsājams. Gluži kā Valta tētis to darīja …

—   Un gudras grāmatas šefs lasa. Gudras vien. Paskat! — Iežus velk pirkstu pār burtiem un sauc: — «Cik zvaigžņu pie debess»!

—   To nu gan nevar saskaitīt, — Valts pakrata galvu. — Es vienreiz ziemā skaitīju, līdz četrdesmit deviņām aizskaitīju. Drusku sajuka. Un pulka vēl palika pāri.

Var vai nevar zvaigznes saskaitīt, Iežus tur neko neiebilst. Tikai viens ir skaidrs: šefs dikti gudrs.

—   Tādas grāmatas vien lasa, kur iekšā atomi, visādīgas raķetes. Un katru dienu vēl gaida.

—   Ko tad viņš gaida? — Valts arī gaida, kaklu pastiepis.

—  Kad atkal ko jaunu izgudros. Divritenis, motocikls — tas viņam nieks. Vecas grabažas, viņš saka, nevajag man. Viņš gaida siksniņlidmašlnu.

—    Kādu lidmašīnu?

—    Nu tādu — tādu jaunu. Apjozīs tev siksniņu ap vidu, tu piespiedīsi podziņu un — aiziet pa gaisu! Piesper tik kāju, pastūrē, uz kuru pusi gribi.

Jā, tāda gan derētu arī Iežum ar Valtu.

Valts te iepazinās ar Šņores Janku.

Kādu dienu, kad Valts atkal atnesa deģim kazas pienu, pie cepļa gāja jautri. Jau pa gabalu sadzirdams.

Deģis sēž uz bluķīša, ermoņikas klēpī, spēlē tādu priecīgu meldiju un dzied. Divi zēni velk līdzi.

… Un saule tik mīļi, tik spoži Pie skaidrā ziluma mirdz, Un lapoti meži tik koši, Un līksmi pukst cilvēka sirds.

Iežus, tāpat zemē nometies, loba kartupeļus, otrs puika, patievs un īsti garš, pār malkas šķilu salīcis, tīra prāvu asari, spļaudīdamies vien, kad zvīņas sejā lec.

Valts atnācis pašā laikā. Deģis priecājas:

—    Nu būs īsts goda mielasts. Ko domā •— zivju vira pienā vārīta. Un sīpols klāt.

Pēc ūdens vajadzēja skriet uz valciņu tepat pļaviņas nolejā. Iežus paķēra mazu, melnu katliņu. Valts metās līdz. Prieks un rosība viņu saviļņojusi. Rokas, kājas, visi prāti prasīt prasīja darba.

Kamēr pirmās kategorijas spēks skaloja katliņu, smēla ūdeni un svilpoja to pašu pirmītējo meldiju, rezervists taciņas malā lauza sausos priežu sprunguļus — kript un krāpt! Sausas malkas taču nekad nav par daudz.

Un tad notika kaut kas neparasts. Iežum vienā rokā katliņš,

ar otru viņš saņem Valta elkoni. Cieši, cieši un acīs skatās vēl ciešāk.

— Vai tu gribi palikt mūsu brigādē? Pie cepļa.

Kas par jautājumu! Skaidrs, ka Valts grib. Jā un vēlreiz jā.

—   Jā, ar to vien nepietiek. Jādod solījums. Saki tā: godavārds, kopā esam, kopā paliksim, lai plīst vai lūst! Atkārto!

Valts sastomās. Godavārds… Kas te lai plīst un lūst? Ta ar pateica: — Nesaprotu.

E, kāds tu mūlāps! — Iežus saspiež ciešāk Valtam elkoni. Te nav ko saprast. Tā jāteic stipruma pēc. Mēs ar Janku arī tāpat. Paši sadomājām. Un tev liels gods. Ko domā, skaitīties mūsu kompānijā. — Šoreiz viņš tīšām neteica brigāde, jo kompānija likās lepnāk izskanam. — Kas ir? Gribi — negribi? Aši teic. Tūļāties nav vaļas.

Kas Valtam cits vairs atlika kā atkārtot Iežus teicienu. Ar gausu mēli viņš to izdarīja.

Tad Iežus pacēla augstāk melno katliņu.

—    Vai tu zini, kas šis ir? Tas mūsu draudzības katls. Mums vis nav šāda tāda būšana. Mums viss notiek pa īstam'. Pa draugam. Sarīkojam kopīgus mielastus vis. Gan tu redzēsi. Šodien pat. Re, katrs atnes, kas nu pagadās. Šorīt Jankam asari labi kodušies. Viņš nu tos. Kartupeļi un maize šefam pašam. Es atnesu sīpolu. Sāli ar. Tu to pienu. Kopīgi vārīsim, kopīgi ēdīsim. Saproti?

—   Skaidrs kā diena, — Valts var apliecināt ar mīļāsmātes vārdiem.

Cieši, cieši Valts sažņaudz rokās savu žagaru klēpīti. Lūpas lūko atkārtot vēlreiz … kopā paliksim, lai plīst vai lūst. Valts ļoti, ļoti grib palikt pie cepļa. Arī viņam te atradies darbs. Nu, īsts pavisam. Lūk, ogļu šķūnīša aizmugurē tā mālu sile. Labs, samīcīts, valkans māls. Un šefs Valtam atļāvis. Var veidot mazas bļodiņas, krūzītes ar osām, stāvus podus — visvisādus traukus, kādus vien Valtam gadījies redzēt. Izgāztās egles dobumā, tur Valtam viss krājums glabājas. Gan vienā dienā Valts palūgs šefam: «Lūdzu, izdedzini manus podus!» Ai, ja tas izdotos!

Kas tad būtu skaistu trauku! — Lūk, kādas jaukas cerības Valtam.

Ieblakus deģa būdai ierīkots bedrītē pavards. Pavisam viekāršs, kā jau laukā mēdz vārīt. Divas staklītes, koks pāri, kurini un vāri. Iežus sāk rīkoties ap to.

Janka ticis galā ar spītīgo asari. — Nebija vis pa jokam. — Viņš noskurinājās un uzsauca Valtam: — Tu paķer tās mazās! Skrējām noskalot.

Valts pacēla bērza tāsi ar dažām mazākām zivtelēm. Skrēja otrreiz uz valku.

—    Pagāns tāds asaris! Spuras kā īleni. Pirksti cauri no vienas vietas, — sūkstījās Janka.

Tā ir, kad zvīņas noskalotas prom, Jankas rokās atklājas vairākas skrambas. Vietām pat asinis sūcas. Bet Janka iesmejas.

—    Zini, sūrst. Un tomēr patīk. Jocīgi, vai ne? Mājās tādam asarim klāt es neķeros. Māte pati notīra. Mana darīšana tikai samakšķerēt. Zini, es pa ezeru peros kā pīle. Kad tik patopu. Kāpēc tu nenāc makšķerēt?

Nu tā, neesot vaļas, Valts novilka.

—    Tev pulka jāstrādā? Tu tāds maziņš izskaties. — Janka mērīja ar acīm Valta pasīko stāvu.

—    Tas neko nekait, — Valts izslējās staltāk. — Tikpat Pelēci un Balci noganīt varu. Lapu slotiņas Četras piecas sagriežu dienā kā nieku. Mums jau pilna pažobele sakārta. Lai tik kalst! Es visu pa māju apdaru, ko tik vajag. — Valts gan juta, ka drusku salielījies, bet pateikts bija, atpakaļ vairs neatņemsi.

—    Tad jau gan … — Janka vēl vienmēr uzlūkoja Valtu. — Un ko tavs tēvs un māte dara?

—    Nav… — pateica Valts un novērsās. Nebija viegli izrunāt šo pašu mazo vārdiņu. Paķēra krastā zivtiņu, skaloja, peldināja to vēlreiz.

—   Kā tā — nav? Nomiruši? — Janka nekā tuvāk par Valtu nebija dzirdējis, tādēļ tā izprašņāja.

Šī nu bija pirmā reize, kur Valtam tieši jāatbild par saviem vecākiem. Viņš samulst. Grūti un nepatīkami.

—   Vai nomiruši? — Janka neatlaižas.

—   Jā.

Atbilde noskan nedroši. Valts nedomā melot. Par māmiņu patiesību teicis. Bet vai gan ar tēti… vai arī viņš nav Valtam tikpat kā miris? Kā bijis, kā nebijis. Viņa dziedātās dziesmas arvien retāk ieskanas ausīs.

Janka izslējies valciņā kā niedre. Lielais asaris guļ rokā tīri šļaugans. No sarkanām astes spurām pamazām raisās dzidras lāses. Krīt ūdenī.

—    Tad tu esi bārenis, — Janka teica nopietni. — Bet pavisam slikti tas nav. Tēvi arī visādi gadās. Redzi, kā Iežum. Vienādiņ ar pātagu pa muguru. Cik ilgi to var ciest? Manējais arī ir stingrs. Sist tomēr nesit.

—    Man ir labi, — Valts var apliecināt. — Mīļāmāte man tā nekad. Tikai viņa māk tā paskatīties — tā savādi, dziļi. Acis nezini kur likt. Un krūtīs tā kā sakustētos, skrāpētos kāds . ..

—    Tas nekas. Un tagad tev būs vēl labāk. Kopā ar mums. Tu zini, mēs visu ņemam pa draugam. Visu uz godavārda. Atnāc pie manis uz Ezergaļiem. Iesim kopā pamakšķerēt.

EZERGAĻOS

Zied liepas. Gaiša prieka uzplūdos Valts apstājies Ezergaļu ceļa galā. Šai vietā viņš atrodas pirmo reizi. Tomēr bišu jaukā sanēšana, liepu medainā smarža, ziedu bagātais kuplums likās tik pazīstami, tuvi, it kā Valtu kāds būtu aiznesis atpakaļ vecajā sētā. Galvu atmetis, viņš elpoja dziļi un aizvēra plakstiņus. Ieklausies vien — nupat, nupat atskanēs vecmāmiņas sauciens, necik stiprais, bet mīļš… Klau, klau, draugs Vilkatis tuvojas! … Valts pavēra acis.

Sētā parādījās Janka. Viņam pa priekšu riedams skrēja paprāvs, dzeltens suņuks kuplu astes riteni uz muguras.

—   Citron, mierā! Klusu! Draugi nāk! — Janka uzsauca pavēlnieka balsī.

Mirklī pārvērtis savu lepno riteni kuplā slotiņā, Citrons sāka priecīgi vēdināt, laikam gan apsveicinot ciemiņu.

—   Atnāci, ko?

—   Jā. — Zēni pavīpsnāja viens pret otru un lāgā nezināja, ko tālāk darīt. Tad Janka ievēroja makšķeri Valta rokā un nosūkstījās:

—   Redzi, kas par ķezu: es vēl netieku. Kukurūza jāpabeidz kaplēt.

—    Kāpēc kukurūza?

Janka pastāstīja, ka kukurūza viņiem sēta piefermas laukā. Jēkaups otrreiz ataris rindu starpas, un tagad nu viņi divi vien ar māli apkaplējot pudurīšus. Bet māte šodien cepot maizi, un Janka palicis viens. Neko darīt, jāpabeidz.

Janka veda draugu pāri pagalmam. Pie dārza sētiņas uz sola rindā nostādītas — viens, divi, trīs . . . veselas desmit piena kannas. Un vēl pāris tikpat spožu slauceņu. Kad Valts nobrīnās, kādēļ viņiem tik pulka kannu, Janka paskaidro:

—    Kur nu pulka! Aizej Dimzās, tur gan kannu, ka biezs. Un kā tad nebūs? Dimzu novietnē kolhozam stāv pie četrdesmit govju. Gans un trīs slaucējas.

Valts klausās un nobrīnās. Kur smalki Janka visu zina! Ar tādu vērts draudzēties.

Zēni gāja garām kūtij. Platās divviru durvis līdz galam atvērtas. Rāmām, valgām acīm dažas brūnaļas skatījās laukā.

—    Brunce, Briede, Gaigala … — citpakaļ citai kā pupas Janka noskaitīja govīm vārdus.

—   Mūsmāte apkopj divpadsmit, — Jankam patīk runāt vienā laidā. — Kūtī vairāk nevar ielikt. Tēvs saka: labi, ka nevar. Citādi māte ar saviem spēkiem nemaz nerēķinātos. Zini, viņai tāda ellīga daba. Nodomās — darīs. Lai tur lūst vai plīst. Baļķa galu ceļ tāpat kā tēvs. Šogad izsauca uz sacensību dimzenieces.

Par tiem baļķiem? — Valts vaicā, jo nav īsti sapratis drauga stāstījumu.

Bet Janka neteica īgna vārda. Viņam patīk šis mazais zēns ar gaišajām, drošajām acīm. Ja Janka varētu izvēlēties sev kādu mazāku brāli, nu, Valtu viņš tūdaļ ņemtu ciet.

—    Ko nu baļķiem, — viņš teic. — Grib celt piena izslaukumu. Tāda sacensība.

Tālākā sarunā Valts uzzina daudz kā jauna. Pagājušajā gadā Jankas māte bijusi ielikta augstā vietā. Kolhoza kantorī uz Goda plāksnes. Zēl gan, ka Valts neesot redzējis.

—   Ja nu viņa šogad uzvarēs dimzenieces, — Janka uzrauj plecus, — es nemaz nezinu, kur tad viņu liks. Varbūt uz rajonu sūtīs. Tur esot vēl lielāka Goda plāksne. Mūsu Jēkups redzējis. Tāda, kur kādu simt galvu saliek virsū. Droši vien Janka daudz vēl būtu stāstījis, bet kukurūzas lauks klāt.

Rindām vien, rindām vien uz stingriem stublājiem saulē gozējās tumši zaļu, smailu lapu pušķi. Pārskrienot vēja pūsmai, lapas tikko manāmi iečaukstējās, uzsitot šķautnainus vilnīšus.

—   Vēl man četras rindas jākaplē. Ātrāk par palaunagu galā netikšu. — Janka noliecās, lai paceltu pirmīt nomesto kapli. Pavaicāja: — Ko tu nu darīsi? Iesi uz ezeru viens?

Valts brīdi klusēja. Tomēr projām negāja. Domā nu, kā gribi, bet, kāpēc tāda kukurūza vajadzīga, Valts gan nezina.

Taču izrādīties par pēdējo muļķi, kas nēpazīst ne Goda plāksni, ne kukurūzu, to ar vis tā klaji negribas. Un klaiņot vienam pasvešā ezera malā tāpat nekāda prieka. Tad jau labāk palikt kopā ar Janku. Varbūt drusku gudrāks tiek.

—    Vai tev nav vēl kāds kaplis? Es ar pakaplēšu, — Valts piedāvājās. Jankam taču itin viegli un naigi sokas kaplēt nezāles ap kuplajiem ceriem.

Aizskrēja Janka, atnesa otru kapli. Kas nu nekait strādāt divatā! Un tāds kaplis ir varens darbarīks. Ne tev, cilvēkam, vajag pietupties, ne ar pirkstiem pa zemi rakņāties. Pacel tik un cērt, pacel un cērt. Krīt nezāles pa labi, krīt pa kreisi. Kā pļautin nopļautas. Un kukurūza priecājas: nu tik būs augšana! Pacel tik, un tā — kā tas gadījās, kā ne — kukurūzas stublājs krīt… Un nogulstas Valtam pie kājām.

Zēnam karstums iesitās sejā, elpa parāvās uz iekšu. Lielām acīm, pazagšus viņš paskatījās uz Janku. Varbūt nebūs redzējis.

Janka redzēja gan. Redzēja arī drauga izbīli. Tādēļ teica:

—    Nav tik traki. To mēs aiznesīsim manam trusim.

Kūts galā uz stabiņiem Jankam ierīko'ts trušu būris. Kaktiņā ierāvies, tupēja viens vienīgs balts trusītis. Acis gailējās kā divas sarkanas oglītes. Kopā ar kukurūzas lapām Janka iebāza būrītī sauju āboliņa, ko bija noplūcis grāvmalē. Trusītis ķērās pie cienasta. Satvēris zobos lapas kātiņu, aši, aši viņš kustināja purniņu. Riņķī griezdamies, kātiņš ar visu trijlapi pazuda mutē.

—    Zini, man bēdīgi izgāja, — Janka pastāstīja. — Bija divi trusēni. Brigadiere Ance uzdāvināja, viņa man māsīca. Un viens, nabadziņš, nobeidzās. Šis nu, redzi, tāds šļaugans palicis. Nemaz nepalēkājas. Neko lielu neēd. Nu, ko domā, būrī un viens pats. Vajadzētu otru. Ancei ir. Viņai pulka trušu. — Tas ir labi, — Valts domāja. — Tu izstāsti Ancei, kā tev gadījās. Iedos citu. Noteikti iedos. Tu tikai aizej un pasaki.

Pavisam savadi, it ka spītīgi un negribīgi Janka sašķobīja lūpas.

.— Tā vis nav, kā tu domā. Ance tāda kā spindzele. Jau sestajā klasē. Palūko ar viņu runāties, redzēsi gan. Māk izmest tādus vārdus, nu, tādus savādākus. Skaidri var saprast — smejas par tevi. Todien ar, atnes trusēnus. Saka: «Pielūko tu man. Nenomērdē badā. Būs kā nekā, dabūsi pats rubeņkāpostus.» Ko es tagad varu teikt? Bet es dikti kopu. Pats redzi, vēl tagad pusdienas piens nav izdzerts.

Valts ieskatās būrī ciešāk. Bēdīgs, jā . .. skaidri var redzēt. Maziņš sarāvies, acis sarkanas kā raudiņai. Raudiņas jau ar tādas vārīgas, tādas bēdīgas izskatās.

Bet Janka uzsāka jautrāku valodu.

— Gan es ko izdomāšu. Varbūt noķeršu kādu zaķēnu. Vienrīt tikko nebija aiz ausīm ciet. Tup bedrītē mazs mazītiņš kā pelēks cimdiņš. Zini, tepat dārzā apakš ābeles. Bijusi man cepure galvā — zaķēns būtu rokā.

No visas sirds Valts novēl Jankam noķert kādu zaķēnu, lai bēdīgajam trusītim būtu biedrs. Vai arī i/.domāt ko labu. Izdomāt … Valts varētu palīdzēt.

Tad viņi kaplēja atkal. Darbs uz priekšu gāja, lai gan ne tik ātri un viegli, kā Valtam sākumā likās. Janka stāstīja, ka šai kukurūzai neļaušot nobriedināt graudu vālītes, bet nopļaušot agrāk. Mašīna sagriezīšot, zirgs ar kājām tvertnē sastampāšot. Lai tad skābstot. Govīm būšot gardu gardā maltīte.

Zēni vēl nebija beiguši kaplēt, kad pie viņiem iznāca Jankas māte — vēl pajauna sieviete, slaida auguma, gludi pieglaustiem gaišiem matiem, plikām kājām. Skriedams pēc kapļa, Janka bija pateicis mātei, kāds ciemiņš šam atnācis. Tad nu viņa iznesa katram pa rikai maizes ar sviestu un biezpiena kārtu.

—   Ak tad tu esi tas mazais Sudmalkalnu Valtiņš? — viņa runāja skraji. Tas lielais kazu gans? Dažurlt vēroju tevi nākam uz ezermalu. Galviņa kā podziņa kust kazām nopakaļ. Tā vajag. Prieks noskatīties. — Tad viņa pateica Jankam, lai ieved draugu dārzā ķiršu paēsties.

Dārzs Ezergaļos nav nekāds lielais, bet labi iekopts. Ābeļu kāds desmits. Tikai ābolu šogad būs pamaz. Ogu krūmi gan kā bērtin piebērti. Tāpat ķiršu kokiem zari gluži zemu nolīkuši. Nemaz roka nav jāstiepj, paver tik muti un — snaps! Nē, tik gardu un saldu ogu Valts savu laiku nav ēdis! Puikas mielojās labu brīdi, ogas slavēdami, mēles klakšķinādami.

Tā dzīvojot, abiem tik tikko neaizmirsās makšķerēšana. Bet ir tad vēl, kad makšķeres kāts jau gulēja pār plecu, radās ievērojams kavēklis. Garām Ezergaļiem, pāris simt soļu lejpus dārza, pa pavasara ūdeņu izrautu graviņu steidzās uz ezeru neliels strautiņš. Vietām tas pavisam šaurs — ieskrienies un pāri būsi vienā lēcienā. Vietām atkal nav ko domāt bez laipas vai kārts sasniegt otru krastu. Vienalga, lai nu strauts būtu šaurāks vai platāks, zēniem tādi dzīvi ūdeņi māju tuvumā šķiet īstā dabas bagātība. Vari laist darbā visu savu spēku, izdomu un pacietību. Celt aizsprostus, ierīkot slūžas, uzstādīt dzirnaviņas, izrakt un uzplūdināt dīķi, izveidot ūdenskritumu vai braslu. Vārdu sakot, darba pilnas rokas.-Jankam tāpat. Tādēļ nevarēja ļaut aiziet draugam no Ezergaļiem, nepametot mazu līkumu līdz strautam.

—    Es domāju, tādu lietiņu tu nebūsi redzējis, — Janka uzmeta noslēpumainu skatienu Valtam.

Pie resna, kupla vītola, kur strauts met līkumu, tiešām kaut kas bija. Kaut kas tāds, ko ar vienu acu uzmetienu nemaz izprast. Iešķērsām guļ ūdenī nomelnējusi sieksta, neaizsniedzc pretējo krastu. Siekstas viņā galā iestiprinātas itin prāvas dzir naviņas. Augšpus siekstas no akmeņiem un velēnām izveidot saliņa. Un tur, uz tās saliņas, tāda maza, maza būdiņa. Nu, ap mēram kā strazda būris, bet ar durtiņām.

—    Kas tur dzīvo? — Valts nevarēja vairs nociesties.

Janka pasmīnēja vēl noslēpumaināk.

—    Tūlīt redzēsi. — Viņš sāka rīkoties. Pavēris durtiņas, iz izņēma no būdiņas stiepli, neko garāku par divriteņa spieķi Viens gals tai beidzas ar riņķīti. To nu viņš uzmauca dzirnaviņu asij galā. Bet stieples otru galu pagrieza atpakaļ būdiņā.

Bam, bam, bam … Pēkšņā, nepārtrauktā virknē atskanēja! pulksteņa sitieni. Krita, bira, aizmurmuļoja kopā ar ūdens guli dzošo straumi.

Valts skaļi iesmējās. Apsēdās jāteniski uz siekstas. To joku viņam vajagot apskatīt tuvāk.

—   Redzi nu, brālīt, kāda mehānika. Lai tādu izdomātu, va-J jadzīga galviņa, — ne gluži bez lielības runāja Janka. Bet pulkstenis tik sita.

—   Tu pats? — Ar īpašu cienību Valts paskatījās draugāļ

Tik godkārīgs Janka nebija, lai visu godu paturētu sev vien.

īstais meistars bijis Jēkaups. Janka, zināms, piepalīdzējis.

— Kas tas Jēkaups tāds? — Valts viņa nepazīst.

Pareizi, Janka nav vēl pastāstījis par savu brāli Jēkaupu. O, tas vairs nav maziņais! Pavasarī nobeidzis skolu — mūsu septiņgadīgo. Tagad esot īsts kolhoznieks. Līdzbraucējs. Uz kolhoza trīstonnīgās. Garāža esot centrā. Tāpēc tēvs uzdāvinājis divriteni. Un tad nu Jēkaups katru vakaru braucot mājās.

Valts klausās ar vienu ausi. Otrajā nebeidz skanēt — bam, bam, bam — šitādu ierīci izdomāt!

—    Vecais pulkstenis istabas augšā mētājās. «Iekšas» tam lik un tā beigtas, — nobeidza Janka.

—   Bet sitamais vēl labs, — priecājas Valts, uz siekstas izlaidies.

—    Ko nu par sitamo, — Janka atsaucas zinātāja balsī. L Gribi, tas tev nositīs stundas veselam gadam uz priekšu. Bet pārāk negribas deldēt. Jāpietaupa.

Tā, sarunājoties un vienam — vareno ierīci apskatot, otram — skaidrojot, zēniem pavisam izkrita no prāta ezers un zivis. Labi vēl, ka Jankam aizķērās kāja aiz krastā pamestā makšķeres kāta. Vēl kāda stundiņa atlika, lai vismaz iemērktu ezerā makšķeres.

Tādēļ nieks vien tika no zivīm, ko Valts vakarā varēja pārnest mīļaimātei. Toties priecīgs viņš stāstīja, kāds Janka tam labs draugs. Visu izrādījis, visu izstāstījis. Kukurūzu kaplēt Iemācījis. Ar ķiršiem uzcienājis. Vai labāku draugu maz varot gribēt?

—    Bet mīļomāt! — Valts atcerējās vai pašu galveno, — mī|omāt, tagad es ar pazīstu kolhozu! Tas ir, kad mēs visi kopā •trādājam savos laukos un pļavās. Mēs ar Janku arī, kad mēs lo kukurūzu … Un kāds es agrāk biju muļķis…

Jau palīdušam zem segas, Valtam atkal un atkal jādomā par šodienas ciemošanos . .. Traks, kā ar to kukurūzu gadījās! Kā ar nazi nost… Baltais nabadziņš… viens lai nu tup tumšā kaktiņā. Vajadzēja pateikt Jankam, lai palaiž paskrieties. Bet ko las līdz? Tikpat viens un viens. Un tad pēkšņi iedoma apsvieda Valtu uz otriem sāniem. Viņš pacēla galvu.

Nolīkusi pār plato solu, mīļāmāte mazgāja vanniņā kādu drēbes gabalu.

—    Mīļomāt, vai tu nezini, kur varētu dabūt vienu baltu trusīti?

—   Trusīti? — brīnās mīļāmāte. — Vai tad ar kazām paiļ maz tev darba, ka vēl trusīti sagribējies?

—   Man nē. Jankam vajadzīgs. — Valts brīdi paklusēja, tad atsāka: — Janka drusku bailīgs. Un Ance kā spindzele. Kas tā| spindzele ir?

Mījāmāte pasmējās, pastāstīja Valtam, kāds nešpetns ku-ļļ kainis ir spindzele. Pēc viņas'prāta, Ance gan neesot spindzelciļ pielīdzināma. Lādzīga meitene. — Skaties tik, ko tādi puišeļi visu nesarunā! — beidzot mīļāmāte drusku tā kā uzbārās.

—   Ja es pazītu brigadiera Anci, es viņai palūgtu vienu tru sīti, — Valts teica apņēmīgi. — Nez kur viņu varētu satikt?

Bet tagad bija vakars, Valtam jāguļ un baltais, bēdīgais trusītis palika Ezergaļos viens.

Nu ko, lūkos apmesties uz sienas pusi. Aizvērt acis … van vau-vau! — Citrons laiž pār lauku kā ritenis. Jautrs Jankam suņuks! Tomēr Vilkatis pārāks. Gudrs un stiprs. Liepiņu tēvs jau teica: «Sudraba medaļu tādam piešķirt vajadzētu.» Ko domā — cilvēku izglāba… viņu, Valtu, toreiz mazu cilvēciņu… Un vecmāmiņa visu dienu pie gultas nosēdēja …

Valtam galva atkal augšā. — Mīļomāt, atnāc drusku … es tev ko pateikšu, atnāc, lūdzu!

Pienāca, piestāja mīļāmāte Valta gultai. Valts satvēra tās silto, vēl no mazgāšanas valgo roku un pieglauda tai savu vaigu.

—   Mīļomāt, kad mēs iesim ciemos pie vecmāmiņas? Tu solījies toreiz .., vai atmini?

Savu solījumu mīļāmāte nav aizmirsusi. Vecomāti apciemos visādā ziņā. Tikai drusku vēl jāpaciešas. Dabūs nokopt lankas, nopļaus un savedīs šķūņos rudzus, lūkos tad. Pa to pastarpi, kamēr vēl nepļauj vasarāju, zirgi būs vaļīgāki, paši tāpat. Sataisīsies vienā svētdienā un aizbrauks.

—   Man tāpat sirds tāda nemierīga, — viņa piebilst. — Vēl viņnakt sapnī redzēju. Sēdēja uz lieveņa kāpnītēm, it kā mūs gaidīdama.

Solījums pamazām ieaijāja Valtu ciešā miegā.

«ĀFRIKAS ZVĒRI»

—    Vui, vui, kas nu vairs drīkstēs mežā kāju spert! Zvēru pilnas maliņas! Kā pašā Āfrikā! Tik vien kā lauvu trūkst. — Tukšu ķocīti rokā vējodama, sētā iemetās Cibeļu Zete. Acis viņai bikli šaudījās uz visām pusēm, it kā tai dzītos kāds pakaļ.

—    Nu, nu? Kas tie par zvēriem? Miļāmāte izslējās pie veļas toverīša, kas bija nolikts sētmalā uz soliņa.

Arī bērni visi klāt itin kā saukti. Nu tik būs izklausīšanās!

Cibeliene dziļi ievelk elpu, tad laiž vaļā vienā pūtienā.

—    Nu ziloņa milzenis izlauzies! Šis gan, par laimi, vēl tāds pamazāks. Bet neba nu ziloņa bērni mūsējiem pielīdzināmi. Kas tad to nezina. Pats mazākais, ročiņ, gadu veca bullēna augumā. Snuķis kā akas vinda tiem vecajiem. Bet lokans kā pātaga. Trīs reizes tev ap vidukli aptīsies, — viņa pamet ar roku uz Iežus pusi, — sagriezīs uz riņķi kā karuselī. Aizlingosi visiem mežiem pāri un tad — ardievu pasaulīti

Bērni stāv kā zemē iesprausti. Dzirdējies.. . Kas vairs kustēt drīkst!

—   Zilonis — kur tāds te cēlies? — Mīļāmāte pagroza galvu. — Vai tik tu odu par ziloni neizpūt?

—    Izlauzies, mīļā, teicu jau — izsprucis. No paša būra vai sprosta, kā viņu tur sauc. Ar mazo bānīti veduši. Pašiem cirkus kumedančikiem no nagiem laukā. Un neba šis vien. Divi mērkaķi lai. Un pati vecā mērkaķiene, ročiņ, ar visu savu mazuli. Bet kas nu šis vairs par mazuli, kad ogas ēd pilnām mutēm.

Mūsu pašu zemenltes. Acis zib vien … zobi spīd… šņaku šņaku iet.

— Māt, tu redzēji? — Iežus pastiepj kaklu uz priekšu. Cibe liene nospļaujas. — Lai dievs pas' no tādiem ērmiem!

Bērni saspiežas ciešāk kopā. Acu nenolaiž no stāstītājas Labi gan, ka māte dzīva izsprukusi!

Nu, nu? — Arī mīļāmāte klausās, veļas gabalam paļau jot atkrist toverītī.

Pag, ļaujiet man atsēsties, vēl tagad kājas gurst. — Cibe licne nosēžas uz sola gala blakus toverītim. Nu re, kā tas bijis

Gribēju pa to pavakari kādus litriņus zemeņu salasīt Aiznest uz staciju, tur kādu rublīti vairāk dabū. Aizvakar biju domāju — iešu šodien atkal uz sprunguļu celmiem. Neaiziešiļ es, tikpat Dunduru Maidze nolasīs. Ka nu būtu turpat klāt brauca mašīna pretī. Malkas mašīna. Es neko. Zinu jau: Šņorei Jekaups ar Valdi, nu, to šoferi, skolai malku ved. Kā šie man blakus, mašīna stop. Paveras durvis. Sauc mani klāt. Kur iešot? Kas man ko slēpt? Tā un tā — pasaku. Bet skatos jau — šie tādi kā savādāki būtu, kā dikti nopietni, kā kas. Te Valdis no^ prasa: «Vai Dunduru Maidzi satiki?» — «Nē,» saku šim. Nu Jēkaups pabāž savu galvu Valdim pār plecu, teic: «Klausies; Zete, es tev kā kaimiņu cilvēkam pasaku — nepaliec mežā viena, ja negribi ar ērmiem kauties vai kā citādi satrūkties. Izies tāpal kā Maidzei, ja ne ļaunāk.» Nekā nesaprotu. Prasu, kas Maidzei lēcies. Šie nu sāks stāstīt. Atklāj man visu patiesību. Ročiņ, nupatās, kādu pusstundiņu atpakaļ Maidze pa celmiem staigā-ļ jusi. Lasot ogas skandelē, ķocītis nolikts uz celma. Skandele gandrīz jau pilna, pacels Maidze galvu — vadzi, brālīt, divi ķēmi, tādi… tādi pavisam neredzēti kustoņas — ne suņa, ne kaķa, ne cilvēka ģīmī — snaikstās ap viņas ķocīti. Taisni uz celma satupuši. Prāvākais, tas tik grābs ogas un bērs tam maza-

Jnm mutē. Saujām vien, taisni saujčfrn. Un pats sev ar. Ko nu? Bot Maidze vis nav no bailīgajām — sieva kā lāva. Uzsaukusi: «Kas tad nu būs?! Ne kauna ne goda vairs! Dienas laikā zagļu ihrbus strādās!» Domā, šie tev muks? Pabola acis — tādas kā . aļas, kā sarkanas — un ēdīs tālāk. Kad tu izčibējis! Ķers Mai<1/0 sprunguli, laidīs ar to pašu. Ņēkš-vēkš! iebļaujas abi, — co|i;i<la-copada — ar visu ķocīti celmiem pāri. Celmiem pāri, t'l'lē augšā. Astes kā zuši pakaļ nolingojas. Nu tik Maidze attopas, kas par lietu. Mērkaķi! Kādreiz bildē tādi redzēti. Es

klausos, klausos, tā ērmoti metas ap dūšu, bet saku šiem: «Ko nu delverē, ko niekus gvelz!» Bet nekā. Valdis skatās tādām taisnām acīm un noprasa: «Vai tad es nekā nezinot? Ciemā neesot bijusi? Taču sludināts. Zīme lai uz staba izlikta pretī kooperatīva veikalam.» Nu, par to cirka ziloni un diviem mērkaķiem. Godalga lai vēl izsolīta saķērājiem. No pašas Āfrikas vesti ar mazo bānīti.

Un ko tad Maidze? — Billīte nevar turpinājuma sagaidīt.

Maidze — Maidze domā: palaišanās nav. Vai nu tīšu prātu mērkaķienei ķocīti atstāsi? Ies pie egles, sāks labināt. Par mīļo, par labo pagodinājusi šo. Nelīdz nekā. Sākusi biedēt: pasaukšu mežsargu ar visu plinti! Nebaidas. Ne tik kā melns aiz naga. Tup eglē, astes satinuši ap zaru gredzenā. Tup iin apēd Maidzes lasītās odziņas. Kad ķocītis tukšs, nu tik palaiž pa roku galam. Še, lasi vēl! Bet paši aiziet kā vāveres. Zari vien nolīgojas … Tad nu dari, kā zini, tā tās lietiņas ir, — puiši vēl nosaka un aizbrauc. Es stāvu kā mēma. Ne paldies nepateicu. Kā tāda stulbene. Un tad — vienā stiepienā mājās.

Cibeliene nodrebinās un atņem elpu. Es saku: kādu pusrotu zaldātu vajag izsūtīt, miliciju sacelt kājās! Kas šos citādi saķers? Tīrais posts? Un tagadiņ pats ogu laiks. Pats labais sēņu laiks. — Bet bērniem viņa piedraud, pirkstu kratīdama:

—   Dzirdējāt man? Nekāda klimstēšana vairs pa mežu! Ne uz cepli, ne uz ezeriem, nekur. Ne soli, ne pēdu.

—   Un kur tad tas. zilonis? — Iežum šķiet dzirdēts vēl par maz.

—   Zilonis — kā tad, šis tāpat uz mūsu pusi atstūmies. Valdis ar Jēkaupu tā kā drusku būtu manījuši. Acis melnas kā bambāles. Snuķis krūmos nošūpojies. Zilonis, ročiņ, gudrs pagāns. Vairāk pa biezokņiem mitinās. Priedes kā skangalus lauž, sevīm ceļu taisīdams.

Mīļāmāte pagroza galvu. — Vai zini, Zete, tev ir īpaša laime. Tu arvien dzirdi tādus notikumus, kas citiem ne sapnī nerādās. Pārbrauks vakarā Cibelis no tā paša meža, dzirdēsim, kādus ērmus tas būs saticis.

Cibeliene jutās aizvainota. Lūpas saknieba, acis pazibināja. Tomēr nenocietās. — Gribi — tici, negribi — netici. Man par to ne silts, ne auksts. Aizej vakarā uz Ezergaļiem. Būs Jēkaups mājās, pateiks tev to pašu. Nevajadzētu man vīram vakariņas vārīt, es tūlīt aizskrietu līdz Dunduriem. Tad es Maidzei visu smalki izprasītu. Kozi, nebūs tik slima. Kozi, drudzi vai rozi saķērusi.

Svārku stērbeles vintaru-vantaru sagriezās, cik aši viņa iemetās pa durvīm.

Bērni saskatījās, sačukstējās un — aiziet. Zem akmens galda satupuši, cits citam piespiedušies, viņi nu tikai īsti sāka pārdzīvot dzirdēto. Brrr… kur savāda jušana! Kā skudras pa muguru tekātu, kā kas… Kājas nekur vairs negrib skriet. Acis uz meža pusi vien veras.

Iežus attapās pirmais. Draiski viņš sagrāba Valta degunu un runāja, ķircinādams:

—   A ko? Nobijies kā diegs?

Valts nepalika parādā. — Nemaz nelielies. Tev pašam lūpa dreb. Skaidri var redzēt.

—    No manis tev nav nekā ko redzēt. Labāk paskaties uz Billi. Tā pavisam sačabējusi. — Iežus iesmējās, lai brašāks izliktos. Kā nekā viņš taču pats vecākais.

Billīte tiešām izskatījās visai apjukusi. It kā lāgā nezinātu — smieties vai raudāt. Notikums nedzirdēts… Brīnišķīgs .. . īpaši tie mērkaķīši. Trakoti gribētos redzēt šos! Bet kā to izdarīt? Un nevar vēl zināt, ko domā puikas. Nē, šoreiz nu gan viņa turēsies šiem visur līdzi, lai tur vai kas.

—    Iežuk, atceries, — viņa pēkšņi iekrīt atmiņās, — Kandavā ar vienreiz bija cirks, tikai mcs toreiz …

—    Ej tu bekot ar savu Kandavu! — Iežus neļāva izteikt līdz galam. — Mūžīgi tev Kandava. Kandava… Cita nekā tu nezini. Tagad jārunā pa nopietnam. Jāstrādā pēc plāna. Kā šefs to dara. Ziņas jāievāc. Janka jāsatiek.

Billīte iekoda lūpā. Labi. Kad nerunāt, tad nerunāt, vienalga. Ja vajadzīgs, arī viņa būs nopietna, dikti nopietna. Lai iet pēc plāna!… Nabaga zvagulītis! Viņa bija gatava pārspēt pati sevi.

Šefs… Valtu satrauca pēkšņa iedoma. — Un ja nu tas zilonis … Kā tu domā, cepli viņš nevar apgāzt?

—    Lai tik palūko! Pats nočūkstēs. — šī lieta Iežum bija skaidra.

Bet mazajiem brāļukiem nekas te nebija skaidrs. Kāpēc viņus rāva šurp? Kāpēc vajadzēja notupties? Un kāpēc tālāk vairs nekā nedara? Rīkosies tad paši. Robis jau četrrāpus. Rūkdams, dūkdams dodas klajumā. Riča nogrābj brāļa kāju. Šļūks tad abi. Traktors gatavs ar visu piekabi.

—   Vardulēni, kur jūs šļūcat? — Māsas manīgā roka parauj mīļos brāļukus atpakaļ. Sabuknī. Sapurina. «Traktors ar piekabi» sabadās deguniem. Nu bija kauciens, nu bija brēciens .. . Kņada un dumpis iemeta kūleni Cibeļu log;i. Labi vēl, ka vecie rāmji eņģēs noturējās.

Bet logā stāv māte. Kas gan nezina, ko tādā reizē saka māte un ko viņa dara, kad auklis mazos sabrēcinājis. Un Billītei, šoreiz pašai par postu, mati jo kupli, jo ķeraini…

Pa to laiku Iežum ar Valtu plāns gatavs. Lai nu Bille, kur tā Bille, viņi nevar kavēties. Vakars nāk virsū. Tādēļ Billīte cauri asaru miglai saskatīja divus lidojošus stāvus. Kā tad, uz Ezergaļu pusi aizlingo …

Ja līdz šim Billīte savu aukles pienākumu bija pildījusi ar teicamu pacietību, dažu labu reizi pat ar mīlestību, tad šobrīd gan sametās sevis pašas žēl. Esot man mī|ie brālīši… Vilks jūs abus parāvis! Ne soli netieku ārā no mājas. Ne smukos mērkaķīšus paskatīties, nekā. Tikai jūsu dēļ man tā jācieš. Paskriet paši nevar. Uz vietas dzīvoties nemāk. Lērumkaķi gatavie! … Paga, paga, lai tik atnāk rudens! Aiziešu skolā. Tad varēsiet brēkt cauru dienu. Neviens jūs nežēlos. Un man ar nekāda daļa. Man būs miers.

—   Bille, katls uz uguns. Piekur un reizēm apmaisi. Brāļukus pieskati. Es līdz Maidzei, piecas minūtītes, ne ilgāk. Jāaplūko nabadzīte.

Kā šautin izšāvās Cibeļu Zete no sētas.

…Janka ar Citronu sēdēja ezermalas ganībās uz ciņa. Kamēr māte vāra vakariņas, šiem diviem jāpagana govis. Valts ar Iežu atskrēja aizelsušies. Un nu tik stāstīt, un nu tik klāstīt, viens otru pārtraukdami un papildinādami. Necik ilgais brītiņš — un Jankas zilās acis jau kļuvušas neparasti spulgas un šaudīgas. Zilonis mūsu mežā! Tas nu ir ko vērts! Viņš iesvilpās un uzsita knipi. Tas nozīmēja viņa labsajūtas augstāko pakāpi.

—    Es zinu! — Janka iesaucās. — Tūlīt mēs iepazīsimies.

—    Ar ko? — Ne Valts, ne Iežus nesaprata.

—   Jēkaupam ir. Es dabūšu. Es pa logu dārza pusē. Jūs redziet — govis! Citron, paķer Brunči! Paķer, paķer! — Jankas garās kājas nolocījās un pazuda krūmos.

—    Ko? — Valta acis vaicāja Iežum.

Iežus paraustīja plecus. — Tāds viņš ir. Runā kā pa miglu.

Bet te jau Janka drāza atpakaļ. Viens pats? Nu nē — no azotes izvilka grāmatu. Dabas stāstus… Pašķirstīja, uzšķīra ziloņa attēlu. Galvas kopā sabāzuši, zēni ņēmās to pētīt.

—    Vai tu traks! — Ir gan rumpis! — Ausis kā palagi. —

Kājas ka bluķi. — Un snuķis — neko daudz netrūks no akas vindas!

—   Vajag izlasīt, — Janka pastūma grāmatu tuvāk Iežum. Tu ilgāk skolā gājis.

Iežus sašķobīja lūpas, tomēr neteica nē. Ir itin patīkami, kad tevi uzskata par gudrāko. Pakasīja aizausi un sāka: «Kā zilonis laužas c-a-u-r caur mu-muša me-žu.»

—    Kā tu lasi? Kas tur par mušām? Es nekā nesaprotu, — Janka parāva grāmatu uz savu pusi.

—   Mūžamežu, — pārlaboja Valts un lasīja tālāk.

—   «Viņa varenais … ķermenis kā ķīlis . .. šķeļ un … izlauž meža biezokni. Zilonis ir augu ēdējs — miermīlīgas dabas. Viņš…»

—  Tu māki lasīt?! — Janka un Iežus iesaucās vienā mutē. — Ak tu pintiķis! Kad tu iemācījies lasīt?

Te nu atklājās, ka Valts prot ne tikai lasīt, bet rakstīt ari. Sen jau. Vecāmāte iemācījusi. Ābeci cauri izlasījis. Par plānu bijusi. Visai ziemai nepieticis. Tad sākuši abi ar Liepiņu tēvu grozus un ķocīšus pīt.

Draugu acīs Valts uzreiz bija it kā lielāks paaudzies.

Likās knauķis vien būtu — un tomēi cērt lielajiem pāri.

—   Malacis! — Iežus tik sirsnīgi uzsita pa Valta plecu, ka tas sagriezās gluži greizs.

Zēni izlasīja visu par ziloni. Uzmeklēja un izlasīja par pērtiķiem. Trakoti interesanti! Un vispār nav ko bīties. Cita lieta, ja būtu lauvas vai tīģeri pasprukuši. Tagad tik jāgaida Jēkaups mājā. Iežus tēvs arī. Pie šefa jāaizskrien. Šovakar… nu jā, Jankas māte ūjināja govis mājā.

Brunce — barvede pacēla galvu, rāmām, gudrām acīm paskatījās uz sētas pusi. Gari nomāvās un sāka pirmā soļot mājup.

Zeni uzlēca kājās.

—    Rītā, zini…

—    Rītā, jā! — Bija norunāts, un draugi izšķīrās sevišķi moži un pacilātā omā. Jauki, kad nemaz vēl nevar zināt, kas te sanāks un kas nē. Bet ziloņa medībās piedalīsies visi kā viens.

… Cibeju Zete, zināms, no Dunduriem pēc piecām minūtēm nepārnāca. Pārradās tikai, kad putraimi bija paspējuši piegult katliņa dibenam un pamatīgi pievārīties. Gruzduma smaka mutuļiem vēlās pa atvērto logu čaklajai nācējai pretī. Bet Zete pat galvu nepacej. Kā tas var būt? Taču Zete, kā jau Zete, — tie paši magoņsarkanie brunči, dzeltenais lakatiņš ap galvu, un tomēr — kāda pārvērtība! Kur acu zibšņi palikuši? Kur straujā valoda? Klusa un manīga kā pele viņa iemetās savā galā. Ne vārdiņa mīļaimātei, kam gribējās dzirdēt, vai Maidzei no tiem «mērkaķu kariem» nav kas nelabs lēcies. Ne bricele Billītei, ka ļāvusi putrai pievirt. Drāniņu dziļi pār acīm viņa šķindināja pavarda riņķus, lēja ūdeni, pūta, maisīja. Glābs, kas vēl glābjams.

—    Vai tu ar pašu ziloni saskrējies, vai?, Kā valodu zaudējusi. — Mīļāmāte izgudrēm runāja skaļi.

Nelīdzēja arī tas.

Svilpodams pārbrauca Cibelis. Zemi rībinādami, pārskrēja Iežus un Valts. Mūrī iečirkstējās circenis. Tikai Cibeļu Zetei balss kā bezdibeņa akacī gremdēta. Sāpot zobi …

…Aiz biešu lauka, kur nolejā kuplais, staltais melnalkšņu puduris zvīļo saulē tik koši, tumšzaļās lapas spīdinādams, otrā rītā Valts ganīja kazas. Nemierīga ganīšana. Nemaz nosēdēt. Uz visām pusēm jāskatās. Jāklausās. Krūmos kluss un rāms. Un taisni tāpēc cēlās tas nelāgais izbīlis. Kas tad tā uzreiz lai zina, ka tur sīlis brēc… «Vēkš un ņēkš» tāpat vien noskanēja. Nē, no ziloņa Valtam baiļu nav. Miermīlīgs dzīvnieks, pats

skaidri izlasīja. Ar mērkaķiem, ar tiem nu tā savādāk. Ko zini, ja tads ērms tev piezogas no mugurpuses, nogrābj cepuri. Ķer tad šo pa zaru zariem. Ai, joki ar to Maidzes ķocīti! Bet drošības pēc Valts savu cepuri iebāza padusē. Lai nu nav nekāda jaunā vairs, tomēr vēl vecāsmātes pirkta.

Klau, svilpiens! Valts atsvilpās. Blakus melnalkšņa pudurim parādījās Jankas slaidie stilbi un krekla izbalējušais zilgan ums.

Skrien, skrien mudīgāk! — Valts meta ar roku. Nenocietās. Likās pretī. — Nu ko? Vai Jēkaups redzējis? — Elpa zēnam aizrāvās no satraukuma un gaidām.

Bet Janka ne šāds, ne tāds. Sejā tam drīzāk slābans samulsums nekā satraucoša vai jauka vēsts.

—    Kas ir?

—   Nav nekas. Joki vien, — Janka sāka negribīgi. — Mūsmājās vakar visi smējās. Man nemaz smiekli nenāca. Zini, mēs esam piejokoti. Tēvs smējās par visiem diktāk. Tēvs teica: to tām zemenīšu lasītājām vajadzēja. Un jums tāpat.

—    Ko vajadzēja?

Janka pašķobīja lūpas, pašņaukāja. — Nu to, ka zvēru nav. To Āfrikas zvēru mūsu mežā. Nav nemaz izsprukuši.

—    Nav? … — Valts novilka tik žēli, it kā tam jaunais nazis būtu iekritis ezerā visdziļākajā vietā. Bet ātri attapās. — Nestāsti niekus! Kas tad Dunduru Maidzei zemenes apēda?

—   E, kā tu nesaproti! — Janka saskaitās. — Teicu tev — joki vien. Viņi tak paši sadomājuši. Nfl, šofer Valdis ar mūs Jēkaupu. Par to ķocīti un mērkaķiem sadomājuši, — viņš pūlējās draugam iestāstīt cik vien prazdams, — tāpēc, lai tās divas ogotājas piejokotu. Katru dienu lasa zemenītes, mellenītes. Šie tur malku ved. Redz un zina visu. Satiek nu vienu, pateic šai: «Cibeļ Zetei mērkaķi uzklupuši.» Satiek otru, pateic tai: «Dundur Maidzei mērkaķi ogas izķemsuši.» Un ko tu neteiksi! Abas notic. Abas liek ļekas vaļā. Un mēs kā muļķi tāpat noticējām. — Janka novilka itin bēdīgi: — Es vēl grāmatu vis sameklēju.

Jā, nu saprot arī Valts. Saprot un pasmaida savu gaišo smaidu. Uzreiz viņam ticis pavisam viegli un labi. Gribas to arī Jankam pateikt.

—    Zini ko, nebēdā! Labi, ka nav izsprukuši. Mums nemaz nevajag. Mums pašiem mežā visādi āpši, visādas lapsas un … un zaķīši. Tie pulka labāki.

Drauga vārdi Janku neko vis neielīksmoja.

—       Zaķīši… atradis zvērus, — viņš novilka gari. Nopūtās un pateica: — To ziloni man gribējās redzēt gan.

Tā izčibēja «Āfrikas zvēri», lai gan vēl labu laiku smējās par tiem visā kolhozā.

SIENA TALKA

Miegā uztrūkusies, mīļāmāte pacēla galvu, klausījās. Nevarēja saprast, vai tiešām kāds klauvējis jeb vai tikai pa miegam tā licies. Istaba vēl krēslaina, pulksteni saskatīt nejaudāja — pusi loga aizsedza puķains priekškariņš.

Tomēr! Pie rūts sita kāds — tā piesardzīgi, cenšoties nesacelt liela trokšņa. Neko darīt, jāuzmet lakats plecos, jāiet palūkoties.

Aiz loga stāvēja brigadieris Ratnieks' —• mazs, kalsns vīrelis, arvien dzīvām, spožām peles ačelēm. Pabīdījis cepuri pakausī, viņš slaucīja drāniņā pieri, krekstēja un pūta. — Tūlīt, laburīt!

—    Ūpis tāds, kā tu mani nobiedēji, — mīļāmāte pukojās ne gluži pa jokam. Plašāk pavēra logu, izliecās pa to.

—    Kas tad nu brigadierim svilst?

—    Svilt, mīlīt, nesvilst nekas. Raugies vien, ka nenoslīkstam. Proties, lietus vāžas virsū. Pavisam ar joni, ar gubu.

Mīļāmāte neticīgi pavērās augšup. Debesis blāzmoja zaļganas. Ausa rīts.

Negvelz nu! Vakarā pavisam skaidra nolaidās saule. Ne mākoņu laivas dienā pie debesīm bija, nekā. Vai tad barometrs rada lietu? Ziņās teica?

Žirgtais vīrelis sakustējās, nosēcās, it kā būtu sapiktojies par tādu neticību.

—   Ziņas — ko ziņas, — viņš nevarēja nostāvēt mierīgs,

—   man pašam savs barometrs. Šonakt aci neesmu aizmidzis. Lauza lielus . .. locītavas velk … kaulu kremt augšā līdz gurniem. — Viņš nobraucīja sev abus sānus. — Un kad man šitā — lietus klāt kā likts. Šo pašu dienu var gāzt kā spaiņiem. Un viss lauks mums gar zemi. Siens viss vaļā, — rokas tam paplētās uz abām pusēm. — Sauss kā pulveris. Ja sālīs, slaucējas man beidzamo matu no paures izravēs. Vai tu, mīlīt, dimzenieces nepazīsti? Tu saki — ūpis. Skaidrs, ka ūpis. Centrā jau biju. Priekšsēdētāju uzbungoju. Vienu mašīnu izplēsu. Vēl otru gribēju. Nedeva, pagāns.

—    Pag, nu ko tu man tik gari, — mīļāmāte apturēja straujo vārdu birumu. — Redzu tāpat — noskrējies esi. Rau, tepat soliņš, atsēdies, atņem elpu.

Brigadieris nometa ar roku, kā uzmācīgu mušu atgaiņājot.

—   Sēdīšos, jā, tūlīt šim te mugurā, — viņš uzsita plaukstu sava divriteņa sēdeklim. — Septiņos sāksim vest. Rasas, mīlīt, ni, ni. Skaidra zīme — lietus būs. — Viņš stūma jau riteni, kad steigā vēl nobēra: — Jāpiedauza Cibeļu galā ar. Lai Zete nāk piegrābt. Savu zirgu pa kolhoza krūmiem ganīt grib, lai tad protas pie reizes pacelt pirkstu, kad kolhozam vajadzība.

Un projām bija kā deviņš.

Gulēšana mlļaimātei vairs neiznāca. Jāsakopjas. Par brokastīm jāpadomā. Bet tad ir gan tas Ratnieks urķis! Veca kaite… Tā viņš arvien, arī senāk, trīs dienas neēda, ja kaimiņš aizsteidzās ar darbiem priekšā. Tāpat tagad raujas vai pušu. Un labi vien ir. Darbs iet no rokas.

Arī Valtu šorīt piecēla agrāk. Padzirdis par siena talku, zēns posās līdz. Priekšpusdienā nu vēl nevarēja. Ko tad Pelēce ar Balci teiks? Un tāpat tās četras piecas lapu slotiņas — čīksti vai nečīksti — jāsagriež vien ir. Savs klēpītis žagaru jāsaknikšķina ziemas tiesai.

—    Diena gara, atnāksi pēcpusdienā, ir tad vēl izdzīvosies un apniksi, — teica mīļāmāte, izejot darbā uz kūtiņu.

Jo skaļi bērnus rādama un pie reizes pabukņīdama, pa sētu šaudījās Cibeļu Zete, ka raibo svārku stērbeles plandījās vien. Viņa nevarēja beigt šķendēties par brigadieri. Tik vēlu padevis ziņu. Vējlukturis tāds!

—   Vēlu? — tīšām ierunājās mīļāmāte. — Ko tu gribēji, lai pašā pusnaktī būtu slējis tevi kājās?

Nē, vakar, aizvakar varējis paziņot, lai cilvēks zina sataisīties, kādu gaišāku blūzīti pamazgāt, vai ko. Runādama Zete iekaisa arvien vairāk. Balss cēlās augstāk un augstāk: — Kas tad nezina, kā tādās talkās uzcērtas! Sievām, skuķēm mugurā pats labākais. Tikpat kā ballē. Bet Ratnieks to man spītēdams dara. Domā, es nesaprotu? Durvis aizšauj, ja vien pamanīs mani sava ceļa galā. It kā cilvēki nedrīkstētu viens pie otra paciemoties.

Gan mīļāmāte lūkoja bilst vārdu brigadiera labā, taču Zeti tas saērcināja vēl vairāk. Galvu atmetusi, viņa skaitīja tālāk:

—    Spītējas, tikai spītējas. Taisni šodien, kad man nemaz nav vaļas, kad vakar uzieta pati labākā melleņu vieta, — viņam

uzreiz talka. Ar savu «kombainu» braucīdama, savi litiļiņi divdesj mii vakarā grieztu mājās. Tagadiņ man jauna katūna kleita aiz1 iet gar degunu. -

Taču šoreiz Zete varbūt drusku nerimtāk bija šķendējusies, varbūt balsi skaļāk palaidusi. Istabas durvīs, kā no zemes izšāvies, stāvēja Cibelis. Piecus vārdus, ne vairāk, viņš pateica savā valodā. Bet tie gan laikam bija stipri vārdi — viesulim līdzīgi. Zelē kā spalviņa sagriezās un ielidoja klētī. Tikai pēc laba brīža, kad Cibelis bija aizgājis sameklēt zirgu pa krūmiem, kā žigla vāvere šī atkal iemetās mīļaimātei ceļā. Rokas uz krūtīm sakrustojusi, lūgtin lūdzās:

—   Mīļā, zelta, palīdzi nu šo vienīgo reizītil Aizdod jele kādu baltu autiņu. Kādu cakainu drāniņu, ko aizsieties priekšā. Aiziešu pļavā šitāda rušķe-mušķe — nesmukums visai mājai. Uz labu satikšanu, aizdod gan! Pirmo reizīti es tev lūdzos, pati zini. Vakarā atdošu. Atdošu, tavu godu minēdama.

—   Traks kas traks! — mīļāmāte iesmējās no visas sirds.

—   Kur tu iesi ar manu priekšautu? Būs kā kazai zirga sakas. Par putnubiedēkli ļaudīm neesi saukta.

—  Jā, ko tad es varu darīt? — Zete nogaudās īsti nelaimīgā balsī. Sak, visa pasaule pret mani sacēlusies!

—   Nu nenāc ar grābekli, negrozies pa lauku. Ej šķūnī uz panta. Tur tevi tikpat kā neviens neredzēs. Es piegrābšu vezumus tavā vietā, — mīļāmāte bilda rāmi.

Zete aizsvilās. — Tā — tumšā šķūnī — ekur, man gods. Ietupināt Zeti tikpat kā cietumā, tas jums patiktu gan. Kur tie citi, tur es ar.

Tālāk mīļāmāte vairs neklausījās, gāja ārā no sētas.

… Diena tveicīga. Mākoņa neviena. Domāt, tīrā svelme līst no debesīm. Brīžam pat elpot grūti.

—    Brigadier, ko barometrs rāda? Vai lietus vēl tālu? — kāds vaicā izgudrēm.

—   Šodien zibens speršot no skaidrām debesim, — pasmejas otrs.

Brigadierim nav vaļas jokiem. Elsdams pūzdams kā «mazais bānītis» viņš steidzas un steidzas visu laiku. Dakšu pār plecu no viena vezuma pie otra. Kur vajag, tur pieliek roku. īpaši kravas mašīnai nekait vēl trešais dakšotājs. Kad visi Sudmalkalna bērni un piedevām vēl Janka pēc dienviža aizliņkāja ezermalas zemajās pļavās — lankās, Iežus priekā iesvilpās.

—   Kur tik daudz cilvēku gadījies? — Valts nobrīnās skaļi. Nule viņš īsti sāk apjaust, kas tas kolhozs tāds par «vīru». Ļaužu kā mežs.

—    Kā tad nebūs daudz, kad visa brigāde iznāk klajā. Slaucējas ar. Dimzenieces visas trīs. Un mana māte lai. — Janka rādīja ar roku uz mašīnas pusi. — Redzi? Pašlaik ceļ dakšas augšā.

Zilas, baltas, sarkanas — tiešām košas saposušās visas grābējas. Vīri kreklos izmetušies, bet dažs arī to jau nosviedis. Divas meitenes sēž uz zirga grābekļiem. Braukā šurpu turpu, savelk sienu garā vālā. Mašīna, ar kaudzi piekrauta, smagi gāzelēdamās, pašlaik brauc projām. Divos vezumos krauj, trešais pajūgs tukšā laiž no Dimzām šurp. Paiet labs brīdis, līdz Valts visu tā pa īstam apskata. Tad arī viņš var apliecināt: — Labi, ka mēs atnācām.

—    Ehē, mūsu stārks ar tepat. Zēni, ķersim nu tik naģes! — iesaucās Janka. — Tad jūs redzēsiet, kādos draugos mēs abi. Citreiz es ar zivīm viņu pacienāju. Pasviežu tik uz viņa pusi — rikšiem šis klāt.

Bērni paskrienas nolejā, kur lāmā allaž turas ūdens. Varbūt gadās ieraudzīt kādu vardi, ar ko pacienāt Jankas draugu.

Ar acīm un visiem prātiem ari Billīte traucas zēļniem līdz. Bet kājas kā sapītas, rokas atpakaļ velk.

—   Ak tu mūžs! Kas jūs par puikām!? Paskriet nemāk, — viņa rāja un vilka savus mazos brāļukus kā divus ķeburainus sveķu celmus . ..

Un stārks turpat lepni pastaigājas, cilādams jo augstu sarkanos zābakus. Balto kaklu stalti izslej vai spēji noliec — kā nu kuro reizi vajag. Kāpj ko kāpj un pavērš aci uz lāmas pusi. Sak, cik ilgi jūs tur tūļāsities? Būs vai nebūs man kumoss? Mājās gaida bērni.

Te pēkšņi viens mazais brāļuks palaiž nelabu bļāvienu. Brūnolieliņu rokās sakampis, krīt pie zemes, spiedz, cik spēka.

—    Kas tev? Kas ir? Kas notika? — Billīte metas palīgā.

Prāvs dundurs izsprūk zēnam pa pirkstu starpu. Nodūc vien

un pazūd. Arī stārks paceļas spārnos. Billītci jāsmejas. Dižais dundurs visus šos izbiedējis!

Dundurs, jā. Jāņu laiks sendienis pāri kalniem, tomēr dunduri vēl negrib un negrib pazust. Negals ar tiem. Pamanījis pļavā bērnus, acīgais brigadieris uzsvilpj. Tad met ar roku,, aicinādams panākt šurp.

Zēni saskatās. Vai viņi būtu kādas blēņas palaiduši? Varbūt vardes ķerstīt aizliegts? … Bet viņi jau nevienu nenoķēra.

Pirmais sakustējās Valts.

—    Iesim! — viņš vedina citus. — Varbūt grib mums darbu dot. Mēs taču arī kolhoznieki. — Un viņš sāk soļot citiem pa priekšu.

Iespraudis dakšas zemē, brigadieris nodod zēniem rīkojumu:

—    Nolauziet katrs sev pa kārtīgai alkšņa meijai! Būs jāstājas ierindā. Būsiet mums par dundurniekiem.

—   Kas tie tādi? — Iežum paspruka jautājums reizē ar smiekliem.

—    Nemaz nesmejieties. No tiesas teikts. Redziet paši, — brigadieris pameta ar roku pret tuvējo pajūgu, — zirgiem dunduru apkārt melnais tūkstotis. Asinīs sakosti. Jūs tad nu padzenāsiet dundurus not. Skaidra ābece? — Cieši un nopietni viņš uzlūkoja gan vienu, gan otru mazo kolhoznieku.

Noskanēja trīsbalsīgs jā.

—   Tu paliec tepat pie pirmā pajūga? — brigadieris aiztika Valta plecu. Iežu raidīja pie nākošā. Jankam, tam tās garākās kājas, tam lika skriet pie trešā.

Dundurnieki… drusciņ jocīgi liekas. Taču uzdevums paliek uzdevums. Jāpilda cītīgi, reiz talkā esi nācis. Par to zēni nesūrojas. Tikai drusku žēl visiem trim, ka jāstrādā šķirti. Iežum pa paradumam pat deguns saraucas. Vajadzētu uzprasīt, vai ilgi pavēlēts ar dunduriem vicoties, bet brigadieris jau pagriezis muguru šiem trim un uzsauc Billītei:

—   Tu, skuķēn, ar tiem mazajiem vācies nost no ceļa! Ka nesabrauc kādu.

Pavisam sašļukusi un pūcīga Billīte stūma brāļukus uz priekšu. Tā iet, ka tev, cilvēkam, mūžīgi jāgana divi tādi knauķi. Būtu viņa brīva, droši vien tāpat ietiktu kādā darbā.

Bet kā tad klājas mūsu dundurniekiem? Vadzi, brālīt, nav vis pa jokam. Pašu dižo dūcēju, tādu apmēram kā Valta īkšķa gals, to vairs nebūtu visai daudz. Toties mazo, pelēko, tā saucamo stulbo dunduru — grāb vai saujām. Vienam zirgam vēl neesi lāgā saplītējis izkāmējušos uzbrucējus, kad pārinieks jau purina galvu, spārdās, dīžājas, gatavs laisties lapās ar visu vezumu. — Dundurniek, nesnaud! — vīri vēl uzsauc. Pusteciņus, palēkdamies dundurnieks metas no vienas puses uz otru, meiju vicinādams.

Karsts un nemierīgs dundurniekam darbs. Bet, lai tad Valts nebūtu puika, ja tādēļ lūkotu iepīkstēties. Un, ja jau Valts var izturēt, tad Janka ar Iežu nepaliks kaunā.

Ķocis pamazām pildās. Rūgst kā mīkla abrā, līdz saceļas ar kaudzi, veļas malai pāri. Svarīgi grīļodamies, vezums aizlīgo uz šķūni. Mīkstajā pļavā paliek dziļas riteņu sliedes. Dundurnieks nu var izvēlēties — palikt tepat pļavā vai rikšot vezumam līdz. Skaidrs, ka līdz. Šķūnī tādus kustīgus zēnus gaidīt gaida. Viņiem, tieši viņiem, kam taču vislunkanākās kājas, jāpiemīda siena pants sienmaļos. Vai tas nav svarīgs uzdevums? Un kur vēl tā jaukā vizināšanās, braucot atpakaļ uz pļavu. Braukādami tukšā, vīri parasti stāv kājās. Laiks arī puikam pavingrināties. Zirgi rikšo neskubināti. Jauki tā. Garam tev aizšalc vējš, paķerdams līdz pārlieko svelmi. Kā jokodamies iemetas aiz krekla, piepūš to kā pūsli. Līksmas tirpas tev pārskrien pār muguru. Turies, ka neparauj gaisā!

… Izbāzis galvu pa kabīnes lodziņu, šoferis sāka lūgties žēlabainā balsī:

—   Meitiņas mīļās, puķītes, rozītes, palīdziet cietējam! Mēle kā žagars izkaltusi. Matiem gruzduma smaka. Pusmēneša algas par skābputras krūzīti…

Brigadieris izvilka pulksteni, paskatījās.

—   Vadzi, tu īstā laikā sāki bļaut. Palaunadzis klāt.

Vedēji aizmet zirgiem priekšā pa klēpim siena un paši nometas ratu ēnā ieturēt launagu. Sievas paūjina citcitu. Pamazām virzās uz kuplu vītolu puduri, kur paēnā nolikts dzēriens un launaga maize.

Dzert! Dzert! Iztvīkusi ikviena mute. Kam krūze, tas pieplok krūzei, kam kanna, tas metas pie tās. Dažam trauks jau agrāk iztukšots, tam nu jācilpo atpakaļ uz Dimzu pakalni, kur avotiņš.

īso atveldzes bridi pārlaižot ēnā, brigādes saime var parunāt, pačalot.

Mīļāmāte jeb, kā viņu kaimiņi parasti sauc, Sudmalu māte iesāk pirmā.

—    Klausies, brigadier, tu to savu spoka barometru met tūdaļ krūmos.

—    Kālab? — brigadieris atsaucas.

—    Ačgārni vien rāda. Brigādei miegu «jauc. Šorīt pat — stāvus no gultas izrauj. — Smiekli un izsaucieni pavada viņas vārdus.

Brigadiera sausajā, tumši iedegušajā vaigā, īpaši ap acīm, iegulst jautras rieviņas. Redzams, viņš visai labā omā. — Kas barometram vainas? — viņš teic, kumosu norijis. — Slikti nerāda. Vēl pāris stundu, un sauksim lielās urjavas. Lai tik puikas sataisa balsis.

Puikas sakustas, sarosās. Vērtīgs brigadieris. Neaizmirst arī viņus pieminēt.

Bet sievas grib zināt, kur tas lietus palicis, kas nācis mums virsū ar joni, ar gubu.

Brigadieris paceļ galvu. — Lietus — lietus būs. Kur šis paliks? Rau, visa aizezere guļ dūmakās.

Kamēr maizes rika ātri dilst Valta asajos zobos, acis skraida apkārt. Darbā un saulē sejas visiem pietvīkušas. Paši tādi vien jauni un jauki izskatās. Arī mīļāmāte šodien liekas pulka jaunāka. Acīs gail tādas kā sprikstītes, tumšie mati spīdēt spīd.. Un mugurā rožaina jaka. Skaista jaka.

Tāpat Billītei sava māte visai, šķiet, iepatikusi. Klāt vien glaužas. Cilā un aptausta viņas baltā priekšauta stūri, kur uzšūti koši sarkani raksti. — Kur tu tādu dabūji? Kur dabūji, māt? — viņa čukst tai pie auss it skaļi. Visi citi to dzird, tikai pati māte vienīgā ne.

Tad piepeši mlļāmāte met ar roku un sauc:

—   Ancīt, panāc drusku uz mūsu pusi!

Tur viena meitene piecēlusies kājās. Tagad viņa pagriež galvu. Ak to sprogu dzeltenumu! Domāt, gaiļpiešu pudurksnītis vējā salīgojies.

—   Mani sauca?

—    Tevi, nu, ka tevi, panāc vien, — mīļāmāte pamāj vēlreiz. — Valts grib ar tevi iepazīties. Esot runāšana. Vai par trušiem vai par kaķiem — neatminu vairs.

Brigadiera Ance… Tā pati, kas braukāja visu laiku ar zirgu grābekli. Sirds Valtam priecīgi salecas. Zināms, dikti liela runāšana. Ar dzīvu, atklātu skatienu viņš sagaida meiteni.

Un te nu viņa stāv Valta priekšā, šī spriganā meitene, zaļganām, smejošām acīm. Stāv un vēro Valtu, gaišo galvu piešķiebusi. Skaidri redzams, neko lielu viņa vis netur no tādiem puišeļiem. Tomēr savādi — ko gan tāds sisenis gribētu viņai teikt? Un tik droši māk skatīties.

—    Plāj nu vaļā! — mīļāmāte viegli piebiksta Valtam.

Valts pēkšņi samulst. Kāds klusums visapkārt! Tikai bezdelīgas šaudās zemu — civī-čivī. Vai nu nav traki! Kā lai iesāk, kad visi vārdi uzreiz kā zaķi pa krūmiem .. . Savāds, agrāk nekad nebijis biklums pārņēmis mazo drošuli. Vienīgi mīļaimātei var vēl izdvest savu kaiti:

—    Ko tad es varu, kad visi uz manīm skatās …

Karstums kāpj un svilina ausis, vaigi zied kā sarkanā dābola lauks. Kad tik nu visi nesāktu smieties … Kur tad lai sprūk? Plaksti slīgtin slīgst, skatiens nokrīt pie Ances plikajām kājām. Bet rokas nezina, kur likties.

Tad Ance — šī attapīgā meitene — steidzas Valtam palīgā. Pasniedz roku kā āliņģī iekritušam. Ko pasniedz — tieši saķer mazo brūno roķeli un tiem citiem pasaka:

—   Gribējāt gan dzirdēt, ko mēs ar Valtu runājam. Lūdzu: drusku uzgaidīt! — Un viņi aizskrēja roku rokā.

Domā, šie vien māk skriet? Nieks redzēt, kad Billīte viņus panāk un piebiedrojas. Valtam tas īsti pa prātam. Jautrāk un vieglāk uzreiz. Pat runāt vairs neliekas grūti. It kā mazā draudzenīte būtu notvērusi un atnesusi Valtam visus tos vārdus, kas pirmīt tik neizprotamā kārtā bija aizsprukuši diez kur.

Vajadzēja tikai Ancei apraut soli un pateikt: — Te nu ir tā īstā vieta, runāsim nu! — Valtam sprūda vaļā ar joni:

—    Tu nedomā tā.. Kopa gan … tas Janka. Pats redzēju: labi kopa. Piens bļodiņā. Āboliņu ēd. Bet vienam tagad bēdīgi. Tik un tā tev jādod jauns. — Valts nenolaida acu no Ances.

Meitene saprata stāstu. Kļuva nopietna.

—   Ak tad viens pagalam gan?

Valts pamāja ar galvu. — Bet Jankam viņa žēl.

—    Kādēļ tad šis pats nekā nesaka? Vēl vakar bija mūsmājās.

—    Janka … — Te Valts ieraudzīja, ka stārks norij prāvu vardi. Zēnam drebuļi pārskrēja no galvas līdz papēžiem. — Janka … nu tāpat vien. Viņš tevi pazīst. Viņš saka: «Tu esi dikti neticīga.»

Ance aizrāvās īsos, skaļos smieklos. Likās īsti jautri ar šo mazuli.

—    Redzi nu, tu smejies, — gluži dusmīgi Valtam saraucās uzacis. — Taisni tā Janka teica. Bet vainīgs viņš nav.

Billīte bija skatījusies Ancei tieši mutē. Neizturēja vairs. Sapurināja melnās sprogas. Skatiens ass kā vanadzēnam.

—    Paklau, Ancev es tev teikšu, — viņa saķēra Ances roku. — Par to trusi es zinu. Valts man izstāstīja. Man vienalga — dari, kā gribi. Citiem puikām es ar neticu. Valtam — cita lieta. Viņš nemaz nemāk melot.

Ance vieglītēm iekoda lūpā. Nevarēja taču atzīties, ka tieši Valts viņu sasmīdinājis, lai gan runājis pavisam nopietni. Labi, arī viņa būs nopietna. Un Ance solījās rīt pat aiziet Ezergaļos. Parunās ar Janku piecus vārdus par trušu lietām. Redzēs tad. Laikam būs gan jāpiešķir tam bēdīgajam vientulītim draugs.

Spējš vēja brāziens pārskrēja pļavas klajumam. Iemetās vītolos, biedinoši sapurināja lapas un, smagi šalkdams, aizbrāzās tālāk.

—    Palūk, launaglaiks beidzies. Visi jau ceļas kājās! — Ance iesaucās. — Skriesim nu!

Ance pa vidu — gaiša, plandoša — Valts un Billīte katrā pusē, tā viņi joņoja atpakaļ. Ancei īsti ko valdīt šos divus kumeļus: raustās, spārdās, sprauslo un skaļi zviedz … Aizelsušies skrējienā, krīt visi pie zemes starojošām acīm.

Krīt un tūdaļ saslej galvas — klau, klau! Tāli, dobji ducinādams, Ezergaļu pamalē nogrand pērkons. Kur tas cēlās? Saule tāpat vien cepina. Uzreiz pērkons!

Tomēr, tomēr. Pirmais vēja brāziens sapurinājis darbiniekus. Nu tik jāsarauj! Tiktāl viss pa godam savākts, tad nevar astei ļaut aizlīt. Brigadieris jau projām pie vīriem. Kamēr dažas sievas vēl steidz nosegt un noglabāt aizvēja pusē dzēriena traukus un atlikušos maizes kancīšus, citas jau tver savus grābekļus. Aizskrien arī Ance.

—    Bērni, jūs labāk posieties mājās. Un pavisam žigli. Paskat, kas tur vāžas virsū. — Mīļāmāte pavērš seju pret dūmakaino mežu. Iepretī saulei izslējusies zilmelna siena. — Var uznākt pamatīgs gāziens.

Zēni saskatās. Vai nu nav ķeza! Taisni tagad, kad brigadieris atbrīvojis viņus no dunduru dzenāšanas, — vācies mājās. It kā par kādu sodu jāpamet jaukā talkas reize. Ne izpeldēties lāmā dabūja, ne skriešanās sacīkstes galā, nekā. Varētu vēl palaist arī uz Ezergaļu šķūni. Tur tagad vedīs sienu. Pa pantu padzīvotos. Iežus lūkoja iestāstīt mātei, cik tas būtu labi.

Tomēr zēnu gaitas izšķīra jauns, krietni vien spēcīgāks pērkona grāviens. Cibeļu Zete, gabaliņu pagājusi, pasitās atpakaļ. Pa īstam sakliedza savā valodā.

Tie gan laikam bija bargi vārdi. Viens mazais brāļuks tūdaļ tika Iežum «kukuragā», otrs — Billītei. Pabēdīgais gājiens varēja sākties. Labi, ka uz Sudmalkalnu nāca līdz arī Janka.

Augstāk, arvien augstāk virs meža galiem slienas drūmā siena. Bērniem ejams tieši tai pretī. Pavisam satrauktas šaudās bezdelīgas. Saule mākoņos pazudusi.

—    Puikas, liek vaļā, ko nagi nes! — iespiedzas Iežus.

Skriet sāka visi. Likās pārtiešām — cauri grīšļa lāmai, pāri

zirgskābeņu valkam, garām cukurbiešu laukiem — papēži zibēja vien. Skriet, tik skriet! Lai kājas pinas un mudžinās — skriet!

Janka ar Iežu drīz tika krietnu gabalu priekšā. Pat atpakaļ

nepaskatījās.

Visgrūtāk klājās Billītei. Ik uz pērkona spēriena meitenei samiedzās acis, ceļi saliecās, domāt, nupat, nupat viņa sačups ar visu savu nastu. Lūpas tai kustējās. Pati pusbalsī kaut ko murmināja.

—    Ko tu tur skaiti? — Valts gribēja zināt.

Te atskanēja jauns jo spēcīgs grāviens. Billīte sabrēca Valtam: — Ko stāvi kluss! Skaiti tu ar! Skaiti burvības vārdus! — Un viņa čukstēja pusbalsī: «Aizej, lietutiņ, rūkdams, kaukdams,, kur tie melnie ļautiņi dzīvo; kur tie melnie ļautiņi dzīvo, ūdens stopiņš dukātu maksā.»

Billīte satraukta, bāla, viņa skaidro Valtam: — Tie ir lietus vārdi. Māte iemācīja. Pulku reizītēm palīdz. Tikai šoreiz.

•diezin… — Viņa saravas un apklusa. Zibeņi šķēla, pērkons skaldīja tumšo debesi ar varenu spēku.

—    Valt, pagaidi! — Billīte lūdzās aizelsusies, tik smaga viņai nasta. — Mīļo Valtiņ, turēsimies kopā! Man dikti bail pērkona laikā … Būtu mājās, ielīstu pagultē … Kur te lai paliek? Neviena grāvīša, nekā.

Nelaimīga viņa vērās apkārt, velti patvērumu meklēdama. Vaigi slapji, lai gan lietus vēl nelīst:

—    Bail no pērkona? — Nē, to nu Valts nesaprot. Viņam tieši gribas, tieši patīk skatīties tai milzīgajā, tai melnajā debesu bladācī. Tur nu gan iet par traku! Mutuļu mutuļiem negaisa kumeļi slienas un virpuļo. Pērkonam pasprukuši, aploka žogus salauzuši… viņa meļņi un sirmji, un dābolaiņi. Pērkons bargs pārlieku — vajā un šausta šos — re, nu re —, uguns pātagas žvikstinādams. Kumeļi auļo… kumeļi krāc… Sidraba pakaviem debesu pakalnes skalda. Dzi, dzi, kā veļas … kā akmeņi grūst… Kumeļi brāžas uz lietus ezeriem — pašiem dziļākajiem. Stāvus tur iekšā … Ai vai, kā tad vandīsies … kā kūleņos! … Ak vai, kā šļakatas šķīdīs! Ies pāri aumaļām . .. gāzīsies strūklām … Lietus ūdeņi plūdīs pār zemi… Taisni kā stāstīja vecmāmiņa. Pag, nu paga .. . kā tas viss notiekas? Uguns pātagas žvikst un zibinās. Dabūtu pašu§ kumeļus apskatīt! Kaut vienu reizīti!… Valts aizmirsies, nekust no vietas.

—    Valt, vai tev prāts! Klajumā stāvēt nedrīkst! Nospers tevi kā knisli, — Billīte čukst, baiļu drebinātā balsī. Bet paskriet vairs nejaudā pati. Jāizdomā … aši kas jāizdomā … Viņa nosviež mazo brāļuku no muguras.

—    Negribu, negribu … — brāļuks guļ augšpēdus, kliedz un spārdās.

—    Marš mājās! — Billītei uzbļāviens tomēr vēl padodas. — Kad ķeršu kādu vardi, aizlaidīšu tev aiz krekla. Tad zināsi,

kas ir bailes. O — tāda auksta … gluma … izvalbītām acīm … — Billīte savelk biedinošu vaigu.

— Man jau viena pile uzkrita, — Valts iesaucās gandrīz līksmi. Viņi ķēra brāļuku katrs pie rokas. Skriesim!

Bet vai tu, cilvēks, vari dižu ko paskriet, kad jāvelk līdzi tāda dzīva un ietiepīga nasta, kam vārdā «mazais brāluks.» Ne

iet, ne skriet tam pašlaik negribas. «Tepat, tepat» — un vairāk nekā. Pat vardes piesaukšana nav līdzējusi.

Izdārdinājis zemi, apducinājis visapkārt un apkārt, pārstāja pērkons pātagu vicināt. Bet viņa zirgi viņa meļņi, sirmji un dabolainie lietus ezerus savanda, šļakatas, gāzienus pāri zemei brāž …

Kad bērni aizlampačoja Sudmalkalnā, gāza jau baltu. Plata, duļķaina straume, burbuļus mezdama, gružus un ziedus nesdama, nokalnis mutuļoja viņiem pretī. Bet lietus bija silts. Bērni pērās augšup pa jauno, jauko strautu, šļakatām lecot pāri ceļgaliem.

—   Mēs nu taisni kā līdakas, — priecājās Valts. — Talciniekiem visādi gadās, vai ne? Bet man patīk. Ari Billīte jau atžirbusi. Pat pasmieties var par trim bailīgajiem, kas tup zem akmens galda un lielās ar savu sausumu.

DIVI TĒVI

Valts stāvēja uz kūtiņas sliekšņa. Būtu jādzen kazas ganos. Bet kā lai uzreiz atstāj sētu, kur pašlaik īsta rosība. Lūk, Ātrais pārvests no krūmiem. Staigā gausā solī, pakozdams sētmalē pa zālītei. Rati izvilkti sētsvidū. Cibelis pašlaik beidz ieziest pēdējo riteni. Mazajiem brāļukiem skaļās gaviles. Uzsēduši jāteniski katrs uz savas ilkss, viņi lipada, ko māk. Bet visvairāk Valta skatieni piesaistīti īežum. Nostājies ar vienu kāju uz ratu malas, viņš veikli balansē. Iežus tērpies «pilnā formā». Kājās garās samta bikses, sarkanais svīteris mugurā, cepures nags saulē laistās vien.

Ašā solī iznāk Cibeļu Zete, iesviež ratos tukšu mugursomu.

—    Puika, paķer maišeli, sagramsti šķūnītī kādas čubiņas, kur uzsēsties, — māte uzsauc īežum.

—    Es? Pa tiem putekļiem un pelavām? Puf! Labi izgudrots. — Iežus paslej augstāk brīvo kāju. — Lūgtiņ paskatīties! It kā man nebūtu izbraucamās bikses kājās. Lai iet Bille.

—  Papagaili! Ar ko tu runā? — Viņpus ratiem Cibelis uzšāvās stāvus vienā mirklī. Zviuks, žviuks! — pātagas kāts Iežum pa muguru, pa stilbiem …

Viens vienīgs negants rēciens pāršalca sētu, atsitās Valtam krūtīs. Kā lēkšus, kā krišus Iežus stāvus atdūrās zemē. Palika mirkli kā sastindzis.

Ai, tās acis! Niknuma pilnas, sāpju pilnas, augšup pavērstas, it kā izsprāgt gribētu no dobumiem. Tādu acu Valts nekad vēl nav redzējis. Negrib redzēt! Jānovēršas^

Bet Cibelis kliedz: — Bikses nost! Tūlīt nost! Iemācies nopelnīt, tad valkāsi. — Viņš sper soli pāri ilksij uz Iežus pusi.

Valtam uz kūtiņas sliekšņa vai sirds pamirst. Kas tik nu būs?!

Bet Iežus — kā trūkās, kā lika skriet — kūtiņai garām, dobēm pāri, zirņiem cauri, kviešos iekšā. Kā bijis — nebijis pazuda tur.

—   Vo, spiekundziņš! Kviešus novāžot!

Nekādas atbildes nebija arī no kviešu puses. Vēlreiz pacēlis pātagu, Cibelis draudēja:

—    Nāc tik tu man tagad laukā! Bumerangus redzēsi! Miglas kausiņš tāds!

Visu laiku, kamēr sajūdza zirgu, sakārtoja ratos sēdekli, Cibelis nerima šķendēties. Un, kad Cibeliene pateica: «Tu ar, tēvs, tāds vien kā pielādēta plinte apkārt staigā. Tikko viens vārds šā vai tā, sprādziens iet vaļā,» — viņš iesvilās jo vairāk.

—    Briceli vajag! Bez tās nevar būt. Kas negrib klausīt ar labu, šitais izmācīs, — viņš pacēla pātagas kātu .un un spēcīgi piecirta pie sava zābaka stulma.

—   Jauni laiki. Dzīvot jāprot pa jaunam. Darbu tev dod? Dod. Algu maksā? Maksā. Tad mācies strādāt. — Turot grožus rokā, vēl uzsauca:

—   Zete, tā kā tu man šodien neietu mangot! Domā, es nezinu. Kā es no sētas laukā, pazūd mana Zete ar tarbu.

—    Es? Ko tad es? — Cibeliene saslējās. — Vai es mangot eju? Vai es kādam ko lūdzu? Tāpat ciemos aizeju. Vecas draudzības pēc. Ja laba sirds un devīga roka pārsūta maniem dvīnīšiem šķēlīti taukumiņa par labāmdienām, vai es varu apsmādēt!

Cibelis aizbrauca uz pilsētu viens.

Drebošiem pirkstiem Valts atraisīja Pelēci, atraisīja Balci. Satraukts izgāja ganos. Billīte neskrēja šoreiz palīgos. Nez kur pazudusi no sētas.

Kazas gāja pārtiešām uz ezermalas kārkliem. Zālē mirdz sirmi tīmeklīši, rasas pērlīšu piebārstīti. Kājas Valtam plikas. Pirkstu starpās notrūkst pa lapai, pa ziedam. Smilgu rasainās slotiņas sitas gar stilbiem, dažai sniedzoties vēl augšpus ceļiem. Drusku salst un knieš.

Kaut kas netīkams, vārdos nepasakāms, šķiet, iegūlis Valtam krūtīs. Lūkoja dziedāt. Uzsāka vienu, uzsāka otru dziesmu … šorīt neskan. — Pagriezīs labāk slotiņas! — Valts uzsauca sev balsī. Sagrieza kārklus, sasēja pārīti. Griezīs zarus vēl trešajai. Tā! … iesnāja pirkstā. Ne jau līdz kaulam, bet asinis sūcas. Sakrājas sarkana pilīte pirksta galā, iekrīt zālē. «Tā iet, kad lerdzīgi strādā,» Valts pukojas sevī.

Aptinis pirkstam alkšņa lapu, ar smilgu pārsējis, zēns apsēdās uz kadiķa nolīkušā zara. Zars bija žuburains un stingrs, varēja sēdēt kā krēslā. Atkal un atkal prātā šīrīta notikums. Tad tas jau ir tas nelāgais! Tāpēc jau nepadodas nekas. Valts skaidri jūt, sirds viņam pasaka: «Iežus bija vainīgs!» Un tomēr

Ievām tā nevajadzēja … Kā viņš, nabaga spītīgais Iežus, kā viņš ierēcās … tādā, nemaz kā cilvēka balsī. Iegriež ar nazi, las vēl nekas. Bet gāzt ar pātagas kātu… Nē, Cibelis Valtam nepatīk. Jānodrebinās. Kā tad viņš tā? Cilvēkam sita! Puika, nu lai. Liepanniņai bija tik daudz sivēntiņu. Cits klausa, cits neklausa ar. Viņa ar pātagām nekāvās. Tikai tāds smalks žagariņš.

Valts piemiedz acis, negribas vairs neko domāt. Un pēkšņi ir tā, it kā viņu kāds sauktu, kāds aicinātu atpakaļ vecajā sētā. Tur kļava pie loga, mazs galdiņš … tur pagraba liepā var šūpoties … Tur tilta uzbērums un laiva, un smaržīgās kalves .. . Sauc un sauc… Ieskanas it kā Liepanniņas balss. It kā vecāmāte ūjinātu, tāda piekususi un balta. Pastarpēm vēl Vilkatis ar savu jautro vau-vau. Un tētis? Kas zina, tētis būs apdomājies. Vairs negribēs pazust. Kas zina, varbūt sameklēja viņu. Kā svešais vēl teica — meklēs, kamēr atradīs. «Es iešu! Es iešu!» Valts domās atsaucās. Kazas jau nu diezgan paganītas. Nu atkal jāpalīdz vecaimātei. Liepanniņai ar nav vis vaļas. Līdz pusdienai Valts nostaigāja, šā aicinājuma šūpots un lolots.

Pārdzinis kazas, Valts piesēja tās. Kūtiņā iešmauca Billīte. Viņa izskatījās noraizējusies un bikla. Runāja pusčukstus. Vai Iežus nav bijis ganos, viņa gribēja zināt. Vai nav kur manīts? Kad Valts varēja atbildēt tikai nē un nē, Billīte nodrebinājās, saķēra vaigus abās rokās.

—   Vai! Tā man iet. Nu viņš nerādīsies atkal divas trīs dienas. Pie cepļa dzīvos. Ielīdīs, izgulēs sazin kur.

—   Bet ko viņš ēdīs? — Billītes satraukums pielipa arī Valtam.

Billīte paraustīja plecus: — Varbūt ogļu deģis iedos kaut ko. Viņš jau to tādā reizē pažēlo. Un … un, — viņa pameta biklu skatienu uz āru, — es viņam nolieku kādu kancīti maizes,

ko neko vienā vietā. Viņš zina. Paņem. Tikai tu nesaki nevie-' nam, — kā lūgdamās viņa aiztika Valta roku. — Tu zini, Iežum bail. Tēvs dikti pērs. Ar siksnu, ar sprādzes galu … Tad jāpagaida. Gan jau tēvs aizmirsīs. — Billīte nodūra galvu un žigli izspurdza sētā.

Valts kavējās iet uz istabu. Prātā Iežus. Laikam gan briesmīgi grūti, kad nedrīkst nākt mājās. Ar siksnu … ar sprādzi.. . Ne, tādu tēvu Valts ar nemīlētu. Savu tēti… tas nu ir tā, pavisam citādi. Kaut tik viņš būtu apdomājies! Kaut atcerējies Valtu un vecomāti! Jāiet, jāiet, lai dabūtu zināt.

Durvis bija pusvirus. Mīļāmāte sēdēja galda galā — gaišā jakā, atsegtu galvu. Darbā iztvīkusi, viņa smēla no bļodas koka karotē rūgušpienu un veldzējās maziem malkiem.

Dziļā bērna paļāvībā Valts piegāja klāt.

—   Ved mani mājās, mīļomāt! Man te vairs nepatīk. Es domāju, mani gaida … — Satraukumā balss viņam aizrāvās. Valgās, sērīgās acis pateica, ko gaida maza sirds.

Gausi, kā pārdomādama mīļāmāte cēla karoti pie mutes vēl un vēl vienu reizi. Tad pamazām un svarīgi pagriezās Valtam pretī. Viņas tvirtās, vēl spēcīgās rokas apņēma zēna plecus. Bet savām krūtīm viņa nekļāva to klāt. Tuvojās grūts un nenovēršams brīdis.

—    Tā ir, Valtiņ, mans dēls, pienācis laiks mums parunāties. Tu gribi mājās. Labi. Bet klausies, ko es tev pateikšu. Tu esi jau atnācis mājās. Savās īstajās mājās Sudmalkalnā. Te tavi draugi Janka un Billīte. Tāpat Balce ar Pelēci tevi gaida katru dieniņu. Brigādē ar priekšā lieli darbi. Šodien pat laidīsim kombainu rudzos. Gan atradīsim robu, kur ielikt arī tevi. Varēsi uzkāpt augšā, pavandīt salmus nost, kad reizēm aizķeras.

Valts klausījās gan, bet viena doma viņu nelaida vaļā. To vajadzēja izrunāt.

—    Un … un kur mans tētis? — Asaras drebēja zena balss.

Satumsa skatiens stingrajai sievai. Dziļi vajadzēja atņemt

elpu, lai izrunātu līdz galam. Viņa pievilka Valtu sev tuvāk.

— Tu prasi par tēti. Viņa nav. Aizmirsa, pameta, Valtiņ, tevi… Aizmirsa savu veco māti…

Pietrūka vārdu. Klusēja abi. Pieglaudis galvu mīļāsmātes plecam, Valts izraudāja savu rūgto nelaimi. Visrūgtāko, kāda bērnam var būt. Viņš bija uztvēris visu, dziļi un pilnīgi. Vecmāmiņa … un kā tad viņa pavisam viena …

Un pēkšņi Valts pārstāja elsot. Skaudru sāpju un asaru pilnas acis pacēla pret mīļomāti.

—    Es … es neesmu aizmirsis vecmāmiņu! Un tēti arī nē… Es visu dienu par to vien domāju. Mīļomāt, kad — kad mēs aizbrauksim ciemos?

Savāds, ilgu pilns bija viņa skatiens. Līdzīgs vēja šūpotai apiņu stīgai, kas meklē atbalstu rast.

Un atrada. Vēl mīļāmāte nav paspējusi nobeigt savu solījumu, jau Valtam vienā lūpu kaktiņā ielocījies smaids.

—    Paklausies, mīļomāt, kā viņa vidžina! Nu taisni tāpat kā vecajās mājās.

Uz kūtiņas pavērto durvju augšas uzmetusies bezdelīga. Tā vidžināja dzīvi un aizrautīgi, it kā steigtos izstāstīt visam Sudmalkalnam to lielo prieku, kas šodien viņai gadījies. Kas gan tas varēja būt? Valts klausījās, vēroja. Kaut varējis iemācīties putnu valodu! Aizsūtītu ziņu vecmāmiņai.. .

—    Mīļomāt, lido! Mazie bezdelīdzēni izvesti! Dzi, dzi, kā māte nu priecājas. Pag, es izskriešu paskatīt, vai ir visi pieci?

Sakļāvusi rokas klēpī, mīļāmāte ar asaru pilnu skatienu pavadīja Valtu līdz durvīm. Turas kā vīrs! Izvilkšu tevi. Nenoslīksi.

CIEMOS PIE VECMĀMIŅAS

Kopš Valtam apsolīts brauciens pie vecmāmiņas, darba tam pilnas rokas. Pāris dienvidu nācās nostaigāt gar ezermalu, kamēr sameklēja smalkas kārkla klūdziņas. Tās nomizot un ķocīti nopīt itin labi varēja, kazas ganīdams. Drusku gan vajadzēja palūgt talkā ogļu deģi — ribiņas līdzēt iestiprināt. Ķocītis padevās glīts, ieapaļš kā poķītis. Vecmāmiņa varēs glabāt tur savu adīkli, savus dzijas kamoliņus. Adīs un paskatīsies. Tūlīt atminēsies: to man Valts atveda. Un nevedīs vis gluži tukšu. Iekšā būs pieci tomāti. Paši prāvākie, košākie. Tieši dobītē nogatavojušies. Drusku ciemakukulis būs.

Nu tik jāgaida laiks. Tā vaļas pastarpe. Tādēļ ik dienas Valts grib dzirdēt, cik rudzu brigādē nopļauts. Vai drīz varēs šķūņos vest? Zēl gan, ka citos laukos tik daudz akmeņu. Varētu viscaur ar kombainu pļaut, kas tad nekaitētu. Brigadieris arī tā saka, vai ne? Bet tagad… gausi, gausi nāk tā vaļas pastarpe. Kad vēl divi dienas no vietas uznāca spēcīgas lietus gāzes, Valts staigāja sabozies. Šitāds kavēklis! Un kādēļ gan vecmāmiņa dzīvo tik tālu? Mīļāmāte saka: tev kājas par īsām, lai vienā dienā aizietu, pārnāktu. Zirgiem nav vaļas. Siksniņlidmašīna vēl nav izgudrota … Ko lai dara? Ko lai izdomā?

—   Mīļomāt, vai tu nevarētu nopirkt sev divriteni? — Ekur, laba doma! Jēkaups Janku reizēm pavizina. Kādēļ gan mīļāmāte lai neaizvizinātu Valtu līdz Liepatām?

Tad nu gan mīļāmāte sāka smieties. Ar steigu vajadzēja nolikt viras bļodiņu uz galda, lai neizlaistītu vai pavisam neizmestu no rokām. Lai nu ko, bet iedomāties savu augsto, kuplo stāvu — viņa taču brigādē pati lielākā sieva — uz divriteņa, to bez smiekliem nevarēja.

Valtam brīnums — par ko te jāsmejas?

—  Kā nu ne, — mīļāmāte slaucīja asaras, ko smiekli sa

dzinuši acīs. — Es un tu uz velosipēda — būtu tas pats kas lāčumāte ar vāverēnu. Apstātos ļaudis ceļa malā ar vaļējām mu• lēm. Un mēs abi pirmajā grāvi — bladauc! Es tak nemāku braukt.

Nemāk? Tas nu ir pārsteigums! Valtam grūti pat iedomāties, ka mlļāmāte varētu ko nemācēt. Laukā un sētā viņa padara visu. Pat pavardu salaboja. Ar ķieģeļiem, māliem — gluži kā īsts mūrnieks. Droši vien arī skursteni pati izslaucītu, ja nebūtu atnācis skursteņslauķis. Bet — ja jau tā, neko darīt. Jāgaida vien tā pati pastarpe. •

Ciemam gatavojās pamazām arī mīļāmāte. — Liepas noziedējušas. Ies palūkot medu, — viņa teica. Sameklēja klētiņā dūmekli. Kur savāds daikts tāds dūmeklis. Maziņas plēšiņas, skārda kanniņa ar snibi, pa kuru nelīst ne piens, ne kafija, bet paceļas gaisā pavisam īsti dūmi. Vēl uzliekas galvā bišu sietiņu. Sāk rīkoties ap bišu mājiņu. Noceļ jumtu. Izņem vienu rāmīti, izņem otru, apskata. Kā melns mākonis viņai apkārt mudžinās bites. Tekā pa drēbēm, pa rokām. Mīļāmāte tik padūmo un lēnītēm dara savu, it kā sīcēji odi vien viņu aplidotu.

Aiz mājas pakšķa satupuši, pa gabalu dravnieces darbā noraudzījās bērni. Ja nu iedzeļ bite. .. Karsti tirpuļi pārskrien, to iedomājot vien, — kurš gan te nepazīst bites «aso cirvīti». Bet aizmirstas birdinātās asaras, kad nāk reize, kur pirkstos vari turēt siltu, smaržīgu kāres gabaliņu ar dzintaraino medu . ..

Un kur tad vēl žogarauši — Sudmalkalna bērnu lielākais gardums. Gardums varbūt tādēļ, ka pulka darba ar tiem. Arī Valtam tur krietni vien jāpiestrādā. Priekšdarbu vien salasīsies savi septiņi astoņi, ja ne vēl vairāk.

Kamēr mīļāmāte iekur maizes krāsni un samīca raušiem apakšas, Valtam jāsarauj dārzā burkāni. Ek, vareni šogad padevušies. Tos nu vajag mazgāt, tīrīt, sarīvēt. Valts prot šo darbu un labprāt padara. Jo tāds sarīvētu burkānu kampaliņš uz muti prasīt prasās. Kartupeļus mīļāmāte nomizo un sarīvē pati. Tad vēl viņa paņem smalkos miltus un pienu, ņem prāvu bļodu, kur sagatavot raušiem virsu. Jā, virsiņas gatavošanā mīļāmāte ir liela meistariene! Ne Jankas mātei, ne Cibeļu Zetei tik garšīgi žogarauši vis nepadodas. Cibelienei jau nu pavisam ne, jo viņiem dobēs nav burkānu. Taču pats svarīgākais un smalkākais darbs Valtam šķiet raušu apžogošana. Ko domā, tev noliek priekšā plāni izveltnētu rauša apakšiņu. Ar pirkstgaliem vien jāiemanās izveidot tai visapkārt mazu mīklas žodziņu. Jauki, vai ne? Un galu galā iznāk tāds kā neliels šķīvītis ar stāvu maliņu. Pašķidro virsu liek šķīvītī, šķīvīti uz plāts, plāti šauj krāsnī. Lai nu cepas gardi! Un izcepas ar. Virsiņa — mīksta, salda, apakša — cieta, kriukšķīga. Lūk, vēl viens ciemkukulis vecmāmiņai! Arī bērniem tiek pa vienam uz kārā zoba.

—   Vidžu-vidžu-čurrks … vidžu-čurrks… — skaļi, aizrautīgi vidžināja bezdelīga Sudmalkalna priekšnamā uz savas ligzdas malas.

—    Zinu, zinu — jāceļas, — Valts tai atsaucas. — Braucamā reize klāt. Žirgts un steidzīgs Valts mazgājās, ģērbās. Kamēr mīļāmāte atbrauks zirgu, viņam vajag būt gatavam. Kad tik tās puķes neaizmirstos …

Izdzēra krūzīti piena. No žogarauša varēja nokost tikai pāris kumosu. Garšīgs, tomēr tik agri vēl negribas. Labāk es to Vilkatim … Ieslīdēja rauša puse zēna kabatas tumšajā spraugā.

Valts izmetās sētā. Saule vēl nebija lēkusi. Dzestra, spirdzinoša šķita krēslainā gaisma. Ezers viegli kūpēja. Ierībējās rati. Ātri Valts nolauza tepat loga priekšā dažus smaržīgā dievkociņa zariņus. Vēl pieplūca klāt kliņģerīšu ziedus, vēl pāris stiebriņu balti svītrainā puķu grīšļa. Tad vairāk puķu viņiem nebija. Valts paostīja smaržīgo pušķi, un rīta rasa slacīja viņa vaigu.

Braukšanai iedots pamazs zirdziņš — Sainītis. — Tu jau man prātīgs, mašīnu nebaidies, — mīļāmāte paplikšķināja zirga gaišo kaklu. It kā pateikdamies par glāstu, Sainis pakuslināja lūpas, paskatījās ar vienu aci. Sak, variet palaisties uz mani, godam aizvedīšu, nav vairs tie gadi, lai trakotu.

Savu paprāvo skala groziņu ar baltu drāniņu pārsegtu mīļāmāte iečubināja ratos starp sapļautajām lēcām. Savējo ķocīti poķīti Valtam gribējās paturēt klēpī. Arī puķu pušķi nevarēja izlaist no rokas. Tik košu un smaržīgu.

—   Mīļā stundiņa, šito Valtu! Kā kāzinieks saposies. — Uz sliekšņa stāvēja Cibeļu Zete, galvu vēlīgi šūpodama.

Krustiski pārsiets ar lielo lakatu, ratos ietupināts, zēns izskatījās cik garš, tik plats. Nemaz pagriezties pret laipno runātāju. Bet ko tur lielu ar skatīties. Billīte tikpat neredz, cik stalti aizbrauc Valts … Būtu jel pie loga pieskrējusi! Un Iežus lai nu vairs nedomā lielīties, it kā šis vien tas izbraucējs. Valts tāpat māk ar lūpām pasmūkšķināt, māk uzsaukt — kusties, nu!

Laižot lejā no Sudmalkalna, lecošās saules pirmie stari spīdēja abiem braucējiem tieši sejā. Gaiss dzidrs un rāms. Varēja dzirdēt Ezergaļos runājam. Tur govis dzina ganos.

—   Būs mums laba braukšana. Laiks kā zīda drāna, — mīļāmāte bilda savu iemīļoto teicienu. Drīz viņi iebrauca meža zaļajā ēnā. Sainītis tecēja žirgti, gan pasīkiem, tomēr rasmīgiem solīšiem.

Apņēmusi roku zēna pleciem, mīļāmāte viegli viņu sapurināja. Palūkojās tam vaigā, rīta spirgtumā sasārtušā. Rāmais, svinīgais meža atspulgs Valta dzidrās acis vērta dziļas un spodras. Kluss neizteikts prieks margoja tajās.

—   Vai tev ir labi? Nesalsti?

Cauri biezajam drānām varēja just spēcīgas rokas gadīgo pieskārienu.

Labi, Valtam ir labi, pat vārdi nav vajadzīgi. Krūtis briest, galva ceļas augstāk, lūpas veras neveramas. Zēns sāk lalināt līdzi meža strazdam un cīrulim…

Braukt viņiem vajadzēja krietnu gabalu. Kolhozā «Gaišais ccļš» savā laikā bija apvienoti trīs mazāki kolhozi, kam vēl pa starpu vienlaidus stiepās valsts mežs vairāku kilometru garumā. Jau toreiz, pārnākot dzīvot uz Sudmalkalnu, Valtam šis pats mežs varen iepatikās. Tagad, kur pusvasaras nodzīvots šā meža tuvumā, zēns jo vairāk ar to iepazinies un sadraudzējies. Cik reizēm, cilpojot uz ogļu cepli, nav kūleņots pāri Sievu kalniem, kur tās trīs liepas no viena celma izaugušas. Trīs liepas, un vienai dobumā mīt pūces … Tāpat, turoties kopā ar Iežu un Janku, izstaigāti taki uz mežezeriem. Tur apaļais Sventiņš, tur garais Gulbis — pag, nupat vajag Čiekurītim būt. Kā tad, starp priežu stumbriem paspīd mazā Ciekuriņa spīdīgi melnais ūdens spogulis. Viltnieks tāds. Kas gan tavu niķi nezina. Saaudzinājis sev visapkārt sārtas un dzeltenas lāceņogas. Domā, kāds jau nu skries pa kaklu, pa galvu pēc tām. Skries savu galu meklēt… Kā tas melnais bullis …

—    Kā tur bija ar to mežkunga bulli? Pastāsti, mīļomāt!

Šo vienkāršo teiku Valtam gribas klausīties atkal un atkal, īpaši, ja to var noklausīties gaišā dienas laikā …

—    Kā tad nu bija, — mīļāmāte parausta grožus.

—   Čāpo, Salnīt, čāpo… Nūja, dzīvojis kādreiz mūspusē mežkungs Bērs. No vāciešiem bijis. Savās jaunās dienās vēl dzirdēju viņu pieminam. Šim pašam mežkungam bijis bullis. Melns kā pats velns. Tikai baltie ragi pa gabalu spīd. Un tad vienā nebaltā dienā — lopi tepat Ciekuriņa silavā ganījušies — melno bulli dunduri apstājuši. Uz melniem lopiem tie īpaši krīt.

Sim aste gaisā. Kā brāzies, kā drāzies — Ciekuriņā iekšā. Stāvus dibenā ar visiem baltajiem ragiem. Pieskrien gans. Ko te vairs ķersi, ko glābsi, kad burbuli vien uz augšu nāk? Guļ vēl šodien melnais bullis, bezdibenī nogrimis.

—        Bet klibajam Sūnām tomēr parādījās, — Valts gaida turpinājuma.

—        Sūnām, nūja, kad vīrs nāk no krogus, tādam acu priekšā daudz kas rēgojas. īpaši mēness naktī. Tāpat Sūnām. Nāk ve čuks, savu balto nūjiņu klidzinādams, jautrā prātā kādu nekādu dziesmiņu padziedādams. Mežs rāms un kluss, kā jau ap pašu pusnakti. Kā nonāks iepretī Ciekurītim — iemaurojas viens tādā īsti niknā buļļa taurē. Un pie tam vēl trīs reizes. Sūnām, nabagam, karsts pār kauliem noskrien. Un, kā par nelaimi, vēl paskatījies uz Ciekurīti. Kā tad — šūpojas, līgojas buļļa melnā galva ūdens virsā. Spīd ragi mēnesnīcā baltum balti. Acis deg, purns pavēries, kā palīgā saucot. Un Sūna — cik tādam vairs prāta — glābējs gatavs. Trīs lēcienos no ceļa nost, grāvim pāri. Te, par laimi, šam aizķeras kāja — paklupis. Pacels acis, nu tikai attopas, kas šī par nelāga vietu un kam tā galva. Nu licies skriet. Viss klibums aizmirsies. Kā no mārka izvilkts, mājās pārtenterējis. Vēlāk tad nu ņēmies visiem stāstīt, kāds šim stulbums uzkritis. Kunga mantas labad gribējis pats sev galu ņemt. Re, klupiens šo izglābis.

Ciekurītis paliek aiz muguras. Valtam tomēr vēl jāpagriež galva atpakaļ. Labi gan, kad saule tik gaiši spīd. Skaidri var saskatīt apaļās lēpju lapas, pa kādam dzeltenam ziedam. Un vairāk nekā. Pavisam jauki. Un tomēr, ja muguru piegriež mīļaimātei klāt, neko vis nekaitētu ieraudzīt starp lēpju lapām šūpojamies baltragaino galvu. Bet tagad jau ķēmi vairs nerādās. Tikai vecos laikos tā'noticis.

Gan parunājot, gan brīžam klusējot, viņi beidzot izbrauca klajumā. Saule pakāpusies brokastlaikā. Kā glāstot aizglāsta rīta dzestrumu. Košais kliņģerīšu pušķis novēlies Valtam pie kājām. Kas to būtu domājis, ka ratos tik salda snaušana.

Liepatās pirmais pretī metās Vilkatis. Smilkst, saplok pie zemes, slienas uz divkājām, pārliekā priekā tikko neapgāž Valtu. To pašu brīdi sētā parādās Liepanniņa. Iekāsējas Liepiņu tēvs. Uz lieveņa iznāk vecmāmiņa, tāda pati balta un mīļa, kādu Valts viņu atmiņā glabājis.

— Vecomāt… vecmāmiņ!

Pretī pastieptajās rokās Valts iekrīt ar košo puķu pušķi, ar pieciem tomātiem ķocītī.

—   Dēliņ … manu dēliņ … — Trīcošās rokas glauž un glauž savu lolojumu.

Istabā līdzi ienākusi Liepanniņa, skaļa, ātra, izdarīga, kā jau vienmēr. Ķer Valtu zem padusēm, pasvārsta rokās.

—   Vadzi, nekas, — viņa nolaiž zēnu atpakaļ, — audzis un briedis esi itin brangi. Gandrīz kā. kolhoza sivēnteļi. Kozi, būs mīļāmāte ar medu un kazu pienu vien tevi dzirdījusi. — Un viņa smejas, lai visa istaba atskan.

Un Vilkatis neatiet no Valta ne sprīdi. Šķiet, viņam sava 'loma. Gudrās, dzeltenās acis lūgtin lūdzas: nāc, draudziņ, nāc!

Lai nu lielie dara, ko zina, arī Valts istabā nevaldās vairs. Pazūd abi ar suni.

Kas lai piemin visas tās vietas, kur Valtu aiznes sirds. Pagrabliepas zemais zars — tajā jāpašūpojas. Tāpat, ar rokām vien. Vecais galdiņš kļavas paēnā — kur jocīgi — tāds kā mazāks sarāvies. Aplokā sivēnteļi droši vien gaida. Traks, kā izauguši! Gandrīz ne pazīt vairs — pavisam īstas cūkas… Drīz viņi atrodas abi ar Vilkati braslā. Lielais akmens — platmuguris! Nē, te nu gan jānomet kurpes. Kas var izturēt, brīdi nepasēdējis tā mugurā. Un Vilkatis braši turas līdzi. Uz akmens abiem pietiek vietas. Pēc sena paraduma zēna roka apskauj suņa kaklu. Galva uzgulst tā mīkstajam skaustam.

—    Sunīti .. . Vilkatiņ manu! Tu gaidīji Valtu? — Un Valts sāk stāstīt garu stāstu.

Pacietīgi Vilkatis noklausās, cik daudz darbu piektajā brigādē. Taisni aumaļām. Tāpēc arī Valtam siena'vāli jāārda, kazas jāgana un vēl jākaujas ar dunduriem. Toreiz, kad no Sudmalkalna gāzās strauts.

—  Un … un cik tur trūka, ka būtu vēl zilonis arī jāmedī…

Bet labi, ka aizgāja garām. Tu saproti, kāds bija notikums? Urrriesmīgs! — Valts nodrebinās un sāk čukstēt sunim pie pašas auss: — Vilkatiņ, tev es varu pateikt. Drusku bail man bija gan. Bet tu jau zini — bailes nevajag izrādīt. Nevajag bēgt. Tad labi vien iznāk.

Pēc tik sirsnīgas izrunāšanās var sekot vēl labāka izskriešanas. Līču loču kalnā — lejā, gan stāvus, gan ripeniski. Un stunda kā minūte gaist.

Pagalam aizelsušies, izslāpuši abi pārradās sētā. Nāca tieši gaidīti. Vecmāmiņa jau izsaukusies. Palūk, Liepanniņa piena krūzi ienesusi. Baltus raušus vakar pacepusi.

Vecāmāte skatās, neatskatās, cik kāri Valts liekas uz maizi un pienu. Žirgts, vesels un tīri kā garumā ar būtu pastiepies.

—    Redzu, dēls, redzu, tev dzīvīte gājusi kalnā, — viņai balss ietrīcas priekā. Es varu aizbraukt mierīga. Zinu tevi labās rokās.

Valts paceļ galvu. Satraukumu pauž viņa acis.

—    Kur tu brauksi, vecomāt?

Klusums. Tad ierunājas mīļāmāte. Viņa sēž galda galā nopietna un atklāti uzlūko Valtu.

—    Redzi, Valt, vecāmāte palikusi bez apgādnieka'… Grūti viņai vienai. Kur maizīti ņemsi? Kur malkas pagalīti? Tad nu viņa brauks uz jaunām mājām. Es zinu to vietu. Māja liela, diviem stāviem, apkārt tai dārzs. Tur vecaimātei uzklās gultu — baltu jo baltu. Būs viņa paēdusi, apkopta. Netrūks nekas, ne diegs, ne adatiņa. Par visu valsts gādās.

—    Aizrakstīšu, drīz vien jums aizrakstīšu, — solās, vecāmāte. — Izstāstīšu visu, ko mēs tur darām, kā dzīvojam. Un citu vasaru, tad jūs abi brauciet mani apciemot, — viņa nobeidz, cik žirgti vien spēdama.

Satraukuma pilnām acīm zēns uzlūko te vienu, te otru vecmāmuļu. Vēsts ir tik negaidīta! Kā lai uzreiz zina — laba vai ļauna? Bet krūtīs briest grūtums. Ne ārā to izpūst, ne dabūt uz leju. Strauji elpojot, jūtīgās nāsis ceļas un plok, kamēr pirksti nebeidz grozīt lielu, spožu galda nazi. It kā steidzīgi būtu kas griežams.

«Draugam nav labi,» jūt Vilkatis, gulēdams pie Valta kājām. Viņš trūkstas, uzliek purnu zēnam uz ceļgaliem.

—   Kur paliks Vilkatis? — Valtam iedrebas balss. — Par Vilkati nav ko bēdāt, — teica vecāmāte. — Viņš paliks tepat pie Liepanniņas. Te viņam sava būda, sava ierasta sēta. Pavisam labi.

Valts klausās. Aši, aši strādā tam domas: «.. .Vilkatim jā, viņam būs labi. Vecmāmiņai, nu ko, kad mīļāmāte saka — labi, tad tā arī būs. Bet man… kā tad man? Viņas krēsls būs tukšs … lieveņa durvīs vairs neiznāks … sētā nestaigās … Kā tad es zināšu piedomāt? Pazudusi man … Tikpat kā tētis. ..»

Nokrita viena un steidzīgi vēl viena asara uz naža spožā spala. Gan pirksti pārsedz nodevīgās lāses, bet no krūtīm izlaužas apspiests elsiens.

Galda otrā galā steidzīgi pieceļas mīļāmāte. Viņa iet uz otru istabu. Sauc Valtu palīgā sakravāties. Rau, vecāmāte atdodot šiem savu brūno koka lādīti. Tad nu ieliks tur kādu trauku, kādu biezāku drēbes gabalu, kas Valtam šeit vēl palicis.

Bet Valtam šobrīd nerūp ne šāda, ne tāda lādīte! Prātā gluži kas cits. Vecmāmiņa mīļā… Varētu ierausties viņai klēpī, apkampt … saturēt cieši, cieši, lai netiek projām! Domās tas nav grūti. Padarīts jau. Tikai pirksti nespēj atlaisties no spožā naža. Varējis izdomāt ko! Tādu labu, labu, lai vecmāmiņai nebūtu jābrauc nekur. Būtu Valts lielāks, tad gan tā nenotiktu.

—   Ak tu mana vecā galva! — vecmāmiņa runā, tīri vai pasmiedamās. Viņa noliecas, paver mazā skapīša durtiņas.

—   Valtiņ, skaties, tava mīļa cukurvistiņa. Gandrīz man aizmirsās. Glabā nu tu. Glabā mūsu piemiņas lietu.

Ar pazīstamu skaņu trauciņš noklinkst galdā. Melna, spoža actiņa no sarkanas sekstes apakšas draudzīgi uzlūko Valtu. Šķiet drusku pat pamirkšķinām. Jaukais, senais nieks! Ir zilā spārna nepacilājot, tas nožāvēja asaru Valta skropstās.

Lūpas gan vēl ilgi noraustās. Kā klusā priekā. Kā brīnumā, liet acis jau smej.

—   Tu man? … Tu man dod pavisam!

—   Tev, tikai tev! — vecāmāte apgalvo vēlreiz. — Tu jau mans mantinieks. Ņem kaut vai visu. Bet kur nu tu liksi tās ķirmju sagrauztās grabažas. Lai Liepiņu tēvs sacērt malkā.

Tagad Valts pilnīgi liekas sapratis, cik labi klāsies vecaimātei jaunajā mājā. Pat caurdurām pienācis gals. Tikai tā. Jo citādi nevarētu vis atdot cukurvistiņu ar visiem graudiem Valtam. Tik nez kam tās rūgtenās sirdsdrapes paliek? Arī laikam Liepiņu tēvam. Nu labi. Valtam jau to nevajag.

Viņš pārmaiņus uzlūko gan vecomāti, gan savu jauko mantojumu.

—   Es glābāšu to… — Dziļa pateicība, ciešs solījums izskan viņa klusajā čukstā.

Vecāmāte noglauž Valta pabalojušo matu cekulu.

—    Pacilāsi kādreiz šo pašu veco klukstīti, atcerēsies savu vecomāti. Kā mēs te Liepatās pinterputru vārījām, kā pladiņas cepām. — Un viņa pasmaida ar visām savām simtu grumbām vaigā.

Baltā dvielī rūpīgi ievīstītu Valta rokas noguldīja dārgo dāvanu brūnajā lādītē.

Mājās viņš brauca kluss un domīgs, bet ļoti, ļoti bagāts.

DZĒRVENES

«Kā sarkans paklājs pār ciņiem! Saujām var grābt, riekšavām. Tas tik ir dzērveņu gads! Kas tagad nav slinks, var viegli tikt pie lielā rubļa,» priecājās sievas un skuķes. Viņu rosība un pieminētais «lielais rublis» drīz vien sacēla kājās arī zēnus, īpaši tādēļ, ka tuvojās skolas laiks un kooperatīva veikalā redzētas brīnum jaukas mantas.

Par apģērbu, apaviem, grāmatām, skaidrs, par to gādās tēvs vai māte. Tas viss būtu labi, lai viņiem paldies. Bet paliek viena vaina: tēvs ar māti sen jau izauguši lieli, vai viņi vairs atmin, ko kāro tāda pirmklasnieka vai otrklasnieka sirds?! Gaidi, ka tev pirks pildspalvu! Tāpat — mehānisko zīmuli. Kabatas lukturīti vai piezīmju blociņu. Miliča svilpi jeb vai vismaz kādu mētriņu ieveramās gumijas «kaķenei».

Dzērvenes, tās nu varēja stāvokli krietni vien mainīt. Pagriezt uz labo pusi.

—   Nav ko vilcināties. Svarīgs moments. Ievadiet sarunas ar mātēm, — zēnus vēl piebikstīja ogļu deģis.

Pirmo soli spēra šņores Janka. Tā un tā, ja es dzērvenes lasu, pielasu pilnu rāceņu grozu, kam paliks peļņa?

Māte paskatījās uz Janku. Nu, ja nu tāds diegs kā viņas puika cauru dienu būs mērcējis savas kājas purva rāvā, būs līkņājis un ložņājis, brīžiem pat ceļos meties, cīnīdamies par katru ogu sauju, tad māte ar vis negribēja nocietināt savu sirdi kapeikas dēļ.

—   Lai notiek, — viņa teica, — cik būsi salasījis, dālderis paliek tev. Pērc, ko gribi, es neteikšu ne jā, ne nē.

Vai par šādu atbildi nav vērts krist savai mātei ap kaklu? Nē, Janka tā vis nedarīja. It kā viņš nebūtu īsts puika!

Janka deva kājām ziņu. Aizdiedza uz Sudmalkalnu pie draugiem. Iežus ar Billīti bija gatavi tūlīt laisties meža. Jau cilāja groziņus. Valts tāpat, ja vien mījāmāte atļautu.

Tik pārdroša gan nebija neviena māte, lai laistu bērnus vienus dzērveņu lasīt. Varēja iemaukties kādā akacī, apmaldīties, uzmīt kādam mūdzim, ej nu sazini, kas bērnam mežā var atgadīties. Tomēr tādēļ nevajadzēja degunus nokārt. Pati Cibelicne bija nadzīga ogotāja un solījās bērnus ņemt līdzi. Arī miļāmāte varēja pa cēlienam patapt. Ko vēl vairāk vajag? Darbs varēja sākties.

Ka dzērveņu lasīšana nav nekāds jautrais pastaigas gājiens, mazie ogotāji īpaši izjuta vakaros. Tu iznāc uz taka vai ceļa, jūti cietu pamatu zem kājām un tomēr uz priekšu lāgā netiec. Domāt, viss purvs ar balto sūnu ciņiem, ar staipīgām un sīkstām dzērveņu stīgām, ar vaivarājiem un sīkām priedītēm vēl vienmēr pinas tev pa kājām. Vilktin velk atpakaļ. Vienīgi, uzmetot acis pilnajam ķocim, kur spīdēja ogas kā sarkanas krelles, prāts metās priecīgāks. Tas palīdzēja cilāt piemirkušās kājas, nokratīt purva burvestību.

Kad nedēļa gāja uz galu, katrs varēja apvērtēt savu guvumu. Šim sieks, tam sieks, citam pa puspūram, mātēm vesels pūrs. Tas tā apmēram. Cibelis nu jūdza ilksīs melni, lai klidzinātu uz kooperatīvu. Tur ogas iepērk. Tur var dabūt — nu, gan pēcgalā redzēs, ko katrs varējis dabūt.

Tas bija ļoti, ļoti svarīgs brauciens visādā ziņā. Cibelis taču — lai viņam veselība — savā orītē pa vidu sakrāvis ogu grozus, gar malām bērnus satupināja.

Mījāmāte ar Cibelieni smiedamās paļāva bērniem šo vaļu — braukt un iepirkties.

—    Redzēs, redzēs, cik katram tā prātiņa būs, — teica viena.

—   Nav zirga nauda. Ja paput, paput, nabagi tādēļ nebūsim, — piebilda otra.

—    Tikai neizpērciet visu naudu kārumos! Lai pēcāk nav jādzer vērmeles, — mlļāmāte tomēr nenocietās nepateikuši.

Ciemats ar kooperatīva veikalu bērniem šoreiz šķita tālāk par tālu. Arī Ātrais kāpa gausāk par gausu. Cik patecēja, tad tādiem sīkiem riksīšiem vien. Bet bērniem sirdis sen jau bija veikalā.

Beidzot tikušiem galā, ir tad vēl nebija kārotais gals. Nav vis tā, kā domāja, — izbērsi ogas, paņemsi naudu.

Noliktavas durvīs viņus sagaidīja smaidīga, jauniņa ogu pieņēmēja. Pati sārta, apa|a kā oga, un savu acu zilgmi, jādomā, viņa no rudzupuķēm aizņēmusies. Meičai prieks par atvestām ogām, prieks par čaklajiem lasītājiem. Viņa teica:

—   Kad šitāds birums man būtu katru dienu, es savu noliktavu līdz griestiem piebērtu. Divkāršu plānu izpildītu. Lai ēd un dzer ļaudis tīru C vitamīnu.

Ogas vajadzēja nosvērt. Pagaidīt, kamēr izraksta kvītis. Tad tik varēja saņemt naudu. Billītei jau pastiepās roka pirmajai.

—   Pag, pag! — Smaidīgā pieņēmēja atradusi vēl vienu kavēkli. — Kas māk naudu nopelnīt, tam tā pašam jāsaskaita. — Viņa to saka pasmiedamās, it kā tā būtu kāda nieka lieta!

Iežus tika galā samērā ātri. Kopā ar tēvu braukādams, naudas zīmes iepazinis, skaita un saskaita visus divdesmit deviņus rubļus. Kapeikas, tādu nieku, pašvadzina tāpat saujā. — Pareizi un sveiki! — Kā uzvarētājs — pirmrindnieks viņš iet uz durvīm. Tam nauda krūšu kabatā, tai pašā, kur tūlīt greznosies pildspalvas spožais uzgalītis. Lai katrs redz — šis jau ar rakstiem noņemas…

Billīte gandrīz tā kā netīšām gadījusies Valtam aizmugurē. Var pabīdīt draugu uz priekšu. — Ej vien tu pirmais, man nav tik steidzīgi.

Vienalga — Valts nav nobijies. Ciparus pazīst. Māk skaitīt

līdz simtam un atpakaļ. Naudas zīmes, ar tām nu tā savādāk. Jāpagroza, jāpavēro — trīs vai pieci tas rimbulis rāda.

—    Redz ko, tu jau rēķini kā īsts otrklasnieks, — ogu pieņē1 mēja paslavē, kad Valts pareizi saskaitījis savus piecpadsmit rubļus.

Billīte no skaitīšanas izspruka gluži necerēti.

—    Palaiž, palaiž, bērni, mani ar klāt, — ogu grozu sev pa priekšu stumdama, noliktavā iespraucās sprigana večiņa. Otrs grozs spieda viņai muguru.

Pieņēmējai nebija vairs vaļas ar bērniem noņemties. Viņa iespieda naudu Billītei saujā. — Glabā cieti, —pateica, jau celdama večiņai grozu no muguras.

Kad veikalā ienāca Valts ar Billīti, pie letes jau stāvēja Iežus un Janka. Abi laimīgie pircēji patlaban pielaikoja savām kabatām pildspalvas.

Te pēkšņi Iežum stāvoklis sarežģījās. Ja viņš pērk pildspalvu ar dzelteno uzgalīti, spožu kā vanaga aci, tad naudas nepietiek piezīmju grāmatiņai.

—   Jā, bez piezīmju grāmatiņas ar nav nekāda lieta, — gudri rauc uzacis Janka.

—    Ko vēlaties, bērni? — Valtu un Billīti uzrunā tieva, gara viscaur balta pārdevēja.

—    Mēs — mēs vēl paskatīsimies. — Uz pirkstgaliem pacēlies, ar abām rokām pieķēries pie vitrīnas malas, mulsa un smaidīja Valts. Sākās grūts un raižu pilns darbs — izvēlēšanās. Nav iespējams nosaukt vārdā visas jaukās kārbas, raibos grabuļus, rotaļu zirdziņus, kaltus, kniebles un nažus — visu, kas tādam mazam pircējam jauc prātus veikalā.

Viegli neklājas arī pārdevējai. Uzmini nu, ko piedāvāt vīrelim, kas pats vēl nezina — pirkt zirgu vai spožo kaltu.

Uz letes parādījās zaļa vardīte. Hop-hop — tā palēca pre

tim Valtam. Hop-hop! — nu atkal uz Billītes pusi. Meitene satrūkās. Vai nu virsū lēks!

—   Edz, kur manta! Naģe uz galda. — Janka iesmējās pilnā kaklā. — Piespied tik podziņu, šī tūlīt — hop-hop. Pag, es būšu tas pavēlnieks!

Pildspalvu Janka pabīdīja pārdevējai atpakaļ. — To es ņemšu citā reizē. — Sev viņš paturēja kabatas baterijas čaulu. Zēl, ka pašas baterijas nav!

—   Cik maksā tas naģulēns?

Pārdevēja pateica cenu. Lūpas kustinādams, Janka pārskaitīja savu kapitālu. Ek, piķis, nepietiek! Ko nu darīt? Viņi apspriedās ar Iežu. Muļķīgi. Miliča svilpes arī nav. Un bija tik vajadzīga. Ar ko tad nu tumsā vilkus atbaidīs? Pieres rauc abi par zīmi, ka domā.

Vanaga acs jau Iežum lūrē no kabatas laukā. Tā samaksāta. Vēl daži rubļi atlikuši.

—    Dzirdi, — iepriecināts par savu labo iedomu, Iežus iesper Jankam knipi pa pieri, — ja nu mēs liekamies abi kopā? Pērkam vardulēnu par abiem!

—   To var, — piekrīt Janka. — Naģe piedērēs katram pa dienai. Man patīk. Tas ir mehānisms. Būs skolā ko meitenes pakaitināt.

Zēni nopirka zaļo vardīti ar visu gumijas pavadiņu, ar podziņu galā. Un viņiem bija par abiem divdesmit gadu. Priecīgi vaibstīdamies, tie atstāja veikalu.

Arī Billīte izvēlējusies. Viņai to dzelteno stikla cālēnu ar zilo micīti pakausī vajag katrā ziņā.

Pārdevēja parimbina micīti pirkstos, un tā ir nost. Iekšā smaržūdens. Ai, to brīnišķo smaržu! Billītei acis samiedzas aiz labpatikas. Vēl viņa nopērk maziņu baltu kaķēna galviņu.

—   Zini, tā tāda greznuma lieta. Piesprauž pie kleitas, — viņa skaidro Valtam. — Kandavā ar vienai meitenei tāda bija. — Cālim un kaķēna galviņai naudas pietika. Pietrūka sarkanai lentei. Kaut pāris sprīžu garumā — pietiktu! Ies sameklēt tēvu. Izčinkstēs no viņa to lentes galiņu.

Billīte izdrāzās, ka durvju stikli dabūja trūkties.

Gluži nelaimīgs Valts raudzījās plauktos. Visi atrod, visi māk nopirkt, tikai es ne… Stalti stāv tur sarkani gailīši ar zilam un zaļām astēm. Brūni lācēni, nez kādi putneļi. Zēnam piere veselas trīs grumbas. Tieši jādusmojas. Nu ko šie tā skatās uz mani! Ne nu es pirkšu, nekā. Vai es kāds maziņais?

Pārdevēja, pa to laiku apkalpojusi dažus pircējus, pievēršas atkal Valtam. Skatās — stāv vēl tāds pats sabozies. Kādas laimīgas iedomas vadīta, viņa paņēma no plaukta nelielu papes kastīti. Atvāza to. — Varbūt tev tāda manta derētu?

Kastītē gulēja cits citam blakus tādi kā gareni klucīši. Bija dzeltens, sarkans, zaļš — kādi nekādi. Bet varbūt nebija klucīši? Valts piedūra pirkstu sarkanajam. Mīksts.

—   Man neko ēdamu nevajag, — viņš pakratīja galvu.

—    Plastilīns nav ēdams. Tā tāda veidmasa. Labāks par mālu. Ja pirksti tev veikli un pats neesi slinks, vari izveidot zaķīti garausi. Runci ar visiem zābakiem un daudz ko citu vēl.

Strauji sakustējās zēna pirksti. Taisni tāda manta vajadzīga! Kamēr viena roka sniedzās pēc kastītes, otra uz letes palaida vaļā naudu. Kājas pašas nesās uz durvīm. Taču ārā netika.

—    Kur tu muksi, puis? Plastilīns maksā tikai trīs rublīšus, — baltā pārdevēja turēja gaisā naudu.

Valts sastomījās un apjuka no jauna. Kas to būtu domājis, ka naudu izdot tik grūti!

Pārdevēja vēlreiz nāca palīgā. Un tā, liekot divus prātus kopā, Valts vēl nopirka iezaļganu stikla krūzīti. Nē, ne sev, tā

būs dāvana mīļaimātei. Bet skaista gan — vēsa, gluda, kā ledū izcirsta.

Ar savu pirkumu Valts varen apmierināts. Pat ielīksmots. Un, kaut ari jauko krūzīti vakarā pārveda mājās bez osas, mīļaimātei tā patika. Nolikusi sev priekšā uz galda, labu brīdi viņa nenolaida acu no tās.

—    Paldies, manu dēliņ, — tas skanēja tā īpaši klusi un mīļi, — jauku dāvanu esi man pārvedis! Par savu pirmo peļņu.

UZ SKOLU

No paša agra pavasara līkņājot cukurbiešu laukā, siena laikā izejot pļavā ar grābekli, tad pie labības kūļiem un vasarāja gubošanas, kartupeļu novākšanas, tā pagāja mīļaimātei viss garais vasaras un rudens darbu cēliens. Ja strādāt iekrita attālāk no mājām, pat pusdienās nepārnāca. Tāpēc arī sivēnu neturēja. Tas prasa kopšanu tikpat kā mazs bērns. Cik piena un pavalga vajag, pietika ar abām kazām. «Pieticīgs kustonītis tāda kaza,» sprieda mīļāmāte. «Iemet tai zāļu klēpi, kādu lapu slotiņu redelēs vai izved un piesien pie kārklu krūma, sagaidīs tevi vakarā, tesmeni pierietinājusi.» Tā dzīvojot, rocība nekāda lielā nebija. Tomēr iztikt varēja.

Tagad, lai nu cik mazs bija Valts, tāpat sava tiesa vajadzīga ari viņam. īpaši, kad jāsāk domāt par skolas gaitām. Brīžam apspriežas abas ar Cibeļu Zeti. Parāda viena otrai, kādu drēbes gabalu katra nopirkusi savam skolas bērnam.

—    Tīri kauns no cilvēkiem, — Cibeliene teic, — skuķei devītais gads, dzīvo pa māju kā sivēns. Bet tagad, rau, zila satina kleita ar baltu apkaklīti. Soma ar grāmatām, viss — kā jau nākas. Jauns uzvalks tāpat Iežum. Še, patausti! Kad tik nu šogad pašam mācības līstu vairāk galvā. Nevar saprast, slinks vai cieta paure.

Mlļāmāte paburza pirkstos drānu. Nekas, itin bieza, liekas, būs stipra. Valtam viņa nedomā gatavu uzvalku pirkt. Jātaupa ' nauda ziemas mētelim. Tāpat zābakiem. Atnāca taču puika Sud\ malkalnā gandrīz pliks kā zirnis. Kā pērn, tā šogad apģērbjams no galvas līdz kājām.

Klētiņā viņai stāv no mātes mantots senlaicīgs skapis, kam durvis visnotaļ izrotātas sīkām, stāvām gropītēm un uz kroņa rakstīts 1859. Šāds vai tāds skapis, tas nu būtu vienalga. Galvenais, ko tur iekšā var atrast. Bija ta, bija — rožaini lakati plauktā, rakstainas prievītes, gan platas, gan šauras. Tāda manta puikam neder. Pašķirstīja, pataustīja karināmā pusē vienu otru drēbju gabalu. Nokabināja no vadzīša savus kādreizējos goda svārkus. Tie bija kupli, krokaini, zaļa krāsā. Vēl no tiem laikiem, kad lauku sievas mēdza valkāt svārkus līdz potītēm. Kroku izliekumos zaļums krietni vien pabalojis. Nekaitēs.. Apgriezīs otru pusi. Toties drēbe laba. īsta pašausta vadmala. Puika varēs trīties pa solu līdz pavasarim. Tikai tas, ka vajadzētu tumšu…

Tāpat kā darbi laukā un pļavā, atvedās mīļaimātei arī rokdarbi. Pati piegrieza, pati pašuva pa svētdienām vien. Tikai šujmašīnu nācās aizņemties Ezergaļos no Jankas mātes.

— Puika uz goda! — viņa nopriecājās, kad Valts nu skolas sākuma rītā uzvilka jauno vējablūzi un pirmās garās bikses. Vienā rāvienā lielāks ticis.

Noglaudis vienu sānu, noglaudis otru, puika izskrēja sētā. Varbūt vēl kāds grib papriecāties.

Tur Billīte lēkāja uz vienas kājas un skaitīja:

Skolā, skolā, iesim skolā!

Ko mēs mājās darīsim?

Skolā gudrības mums sola,

Mājās muļķi paliksim!

Pieskrēja, pasmējās Valtam tieši acīs. — Smuks gan. Un lepns kā sienāzis. Tieši tas zaļums ko vērts. Ne zāle, ne sūna tā nav. Zini ko? Tu esi pats savā zaļumā. Vo, šitada kleita man patiktu! — Viņa parausta Valta blūzi, aptek tam apkārt un

apkārt.

Tā bija. Sava skolas kleita Billītei īsti vis nepatika. Ja skolniecei nepiederējās valkāt skaisti puķainu, tad būtu jel zaļa vai sarkana. Taču košāk. Gan cālēna pudelītes smaržu Billite palaistījusi, gan piespraudusies balto kaķa galviņu. Neko daudz nelīdz. Tā bēdīgi vien izskatās.

Toties Iežum nekas nelikās bēdīgi. Krūšu kabatu grezno spožais pildspalvas kāsītis. Uzgalītis spīd kā dzeltena vanaga acs. Par ko lai bēdātu? Sēdēs otrajā klasē otro gadu … Liela muiža! Mācīties neko lielu nevajadzēs. Viss jau dzirdēts. Kozi, ja tā

maķenīt vēl grāmatā ieskatās, var izsisties teicamniekos. Šefs par to priecāsies. Būs jālūko. Viņam par godu!

Garās kājas sperdams platā solī, Sudmalkalnā uzcilpoja Janka. Brūns spīdīgs portfelis kuļājās gar labo sānu. Otrā pusē, no kabatas izlīdis, vējojās gumijas vadiņš ar zilu pogu galā.

—   Tu neizmētā mantu! — Iežus parausta vadiņu un iebiksta Jankam sānā. — Nepieder tev vienam.

—   Tad izlaidīsim ar vienu ekstra braucienu. — Uz sliekšņa stāv Cibelis. Viņš piesit pātagas kātu pie spožā zābaku stulma. — Zip ratos, knišļi!

Vēl otrreiz noklikšķ pātagas kāts gar stulmu. Tad staltā gaitā, galvu atmetis, Cibelis iet zirgu jūgt.

—   Vo, lieta! Mūs vedīs braukšus! — Billītei sprogas lēkā uz visām pusēm.

Kā zvirbuļi bērni salido ratos.

Zirgs ilksīs. Nopliukšķ pātaga. Jāpasteidzas. Ar tādu vezumu labi ja stundā norikšo tos piecus kilometrus.

Kalnā palika Cibeļu Zete ar mīļomāti. Cik bērni strauji un skaļi, tik viņas domīgas, pat norūpējušās, īpaši pirmā. Skolā … divi bērni viņai aiziet skolā! Ne pati, ne vīrs nav pabijuši skolā ne dienas. Vai tad nezināms, kā senāk pagāja čigāna mūžs? Pa mežu, pa kulbu, pa kādām nekādām pirtelēm. Kas čigānu savā mājā laida? Auga bērni kopā ar ežiem un zaķēniem. Tagad — ai prieks, ai prieks, kur tu cēlies! Un tomēr — nav viegli palaist tādus resgaļus pasaulē vienus. Acīs rasa iemetusies …

—   Esmu gan es gatavā muļķe! Smieties vajadzētu. Man jāslauka asaras. Domāt, pusi sirds bērni tev paņēmuši līdzi. Tas vien prātā, kad tik nu pa godam mācētu izdzīvot, — viņa izsūdz savu satraukumu mīļaimātei.

—    Ko nu tik daudz guģojies. Izmet kārtis, tūdaļ zināsi, ko nākotne sola! — mīļāmāte jokoja.

Bet kāršu likšana Cibeļu Zetei nebija nekāds joks vēl šobaltdien. Tās viņa nēsāja arvien sev klāt. Katrā mājā, kur vien aizgāja «paciemoties», kā pati mēdza teikt, kārtis cēla galdā. Ja tikai atradās kāds, kas viņas penterl klausītos.

— Kā tu runā, mīļā! Vai ta kārtis pats sev par uzlikt? — Viņa saprata pazobojumu un likās sadusmota. Apgriezās un gāja iekšā. Saģērbs mazos ķibuļus. Izies kur nekur. Kas tādu klusumu mājās lai cieš!

Paņēmusi klēts priekšā grābekli, mīļāmāte gāja gubot auzas. Un tomēr arī viņai gribējās pagriezt galvu atpakaļ. Pret tumšo mežu skaidri izdalījās saules apspīdēto aizbraucēju galvas. Visgaišāk varēja saskatīt to vienu mīļoto, kuru sirds pazītu starp simtu citām.

«Lai nu brauc vesels. Tak jau cilvēkos aizbrauc, ne mežā. Lai mācās dzīvot. Nē, kad tā labi apdomā, prāts par viņu nebaiļojas. Sirds \ialtam īstā vietā. Nepazudīs.» Mierīga viņa aizgāja savās darba gaitās.

«ZAĻĀ VĀRNA»

Skola bija iekārtota kādreizējā muižnieku pilī. Garā, smagā divstāvu celtne līdz skopumam vienmuļa, vienkārša. Vienīgais mazais balkoniņš otrā stāvā drīzāk varēja atgādināt mūra bezdelīgas ligzdu nekā cilvēka priekam celtu rotājumu. Smagie dzelzu vārti, biezajiem mūriem pieplakuši, rūsēja savās virās nevajadzīgi, aizvien vēl nenovākti. Tomēr skolas kopīgā aina nebūt neizskatījās bēdīga. Turpat pagalmā auga brīnišķīgas liepas, kastaņas un kļavas. Tālāk oši un apses, ozoli un gobas. Triju paaudžu mūžu pārdzīvojuši, šie koki deva tagad savu laipno pavēni skaļajai jauno audzei.

Skolas bērni sacēluši kokos desmitiem un desmitiem putnu būrīšu. Kādas gaviles pavasaros, kad atlido spārnotie draugi! Pieņem ar prieku viņiem celtos namiņus.

Cilvēkos aizbrauc. Tā bija. Drūmajiem vārtiem Valts izgāja cauri, tos pat nepamanījis. Lūkojās tikai uz priekšu.

Viss plašais laukums skolas priekšā, soli zem kokiem, celiņi — visur bērnu pilns. Meitenes staigāja ar ziedu pušķiem. Vējš iemetās kokos. Sagrābās šaujam jaukākās veltes. Viņš gribēja būt devīgs. Kaisīja bērniem tās pāri galvām, pāri pleciem, meta pie kājām. Vieniem zaļas un sarkanas kļavu zvaigznes, citiem spožus apšu dālderus, vēl citiem milzīgu kastaņas zelta ķepu. Pasniedzies pretim, arī Valts uztvēra plaukstā staraino kļavas zvaigzni. Tā bija vēl zaļa un izelpoja viegli rūgtenu smaržu. Sen nav redzēta tik skaista lapa. Valts nesīs to līdzi klasē. — Vai drīkst? — viņš pačukst Iežum.

.— Ei, puikas! Rau, kur zaļā vārna!

Ķērkstīgā un spalgā balsī kāds iesmējās Valtam aiz muguras. ,

Zaļā vārna? Kur? Arī Valts grib redzēt šo putnu. Apgriezās aši. Acis sastapās ar divām citām, ņirdzīgā izsmieklā piemiegtām. Ļauns, paēdis runcis tā varētu uzlūkot sīku pelīti.

Valts novērsās. Viņa plecu kāds parāva atpakaļ. Drukns zēns, izblīdušu vaigu un biezām lūpām stājās tam pretim.

—   Vārnuķēn, nesprūc! Vai es tevi ēdīšu? Kur tu tāds zaļš un jocīgs te gadījies?

—   Būs no ligzdas izkritis, — smējās otrs.

—   Lidot māki vai nemāki? — druknais tvēra Valtu aiz padusēm, it kā grasītos pasviest gaisā.

—   Ko nu ālējies! Neaiztiec mazos! — Vajātāju pagrūda sānis kāds cits.

Spēji un negaidot tas bija noticis. Pietvīcis, dziļi aizvainots, asarām acīs Valts meklēja Iežu. Draugs turpat vien bija, un kopā ar citiem viņi gāja uz plaši pavērtajām durvīm. Zaļā vārna … zaļā vārna … vēl aiz durvīm Valtu panāca gan jautri, gan izsmējīgi saucieni. Iesauka bija dota. To pameta cits citam kā rotaļu bumbu. Maz ko spēja Valtam līdzēt Jankas mierinājums — tā jau lielie darot. Gribot pasmieties. Viņam tāpat. Par Ķenci saukājot, nu, tā plānā deguna pēc.

—    Un domā, man labāk? — cepuri uzmetis vadzī, atsaucās Iežus. — Čigāns un čigāns, to vien dzirdi. Lai jau — gabals nenokritīs. Ko šie man var padarīt? Visiem tiesības skolā nākt.

Asaras Valts paspējis norīt. Tikai acīs spīd aizvainojuma spīts. Es neemu nekāda vārna! Es negribu, ka mani tā sauc! Es neļaušu … Es gan parādīšu …

—    Ko nu tā stāvi, nāc, es parādīšu tavu klasi, — Iežus stūma viņu uz priekšu.

Mazs un nevarīgs īstenībā Valts jutās šajā lielajā mūra namā. Šajā neparastajā burzmā un čaloņā. Un kā jau allaž grūtā brīdī, arī tagad viņš sevī slējās un spurojās pretim. Tāds viņš pārkāpa pirmās klases slieksni. Labi vēl, ka Billīte turējās cieši blakus. Tas drusku nomierināja. Viņi nosēdās vienā solā.

Ienāca klases audzinātāja. Pateica savu vārdu — Daina Mežule. Viņa bija vēl gluži jauna skolotāja. Kad viņa smaidīja, vaigos tai iegūla pa bedrītei. Valts uzreiz tās pamanīja un sevī teica: kādas viņai iesmaidītes.

Gan draiskas un drošas, gan rāmas un pabailīgas — visvisādas acis vērās skolotājai pretī. Grāmatas, burtnīcas bērniem jau priekšā. Vai tūlīt liks lasīt un rakstīt? Bet, ja nu rēķināt.. . vai mācēšu? Varbūt jā … Bet ja nu nē? Ko tad man darīs? Minējumi, jautājumi, vārdos gan neizteikti, tomēr jūtami viļņojas lielajā klusumā.

Skolotāja Mežule ne lasīt liek, ne rēķināt. Pat svītriņas burtnīcā nav jāvelk. Viņai patīk parunāties. Pavaicāt, kā kuru sauc. Vai tālu dzīvo no skolas? Ko bērni vasarā darījuši?

Nu bija gandrīz visiem ko stāstīt. Vienā stundā nemaz izrunāt. Un cik redzīga šī skolotāja! Pamanījusi Billītes balto kaķa galviņu. Teic, glīta esot. Tomēr labāk lai atstājot mājā, varot vel pazaudēt. Bet Billite lepna: tā viņai pašas pelnīta. Pastāsta par dzērveņu lasīšanu.

Nu, tad arī Valts nevar klusēt. Viņš nopircis plastilīnu. Tā tik ir manta! Tieši tādas krāsas, kā vajag. Nu gan varēs izveidot cukurvistiņu. Ir jau iesākta. Groziņš gatavs. Oliņas ar. Vistiņa — nu, tā pa pusei. Ļoti smalks darbs.

Skolotāja nenolaiž acu no Valta. Vaigos tai atkal iegulst pa bedrītei.

Varbūt ar šo smaidu vien, varbūt vēl ar savu laipno skatienu viņa Valtu noglāstījusi. It kā par jaunu ievedusi klasē. Gaišā un labā.

—   Tu mums savu vistiņu parādīsi, vai ne? Kad būs gatava, atnes uz skolu.

Jā — jā! Valts to grib darīt. Ja tik vien padotos tie spārni un galva …

Tā pagāja pirmā diena. Stundām beidzoties, visas divdesmit septiņas galvas bija gatavas apliecināt kā vienā mutē:

—   Mums ir vislabākā skolotāja visā skolā!

Pēc nedēļas domas, protams, dalījās. Billīte vilka burtnīcā svītriņas un pukojās. Ir gan tā skolotāja! Liek vilkt slīpi tikai uz vienu pusi. Par ko nevarētu taisni? Vai drusku uz kreiso. Un tik pulka uzreiz. Veselu lapas pusi!

Valts cietās vienu dienu, cietās otru, trešu. Ilgāk neizturēja. Piegāja un pavaicāja labajai skolotājai, ko viņam darīt. So ābeci pagājušā ziemā mājās izlasījis. Skolotāja pašķīra ābeci vienā vietā — lasi! Valts izlasīja tekoši. Pašķīra uz beigu galu — iznākums tāds pats.

—    Nu ko tad ar tevi darīsim? Būs mums jāšķiras, — viņa teica gandrīz bēdīgi.

Starpstundā klases biedri apstāja Valtu. Nu bija viņu kārta eksaminēt. Valts lasīja skaļi par prieku vienam, otram un trešam.

—   Tu tiksi uz otro klasi. Rītā tevi pārcels. Redzēsi, ka tā būs, — runāja cits caur citu.

—    Mūsu zaļā vārniņa aizlidos, — kāds pat pajokot prata. Atkal jau! Valtam tas iedzēla. Skolā viņam patika. Ar prieku

viņš steidzās šurp. Tikai… nebijis tas vārds… Tā zaļā vārna . .. Iesauka nedeva Valtam miera. Kaitināja. Niecināja. Ko lai dara? Mazs vēl. Varbūt pats mazākais visā skolā. Zaļš … To Valts zināja. Bet kāpēc — vārna? Dažam uzvalks brūns. Citam pelēks. Svītrains pat. Tos nesaukā ne šā, ne tā. Bet Valtu vajāja zaļās vārnas vārds it visur. Klasē, pagalmā, pat uz ceļa panāca … Iežus ar Janku nāca draugam palīgos. Lielajiem zēniem viņi, zināms, nekā nevarēja nodarīt. Mazākos lūkoja notvert pa vienam un sadunkāt. Nelīdzēja. Valta niknums šos saērcināja jo negantāk.

Tad Iežum radās labs padoms. — Zini ko, — viņš teica, — liela muiža! Nevelc to zaļo mugurā. Mute būs ciet.

Valts padomāja un klausīja. Mājas uzvalks vēl itin labs. Caurumu nav. Ielāps uz elkoņa, tas nekas. Tas nekas? Mīļāmāte gan tā nedomāja.

—    Kas tad nu? — Ieraugot Valtu vecajās drānās un somu mugurā, viņa palika istabas vidū stāvam. — Kāpēc tu nevelc skolas uzvalku?

Valts sastomījās. Viņam … tā kā spiežot.

—    Kur tev spiež? Kas tev spiež? Visu laiku nespieda, nu uzreiz šim spiež.

Viduklī spiežot. Laikam blūzei gumija par īsu. Un padusēs tā kā graužot. Valts mirkšķināja acis. Aši pārlika, ko vēl varētu izdomāt.

Mīļāmāte, žigla sieva, tūdaļ zēnam somu nost. Velk kamzoli nost. — Velc skolas blūzi mugurā!

Valts mana — labais gals vairs nebūs. Neko vis nesteidzās.

Taču ari gausums maz palīdzēja. Pataustīja mlļāmāte šam roku izgriezumus. Vidukļa gumiju pastaipīja.

—   Pasakas! Pēc gada ar tev vēl nespiedīs. Ģērbies un ej! — rīkojums bija īss.

Valts skatījās apkārt, kā palīdzību meklējot. Billīte bija pazudusi no sliekšņa. Mīļāmāte nekust no vietas.

Valtam pirksti kā sasaluši. Pienācis grūts brīdis. Ikdienas viņš mīļaimātei teicis, ka skolā klājas labi. Tikai par daudz viegli. Nav ko darīt. Vienīgi tas nav pateikts, ka šodien viņam jāiet sēdēt otrajā klasē. Kopā ar Janku un Iežu. Šo pārsteigumu viņš taupīja uz vakaru. Kad varēs pateikt: — Es esmu otrās klases skolnieks! Kā tev tas patīk, māt?

Bet kā lai tagad dabū pār lūpām: to zaļo vārnu otrajā klasē līdz negribu! Kaklā kāpa zināmais spurguļainais kumoss. Plakstienus uz augšu pacelt vairs neparko.

—   Vienalga … es neiešu … nemaz!

—   Valt! Valtiņ, kas tad ir? — Mīļāmāte atsēdās un pievilka zēnu sev klāt.

Šo mīļo vārdu vien tik trūka, lai Valts sāktu runāt.

Uzklausījusi zēna saraustīto stāstījumu, mīļāmāte saprata viņa gaužo grūtumu un spītu.

—■ Kāpēc tu, bērniņ, man neteici tūlīt? Es būtu tev palīdzējusi. Nieks bija nopirkt pāris paciņu zilās krāsas. Varēja ņemt un nokrāsot šo te, — viņa paraustīja Valta piedurkni. — Tikai to mums vajadzēja darīt ātrāk. Kamēr vēl negāji skolā. Mana vaina, ka es to neizdarīju. Tās pašas nevaļas dēļ. Bet tagad nu gan lai paliek tāpat vien. Es tev citu ko pateikšu. Vai tu esi redzējis zaļo vārnu?

Valts nebija redzējis.

—    Es gan to pazīstu. Košs putns. Grezns. Saulē laistīt laistās zilzaļā galva un krūtis. Reizēm domīgs, reizēm jautrs. Nometas sausa koka galotnē, kavējas tur ilgi jo ilgi. Ko zini, varbūt ari putnam sava doma jāizdomā. Bet jautrā brīdī tas tev metis tādus kūleņus, prieks noskatīties. Gadīsies kādreiz, es tev parādīšu. Tikai pamaz viņu — šo putnu. Tad padomā nu, dēls, — vai tā maz palama? Nosaukts tādā vārdā, drīzāk lepoties vari. Tu saproti mani?

Valts pamāja ar galvu. Un, ja arī nesaprastu, viņš tomēr ticētu. Jo mīļāmāte runā tikai patiesību.

—    Valt, vai tu gatavs? — pabāzis galvu pavērtajās durvīs, sauca Iežus.

—   Zaļā vārna jau lido. — Valts bija pie durvīm trīs soļos. — Paliec sveika, mīļomāt!

SASTRĒGUMS

1. Burkānu sports

Čalojot, tērzējot, brīžam jo augstu uzsitot skaļas smieklu šaltis, pa lielceļu atgriezās mājup skolēni. Diena tik rāma un silta, kāda mēdz būt vienīgi atvasarā. Līdz ar kokiem un puķēm bērnu galviņas alkst laipnās rudens saules glāsta, kādēļ daža meitene savu lakatiņu novietojusi somā virs grāmatām vai arī nes to pār elkoni.

Bērni nonākuši līdz prāvai, rūsganai ķieģeļu ēkai, kas koši un spilgti iezīmējas pretī priežu zaļumam.

—    Mana mamma te strādā par sanitāri, — ierunājas maza meitene apaļiski apcirptu galviņu — īsts dzeltenais sēņu poķītis.

—    Es zinu-. Kad man ziemā bija piemeties plaušu karsonis, tava mamma kopa arī mani, — dzīvi atsaucas lielāka meitene, ko citas dēvē par Anitu. — Slimnīcā nemaz tik briesmīgi nav. Kad temperatūra nost, drīkst arī padziedāt. Tā klusītēm, zināms. Tikai es biju gatavā auša, nu, sākumā. — Galvu skurinādama, smejas Anita.

—   Kāpēc auša? — rūp zināt draudzenēm.

—    Kad ārsts mani izmeklēja, lika vest uz slimnīcu, es galvu zem spilvena. Un nu tik raudāt un raudāt. Domāju, beigtu mani tur nodurstīs. Ar tām spricēm. Vecāmāte jau stāstīja, kā viņai gājis. Katru mīļu rītiņu, katru vakariņu durstījuši. Kā sietiņu pataisījuši.

—   Un dūra ar? — Draudzenitēm ieplešas acis jo platas.

—    Un tad domā, nedūra? Bet veciem cilvēkiem laikam dūša mazāka. Kad pienāca māsiņa ar sprici, es sakodu zobus. Kauns svešā vietā bļaustīties. Bet māsiņa teica: «Redzēsim nu, vai Anitai izturībā varēs likt piecnieku vai ne.» Izturēju. Nepīkstēju. Un piecnieks rokā.

—   Man tāds piecnieks bijis nebijis! — melnās sprogas purinādama, acu baltumus grozīdama, iesaucās Billīte. — Kad jādur, tad jādur, tā viņu darīšana. Bļaušana atkal mana darīšana. Durs dzīvam cilvēkam, un lai es guļu kā beigta? Nekas vis nebūs. Es tādiem dakteriem nemaz rokās nedodos. Acīs nerādos. Es nekad neslimoju. Vo, kā.

Mazā čigāniete runā tik strauji un dzīvi, brīžam vēl rokas pamētājot, it kā netīkamos dakterus un slimnīcu no sevis atgainot.

—   Paskaties, kādas viņiem skaistas puķes. Tās ar tev nepatīk? Nāc, papriecāsimies, — aicina mazā dzeltengalvīte. Viņa paietas uz tiltiņa, kas ved pāri lielceļa grāvim iepretī slimnīcai. Pārējās meitenes tai seko.

—   Milzīgi skaisti! Man vislabāk patīk sarkanās dālijas. Tie tik ziedi! Kā zīds un samts kopā. Sarkangalvītei par cepuri derētu, zini, — priecājās Anita.

Puķes, jā, tās patīk arī Billītei. Acis degtin deg. īpaši uz dzeltenajām gladiolām. Ai, ai! — priekā tīri jāiekunkstas. Liec krūzē! Cel galdā! Visa istaba laistīsies.

—  Taisni brīnums, cik viss viņiem koši zied. Mums ar mājās gladiolas, bet ziedi ne pustik lieli. Laisti un kop, kā gribi, nav un nav, — teic Anita.

—    Skaidrs, ka tev nav. Un nebūs arī. Vai tev tie pulveri, kas dakterim? Vai tev tās zāles un sprices? Dakteris ar māsiņu tik iznāk — čuks — iedur vienai puķītei, — čuks — otrai. Saspricē visas tāpat kā cilvēkus. Tāpēc tā zied.

—    Kā tu to zini? — Dzeltengalvīte netic. — Tad mana mamma būtu ko teikusi.

—   Zināms, ka saspricē un sapotē visādi. Domā, es Kandavā neredzēju? — Billīte atkal laiž vaļu savai iztēlei, apliecina pilnu muti. — Paskaties vien, tur mājas galā. Kādas viņiem dārzā kāpostgalviņas, ko? Paņem vienu, visai slimnīcai pietiek. Un burkāni, ui, kur sulīgi un saldi!

—    Ko tu zini par viņu burkāniem? Slimnīcā neesi nekad gulējusi. Pļāpā tik.

—   Taisni samelojies, — meitenes runā cita par citu un smejas.

Billīte nesamulst. Kā kaitēdamās viņa atmet galvu un runā

savu:

—    Eka, ēdu. Eka, zinu. Sula kā limonāde. Paši kā cukurs. Kur ņēmu? Uz ceļa pacēlu. Zēniem izkrita viens. Prasīju Iežum, lai dod vēl otru. Nedeva, pagāns. Pašam labi noderot. Neviens nedeva.

—    Zēniem slimnīcas burkāni? Kur šiem gadījās? — Anita aizcērt Billītes straujo valodu. *

Bilīte sāk kodīt lūpu. Šaubās īsu brīdi — teikt vai neteikt?

—    Es labi nezinu, — viņa nogroza galvu. — Puikas teic, ka tas viņiem tāds sports… tāda sacensība. Gaišā dienā. Viņi teic, tad redz, kam lielāka dūša. Kam nags. Un nedomājiet, ka Iežus viens tāds sportenieks. Es nezinu, viņiem tāda kompānija. Man neko lielu nestāsta.

Pārējās meitenes nepagūst ne vārdu bilst, ne jautāt ko, kad uz lielceļa noskan spalgs svilpiens, kam seko pārgalvīgas klaigas. Meitenes atskatās.

—   Tur jau nāk tā kompānija, — ieskatījusies un pazinusi teic Anita.

—   Iesim projām! Ātrāk, ātrāk! — mudina dzeltengalvīte. — Lai viņi mūs nepanāk.

—    Ņemsies atkal ar to vardi. Sāks ar čiekuriem mētāties. Man nepatīk, — viebjas cita.

Atgājušas uz ceļa, meitenes aiziet steidzīgiem soļiem. Vienīgi Billīte reizēm pamet galvu atpakaļ, soļo kavēdamās.

Strauji un delverīgi lielceļa oļus spārdīdami, trīs zēni tuvojas slimnīcai. Viņiem sava spēle, ja vien to par spēli var saukt. Ikvienam savs izvēlēts olis jāaizspārda līdz zināmam mērķim. Pie kam sāncensis jālūko kavēt, cik vien jaudas. Ka spēle norisinās tieši uz lielceļa, kur katru brīdi gaidāms kavēklis — kāda gājēja, braucēja vai īpaši automašīnas veidā, tas prātus iekvēlina vēl vairāk.

Savas norunātās formas pēc visiem trim cepures nags sagriezts ačgārni — pakausī. Tas Iežus izgudrojums. Citādi gan vairāk līdzības zēnos nesameklēt ne augumā, ne apģērbā, ne izskatā.

Garākais no viņiem Šņores Janka. Stipri vien izstīdzējis, tomēr stāvs zēnam drīzāk lunkans nekā ļodzīgs. Garās kājas līdzīgi šmaugām klūgām saliecoties un izstiepjoties spēj izdarīt pārsteidzošus lēcienus.

Valts ar savu strupo degunteli Jankam labi ja līdz padusēm. Tomēr izmaņā un veiklībā nepaliek vis kaunā. Viņš sitinās, izmet cilpas, lēkā, izložņādams Jankam, tā sakot, pa kājstarpi.

Taču pats acīgākais, žirgtākais un žiglākais izrādās Iežus. Ar savu oli viņš paspējis izrauties šiem diviem labu gabalu priekšā. Nupat, nupat būs mērķim klāt. Deg zēna melnās acis, vaigi kaist. Smiedamās aizgūtnēm mute kampj gaisu. Viņš atgādina kucēnu, kas prieka un drosmes pārpilns sētai izsprucis, lai plosītos un kūleņotu brāzmainā spēlē ar sev līdzīgiem.

Te pēkšņi gaidīta un tomēr negribēta smagās mašīnas dārdoņa, no aizmugures nākdama, samudžina zēnu soļus, tā pārtraucot spēli.

Dalībnieki atlec sānis. Tomēr arī grāvmalā viņu draiskulība meklē, kur izlauzties. Jankam viens grābiens — un Valta cepure uzlido kuplā laukmales priedē. Vēl Janka nav paguvis novērtēt, vai cepure paliks zarā šūpoties, kad pašam galvasrota paceļas necerētā kampienā, lai aizlidotu pāri lielceļam. Taisni slimnīcas kāpostos.

Gan Janka taisa lēcienu, lai tikpat veikli grābtu Iežus naģeni, bet šis jau dzied uz grants čupas: — Ķikarigū — lido nu, putniņ, pēc cekuliņa! — Vai tas nav zobgalīgs izaicinājums?

—   Nebaidies, ka nelidos! — Janka atmet spīvi, un pats kā linga grāvim pāri. Ašā skatienā ietvēris slimnīcas galā vienīgo logu, kas pie tam līdz pusei aizaudzis ar mežavīnu, viņš slej dūri pret Iežu. — Ja mani te ieraudzīs, tu būsi vainīgs.

Pacēlis cepuri no kāpostgalvas, zēns vis nesteidzas likt to sev galvā. Ņurca, purina, līdz tā vēlreiz nokrīt zemē. Bet nu jau zēna kājas tikušas līdz burkānu dobei. Pāris veiklu kampienu, un Janka var katrā bikšu kabatā iestūķēt pa žūksnim burkānu.

—   Nelielies! Domā, tev vien dūša? — nenociešas Iežus. Savu grāmatu portfelīti viņš nomet ceļmalā.

—   Valt, tu nenāksi? Neesi muļķis. Nāc. Man mute sausa.

Valts stāv ceļmalā sabozies. Viņš tikko paguvis nopurināt

savu cepuri no zara. Rāpjoties priedē, viņš sadusmojies. Tie esot draugi! Plaukstas vēl tagad sūrst un kaist…

—    Negribu! — viņš iecērtas un nekust no vietas.

—   Zaķapastala! Nobijies, vai ne? Tad stāvi sardzē. — Iežus pamet savas grāmatas Valtam pie kājām. Pa ceļam uz burkā-nicin viņš atvāž salieceni. Līdz burkāns no zemes laukā —1 šņiktl — laksts tam nost. Apakšiņas kabatā, augšiņas atpakaļ! zemē! Lai aug šiem jauni klāt! Vai man žēl? Šāda izdevība —j atspraust lakstus atpakaļ — zēnu sašķobītai iedomai šķiet īsta 1 drosme. Tas prasa laiku. Dārgo laiku.

Kabatas steigā piestūķētas. Zēni izlec atpakaļ uz ceļa. Savs] grāmatu sainis atkal padusē. Var soļot tālāk braši, pat bezbēj dīgi. Ir taču izdevies!

Icžum nazis, var burkānu nokašāt. Janka savējo nobružā gar biksēm. Kož lieliem kumosiem, ka skraukšķ vien.

—   Dod man ar kādu. — Valta roka pastiepjas pret Iežus iz-j spīlēto kabatu.

—    Ekur, gudrs. Ko nečobīji pats? — Iežus ar Janku nosme-ļ

jas.

—    Sardzē man nevajadzēja stāvēt, jā? Tu pats vēl grāmatas pasviedi. Burkānu iedot žēl. Kad ne, ne, nevajag.

—   Iedosim tam vārgulītim. Lai dūša stiprinās. — Janka pastiepj Valtam vienu, tīšām tādu pamazāku.

—    Man nevajag. — Valts ļauj burkānam nokrist.

Puikas vēl nebija beiguši sagrauzt katrs savu burkānu, kad. pa meža taku uz ceļa iznāca padrukna sieviete ar sēņu groziņu] uz rokas. Viņi varbūt pazina, varbūt arī nepazina slimnīcas saimnieci, bet nelikās to redzam . ..

2. Veselības pārbaude

Skolā ieradās ārsts ar medicīnas māsu. Brīdi parunājies ar direktoru, viņš uzsāka veselības pārbaudi otrajā klasē. Viss norisinājās, kā jau tādās reizēs parasts. Klases audzinātāja izrīkoja mazliet satrauktos bērnus. Medicīnas māsa lika noaut kājas, izmērīja augumu, nosvēra, pārbaudīja redzi.

Nez kāpēc visa šī notikšana īpaši nepatika Cibeļu Iežum.

Joki. Kāda viņam izmeklēšana vajadzīga? Veselam cilvēkam. Laikam dakterim 'slimnieku pietrūcis. Sāk ņemties ar veselajiem. Gribot negribot pienāca arī viņa kārta. Zēns sasparojās un draiskodamies izšāva mēli, cik garu vien jaudāja. Nav žēl. Lai apskatās ar.

—   Nekas, mēle tev gara un koša kā vilkam, — ciešāk paskatījies zēna tumšajā, veselīgajā vaigā, teica ārsts. — Zobi gan nolaisti. Vajadzēs nākt pie zobārsta, lai sadzen caurumos tapas. Citādi kāļi un burkāni drīz vien būs jāgumza pusdzīvi vēderā, — viņš runāja, izmeklēšanu turpinot. — Par ko tev tādi zili loki zem acīm? Vēdergraizes nav? Pavērosim.

Iežum lika atgulties uz! sola. Pataustīja pakrūtē, piespieda gan šur, gan tur,

—    ē, vadzi, kas tad tas? — ārsts aizdomīgi pašķobīja lūpas. — Puisi, tu esi pārāk daudz saēdies nevārītus burkānus un kāļus. Tā ir?

—    Es? Kur nu! — Iežum ieplētās acis jo platas. Aplaizīja lūpas un noskaldīja kā ar cirvi. — Tāda manta šodien nav redzēta, kur nu vēl ēsta.

—   Vakar — vakar tas noticis. — Ārsts lūkojās zēnā, domāt, cauri tam1 izskatīsies. — Tā ir, brāl, šķautnes un kruvešus vēl tagad var sataustīt. Edi vai neēdi?

—    Nieks vien bija. Burkāneļi kā peļastes. — Iežus lūkoja pasmieties. Smaids padevās pavisam skābs.

—    Nejauc nu rēķinus tīšā prātā.

Ārsta vārdi izskanēja stingri. Pirkstgali vēlreiz piespieda zēna vidukli. — Tev radies sastrēgums. Tur vainīgi nemazgāti burkāni. Bet to mēs likvidēsim. Un, jo ātrāk, jo labāk. Beigsim pārbaudi, nāksi līdzi uz slimnīcu. Sanitārs šo kļūmi nokārtos.

Iežus uzrāvās sēdus. Nejauki pārsteigts, viņš tomēr attapa pajautāt, ko šim slimnīcā darīs. Vai uz caurskati liks?

—   Šoreiz uz caurskati vēl ne, — skanēja mierīga atbilde. — Iedosim nogaršot rlcineļļu. Tad varēsi cilpot uz mājām. Cerēsim, ka līdz rītam viss būs kārtībā.

Iežum ierāvās pakrūte, it kā viņš būtu norijis svelošu kumosu. Samulsums pār visu seju skaidri liecināja, ka lieta vēršas visai nepatīkama.

—   Tevi ņems un izskalos kā muciņu, — kāds zinātājs it pakalpīgi iečukstēja viņam ausī.

Ek, tas vēl nebūtu nekas! Bet…. Iežus grozīja zābaku rokās. Mācējis nu izķepuroties no ķezas! Varētu aizbēgt… izdomāt kaut ko … Tad viņš uzreiz attapās un teica:

—   Uz slimnīcu es nedrīkstu iet. Nevaru kavēties. Kad nav īstā pulkstenī mājās, tēvs dusmīgs. Siksnu raisa. Mans tēvs jokus vis netaisa.

—    Iedosim zīmi līdz, kur esi bijis un kādēļ, — teica ārsts.

Mute Iežum metās sausa. Viņš paprasīja ūdeni. Tukšs bija

vienā sūcienā. Kas vairs atlika? Aut zābakus kājās un iet pretī savam liktenim.

Otrs bēdubrālis Janka ausījās vien. Nemaz uz vietas vairs nostāvēt. Ausis svilst. Pakrūtē kā akmens iegūlis. Piespied roku, tīri vai sataustāms. Kad pienāca viņa kārta stāties ārsta priekšā, gaišo matu šķipsna lipa pie pieres. Jau tā plānais deguns šķita jo plānāks un manāmi norasojis.

—   Kā vārds? — rāmi skanēja jautājums.

—   Janka — Jānis Šņore. — Tu brīnums, balss tīri vai kaklā iesprūda. Vajadzēja īsti nokremšļoties.

Ārsts satvēra Jankas roku, it kā taustītu pulsu. — Kas tev lēcies, brašo jaunekli? Nejūties īsti «formā»?

—   Es .. . man . .. man ar laikam .. . sastrēgums.

Jankam paspruka tik pēkšņi un klaji, ka pašam sametās kauns. Tomēr viņš sevi mierināja: kas nu būs — būs. Šitām acīm tikpat nekā nenoslēpsi. Šļaugans viņš atsēdās solā.

—   Daudz vakar grauzi? — Ārsts viegli bungoja ar pirkstgaliem pa sola malu.

—    Neskaitīju — ēdu mājās ar… pa ceļam tādu drusku. — Janka steidzās atbildēt, lai ārsts drīzāk varētu palīdzēt.

—    Bez rīcineļļas arī tev nebūs glābiņa. Varbūt arī klistīru vajadzēs pielietot. Tātad abi ar Cibeli taisnā līnijā uz slimnīcu. Lai jums būtu īsāks ceļš, tad iesim reizē.

Gan tieši, gan paslepus Valts noraudzījās savos draugos un jutās pavisam savādi. Tā kā žēl šo, bet reizē arī taisnīgi vien viss liekas. Pārēdušies, skaidrs. Man vakar nedeva … skopuļi tādi! Būtu godīgi sadalījuši, sastrēguma nebūtu. Lai nu, labi vien ir, ka nedeva.

Tad izsauca Valta Avotiņa vardu. Zēns droši nostājās arsta priekšā.

Man nekas nekait. Es to burkānu nepaņēmu. Godavārds, vairāk nebija. Un vispār… man tas sports… tas burkānu sports vairs nepatīk. Es vairs nespēlēšu.

Valta skatiens bija tik atklāts un gaišs, ka, arī godavārdu nepieminot, viņam varētu ticēt.

Klusēdams ārsts izdarīja vajadzīgo pārbaudi. Tad uzlika roku uz mazā pleca un pavilka zēnu sev tuvāk. — Tev, kā rādās, šoreiz sastrēguma tiešām nav. Lūko tāpat noturēties uz priekšu, tad slimnīcai droši varēsi iet garām.

Spējš karstums iesitās Valtam sejā. Bet prāts bija jautrs. Gandrīz vai iesmieties gribējās. Viņš ģērbās gausi, tīši vilcinādamies. Lai taču citi arī dabū apskatīt puiku, kam nekāda sastrēguma nav.

Vēl tāds laiciņš, un tad sākās tas nelāgais gājiens. Abi pacienti, ārsts un medicīnas māsa priekšgalā. Soļus divdesmit aiz viņiem pirmās un otrās klases skolēni it visi, kam mājas uz slimnīcas pusi.

Iežum ar Janku šoreiz aizmirsusies kompānijas jforma.1 ' Cepures nags guļ pār pieri vēl zemāk nekā citiem zēniem. Tiklab viens, kā otrs viņi izskatās visai nopietni. Pat lielceļa oļiem nākas pabrīnīties. Kas gan noticis? Kādēļ oļu dancināšana vairs nepatīk? Jo tuvāk slimnīcai, jo zēnu soļi kļūst gausāki un gausāki.

— Galvas augstāk, puiši! Soli žirgtāku! — ārsts jautri uzmundrina. — Tūlīt atņemsim vainu kā ar roku.

Janka norauš sviedrus no deguna. Iežus vienā laidā mirkšķina acis, it kā tās būtu putekļu piedzītas. Ek, būtu mežs tuvāk … ķer tad čigānu krūmos! Ko tur liegties — nav viegli. Ja vēlāk kāds vaicātu, kā viņi todien nokļuvuši līdz slimnīcai, — ilgi vai ātri gājuši un vai slimnīcas dobēs burkāni ar vēl aug vai logu priekša puķes zied, — ne viens, ne otrs nemācetu pateikt.

—    Lūdzu!— palaidis abus zēnus iekšā, ārsts aizvēra durvis. Divi acu pāri bikli saskatījās un mēmi apliecināja viens otram: nu ir vienreiz ķeza!

Pienāca pārējo bērnu pulciņš, palika slimnīcas priekšā uz lielceļa. Ja Billīte tiktāl bija valdījusies, tad tālāk vairs negribēja to darīt. Sakampusi savas melnās sprogas abās rokās, sāka šņukstēt un gausties.

—   Trakais puika!… brālīti manu … sportenieks! Ko tu izdarīji? Vai-vai… Sapotētus burkānus saēdies … vai-vai… Es jau teicu … viss te saspricēts. Jūs tik neticējāt. Re, ka man taisnība … kaite klāt. Brālīti, brālīti… Iežuk manu! Kad tik nu paliktu dzīvs … vai-ī-ī.

Ieķērusies elkonī, Anita vilka viņu projām.

—   Neraudi tik dikti. Iesim tālāk. Izdzirdēs kāds, nāks vēl skatīties. Ko tu teiksi? Kauns vien būs. Tāda bļaušana.

Billīte nebija izkustināma. Jāgaida brālis. Sirds neļaujot atstāt nelaimē vienu.

—   Pagaidi, es pasaukšu savu mammu, — piedāvājās mazā meitene dzeltengalvīte. — Viņa tev palīdzēs. Varbūt ievedīs tevi iekšā. Iedos kādas drapes.

Tas līdzēja. Nu Billīte pati rāvās projām. Ko viņa, vesels cilvēks, slimnīcā darīs? Reizē ar Billīti sakustējās visi citi.

—   Dzirdi… pagaidi… nevajag. Iežus nav viens. Un es ar tepat. — Billītei blakus piestāja Valts. — Pagaidīsim viņus pie grantsbedrēm.

Pamazām bērni attālinājās no slimnīcas.

Kā klājās un kādi pašlaik izskatījās Janka un Iežus, diemžēl jāteic, ka īsti skaidri nav zināms. Ārsta kabineta durvis bija ciet, un skatīties pa atslēgas caurumu .neklājas. Tomēr, mums par laimi, logs palicis vaļā. Pa to izlidoja daži trokšņi un šāda saruna:

—   Lūdzu, sēdiet, jaunie cilvēki.

Pilnīgs klusums, kādēļ jādomā, ka Iežu,s un Janka turpina stāvēt. '

—   Drošāk, drošāk! Neviens jums klāt neklups. Vispirms aprunāsimies. Lūdzu, sēdiet!

īss, skarbs troksnis, kādu varētu izdarkšķēt krēsla kokainās kājas, kad tās stājas par atbalstu ļenkanam cilvēka bērnam, kam visa dūša papēžos sašļukusi.

—   Es domāju tā — grābsim to vērsi, aiz ragiem. Tā vairs nav ko bīties. Citiem vārdiem sakot, runāsim par lietu. Jums tā rīcineļļa diez kā nepatīk, vai ne? Arī man viena lieta nepatīk. Protiet, jūsu izdarības ar slimnīcas burkāniem. Pavisam necils sporta veids. Var rasties tikai sastrēgums. Ja ne vēderā, tad galvā gan. Lai paliek šoreiz tā rīcineļļa. Ir vēl cits līdzeklis, kā likvidēt šādus sastrēgumus. Jūs zināt, kā to sauc?

Klusums.

—   Tas saucas — saprast savu kļūdu. Savu kļūdu — saprast. Kā jums šķiet, jaunekļi, kādēļ iekārto slimnīcas? Nu, kaut vai šo pašu mūsējo.

Klusums.

—   Te, slimnīcā, atgūst veselību cilvēki, kas to zaudējuši. Mēs viņiem palīdzam ar zālēm, ar ēdienu, ar kopšanu. Ēdiena reizē nedrīkst trūkt ne svaigu salātu, ne loku, ne burkānu sulas, kas satur vitamīnus. Tādēļ arī slimnīcas darbinieki iekopuši sakņu dārzu. Bet daži palaidnīgi garāmgājēji nemaz nav padomājuši ne par citu cilvēku pūlēm, ne slimniekiem. Izraustījuši burkānus, izbradājuši dobes, nominuši kāpostus. Kā jums šķiet, vai šie cilvēki rīkojušies pareizi?

Pa logu izlido pavisam slābans — nē …

—  Nu redziet, tādēļ arī radies sastrēgums starp mums un jums un vēl kur citur. Protams, par tiem pārdesmit burkāniem cietumā jūs neviens nespundēs. Taču iemantot burkānu zaglēnu vārdu ari kauna lieta. Kauna lieta tādiem brašiem puišiem kā jūs. Bet tā jau saukā. Esmu dzirdējis. Padzirdēs milicis, kas zina, gribēs ar jūsu tēvu, māti parunāt.

Ass, sauss burkšķis, kam seko straujš vārdu birums.

—   Mīļo dakter, lūdzu, lūdzu, milicim ne! Tos burkānus vairs redzēt negribam. Kas apēsts, visu atdosim. Janka, tad runā tu tak arī!

—   Atdosim…

—   Tas labi. Redzu, ka sastrēgums pamazām likvidējas. Atdot jums neprasa, bet turpmāk uzvesties, kā brašiem puišiem klājas. Aina skaidra?

—    Skaidra.

—    Nu tad sadosim uz atvadībām rokas. Un lai paliek, kā paruna saka: vērsis pie valga, vīrs pie vārda. Soļojiet veseli!

Pa logu izspurdz divbalsīgs «paldies» un «sveiki».

Slimnīcas durvis strauji pavērās. Zēni aizdiedza pa lielceļu, ka noputēja vien.

Labā gabalā tikuši, mazliet aprāva soli. Ir gan varens gaiss tādā priežu silā! Uzreiz krūtis paceļas, acis atdzīvojas, mutes atdarās …

—   Vai tu redzēji velnu? Kad tik nu tēvs nedabūtu zināt, — Iežus noskurinājās un strauji pūta.

Janka savu nopietno vaigu savilka vēl nopietnāku. Prātīgi cēla kāju pāri katram olim.

—    Pavisam traki! Es nezinu, kur mums bija prāts? Tikko ar tevi tā ķēpa iesākās, man uzreiz sametās karsts. Pakrūtē tāds nelāga smagums. Vēl tagad spiež. Un ēdiens ne prātā. Bet man tas dakteris tomēr patīk. Viņš, nu tā, nemaz kā ar puikām. Sēdiet un lūdzu. Taini kā ar lieliem cilvēkiem. Un tādi piemēri. Par to vērsi. Viss no dzīves. Man patīk.

—     Nu, ta mēs ar vis neesam nekādi maziņie. — Iežum galva paslējās staltāk. — Pēc klasēm vien nevar skatīties. Visādīgi tādi apstākļi gadās. Mums vienmēr tā pārcelšanās. Bet man jau iet divpadsmitais uz galu. Tu zini, kādus es klučus skaldu.

Nav ko iebilst, Janka to zina. Spēka ziņā viņš Iežu vienmēr apbrīnojis, reizēm pat apskaudis. Bet ko nu tur skaust. Tāpat greizi izgāja ar visu spēku.

Viņi tuvojās ceļa līkumam, kur kreisajā pusē paliek vecās, aizaugušās grantsbedres. Pa labi sākas lauki. Lejā pašā ieplakā aug zāle. Visgarām, kupli iepletušies, zied sarkanziliem ziediem stārķaknābji. Spēcīgi un atbaidīgi ar saviem dzelkšņiem dižojas lielo dadžu ceri. Arī tie zied koši un pogaļas rieš. Nez no kurienes vējš atnesis un vietām iekaisījis lauku deviņvīruspēku. Pāri cilvēka augumam tas, ar ziedu vālēm galā. Dārzs lielceļa malā. Par spīti kārām lopu mutēm, par spīti lielceļa mūžīgiem putekļiem, tas zaļo un zied. Pēc spēcīgas lietus gāzes, kad putekļi aizskaloti, šī bedre spēj vēl ielīksmot daža gājēja aci. Šur un tur paceļas pa kuplam kadiķim, pa kādai priedītei. Vienā malā košs eglīšu pudurītis, jādomā, kur zaķim noslēpties posta reizē. Patlaban neviena zaķa vis nemana. Divi bērni tur notupuši — Valts ar Billīti. Citi biedri aizgājuši katrs uz Savām mājām. Viņi divi nevar iet. Jāgaida. Dziļi rūp, kas būs slimnīcā noticis. Un ko lai mājās teiktu, divi vien pārnākuši?

Asaras Billītei nožuvušas. Viņa plūkā egles zariņu. Laiku pa laikam paskatās uz ceļa līkumu, kas ieliecas aiz meža stūra* Valts sev blakām izkašājis mazu bedrīti, salasījis sīkus olīšus. Mētā tos gaisā un uzķer saujā. Abi klusē. Viss jau izrunāts. Viss liekas skaidrs, saprasts. Un ļoti, ļoti nepatīkams … Kā tik muļķīgi varēja izdarīt!

—    Nāk! Nāk abi divi! — priecīgi iesaukdamās, Billīte izlēca nācējiem pretī. Saķēra brāļa roku. Lūkoja ieskatīties, izprast bez vārdiem. Bet Iežus kā mūris ciets un kluss.

—    Iežuk, brājuk! Kā es tevi gaidīju! Domāju, beigta būšu no bēdām. Ko jums darīja? Ko teica? Ko darīja? — viņa nelaida vaļā brāļa roku.

Strauji un īdzīgi Iežus atrāva savējo, novērsās. Māca kauns, sašutums par visu šodienu. Par visu muļķīgo, nelāgo izdarību … Taču šo izjūtu gribējās noslēpt. Tādēļ Billīte saņēma gluži nepelnītu atbildi: — Ko darīja? Kas tev par to? Ar baltmaizi un desām vis necienāja!

Meitene sarāvās, acis samirkšķināja. Vajadzēja lūpiņā iekost, asaras norīt. Gaidi nu vēl tādu …

Turpat arī Valts. Nelaimīgs, samulsis viņš skatījās pamīšus te Iežū, te Jankā un nezināja, kā valodu iesākt.

Abiem cietušajiem patika it labi būt sagaidītiem, taču savuties gremza, īpaši Iežum, ka Valts tik viegli ticis cauri. Viņš nu varēs lepoties.

—    Ko tu te nīksti? Labiņais… — Iežus iedzēla Valtam it negaidot. — Domā, vienreiz šim bijis slinkums lēkt pāri grāvim, nu gribēs būt tas gudrais. Ko tu citreiz darīji? Teiksi, ka neesi ēdis, jā?

—    Man nekāds sastrēgums nav bijis. Ārsts pats teica. Tādēļ es bez rīcineļļas … — Valta pirksti pavisam nežēlīgi grieza uz riņķi vien, uz riņķi vien savas zaļās blūzes pogu. Ir poga, ir blūze dabūja trūkties — nupat vairs nav labi…

—    Ak tā, nav bijis? — Un Iežus elkonis nedraudzīgi slējās pret Valta plecu.

—    Ko tu, Iežu? Vai tad Valts ko sliktu, — Janka stājās pa vidu. — Pats redzi, ja viņš būtu kāds nekāds, sen būtu aizskrējis mājās viens.

Taisnība. Iežum nav ko iebilst. Un vispār — tad nu jau tā ķēpa pāri. Gribas jau iesmieties. Viņš pastumj cepuri uz pakauša, runā svarīgi:

—   Ar to dakteri nav joki. Viņš bez aparāta redz tevi cauri.

—   Taisni kā burvis, — piebilst Janka un nodrebinās.

—    Tādu sutu otrreiz negribu piedzīvot. Nupat tikai smagums pakrūtē sāk izlaisties.

Tā vārdu pa vārdam, pamazām vien Valtam un Billītei atklājās, kādu «sutu» Iežus ar Janku pārcietuši ārsta kabinetā.

Lai gan sākumā atstumta un paniecināta, Billīte tomēr pārdzīvo visu līdz. Gribas pateikt ko labu.

—    Puikas, — viņa dedzīgi iesāk, — mums vajag ko izdomāt, kaut ko izdarīt tādu — nu tādu, lai dakteris jums ticētu. Lai viņš skaidri zinātu, ka tagad jūs esat pavisam citi puikas.

—    Nebaidies, izdomāsim ar! — Ne Iežus, šķiet, pati apņēmība pateikusi šos vārdus.

—   Es zinu, — žirgti ieminas Valts. — Izstāstīsim visu mīļaimātei. Viņa mums palīdzēs. Es zinu, ka palīdzēs.

—    Zināt ko, palūgsim viņai burkānus, — ieminas Billīte.

—  Un jūs varēsiet aiznest un atdot vietā.

—   Ārsts teica, ka nevajagot, — iebilda Janka. — Bet varbūt var…

Atstājot grantsbedres, bērni nogriezās no lielceļa. Blaku blakām visi četri ieslīdēja priežu sila rēnajā pakrēslī. Tāls ceļš viņiem vēl priekšā …

Kā parasts, arī nākamā dienā slimnīcas saimniece izgāja ar grozu uz sakņu dārzu. Bet tūdaļ viņa nāk jau atpakaļ, steidzīga un smaidīga.

—   Teiciet, nu teiciet, — viņa uzrunā ārstu, kas pašlaik pagadījies sētā, — dzīvi brīnumi notikuši! Dārzā nolijis ražens burkānu lietus. Paskat, trīs buntes kā no gaisa. Viena gan tāda pamazāka, toties divas īsti prāvas. Saproti nu domāt.

—   Viss uz labu, saimniec, tikai uz labu. — Ārsta acis šķiļ jautras smieklu dzirkstis.

VALTS STRĀDĀ «SMALKUS DARBUS»

Kartupeļu novākšanu piektajā brigādē bija plānots nobeigt nedēļas sākumā, lai ar steigu ķertos pie cukurbietēm. Tomēr darbs ieilga. Pirmdienas naktī sāka līt. Smalks, apnicīgs rudens lietus salija trīs dienas no vietas. Lauki izrūga, vietām pārvērtās mālu skrīnī. Zemu noliektām galvām četri slapji zirgi vilka kartupeļu rokamo mašīnu. Dzelzu tapas griezās un šķieda nežēlīgi, izsitot no vagas reizē ar kartupeļiem dubļu pikas un tāpat oļus. Ļaudis līkņāja sabozušies un nerunīgi. Cietās, cietās, tomēr — cik ilgi cietīsi, kad laukā ne uguni sakurt, ne mājās virsjakas izžāvēt. Vajadzēja darbus pārtraukt.

—   Nu jau mans vecais atkal pa kilogramam dienā izkritīsies, — nopūtās brigadiera sieva Anna.

Un tā rakšanu paguva nobeigt tikai sestdien ap pusdienas laiku. Kamēr vīri cēla un izbēra ratos pēdējās kastes kartupeļu, sievas atlieca muguras. Nopurināja svārku stērbeles. Izdauzīja smilšainos grozus. Astoņi acu pāri pacēlās kā putni no zemes. Aizspurdza kur kurais. >

—    Pasaulīt, cik tu šodien jauka! — uzgavilēja sprigana jauniete. Bērziem zelta slotas. Debesu zilums ezerā salijis. Tikai mēs pašas vēl šādas tādas. Kas ir, meitenes, ejam ezerā izplunčāties!

—    I-ja, pēc tiem dubļiem pārlieku derētu pirts, — atsaucās kāda nopietna balss. Diez vai Dimzās šovakar nekurinās?

Trešā zināja pateikt, ka kurinot gan. Bet ko tas līdz, kad pirmdien atkal tāpat pa smiltīm jāperas. Būs biešu balle cauri, mazgāsies un sutināsies tad.

—   Taisnība, Līz, ko tur tik daudz ādu slapināt, ko skrāpēt. Nomazgāsies uz Jauno gadu, tad būs kulšana arī cauri. Visi melnumi pie reizes nost, — čalotājām pa vidu iesmiedamās savu teicienu pameta mīļāmāte. Viņa kāpa svarīgi. Pasīksti gājis. Nav joks viņas gados turēt jaunajām līdz. Tepat trīs nedēļas nostaigāt pa arumiem salīkušai kā kāsim. Un vēl kartupeļu grozu pie rokas. Labi, labi, ka tas nu aiz muguras.

Soļojot mājup, sievas apstājušās plašo, nolaideno cukurbiešu lauku malā. Bietes šogad savām kopējam dara godu. Tumši zaļās, leknās lapas noklājušas zemi, ka nav ne pēdai vietas. Darbs arī šeit jau aizsākts. Pie izrauto biešu kaudzēm sasēdušas piecas sešas gados vecākas māmuļas, kam piedalīties smagākos kolhoza darbos nav vairs īsti pa spēkam. Biešu laukā — dēlītis klēpī, duncītis rokā — vēl itin vīzīgi var uzsaukt: — Nāciet nu, māsiņas, nāciet mūsu bariņā! Citādi mums, tām pirmrindniecēm, vienām pašām būs cukura kalnos jānogrimst.

"Sievas brīdi aprunājās. Šodien? Nav ko apsākt. Sestdienas diena. Jāapkopj māja, lopiņi, bērni. Raus tad vaļā ar jauno nedēļu. Dažas gan domā laisties «zaļajā jūra» rītu pat. Ko zini, cik ilgi jaukais laiciņš pieturas. Rītā vīri mājās, tāpat skolas bērni. Liks visus pie biešu raušanas.

— Tikai tā, — piebalso mīļāmāte. — Es tāpat likšu savu kumeļu ilksīs, lai mācās vilkt.

Pievakarē, sagatavojis pirmdienai mācības, Valts itin priecīgs iemetās Cibeļu galā. Jāpateic draugiem, kādos dižos darbos viņš rītā liksies.

Cibeļu dzimta pilnā sastāvā sēdēja ap galdu. Pašlaik notika pamatīga mielošanās. Galdu rotāja divas prāvas māla bļodas. Vienā gaļas gabali sakrauti ar kaudzi. Kūp un tīkami smaržo. Valtam siekalas saskrēja mutē. Otrā bļodā kartupeļi, novārīti ar visu «kažoku».

Cibelēniem, īpaši abiem mīļajiem brāļukiem, spīdēja ne tikai acis — tāpat vaigi, mute un visi desmit pirksti taukos laistījās. Nūja, kā gan citādi var, kad jātur gaļas gabals rokās un zobiem jāatkož mīkstums no kaula.

—   Sēdi, — Iežus pavirzījās tālāk, lai sola galā arī Valtam pietiktu vietas.

—   Māt, dod Valtam ar kādu kumosu! — viņš teica un paskatījās uz tēvu.

—    Kā tad, ciemiņš jāpacienā. — Cibelis veikli uzdūra sava saliecena galā brangu mīkstumu.

—    Na tev, sukā! — viņš sniedza Valtam. — Tādu kumosu sen neesi dabūjis.

Kā? Valts drusku samulsa. Roka kautrējās. Būtu kauls, būtu kur pieturēt, bet mīkstumu, kā tad nu tā pirkstos …

Cibelim vēlīgi pašķobījās lūpas. — Ei, Bille, sameklē kādu duramo. Lai tiek ciemiņam smalkāk. Nav radis pa mūsu vīzei.

Billīte metās pāri solam, pagrābājās plauktā. Valts saņēma dakšiņu, paldies vis pateica un apjuka vēl vairāk. Kad tik nu visi nesāktu smieties: Valts bez dakšiņas nemāk gaļu ēst! Tomēr ne. Visiem kāri čapstēja mutes un vairāk nekā. Pēc tāda brīža Billīte gan drusku sāka padižoties. Tēvam šodien algas diena. Pusi auna pilsētā nopircis. Māte savārīja pilnu grāpi. Nekaunies un ēd.

Nu, kad tāda valoda pasākta, arī Valts var ko pateikt:

—    Mums atkal būs daudz cukura. Mīļāmāte saka: par šo ziemu nebēdā — saldu dzersim rītā, vakarā. Nopelnīsim. Rītā jau iesāksim. Es tik raušu, es tik nesīšu bietes klāt. Lai mīļāmāte sēž un griež.

Cibelis pacēla galvu un ātri norija kumosu.

—    Klausies, Zete, stāj tu ar barā! Salduma nekad nav par daudz. Rītā visi varam pieķerties. Bērni lai. Kas nu bieti ko neparaustīt.

Cibeliene acis vien ieplēta. — Es? Svētdienas dienā pa to slapjo zemi ķēpāties! Ko tu vēl nesadomāsi. Ne mani kāds saucis, nekā. Ja brigadierim roku vajag, lai nāk, lai runā. Kādu dienu smukuma pēc iziešu ar. .

Iesim, māt, iesim, mīļo zelta! — Billīte sāka lūgties. Solījās darīt visu ko — bietes raut, mazos brāļukus pieskatīt. Un, kad Iežus nevīžo, arī zirgu viņa paganīs. — Man dikti patīk pulciņā, — rokas sakļāvusi, viņa nerimās.

Mate purināja galvu. Rītā nepavisam neiekrīt. Jā, pa pusei solījusies Dimzās būt. Grieta savus kartupeļus rok.

—   Ak tad Dimzās nebūs pa slapju zemi jāķēpājas? Grietai laikam kartupeļi aug uz loga puķu poda! — Cibelis skaļi iesmējās un cēlās no galda. Ja viņš būtu skatījies — ū, manu dieniņ! Kādus zibeņus meta Zetes acis! Bet viņš, pie pavarda aizgājis, drāza irbuli, ko zobus izbakstīt. Nez kā pametusi acis uz tukšo gaļas bļodu, māte sāka rāt bērnus: — Kā vilki! Gaļai virsū saklupuši. Tūlītās ēdīsiet kartupeļus klāt! Dzirdējāt?

Kur vairs liksi kartupeļus, kad bungulis jau gaļas pilns? Bērni manījās no galda nost. Valts tomēr vienu tādu pamazāku paņēma, paldies lai pateica.

—   Es eju ar brigadieri aprunāties. — Cibelis cēla cepuri no vadža.

Šoreiz nav pa jokam, saprata Cibeļu Zete.

… Svētdienas rītā Sudmalkalnā sakustējās visi, kas vien kustēt spēja. Salasījās itin prāvs bariņš. Priekšgalā soļoja Valts ar Balci un Pelēci. Aiz viņa — mīļāmāte, padusē pasitusi mazu soliņu, dakšu pār plecu, spožu tuteni rokā. Billītei, kā jau parasts — katrā pusē pa brāļukam. Joki ar pašu Cibeli. Nez kur šorīt tik priecīgu prātu rāvis? Ved savu Zeti zem rokas, braši izslējies, papēžus piecirzdams. Dārgo sieviņu šis dancodams uz biešu lauku aizvadīšot! Un Zete, kā par brīnumu, nemaz nedusmojas vairs. Ko tu nodarīsi tādam trakuļa vīram, jāsmejas līdz. Gājienu noslēdza Iežus ar Ātro pavadā. Par zirgu nebūtu nekas īpašs,sakāms, bet ko tad Iežus tā? Iet, lūpas urskulī savilcis. Jā, kad neļauj samta bikses uzvilkties! Un esot svētdiena … un ļaudīs jāiet.

Tiešām gan — kā pati zaļā jūra gulēja biešu lauks viņu priekšā. Sauc vienā malā, diezin vai otrā sadzirdēs. Vietvietām jau strādāja savs desmits sievu. Sakliedzās. Sadevās laburītu. Izklaidus locījās pa kādam vīram un daži bērni. Sudmalkalna zēni vēroja, vai nesaskatīs Janku. Nebija vis.

Kazas mīļāmāte padzina zirgaploka malā, rīkojās piesiet. Kazas saprata un nokāra bārdas. Laikam pārdomāja savu likteni. Veda, atveda tādu gabalu, domāt, kādos labumos aizvedīs… Še tev bija: ņem un piesien… Mānīšanās! Netaisnība! Abas spītīgi saslēja ragus. Mutes pie zemes nelika. Ar žēlu aci abas noskatījās Ātrajā. Kas tam nekait! Re, kādas viņam šodien tiesības. Cibelis sapin un palaiž aplokā pie kolhoza zirgiem. Te vairs klusēt nevarēja. Bē — teica Pelēce, un Balce tai sparīgi piebalsoja ar divkāršu brēcienu. Bet vai ta kāds klausījās?

Valts skaita vagas mīļāsmātes gabalā. Divdesmit septiņas. Hē, kas te ko raut? Līdz pusdienai nu nē — līdz vakaram būs darīts. Aiz cekula ciet — un ārā, ciet — un ārā … Biete nekustas. Kā tad tā? Nu tad — raus to — šitā … Valts sarkans kļūst ar visām ausīm — lapas notrūkst bietei — spītniecei.

—    Taisni tāpat kā mūsu Balce, kad negrib kustēt — atsperas ar visām četrām, — Valts samulsis nosaka.

Vagas galā nostājusies, mīļāmāte ierāda Valtam, kā bietei pieķerties.

—    Ar cukurbieti nedomā, puisi, spēlēties. Nav raudiņa no ezera ar makšķerīti izvelkama. Nav arī kālis vai runkulis, kas aug zemei virspusē. Paskaties, ar abi roki lapas jāsaņem vienā pušķī. Jāvelk, stingri jāvelk. īpaši no mālainas zemes, kāda mums teitan. Un, ja gadās lapām notrūkt, jāliekas ar dakšu klāt. Tā būs daža laba jāizceļ.

—    Labrīt, mīlīši! Kas nu nekait strādāt, ko, kad saule ripo pa zemes virsu? — jau pa gabalu sauc brigadieris. Pienāk, uzsit Cibelim pa plecu. — Braši, brālīt, braši, ka esi turējis vārdu. Ja man katru dienu tā laimētos, vienā nedēļā biešu lauku kā līgot nolīgotu. Un vai ta maz grūti? Zemīte atmitusi. Bietes tīri vai pašas laukā lien. Kad vien drusku piepalīdz. — Viņš priecājās.

—   Lien jau gan … Māls sabriedis, sasīkstējis. Nāc palūko un stāsti tad, — mīļāmāte runā pārmetoši. — Trim gabalām jau lapas attrūka. Un tas tik sākums. Labāk būtu pagādājis mums biešu cēlāju.

Biešu cēlājs, jā, šai lietā arī Cibelis zina vārdu bilst. Braukdams vakar no pilsētas, redzējis kolhozā «Pirmais Maijs», kā šie tur ar cēlāju strādājuši. Vareni sokas. Bietes nogulst vagas malā. Sievas tik noliecas, paceļ, sakrauj kaudzē.

—   Zinu, brālīt, zinu, domā, es nezinu! Biešu cēlājs laba lieta. — Brigadieris satraukts sāk cilāt rokas. — It kā mums nebūtu. Ir mūsu kolhozā tāpat. Bet es nemaz negribu. To vajag lietot ar ziņu. Atbrauks, izcilās mums te divus trīs hektārus. Kad tos nogriezīs? Lapas savīst. Iznīkst uz lauka. Ne izbarot tik drīz, ne ieskābēt.

—   Tu, Ratniek, neuztraucies, kad es tā teicu, — mīļāmāte runā brigadierim tieši acīs. — Iztiksim bez cēlāja ar. Palēnām noņemsim. Bet tādēļ tu nerunā par vieglumu. Un negremzies, ka darbi neiet tik ātri uz priekšu, kā tev gribētos. Vai teiksi, ka mēs nestrādājam?

—    Ko nu — vai es par to runāju, — brigadieris strauji pamet ar roku. Tumšs sarkanums iemeties viņam vaigā. Deguns norasojis. Attopas vīrs, ka atkal pa niekam pacēlis balsi. Labāk sev mēlē būtu iekodis! — Jūs, mīlīši, ejiet gabalam vairāk uz vidu, kur tas smiltiens. Tur es lūkoju raut. Par smagumu tur nevar brēkt. — Viņš noslaucījis sviedrus, balss plūst rāmi, šķiet,, pati laipnība iznākusi biešu laukā čaklajiem darbiniekiem laburītu padot.

Un tiešām — gabala vidū raušana sokas vieglāk un veicīgāk. Kad laba kaudzīte biešu jau sarauta ir mīļaimātei, ir Cibelienei, abas norīkojas griezt. Mazajiem brāļukiem māte ieliek katram klēpī pa nelielai bietei ar visu lapu pušķi. — Še kukulis. Grauz un sūkā. Salds. — Viņa paklakšķina ar mēli.

Sākums likās brīnum jauks arī lielajiem bērniem. Ja kādam, raujot ķeburaināku bieti, jāatkrīt sēdus, arī tas nekas. Citi dabū nosmieties. Teciņus vien, brīžiem palēkdamies, viņi nes bietes pie kaudzes. Cibelis savējos vēl īpaši paskubina: — Sarauj, sarauj, lai mātei rīt un parīt pietiek ko griezt!

Valts strādā no visas sirds. Karsti sameties. Drīz jānoaun kājas, adītais jupķis jānomet. Un tomēr neiet īsti, kā vajadzētu. Cik paskaties atpakaļ — viena vienīga tumša vadziņa paliek viņam aizmugurē. Cibeļiem — veselas trīs. Tēvs nupat nāk atpakaļ un aizņem ceturto vagu. Lai kā Valts steidzas, gausi, gausi paceļas viņa sanestā kaudzīte mīļāsmātes priekšā. Cibeļiem kaudze aug acīm redzot. Nepabeigs… nekā šodien nepabeigs … Valts sāk aptvert, cik darbs var būt milzīgs — milzīgs. Un tomēr padara? Kā toreiz siena talkā. Kad liekas visi kopā. Un, ja ne vienā dienā, tad piecās, desmit, divdesmit — padarīs. Ei, tu, biete, nesmejies! Valts nespruks nekur, Valts nav vis nobijies! Jo sparīgāk tver mazās rokas biešu valgo lapu pušķi. Ai, kā jāsteidzas! Jāsteidzas! Lāgā nepatop ne smiltis saknēm nopurināt. Pa četri, pa pieci bietēm pie rokas — projām uz kaudzi. 2vāks!

— Paga, paga, draugs, — mīļāmāte viņu aptur. — Kādus darbus tu man sāc strādāt? Samet čupu čupām. Kā mēslu kaudzē. Padomā pats, lapas lopiem jāizbaro. Gotiņas par smiltīm tev paldies neteiks. Grēda, dēls, kārtīgi jānokrauj. Kur lapas, tur lapas, kur saknes, tur saknes.

Jau bija karsts. Uzreiz Valtam nolīst pār visu augumu īsta svelme. Paskatās zēns uz savām rokām… traks — pat rokas nosarkušas! Un kaist kā nātrēs sadzeldinātas. Tad tāda tā biešu balle! Diezgan grūti… Par to, ka visu vajag tik smalki. Briesmīgi gausi iet. Viņš vēlreiz paskatās uz sakaisušām rokām. Pavējo gaisā, papūš uz tām.

Vēlīgām acīm mīļāmāte vēro Valtu. Viegli vīrelim nav, tas skaidrs. Tomēr činkstēt vis nedomā. Ziķeris! Lai jau tad pabizo drusku. Lai aizskrien pārsiet kazas. Pagūs vēl ar bietēm izcīnīties gana.

—   Mīļomāt, un, kad es atnākšu atpakaļ, vai mēs nevarēsim mainīties? Nazis man ir līdz. Es tavā vietā pagriezīšu. Visus darbus vajag iemācīties, tā tu teici, vai ne?

—   Varēs, kāpēc ne, —• mīļāmāte apsola, un puika aizskrien palēkdamies.

—    Pagaidi, Valt, pagaidi mani ar!

Valtam pa pēdām likās Iežus, aiz viņa Billīte. Šiem arī sava lieta — jāredz, ko Ātrais aplokā dara. Vai nav pinekli sarāvis vai ko.

—    Ui-ī, kā es briesmīgi nostrādājos! Rokas beigtas notirpušas. Acis tīri apreibušas, — jocīgi kunkuroja Billīte, pie tam laižot šīs pašas «beigtās rokas» uz riņķi vien kā vējdzirnavu spārnus.

Iežum cits nekas nebija beigts kā vienīgi pacietība.

—    Šitāds darbs — apniceklis! — viņš skurinājās un viebās. — Tā tik tāda ķēpāšanās. Padomā, katra biete rokās jāap-, groza, jāapgraiza … Tad jau labāk šķilas cilāt. Pie cepļa vai tēvam palīgā. Vot, vīru darbs! — Viņš uzsita knipi.

Valts savilka īsti prātīgu seju.

—    Neko nevar darīt. Citreiz jāstrādā smalki darbi ar. Kā tad cukuru dabūs? Tu domā, sieviešiem viegli? Nemaz. Paskaties pats. Jau pusdienu sēž kā pielipinātas.

—   Nu, tad es tādu cukuru labāk nemaz nedzeru. — Iežus salēcās un pārmetās aploka kārtīm pāri.

Balce ar Pelēci jau iztālēm pazīst Valtu — savu draugu, savu barotāju. Priecīgi mēkšķina abas. Kā likts, arī uzsmaidījušas būtu, ja vien kazas to prastu. Tomēr viņas darīja, ko spēja. Sagaidīja Valtu, uz divkājām saslējušās, bārdas satraukumā jautri skurinot.

—   Nabadzītes manas! Apnicis jums pie valga. — Valts iežēlojās par kazu māti, krietno piena devēju, un viņas spodri balto meitu. Palaida vaļā abas.

Aiz pateicības Pelēce patrina pieri pret Valta gurnu. Bet Balce, draiskule, iedeva zēnam vieglu «bubciķi» pa sēdamo vietu.

Billīte bija sākusi mieloties. Pakāpusies uz aploka kārtīm, rāva pīlādžogu košos čemurus. Sakoda pa vienai, viebās, drebinājās un tomēr neatlaidās.

Sarkana zvīļoja saulē kuplā, jau ķērpjiem apaugusī pīlādze. Sarkana ar visām lapām. Varen koši tas izskatījās. Vienu brītiņu pasēdēt tajā! Valts rāpās kokā. Billīte darīja to pašu.

—   Lai nu Iežus mūs meklē. Jauki, vai ne? — Billītei priekā dzirkstīja acis.

—   Lai meklē, — atsaucās Valts. — Neatradīs. Par to, ka tagad mēs esam divi sīļi. Un ēdam pīlādžu ogas. Skābas.

—   Bet garšīgas. — Billīte noklakšķina mēli, kā to allaž mēdza darīt viņas māte.

Aukslējas drīz vien sūrstēja, mēle metās bieza, tomēr abiem bērniem šķita, ka tik garšīgas ogas viņi vēl nekad nav ēduši. Un paši tik skaisti nekad nav bijuši. Ko domā, sēdēt pavisam, pavisam sarkanā kokā. Viņi uzlūkoja viens otru un klusītēm sačukstējās.

Iežus ne nāca, ne meklēja šos. Ej nu sazini, kur aizķēries.

Varbūt tīšu prātu aplokā apmaldījies. Toties atskanēja mīļāsmātes balss.

Abi «sīlēni» pārvērtās atkal par bērniem un šļūca zemē no koka. Jauka bija atpūta! Smalkais biešu darbs varēja sākties no gala.

ATLAIDAS

Vatētais vamzis mugurā, tam krustiski pāri lielais lakats, divi mazāki lakati ap galvu, priekšā aizsiets apskrandis maiss un piedevām rokā liels duncis — šādā bruņojumā Valta priekšā stāvēja mīļāmāte un nodeva rīkojumus.

—    Es aizeju bietes griezt. Tu zinies pa māju. Kartupeļus •nomazgā grāvī un nomizo. Katliņš uz plīts jau uzlikts. Vienpadsmitos iekur uguni. Kazas pieskati, ka neiezogas kāpostos, ežmalā piesietas. Kad šķēles metas mīkstas, paaurē mani mājā. Saprati visu?

—    Kas te ko nesaprast?

—   Tā, bet čunni tomēr savilki. Pielūko, lai viss būtu uz mata. Nekādas atlaidas nebūs.

Augsta un kupla kā siena gabana mīļāmāte sakustējās un nozuda durvīs.

Valts, savukārt bruņojies ar prāvu klūdziņu grozu un vislabāko apņemšanos, izgāja sētā.

Pielasījis pagrabiņā grozu līdz pusei, pats sagriezies skrūveniski, tenterēja lejā uz grāvi.

Sētsvidū pretī izlēca Billīte. Lēkādama te uz vienas, te otras plikās kājas, viņa zibināja pret Valtu melnās acis un smēja savu smejamo:

—   Valts nav kalts .., Valts nav kalts . ..

Ar savu pasmago nesamo Valts vis nebija nekāds pretīdancotājs. — Pati neesi kalta, — atmeta un gāja savu ceļu.

Billīte patecēja blakus, parāva aiz piedurknes.

—   Ui, kāds tu šorīt lepns! Ko tu darīsi? Nāc mūsgalā padzīvoties. Mēs vien paši mājā.

—   Man jāvāra pusdienas, saproties.

—   Vo, kur lieta! Es tev palīdzēšu. Jā, ko?

—   Nāc!

Bet viņa apsviedās un nez kur aizskrēja.

Kartupeļi grāvītī nomazgāti, tie nu balti. Valtam pirksti nosaluši, tie nu burkānu sarkanumā. Ekur, joki — šorīt drusku kniebj.

Saimniecības lietās Valts vis nav gluži nepraša. Ne par velti viņš dzīvo pusi gada kopā ar mīļomāti. 2virks, žvirks, žvirks — kartupeļu lobāmais duncītis nožvikstināts gar plīts malu. Var sākties darbs.

Jau daži kartupeļi nomizoti guļ bļodā, kad zēnam rokā pagadās viens tāds pavisam jokains — lielajam bumbulim katrā sānā pa vienam mazākam un galā vēl trešais kā galva. Gandrīz kā pīle. Valts sāk lobīt. Apakšu nosnāj plakanu. Vietām palaiž mizu biezāku, vietām parantī. Acs pasaka, pirksti it kā paši samana, kā kurā vietā vajag. Un tad — vai tu re, lai viens teic, ka tā nav pīle!

Kā vējš iebrāzās Billīte.

—    Vai, kur smuka pīlīte! — viņa paķēra no Valta ceļgala pīli un sāka apbrīnot. — Knābis, spārni, aste vis. Dzīva kas dzīva. Atdod man to!

—   Tev patīk?

' — Milzīgi.

—   Tad ņem.

—    Ko tu vēl māki izdrāzt? Cūciņu māki?

—    Kas tad cūku ko nemācēt! Paskaties.

Pārsnājis iegarenu kartupeli pa vidu, Valts strādā svilpodams.

Billīte nenolaiž acu no Valta pirkstiem. Cik veikli Valtam no māla pikas iznāk krūzīte, bļodiņa vai pat zirgs, to viņa zina. Bet šitā, no kartupeļa, vajag savu māku. — Mani varētu nopērt, cūka tikpat neiznāktu, — viņa Valtu vēl iekvēlina.

Un tad — sivēns gatavs ar visām ausīm. Šņukura galā divi caurumiņi vis. Kāju vietā iesprauž skaliņus. Tikai asti nevarēja izgudrot ne par abiem.

—   Redz, galvenais, to vajag gredzenā. Tā visiem labiem rukšiem ir, — skaidroja Valts un drāza otru sivēnu.

—    Tas tev padevies pārāks par pirmo. — Nu strādāja abi. Valts tik drāž, Billīte iesprauž kājas un palaiž barā pie citiem drauģeļiem.

Tā saradās uz sola sivēni un cūkas visādos augumos, visādā labumā.

—    Pietiek, tagad pietiek, — Billīte vicina rokas, — nu tik sāksim dzīvot.

Bet Valts vēl nerimās.

—    Ko vēl? Teicu tev — vairāk nevajag! — Billītei iedegās acis par tādu neklausību.

—   Vajag gan. Kas sivēnus kops? Vēl jāizdrāž Liepanniņa.

—    Es būšu Liepanniņa! — Billīte salecas. — Sakopšu, nobarošu, domā, es nemāku?

Valts vairs nepretojās. Billītes izdarība aizrāva viņu. Jātaisa aploks, jāsaliek siles, jādabū spaiņi. Un kur tad barība cūkām? Billīte izskrēja, ieskrēja — ienesa kāpostlapas kopā ar ziņu, ka kazas nav vis norāvušās un ka ārā briesmīgi auksts.

Bet tad nu sivēni auga viņiem kā pasakā: ne pa dienām, ne pa stundām, bet ik brīdi pa sprīdim.

—    Valt, pakur uguni, kamēr es salūkoju miltus un kartupeļus! — Billīte dod pēdējo rīkojumu.

Pēdējo gan. Jo durvīs viņa saduras ar mīļomāti. Tik tikko patop aizspraukties garām.

Valtam nolaižas rokas. Baiļpilnais skatiens klīst no mīļāsmāfes uz jaukajiem sivēntiņiem un atkal atpakaļ pie mīļāsmātes.

—         Lūdzu, pateic man, Valt, — cik tagad pulkstenis? — Tik rāmi skan viņas balss, ka Valtam pārskrien tirpas.

—         Vie-viens — tikai viens …

—         Tā, tā, tad nu aiztec, dēls, pēc žagaru buntītes! Ežmalā, kur kazas bija piesietas, dabūsi.

Valts sakož zobus.

Valts iet.

Valts nolauž žagarus.

Nāk un atnāk.

Tikai slieksnim viņš netiek pāri. Stāv, pacēlis dzidri pelēkā« acis pret mīļomāti. Stāv, sažņaudzis kārklu bunti rokās.

Tā ilgi nav izturams. Nevienam. Mīļāmāte noliecas — liela, smaga, smilšainām rokām, kājām, kā no darba nākusi — noliecas un piespiež tā vieglītēm zēnu sev klāt.

Valt, kamēr tu lauzi žagarus, es apskatīju tos tavus si-ļ vēnleļus. Nopriecājos. Nekas, puisi, tev ir nags. Nemaz to nezi-ļ miju. Tad šoreiz lai iet ar atlaidām.

Valtam vaigi metas slapji, un viņš var izšjupstēt tikai: — Mīļomāt…

OGĻU DEĢIS UN VĒLREIZ CUKURVISTIŅA

Otrajā klasē Valts turējās stingri. Abām kājām, tā sakot. Teicamnieks gluži nebija, tomēr daudz nekas netrūka ar. Piņķe-j ris ar tiem rakstiem!

— Tev izredzes izsisties pirmajā vietā, — reiz ieteicās] Janka.

Iežus, strauji sagriezis cepures nagu uz pakauša, iesvilpās. — Lai notiek! Es draugam neskaužu. Tomēr pacīnīties ar! mani tev vajadzēs. Ievēro, ka man vēl šis un tas aiz auss no pērnā gada.

Vai tas nebija izaicinājums sacensties? Iežus izriestās krūtis šo domu it kā vēl papildināja. Sak, par ko gan es to pildspalvu kabatā nēsāju!

Bet Valtam nebija vaļas sacensties. Vismaz tūlīt ne. Mājās! pārnācis, Valts gan parasti ķērās pie grāmatām neskubināts. Mācības padevās viegli un ātri. Gadījās reizēm, īpaši pēdējās dienās, ka lielā steiga, cilpodama pāri burtnīcas lapai, atstāja «dažu nevajadzīgu pēdu.

—   Valt, Valt… — Mlļaimātei nemaz vairāk nevajadzēja teikt, kad Valtam vaigi jau tvīka un sarka.

—   Jā, kad jāsteidzas … Un tinte tik šķidra un melna.

—    Kas tevi trenc? Raksti pamazām.

—   Nu — izstāde taču! — pārmetums ieskanas Valta balsī. Kā tik svarīgu lietu var aizmirst! Mazā iezaļganā kastīte jau galdā. Zēna pirksti sāk viļāt un sildīt plastilīna piciņu. No plaukta viņš noceļ dēlīti ar aizsākto darbu.

Izstāde, kā tad. Skolēni gatavojas vasaras darbu izstādei. Dažs izaudzējis lielu kāpostgalvu. Citam prāvas kukurūzas vālītes. Vēl citam kāds ķirbis, ka jāstumj ar riču līdz skolai. Kas vēl tur būs? To nemaz tā nevar pateikt. Tikai izstādes dienā redzēs, ko kurais veicis, cik čakls darbā bijis.

Valtam cita nekā nebija kā vien plastilīnā veidot iesāktā cukurvistiņa. Stundām un atkal stundām viņš varēja knibināties ap to. Te piciņu pielipināt, tur atlupināt. Ar irbuli rieviņas ievilkt, ar pirkstgaliem vietvietām nolīdzināt. Viņš veidoja pēc atmiņas. Tad redzēs, vai būs līdzīga!

Billītei pacietība zuda skatoties vien.

—   Traks tu paliksi, ar to vistiņu ņemdamies! Labāk nāc laukā. Zivis dabūsim. Lielie zvejnieki klāt. — Viņa aizskrēja.

Valts palika neaizskrējis uz ezermalu, kur tiešām bija sabraukuši īsti zvejnieki ar lielajiem tīkliem. Viņš neizskrēja sētā ir tobrīd, kad Cibelis pārbrauca no pilsētas. Sevī iegrimis, nebija pat dzirdējis ratu rīboņu.

Tā pamazām vien pienāca diena, kur Billītei paspurka izbrīnās sauciens.

—   Ai, Valt! Cik jauka, cik glītiņa! No tālienes, nu — dzīva kas dzīva. Būtu vēl drusciņ mazāka, pie krūtīm varētu nēsāt. Es nesaprotu, kur tev tā māka stāv. Galvā vai pirkstos, ko? Šitāda ne Kandavā nav redzēta. Tici man.

Šoreiz viņa neteica: «Atdod man to!» Kas gan tik skaistu mantu otram var dot!

Iežus labu brīdi klusēja. Tikai kodīja lūpas un mirkšķināja acis, it kā neizprotamu brīnumu ieraudzījis. Taču skaust ari šoreiz viņš neskauda. Ar tādu draugu varēja palepoties.

Vot, meistars! Mūsklasē otra tāda nav. Kas tevi izmācīja?

Ko Valts varēja atbildēt? Neviens nav mācījis. Un tā tā nelaime. Vēl pagrozīja rokās. Apvērtēja no visām pusēm savu darbu. Izskats būtu. Krāsas ari. Bet īsti, kā vajag, nav un nav. Atausa atmiņā tā senā diena, kur no pirmās māla pikas iznāca tikai ola … Nē, šoreiz nav tik briesmīgi. Šoreiz nevajag skriet kartupeļu vagā izraudāt bēdas. Valts zina — tur, vecāsmātes lādītē, glabājas īstā, meistara darinātā. Šī, kāda nu ir, ir, jānes uz skolu. Taču apsolīts.

Skolotāja Daina Mežule — rokdarbus viņa mācīja arī Valta klasē — labu brīdi paturēja cukurvistiņu savā rokā. Ja neko lielu vairāk, tad gaiši viņa saskatīja to milzīgo pacietību, ar kādu bija strādājis Valts. Tā nebija pacietība vien, tā bija — mīlestība. Varbūt pat vēl kas vairāk …

—   Katrā ziņā mēs tavu cukurvistiņu izstādīsim, — viņa teica, un jaukās iesmaidītes iegula viņas vaigos. — Varbūt tu

» vari atnest vēl kaut ko? Ir tev vai nav?

—    Kā tad nav. Man vēl ir dažādi trauki. Es atnesīšu. — Valts jutās drusku satraukts. Viņš bija atcerējies savas māla krūzītes un podiņus. Tos, kas glabājās egles dobumā pie cepļa.

To pašu dienu abi ar Iežu aizskrēja turp. Ogļu deģi viņi nesastapa. Vāks ceplim bija uzvāzts cieši virsū. Malas gropa ar smiltīm aizbērta.

—   Tagad slāpē uguni, — skaidroja Iežus. — Noslāpēs, tad ogles sāks atdzist. — Piegājis klāt, viņš uzspļāva cepļa sānam. Ncčūkstēja. Pielika roku.

—   Tikko remdens. Paraugi! — Valts nelūkoja. Viņam te šodien nepatika. Salts, pat drusku baismīgs šķita klusums šai vietā, kur allaž ar troksni' plīsušas šķilas. Kur kādreiz gaisā pacēlās jautrais dzirksteļu spiets. Kur tāltāli pa egļu zariem aizviļņoja ermoņiku skaņas.

Ātri viņš izvāca no glabātuves savu krājumu. Sakrāva groza dibenā.

Jā, apdedzināt neizdevās vis. Deģis bija teicis, šā ceplī svilpojot caurvējš. Tas traukiem nepatīk. Tiem vajagot pavisam citāda cepļa.

Kad mājās izkravāja vasaras darbu uz galda, maz tur bija prieka. Podiņi ieplaisājuši, bļodas tāpat un citai vēl malas apdrupušas, krūzēm osas atlūzušas. Un vispār — kas te bija ko izstādīt?

Pelēki māla gabali un lauskas, vairāk nekas.

—    Skolā smiesies vien. Tu labāk atdod man. Tos veselākos par piemiņu paturēšu, — cieši acīs lūkodamās, Billīte centās iegalvot.

—   Turi klēpi. — Ar vieglu roku Valts rauša visu draudzenei priekšautā, bet pēkšņi aprāvās. Pag, to vienu viņš gribot paturēt pats sev.

—    Kas tas ir? — Billīte brīnījās, kad Valts pastūma sānis nelielu grumbuļainu māla klumšķi. — Kas tas ir?

Teikt vai neteikt — Valts šaubījās.

—   Nu runā taču!

—   Ogļu deģis spēlē ermoņikas… Tā es biju gribējis.

Kā Billīte sāka smieties! Pietupdamās, atliekdamās, riņķī griezdamās. Visā Sudmalkalnā tā smieties mācēja vienīgi Billīte. Pēdīgi, gluži bez elpas palikusi, viņa izbrāzās laukā. Nez vai kāds piemiņas trauks tai klēpī vesels vairs palika. «Laikam grib pasaukt Iežu, lai tas ar nāk izsmieties,» Valtam iešāvās prātā.

Tas nebija ciešams. Un tāda Bille lai iekšā vairs nerādās! Durvis ciet. Bulta priekšā. Nu būs miers. Varēs viens un netraucēts apfskatīt savu šefu. Labi, ka ari mīļāmāte nebija pašlaik mājā. Rokas aiz muguras atmetis, vēl dusmu pilns, Valts atgriezās pie galda.

Skatījās, skatījās sakaltušajā māla ragainī. Jo ilgāk skatījās, jo nelaimīgāks vērtās zēna vaigs. Celms kā celms. Ermoņikas vis. Garā galva, nu, kā jau gara galva. Un tomēr cilvēks nav.

Bet tai Billei es nu gan parādīšu! Nekā tu vairs nesmiesies! Pacilāja Valts iezaļgano kastīti. Tāda druska materiāla vēl tur. bija. Vienam mazākam šefiņam pietiks.

Sākās jauns darbs. Nemiera pilns darbs. Dedzīgs. Un sle-| pens pie tam. Re, ko kādreiz var izdarīt tādi neganti smiekli!

Vai Valtam nodoms izdevās? Vai Billīte vairs nesmējās?

It kā Valts maz būtu šai rādījis. Mījaimātei gan parādīja.! Tā teica: — Aiznes vien. Tad dzirdēsi, ko skolotāja teiks.

Zaļganajā kastītē ieguldīts, skolas somā noglabāts, «ogļu deģis ar ermoņikām» aizceļoja uz skolu.

Skolotājai Mežulei Valts izstāstīja īsti. Tā un tā — trauki! beigti, saplīsuši. Tad nu viņš šo te. Ogļu deģis ar ermoņikām.! Mazs. Vairāk nav materiāla. Valtam runājot, sirds drebēt dre-jļ bēja. Ja nu skolotāja ar sāk smieties, tad gan būs kauns. Sko-1 lotāja nesmējās. Vienbrīd viņai pat gribējās teikt: «Atdāvini i man to!» Tomēr tā nepateica. Viņa taču nebija Billīte. Un tā Valts dzirdēja pavisam citu ko:

— Labi, pieņemsim arī šo. Pats nosaukums jau vien ir pelnījis, lai viņu izstādītu.

Darbs ietika izstādē rokdarbu stūrītī blakus cukurvistiņai. Ikviens, kas mācēja lasīt, varēja izlasīt klāt pielikto uzrakstu «Ogļu deģis ar ermoņikām».

Billīte ābecē līdz «o» vēl nebija tikusi. Tāpēc arī nezināja, kur smieties, kur ne. Kad izstādes noslēgumā starp daudz citiem skolēniem arī Valts saņēma prēmiju — prāvu kasti ar plastilīnu, Billītei ciešāk sakniebās lūpas. Iespējams, ka viņa nožēloja savu pārlieko smiešanos.

Bet Valts jutās laimīgs. Par zīmi, ka Billītei viss piedots, viņš atļāva tai nest savu prēmijas kasti līdz pat Sudmalkalnam.

ATKALA

Rudens dubļus nomainīja pliksals. Kājām šķita vieglāk, bet degungals un pirksti sala. Riteņu grambās un ceļa peļķēs nakts pārklāja ūdeni ar plānu, dzirkstošu ledus kārtiņu. Kad rītos bērni, uz skolu iedami, tīšām tur piecirta papēdi, ledus lūstot sausi krakstēja. Apakšā bieži vien bija tukšums. Ceļmalas krūmi čurnēja nosaluši. Bērziem sīko zaru galiņos mirdzēja pa ledainai asarai. Sastingusi, dzelkšņaina, atkarpju pilna šķita grāvmalas palsā zāle.

Ilgojās zeme, ilgojās cilvēki baltās, pūkainās sniega segas. Nesniga un nesniga.

— Daudz nemaz nevajadzētu. Uzsnigtu kārtiņa papīra biezumā, ar būtu gaišāks, — sarunājās Sudmalkalna bērni. — Tagad pa vienu tumsu vien jākulstās.

Tomēr, kad Jankam tēvs ieminējās par skolas kopmītni, ka būšot tik jāaizved gulta, zēns satrūkās. Tumsu vairs nepieminēja. Garo ceļu arī ne. Nāciens pa meža krēslu kopā ar draugiem īstenībā likās pats jaukākais. Ko visu tur var sarunāt, sagudrot, dzirdēt un saskatīt. Un, kad tumsa sabiezē, mesties sāk baisi, gandrīz vai mati ceļas stāvus, jo katrs celms, katrs kadiķis tev stumjas virsū kā lācis, tu piespied soli — un, raugi, no miglas tev pretī izpeld mājas. Tevi tur gaida ar lampiņu — zvaigznīti logā, ar kūpošu bļodu, ar siltu istabu un tuvinieku ierastām valodām. Tāpat arī Valtu šajos rudens vakaros mēdza sagaidīt mīļāmāte.

Viņu brigādē pašlaik kūla auzas un miežus. Tur viņa strādāja pie pelavu nešanas. Pelēka pati, pelēkā seģenē grāba pelavas un nesa uz pelavnieku. Novakarē, kad pārnāca mājās, akotu un kulšanas putekļu pilnas bija ne tikai virsējās drēbes, galvas lakats un kājas. Vējš sadzinis pelavas tāpat matos zem lakata. Pat uzacis pieputējušas sirmas un otrtik kuplas. Ar steigu vajadzēja kurt uguni, vārīt vakariņas, apkopt mājas soli un pašai pārģērbties. Kad tas padarīts, varēja papūtināt kājas, rokas. Viņa sēdēja allaž uz zemā soliņa plīts priekšā. Ogles vēl nebeidz gailēt. Siltums un gaisma glāsta sēdētājai cietās, darbā rūdītās rokas. Līdz Valts ver durvis un ienāk ar savu labvakaru, tam pretī raugās rāmais, laipnais vaigs. Jaunāks un gaišāks tas šķiet nekā dienā.

Silti, labi te Valtam ar mīļomāti. Gribētos, lai viss paliktu vēl ilgi, ilgi tā …

Viņi paēda savas liesās vakariņas. Visbiežāk tās bija baltas, miltainas kartupeļu šķēles. Klāt varēja piekost pa sālītai sēnei, kādu žāvētu sīgu vai raudu. Citreiz pietika, ja kartupelim pārkaisīja smalki sakapātus sīpolus un sāli. Garšoja lieliski.

Kazas vairs nedeva piena. Viņi piedzēra saldu tēju, pieņemot pa karotei brūkleņu vai melleņu ievārījuma. Ar cukuru nevajadzēja skopoties. Lādītē glabājās labs maisa gals, nopelnīts par cukurbiešu kopšanu.

Valts ēda un brīnījās. Pulka šis noēdot! Skolā pusdienas krietni paēdis. Atkal jau izsalcis kā vilks.

— Sukā tik, piekod maizi klāt! — mīļāmāte vēl pamudina. — Kas ēd, tas briest un stiepjas garumā. Tev jāaug ātri. Jāizaug, kamēr man vēl spieķītis nav jāņem palīgos.

Valts piemiedz acis un domā. Mīļāmāte ar spieķīti? Nē, to grūti iedomāties. Ar grābekli — jā. Kopā ar Pelēci un Balci —

jā. Vateni, trīs lakatos, biešu tuteni rokā — jā. Pag, palūkos izveidot tieši tādu — mīļāmāte griež bietes. Cik labi, ka plastilīna viņam tik daudz. Labs gan tāds plastilīns. Nav kaut kas padevies, saspied pikā, veido par jaunu. Valts darbojas pie galda un domā savu domu. Mīļāmāte plīts priekšā pielāpa veco pelavu seģeni, pieada zeķei pēdu vai strādā kādu citu rokdarbu. Lai joņo vējš pār ezeru! Lai met kūleņus ap Sudmalkalnu! Mūsu būdiņu tam neaizpūsti

Pukodamies ienāk Cibelis. Apnicis šim ar ratiem kratīties. Šodien pat, tāda skāde — ritenis salūzis. Iekūlies grambā līdz rumbām. Brauc nu pie ratnieka! Diena pagalam. Dienas peļņa pagalam. Niķīga ziema. Sniega vietā atsūta lietu.

— Tad nu gan tev šodien melnā diena, — līdzjūtīgi noteic mīļāmāte. — Ko būs darīt, jāgaida Andrejs [1] atnākam. tas uzcels tiltus pāri upēm, pāri ezeriem. Varēsi laist ar ragavām pārtiešām.

Tomēr tik ilgi nevajadzēja gaidīt. Sāka salt nākamā dienā, lai gan Andrejs vēl labā gabalā. Tas pats lietus, tikko nolijis, pārklāja zemi ar ledus garozu. Skujas, kailie koku zari, zāle — spīdēja kā apstikloti.

Nākot no skolas, bērni sākumā priecājās. Laba slidināšanās! Ledus nav jāmeklē. Kur vien slīpums, pietupies un — aiziet! Tādi slīpumi garajā ceļa gabalā atradās desmitiem. Tad nu izmēģināt varēja visādi. Gan stāvus, gan tupus. Ja drusku misējās, nošļūca uz bikšu dibena. Iežus tīšuprāt dažas reizes izlietoja par satiksmes līdzekli savu skolas portfeli. Būtu braucis vēl, ja vien māsa nepiedraudētu ar tēvu un bricelēm.

161

Cīnoties ar dažādiem šķēršļiem un kavēkļiem, gājiens stipri vien ieilga. Atpūtai arī savs laiciņš jāziedo.

Billlte allaž pirmā atkrita grāvmalē. — Es vairs nevaru. Karsts. Mugura slapja.

Beidzot visi četri vienbalsīgi nolēma — tāda atkala par postu vien esot. Vai cilvēks var godīgi paiet? Taisni pa ceļu ne domāt. Līču loču jāmētājas. Kur zāle čauganāka, kur skuju vairāk sabiris, kur zari takam liecas pāri.

Iznākot bērniem klajumā, Ezergaļu logā mirkšķināja blāva uguntiņa.

—   Manējie jau iedeguši! — priecājās Janka un atšķīrās no biedriem, lai ietu pa savu taku.

Valts skatījās uz Sudmalkalnu. Viņu logā uguntiņas nebija. Nez kā tā? Mīļāmāte vēl nebūtu no darba pārnākusi? Tad jāiet ātrāk. Jāiekur uguns.

Ar joni Valts atrāva durvis un satrūkās. Tumšajā istabā atskanēja apspiesti kunksti. Zēns palika pie durvīm kā sastindzis.

—   Valtiņ, tu? — Svešādi skanēja mīļāsmātes balss. Valts steidzās pie viņas gultas. — Māt, kas ir? Kas tev notika?

Mirklī nomesta soma. Atrauts mētelis. Viss pie zemes. Jāpalīdz!

—   Aizdedz, dēls, uguni… Nelāgi gadījās … Tā atkala … kritu . .. tepat… pie klētiņas sliekšņa … plecu sabelzu … — Vārdi izskanēja gausi. Kunkstieni tos saraustīja. «Mātei sāp … ļoti, ļoti sāp …» Valtam nodrebēja sirds. Viņš steidza darīt visu, ko vien lika. Aizdedza lampiņu. Saslapēja aukstā ūdenī dvieli, ko likt pie sāpīgā pleca. Visu, visu Valts padarīs. Tēju uzvārīs. Kazas sakops. Lai tikai plecs vairs nesāpētu. Lai mīļāmāte atkal var sēdēt plīts priekšā, gaidīt tur Valta labvakaru …

Nemiers un raizes ienāca viņu mazajā istabiņā. Negribēja to vairs atstāt. Skaudrās sāpes plecā nerimās vairākas dienas. Cēlās satūkums. Roka nebija kustināma. Cik arī Cibeļu Zete nerunāja, mīļomāti pierunāt nevarēja. Par ārstu viņa negribēja ne dzirdēt. Varbūt tur bija vainīga viņas apskaužamā veselība.

— Tādas kaites zemes virsū nav, kas mani piespiestu gultai ilgāk par trim dienām, — viņa teica. — Lauzts nekas nav. To skaidri var sataustīt. Aiziešu pie daktera, paturēs vēl slimnīcā. Ko Valts iesāks mājās viens?

Viņa uzsēja roku kaklā. Cik spēja, darīja ar otru. Kunkstēja, svīda aiz sāpēm un tomēr pa māju kustējās.

Pagāja nedēļa, pagāja otra, trešā. Labuma tikpat kā nekāda. Cietās — te cēlās, te gūlās. Gaidīja to dienu, kad roku varēs sākt kustināt.

Tā diena nenāca. Bet atnāca viena nakts ar tik skaudīgi niknu

sāpi, ka mlļāmāte acu nepaguva aizvērt. Asaras tumsā izraudāja. Valtam tās nav jāredz. Lai iet vien bērns uz skolu.

Cibelis aizveda mīļomāti pie ārsta. Sētā viņa saņēma Cibelienes roku ar savu veselo. — Zete, ja nu es netieku šodien atpakaļ, pieskati Valtu. Ilgāk par trim dienām viņi mani nenoturēs. Izbēgšu, ja citādi nevarēs.

Ar roku bija daudz ļaunāk, nekā mlļāmāte domāja. Ārsts galvu vien pagrozīja.

—   Kur jūs bijāt ātrāk? Mēnesi atpakaļ roka izmežģīta, šodien jūs nākat pēc palīdzības. Te vairs nelīdz ne zāles, ne plāksteris. Operācija vajadzīga.

Mīļāmāte paskatījās ārstam cieši acīs. Nē, no šīm acīm gan nekā neizlūgsi. Tomēr kaut kas jāsaka.

—   Jūs man tikpat kā ar vāli pa pieri. Es nevaru braukt uz operāciju.

—   Nevarat braukt? Kas ta nelaiž? Mājās kaziņas kopjamas, vai?

Ārsts runāja skarbi. Viņu arvien kaitināja cilvēku nevērība pret savu veselību.

—    Ko tad jūs domājat? Nāvei ar tikpat dūšīgi metīsiet acīs — es nevaru mirt? Tā dāma iebildumus necieš. Un es tāpat. Tūlīt izsauksim mašīnu. Jūs brauksiet tālāk no šīs pašas vietas.

Nebūtu sāpes tik neciešamas, varētu lūkot vēl runāt. Tagad lūpas metās bālas, cik cieši viņa tās saspieda. Izgāja vēl laukā satikt Cibeli.

—   Cibeli, brālīt, parādi nu sirdi! Pieņem Valtu. Mani grib likt apakš naža. Braukšu mājās, godīgi atlīdzināšu. Bet, ja nepārbraukšu … — Tālāk grūti bija izrunāt.

Tādu iznākumu ari Cibelis nebija gaidījis. Divreiz piesita pātagas kātu pie zābaku stulma, tad zināja, ko teikt.

—  Nebēdā, par to tu nebēdā, māt! Būs viss uz goda. Valtu pieskatīsim. Kaželes sakopsim. Brauc tik un veseļojies. Kad braukšu uz savu mežrūpniecību, pieiešu tevi apciemot. Labdienas aizvedīšu.

VALT, NEAIZMIRSTI MŪS!

Kamēr mīļāmāte sirga un nīka ar roku, dažu labu reizi tumšs palika viņu logs. Iznākot Valtam no meža, nemirkšķināja pretī draudzīgi gaišā acs. Bet kādēļ šovakar aizslēgtas viņu durvis? Iegājis Cibeļu galā, Valts tur ieraudzīja savu gultu. Ar spilvenu, ar tumši sarkano segu.

—   Sēdies nu tik mūsu barā. Ēdīsim pie viena galda. Nebaidies, pašu ļaudis visi esam. Pāri tev neviens nedarīs. To jonīti, kamēr pārbrauks māte no slimnīcas, padzīvosim kopā. Siltāk būs. Un jautrāk arī.

Tik laipniem vārdiem Cibeliene uzrunāja Valtu. Galvu vis noglaudīja.

—   Nu tu esi mums tikpat kā brālis. — Billīte palēca priekšā. Abām rokām apķēra viņam plecus.

—   Neuzplijies. Valts pats zinās, kam būs, kam nebūs brālis. — Iežus pavilka jauno brāli sev blakām uz sola. — Kas vienā kompānijā, tu zini, tiem kopā jāturas. — Klusi tas bija pateikts. Lai dzirdētu vienīgi Valts.

Tāds bija iesākums. Un labi vien likās. Ne brīdi Valts nepalika viens. Ne skumt, ne bēdāties laika. Dzīvo tik un gaidi mājās mīļomāti.

Ātri pagāja pirmais vakars. Kā dūmi izkūpēja. Kad Cibeliene uzsauca: — Laiks likties uz cisām! — Valts attapās. Vēl tā kā drusku mācīties vajadzēja.

Bet Iežus iegalvoja: — Blēņas. Kas tur ko mācīties? Tas pats vecais vien jāatkārto. Es vēl atminu no pērnā gada. Tu varēsi pārlasīt skolā. — Pirmais viņš iemetās Valta gultā. Kā zutis palocījās zem vatētās segas. — Nāc! Parunāsimies vēl par lietu. — Lieta, tas viņu valodā nozīmēja: runāt par cepli, par šefu un kompāniju.

Abi mazie Cibelēni sacēla brēku. Siem arī vajag Valta gultā. Siem ari patīk sarkanā sega.

A? Ko? Kas te būs? — Tēvs spēra zābakoto kāju uz grīdas. Tas bija varen iespaidīgi. It kā viņš savam melnim piecirstu grožus un uzsauktu — ptrrr!

Valtam vairs neliek nodrebēt šāds Cibeļa uzbrēciens. Laikam jau bija pierasts.

Tikko Janka padzirdēja, ka Valts palicis viens un dzīvos kopā ar Iežu, viņš saslējās.

—   Nekas vis nebūs. Tev uz Ezergaļiem ar jānāk. Par ko tad mums ir kompānija? Par ko mums norunāts draugam postā palīdzēt? Laikam tas pa jokam, jā?

Nav ko iebilst. Jankam taisnība. Tomēr Iežus attapās pateikt:

—   Kompānija, jā, tas tā starp mums, zēniem. Un pie cepļa. Ko teiks tēvs un māte, to mēs vēl nezinām.

Janka uzmeta lūpu.

—    Domā, mana māte kāda skopule? Domā, Valtam zupas karoti liegs? Atnāk tavējā ciemos, tukšā vis neaiziet. Pats redzēju. Nogriež māte gaļas šmataku… nogriež kukulim donu.

—    Nu jā — tās nu tā — viņas vecas pazīstamas. Mēs taču īsti latviešu čigāni. Vai man valoda nav skaidra? Vai tu labāk runā latviski?

—   Tā ir cita lieta, — Janka lūkoja iebilst.

—    Kas par citu lietu? Vai mans tēvs nestrādā tāpat kā tavējais?

Strīdu izšķīra Valts. Iežus vai Janka, vienalga, abi viņam draugi. Skaidrs, dažu nakti izgulēs arī Ezergaļos.

Vairāk gan viņam patika palikt Sudmalkalnā. Tur viss tāds ierasts un zināms. Gribi dzert, ūdens krūzīti tāpat tumsā uzgrābstīs. Tu guli, tu dzirdi — noklinkst vecais dzelzs kliņķis. Tu paver acis, gaidi — varbūt vērsies āra durvis… varbūt mīļāmāte būs pārnākusi. Un, lai arī citreiz kliņķa mēlīti paklinkstinājis tikai vecais, gudrais runcis, — nekas par to. Būs reize, kad durvis tomēr atvērs mīļāmāte… Arī kūtiņā varēja ieskriet. Pamest lapu slotiņu Balcei, Pelēcei. Pabužināt, pakasīt ragu starpīti. Tikai žēl, ka savā istabā netiek padzīvot. Cibelis atslēgu nez kur noglabājis. Valts pateica tieši: šis nevarot lāgā mācīties. Visi kopā pie viena galda. Mazie klaigā pa vidu.

Cibelis sūca pīpi. Spļāva pa mutes kaktiņu krāsnī. Paskatījās tā greizi uz Valtu un nobēra:

—   Lepns gribi būt. Vajadzēs istabu vienam pašam? Vai tu malku piegādāsi? Mācies vien tepat. Iežus ar Billi var mācīties — kumēdiņi! — tikai tu ne.

Mācībās Valts sāka atpalikt.

—   Kāpēc tu slinko, Valt? Pirmajā ceturksnī mācījies labāk. Saņemies! Tu vari, tikai vajag gribēt.

Savai klases audzinātājai Vītoliņai Valts skatījās tieši acīs. Tas viņa dabā tā. Citādi nemaz nevar. Skolotājai bija tumši mati, dzidras un vēsas acis. «Bet bedrīte neviena vaigos nav iesmaidīta,» domāja Valts.

«Tādi mazi palaidņi jāsaņem stingri,» domāja skolotāja un pateica dzedri: — Ej un mācies!

Tanī vakarā Valts aizgāja Jankam līdz. Sniegā nobridusies, apsniguši zēni priekšiņā ilgi dauzīja kājas. Purināja cepures, purinājās paši.

Iegāja istabā, lielā, siltā un tīrā. Kur skaties — siena, griesti vai grīda — balts un balts. Jankas tēvs, kreklos izmeties, strēba karstus kāpostus. Cik galvu nolieca pār šķīvi, garaiņi gar vaigiem aizlīkumoja uz griestiem.

Pretī nāca Jankas māte.

—    Labi — labi, ka Valts mūs ar vienreiz apciemo. Ziemā jau tā maz redzamies. — Viņa palīdzēja noraisīt biezo šalli, ko Valts satinis vairākām kārtām ap kaklu un ausīm. Apjautājās, kādas ziņas nāk no slimnīcas. Vai māte nebrauks drīz mājās?

Tad vajadzēja sēsties pie galda.

Tik garšīgu kāpostu Valts sen nebija ēdis. Izēda šķīvi. Iesmēla otru. Vēl būtu ēdis, bet sakaunējās. Jankas tēvs jau lasīja avīzi. Arī Janka pastūma savu šķīvi nostāk.

—    Ēd vien, Valt, ēd, ja garšo! — skubināja māte. Pavaicāja pie reizes, vai Cibeļu Zete ar pavārot ēdienu? Kozi, dzīvojot vairāk uz maizes.

—    Vāra gan, — Valts zināja teikt. — Iemet kartupeļu zupā kādu žāvētu raudu katram. Ļoti garšīgs ēdiens. Bet vairāk mēs ēdam saldu. Dzērveņu klimpas. Un rītos cukurmaizi ar tēju.

Jankas tēvs pacēla acis pāri avīzes malai un ierunājās:

—   Tā tik ēdiet cukurmaizi, lai pašai cukura pelnītājai ar kāda sauja paliek.

Valts pateica paldies. Māte nokopa galdu, noslaucīja. Zēni varēja sākt mācīties. Bija mierīgi un klusi. Aprāvās arī -Valts. Nerunāja skaļi, kā mājās paradis. Izmācījies pirmais, viņš klausījās, kā Janka pusbalsī lauzās ar lasāmo gabalu. Gāja kā pa celmiem.

—    Zini ko, — Valts gribēja draugam palīdzēt. — Ar divām trim reizēm tev nekas nebūs. Tu dari tā: vienreiz izlasi par godu sev, otrreiz — par godu tēvam. Vēlreiz mātei par godu. Tad — šefam. Kam vēl tu varētu? Es zinu! — Viņš pačukstēja: — Par godu mūsu brigādei. Redzēsi, ies pavisam gludi. Es šitā ābeci mācījos. Iemācījos kā nieku. •

Janka bija ar mieru palūkot. Lasīja vienreiz, lasīja otrreiz, <amēr visiem «par godu» izlasīja, tiešām gāja tekoši.

Pirmo reizi šas trokšņainas nedēļas laika Valts atcerējas savu plastilīna kasti. Bijusi nu pie rokas, tā labi varētu paveidot.

Paklusām sarunādamies, muguras gar krāsns mūri trīdami, zēni novilka laiku līdz gulētiešanai. Gulēja abi vienā gultā, garā un platā. Valts par to nopriecājās. Viņa šaurajā gultelē abiem ar Iežu bija pagrūta guļa. Iežus pa miegam svaidījās un spārdījās. Reizēm sega bija sarauta abiem pār galvu, reizēm atradās uz grīdas. Citreiz sala, jāraujas čokurā, bet atmosties nevar. Ja nu palaimējās pa sapņiem iekrist āliņģī, tad gan uz rāviena augšā.

Sen lampa nopūsta. Klusums. Skaidri var dzirdēt kaķi uz krāsns augšas maļam. Un viens tā savādi elpo — puh-tuk! puhtuk! puh-tuk! Paprasītu Jankam, vai jocīgais elpotājs nav viņa tēvs. Bet Janka aizmidzis, mierīgi šņāc. Valts sāk prātot. Savāda māja viņiem. Klusa par draudz. Ne paši baras, ne smejas. Ne circenis dzied. Mājās, kad nebija ko runāt, viņi ar mīļomāti kopā padziedāja. Un Cibeļu galā, ai, kā tur kādreiz gāja! Cibelis brēc: «Kur man tā džindžala?!»

Tovakar Valts krietni dabūja pavārtīties no viena sāna uz otru, līdz aizmiga.

Nākošajā dienā un vēl daudz citās viņš gāja atkal uz Sudmalkalnu. Jāgaida māte pārnākam.

Sniegs sasnidzis biezs. Sadzītas kupenas. Bērni brien un brien, pa divām stundām labi ja izbrien līdz skolai. Jankam izdevies nopirkt savam kabatas lukturītim «iekšas». Laiku pa laikam viņš paspīdina savu kaķaci. Baida vilkus un draugiem gaismo ceļu.

— Redzi nu, Valt, kā tev iet. Kā ar ragaviņām no kalna — uz leju vien. — Ar šādiem vārdiem Cibelis viendien apsveica Valtu.

Valts īsti nesaprata. To viņš zināja, ka Cibelis pārbraucis no pilsētas. Gaidīja, ko teiks tālāk.

Labas dienas tev no mātes. Mani pielaida klāt. Operācija bijusi tikai trīs dienas atpakaļ. Nez kas tur par nelaimi, ātrāk nav varēts. Guļ tāda pavisam šļaugana. Varēšot sākt veseļoties tā pamazām.

Valtam priecīgāk iezibējās acis. — Kad māte nāks mājās?

Cibelis paraustīja plecus, pagrozīja galvu: — Kas tev to teiks? Tik gudrs nav neviens. Sadzīs roka, varēs sākt kustina! — nāks. Tāpēc ar māte saka: «Par daudz ilgi man te jāguļ. Ja tev, Cibeli, saka, Valtu izmitināt par grūtu, dod ziņu kolhozam. Kolhozs gādās par viņu.

—   Kur kolhozs šo liks? Vai tad nezināms? Uz patversmi prom! Kur jau citi tādi priekšā! — iesaucās Cibeliene.

Valts sāpīgi saviebās. It kā kāds viņam sejā būtu ietriecis sīku, mazu akmentiņu sauju. Pušu nav. Asinis netek. Tomēr smeldz, grauž, sūrst. Ceļas niknums. Ceļas spīts. Negribu! Neļaušos. Neko man nevajag … Mīļomāti tepat sagaidīšu … Kā ezēns kamolā viņš sarāvās savas gultas kājgalī. Lūkojiet aiztikt mani! …

Bet Cibeliene nerimās. Viņa uzrunāja tieši Valtu.

—   Tu saproti, puika, mēs nevēlam tev ļauna. Bet ilgāk līdzēt arī nevaram. Tu zini, paši seši ēdāji. Cūkas vidukļi mums skurstenī nekarājas. Govs mums nav. Tāpat no rokas mutē dzīvojam. Un pašam tev tukšība mājās. Putraimu sauja, cik jūsu lādītē sagrabināju, pa šo mēnesi apēsta. Miltu kulīte tukša. Cukurs labi ja nedēļai pietiek. Un ar pliku kartupeli neviens nav paēdis.

Valts klusēja, ierāvies sevī. Klusēja arī Iežus ar Billīti. Saprata abi, ka Valtu var viņiem atņemt un aizvest. 2ēl bija irauga . . . Nekas nebūs! Tik viegli viņi draugu vis neatdos! …

Pa šo brīdi Cibelis bija sadomājis ko citu. Viņš vis nebraukšot uz kolhoza kantori, bet labāk uz skolu. — Tas viņa pienākums, — viņš teica, — lai skolotāji zina par savu skolas bērnu.

—    Prātīga valoda. Dari tā, tēvs, — Cibeliene piekrita.

Valta turpmākais liktenis likās godam izlemts. Varēja likties un gulēt līdz rītam.

Zem tumši sarkanās vatētās segas kāds raudāja … Klusajām raudām, pilnām spīts, drosmes un uzņēmības, pāri klājās circeņu dziesmas. Un drauga ciešais solījums: «Nebēdā, mēs tev palīdzēsim! …»

Savēlušies, sabozušies, ar miegu vēl kaudamies, Sudmalkalnā bērni posās uz skolu. Klusēdami vēroja, ko darīs tēvs. Vai zirgu jūģs? Vai vedīs braukšus? Labāk, ja nevestu šorīt. Lai pakavējas, lai nerunā vēl ar skolotājiem. Varbūt izdomā ko citu. Varbūt viņam aizmirstas pavisam.

Cibelis nejūdza. Zirgs vakar piekusis. Lai atpūšas līdz pusdienai.

Bērni izgāja tumsā, kā jau parasts.

—    Ko nu tu darīsi? Nebrauc nekur! — pirmā iesāka Billīte.

—    Skaidrs, ka nebraukšu. Gan iztikšu. Man nemaz nav bail. Es jau vakar izdomāju. Pusdienas paēdīšu skolā. Dūšīgi saēdīšos. Lai vakariņas negribas. Un brokastis pagaidīšu līdz pusdienām. Un tā es māti sagaidīšu.

—    Vo, lieta! Labi esi izdomājis, — Billīte priecājās.

—    Zini, tur nav dzīve. Tanīs patversmēs vai kolonijās, kā viņas sauc. Kandavā man viena meitene stāstīja. Zini, visu dienu liek kartupeļus lobīt. Veselu maisu uzreiz. Tas par sodu. Ja tev kāda krūzīte saplīst vai kas. Un augsta sēta visapkārt.

—    Nepļāpā niekus! — Iežus dusmīgi uzsauca. — Vai tu maz zini? Kolonija, tas ir pavisam kas cits. Pērn vienu puiku tur aizsūtīja. Dauzoņa bija. Nozaga vienam fotoaparātu. Tur gan liek mēslus vest. Liek pie arkla. Un nedomā vis, ka ar traktoru. Ar zirgarklu jāar. Tur Valtu nesūtīs. Viņš nekā nav nodarījis.

Nebraukšu tik un tā! Lai kur mani sūta, nebraukšu! — Pirkstus dūrē sažņaudzis, Valts stingri spēra soļus.

Prātīga valoda. Es ar tā darītu, — teica Iežus. Paskatījās uz. māsu un pačukstēja Valtam: — Tad mums jāapspriežas. Kur tu paliksi? Vēlreiz paskatījās uz Billīti un sevī noIcma — runās vien klaji. Spriedīs kopīgi. Viņa tāpat Valtam ļauna nevēlē. Galvenais, ka tik neizpļāpā.

Nu lika kopā trīs prātus. Divus otrklasnieku un vēl vienu pirmklasnieces piedevām.

Vispirms visi vienprātīgi nožēloja, ka nav vairs vasara. Vai vasarā kādam sala? Vai mira kāds badā? Ed zemenes, ēd mellenes. Izcep vai izvāra sēnes. Zivis. Pa mežu pastaigā. Gar ezeru. Cik tas būtu viegli! Ogļu dega kabinetā varētu izgulēties. Kaut vai uz grīdas. Kad tik starp savējiem. Mēnesi tā nodzīvotu. Divus ar. Bet nevajag nemaz tik ilgi. Varbūt pēc nedēļas pārbrauc mīļāmāte. Un viss atkal būs labi.

Bet tagad … kur ziemā spruksi? Ogļu deģis atvaļinājumā. Viss pie cepļa tukšs un auksts. Kur? Kur nu palikt Valtam? Skolā vairs nedrīkst rādīties.

—   Tur tevi paņems kā cāli. Neviens tev neprasīs — gribi vai negribi. Paņems un aizvedīs, — pilnā mutē runāja Iežus. — Visādas viņiem tur patversmes. Bērnunami. Viss viens pīpis. Krātiņā tu esi.

—    Es zinu. Es neļaušos, — Valts domāja un runāja tik to vienu.

—   Vai tev nav kādi radinieki vienalga kur? — ieprātojās Iežus.

Valts pagrozīja galvu. — Vecmāmiņa bija. Tagad projām. Invalīdu namā. Tālu esot. Es nemaz to vietu nezinu.

—    Būtu kādi draugi. No agrākiem laikiem. Bet labi. Nav? Tu nu gan esi nabags! — Iežus gandrīz vai skaitās.

Valts atcerējās Liepanniņu. Un vispār Liepatas, tur tik daudz labu vietu. Visur var paslēpties.

—    Ir. Viena laba meita. Viņa tikai smējās vien. Mēs nekad nebārāmies. Liepanniņa.

—   Tā pati, kas tās cūkas kopa? — vaicā Iežus, un Valts pamāj ar galvu.

—    Nē, tāda mums neder. Būtu kāds skuķēns, tad vēl. Liela meita — vai šī stāvēs klusu? Zinās, ka tevi meklē, tūlīt nodos. Visi lielie uz vienu roku. Kas to nezina!

Jankas ceļa galā viņi apstājās. Iežus lika divus pirkstus mutē. Atskanēja spalgs svilpiens. Pēc brīža pienāca Janka.

Billīte pasteidzās pirmā pateikt, kāda nelaime Valtam uzbrukusi. — Redzi nu, viņš no bēdām tikpat kā beigts. — Viņa žēli paskatījās savā draugā.

Noskuma ari Janka. — Vai, kāda ķēpa! Bēdīgi gan.

Lielā steigā spriedelēdami, bērni tīri nemanot bija izbriduši mežam cauri. Ziemā viņi negāja vairs gar slimnīcu, bet pa mežinieku iebrauktu ceļu. Sākās klajums. Iztālēm parkā starp piesnigušajiem kokiem bija saredzams skolas garais jumts. Cik nu vairs tālu! Garām zāģētavai, garām kolhoza lielajam šķūnim, vēl tāds gabaliņš līdz ceļu krustojumam — un skola klāt.

Bet izdomāts nav nekas.

Bērni sāka soļot gausāk. Drusku pamīņājās pie zāģētavas šķūņa. Tur iekšā dūca gateris, spīdēja gaišas spuldzes. Puikas visi pēc kārtas iebrida kupenā, ko vējš sadzinis šķūņa galā. Kur cauri bridis Iežus ar Janku, Valts pazūd ar visu galvu.

—   Tādā kupenā tu varētu paslēpties kā zaķis, — teica Janka.

—    Izsprāgtu acis kā zaķim salā. Palūko tu izgulēt vienu nakti, tad redzēsi. Domā, kādi joki! — viņš aprāja draugu. Un dusmojās uz sevi, ka nevar nekā laba izdomāt.

Ierunājās arī Billīte. Viņa prasīja, cik tālu Valts domā nākt. ] Metas jau gaišs. Satiks vēl citus bērnus. Kur tad vairs spruksi?

Klāt kolhoza šķūnis. Milzīgs, senlaicīgs šķūnis, vēl no muii žas laikiem. Ar mūrētiem pakšķiem un tādiem pašiem balstiem, i ar trim smagām durvīm katrā sānā. ;

Valts bija noskumis. Viņš mirkšķināja acis un domāja… ! Ja es tūlit nevarēšu nekā izdomāt, man būs jāiet uz skolu. Kā 1 palīdzību meklējot, skatieni klīda pa dzelteno stērstīšu baru. I Tas lēkāja un knābājās turpat pie pirmajām durvīm. Cita pai cēlas spārnos, palidoja tālāk. Viena pa durvju apakšu pazuda ļ šķūni.. Valts atcerējās, ka arī viņi rudenī, no skolas nākdami, j citreiz ielīda šķūnī. Ēda kviešus. Šļūcinājās uz dibena lejā no 1 panta.

Tepat, tepat, tepat — sita mazi āmuriņi Valta krūtīs … Sametās karsti. Viņš pačuksēja draugiem savu nodomu.

Kā? Tepat? Tūlīt? … Brīnījās trīs acu pāri. Joko … vai runā ļ no tiesas? … Billīte attapās pirmā.

—   Valt, ko tu šite ēdīsi? Nomirsi badā … Nosalsi… Labāk ļ nāc. Šodien vēl nāc uz skolu. Paēd pusdienas. Tu pats teici, ļ dūšīgi ēdīsi. — Viņa satvēra un nelaida vajā Valta mugursomu, ļ — Šodien neviens tevi negrābs. Tēvs vēl nav atbraucis.

—   Kad nebūtu izkults, — iebilda arī Janka;, — tad cita ļ lieta. Ēd kviešus cauru dienu. Un garšīgi. Atmini?

Valts rauca pieri, Jūpas saspieda cieši, cieši. Piegāja, paļ šķieba durvīs vaļīgu dēja galu, spraucās iekšā. Tādā reizē : draugi nevarēja palikt ārpusē. Izvēlētā paslēptuve jāapskata vi.< siem.

Kamēr acis pierada pie šķūņa krēslas, saskatīt neko lāgā nevarēja. Kaut kas jau te bija. Milzums salmu. Viss viens gals 'I pilns līdz pat dziedriem. Un mašīnas: kuļmašīna, divas pļaujmašīnas, traktoru arkli, ecēšas … Vienā kaktā melna kaudze. Kas tur varētu būt? Pataustīja pirkstos — kūdra.

—   Te nu nav dzīve, — Janka nodrebinājis. — Ne žurkai ko paēst. Un kur tad vēl aukstums. Labāk nāc uz skolu. — Gluži citādi domāja Iežus. — Tik traki nemaz nav, — viņš teica. — Salmos silts. Es vienreiz siena kaudzē gulēju. Pavisam laukā. Lija briesmīgi… vējš … Kaudzē taisni karsts. Nosvīdu gulēdams. Un par ēšanu… skaidrs, mums jāgādā. Man kabatā trīs rubļi. Mēs tev, zini… kukuli maizes … pēc stundām. Guli un ēd. Būsi drošībā Un ziņas … mēs tev pienesīsim. Tikko māte būs mājā … un gan jau būs — nāc ārā, un viss. Galvenais — nevajag baidīties. Mēs vēl gudrosim. Varbūt izgudrosim ko labāku.

Pēc tādas valodas visiem uzreiz kļuva vieglāk. Tas nu bija iesācies … Nu tik jāturpina … jāstrādā, draugam jāpalīdz!

—    Rītā — rītā es kaut ko no mājām… ko ēdamu . .. Varbūt desu. .. Norantīšu speķa šķēli, — solījās Janka. — Vo, kad mēs varētu atnest tavu vatēto segu! — Billītes acis šaudījās no viena zēna uz otru, gaidīja atzinību. — Nepļāpā! — Iežus roka pastūma māsu uz durvju pusi. — Labāk paskaties, vai nav kāds uz ceļa. Mums jāiet. Nokavēsim.

—    Ejiet… ejiet… — čukstēja Valts, — uzmanīgi… lai neviens nepamana … — Satraukumā viņš drebēja.

Billīte izspraucās pirmā. Puikas tai sekoja.

Gar sienas dēļiem turēdamies, skrāpēdamies, Valts sāka rāpties uz salmu strēķa. Šobrīd viņš gatavs kaut ar pieri sienā triekties, lai tik paglābtos no saviem iedomātiem vajātājiem. Ticis augšā, nometa salmos skolas somu. Sāka kašāt sev bedri. Kad slēpties, tad slēpties no tiesas. Jāpalūko, kāda būs guļa.

Raks labi dziļu …

Nav nemaz tik viegli… Nometa cimdus … Plēsa — plēsa salmus, rāva, stūma … un skaidri zināja: nav!… nav labi, kad es tā … Šefs purinās galvu … savu garo galvu … Skolotāja skatīsies salti… ledainām acīm… Cibelis … ko Cibelis .. . ar patagas kātu … Mīļomāt… mīļomāt. .. citādi nevar .. . Projām es negribu! … brauc drīzāk … brauc drīzāk tu mājās! … Tad tu redzēsi, cik man tagad grūti…

Bedre un būtu. Liekas dziļa diezgan. Iešļūca tajā. Pavilka salmu kārtu sev pāri. Saritinājās. Kā Vilkatis salmos! Guļa likās mīksta un silta. Atgriezās vecā spīts un laikam arī bezbēdība. Meklējiet nu!

Taru liktenim ar Valtu bija savs nodoms. Noslīkt viņam neļava. Vai nu gluži ļaus nosalt, vai badā nomirt?! Tiesa, bez šīm lielajām nelaimēm var gadīties daudzas mazākas. Ziema, aukstums, ko zini, kas tādā šķūnī perinās… Var pielavīties plaušu Karsonis … Uzklupt pamatīgas iesnas …

Debesmalā sāka bālēt rožainais sārtums. No mākoņu laivas izkāpa spožā ziemas saule. Bija atnācis rīts. Pie šķūņa piebrauca trīs pajūgi. Sprausloja zirgi. Auzu prasīdami, kārpīja kājām zemi. Arī vīri cilāja un piecirta kājas, siltumu meklēdami. Atslēdza, atvēra vienas durvis. Grūti tām vērties — ņerkstēja, čīkstēja, nokrakstēja, tik vecas tās bija. Krah-buh! — atvēra pretējās arī.

Spirgts rīta vējš iemetās šķūnī. Paķēra piecus sešus salmus — pa otrām durvīm — aiziet! Vārna to pamanīja. Va traks! — aiznesīs… Tāds labs materiāls manai ligzdai! Ķerrs, ķerrs! — metās ķērkdama vējam pakaļ.

Čokurā sarāvies, Valts nedrīkstēja vairs ne elpot…

—    Padod man dakšu! — kāds sauca spēcīgā vīra balsī, piemīdāms Valtam abas kājas.

—   Rau, kas tad te?! — Tā pati balss palēcās izbrīnā jo augstu. — Pasaulīt, kas tev vēl nav jāpiedzīvo! Šķūnī somu noliktava! Še, 'papētiēt, ir vai nav pase klāt! Un cimdu pāris lai.

Smagi nobaukšķēja soma uz cietā klona. Sak, par ko man tas jācieš, nabadzītei? …

Ko vēl lai saka? Aina pārāk skaidra. Skola tuvu. Valtu aiz-

veda pie rokas, kā mazo brālīti. Nodeva tieši direktoram. Atvedējs pikts gan bija pārlieku. Teica, cik tur trūcis, lai šito prāvo atradeni uz dakšām uzdurtu.

Valts stāvēja, pētīja savus gumijas zābakus. Piķis laukā! Kur tas plīsums cēlies purna galā? Stāv kā mute vaļā… tā zole … Ko nu man darīs? Mīļomāt…

Runāja direktors. Ļaipni runāja. Prasīja, kāpēc Valts slēpies salmos. Vai skolā nepatīk? Vai pāri kāds nodarījis? Viņš sēdēja soļus divus no Valta.

Valts pacēla acis, palūkojās tieši un atklāti direktoram vaigā. Pirmo reizi viņiem gadījies būt tik tuvu kopā. Acis gaišas un zilas… kā Liepiņu tēvam tik labas. Tikai nav nemaz vecs… tas tā savādi … svešādi. Nu ko viņš tā skatās uz mani… Es nevaru … es nedrīkstu … nekā es nemāku izstāstīt… svešam direktoram…

Bet direktors nenolaiž acu. — Nu saki jel vārdu!

Man vajadzēja… — Pēc tam Valts saknieba lūpas cieši, cieši Vēroja atkal savu nelāgo apava purngalu …

Ienāca klases audzinātāja Vītola. Viņa noliecās pie zēna.

Mīļo Valt, — viņa teica, — to gan es nebiju gaidījusi… I.abs, kārtīgs skolnieks sākumā bija. Kas ar tevi noticis? Padomā, ko teiks tavi biedri! Domā, viņiem tāds palaidnis patīk? Tu nedari godu savai skolai.

Tā ir … tā ir … pareizi saka … Valts pats to zina. Bet viņas acis … aukstas, ledainas … Valts tās negrib redzēt…

— Ko meklē grīdā! Acīs vajag skatīties, kad ar tevi runā! — Nepatīk.. . tomēr Valts paceļ acis. Tā ir, kā viņš domājis: nav iesmaidīšu … Būtu jel skolotāja Mežule ienākusi! Nu ko viņa tā… skatās tik bargi. Valts sakoda zobus, lai nebūtu jārunā …

Viņu aizveda uz klasi. Iežum ar Janku tikko acis neizlēca no pieres. Kas tik nu būs?!

Direktoram drusku sala rokas. Viņš staigāja gar galdu šurpu turpu, berzēja tās vienu ap otru. Izskatījās gandrīz, ka viņš tās lauzītu. Grāmatvedis Avotiņš … jā, jā, viņš atceras gan … Un tagad Valts Avotiņš, šis mazais, cietais rieksts. Skaidrība vajadzīga. Jāmeklē. Jāatrod.

Nav šaubu, būtu atrasta arī. Ja vien lāga vīrs Cibelis šo pašu dienu skaidrību nepienestu klāt. Kā tad, viņš tieši Valta Avotiņa lietā nācis. Izstāstīja visu, cik zināja pats. Nobeidza ar to, ka puika nu paliek bez kādas apgādības.

Direktors piesarka. Uztraucās.

—    Kā tad tā! Un kāpēc man neviens par to nekā nav teicis?

Atcerējās klases audzinātāja un pateica direktoram, ka brigadieris viņai gan ziņojis par Valtu. Kamēr vecāmāte slimnīcā, zēns palicis pie kaimiņiem.

—    Ko nu tūlīt kliegs, — taisnojās Cibelis. — Cilvēks cerē to labāko. Tāpat mēs. Cietāmies to mēnesi, gaidījām: nu būs labi, nu būs labi — nekā. Labums nenāk. Tad nācu es. Domāju, kur citur, — iešu pie paša direktora. Mūsu darbā tāpat, ja kas svarīgs, — tieši pie direktora. Direktors vienmēr tiek cauri, lai kāda putra.

Cibelis saņēma direktora roku un pateicību. Varēja iet.

Nu sēdēja un sprieda skolotāji. Daudz zvanīja un turēja tālruņa radziņu rokā direktors. Tad steidzīgi kaut kur aizbrauca pats.

Valtu no skolas kopmītnes vairs neizlaida. īpaši skolotāja Daina Mežule runāja ar viņu vairākkārt. Valts nespītējās, nebozās vairs. Skolotāja tagad zināja, cik ļoti viņš gaida savu mīļomāti pārbraucam no slimnīcas. Būs roka viņai vesela. Būs viņiem atkal labi Sudmalkalnā.

—   Ko ar tevi darīs? Kur tevi liks? Vai tevi sodīs? — katru dienu gribēja, zināt Janka ar Iežu. Ko Valts varēja teikt? Neviens viņu nebāra. Ko darīs tālāk, pats nezināja. Bet dzīvot tā kā tagad arī nebija slikti. Nemaz nebūtu grūti mīļomāti sagaidīt.

Tad vienrīt viņš uzskrēja klasē visai satraukts.

—   Es šodien stundās nebūšu. Es braucu ciemos. Uz slimnīcu! Mēs abi ar skolotāju.

—   Kas tev to teica? — satraukums pārņēma arī Iežu. Viņš pieliecās tuvāk. —-Tu droši zini? Kad tik nemānās. — Valtam nav laika atbildēt. Jāsteidzas.

Kopā ar skolotāju Mežuli viņi sēdas autobusa un aizbrauca uz pilsētu.

Tas gan bija mīļaimātei pārsteigums. Uztrūkās gultā sēdus. Apņēma Valta plecus ar savu veselo kreiso, skatījās un tikai skatījās viņā. It kā viņas priekšā negaidot būtu izplaucis pats brīnišķākais zieds.

Arī Valts tik vien attapa kā labdienu pateikt. Toties pelēko acu ezeriņi zvīļot zvīļoja. Pats ziedēja sārts.

Skolotāja uzsāka valodu. Braukuši apciemot. Valts par daudz noilgojies. Nevar mājās sagaidīt.

Apmācās slimnieces vaigs. — Nav labi ar roku… Nokavēts sākumā… Kamēr nu griezums sadzīs, kamēr iekustinās pleca locītavu … Diezin vai ātrāk par mēnesi mājās tiks. Nekāda siena grābēja nākamā vasarā vis nebūšu. Ko nu .. . tikpat kā ar vienu roku… Teicu jau Cibelim, lai runā kolhozā … — Viņa paskatījās uz Valtu. Asarās tai aizmiglojās acis.

—    Par Valtu, māt, nebēdājiet. Valts brauks dzīvot un mācīties uz internātskolu. — Skolotāja pateica droši un priecīgi. It. kā viņa uzsauktu draugam: pavasaris klāt!

Valts brauks … Valts dzirdēja skaidri. Un baiļu nemaz … Tad redz, kāds brīnums … Bet ko gan teiks mīļāmāte?

Mīļāmāte pagriezusies gultā uz sāniem, ar seju pret skolotāju. Tuvāk grib redzēt, gaišāk grib sadzirdēt šo labo cilvēku, kas palīdz rūpēties par Valtu. Tāda skola … jā — jā, tāda laba skola ierīkota … bāreni pieņem. Jā —•• jā, viņa zina … visus ur apgādā ~vals-ts. Bus Valtiņš paēdis, apģērbts… būs sava gultiņa, skapītis. Mācīsies visu laiku… ne burtnīcu pierūks … ne zīmuļgala …

—  … un pavasarī, kad mācības beigsies, Valts pārbrauks iudmalkalnā. Gan redzēsim visi, kas par puisi būs izaudzis, — kolotāja nobeidza stāstījumu.

Lai grūti bija šķirties, mīļāmāte teica sev vēlreiz: «Cilvēkos aizbrauc, ne mežā.» Valts saņēma žirgtu novēlējumu.

—    Brauc vesels, manu circenīti Būs labi! Gaidīšu tevi Sudmalkalnā, tad dziedāsim atkal abi divi.

Pēc šī apciemojuma zināja draugi, zināja visa klase, uz kurieni vedīs Valtu. Pats pateica: — Parīt mēs brauksim uz internātskolu.

—   Tu brauksi? Tu mierīgi ļausies sevi aizvest? — brīnījās Iežus un Janka tāpat. Viņi vairs nesaprata Valtu.

Valts padomāja. Drusku savādi bija. Kamēr viņš viens — patīk braukt. Kad kopā ar'Janku un Iežu, gribas palikt ar viņiem. Nu nē, labāk tomēr būs braukt!

«Katrs vis tādā skolā netiek. Direktors aizbrauca un sarunāja,» viņš atcerējās, ko bija teikusi skolotāja. — Tur nav skola vien. Visādas darbnīcas. Traktorus labo vis. Un galdnieku darbnīca. Es mācīšos taisīt traukus. Tādus skaistus, skaistus… ar glazūru, man patīk. Mēs vienā logā redzējām.

Iežus ar Janku klausījās domīgi. Varbūt pat klusībā drusku apskauda draugu. Aizbrauks, skaidrs. Un tādā skolā katrs vis netiek…

Torīt Valts vēl iegāja klasē ardievas pateikt. Pār visu tāfeli bija lasāms uzraksts:

«Valt, neaizmirsti mūs!»

Lejāk Valts izlasīja visu savu klases biedru vārdus. Bet pašā stūrītī, mazāks un greizāks par citiem parakstiem, bija lasāms — Billīte. Billīte pati nerādījās, tik žēl viņai bija Valta.

Kad Valts izgāja skolas pagalmā kopā ar savas klases audzinātāju Vītolu, bērni sauca un māja viņam no mazā balkoniņa: — Uz redzēšanos! Uz redzēšanos skolas brīvlaikā! Neesi lepns. Atnāc pie mums!

Valtam bija labi. Viņš paskatījās uz savu audzinātāju. Un viņam likās, ka saskatījis tai vaigos mazas, mazas iesmaidītcs.

VAI TU ESI PUIKA?

Kad Valts dzīvoja Sudmalkalnā«kopā ar mīļomāti, kā viņš sauc savu vecmāmuļu, — vienalga, lai kāds putenis lipināja acis ciet vai sals knieba vaigos, skolas kopmītnē nepalika. Piecus garus kilometrus, iedams kopā ar draugiem, viņš mērīja soli pa solītim, kaut vai līdz ceļiem stigdains kupenās. Jo Sudnalkalna logā viņu gaidīja silta, blāva uguntiņa, ko bija iedegusi mīļāsmātes roka. Un kur tad vēl krūzīte karstas liepziedu ējas, maizes rika ar smaržīgu medu. Kāds ābols vai sauja Izērveņu arī nebija peļami.

Tagad sākusies pavisam cita dzīve.

Aizritējuši jau daži mēneši kopš Alantes internātskolas gaišzilajā klasē, kur virs durvīm lasāms 2. a, tāpat plašajā at'ūtas telpā, rotaļu laukumā mazais Valts rosās un šaudās dzīgi mundram asarēnam. Dažkārt mācību laikā, tāpat rotaīs ar jaunajiem draugiem vai skolas lasītavā, šķirstot košu ilžu grāmatu, bet īpaši, ja pusdienas galdā gadās ieraudzīt aršīgo biezpiena sacepumu ar rozīņu brūnajām actiņām, zēna (atieni priecīgi uzdzirkstī un vaigi, kā parasts, savelkas smaiigos kukulīšos, v

—    Kā klājas, Valt?

—    Labi! — citas atbildes Valtam nav.

Tomēr tādēļ nav jādomā, ka Valts paspējis aizmirst savus

Sudmalkalna draugus, īpaši mlļomāti. Vai ik vakarus zēns domās atgriežas, lai pasildītos viņas acu mīļumā. Turas atmiņās kā dadzītis aitas vilnā. Ja tā nebūtu, vai gan puika uzņemtos milzīgās pūles rakstīt viņai garu garās vēstules — veselu burtnīcas lapu uzreiz. Katrs otrklasnieks mīļuprāt to vis nepaveiks. Palūko vien, kad ikviena burtu rinda velkama grūtāk nekā ragaviņas kalnā. Domā, raksti, piepūt vaigus, tikpat vienā reizē neuzrakstīsi, kāds prieks vai ķēpa veselā nedēļā pagadās. Bet parunāties ar mlļomāti allaž kārojas. Tik trakoti kārojas, ka to nevar izteikt nevienam draugam. Kā šovakar pat, pēc tā nelāgā notikuma ar «lācīti». Mīļomāt, kaut tu zinātu …

Visi piecpadsmit zēni jau savās gultās. Gaisma izdzēsta. Naktsauklīte Anna, novēlējusi labunakti, klusītēm aizvēra durvis. Laikam jau vēls, visapkārt klusums. Tikai Valts nevar aizmigt. Griezies, uz kuriem sāniem tīk, izstiepies, saraujies — acu priekšā Zintis un Zintis. Smejas, ar platu muti. Austra raud … divi, nē, vairs tikai viens «lācītis»… Nu gan traki, pavisam karsts sameties grozoties. Tad pēkšņi kā žigla bezdelīga Valtam galvā pazib doma — lidojums! Lai notiek!

Viens — galva zem segas, divi — ciešāk, ciešāk ietīties, ar labo kāju piespiest neredzamo atsperi un — žiu-ū-ū-ū! Sienai cauri, Ālantes jumtiem pāri, Melnsila egļu galotnēm pāri, tiešā lidojumā uz to pusi, kur saule nolaižas Lielā ezera aizmežā. Vējš gar ausīm brāzmo, elpa aizraujas … četrdesmit deviņi, piecdesmit — klakt! Kāja atlaiž atsperi.

—    Labvakar Sudmalkalnā!

Pretī sniedzas mīļāsmātes rokas.

—   Valtiņ, kukainīt manu, kāds viesulis tevi atnesis? — viņa brīnās, nenobrīnās.

—   Nekāds viesulis, mīļomāt. Paša izgudrojums — atsperlidmašīna, — smejas Valts, nometies blaku blakām mīļaimātei uz platā sola pie mūrīša. Ļauj aptaustīt vaigus, ausis — vai manu dieniņ — ko zini, būs tai trakajā skrējienā pa gaisu gaisiem sasalis ragā? Kur nu, vaigi degtin deg, ausis kvēlo. Tad mīļāsmātes roka apņem Valta plecus.

Nekur gan nav tik mīļi un jauki kā šajās rokās.

—   Tu saņēmi, mīļomāt, manu apsveikumu? — Valtam rūp zināt.

Ak, to vēstuli uz Sieviešu dienu! Kā tad, kā tad. Ar visu bildi. Skatījušies, brīnījušies visi. Gan Cibeliene, Billīte, abi viņas brājūki, Iežus lai. Uzreiz pazinuši. Pelēce kas Pelēce ar abiem kazlēniem. Billīte aiz brīnumiem novaidējusies. Esot gan las Valts viens trakots ziķeris. Kazlēni vēl smukāki nekā patiesībā. Lūk, šiem tās zilās lentītes ap kaklu — tās Billītei varen patīk. Un vēl pulkstentiņi pakaklē.

Nav ko liegties, zīmēt Valtam patīk tikpat labi, kā veidot no māla vai plastilīna. Klausoties mīļāsmātes valodā, vaigi savelkas smaidīgos kukulīšos. Var sākties stāstījums.

—    Redzi, mīļomāt,. tā Sieviešu diena, tā mums sagādāja lielu darbu. Taču jāapsveic mūsu meitenes — klases biedrenes. Akurāt piecpadsmit. Labi, ka zīmēšana padodas vairākiem zēniem. Visi rāvām vaļā. Zināms, ar krāsainiem zīmuļiem. Cits prot pat ar ūdenskrāsām. Tad arī sanāca zaķi, puķes, vāverītes, sēnes — ko nu kurš labāk māk. Un galvenais — pavisam slepens darbs. Tas tā, lai meitenēm būtu lielāks pārsteigums. Un otrā pusē piecpadsmit paraksti. Smalki, vai ne? Tikai Zintis iespītējās. Tieši pie Austras kartītes. Redzi, Austra viņam sola biedrene. Šis teic: tādai skopiķei viņš savu vārdu nerakstīšot. Rēķinos nekad neparādot, cik iznāk. Tāpat diktātu reizē, arvien roka priekšā. Kad šis tā, mēs neuzstājām. Domā, Austrai viņa ķeburi briesmīgi vajadzīgi.

Citādi mums, mīļomāt, viss izdevās dikti labi.

Uldis, viņš dzīvo tieši Ālastē, un viņiem dārziņā jau izplaukuši sniegpulkstenīši. Bet mamma viņam ļoti laba. Vēlējusi atnest mūsu meitenēm katrai pa ziediņam. Un vēl viņa iedevusi Uldim līdzi tādu mazu sainīti. Teikusi, lai sadalām meitenēm visām vienādi. Izberam. Ko domā, mīļomāt, konfektes «lācīši». Skaitām, iznāk katrai pa divām un trīs vēl atliekas. Ko ar tām? Uldis saka, ar drupatām neesot nekāda apsveikšana. Meitenes smiešoties. Nogaršosim paši. Uldis ar nazīti sagrieza, katram tāds nieks uz mēles tika. Bet trakoti garšīgs. Kad es būšu liels un pelnīšu, es tev arī nopirkšu «lācīšus». Tīrā šokolāde. Mēli var norīt, tādu sūkājot.

—   Manu kukainīt, kur nu man šokolāde! Tad jau drīzāk kādu drapīti. — Mīļāmāte noglauž Valtam galvu. — Un kas tad notika tālāk?

—   Ak jā, gandrīz aizmirsās pateikt. Vēl mums bija četri milzum skaisti ziedi. Tādi kā taures, kā zvani, balti, balti ar zeltainu mēlīti vidū. Kāts, tas tik garš kā mana roka. Man todien bija dežūra. Abiem ar Uldi. Tāpēc mēs to ziedu atnesām. Tu tādu vārdu esi dzirdējusi, mīļomāt, — kallas? Jauki skan, vai ne? Kallas mums izaudzētas skolas siltumnīcā. Jo mums ir dikti gudrs dārznieks. Alpu vijolītes arī tur zied. Un lielie skolnieki viņam palīdz. Tāpēc ziedu pietika visām klasēm.

Vienu kallu mēs pasniedzām savai skolotājai, otru — audzinātājai. Trešo saņēma mūsu naktsauklīte Anna. To ceturto paturēja meitenes. Viņām dikti gribējās ielikt rokās savai naktsauklītei Gabaliņmātei. Bet tas notika vēlāk, svinīgā akta laikā. Tad apsveica arī direktori.

Tagad skatāmies — galdi visām meitenēm vienādi izgreznoti. Kartīte, sniegpulkstenītis, divi «lācīši». Meitenes priecīgas, smejas. Rāda cita citai savu kartīti. Papīrīši čaukst. Zināms, nogaršo konfektes.

Priecīgs prāts arī mums, puikām. Par to, ka viss tik labi izdevies. Un šodien, kā jau īstā svētku dienā, mācību nebūs. Pēc svinīgā akta sāksies sarīkojums.

Valts apklust. Tāds kā sadrūmis. Tā ir. Kādam citam diez vai viņš tālāk vairs stāstītu. Ar mīļomāti ir savādāk — tikpat kā runātos pats ar sevi.

—    Nūja, — viņš atsāk klusāk, — klausos — kas ta tur? Meitenes nez ko klaigā. Pazudis … Nokritis … Vai kāds nav pacēlis? i HHjļ|

Kas pazudis? Austra un vēl kādas meitenes kaut ko meklē pa grīdu. Arī Zintis pagaldē. Kad pieceļas, itin skaļi iesmejas. Nu gan esot joki! Austra «lāci» apēdusi, meklējot, kur palicis. Palūk, viņš tukšo papīrīti zemē atradis, šai pašai pie kājām.

—   Austra skatās, skatās uz Zinti. Nosarkst. Acīs asaras. Nevienu «lācīti» viņa neesot ēdusi. Pataupīt gribējusi mammai un mazajai māsiņai, kad brauks uz mājām. Tad aši viņa pastūma otru konfekti uz Zinta pusi «Še, apēd abas! Tad tev būs pilns vēders,» tā pateica.

—   Man sametās krūtīs pavisam nelāgi. Kā kauns, kā dusmas. Viens no mums iegāzis visus puikas kaunā. Kurš tas ir? Zintis arī izliekas dusmīgs. Kliedz Austrai pretī. Kad viņš esot ēdis? Kurš to redzējis? Austra pagriezās un teica Zintim taisni acīs: «Edi gan. Tev gribējās. Pats prasīji, lai dodu tev vienu. Tāpēc tev arī gadījās papīrītis rokā.» — «Melo, melo!» — Zintis kliedza un gāja uz durvju pusi. Mēs viņam ceļā. Nedomā izsprukt! Viss jānoskaidro. Visi kliedza, grūstījās. Laikam tracis iznāca par stipru. Durvīs parādījās audzinātāja.

Kas te notiek? Prasa, kāpēc Zintis tāds izpūris. Kā zvirbulis pēc kautiņa.

«Viņi mani nelaiž ārā … man vajag… es neko.. .» Zintis stostījās.

Tad audzinātāja noprasīja, kāpēc viņu nelaižot.

Stāv Zintis, acis nolaidis. Stāv un vairāk neko.

Bet Austra, nolikusi galvu uz rokām, klusi raud.

«Kāpēc Austra raud? Tu viņai ko nodarīji, Zinti?» audzinātāja atkal prasa.

Zintis sāka1, taisnoties. Austrai viņš pirkstu neesot piedūris. Viens «lācītis», tas laikam nejauši nokritis. Gulējis zemē … kam pieder, nezinot… tad viņš to netīšām …

«Vai, kā melo! Zinti, kauns! Kauns!» sauca visa klase. «Runā taisnību!» audzinātāja pienāca Zintim klāt. «Tu to «lācīti» apēdi!»

Zintis sakustējās. Stums roku kabatā. Viņš varot samaksāt. Klakt! Uz Austras galda noklakšķēja pieckapeiku gabals. Austra nepakustējās.

Kas tik nu būs? Ko Zintim darīs?

Bet audzinātājai šodien negribējās dusmoties. Laikam tāpēc, ka svētku diena. Viņa aizgāja un apsēdās pie skolotāju galdiņa. Pasauca Zinti klat. Kad sāka runāt, nemaz nerunāja dikti. Mēs tomēr visu skaidri dzirdējām. Jo klasē bija liels klusums.

«To vienu konfekti,» viņa teica, «Austra piecietis. Lielākais zaudējums, Zinti, tev pašam. Vai tu maz saproti, ko esi pazaudējis?»

Zintis pazaudējis? Zintis laikam nesaprata neko. Mums arī nebija skaidrs.

«Šodien jūs, visi zēni, gribējāt kopīgi apsveikt, savas klases biedrenes. Iepriecināt viņas. Un tā arī izdarījāt,» audzinātāja runāja ļoti nopietni. «Vienīgi Zintis atšķīrās no saviem biedriem. Apbēdināja Austru. Saraudināja. Un līdz ar to pazaudēja krietna zēna vārdu. Padomā, Zinti, kā tu šo vārdu atkal atgūsi.»

Mēs sēdējām klusi kā pelītes. Bija dikti nepatīkami. Kad nevarējām vairs izturēt, kāds klusītēm čukstēja: atvainojies! atvainojies!

Zintis stāv kā stabs.

Audzinātāja uzrunāja mūs. Jautāja — ko darīt ar Zinti? Lai palīdzot izdomāt.

«Mēs ar Zinti negribam vairs draudzēties!» sauca meitenes.

«Lai viņš stāv klasē viens. Līdz pašam vakaram viens. Kā lācis būrī!» kāds sauca, un citi smējās.

«Ārā no klases! Pavisam ārā!» sauca cits par citu.

Zintis laikam to vien bija gaidījis. Pagriežas, ies uz durvīm.

Nezinu, kas ar mani notika. Traki sāka dauzīties sirds. Skatos uz Zinti — laikam jau nelabām acīm. Tad tāds tu esi mtniņš! Iegrūž visus zēnus kaunā, pats spruksi lapās! Nezinu, cā gadījos viņam priekšā. Grābu aiz krūtīm. Šņācu tieši acīs: ^ai tu esi puika?!

Tas līdzēja. Uzreiz šam parādījās dūša. Ies atpakaļ uz savu vietu. Sniegs Austrai roku. Gan tāda stīva likās tā roka. Mute tomēr zināja, kas sakāms. Visi skaidri dzirdējām:

«Lūdzu, atvaino …»

Stāstījums galā. Gurdums liec Valta galvu pie mlļāsmātes pleca. Mazu brītiņu vēl pasēdēs, mazu mazītiņu.

Tuvojas pusnakts. Mēness aizdedzis savu gaišo lukturi, pašlaik grib ieskatīties otrās klases zēnu guļamistabā. Klusiem soļiem turpat ienāk arī naktsauklīte Anna. Viņai tāpat savs mazs gaismeklītis rokā. Paietas līdz istabas vidum, veras pa labi, veras pa kreisi. Jāredz, kā guļ viņas piecpadsmit spēkavīri. Paskat vien, Zintim abas kājas pasprukušas no segas apakšas. Nez kur nu vēl pa sapņiem skriedams. Dabūsi vēl rītā šķaudīt. Tak jau prasās apsedzamas. Jurītis pavisam no segas izritinājies, guļ vienā krekliņā. Ko? Kur tad palicis Valts? Pazudis puišelis ar visu galvu. Auklīte velk, rausta segu, līdz parādās zēna pelēkais matu cekuls. Ak tu mūžs, matiņi gluži kā lēkšķēs savēlušies. Pārlaidīs roku — teic nu vienam cilvēkam — kā izpeldināts. Kas tam zēnam par modi — allažiņ ierakties kā kurmim alā. Ko darīt, jāņem dvielis, jāapslauka.

Labā auklīte, kaut viņa zinājusi, kādu tālu ceļojumu Valts šovakar paveicis, nepavism nebrīnītos par sviedros salipušām matu šķipsnām.

PIECAS ATMINĒŠANAS

Pavēls ziemas rīts nomaļā lauku mājā. Virtuvē nupat nopūsta lampa. Divu meiteņu balsis nogaužas vienlīdz žēli par pēkšņo krēslu.

—   Vajag mācēt iekārtoties! — Ņipri iesmejas Aldis un parauj vaļā pavarda durtiņas. Ogļu sārtajā gaismā, ar stikla ga\ baliņu rokā, zēns nadzīgi turpina gludināt slēpju nūju.

Tuvāk logam pievirzās vecāmāte, viņa griež gaļu pīrāgiem.

Pie mazgājamās bļodas šļakst un plīkšķ. Ritai, pasīka, ļ trausla auguma meitenei, pasprūk pat pa skaļam drebulim.

—   Nelaisties nu tik traki, neesi taču pirtī, — māte apsauc, i

—   Brr, akas ūdens šorīt tikpat kā ledus. — Meitene purinās ] un steidzīgi slaukās. Tad kaktiņā pie trauku skapja, kur citiem mazāk pa kājām, sukā gaišo matu kodaļu, sien zilu lentu.

Pie mūrīša abriņas lejas galā saldeni smaržo uzkarsēts piens, otrā — iebērti balti milti. Atrotījusi piedurknes, māte sāk mīcīt. Aldis paslej galvu, skatās, skatās — re, posts ar tādām mazām abriņām: pašā darbalaikā šām savs niķis — dancot pa sola virsu.

—   Aldi, panāc, — māte tikai pamāj ar galvu, un zēns jau saprot. Tvers draiskuli aiz ragiem, lūkos savaldīt. — Tpruš, vai stāvēsi rāma?

Šajā priekšsvētku dienā rosās visi, tikai mazā Dace nerod īsto vietu, kur pielikt savu naigo roķeli. Slies deguntiņu pāri galda malai — spožs nazis! Grābs ciet to pašu. Dacei arī gaļu griezt.

—    īss, iss, nazis kož pirkstā! — Un vecmāmuļas roka aizzibina spožo asmeni tālu, tālu. — Ej, meitiņ, pamācies, kā mīca maizīti.

Labi, Dacīte arī mīcīs. Te viens un aši otrs pirkstiņš iespraužas mīklā.

—    Neniekojies, liecies mierā! — Mātes elkonis pabīda bērnu sānis.

—   Māšuk, nāc man palīgos! — Aldis pavelk mazo uz savu pusi.

• Kur nu, Dacei vairs nav vaļas. Skat, kādi balti staipīgi nūdeļi viņai pie pirkstgaliem. Locīs tik mutē. Garšīgi. Saldeni.

Vecāmāte griež ko griež, pamet bažīgu skatienu logā, kur rīta nokrēslī nesas vālu vāliem kuplas, zilganas sniega pārslas.

—   Tad skriesi gan? — viņa teic Ritai. — Paskaties, kāds putenis. Kāda tu pārnāksi, kā lācēns apķepis, nobridies.

—    Labāk laiduši mani, — Aldim valoda aša. — Ko Rita, labi ja līdz vakara krēslai pārklunkurēs. Pie Anitas paciemosies, pie Ilzes, pazīstu savu māsiņu. Man ar slēpēm būtu viens pūtiens.

Saslienas meitene, zilās acis platas, platas. — Gribēji gan, vai ne? Visur tikai« tevi un tevi. Šonedēļ jau vienreiz biji pēc avīzēm. Veikalā vis. Es nekur netieku. It kā es nekā nemācētu izdarīt. Brīvlaiks . .. tikpat jātup istabā. — Plakstiņi meitenēm samirkšķinās, vaigi pietvīkst līdz ausīm.

—    Nečinksti nu! Ej, — neiecietīgi noskan mātes balss.

—   Bet tad arī zini, lai viss būtu izdarīts mats matā.

—    Zinu, būs. — Meitene skaita pie pirkstiem. — Etiķis, sinepes, cukurs — tas būtu trīs. Pastā jāpaņem avīzes — un vai nav atsūtīts jaunais kalendārs «Divpadsmit mēneši». Pavisam piecas atminēšanas. — Nav ko skubināt, kad Rita ceļam saposusies — biezais lakats galvā, kājās velteņi. Vēl mātes iepirkumu soma no vadža, un durvis smeldzīgi iepīkstas, tik strauji parautas. Taču godam aizvērties tās vis nepagūst.

—    Nez kurš to pasta skapīša atslēgu nesis? — Aldis smej platu muti, smlnīgām acīm raudzīdamies uz aplodzē iedzīto nagliņu.

Kamēr Rita ar īsu «vai» noceļ piemirsto atslēdziņu, brālis kā zvanīt nozvana: — Vimbu-vambu tas man viens, tas tik pirmais aizmirsiens …

—    Rita, Rita, — mātes stingrā balss aiztur meiteni, — vai jau iesākas? Uzmanies, neatstāj atslēdziņu skapīša durvīs. Cimdus nepazaudē. Ja kāda vēstule, glabā cieši. Lieki nekavējies. Pārnāksi, būs jāpalīdz sakopties. Un tētis pārvedīs eglīti, būs jāpušķo.

—   Dzirdu, dzirdu un likšu aiz auss. — Straujš durvju blīkšķis pieliek brīdinājumu virknei punktu.

Ievelkot krūtīs vai veselu klēpi spirgtā āra gaisa, Rita jūtas kā uz spārniem. Putenis? Vai tas arī kas? Lidos līdzi pārsliņām. Cik jauki, ka šodien neaizturēja. Nu, nav taču vairs maziņā. Prot savu gultiņu saklāt. Istabu izslaucīt. Malciņu ienest. Tas viss ir vajadzīgs darbs. Un tomēr tīrais nieks pret tik svarīgu gājienu. Galvu pretī putenim griezt! Paķers vēl līdzi kādu nūju … svešu suni satiek vai ko. Re, blakus vārtiņiem viena atkārusies vabiņa. Kas nu nekait doties ceļā ar tik brangu metamo.

Stingri piecirzdama reizē kājas un vabu pret sasalušo zemi, kam jau naktī sākušas klāties pāri jaunas sniega dūnas, meitene sper platus soļus. Ziemu laukos labi gan, ceļš nemaz nav jāmeklē — pļavai tieši pāri, rudzu laukam iešķērsām. Un upīte nes pa virsu. Vai traks, cik ledus biezs! Ar vabu nedomā āliņģi izsist. Ar papēdi ne tik. Ko, ja nu ūdens sasalis līdz dibenam … ko tad mazās zivtiņas dara? Kad tik nav nosalušas pavisam beigtas. Jālūko paskatīties. Ja zivtiņas gulēs ledū augšpēdus, tad pagalam ir.

Gan ar vabu, gan kājām Rita nopūlas attīrīt ledu. Neveicas lāgā. Pat rāpus nometoties un laižot darbā rokas, nav panākumu. Ledus grumbuļains, sasalis kopā ar sniegu, nekā tajā saskatīt. Zēl, ka nekā nedabūja zināt par zivtiņām, nabadzītēm … Bet varbūt zivtiņas bija gudras, visas aizpeldēja uz Abavu. Paglābās. Abavā ūdens dziļš, dziļš, tāds vis nevar līdz dibenam sasalt. Novēlējusi zivtiņām šādu gudrību, Rita pievāca somu, vabu, tikai cimdi labu brīdi nedodas rokā, sniegā iejukuši.

Nu gan jāsteidzas! Tieši pa taciņu cauri Kalviņu aploka kārkliem līdz mežam. Mežs… necaurredzamais, putenī satinies. Tavu traku šņācēju! Rita nodrebinās, taču it braši saslej galvu. Nav ko bīties. Kā tad Sarkangalvīte gāja viena? Un vilku tieši satika. Nē, kāpēc jādomā par vilkiem? Jaukāk būtu satikt pašu Laimes māmiņu. Bikli nolaižas meitenei plaksti, var pasapņot. Un tā … pa mežu nāk pretī sirma māmiņa. Kā eglīte kupla, baltā sniega villainē. Piekususi viņa, putenī apmaldījusies. Lūdzas izvest no biezokņa. Rita tek pa priekšu, izved māmiņu klajumā. Šķiroties māmiņa saka: par to tavu vedumiņu izvēlies nu sev trīs balvas. Rita zina gan, ko vēlēties, sen viņai izdomāts. Nu — nu tas trijnieks liecībā — un tieši kārtībā — tas gaužām dikti grauž. Posts un nelaime! Lūdzu, lūdzu, dari manas acis vērīgākas, tādas par diviem, nu, kaut par vienu numuru labākas. Lai neaizmirstas mājās ne zīmulis, ne pildspalva, lai burtnīcas nesajuktu. Mīļā Laimes māt, tu pati zini vislabāk, kā bērnam palīdzēt. Un vēl es tev lūgtu: apkal manu sirdi dzelzu stīpiņām. Kā tam pasaku ķēniņam. Lai nesāp, lai neplīst vai pušu, kad mamma mani rāj un vecmāma prasa, vai man uz pleciem galvas vietā ķirbītis uzaudzis. Tad ir tik grūti, ka nevienam nemāku to izstāstīt. Arī tētim ne! Un trešais lūgums — tas būs tāds mazs mazītiņš. Tu, lūdzu, lūko man pieaudzināt vienu mazu dzelknīti.

13 — 2879 193

Nu, tādu kā nātrlti. Vislabāk gan trīs dzelknīšus pašā mēles galiņā. Tas tādēļ, lai varu turēties pretī, kad Aldis mani apsmej. Šodien pat ar to savu vimbu-vambu. Sūrstēt sūrst, gandrīz vai jāraud, kad viņš mani tā niecina. Bet pateikt pretī nekā nemāku. — Augšup ceļas meitenes plaksti, rokas sniedzas noglauzt balto villaini… Sniega klēpis sabirst sejā — vesela kupena pāri acīm …

Rita uztrūkstas kā no sapņa — purinās, slaukās. Kur tā egle tieši ceļā viņai gadījusies?

Bet tad nu gan rikšiem! Rikšiem bērīti es palaidu . .. Par laimi, ceļā pat zaķis nepagadās. Kas zina, puteņa vērpetē tas varētu izaugt par drausmīgu vilkaci vai nešpetno sumpurni.

Kad mazās kājas skriet vairs nejaudā, kad sirds krūtīs sit dobjā rakstā — ak, laime — klāt klajums ar kolhoza tīrumiem. Cauri palsajam putenim šaipus kuplās mežābeles Rita saskata divzirgu pajūgu. Pie ragavām līkņājas plecīgs stāvs. Vai tik nav tētis? Viss piekusums vējā. Sniegs bijis — nebijis.

—   Tētiņ, labrīt!

Pie atsegtas kartupeļu stirpas izslienas sasarcis vīrs ar liekšķeri rokās. Viņa stingajā, vēja appūstajā sejā paplēšas pārsteigtas acis. — Meitiņ manu, kas tevi tādā putenī iztriecis?

—   Es pati gribēju! — Rita pamirdzina baltos zobiņus, mazliet lepodamās, ka šitāds putenis viņai bijis nebijis. Galvenais, ka jānopērk tētim etiķis un sinepes.

Tēvs atsāk mest kartupeļus ragavu kulbā. Vēl divi reizes jāaizbrauc līdz cūku fermai. Pasteigsies, lai drīzāk tiek mājās. Viņš skubina arī meiteni nekavēties. Ziemas dienā ātri uzkrīt krēsla, īpaši tādā putenī.

—   Tētiņ, paliec sveiks! — Meitene sarosās. Tīri vai smieties gribas. Stingrāk vedas piecirst vabu, vieglāk cilāt velteņus. Palūk, Ritai tāpat savs uzdevums pildāms kā tētim. Un putenī, kad vai acis līp ciet.

Varēja būt pagājusi laba stunda, kad meitene ierodas atpakaļ pie mežābeles. Drošais skatiens un paslietais deguntelis liek saprast, ka uzdevums veikts godam. Lai arī soma nav milzum smagā, tomēr, ja to uzver vabas galā, vabu pāri plecam nest liekas vieglāk. Un arī lepnāk. Gadījies nu kāds pretimnācējs. Bet tā, ka neviena. Arī tētis nekur vairs nav saskatāms. Tikai putenis griežas baltum balts. Pāri klajumam vējš velk iepretī. Svilina labo vaigu, acis grauž. Vietām kājas jau iegrimst sniegā līdz puslielam. Tā vien raugies, ka velteņus nenomauc.

Apstāsies mazu jonīti. Palūkos, vai etiķa pudele nav apkritusi. Veikalā jau pieteica nelikt to guļus. Mugura pret vēju. Vaba jānolaiž prātīgi, pamazām. Kas tad man tai somā labs ir? Ir jau, ir. Jaunais kalendārs «Divpadsmit mēneši», blakus tam «Zīlīte», vēl avīzes un vidū tām, pag, nu pašķirs avīzes, paskatīsies, vai vēstule labi noglabāta … Spēja sniega vērpete ietriecas meitenei acīs, rokas tik tikko pagūst iestumt avīžu žūksni atpakaļ somā. Spļaudies nu, purinies un slaukies! Vēl jāpatausta pudele, maciņš, vai katrs savā vietā. Tādi maciņi jau dikti uz zušanu. Ritai vienreiz tā gadījās. Pazuda kā mazā adatiņa. Nē, maciņš somas dibenā guļ kā putniņš ligzdiņā. Baltā drāniņa — saslapusi jau gan — pirkumam pāri, un Ritas sirds var mierīga būt. Šoreiz gan vecmāmuļa nevarēs saukt Ritu par vējavicekli. Kaut nu ātrāk tiktu mājās! Aši padarītu darāmo. Tad varēs lasīt «Zīlīti». Par «Divpadsmit mēnešiem» būs Aldim lielais prieks. Viņš mums trakots grāmatnieks. Tikai nez kāpēc neieredz mani: velk uz zoba.

Mežmalu Rita sasniedz elsdama pūzdama. Pū, tā tik bija cīņa ar sniega vērpetēm! Gatavais varmāka tāds vējš. Kapā vaigus kā ar pātagu. Sāp arī kreisais plecs. Vaba vainīga. Domāt, robu iegulējusi līdz pašam kaulam. Jāpārceļ. Lai nu otrais arī paciešas.

Mežā vējš vairs tik dikti netrako. Uzreiz tiek siltāk un iešana i3- 195

vieglāka. Aktu, baltā pasaulīti īsta pasaku valstība— visas staltās galotnes puteņu debesīs ieaugušas. Un pati — vai tā maz vairs Rita? Nav Ritas. Maza Sala māmulīte baltā dūnu kažokā. Tādai sniega gabaniņai visi meža iemītnieki pa draugam. Stirniņa žiglām kājām pretī patecēs. Pats lācis Ķepainis …

…Sniegs vien pajūk, kad, jautri vaukšķot, divi tādi, acumirkli nemaz pateikt, kas tie tādi, kas slien ķepas Ritai uz pleciem.

Soma ar vabu sniegā kā likts.

Ptu! ptu! Vai dieniņ, zvēri tādi! — Rita grābj vabu, lai atgainītos… Vai dieniņ, tie taču Kalniņu Ķencis ar Brenci, citkārt Ritas labu labie draugi. Bet šobrīd viens ķer vabu aiz gala, otrs pa somu šņukurē.

— Ļetauri tādi, ko jūs padarījāt? Se, mājās! Būs tagad pudele lupās, kā tad tētis ēdīs auksto gaļu, ko? Tētis grib īstu vira kumosu, saprotat, ko? Se, mājās! Se, mājās! — Rita rājas, vicinot vabu uz abām pusēm.

Ūja, kur Rituks šodien pikts! Saprot abi draugi, ka šoreiz nekāda draiskošanās vis nesanāks. Laidīs vien atpakaļ uz māju ļekatu ļekatām.

Tīrais posts, pārcilā nu visu nesamo, izkrati sniegu no somas. Laime, ka pudele vesela. Tāpēc nospļauties par to lielo izbīli. Pasmieties. Kā tētis mācīja: pret bailēm un asarām vajag rūdīties ar smiekliem. Vajag rūdīties! Tāpēc jau arī Rita rītos mazgājas aukstā akas ūdenī. Ne lāsītes siltā. Un par to Alda vimbu-vambu šorīt nevienu asariņu nenobirdināja. Neraudāja, lai viņam nebūtu par ko smieties. Bet tētis gan ir mīļš, viņš palīdz rūdīties.

Rita steidzas. Piķis tevi — aiz kukuržņa aizmetas kāja, paklūp. Uzraušas, nopurinās, patausta pudeli un čāpo, knaši čāpo atkal. Šoreiz bez sapņiem un apkārt skatīšanās. Lai nu Aldis

palūko teikt, ka viņa nav mājās vienā pūtienā. Ko domā, šis vien tas varonis.

Verot virtuves durvis, meitenei sitas pretī sautētu kāpostu, siltu pīrāgu, grauzdētu cigoriņu un sazin kādas vēl stipras un gardas smaržas. Uz galda lielā bļoda pārsegta ar baltu drānu. Tikai viens pīrāga galiņš kā ziņkāra zaķēna purniņš paspraucies pāri malai. Siekalas jānorij.

—        Labdien! — Vaigiem kvēlojot, spriganām acīm meitene ceļ galdā somu. — Lūdzu. Viss izpildīts mats matā.

—         Ko? «Divpadsmit mēneši»? — Aldis paķer ķeramo. — Tādā gadījumā, māšuk, še tev dzirnaviņas ar visiem cigoriņiem.

—        Tu neķer tā, neizsvied. Mums viena vēstule, — purinot pavarda priekšā lakatu, sauc Rita. — Avīzē ieliku.

—         Vēstule? Tad jau būs man. — Arī māte stājas pie somas.

Izceļ avīzes, papurina. Tad šķirsta lapu pa lapai. — Ko tu stāsti? Nav tak vēstules avīzē.

Spējš mulsums iekrīt meitenei vaigā.

—         Bet es ieliku. Godavārds, ieliku. Ceļā vēl paskatījos. Tur — tur pie mežābeles avīzes tikai pacilāju. Tās pudeles dēļ. Un kur man tie Kalviņu suņi… es domāju … neviens neaiztika.

Slapjajā lakatā meitene slauka pieri, pār kuru rupjām lāsēm steidzas lejup matos izkusušais sniega birums. Slauka un slauka, it kā neziņas grūtumu varētu aizslaucīt.

Galdā izcelts viss pirkums. Zaļgano, aprasojušo pudeli, sinepju burciņu ar sarkanu vāku, tāpat saslapušo cukura kulīti, visu nevērīgi pabīda sānis. Toties pamatīga kratīšana jāpārcieš kalendāram un «Zīlītei». Tāds pats liktenis vēlreiz ķer avīzes un pēdīgi pašu somu. Nav. Rita vēl netic. Skatās pie savām kājām. Noliecas pagaldē. Līdzi viņai rāpus nometas Dace.

—         Kas tev, māsiņ, nokrita?

—         Nu tik ir jauki! Vēstule pagalam. Tu nu esi gan īsta beka. — Dzeļ brāļa vārdi, taču visasāk dursta viņa skatiens.

Māte apsēdusies. Rokas sakļautas klēpī it kā kādā svinīgā reizē. Rita redz viņas pārmetumu pilnās acis. Nesaka ne vārda. Laikam jau dikti, dikti dusmīga.

Ritai sametas neciešami karsti: deg vaigi, svilst ausis, pēdas smeldzīgi knieš. Meitene nejaudā vairs nostāvēt uz vietas. Sien lakatu galvā, sniedzas pēc tukšās somas.

—         Es iešu … pameklēšu … Varbūt izslīdēja, kad ar tiem suņiem … — Rita tikko valda asaras.

—         Mamm, labāk es ar slēpēm. Man viens pūtiens, — Aldis jau kājās.

Taču māte viņu atsēdina. — Nekur tu neiesi. Kas mācēja pazaudēt, lai mācās atrast.

Sausi, cieti aiz Ritas aizkrīt durvis.

—      Šito gaisīgo bērnu! Mūžam viņš kā pa miglu, — nogaužas vecāmāte, skatīdamās logā. — Putenī šī vairs vēstuli atradīs. Auša, gatavā auša!

Māte gluži tā nedomā. Saukt Ritu par gaisīgu nebūtu īsti vietā. Drīzāk jāteic — gauša, neveikle. Viss viņai krīt no rokām. Jūk. Pazūd. Pateiksi vārdu, asaras līst ar joni.

Arī Aldim savs teicamais. — Es jau zinu. Es jau zinu. Rita pa ceļam cilāja avīzes, lasīja «Zīlīti». Tāda viņai mode. No skolas tāpat reizēm nāk kā aizmigusi. Vienreiz vēl grāvī ietenterēja! — Un puika jautri smej.

—         Nerunā nu aplam, — māte nopūšas. — Kāda putenī var būt lasīšana.

Vienīgi Dacīte liekas noskumusi. Kožot savu pīrādziņu, viņa vaicā žēli: — Kāpēc Rita atkal aizgāja? Es gribēju viņai ar iedot pīrādziņu. Mums bļodā pulka.

… Kur man varēja izslīdēt, kur? Grūtas domas tirdīta, Rita nonāk līdz vietai, kur vēl labi saskatāms suņu izspārdītais sniegs, tāpat arī pašas pēdas. Labi, ka putenis daudzmaz pierimis. Varbūt tepat būs tā nelaimes vieta.

Gan kājām, gan rokām Rita sniegu vanda, rauš un rušina — nekā. Būtu suņi aiznesuši? Nieki, nieki. Ko suns ar vēstuli?

Sīki, aši veserīši kaļ deniņus, ausīs dun. Krūtīs smeldz. Lai Rita kā pūlas atcerēties, tomēr nevar iedomāt to reizi, to vietu, kad vēstule varēja aiziet pa vējam. Ja nu pie mežābeles … vējš rāva ar joni.

Lai kājas cik smagas — domāt, katram veltenim pa akmenim piesiets, tomēr vēlreiz jātiek mežam cauri. Katra gramba, katra dobīte, kukurznis jānoskata! Vietām jāparauš sniegs. Pirmāk iemītās pēdas arvien vairāk sāk izzust. Un, kas lai pasaka, cik tālu vairs vakars?

—         Ne-cik, ne-cik, — mazs putniņš iečirkstas biezoknī. Palūk, egļu pazarēs jau tumsa satupusi.

Bez vārda, bez nopūtas, soli pa solītim meitene tuvojas klajumam. Tad šī jau laikam arī ir tā pati rūdīšanās, par ko tētis runāja … Labais tētis. Viņš par trijnieciņu (nejauks!) liecībā nemaz nerājās. Vakarā abi padzērās upeņu tēju, saldu, saldu …

Mežābeles vietā — vairs nekāda mežābele, liekas pacēlies vesels sniega kalns. Bet tomēr tur kāds kūņājas. Un ja nu tas atkal būtu tētis!

Aidā! Sniegiem aplipušie veltenīši stampājas uz priekšu, cik vien jau nu Ritai vairs jaudas.

Neizpratnē tēvs vēro savu meiteni. — Kas tad nu, meitiņmāsiņ? Apmaldījies, vai?

Tik vien vajadzēja kā tēva laipnās balss, lai Rita bez asarām pateiktu savu nelaimi. Ies, meklēs vēl tālāk, kamēr atradīs.

—         Neej vis, meit, — rāmi runā tēvs. — Vēstule būs ieputināta. Bet var arī gadīties, ka kāds to pacēlis un nodevis atpakaļ pastā. Aiziesim pēc Jaunā gada, dabūsim. Tāda manta svešam nav vajadzīga. Speries vien uz mājām. Es arī drīz būšu. Sis man pēdējais vedums. — Un kartupeļi atkal birst grabēdami. Mīļais tētis! Cik jauks viņa stāstījums. Ritai gribētos pakavēties. Vislabāk braukt ar tēti reizē. Tikai tētis neliekas viņu vairs redzam. Vai tad viņš nesaprot, cik Ritai grūti atgriezties mājās bez vēstules? Meitene pārliek somu otrā rokā, pamīņājas no vienas uz otru kāju. Ai, cik smaga šī tukšā soma, it kā kāds tur būtu akmeni ielicis! Smags arī pirmais solis uz māju pusi. Smags … smags … Laikam jau tā vajag. Laikam gan tas pats rūdījums vien būs, par ko tētis runāja.

Pagausais durvju vēriens, nolaistie plakstiņi atklāj bez vārdiem gājiena veltīgumu. Mājās, liekas, visi to vien gaidījuši, īpaši gatavojušies. Saltiem acu zibšņiem mulsina jau tā skumjo meitenes prātu.

Kā mazs nikns gailēns pirmais steidz ieknābt brālis:

—         Redzi nu pati — vai tev var ko uzticēt? Cik reižu es esmu gājis, nekas nav pazaudēts.

īpaši nerimtīga šķiet vecāmāte. Pacilā vienu trauku, pacilā otru, iet no pavarda pie galda un atkal atpakaļ.

—         Kur tas kartupeļu lobāmais duncītis palicis? Kas to parāvis? — Pēc brīža, kad meklētais atradies, lobīšana tomēr vēl nevar sākties. Vecāmāte sēž uz soliņa un paskurina galvu.

—               Man tāds nemierīgs prāts. Nebijusi vien kāda bēdu vēsts. k Nav tik mana Skrundas māsiņa Jūliņa nomirusi. Aizdusa visu

rudeni nabadzīti mocīja. Ja tad nu vēl piemetas kāda liksta, pēdējā stundiņa klāt. Tu ar, stulbais meitēn, nevarēji paskatīties Štempeli. Lasīt māki. Būtu skaidrs, ir vai nav no Skrundas.

Ar spaini un grīdas lupatu rokā uz sliekšņa izslienas māte. Vaigs tai sadrūmis, tomēr negribas celt traci, kur nekas vairs nav labojams.

—         Eita nu, vecomāt, — viņa bilst nepacietīgi, — kādēļ tad tieši bēru ziņa? Drīzāk jādomā, būs atbilde no Bumbuļu Minnas. Par tām stellēm. Viņnedēļ aizrakstīju, vēl piekodināju, lai dod ziņu, braukt vai nebraukt pakaļ. Ko tagad lai saprot darīt? Un izaust tās segas es gribu. Viss materiāls gatavs.

Pārvilkusi mājas svārciņu, Rita bikli ierunājas — ko varētu palīdzēt? Varbūt sūtīs ūdeni ienest, malku. Taču būtu vieglāk.

Meitene paliek neievērota. Šobrīd te katrs noņemas ar savu domu.

—         Stelles, tad stelles, — teic vecāmāte, — nu pagaidi vēl kādas dienas. Bet redzi, kas var būt: nemaz nesaki, ka nav atrakstījuši Rīgas radiņi. Grib svētkos mūs apciemot. Varbūt šo pašu vakaru jāiet uz autobusu pretī. Putenis, tumšs, kā tad nu citādi, ar bateriju jāiet sagaidīt.

—         Tas ir ko vērts! Es, vecomāt, es. Ar bateriju, ar slēpēm.. Kas tur liels: ir — ir, nav — nav. Cikos, mamm, pienāk Rīgas autobuss? — Aldis jau cilā slēpju nūjas.

—         Nekur tu neiesi! — paskarbāks mātei pasprūk uzsauciens, nekā Aldis būtu pelnījis. — Tas vien jums patiktu —

cauru dienu bizot apkart. Kas to darbu darīs? Sameklē eglītes kāju. Lukturīšus.

Ierāvusies kaktiņā pie skapja, Rita stāv rokas nolaidusi, lūpu kodīdama. Padziest bargums mātes acīs. Bērns vien ir. Ko tādu vēl rāsi pašā vecgada vakarā. Var jau arī lēnīgāk.

—         Nestāvi nu, meit, kā novītusi balanda. Ņem pīrāgu, uzēd.

—         Neēd vis. Šodien neesi pelnījusi, — Aldis pastarpēm.

Rita norij siekalas un nekust no vietas. Pat acu nepaceļ. Nevajag. Nav pelnīts, neēdīs. Savu vainu viņa apjauš. Sāp, gaužām sāp.

—         Nespītējies nu, ēd! — Māte sagriež meitenes plecu pret galdu. — Neesi nu tāds uzpūtenis. Nedrīkstēs puika vārdu pateikt, kad vējš jau pūš un lietus arī klāt.

Asaras, karstas, nevaldāmas līst un līst.

Dacīte, uzsvempusies uz krēsla, sniedzas pēc pīrāga. Vienu sev, ar otru viņa tipina pie māsas.

—         Ēd, māsiņ, ēd, citādi mamma baras.

Te vecāmāte nostāj mizot kartupeli un dzīvi noprasa:

—         Rita, tu neievēroji, vai nebija tāda savādāka marka virsū? Ar palmām vai kafijas krūmiņiem? Ko, neievēroji? Redz, man iešāvās prātā, būs mans Brazīlijas brālītis atrakstījis. Miķelītis mīļais… Viņa sirmā galviņa gada galā pie mums piedomājusi.

Nomizotais kartupelis, pikti mests, noplunkšķ ūdens bļodā. Auksta šļakata ķer Ritu vaigā.

Ko darīt, ko darīt, kad Rita nemāk nekā pateikt? Sīks meitenes augumiņš, kā apinītis meklē, kur apvīties. Piestāj vecmāmuļas soliņa galā. Piespiedīsies viņas plecam.

—         Ko nu glaudies kā kaķene. Negribu tevi, tādu migaču. — Un vecāsmātes adītā jaka, kas allaž bijusi tīkama, šobrīd izrādās asa, asa.

Kurp iet? Kur palikt? Kāda ļauna diena. Būtu nopēruši, kad jau citādi nevar. Jaunus asaru uzplūdus valdīdama, Rita apskauj Dacītes plecus. Pašķirstīs abas «Zīlīti». Re, mamma nupat iededza gaismu.

Ārā troksnis. Visi saausās. Uz lieveņa dēļiem kāds dauza sniegainas kājas. Plaši veras durvis — tētis ar eglīti.

—         Sveicināti, mīlīši! Vai neesmu ātri mājā? Tad rāvos ar, ko nagi nes. — Eglīti viņš nodod Alda ziņā. Lai noliekot pavarda kaktā, tā drīzāk sniegs atkritīs. Tumši sasarcis vispāri sejai, vēlīgi piemiegtām acīm, viņš novelk dūraiņus, vatnieku.

Dace izrāvusies māsas apskāvienam. — Tētiņ, mīļo tētiņ, es zinu, kur tavas kurpes. Es atradu! — mazā sauc skaļā bērna līksmībā. Pienest tētim mājas apavus — tas Dacei iemīļots pienākums. Tracis mājās, ja cits to paveiks viņas vietā.

—         Ak sameklēji jau, paldies, meit, — atsaucas tēvs, karot cepuri un virsdrēbes vadzī. Kad viņš atkal pagriežas, roka tam it kā ko meklē svārku iekškabatā. Ap muti tāds laipnīgs smaids, acīs mīļums.

—         Dacīt meit, tu nemaz nezini, ko es tev pārvedu.

Kas tas varētu būt? Visas acis gaida.

Paceļas tēva roka ar zilu aploksni.

—        Tētiņ … — abas meitenes izsaucas reizē, abām rokas gaisā.

—         Paga, paga, — tēvs uzrunā Ritu, — kad tu satiec Kalviņu māti, pasaki paldies par atradumu. Un zini, kur? Veikalā uz grīdas. Satiku viņu pa ceļam, mājās braukdams. Gribējusi lāga cilvēks pa nokrēsli atnest uz mūsmājām. Jā, paldies, meit, pasaki gan!

—        Tētiņ, tētiņ, tu teici man, — Dace vairs nevar ciesties. Pirkstgalos paslējusies, viņa rausta tēti aiz pogas.

Zilā aploksne tēva rokā visu acīm šķiet neatminama mīkla.

—         Tā ir, — saka tētis, — šī vēstule sūtīta mūsu māsiņai Dacītei. Aldi, padabū šķēres!

Viens grieziens — un Aldis izvelk no aploksnes mazu, baltu kartīti. Nākošā mirklī noskan pa visu virtuvi:

«Sirsnīgi sveicinu Jaunajā gadā savu krustmeitu Dacīti. Novēlu viņai augt mīļai, gudrai un čaklai.

Krustmāte Dace.»

Man! Taisni man! — Dace sit plaukstiņas un lēkā uz vienas kājas.

Negaidītais pārsteigums un līdzi tam spējais saviļņojums, kadu pārdzīvo mazulīte, ielīksmo arī visus pārējos. īpaši Ritu. Cauri valgai migliņai tētis viņas acīs izaudzis var varenu un laipnu milzi, kas no pasaku valsts atnācis tieši viņas dzīvē. Meitene satver savās abās rokās tēva silto roku un pieglauž tai savu vaigu — visumīļākai, visudārgākai rokai pasaulē.

Mazā gaviļniece metas no viena pie otra. Līdzīgi mazam, baltam karodziņam viņas rokā zibinās kartīte, kam vienā pusē egles zars ar sveces liesmiņu, otrā jaukais novēlējums.

ZĒNS AR CIRVĪTI

Dzidrais rīts atklāj skatienam plašu, neizskatīgu istabu ar divām gultām — dzelzs un koka, masīvu galdu bez galdauta, trim dažāda veida krēsliem un patukšu trauku plauktiņu pie sienas.

Koka gultā, kur pāri segai uzmests apdilis plikādas kažociņš, vērojamas divas linu baltas bērnu galviņas — katrā galā pa vienai. Piecus gadus vecā Zina, iespiedusi deguntiņu spilvenā, šorīt nav vēl acu vērusi. Toties astoņgadīgā brāļuka tumšzilās pārāk nopietnās acis kopš laba brīža pievērstas logam, lai gan maz jaukuma tur saskatāms. Vienīgajā kastaņas zarā, kas atlicis dzīvs pēc visiem ložu un šķembu negaisiem, satraukti čiepst izpūruši zvirbuļi. Laikam jau salst un gribas ēst. Kastaņas piebriedušajiem pumpuriem nakts uzvāzusi pāri acīm pūkainas sarmas micītes. Skumīgi lapiņām, netiek un netiek laukā, tumšs viņām kā pagrabā.

Bridi pa brīdim, līdzko auss šķiet saklausījusi soju troksni uz kāpnēm vai priekšnamā, zēna acis ieplešas gluži vai apaļas, plānā sejiņa saspringst gaidās — būs vai nebūs mamma? … Nav… Plaksti pieveras, kaut miegs tos sen vairs nelipina, tomēr celties negribas. Tētis aizgāja uz zāģētavu viens. Ko citu darīsi, kad ilgāk gaidīt nevarēja. Laikam sadusmojās. Par gliemezi nosauca mammu. Nu ko viņš tā, it kā mamma tīšām kavētos. Ja rinda gara, kā tad var pasteigties. Stāties ārā — vai traks! Varbūt uz visām kartītēm iedod gaļu. Varbūt taukus vai eļļu. Ja iedod, piemēram, saulpuķu, ļoti garšīga. Var pamērcēt maizi, var kāpostiem pārliet. Ā, bet taukos vislabāk apcepināt kartupeļu šķēlītes, tādas brūnas, kriukšķīgas. Trīsreiz dienā varētu ēst veselu gadu, arī tad neapniks. Labi tā padomāt. Tētis gan pieteica, celties, pamodināt māšeli, saģērbt. Padzertu tēju, kamēr vēl karsta. Karsta vai auksta, kāda atšķirība, kad tikpat jādzer rūgta. Pagaidīs, varbūt mamma atnes stiklenītes. Būtu vērtīgi, pagaidīs. Nav grūti gaidīt, kad kažoka aliņā tik silti, droši, var sacīt, gandrīz jautri. Kā gan lai nebūtu droši un jautri, kad tētim vairs nevajag karot. Nevienam nevajag. «Urā! Urā!» sauc visi karavīri. Atdod šautenes ģenerālim, paši uz mājām — aidā! Tētis saka: lēveru lēveros sasitām viņus, tos fašistu neliešus. Vareni. Tā vajag. Ko lien mūsu Dzimtenē! Dzīviem cilvēkiem met bumbas uz galvām. Kad trauksme, sirēnas ka-aūc, šausmas, kā gan ka-aūc… Visi pa patvertnēm. Fašists tik grauj un grauj, pulka māju sagrāva, mūsējo arī. Pagalam visa iedzīve, mamma plēsa sev matus! Pagalam ar visu manu zirdziņu. Gluži labs vēl bija, tik krēpes, tās diezgan stipri noplukušas un aste pa druskai. Es tomēr nekaucu, nekaucu tā kā Zina pēc savas gumijbumbas. Nūja, meitene! Ko tur kaukt par zirdziņu, kad Aļonku aizveda uz slimnīcu, — roka pagalam. Labi vēl, ka kreisā. Jaša — labs man bija draugs — tāpat kā Oļegs. Pazuda bez vēsts. Lūk, kādas briesmas. Vēl šodien nezinām, sadega vai drupās apraka. Kā raudāja Jašas mamma! Raud un vaimanā: ne matu sprodziņa, ne zābaciņš, ne ķapiņš nav atlicis no mana dēliņa … Visas mammas raudāja viņai līdzi. Es tad aizskrēju tālu, tālu … Notrīs zēnam gaišās sprogas, plaksti samiedzas cieši, cieši. Nelāgi, pavisam nelāgi to atcerēties!

Ar joni atsprāgst durvis. Mamma, mīļā mamma … arvien sigla, sasarkusi, pūkainais lakats atšļucis pakausī. Viņa liek galdā apbružātu iepirkumu somu, reizē paveroties modinātājā uz loga.

—         Ak tētīt, kaut nu vien darbu nenokavētu!

Saša uzrāvies sēdus, acis gatavas izskatīt somai cauri.

—         Ko dabūji, mamm? Ai, maizīti! — Zib zēna spodrās acis, zib nazis mātes steidzīgajās rokās, atšķeļot no brūnā kukulīša četras paplānas riciņas. Zināms jau — vienu Sašam, otru Zinai,, trešo sev, ceturto aiznesīs tētim uz zāģētavu — pusdienā ko piekost pie zupas.

Kārotās maizītes smarža liek ietrīsēties zēna plānajām nāsīm. Līdzīgi atsperei viņš izlido no gultas, vienā krekliņā — augumā pamazs, kalsens, zodiņš kā vāverei smails, tik ir, kā tās lielās acis. Vai drīkst, šīs acis lūdzas, kamēr pirksti jau sniedzas pēc rikas.

Māte vēlīgi pamāj, aizturēdama smagu nopūtu. Siem tievajiem stilbiņiem vienīgā riciņa! Visas četras uzreiz arī nebūtu par daudz. — Jāpaciešas, dēliņ, mazliet vēl jāpagaida, dažus mēnešus vien. Izaugs kolhozos kartupeļi, kāpostgalvas kā spaiņi, būs tirgus pilns kā lūst. Pilnu puncīti pieēdīsi, ar kalnu.

Kukulīša atlikums ieslīd atpakaļ somā, soma uzlido uz augstākā plaukta. Saša saprot — neaiztikti

Aizgūtnēm kozdama kumosu pēc kumosa, piedzerdama vēl remdeno tēju, māte pamet pa teicienam. Šorīt lieliski veicies — divas rindas izstāvējusi. Stiklenītes? — Nē, stiklenītes šoreiz nav dotas. Toties uz visām četrām kartītēm saņemta desa.

—         Desa! — zēnam, ieraujot elpu, tikko neiesprūst kumoss kaklā. — Tu nemānies, mamm? Parādi, lūdzu, parādi!

—        Joks tu man! — Zēna pārliekā dedzība iešķiļ smieklu dzirkstītes mātei acīs. — Nuka, pavisam īsta desa, godavārds. — Steidzīgā glāstā viņas vēsā roka pārslīd zēna gludajiem matiem. — Baltgalvīti manu, proties — svētku deva.

Pareizi, svētku, tētis jau pirmīt pateica, kāda rit liela diena. Uzvaras svētki. — Bet desa, mamm, kad mēs to ēdīsim? — Tvirtā dūrīte ieķērusies mātes piedurknē, vēl jādzird pats galvenais.

Aizturēta pussolī, māte raugās zēnā nelaimīgām acīm.

Negals man ar tevi tādu plijoni. Labi redzi, ka steidzos, teV prātā tikai desa.

Mamm, nu vienu vārdiņu tikai!

Tad būs jau, būs — sagatavošu desu ar sīpoliņu, labi garu mērci, klāt kartupelīti, ēdīsim īstas pirmssvētku vakariņas. — Vēl durvīs pagriežas atpakaj viņas galva, norūpējusies balss atgādina: — Saša, lūdzams, pieskati māsiņu, nepalaid vienu. Tu zini, es tev uzticos. Un malciņu neaizmirsti, dēls. Pa gruvešiem nerakājies, dzirdi!

— Zinām, ko kavējies velti, — pieri saraucis vecišķās grumbās,'gari novelk Saša. Tad, lūk, kā, viņš nu atkal mājās saimnieks uz visu garo dienu. Ko tā mamma velti uztraucas. It kā Saša nezinātu savu uzdevumu. It kā viņš pieskatītu māšuku pirmo dienu. Veicīgi uzrāvis bikšeles, pāri kreklam pabalojušu adītu vamzi, vidukli sajož ar šauru siksniņu. Kā, vai tad brokastu tiesa visa jau apēsta? Pa kuru laiku? Meklē nu, meklē, kaut acis no pieres izskatītu, galdā viena vienīga rika un vairāk ne drupatas. — Velna fašists! Visu mums izpostījis, visu apēdis! — īsti zēniskā niknumā bērna mute atkārto bieži dzirdēto patiesību. Varbūt virtuvē vai pieliekamā sameklējams vēl kaut kas ēdams. Palūkos. Patiesi veiksmīgs gājiens. No virtuves zēns atgriežas ar pelēkdzeltenu kālīti rokās. To pašu, ko mamma vakar nopirka. Pats bija klāt un redzēja. Kālītis labs, vērtīgs. Bet pie desu mērces droši vien nav vajadzīgs. Skaidrs, snās tik pušu un grauzīs nost.

Ja zēnam astoņi gadi un viņa draugs ar abām kājām nostājies devītajā, tad tādiem zeperiem arvien pilnas rokas darba.

Vēl nav kāļa pusīte sakriukšķināta, kad pavērtajās durvīs parādās Oļega tumšsprogainā galva. Melnās, draiskās acis zibēt zib, aicinot sev līdzi. Tikko kāja pār slieksni, zēns uzsit spēcīgu knipi pa savu rokas zāģīti. Nošķind spožais rīks it kā atsaukdamies, gatavs darbam.

— Ui, kad tu zinātu, Saša, kāds man atklājums! — iepletis trauksmainās acis, Oļegs izšauj kā signālraķeti.

—         Atklājums? — Pārstājis grauzt kāli, Saša gaida.

Oļegs steidz steidzamo: — Šorīt, pavisam mazā gaismiņā,

palīdzēju mammai izstāvēt rindu. Kamēr viņa vienā, es otrā.

Rindu, jā, Saša saprot, arī viņš gribējis iet mammai palīgā — nelaiž, teic, gumijas botēs salšot kājas.

Tas tiesa, par traku auksts, uz vietas nostāvēt nemaz — kniebj pirkstos. Palēkājis, paskraidījis drusku, līdz vecajām mājām aizšāvies. — Tur, saproties, pamanīju tava zirga galvu. Laikam pakausi.

—        Pakausi… zirga galvu! — Sašam sejā pavīd prieka atblāzma, taču šaubas to aizēno. — Diezin vai. Kā es nekad neredzēju?

—        A kas tad tur bija? — Oļegs saslienas. — Kad es tev saku: tumšs brūnums, mats matā kā tavam zirgam.

Gruveši… aizliegums … Saša nav aizmārša, bet kurš puika spēj atteikties, kad runa par viņa mīļoto zirgu?

Tādēļ arī Zinai neder ilgāk vāļāties. Svārciņš mugurā, tiārkstainais lakats ap galvu, par velteņiem jāzinās pašai. Lai nesadomātu činkstēt vai pinkšķēt, vienā rokā tai iespiež maizes riku, otrā kāļa pusīti. Vēl seko jauka piebilde: — Varbūt tavu bumbu arī atrodam. Aiziet!

—         Paķer savu cirveli, — Oļegs uzsauc pār plecu, — būs vēl otrs darbs!

Stumdams kājas botēs, Saša izvelk no pavarda apakšas nelielu, spodru cirvīti — tēva dāvana. Katrs zēns ar tādu īstu

14 2879 209 rnantu mēdz lepoties. Oļegam zāģītis, Sašam cirvītis, nav ko liegties, par abiem kopā draugi pilnīgi apgādā savas māmuļas ar sīki jo sīki sastrādātu malciņu. Bijis tikai vairāk ko vārīt un Apt.

Tuvojoties savai agrākajai dzīves vietai, Sašam allaž sametas tā kā baisi, kā žēli. Redz, kā, bija pavisam laba māja, tikpat kā jauna, sētā pulka draugu, neviens nav vainīgs — fašists sagrauj māju pavisam drupās … Mammai nevajadzētu baiļoties, it kā Saša nezinātu, kur var kāju spert. Skaidrs — mūra pusgrautām sienām nemaz tuvumā. Kad Oļegs līdzi, drošāks solis arī Sašam. Zina gan lai labāk paliek maliņā. Bet šī pa kluso nopakaļ…

Gan garākiem, gan īsākiem lēcieniem pa drupu izciļņiem, iebrukumus apiedami, vietām turoties pie salauzto baļķu galiem, zēni nonāk līdz zīmīgajai vietai, kur padziļā spraugā tiešām vērojams kaut kas blāvi brūngans. Savu galvu noliekusi arī Zina un apliecina pilnā balsī: — Zirdziņš! Saša, ko, varbūt mana bumba arī turpat. Zirdziņš paglāba.

—         Atpakaļ, trīs soļus atpakaļ! — Sašam uzsauciens bargs.

Kad rosīties sāk divi desmiti pirkstu un apavu purngali, spēcīgas atklājēju alkas līdz ar nenogurdināmu dedzību, zēni beidzot izceļ dienas gaismā — jods parāvis! — brūnu bļodiņas lausku. Nabaga Zina! Izputinātas pēdējās cerības jebkad vēl turēt rokās skaisto, zilsarkano gumijas bumbu.

Uzacis saraucis, Oļegs mirkli pasvārstīja lausku plaukstā, tad, pikti nospļāvies, aizlidināja to pa roku galam. Saša nespļaudījās. Ko spļausi, kad lielajā darbā mute sametusies gluži sausa. Vien sērīgā noskaņā izrāvās teiciens:

—        Aizbrāzās mans zirgs pa gaisu gaisiem. Mūžam vairs neredzēt.

—         Kā pasaku ragana uz slotas kāta. — Kas tad Oļegam, viņš var pat pasmieties.

Taču Saša ar Oļegu nav tie zēni, kam tik vien darba kā meklēt sen bojā gājuša zirga galvu.

—         Ejam malkā, — Oļegs vedina. — Laba malka un nemaz nav tālu — simt soļu, nu, teiksim, divsimt, ne vairāk. Tu zini, aiz lielās kļavas, kur bija tā greizā sēta, šorīt skatos — čupā. Visi ņem, katrs stiepj projām pa dēlim, pats redzēju. Paņemsim mēs arī.

Saša vilcinās, šiem nevajagot. Mājās vēl atgriezumu gali, ko tēvs atvedis no zāģētavas. Tikai jāsaskalda. Tādas mantas Oļegam nav, tādēļ dēlis būtu pašā laikā. Labi, draugam jāpalīdz, un sarūsējušās naglas dabū ņirkstēt, čīkstēt, kamēr atlauž vienu tādu paprāvāku dēli.

Savā nodabā nopūloties, zēni neievēro salīkušo večiņu, kas nostājusies šiem blakus.

—         Braši, braši, puikas, vajag palīdzēt novākt kara laika postažu. Neba nu visi darbi pieaugušiem vien paspējami. Būtu man vairāk tā paša spēciņa, liktos es arī barā, — vecīte runā vēlīgi, nemaz netaisās iet tālāk.

Zēni saskatās. Ej nu sazini, vai maz drīkst, svešām acīm redzot, dēli celt plecos. Bet, kad vecītes plānās lūpas paveras platam smaidam, pie tam mutes tumšā dobuma priekšā atsedzas viens vienīgs garš un dzeltens zobs, zēniem šaubas saplok. Jo vai gan vecmāmuļa ar vienīgu zobu runās pa tukšo. Skaidrs, ka ne.

Āre, viņai — vai ta dēli nepazīstot veco Kuļikovu māmuļu? — arī viņai pārlieku noderētu tāda sausa malciņa. Iekārojies borščiņu izvārīt. Kā būtu, kad abi brašuļi, šie paši dēli, tā sacīt, atlingotu uz viņas sētiņu. Tālu nebūs jānes, viņas sētiņa tikpat kā ar roku sasniedzama. Ne jau par velti vecā Kuļikova grib izkalpināt zēniņus, dies pas, atlīdzinās. Ir viņai tāds kārumiņš pataupījies — hihi — noderēs kā lācītim zemeņoga.

Puikas saskatās vēlreiz. — Ko? Veciem cilvēkiem vajag palīdzēt. Skolā tieši tā māca. Un vai mums kāds grūtums? — kustīgs un sparīgs kā arvien, Oļegs mudina draugu.

Tā ir, arī Sašam nav grūti. Sašūpojas pelēkais dēlis un nogulst zēniem uz pleca. Tā vajag. Kā gan savādāk Kuļikovu māmiņa tiks pie iecerētā borščiņa.

Nevar teikt, ka soļot būtu nācies cauri visai pilsētai, tomēr trīs reizītes zēniem vajadzēja pārcelt dēli uz otra pleca. Pagrūtiik klājās Zinai. Dūrītes gar sāniem mētādama, vaigus piepūtu:.i, viņa pūlējās izcilāt velteņus vienādā rakstā līdzi abiem spēkavīriem.

Pašā dzelzceļa malā maza mājiņa, maza jo maza sētiņa, vienīgā ābelīte, pie loga. Turpat atrodas arī jauka vietiņa, kur zēniem nomest savu nesamo. Ū, plecs gandrīz bez maņas. Tavu joku!

—        Atpūtieties, dēliņi, atpūtieties, — teic Kuļikovu māmiņa un pabrauka plecu te vienam, te otram.

Tālāk darbā liekams Oļega zāģītis, tam seko Sašas cirvītis. Arī Zina vis nedomā šā tā nolocīties. Blaku blakām ar Kuļikovu māmiņu sanes malku virtuvē. Par godam veikto darbu vecīte patiesi izsniedz saldu algu — katram trīs stiklenītes, nē, Zinai tomēr četras. īsta prēmija, ko var teikt.

Mutes šmaukstinādami, bērni jautrā omā soļo atpakaļ uz sakritušo dēļu sētu. Vareni, kad gadās satikties ar labiem cilvēkiem. — Pavisam cita dūša, — Saša priecājas un Oļegs atsaucas: — Spēki briest ar joni.

Kamēr atlauž citu dēli, pārnes savā sētā, sazāģē, saskalda, pusdiena klāt rikšiem vien.

—        Est gribas kā vecam vilkam, — apliecina Saša, spiežot pakrūtē dūres.

—        Tad esam arī rāvuši, ko nagi nes. Varētu teikt — viss kārtībā, ja nebijusi tā sasodītā nagla. Redzi, zāģim zobi balti. Ieraudzīs tēvs, paldies vis neteiks, — sūkstās Oļegs.

Pavērtajā logā ieliecas Oļega vecmāmuļa, aicina pusdienā. — Aši, aši, netūļojies, laiks uz skolu! Pielūko, nokavēsi vēl savu maiņu.

Sašam un Zinai ar pusdienām vēl jāpaciešas. Citiem malku gādājot, zēnam nav Vis aizmirsies savs pienākums. Kas jādara, tas jādara, saskaldīs uz ātro pašu tiesai ari.

Zinai, tai šoreiz pavisam viegli, sētā iznākusi draudzenlte Vaļa. Katrai rokā pa pagalītei vai klucītim, un nav ko redzēt, ka pavarda priekšā tāds lēvenis malkas, ka mamma varētu izvārīt vai veselu jēru.

Pusdienas, kā katram zināms, mēdz būt visai dažādas. Mūsdienās bērni, iekams ķeras pie boršča, kāpostiem, baltas jo baltas piena viras, vispirms pavaicā māmuļai, ko dos otrajā ēdienā. Ja gaidāmas kotletes ar kartupeļiem un marinētu gurķīti, nekas arī nekait desiņai ar rīsu biezputru vai — kas būtu vēl garšīgāks — cāļa stilbiņš ar pireju un svaigiem salātiem, tad pirmais ēdiens bijis nebijis. Un kur vēl trešais ēdiens: pankūkas ar ievārījumu — vislabāk zemeņu vai ķiršu; debesmanna ar pienu; plūmju vai aprikožu kompots. Raugies, ka ēdot mēle nenorijas līdzi.

Saša ienesa no virtuves alumīnija šķīvi ar desmit kartupeļiem, desmit ar visu «kažoku». Pirkstgalos pacēlies, zēns plauktiņā uztaustīja zilu stikla sālnīciņu. Kartupeļus sakārtojuši rindiņā uz galda, bērni stingri pastrīdējās, kurš kartupelis kuram pienākas, jo devām jābūt mats matā vienādām. Kāpēc vienādām? Saša tā vis nedomā. Kurš lielāks un kurš strādā grūtāko darbu, tam arī vairāk vajag ēst. Tātad — Sašam pieci lielākie.

Nodreb, sašķobās mazā mute, acīs riešas asaras. Kā lai Zina izaug, ja ēdīs mazos kartupeļus vien?.

Saproti nu, varbūt Zinai taisnība. Saša ņēma un sadalīja kartupeļus pēc labākās sirdsapziņas, lai gan paša vēders par to gaužām kurnēja.

Ēda klusēdami un ar skubu, piedzēra auksto teju. Pusdienas bērniem garšoja lieliski.

■ Saša, ienes vēl, — iemetusi mutē pēdējo kumosu, Zina skubināja. *

—        Nav, atbilde noskaldljās kā ar cirvīti. Bet tad, acis piemiedzis, Saša viltīgi iegrudzinājās un aplaizīja lūpas.

Kāpēc tu smejies, kad vairāk nav?

Ai, Zina māsiņa, kad tu zinātu, ko mēs ēdīsim vakariņās! Oi-oi-oi!

Pēc tik daudzsološas valodas nekas cits neatlika kā pateikt, kāds gardums glabājas somā.

Tāds meitēns savā reizē māk abām rokām mesties brālim ap kaklu, žņaugt vai nost.

Saša arī nav nekāds krama gabals. Pastumj krēslu tuvāk pie plaukta — soma rokā. Pat avīžu papīrs nespēj noslēpt, cik tādai desai brīnum jauka smarža. Izskats vēl teicamāks — apaļa, brūngansārta, viens gals nošķelts, otrā maza, jocīga diega astīte. Mazdrusciņ piešaut mēli, un — mazi, balti zobiņi paši iecērtas griezuma vietā.

—        Trakā! Ko tu padarīji! Zēns izkampa meitenei desu. — Rīma tāda! Viena pati gribēji noēsties. Nu tu dabūsi no mammas pa ādu. Marš laukā, kamēr neesmu tevi sadunkājis!

Zinai aizraujas elpa.

—        Pazūdi! Marš! — Niknais uzbļāviens reizē ar kājas piecirtienu iztriec meiteni pa durvīm. Tālāk par virtuvi mazās kājas nenes.

Aiz mazā skapīša — tumšajā kaktiņā sirds ļaujas klusām, sāpju pilnām elsām.

Ko Saša? Vaina jālūko dzēst, ko citu. Desa piekļauta pie krūtīm, nazis atsnāj ripiņu ar nelabo robu. Valganā šķēle pazūd mutē — bijusi nebijusi. Briesmīgi garšīga, sulīga, sāļīga, kā jau ista desa. Desa! Desa! Nemaz acu atraut. Apēdu šķēli… Zina koda pirmā. Un kas tur liels, ja savu tiesu apēdu pusdienā! Neēdīšu vakarā. Iztikšu ar mērci un kartupeļiem. Pareizi. Tā pirmajai šķēlei seko otra. Griezt vēl trešo? Ko niekoties ar griešanu, it kā Sašam nebūtu pilna mute zobu. Kodiens… vēl viens… vēl un vēl… Nu mutei un zobiem vienīgiem vaina, desas gabaliņam uzklupuši pirksti, acis, viss, viss kara izmērdētais, alkatīgais zēna ķermenis.

Kad rokas tukšas, Saša attopas. Pat diega astīte pazudusi. Saburzīts avīžu papīrs pie kājām veras zēnā kā mēms liecinieks, īss stinguma mirklis. Tad sažņaudzas mazā sirds, sejā iesitas svelme. Smags un dziļš vaids izlaužas pār lūpām: — Ko esmu padalījis!? Padarījis. Visu viens pats… visu kā fašists aprijis. Tētis sitīs! Kā fašistu nositīs! … Grūti palikt uz vietas. Dzeļ krūtīs, sūrst acis, deg vaigi, un asaras nevienas. — Es neesmu fašists! Neesmu ienaidnieks! Es mīlu tēti… par visu vairāk mammu… Es pierādīšu, atpelnīšu! Tūlīt atpelnīšu! — Izmisīgi čuksti, sveloša griba kveldē un mulsina visus zēna prātus.

Ar cirvīti rokā Saša pazūd aiz durvīm. Skrien, bez atmaņas skrien, līdz aizmetas kāja — paklūp. Muļķis! Skriet nedrīkst. Visi redz, sapratīs — bēglis, zaglis. Lūk, tā. Saša var arī nebēgt. Tikai sirds, muļķe tāda, dauzās kā traka. Nevajag taču. Saša vairs neskrien, tikai steidzas uz darbu. Kā .gan citādi. Kuļikovu māmiņai droši vien vēl vajadzēs malku. Zāģītis … Vai nu viņa bez zāģīša! Un dēli — dēli Saša atvilks vilkšus. Vēl ienesīs ūdeni. Arī istabu izslaucīt Saša prot. Uguni iekurt. Nu gan var pielikt soli, lai iemestos pa mazajiem vārtiņiem.

Pašā laikā. Kuļikovu māmiņa turpat sētā saslauka pirmīt palikušos malkas gružus. īsu brīdi viņi noraugās viens otrā, tad Saša pastiepj roku.

— Dodiet slotu man, es to lietu protu. Pavisam tīri saslaucīšu, redzēsiet.

Slotu no rokām vecīte neizlaiž. Jocīgs puika, ne saukts, ne lūgts nāk svešu sētu slaucīt. Kazi, būs vēl sagribējies stiklenīšu? Pavei, kāds gudrinieks.

Nav man, dēliņ, vairāk stiklenīšu, nav. — Viņa sakļauj kalsenās rokas, it kā nožēlodama savu tukšību.

Saša paskurina galvu, saldumu nevajag. Droši un ciešā apņēmība viņš solās nākt katru dienu. Sagādās malku, ūdeni, itin visu. Pat rindu var izstāvēt, kad vajadzīgs. Pēc solījuma seko cieša prasību prasība:

Gribu nopelnīt desu! Tūlīt šodien jau. Kaut' mazu gabaliņu. Jūs taču dabūjāt desas devu? Vai es to nevarētu nopelnīt?

Posts, cik daudz jautājumu tādām vecām māmiņām! Kur Sašam sameklēt atbildes? — Nu tā — arī mums desa bija… Vairs nav. Bet briesmīgi vajag. Tāpēc jānopelna.

Šajā lielajā vajadzībā  nespēj līdzēt ne Kuļikovu māmiņas līdzjūtīgās nopūtas, ne solījums: ja vien viņai būtu, no visas sirds atdotu savu tiesiņu. Šķīvīti boršča uz vakara pusi, to gan yiņa var piesolīt.

— Paldies. Nevajag. — Sašam nolīkst galva. Pašlaik viņš iespētu norīt ne kripatas, ja nu vienīgi tējas malku. Ciešāk ekļāvis delnā cirvīša kātu, zēns atgriežas uz ielas.

Kur sameklēt labu cilvēku? Tādu labu, devīgu, kurš par larbu varētu samaksāt ar desu. Kā viņu, to labo, pazīt ļaužu )ilnajās ielās? Visi tādi vien steidzīgi — te klāt, te garām. Acu īepaceļ uz baltgalvi zēnu ar cirvīti rokā. Varbūt vajag meklēt avādāk. Iegriezties sētās. Var jau. Un Saša iesoļo pirmajos vāros. Lūk, lieta. Pie augstas mūra sētas tāda mērena grēdiņa nalkas. Bet kādas biezas šķilas! Ai, šķilas, mazā roka ar cirīti nošļūk gar sāniem. Šitādām Oļega zāģītis arī vis neko neloderēs. Oļegs… kā skabarga iesmeldzās doma: ko Oļegs tafad sacītu? Vai gribēs vairs draudzēties? Gan gribēs, kad viss ūs atkal labi, gan gribēs, zēns drošina sevi. Jo zaudēt Oļega draudzību būtu pavisam briesmīgi. Bet Zina>.. ai, māsiņa … palika viena! … Kāds spējš un negants karstums visās miesās, it kā krūtīs būtu iemesta uguns. Sūrst rīkle, slāpst. Ūdeni, mazu lāsīti ūdens, cik vienreiz ieņemt mutē! Ne darbs, ne labi cilvēki, šķiet, vairs nespēj paglābt Sašu — vienīgi ūde.ns. Palūk, kājas vairs lāgā nemāk iet, vairs tikai velkas, pamazītēm velkas.

Kur varētu padzerties? Ir vienā parkā strūklaka, Saša atceras, strūklaka. Tikai nez vai fašists to nav sabumbojis. Tad jau vislabāk ostā, pareizi — tur visa Volga. Mierīgi, pavisam mierīgi jāapskatās, pa kādu ielu jāiet uz ostu. Laukums — kas šis par laukumu? Piemineklis — kāda milzīga sieva un svešādi nami visapkārt, pavisam neredzēti. Satumst zilās acis, pilnas apmulsuma tās raugās raibajā ļaužu gūzmā. Zēns pēkšņi atskārst — apmaldījies. Dīvainā kārtā, varbūt kāda pirmatnēja aizsardzības instinkta vadīts, pēc ceļa viņš netaujā. Pats sameklēs, pats atradīs ūdeni. Varbūt tepat kādā sētā, ir tādas sētas, kam savs sūknis.

Iztvīcis, paguris, veltīgi izstaigājis vairākas sētas, Saša patlaban grasās šķērsot ielu krustojumu, kad viņam iepretī, kaila dzīvžoga trīsstūrī sakustas meitene ar pilnu spaini ūdens. Sūknis! Vislabākais sūknis — ar važiņā piesietu krūzīti.

Saša dzer aizgūtnēm, dzer un dzer, it kā būtu uzņēmies apslāpēt vulkānu. Aukstā veldze tiek ne vien mutei, tā tek lejup gar zodu, gar kaklu, pelēkais vamzis jau plok pie krūtīm līdzīgi vēsai plaukstai. Tas tik ir vareni!

Tik krietni padzēries, cilvēks var sākt atkal domāt par dzīvi. Cik varētu būt pulkstenis? Pieci, seši? Ja seši, tad tētis ar mammu nāk mājās. Varbūt jau pārnākuši. Tikai Sašam nav kur iet. Ienaidnieku neviens negaida. Turpināt nelāgo domu nepietiek spēka. Labais ūdens tikvien palīdzējis kā apjaust, kāda nelaime notikusi Sašam šajā gaišajā dienā. Nopelnīt nevar…

pierādīt neko nevar … arī piedot nevar … Arvien gurdāki top soļi, gausāki, stomīgāki, līdz kājas nostāj pavisam.

Gluži nejauši Sašam gadījies nostāties pie veikala loga, kur aiz stikla redzams sārts, apaļš sivēntiņš ar košdzeltenu citronu zobos. Re, kā, tātad sivēni citronus arī ēd. Ēd vai neēd, vienalga, bet, ja viņiem logā sivēns, droši vien iekšā tirgojas ar gaļu un desām. Saša pukstošu sirdi ver durvis — kaut šo reizīti laimētos! Nuka, r;lā vieta. Pie sienas karājas pa pusei pārcirsta cūka, ne jau nu kāda prāvā, tomēr gaļa ir. Desu gan nekur nemana. Vienalga, laba būtu arī gaļa. Mamma arī tādu kumosu prot garšīgi sagatavot. Tikai jānopelna.

Saša stājas rindas galā. Kamēr pienāk viņa kārta, pietiek laika nopētīt, vai šī melnacainā pārdevēja būs tas labais cilvēks, kādu Saša meklē. īsti nevar saprast, lielu neko nerunā, tāda steidzīga. Šņikt, šņikt atgriež kartītēm kuponus, nocērt gaļu, citam lielāku, citam mazāku gabaliņu, aši nosver. Cirvis gan viņai varens. Ņem kaulu pušu kā kāli. Saša pasvārsta rokās savējo, varbūt ievēros, cik spožs un ass.

Klāt viņa kārta, sirds nodreb un salecas.

—        Kas lielajam vīram pienākas? — Tukla roka pastiepjas pretī. — Cel kartītes galdā!

Saša pietvīkst, sastomās:

—        Vai — vai jums nevajag saskaldīt smalku malciņu? Es labi protu. Es mājas katru dienu …

Kā gaida, kā baiļojas mazā sirds. Acis lūdzas, gaida.

—        Malku? Kādu malku? — pārdevēja uzjautrināta pavīpsnā. — Jokupēteris, kāds nav. Būtu jel paskatījies, kur esi ienācis. Mums te nav bērnu teātris, kur rūķīši malku skalda.

Sašam aiz muguras kāda sieviete iesmejas. Lai ātrāk izbeigtu jocīgo sarunu ar bērnu, pārdevēja nosaka'cieši: — Ja tev pienākas gaļa, dod kartītes un naudu.

Saša samulst un nezina, kur acis likt. Nu ko viņa tā, pavisam liela sieva, uzsvārcis balts, gaļas diezgan daudz, bet nesaprot lietu.

—         Man gaļa jānopelna, ar cirvīti jānopelna, — satraukumā ietrīcas un aizlūst zēna balss.

Pārdevēja saslejas, nospurcas. Viņa runā pāri Sašas galvai un tomēr trāpa sirdī.

—          Ļautiņi, dzirdējāt! Šis te pintiķītis grib nopelnīt gaļu. Cilvēkiem maizes nepietiek, viņam sagribējies gaļas. Kādi gan bērni neklīst apkārt.

Tad viņa pievēršas Sašam. — Paklausies tu, spēkavīrs, ko tev saka: ej mājās un nesmīdini cilvēkus. Rītā lai atnāk mamma pati. Man nav vaļas ilgāk ar tevi ķēpāties. Pats redzi — publika gaida, — viņa nobeidz stingri. Rokās tai pagadās slapja lupata. Straujos vēzienos slaukot leti, sastumdās svari, nikni nošķind metāla bļodiņas.

—         Lūdzu, nākošais!

Skaidrs, Sašam jāpazūd. Ar šo pašu brīdi viss kļuvis savādāks, domāt, gluži otrādi apmeties. Pats tāds kā savītis, sarāvies. Cirvītis liekas pārlieku smags. Ņem kurā rokā ņemdams, velk un velk uz leju. Tad re, kā, labu cilvēku nekādi nevar sameklēt. Prasa tikai kartītes un naudu. Desu nopelnīt nevar. Pat gaļas gabaliņu nē, tādu mazu mazītiņu, lai pietiktu tētim un mammai. Nesaprot. Skopa. Ja jau tā, tad Sašam māju vairs nav. Ne šodien, ne rīt, nekad. Parādies vien, lēveru lēveros sasitīs … Citādi nevar! Kaut atnāktu drīzāk vakars. Tumsā būtu labāk. Ielīstu kaut kur, paslēptos. Varbūt rītā aizietu uz kolhozu. Tas gan tālu, pāri Volgai. Vislabāk būtu aizbraukt. Kolhozā drīzāk var nopelnīt kaut ko ēdamu. Paravē gurķus, kāpostus, pieskati mazuli, krustmāte iedod maizi ar sīpolu. Tā citreiz gadījās. Bet desas viņiem arī vis nebija.

Smago pārdomu tirdīts, Saša turpina klaiņot līču loču. Arvien tālāk kājas aiznes no mājām. Tā vajag. Cilvēki visapkārt sveši. Nevienam nerūp baltgalvis zēns ar elkonī iekarinātu cirvīti.

Kad ielās gājēji kļūst retāki, veikalu durvīs noskrapst atslēgas, noklaudz aizvirtņu bultas, šur tur iedegas skopās pēckara ugunis. Saša sadrūvējas: ja nu noslēdz visus vārtus, durvis, kur palikšu es? Uz ielas diez vai drīkst, varbūt ķer ciet, met cietumā. Un vēl viena raize — kreisā kāja nejauki sūrst. Paša papēdī. Tak jau bote būs noberzusi. Brr — vakara dzesIruins, aptaustījis, cik adītais vamzis izvalkāts plāns, kā ķircinādamies saber aiz apkakles sauju drebuļu. Ierāvis galvu plecos, ar brīvo roku zēns pabužina matus. Bijusi kaut tāda pati sarmas micīte kā šorīt kastaņu pumpuriņiem, arī būtu siltāk. Ausaine palika mājās uz naglas.

Nfeki! Sašam nav nekādu māju, nekādu naglu!

Sūrstošo kāju pūtinādams, zēns atslējies pret aukstu mūra sienu. Gurdums velk plakstus lejup. Taču aizmigt nedrīkst. Ko var zināt, kas miegā notiek. Ja nu uzbrūk bandīti, noģērbj pliku, ka ne cirvīti nepaspēj atvēzēt. Nu nē, Saša vis bailēm nepadosies! Pie zemes nekritīs, nekliegs pēc palīga.

īss tramīgs skatiens pa kreisi, pa labi — rokā! — tepat bla<ām pusvirus durvis. Vajāta kaķēna veiklumā zēns pazūd priekšnama tumsā. Ne acis, īstenībā rokas uztausta kāpnes. Labas <āpnes, zem kurām rodama mājvieta tādam bezpajumtniekam <ā Saša. Var ierauties kaktiņā, apņemt ceļgalus ar rokām, atbalstīt uz tiem zodu. Satraukums pamazām norimis, tā vietā ūtams gurdums. Pat aizmigt, liekas, nebūtu bail. Aizmigt svešā caktā, bez siltā kažociņa. Mamma!… Ko mamma ēdīs vakariīās… ko visi, kad … Virinās kaimiņu durvis, taujās, meklēs avu Sašu ,.. Nav viņas baltgalvīša, nav… Pazudis bez vēsts. Neraudi, mamma, karā tā pazuda daudzi!

Gaužas, apspiestas elsas plosa zēnam krūtis. Kaut varējis diegt, izkliegt lielo rūgtumu, būtu vieglāk. Plaukstas vien nespēj apslāpēt elsas, zobi iekožas dūrē cieši, arvien ciešāk. Mazpamazām gurduma pārspēks uzveic mazo nelaimesputniņu, miegs pārsedz visu … Rītā Sašu pamodina spējš druvju klaudziens, kam seko soļi uz kāpnēm. Uztrūcies zēns krietnu bridi nespēj attapties, kur būtu mamma. Kājas notirpušas, pa muguru ņirbinās drebuļi. Un kakls, šis kakls, vai tas maz paša kakls, pavisam stīvs. Caur durvju augšu, kur kādreiz bijuši stikli, telpā ieplūst blāva gaisma. Viss rādās kails un svešāds. Pa īstam Sašu dzīvē atgriež spalgs un garš lokomotīves svilpiens. Stacija, varbūt stacija tempāt klātu. Neko darīt, jālūko aizbraukt. Pazust bez vēsts. Tā būs vislabāk nekā nomirt uz vietas.

Ticis uz ielas, zēns dod kājām vaļu.

—        Piespied, piespied, citādi vilciens aizies bez tevis! — uzsauc kāds garāmgājējs, pasmiedamies par nadzīgo diebēju.

Pirmāk dzirdētais svilpiens neizprotamā kārtā, it kā kādā neredzamā saitē piesietu, velk zēnu nešaubīgi stacijas virzienā. Stacijā Saša nav pirmo reizi. Bija vēl karš, kad mamma viņus abus ar Zinu aizveda uz kolhozu. Visu vasaru viņi nodzīvoja.

Labi tur bija. Krustmātei izauga loki un kartupeļi, gurķi, viss. Pienu deva nodzerties. Saša stāv un prāto, ja nu viņš tagad …

Sakustas cirvītis, maza pirkstiņa bakstīts, un sīka balstiņa vaicā:

—         Tev atļauj cirvīti ņemt? Mamma tev nebaras?

Blakus nostājies «mazulītis», tāds tīri glīts — lielām, brūnām acīm, jaunos svārkos, spožos zābaciņos, tā teikt, īsts kundzēns. Ko ar tādu ielaisties? Saša pablisina acis un klusē.

—         Vai tu esi bārenis? — Lielās acis sāk pētīt.

—        Kāpēc bārenis? Nemaz. — Sašam jautājums diez kā nepatīk, tāpēc atbilde strupa.

—        Esi gan bārenis, — mazais neatlaižas un lepni paskatās uz saviem svārciņiem.

Viņa svārciņus grezno melnas, spīdīgas divrindu pogas. Saša novēršas, paiet tālāk.

Ļaudis stāv, sēž, steidzas, sarunājas, katrs pēc savas vajadzības. Vietām uz soliem un saiņiem snauž bērni. Laikam vēl agrs, Saša nodomā, piestājis sola galā blakus jaunai mātei, kam galva satīta biezā lakatā un klēpī meitene. Viņai pie pleca piespiedies zēns apmēram Sašas gados, saģērbts vatenī un adīt.i micē, velteņos ieautās kājas tam atbalstītas uz prāva piebāztā maisa. Šam gan silti, vēro Saša. Diez ko cilvēki domā par mani?

Zēnu skatieni sastopas vienreiz, otrreiz, tad tuntulis pamet roku pret maisu: — Ko stāvi, sēdies. — Kad Saša vilcinās, zēns piemetina: — Sēdies droši, mūsējais.

Arī sieviete pamāj ar galvu — sēdi vien.

Saša apsēžas, cirvītis uz ceļiem, tikai acīm neatrod īstu vietu.

—        Vai tu arī uz Ļeņingradu? — zēnam, redzams, gribas uzsākt valodu.

Ļeņingrada … kāpēc Sašam nebraukt uz Ļeņingradu? Tas būtu vislabākais. Noteikts galvas mājiens un mute apstiprina: — Uz to pašu gan.

Jaunajai sievietei pavīd sejā izbrīns. Tik plāniņš tādā tālā ceļā? Viņa pagroza galvu. Kā padzīts, kā izsprucis.

—         Ko tad tēvs ar māti domā, tevi tādu puspliku palaizdami?

—         Nezinu … Ko viņi var domāt? Braucu meklēt. Fašists meta bumbas. Visi bēgām. Tā arī pazaudēju. — Saša runā un pašam brīnums, kur tādi vārdi rodas uz mēles. Laikam jau tā vajag. Un balss tā savādāk skan, kā žēli, kā čukstot, pavisam svešādi. «Melo, melo, melo …» sirds satraukti sit.

Vēl viens posta notikums! Vai gan sieviete, īpaši māte, spēj palikt vienaldzīga. Rodas jautājums aiz jautājuma, kam seko aprautas Sašas atbildes, līdz izveidojas skumjš dzīvesstāsts.

Dzīvojuši viņi sādžā, jā, netālu no Ļeņingradas. Nē, nosaukumu Saša nezina. Mūsu sādža, tā vien teikuši. Bumbas, nē, ne jau tagad, vēl bijis karš. Kad palicis viens, klīdis tālu, tālu. Tad atkal braucis. Labi ļaudis pieņēmuši, pabarojuši. Viņiem arī grūti. Cik ilgi barosi svešu? Pie vecākiem citādi. Tāpēc jābrauc meklēt.

Izrunājot pēdējos vārdus, Sašam iesmeldzās, pakrūtē. Ja nu vēl uznāk raudas, viss pagalam.

—         Vārds? Oļegs Gavrilovs, — tikko dzirdami Saša nošļupst sava drauga vārdu. Kaut arī spurguļains kamols, kas sakāpis kaklā, liek nodurt acis, neko darīt. Reiz pateikti tādi salti meli, kod vai mēlē, atpakaļ neatņemsi.

Ak tu, puika puisēniņ, izbēdzis vien būsi, tomēr saprast tevi var — bez tēva un mātes dzīvīte sūra. Sieviete nolauka lakata bārkstīs acis. Mēteļa kabatā satausta rupjmaizes sausiņu, pārlauž — pusīte bārenim, otra pašas zēnam. Meitene klēpī nepamostas.

—         Tad nu turies vien kopā ar mums. Tiksim Ļeņingradā, redzēs, kas un kā darāms tālāk. Par biļeti nebēdā, bārabērnu aizvedīs tāpat vien. — Viņas skumjās acis raugās vēlīgi, cik Sašas zobi kāri sakriukšķina sausiņu. Mīļš bēdulītis, sīciņš, kā jau kara laika bērns, aplenkumā audzis.

Savādas, saldsmeldzīgas izjūtas virmo un silda Sašam krūtis. Tad redz, kā atrod labus cilvēkus. Pavisam nejauši. Ja viņai, šai labajai krustmātei, vajadzētu ko palīdzēt — malciņu saskaldīt, mazuli paauklēt vai ko, Saša gatavs pakalpot katrā laikā.

Pienācis laiks iekāpt vilcienā. Par abiem ar Mišu, tā sauc jauno draugu, Saša stiepj mazāko saini. Krustmātei paliek maiss un meitene.

—         Paldies, paldies! — atviegloti izdveš veca māmiņa, gandrīz stumšus iestumta vagonā. Palaimējies arī labajai krustmātei un puikām. Vīstoklis ar meitenīti iespiests kaktiņā pie loga, maiss turpat zem sola pie kājām. Sainis uz augšējā plaukta, puikas ari turpat uzsvempušies. Ko vēl labāku var vēlēties? Sāks vilciens kustēties, būs Sašam sirds pavisam droša — nenosita vis!

Klau, kas tur? Vagona attālākā galā noskan skaidrs un spēcīgs sauciens:

Saša Pilve! Saša Pilvc! Vai šeit neatrodas zēns Saša Pilve? Vēl un vēlreiz atskan sauciens, skaļāk, tuvāk, pavisam klāt.

Saltas tirpas pārskrien Sašas augumam, krūtīs aizraujas elpa. Kur bēgsi vairs, kur paslēpsies, kad stalta miliča acis noraugās tevī trīs soļu atstatumā un pirksts kā īlens dur gandrīz vai krūtīs.

—         Ei, puikas, kā jūs tur sauc?

Kamēr Saša cīnās sevī — vērt vai nevērt muti, milicim pretī izslējās labā krustmāte ar drošu valodu:

—         Šis te — mans Miša un otrais arī kopā ar mums — Oļegs Gavrilovs. Bārenītis, vecākus karā pazaudējis. Vai nu mazums tādu nelaimesputnu.

Draudošais pirksts nolaižas. Soļi aizklaudz, baigais izsauciens drīz dz'irdams tikai iztālēm.

Tādā kārtā Saša Pilve pazuda bez vēsts, bet viltus Oļegam sākās itin jauks ceļojums kopā ar Mišu līdz pašai Ļeņingradai. Kas būtu domājis, ka pazust bez vēsts var tik viegli.

Pa ceļam Mišas mamma pārlika šā un tā, aprunājās ar ceļabiedriem, kā vislabāk palīdzēt nabaga baltgalvītim sameklēt vecākus, ja vien tie vēl būtu dzīvi. Vispirms jāgriežas dzelzceļa stacijas bērnu istabā, tāds bija kopīgais lēmums.

Skopajā ceļamaizē, kādu nu kuram pēckara rocība atļāva, ne viens vien dalījās ar kluso, laikam jau gaužām noskumušo puisēnu Oļegu. Kā par brīnumu, kādai krustmātei atradās pat patievs desas luņķītis, nogrieza nelielu ripulīti arī Oļegam, lai jau tiek bērnam uz kārā zoba. Nu tu, debesu brīnumi! Zēnam

ieplešas acis kā izbailēs, pasaka paldies un raujas atpakaļ. Desu viņš neēdot.

Ļeņingradā iebraucējus sagaidīja vējaina diena. Smidzināja lietus. Jau soļojot pa peronu, Oļegs vairākkārt nodrebinājās. Par visu vairāk viņu nomāca neziņa — ko ar mani darīs?

—         Būs labi, nebēdā, gan viss nokārtosies. Kamēr sameklēs vecākus, valdība tevi uz ielas nepametīs. Varētu palikt kopā ar mums, tikai redzi — pašiem dzīvoklis sabumbots, pie radiem apmetāmies, — Mišas mamma skaidroja un mierināja Sašu.

Atstājusi zēnus pie saiņiem, ar mazuli uz rokas aizgāja. Saša drebēja kā salijis kucēns.

Miša skatās, skatās, uzreiz norauš cepuri no galvas.

—         Mainīsim, ņem manu cepuri, dod pretī cirvīti. Man dikti patīk. Nu ņem, liec galvā, būs siltāk. Būs abiem piemiņa.

—         Nevar, — Saša papurināja galvu un vairāk nekā. Drīz atgriezās Mišas mamma, līdzi viņai sveša krustmāte miliča formā.

—         Kurš te būtu tas vēzītis vientuļnieks? — miliču krustmātei bija laipna, taču stingra valoda. — A, šis pats būs īstais. — Apņēmusi zēna šauros plecus, viņa bīdīja to sev pa priekšu. Saša pat atsveicināties nepaguva no drauga, tik ātri viņu pievāca.

Tālāk viss notika pēc likuma. Stacijas milicijas daļā mazo bezpajumtnieku iztaujāja gan laipni, gan bargi, pēc tam Oļega Gavrilova vārds parādījās rakstos melns uz balta. Nekā daudz vairāk arī nebija ko rakstīt, kad atbildes tik skopas: nav, nezinu, neatminu.

Pavisam apklusušo zēnu nodeva ^milicim. Viņi brauca tramvajā. Sašam arvien vēl sala, visvairāk kājas. Bijusi nu krūze karstas tējas. Laba būtu arī bez salduma. Sakucis, sadudzis, cirvīti iemiedzis padusē, zēns sakoda zobus, lai tie neklabētu. Cik labi tagad būtu mājās, ja vien tur drīkstētu rādīties! Laikam.gan es esmu visnelaimīgākais zēns pasaulē.

Ļeņingrada — pilsēta varone vienā savā bērnu uzņemšanas un iekārtošanas punktā starp simtiem visdažādāko bezpajumtnieku uzņēma arī baltgalvi zēnu, kā papīri vēstīja — Oļegu Gavrilovu Aleksandra dēlu — bezpajumtnieku, klaidoni.

Kādi gan mums nesarodas: apbruņoti pat ar aukstiem ieročiem. Skat, turas pie kāta kā pielipis! — zēnu un ziņojuma lapu saņemdama, izsaucās sirma audzinātāja, zelta aceņu rāmjiem un sarkaniem vaigu galiem kā gatavi tomāti.

—        Mans vārds Marina Antonovna. Kā tevi godināt? — Audzinātāja skatījās Sašam tieši acīs — vislabākais paņēmiens tādus iepazīt.

Zēna gurdajās acīs iedzalkstījās spīts. Tirdītāji! Cik reižu man vajadzēs melot? Saša tikko apvaldīja elsas. Lūpas noraustījās, roka pamāja pret galdu, kur stāvēja miliča atstātā lapa: — Tur jau pierakstīja.

Marina Antonovna sarauca uzacis. Redzams, šim vajadzīga īpaša pieeja. Stāv kā vēzis savās bruņās.

Brīdi vēlāk, kad papīri bija noformēti, kā šeit mēdz runāt, audzinātāja rīkojās tālāk.

—         Paga, draudziņ, savu ieroci tu pagaidām vari uzticēt man. — Viņa izņēma cirvīti zēnam no rokām, nolika to sev ieblakus uz galda, paskaidrodama:

—         Neviens neiet ar cirvīti dušas telpā mazgāties, saproti pats, vai ne? Un pēc tam vēl jo mazāk tas piestāv ārsta kabinetā.

Saša saspringa, sīkais augums iztaisnojās. Vienā elpas vilcienā spruka vārdi līdzīgi vaidiem:

—        Atstājiet man cirvīti, lūdzu, lūdzu! Tētes dāvana, — pēdējos vārdus viņš pateica čukstus.

Pēkšņa saviļņojuma, varbūt ari kādas neskaidri uztvertas nojausmas vadīta, audzinātāja vieglītēm aizskāra zēna plecu.

—         Nebēdā, — viņa drošināja, — cirvītis paliks tavā īpašumā. Par to es galvoju. Uzticies man!

Siltā duša sasildīja ne tikai zēna miesu, tā atmodināja arī smaidu. Vareni te ierīkots! Paslēja galvu augšup, ļāva siltajam lietutiņam glāstīt vaigus, plecus, uztvēra draiskās strūkliņas saujās. «Bērns rotaļājas, bērns atveseļojas,» tādās reizēs mēdz sacīt mātes. Tīra veļa un uzvalks, Saša noglauž krūtis, saskaita četras pogas, un neviena netaisās notrūkt. Tāds kā puskundzēns, Sašam ataust atmiņā mazais zēns ar divrindu pogām tur stacijā.

Ārsts bija slaids, jautrs un jauns. Viņam patika ar bērniem pajokot.

—         Drošāk, drošāk, spēkavīrs! Stājies šeit, — viņš norādīja. — Stāja tev braša. Nāks laiks, uz galvošanu gvardos noderēsi.

Saša lāgā nav paguvis aplaist acis apkārt istabai, kad augums jau nomērīts, kakls, ausis izpētītas, krūtis izklausītas. Pat mati pašķirstīti.

—        Malacis, — ārsts uzsit viņam pa plecu. Ar pirkstu pasver zodu stāvāk, pačukst pie auss: — Degunu neder urbināt un nokārt jau nu nepavisam. Tādam brašulim kā tu — nepiestāv.

Kamēr Saša ģērbjas, ārsts pierakstījis vai veselu lapu, pavelk zēnu sev tuvāk.

—        Gribi dzirdēt, kā esmu tevi aprakstījis? Vesels kā rutks. Var draudzēties ar citiem ziķeriem. Tikai novājējis. Tādēļ izsniedzam papildu devu uz divām nedēļām. Kā patīk? t

Pieri saraucis, Saša domāja savu. Patīk, kas te lai patīk? Visi to vien zina, izprašņāt un sazin ko tur sarakstīt. Cirvīti paņēma … Lai. Ko darīšu ar cirvīti, kad malkas nav. Šiem te sētā tikai akmeņogles, vesels kalns.

—         Neesi nu tāds božulis, gan sadzīvosim. — Ārsts saudzīgi  paplikšķināja Sašam vaigu. — Redzēsi, pēc divām nedēļām būsi apaļš kā kunkulis. Tad iesim abi skrieties. Pagaidām — ripo vesels.

Sākās jauna dzīve. Neparasta. Diendienā Oļegs-Saša pilnu punci pieeda, saldu tēju padzēra, siltā segā saritinājās kā runčuks. Saritinājās un ierāvās sevī jo dienas jo vairāk. Audzinātajam prieks: puika ne klaigā, ne kaujas, ne blēņas dara. Ja saņēma maizes šķēli ar desas ripiņu — gadījās retumis — saknieba lūpas, pacienāja ar gardo kumosu tuvāko biedru. Drusku savādnieks, bet vispār lāga puika, tāds bija vienprātīgs spriedums.

Vienīgi pats Saša nejutās lāgā. Vai tā bija gribēts? Vai viss nebija noticis it kā pats no sevis? Baiļu vētras nests viņš šeit bija atvirpuļojis. Meklēšot vecākus? Kam? Oļegam Gavrilovam taču vecāki nav pazuduši. Jo vairāk Saša domāja, jo skumjāks kļuva prāts. Un galvenais — nelāga, briesmīgi nelāga puika viņš likās pats sev. Tik nelāga, ka to nedrīkst teikt nevienam cilvēkam.

Ilgi neilgi pienāca ziņa no Tilovas bērnu nama Baltkrievijā. Atbrīvojušās trīs vietas. Audzinātāji nolēma sūtīt mazliet dīvaino zēnu Oļegu Gavrilovu un divas meitenes māsiņas.

Apģērbts, apauts, galvā īsta zēna cepure, vārdu sakot, puika godam saposts tālajam ceļam. īsi pirms braukšanas audzinātāju starpā izraisījās domstarpība gluži, tā teikt, par nieku. Tad ir arī jautājums — dot vai nedot zēnam līdzi cirvīti? Marina Antonovna, kas labprātīgi bija pieteikusies bērnus pavadīt, klāstīja savu viedokli. Pirmkārt viņa Oļegam solījusies cirvīti saglabāt un atdqt. Un vispār, kā var uzdrīkstēties-atņemt bērnam vienīgo, kas tam vēl atgādina mājas. Kas glabāts kā dārga piemiņa. Kas zina, šis cirvītis varbūt viņa garu uzturēs stipru, palīdzēs izcirst dzīvē ceļu! — Nepamatota iedoma, jūs sakāt? — Aizvainota viņa uzlūkoja priekšnieku. — Daudz neparasta šodien notiek. Sarūsējušu naglu, granātas šķembu cilvēks nēsā sev līdzi.

Kāpēc? Liekas, nav tur nekādas jēgas. Tomēr cilvēki tā dara. Un kā jūs ieskaidrosit bērnam, lai viņš pamet pie mums kādā būceni savai sirdij mīļu, labu darbarīku? — audzinātāja redzami iekaisa. Elpu atņēmusi, viņa turpināja: — Ne jau diendienā viņš nēsās cirvīti rokā vai aiz jostas un naktī glabās pagalvī. Aizbrauksim, nodošu bērnunama vadībai. Zēnam pietiks ar apziņu, lūk, rnans vienīgais dārgums glabājas, tepat tuvumā.

Pārliecināt priekšnieku un darbabiedrus diez vai izdevās. Aiz iecietības pret sirmo galvu un ilgo darba mūžu iebildumi apklusa. Galu galā — nav ne šautene, ne durklis, tad lai jau.

Miglainā maija novakarē izbrauca Marina Antonovna ar vienmēr vēl kluso zēnu un abām mazajām māsiņām, kas turējās roku rokā. Cirvīti Sašas acu priekšā audzinātāja ievīstīja papīrā, noglabāja savā somā.

Zēnam ciešāk sakniebās lūpas, skatiens novērsās. Kam lai viņš būtu pateicis, kāds grūtums šobrīd spieda mazo sirdi. Ai, mamma, mamma! Tālāk vai tuvāk es būšu tev?

Garāko ceļa gabalu nobrauca naktī. Labi vien bija. Bērni gulēja, acis pievērt varēja arī pavadone, pussnaudā, pusnomodā padomāt. Savādi, ar ko gan šis mazais, neparasti klusais zēns ieķēries viņai sirdī? Reizēm nosēž ilgu laiku, galvu rokās atspiedis, kamēr citi turpat gāž vai sētu apkārt. Acis tādas dzidras, dzidras, bet pietiek nolaist plakstus, kad vaigs iegrimst aukstā ēnā. Sāpīgi uzlūkot tādu. Tiešām gan — visgaužāko netaisnību karš nodarījis bērniem. Mājas vajadzīgas, mājas un mātes sirds. Kur atrast visu to, neziņā pagaisušo? Būtu viņa, Marina Antonovna, jaunāka, ņemtu zēnu pie sevis. Noteikti ņemtu. Tagad, kas zina, cik gadiņu pašai vairs šai saulītē lemts.

Tilovas bērnunams atradās nepilnu kilometru no stacijas — senatnīgu ozolu un liepu parka malā. Kādreizējā pils, saules apspīdēta, iztālēm nelikās ne drūma, ne noplukuši. Laikam gan karš te aizgājis garām. Ceļa labajā pusē vietvietām mirguļoja strauja upīte. Kraujmalā ziedēja ievas, tik kuplas un smaržīgas, kādas skatītas vienīgi visskaistākajā pasakā.

—          Burvīgi! Kādā jaukā vietā mēs dzīvosim! — jūsmoja meitenes, īsti pilsētas bērni. Mazākā noplūca ceļmalā pienenīti, ietvērusi to abās plaukstiņās, turēja saudzīgi kā laimīgi atrastu putniņu. Lūkojās viņā mirdzošām acīm, spieda pie lūpām, uzpūta siltu dvašu.

(".oļa otrā pusē, laikam gan sakņu dārzā, strādāja bērni ar lāpstām un maziem grābeklīšiem.

Hallo, pirmās bezdelīgas ierodas! — kāds draiski iesaucās, pamanījis nācējus.

Marina Antonovna sveicināja. Arī meitenes pamāja. Vienīgi Saša pat galvu nepacēla. Ko tur, it kā viņam būtu vienalga, visi vienlīdz sveši.

—        Oļeg, tāds kā aizmidzis, — lielākā meitene piebikstīja. — Ne labdienu nemāki pateikt, gluži kā neaudzināts. Braucam taču no Ļeņingradas.

Arī Marina Antonovna pievērsās Sašam.

—         Redzi, Oļeg, kādi te rosīgi biedri. Katram savs darbarīks rokā. Gan atradīsies vieta, kur varēsi laist darbā arī savējo. — Un viņa piesita roku pie ceļasomas. — Paskat, cik ziņkārīgs kātiņš jau pabāzis degunu laukā.

Zēns redzami sabozās, iecirta galvu krūtīs, neparko negribējās rādīt savu acu.

—         Nevajag. Lai paliek pie jums, — viņš pateica pieauguša cilvēka nopietnībā un smagi nopūtās.

Marinai Antonovnai aprāvās solis. — Kā nevajag? Tēva dāvana, pats teici, lūdzies, uzreiz — tev nevajag. Kā man to saprast? Padomā, Oļeg, ko tu runā.

—         Nevajag, teicu. Varat paturēt sev par piemiņu. Man tik un tā neko vairs nelīdzēs. Nemācēju nopelnīt. — Viss pārējais, kas spieda zēna sirdi, palika neizteikts. Ne ar cirvi to neizcirtīs. Viņš runāja bez spīts, bez naida, neremdināmu skumju nomākts. Pietiek.

Līdz durvīm visi nosoļoja klusēdami. Marinai Antonovnai vaigi kvēloja parastā košumā, tikai lūpas viegli drebēja. Pirmo reizi viņas ilgajā audzinātājas darbā nācās sastapties ar mazu pilvēkbērnu, kam aiz atklātās pieres, aiz gaišajām acīm glabājas tik neatšķetināmas domas, varbūt pat noslēpums. Kā atvars viņa dvēsele. «Kurš būs tas, kurš piekļūs tuvāk, kam viņš ļausies ieskatīties tajā?» Līdz asarām iesmeldzās sirds. «Redzi nu, nemācēji atrast vajadzīgos vārdus. Vecums,» viņa skumji nodomāja, «rvecums.»

—         Lūdzu, — lielākā meitene pavēra durvis, palaida audzinātāju pirmo. Māsiņai glabājās rokā jaukā pienenīte. Tūkstoš deviņsimt piecdesmitā gada rāmā oktobra dienā Rīgas dzelzceļu stacijas uzgaidāmajās telpās starp neskaitāmiem pasažieru simtiem uzradās zēns, gadus divpadsmit vecs, skolēna ģērbā un cepurē. Kamēr viņa stājā izpaudās piesardzīgs biklums, acis raudzījās pazagšus, tramīgi. īpašu vērību, kā likās, zēnam neviens nepievērsa, kaut arī reižu reizēm viņš nostāvēja vilcienu sarakstu priekšā kā ieaudzis, it. kā tur būtu kas galvā iekaļams. Stacijas pulksteņa lielais rādītājs apmeta loku aiz loka, palūk, jau septīto reizi. Savāds pasažieris šis skolēns: ne viņam somas, ne kāda saiņa, ne viņš ēd, tikai vienreiz izdzēra glāzi ūdens un projām arī netaisās. Vai patiesi zēns nevienam nerūp? Tad kas gan viņam pašam rūp? Lūk, atkal nostājies saraksta priekšā. Tomēr! Blakus ierunājas izpalīdzīga balss:

—         Vai galapunkts tā kā pazudis? Uz kurieni dosimies?

Zēns tikko manāmi satrūkstas, pagriež galvu — milicis. Nu

ir dimbā! Mulsums aug augumā. Vārda neviena.

—         Nekas, nekas. — Milicim lūpu kaktiņā ielocījies smaids,

—         Kā tad bija, uz kurieni? — viņš pārjautā.

—         Uz dzimteni.

Milicim saruna acīm redzami iepatikusies, acis smej. Rauc pieri, domā, bet nevar atcerēties. — Dzimtene, tu saki, hm, tāda pilsēta vai stacija tā kā nebūtu dzirdēta. Vai neesi pārteicies?

Zēna acis grīdu vien pēta. Šī saruna, skaidrs, viņa plānus tikai jauc. Kā dzīva nelaime tāds tev uzsēžas uz kakla! Mocītājs!

Platā roka-nogulst uz šaurā pleca un seko aicinājums:

—         Ko mēs te piestāvēsim, ejam atsēsties. Parunāsim pa īstam, kā vīriem piederas. Ja vajadzēs, lūkošu tev izpalīdzēt.

Dzelzceļa milicijas telpā, pazīstam tādu — pāris galdu, miliči, papīri. Šeit laipni jautājumi mijas ar skopām atbildēm, J kamēr uz papīra lapas rodas dažkārt itin pazīstami vārdi. Tātad, Oļegs Aleksandrovičs Gavrilovs, izbēdzis no Tilovas bērnuJ nama Baltkrievijā.

—         Gadās, gadās arī tā un diemžēl ne retumis. Traki zēni, bēg no maizes, no siltas gultas. Tīšu prātu meklē suņa dzīvi, — īgni norūc kāda trešā balss.

Saša dzird un sarauc pieri: ko tu runā, onkulīt, kad nekā nezini, ko es meklēju.

Tā paša gādīgā miliča pavadībā Oļegs-Saša nonāk Rīgas bērnu uzņemšanas un iekārtošanas punktā, kurā var iekļūt pa vienām šaurām durtiņām. Jāparunā ar melnūsainu, melnmatainu sargu, lai pa otrām tikpat mazām durvīm viņš ielaistu pagalmā.

Pieņemamā istabā viņus sagaida audzinātāja Anna Pavlovna, pusmūža gados, neliela auguma, ļoti kustīga, arvien par kaut ko norūpējusies, arvien mazliet satraukta. Viņas lielās pelēkās acis pauž uzmanību un labsirdību. Skatās zēnā, skatās at-

stātajā ziņojuma lapa, vēlreiz ieskatās zena nelaimīgi mulsaja vaigā, tad pēkšņā pārsteigumā satver abas viņa rokas.

—         Oļeg, tu? Vai patiesi tu? Atkal izbēdzis… Pērnogad tu stāvēji šai pašā vietā. Kāpēc tu bēdz no bērnunama? Tev klājas slikti? — Atbildi nesagaidījusi, viņa atsāk: — Varbūt gadījās kas nelabs? Kādas nepatikšanas? Kādas tev var būt nepatikšanas — kārtīgs, saprātīgs zēns. Apģērbts esi labi, un kā izaudzis pa šo gadu, prieks redzēt. Tad saki jel vārdu, Oļeg, — kādēļ tu atkal aizbēgi?

—        Gribas uz dzimteni… mājās… Anna Pavlovna, palīdziet! — Runāt ir grūti. Gaišās skropstas grib aizsegt asaras,

pirmās asaras pa šiem garajiem gadiem. Ne aizsegt, ne norit tās. Rit un rit.

Audzinātāja atsēžas, pati ne mazāk satraukta par zēnu. Bērns lūdz palīdzību. Kur atrast viņam vecākus, dzimteni, kad pats nezina saukt to vārdā. Un rīkojums pavēl: «Katrs izbēgušais jāatgriež bērnunamā, no kurienes tas izbēdzis.» Kāda bēda! Dzimteni no pirksta neizzīdīsi.

Pasaki man, Oļeg, vēl vienu, — Anna Pavlovna saņēma zēna roku, — pasaki — vai bērnu namā tev nepalika draugi, vismaz kāds, kam tu varētu uzticēt visu, izrunāties tā īsti no sirds, bija vai nebija?

—         Neviens.

—        Kādēļ neviens? Vai tad tur nebija neviena laba un krietna zēna? Negribas ticēt. Cilvēks visur atrod draugus, ja vien pats ir atklāts.

Oļegs nopūtās: — Varbūt arī bija … Es nevarēju uzticēties. Baidījos — nodos … Visi pļāpā, arī puikas.

—        Nodos, — šis vārds ieķērās audzinātājai apziņā, uzvēdīdams smagu domu. Brīdi paklusējusi, viņa runāja silti, iejūtīgi un reizē sološi.

—        Oļeg, mīļais bērns, parunāsim vēlāk, padomāsim. Tagad iesim. Tev gribas ēst, vai ne? Ceļā ilgi biji?

—         Divas dienas, — atbilde sekoja mirklī un gluži atklāti. Kā citādi, kad satikušies seni paziņas, vēl vairāk — tuvi draugi. Kādēļ tuvi — kas gan to spētu izklāstīt uz delnas? Vienkārši — sirds tā jūt.

Šonakt dežurē Anna Pavlovna. Tuvojas pusnakts. Klusiem soļiem viņa apstaigā vēlreiz guļamtelpas. Jāredz, vai katrs savā vietā guļ mierīgi vai klusītēm raud, gadās nereti arī tā. Nemierīga tauta te, ar dvēseles traumām. Blāvas spuldzītes gaismā, elpojot rāmi, vērīgi ieklausoties, viss liekas pārskatāms. Tomēr, lai prāts būtu mierīgs, pie vienas otras gultiņas viņa piestāj, dažus mirkļus pakavējas.

Tuvojoties Oļega guļasvietai, neuzticoties savai tuvredzībai, gribas noliekties tuvāk. Kā uzminēt, kāpēc viņš bēg? Kas zina, varbūt jau vairākkārt. Zēns pagriež galvu, pretī raugās platas, gaidošas acis.

—         Oļeg, kādēļ tu neguli?

—         Es neesmu Oļegs, Anna Pavlovna, es gaidīju jūs. Atrodiet mammu!… Lūdzu, lūdzu, uzmeklējiet!

Anna Pavlovna atslīgst turpat uz gultas malas. Tad ir nu gan nelaime! Slims? Murgo? Tik liels puika nomodā tā nerunātu. Cik mierīgi vien spēdama, viņa vaicā:

—         Kas tad tu esi, ja ne Oļegs?

—         Saša Pilve Aleksandra dēls … ilgāk vairs nevarēju izturēt.

Vārds izrunāts, un reizē šķiet uzieta taka pāri kalnam, milzīgam, šķautnainam, kas liedzis viņam atpakaļceļu uz mājām. Visu, it visu, ko līdz šim nebija uzdrošinājies izrunāt klusētājs Oļegs, aizgūtnēm stāsta Saša. Savu dzimto pilsētu, ielu, pat mājas numuru, visu viņš zina un atceras. Pat kastaņas zaru ar sarmas micītēm, kādu redzējis pēdējā rītā. Kā sakliedzis uz Zinu par vienīgo kumosu… kad pats apēdis visu.

—         Anna Pavlovna, — pēkšņu un dīvainu baiļu uzplūdā, satvēris audzinātājas roku, zēns čukst: — Kā jūs domājat, vai mamma vairs būs dzīva?

—         Kāpēc lai viņa nebūtu dzīva? Domā, badā nomira, kad tovakar pietrūka tava apēstā desas kumosa?

—         Anna Pavlovna, kā jūs domājat, vai tētis, — viņš mums no tādas zemes, mamma saka, cietas un taisnīgas, no Karēlijas, — vai piedos?

—      Noteikti piedos! Kaut arī desu neesi nopelnījis, toties tu pārvedīsi pats sevi. Padomā — atradies dēls, sveiks un vesels. Tas būs simtkārt vērtīgāk.

Tā vien liekas, Sašas vārdu plūdiem šonakt nebūs gala. Anna Pavlovna tos atvaira, apsegdama zēnu līdz kaklam un vieglītēm pabužinādama mīļo, satraukto galvu.

—         Guli, tu razbainiek, labi vēl, ka neesi sirdsapziņas pārmetumos nbmušījis pats sevi. Rītā ķersimies pie lietas, sāksim kārtot nokavēto. — Lēnīga roka pārslīd pāri Sašas gaišajiem matiem.

Vai tā nebija mamma? Zēns sāpīgi iekož sev lūpā, lai valdītu elsas, tik līksma sirds.

Nākamajā dienā no Rīgas uz tāltālo Kaļiņinu gaisos trauc zibenīga vēsts: Bēbeļa ielā 10, pilsonei Lidijai Pilvei.

«Atradies puisēns Pilve Saša Aleksandra dēls. Šķiet, tas varētu būt jūsējais. Gaidām atbildi.»

Vēl adrese un Annas Pavlovnas paraksts.

Taču Sašam, domāt, karstas ogles zem papēžiem. Nekur rimties, neko sākt — šausmīga tāda gaidīšana! Viņš rakstīs vēstuli, pirmo vēstuli savā mūžā. Klusu ciests, patiešām ciests četrus garus gadus. Parunās ar mammu jau šodien, šo pašu brīdi.

—         Pareizi, dari tā! — Anna Pavlovna pasniedz baltu lapu.

«Sveika, dārgā mamma!

Kad es aizbēgu, Tu varbūt baiļojies dikti, ka esmu kaut kur zem drupām nospiests. Jeb arī par to desu Tu visu saprati. Vienalga, es zinu, sirds Tev bēdājās. Par to man visu laiku bija žēl. Bet es Tev to nevarēju pateikt, jo mani vēl mocīja bailes. Sākumā baidījos tikai no tētes. Pēc tam arī no Tevis. Jo Zinu atstāju vienu. Viņa raudāja. Un es nezinu, kas tālāk notika. Par tām lielām bailēm man visu ilgo laiku vajadzēja dzīvot bērnunamā. Slikti neklājās, tikai briesmīgi skumīgi. Tu neapvainojies, mamm, ka es no mājām aizbēgu. Es kļūdu izlabošu. Šajās dienās pārbraukšu un mācīšos piektajā klasē. Un projām nekad vairs nebēgšu. Jo mājās tik un tā labāk. Ja arī tētis sadunkātu, ja pērtu ar siksnu, es visu pacietīšu, jo tagad esmu pulka stiprāks. Un, kad tētis prasīs, kur mans cirvītis,, skaidri pateikšu. Toreiz biju dikti bēdīgs, tāpēc atstāju cirvīti Marinai Antonovnai par piemiņu. Viņa nebija slikta, tikai nekā nezināja par mani. Ko tāds cilvēks var palīdzēt? Neko, vai ne?

Mamm, sveicini tēti un pasaki viņam, ka ātrāk es nevarēju, lai gan agrāk jau divas reizes lūkoju bēgt. Bet veltīgi. Ja nav naudas un maizes, bērnunamā atkal iekšā. Tikai, kad izaug ārā no bailēm, viss kārtībā. Mamm, gaidi mani, ai, cieši, cieši apķeršos Tev ap kaklu! Un mums būs pavisam, pavisam labi.

Rīgā, 1950. g. 7. oktobri.

Saša, Tavs mīļais dēls.»

Sašam vēl viena gaužām grūta nakts, pārpilna gaidu, cerību,, šaubu, visdīvaināko murgu. Diena jau pusē un vēl nekā, nekā… Un tad zēnam spēji apraujas elpa — durvīs parādās Anna Pavlovna ar zilgu lapiņu rokā.

—         Saša Pilve, telegramma.

Zēns uztrūkstas, steidzas — acis, rokas, kājas — viss, viss. šķiet satinies vienīgā jautājuma kamoliņā.

—         Mamma dzīva!?

Līdz atbildei mirklis šķiet mūžību garš:

—         Dzīva. Gaida tevi rītā, vakarā.

Rokās satvēris galvu, zēns nejūt vairs zemi zem kājām — skriet, tikai skriet, lai ari tepat dārzā starp tumšajiem koku stumbriem.

Laimē apskurbušās lūpas skaļi pauž vislīksmākos zemes vārdus:

— Mamma dzīva … dzīva .. dzīva … gaida mani…

Kaut debess pelēka un koku raupjie stumbri klusē, kaut zemei pāri klājas rudenīgo lapu birums, paša sirds gaviļu sauciens apņem zēnu kā saulainā lakatā.

GANDRĪZ ZEMES PAVADONIS

Kaut gan Atis vēl neiet skolā, bet lasīt viņš jau prot tā, ka visai mājai prieks. Un pašam visvairāk. Ne tev vairs jāuzplijas vecmāmuļai, ne jāčinkst apkārt mammai, lai ko pastāsta vai pasaka. Paņem tikai grāmatu,' uzreiz atveras kā kādas burvju durvis, sanāk pilna istaba jaunu draugu. Visi droši, gudri, un arī tu tieci gudrāks. Taču Atis nav nekāds skopulis. Allaž viņš aicina māšeli Antru, lai sēstas blakus un paklausās, kādu varenu stāstu brālis māk lasīt. Tā abiem reizē tiek savs jaukums.

Drīz vien visas desmit grāmatas, ko Atis lepni sauc par savām, izlasītas kārtu kārtām. To vienpadsmito, bilžaino ābeci, viņš atdod māsai kopā ar paskaidrojumu:

— Redzi, gandrīz pavisam jauna. Bet man vairs neder. Vissjau galvā. Gribi? Tikai saplēst nedrīkst. Tētis saka: grāmata, tas ir daudzu cilvēku darbs.

Savādi ar to lasīšanu. Tāpat kā ar ēšanu. Tu pieēd pilnu vēderu, citreiz pat kumoss atliekas, bet vajag tikai laiciņu paskraidīt pa lauku, izsalkums atkal klāt. Nāktu nu drīzāk kādi svētki vai Atim dzimšanas diena! Varētu gaidīt jaunu grāmatu. Kārām acīm zēns noraugās uz grāmatplauktu, kur visos stāvos greznojas gan plānākas, gan īsti biezas grāmatas, pat zelta burtiem uz muguriņas. Bet kurš gan atļāvis bērniem tās cilāt un šķirstīt? Uz to pusi labāk neskaties.

Tad viendien Atim, par laimi, iešaujas prātā lielā lāde istab■augšā. Tur veci žurnāli, avīzes, arī kādas grāmatas manītas. Un neviens nav teicis, ka Atis nedrīkstētu piedurt tām pirkstu.

Klusītēm, it kā būtu iekāpis kaķa zābakos, zēns uzlavās bēniņos. Labi, ka tādām vecām lādēm nav vairs virsū vāka. Kas te mantu? Smieties gribas, cik priecīgs prāts. Cels ārā pirmo, ko satausta pirksti. Kā tad tā? Neviena vāka un bilžu arī nav. Grāmatas bez bildēm Atim arvien šķitušas pelēkas un pavisam bēdīgas. Vai nu tieši tāda jālasa? Ņems otro, trešo. «Aritmētika», «Valodas mācība». Laikam tētes skolas grāmatas. Varbūt mammas. Cilājot un šķirstot pagadās viena tāda pavisam savādāka. Zīmējumi ir, bet ne te kādas mājas, ne puķes, ne cilvēki. Trauki vien. Pa īstam arī trauku nav. Dažādas pudelītes, piltuve, taisnas un izliektas caurulītes. Viena stikla lampiņa ar visu liesmu. Uz vāka lasāms — «Nedzīvā daba». Drusku zemāk — «Eksperimenti». Kāds ķeburains vārds, gandrīz vai sakārnis. Šo grāmatu vajag izpētīt.

Ar savu guvumu padusē zēns manās lejā. Vienā lēcienā pāri slieksnim un pazūd aiz pagraba, tā padziļāk kuplo topinambūru [2] biezoknī. Tas ar gudru ziņu, lai māšuks netraucē. Šķirsta, lasa pamazām, ilgi vēro zīmējumus, lasa atkal. Tad acis aizķeras pie viena vārda — ķimikālijas. Vai tik šī nav tā pati ķīmija? Tas vārds Atim nav svešs, daudzreiz dzirdēts pa radio. Arī tētis ķīmiju piemin, kad abi runājas ar brigadieri. Nu tik būs lieta! Pāri ausīm zēns iegrimst grāmatā. Visa pasaule šķiet sarāvusies čokurā, noslēpusies šajās lapās. Skaidrs, ka ķīmijai turpat vajag būt. Māki tikai atrast un saprast.

Bet Antra nav tā māsa, kas varētu dzīvot bez brāļa ilgāk

par desmit minūtēm. Meklē gan iekšā, gan ārā, ūjina, gaužas arī vecmāmuļai.

—         Atis pavisam pazudis! — Gatava raudāt, ja brālis tūlīt neparādīsies. Un izraudas arī.

Tā dienas trīs četras pazūd pa brīžam. Tik nejauši pazūd,, ka Antra nesaprot pat, kur meklēt mīļo brālīti.

Pa šo laiku Atim radusies sava gudrība. Zina, ka tāda maza ķīmija glabājas arī viņiem mājās. Nu, priekšnamā pie sienas,, mazajā aptieciņas skapītī. Tur sālsskābe, aspirīns, benzīns, cinkziede, jodtinktūra — ui, cik trakoti sūrst, kad mamma to uzlej Atim uz pārgriezta pirksta! Gaisā jālec. Par aptieciņas ķīmiju labāk nemaz nedomāt, jo skapītis vienmēr aizslēgts — un kur nu bērniem pie atslēdziņas tikt!

Bertolē sāls, nē, tāda gan nav zināma. Trauku skapī tikai pašu sāls, ko pie ēdieniem met. Nekas, sākumā iztiks ar to pašu.

Viendien, kad Antra atkal klaigā, lai visa sēta skan, un ruslais suņuks Cika viņai piepalīdz traci celt, brālis izšaujas kā briedis no savas paslēptuves.

—         Ko tu brēkā! Domā, es nedzirdu? Domā, man vaļas? Labāk palīdzi sameklēt mazu pudelīti ar prapīti.

—         Kāpēc?

—         Es taisīšu eksperimentu.

—         Ko?

—         Eks-peri-mentu taisīšu. Briesmīgi interesanti. Redzi nu, tu nemaz nemāki izteikt.

—         Māku gan. Tikai pasaki — kas tas ir? .

—        Meklē pudelīti, tad redzēsi.

—         Vai tas būs mums abiem? Kur viņu var likt? Ati, nu pasaki, — Antra nerimstas taujāt, bet meklēšanā jau gatava piedalīties.

Atis pašķoba lupas gudrā smīnā un drusku pašņaukājas. Ko lai viņš teiktu, kad pašam nav jausmas, kas tur galā sanāks. Ek, bijusi tā spirta lampiņa! Nu, mēģinās uz plīts, kaut kas savādāks jau būs. Skaidrs, ķīmija nav vis nekāds joks. īpaši — ■eksperimenti.

Kopīgiem spēkiem pudelīte atrasta. Ne jau kāda lielā, tāda, kur vecmāmuļai bijušas sirdsdrapes. Tupus rāpus vajadzēja noņemties, kamēr to izķeksēja no lieveņa apakšas, kur mēdz samest nederīgos stiklus.

Antra ne soļa neatstājas no brāļa. Acu nenolaiž no viņa pirkstiem. Šodien brālis tāds kā gudrāks, kā lepnāks būtu. Neko lielu nerunā. Ielej pudelītē ūdeni — līdz pusītei. Divos pirkstos paņem no sālnīcas snipšnīti sāls, pieber klāt. Cukura ari tikpat. Drusku padomā, tad aiziet pie vecmāmuļas naktsgaldiņa, ņem terpentīna pudelīti.

—         Ko teiks vecmamma? — Antra iepleš acis.

—         Vajag tikai trīs pilienus, — Atis viņu nomierina.

—        Vai mums sveču taukus arī nevajadzēs? — Antra piedāvā, ievērojusi turpat uz naktsgaldiņa sveci.

—         Dod tik šurp.

Veicīgiem pirkstiem meitene atlupina spodro pērlīti, kas nopilējusi uz svečtura. Aha, viņa jau arī drusku saprot, kas vajadzīgs tādam «ekselmentam».

Atis vēlreiz laiž skatienu visgarām istabai. Uz palodzes koša piciņa sarkana plastilīna — Antras veidotā ķiršoga.

—         Tu ogu dosi?

—         Ņem, brāļuk, ņem droši, man nav žēl, — Antra smaida aizrautīgā devīgumā. — Un virsū vajag vati, — viņa pēkšņi atceras, kā darīja mamma, kad aizsēja melleņu ievārījumā pudeles.

—         Vati var dabūt no manas lelles, viņai roka atirusi. Labi?

Vate iebīdīta savā vietā, priekšā aizvāzts tas pats vecais prapītis.

—       Tagad nāks pats galvenais, vajag uzvārīt, — Atis čukst. — Ejam uz otru galu, es redzēju — uguns jau kuras.

Pie pavarda stāv vecāmāte, sasarkusi, atrotītām piedurknēm. Paprāvā katlā viņa lēnītēm maisa — var jau saost — putraimu biezputru.

Atis uzmanīgi pabīda savu pudelīti ieblakus katlam.

—        Ko jūs man te? Karsts! Pirkstus gribat apsvilināt, vai? — uzacis saraukusi, vecāmāte atvaira bērnus.

—         Atis vārīs ekselmentu, — Antra izšauj kā bultu.

i6- 243

—         Eksperimentu, — Atis pārlabo.

Pabīdījusi augstāk brilles, vecāmāte ieskatās ciešāk, un vārdi sāk birt ne pa jokam.

—         Kas par pekstiņiem? Šķīdīs tavs eksperiments, iesprāgs kāda stikla drumsla biezputrā vai vēl trakāk — pašiem acīs. Ejiet, kur nākuši.

—         Nu-ū, vecomāt, mīļo vecomāt, nu-ū, atļauj gan, — Atis ņurrā un pieglaužas kā runčuks. — Zini, patiesīgs eksperiments. No skolas grāmatas. Tu, vecomāt, pati arī vēl redzēsi. īsta ķīmija.

Aši, aši, lai brālis neaizsteigtos priekšā, Antra steidz uzskaitīt visu, ko viņi pudelītē sapildījuši.

Tad, kā par brīnumu, vecāmāte nesaka vairs ne nē, ne jā, tikai ar aizdomīgu skatienu noraugās pudelītē. Katlu pa pusei nosedz ar vāku. Bērnus pabīda nostāk no pavarda.

Malka deg sprēgādama. Biezputrai plakšķot un pļepinoties, vijas augšup kupli garaiņu mutuļi. Bērni stāv, ko stāv, sāk jau nepacietībā mīņāties. Kas mazajai pudelītei ar šiem daļas? Ne rāda, ne dara ko.

—         Vēl ilgi jāgaida? — Antra gan pietupstas, gan izslienas. — Vajag attaisīt un paskatīties. Viņš varbūt netiek laukā. — Mazā roka pastiepjas pret pavardu.

—         Neaiztiec! Izjauksi visu. — Atis pasit rociņu sānis.

Beidzot tomēr kaut kas notiek. Pudelītē sāk celties sīki bur-

bulīši. Kā jautras krellītes tie dzirkstī augšup un pazūd vates būkšķītī. Ceļas arvien straujāk, arvien bālganāks metas ūdens, drīz krāsojas iesārts.

—         Sākas, vecomāt, sākas! — Antra slejas pirkstgalos.

Paff — čū-ūks-klinks .. .'Kaut kas uzlido gaisā. Pudelīte notinkšķ pagaldē.

Viss noticis tik pēkšņi, neviens pat iesaukties nepagūst.

Trīs acu pāri paveras augšup. Viņiem pretī no griestiem noraugās sarkanīga vates piciņa. Jocīga, kā urskulī savilkusies maza apaļa mutīte, kas tikko spēj valdīties, lai nespruktu vaļā skaļos smieklos par tiem trim tur lejā, kam mutes līdz ausīm.

—         Redzi nu, brālīt, viss pagalam, — pirmā attopas Antra. — Viņš izspruka, vai ne? Terpentīna smaku vien palaida. —Viņas balsī skan patiess žēlums par neveiksmi.

—         Kas pagalam? Nekas nav pagalam! — Atis spurojas pretī kā dižgalvis zvirbulis. — Tu tikai nesaproti. Viss bija pa īstam. Tieši kā raķete. Atmini, kad tētis laida Jaunajā gadā. Nebūtu griesti priekšā — aiziet! Gandrīz zemes pavadonis, tāds mazītiņš. Nū, vai nu tu saproti?

—         Zemes pavadonis? — Galvu vēlreiz atmetusi, Antra paskatās griestos un bažīgi vaicā: — Kā tu to pavadoņa picku dabūsi zemē? Stāv kā pielīmēta.

—         Lai stāv. Tieši tā vajag. Vakarā parādīšu tētim. Šitādu ķīmiju tētis uzreiz sapratīs.

Ko vecāmāte? Divas stāvas grumbas starp viņas uzacīm neliekas vis nekādas mīlīgās. Un, kad viņa paver muti, vārdi birst kā zirņi:

—         Ķīmiķis, kāds atradies. Izspridzinās vēl acis sev un citiem. Vai tā nav diezgan nelaimes dzirdēts? Un es arī, kā tāda aplama, tev vēlēdama. — Ar putraimiem aplipusī pavārnīca kā biedinot paslienas gaisā. — Nemaz nedomā, blakus savam katlam otrreiz vis nelaidīšu.

—         Jā, kur tad es citur varu? Spirta lampiņas man nav, — Atim izraujas žēli.

—         Ej uz skolu, kaut vai šo pašu ruden. Vāri tur savu ķīmiju. Sper eksperimentus. — Pavārnīca straujā rakstā sitinās pa katlu, kamēr vecāmāte pie sevis purpina pikti par putru un piedegumu, par negalu ar šolaiku bērniem, kas vairs ne pa dienām, bet nu jau pa stundām grib izaugt gudri. Un tu, cilvēks, pa neziņu buldurē šiem līdzi.

Pagaldē, kur bērni palīduši sameklēt pudelīti, Atis čukst māsai pie auss:

—         Tu redzēji, vecāmāte nemaz pa īstam nedusmojās. Eksperiments viņai arī drusku patika. Gan jau paļaus citreiz atkal.

—         Nūja, žagarus nemaz nesolīja. Un sūdzēt mammai arī nē. — Antrai pasprūk jautrs smiekliņš.

SATURS

Par zēnu, kas nenoslīka . . 3

Draugi………………………….. 3

Ko dzirdēja kamene . . 7

Labā Liepanniņa … 10

Pladiņas un pinterputra . 14

Vēl nav izšķīlusies … 19

Tētis pazudis……………………….. 25

Mī]āmāte aizved Valtu . 30

Miega izdzenātāja … 39

Sudmalkalnā……………………….. 44

Jauni draugi……………………….. 49

Ezergaļos…………………………… 58

«Āfrikas zvēri» . ■ 67

Siena talka…………………………. 77

Divi tēvi ……………………………. 92

Ciemos pie vecmāmiņas . 98

Dzērvenes…………………………. 109

Uz skolu………………………….. 115

«Za|ā vārna»……………………. 119

Sastrēgums ……………………….. 125

1.  Burkānu sports . . 125

2.       Veselības pārbaude . 130 Valts strādā «smalkus darbus» 141

Atlaidas …………………………… 150

Ogļu deģis un vēlreiz cukur-

vistiņa……………………………… 154

Atkala……………………………… 159

Valt, neaizmirsti mūs! . 165

Vai tu esi puika? …. 182

Piecas atminēšanas . . . 190

Zēns ar cirvīti……………………. 205

Zemes pavadonis …. 239

[1] ar andrejdienu — 30. novembri ziemai vārti va)ā (sens ticējums).

11 — 2879

[2] pēc izskata saulespuķei līdzīgs augs, derīgs lopbarībai.

Content

Delle Vilma Piecas atminēšanas

PAR ZĒNU, KAS NENOSLĪKA

DRAUGI

KO DZIRDĒJA KAMENE

LABĀ LIEPANNIŅA

VĒL NAV IZSĶĪLUSIES

TĒTIS PAZUDIS…

MĪĻĀMĀTE AIZVED VALTU

MIEGA IZDZENĀTAJĀ

SUDMALKALNĀ

JAUNI DRAUGI

EZERGAĻOS

«ĀFRIKAS ZVĒRI»

SIENA TALKA

DIVI TĒVI

CIEMOS PIE VECMĀMIŅAS

DZĒRVENES

UZ SKOLU

«ZAĻĀ VĀRNA»

SASTRĒGUMS

VALTS STRĀDĀ «SMALKUS DARBUS»

ATLAIDAS

OGĻU DEĢIS UN VĒLREIZ CUKURVISTIŅA

ATKALA

VALT, NEAIZMIRSTI MŪS!

VAI TU ESI PUIKA?

PIECAS ATMINĒŠANAS

ZĒNS AR CIRVĪTI

GANDRĪZ ZEMES PAVADONIS

SATURS