Hamsune Marija

Langerudas bērni

Marija Hamsune

Langerudas bērni

Mājās un kalnu ganībās

.

Pavasarim nākot

Tālu pašā ielejas galā ir mājas, kufas sauc par Lan-gerudu. Patiesībā tās tikpat labi būtu varēts saukt par Stuterudu, jo tās ir tikai mazas mājas.

Viņiem tur ir četras govis, Svarta, Kvita, Julgosa un Šjērna. Un vēl viņiem ir četri bērni, Ola, Einars, Ingerida un Marta vārdā; katram bērnam ir sava govs.

Zēni ir tie vecākie, Olām ir desmit un Einaram astoņi gadi.

Bet Svarta ir tā vecākā un varenākā govs. Sākumā tā bija Olas govs. Kvitai nav ragu, un tādēļ viņai nevedas badīties, bet citādi tā ir laba govs. Tā piederēja Einaram.

Bet zēni bija gatavie tirgotāji, viņi mainīja un pārdeva visas savas lietas, un kādā dienā Ola izmainīja Svartu pret Kvitu. Viņš, protams, dabūja vienu vai otru vērtīgu lietu piedevām. Bet pēc kāda laika tirgošanās gāja no

jauna vaļā, Einars dabūja atkal Kvitu ar pienācīgām piedevām. Vai nu ar to bija beigas? Nemaz nē, abas govis laiku pa laikam gāja no rokas rokā, tā ka, izņemot zēnus pašus, neviens cits nekad nezināja, kam Svarta vai Kvita katrreiz piederēja. Julgosa un Šjērna turpretim vienmēr palika vienās un tais pašās rokās un nekad netika ne pirktas, ne pārdotas, tās atradās mazās, ciešās rokās, kas no tām neatlaidās. Ik vakara, kad māte slauca govis, Ingerida un Marta, katra uz savas lādītes sēdēdamas, turēja katra savas govs asti, lai tā mātei nesitas sejā.

Šogad pavasaris kavējās, kas to zin kālabad? Zēni nevarēja vien nodusmoties, staigādami un gaidīdami vēlo pavasari, jo šogad Olām un Einaram pirmo reizi bija jāiet uz kalnu ganībām par ganiem.

Viņi tā par to priecājās, un tas tiešām arī bija atbildīgs uzdevums, turklāt arī uzdevums, kas varēja ienest daudz naudas. Pie mazās Langerudas, lūk, piederēja lielas, labas kalnu ganības. Tās atradās tālu prom, bet ļaudis no visām malām ik vasaras nolīga tur ganības savām govīm un kazām. Bet kad, rudenim nākot, nomnieki samaksāja, tad gan nebija neviena, kurš ganam neiedotu liekas divdesmit piecas ēras vai pus kronas. Jā, ciema ķesteris agrākam ganam pat bija iedevis divas kronas dzeramnaudas. Bet par to tad arī ķestera govis bija ļoti grūti noganīt.

Jā, zēni šogad ļoti gaidīja pavasari.

No kalendāra nekā nevarēja zināt. „Zāles mēnesis!1' Ola zobojās, „kur tad tā zāle ir?*4 viņš teica. Un kad at-nāca ziedu mēnesis maijs, viss vēl bija tāpat. Sniegs gulēja meža, bet lauks bija peleki dzeltens no pagājušā gada vītušās zāles.

Bet tad beidzot kāda dienā atnāca pavasaris.

Saule sildīja tik silti, tik silti. Brūnā, nodarvotā šķūņa siena likās silta, roku pieliekot, un lielas spožas mušas, zaļgani mirdzēdamas, sauļojās uz tās.

Un mazajam meitenēm pēkšņi ļoti dedzīgi ievajadzē-jās lekt „paradīzēše saules pusē pie sienas. Viņas to tik labi vēl neprata. Pagājušā gadā, kad viņas to iemācījās, tās bija vēl tik mazas, ka gandrīz bija to atkal aizmirsušas līdz šim gadam. Bet viņas tomēr bija uzvilkušas dažus lodziņus smiltis un čakli lēkāja turp un atpakaļ gan uz vienas kājas, gan uz abām, un tām likās, ka lekt „pa* radizēir jauki.

Bet zēni spēlē uz pogām. Ola ir bijis tāļredzigs un prātīgs un ir savācis vairāk duču pogu, gan ar diviem caurumiem, gan ar četriem. Einars turpretim nav no tiem, kas rūpētos par rītdienu. Bet kad brīdis ir klāt un pogas ir vajadzīgas, tās, protams, ir jāpagādā. Šī iemesla pēc māte nevarēja atrast nevienas pogas, kad tā no rīta izmeklējās pa šujamo groziņu un tai katrā ziņā viena bija vajadzīga. Šis ir ari tas iemesls, kādēļ Einaram bikses tagad tā ir nošļukušas un tik savādi nokarājas, un ka tam liekās bikšu lences bija vajadzējis noglabāt pašķūnī. Lieta ir tā ka viņš ir izgriezis bikšu pogas.

Raksts —! Ģērbonis —! un viņi dedzīgi nometas uz deguna zemē, lai redzētu kāds būs iznākums.

Un laime tik lielā mērā ir Ola pusē. ka Einars drīz vien ir pazaudējis kā šujamā groziņā atrastās pogas, tā tās, kupas bija atradušās viņa biksēs.

„Tev man jāaizdod divpadsmit punktu, tu dabūsi tos atkal atpakaļ, kad būšu kādus novinnējis no tevis,” Einars* saka.

Jā, Olām nav nekādas patikšanas jau tūliņ beigt spēli, un tādēļ viņš aizdod Einaram prasītos divpadsmit punktus.

Bet Ola izvelk dārgu un smalku krīta gabalu no kabatas un uzraksta divpadsmit uz šķūņa sienas. Patiesībā viņš nedrīkstētu izlietāt krītu uz grubuļainās šķūņa sienas, bet citas izejas viņam nav, jo Einaram varbūt vēlāk var ienākt prātā teikt, ka viņš ir aizņēmies, piemēram, sešus punktus.

Bet mazajam Einaram kā nelaimējas, tā nelaimējas. Un Ola pielaižas tik klātu, ka ir ar mieru pierakstīt vēl divpadsmit un tad desmit uz šķūņa sienas.

„Nē,viņš beidzot saka, „nu es vairāk nevaru izlikt tā uz zila gaisa — jo kur tad tu tos ņemsi?

Uz to Einaram tūliņ atbilde ir pie rokas: „Es varu izgriezt pogas arī no savām svētdienas biksēm,viņš saka.

„Tur būs tikai divdesmit četri punkti!

„Būs vēl divpadsmit, ja es ņemšu arī no šķeltnes!

„Vai tu esi traks,Ola saka, par viņu brīnēdamies, „tu taču nevari griezt ārā pogas no šķeltnes!

Jā, to Einars varēja.

Pēc brīža visas pogas svētdienas biksēm ir izgrieztas, un vēl pēc brīža tās ir pārgājušas Olas īpašumā.

Par laimi Einars ir patreizējais Svartas īpašnieks.

„Vai tu gribi mainīties govīm?viņš jautā. „Kad rīt vai nākošā dienā laidīsim govis laukā, zināms, būs liela badīšanās. Un tad mēs redzēsim, kupa būs tā stiprākā!

„Jā—a,Ola saka, pārdomādams.

„Droši vien Svarta būs tā, kas uzvarēs visas citas! Varbūt viņa pacels Kvitu uz ragiem un pārsviedīs to strautam pāri, kā tu domā?

„Jā—a,saka Ola.

Un tas bija tiesa, ka Svarta pavasaros bija gluži traka, kad tika ārā, viņa badīja ar ragiem un kārpīja zemi, tā ka mēsli vien griezās, un mauroja tā kā vērsis. Tai ziņā tā bija neredzēta govs. Tādās reizēs nebija nekāda preka tiem, kam piederēja tās citas nabadzītes.

„Ko tu gribi piedevām? Ola jautāja.

„Divus dučus,Einars teica.

Tā viņi laiciņu runāja šurp un turp par to. Beidzot Svarta palika Olain, piedevas viņš notirgoja līdz pusotra duča.

Bet brīdi vēlāk mazais Einars gandrīz balsī raudādams iegāja pie savas mātes virtuvē.

„Kas tad ir noticis? viņa iesaucās.

Jā, Ola ir —

„Kas ir ar Olu, vai viņš ir iekritis upē!māte iesaucās, jau gatava steigties turp. Viņa dzīvoja mūžīgās bailēs tagad plūdu laikā.

„Nē — viņš — man izvīla visu, kas man piederēja!Einars elsoja. „Vispirms viņš man izvīla visas šujamā groziņa pogas —

„Ak, tad tu tās biji paņēmis?māte jautāja.

„Jā—a. Un tad visas bikšu pogas, kādas vien man bija. Un nu viņam pieder arī Svarta, bet to rītu laidīs ārā. un tā pārsviedīs Kvitu pār strautu!Einars bija gluži

izmisis. „Bet, mat, vai es nevaru dabūt tas medaļas pogas, kupas tev ir kumodē?viņš lūdzās sirsnīgi.

Viņš runāja par dažām zilām, emaljētām pogām.

„Vai tu esi prātu pazaudējis,māte teica, „tās smalkās pogas jau jūs reiz mantosiet no manis, to tu zini.

„Kad tas būs?

„Kad? Nu tad, kad es būšu mirusi.

Tad Einars sāka raudāt vēl vairāk un teica: „Līdz tam būs briesmīgi ilgi jāgaida, ū, ū, ū!viņš teica.

Bet tad māte sāka smieties. Un tad viņa sameklēja gaj*u, sarkanu zīmuli un teica, lai viņš to parādot Olām, tad tas gan būšot ar mieru atkal grozīt darījumu.

Un tad Einara slapjā, saraudātā seja sāka starot, kā maza saulīte, un pēdējās elsas pēkšņi pārvērtās smieklos. Viņš paķēra jauno, spožo zīmuli un aizbāza to aiz auss un, sarāvis uz augšu bikšeles, kufas bīstamā kārtā bija noslīdējušas uz zemi, metās pa durvīm ārā.

Un pēc vienas minūtes Svarta piederēja atkal viņam.

Bet Ola kluss un nopietns uzgāja augšā kambarī un, ietinis sarkano zīmuli zīda papīrā, noglabāja to starp savām lietām.

17-la maija sveiki

Bija 17-tais maijs. Tai mazajā ielejā, kur atradās Langeruda, ne ar kādām sevišķām svinībām šo dienu nemēdza atzīmēt. Tie nedaudzie, kam bija karogi, uzvilka tos, bet citādi šī diena bija gluži tāda pat kā visas dienas. Citi ara, citi ecēja un citi stādīja kartupeļus, bet tāda nebija neviena, kam būtu laiks iet gājienā un saukt urrā 8 tā kā pilsētās. Nebija pat bērnu gājiena, jo mājas viena

no otras atradās tālu un katrā no nelielajām saimniecībām bija maz bērnu.

Bet Langerudā viņi šo dienu tomēr savā ziņā gribēja nosvinēt: viņi šogad pirmo reizi gribēja laist govis laukā.

Un tas bija lielākais notikums, kādu bērni varēja iedomāties.

Sešpadsmitā maija vakarā nekādi nebija iespējams iemigt, mazie lielajiem nejāva gulēt, sarunādamies no gultas uz gultu par rītdienu.

Pulksten desmitos tēvs bērnus apsauca un lika viņiem gulēt.

„Vai tu domā, ka spīdēs saule?Ola jautāja.

„Es nu gan neaizmigšu ātrāk kā tikai rītvakar,In-gerida teica.

Agri, agri no rīta mazie bija nomodā. Bija tā, it kā viņos būtu kāds zvaniņšl kas tos visus bija sazvanījis kājās vienā reizē. Izķepurojušies no gultām, viņi uzrāva kaut ko mugurā, tikai visnepieciešamākos flrāna's gabalus, jo saule nāca iekšā pie viņiem pa visiem logiem, un bija tik silts un jauks.

Izskrējuši ārā mirdzošajā rītā, viņi māja ar saviem mazajiem karodziņiem, saukdami urrā 17-tam maijam, un bija tik priecīgi, tik priecīgi visi četri.

Tad nāca lielais acumirklis, kad vajadzēja laist govis laukā. Arī viņām vajadzēja jauka 17-tā maija. Tā būšot īsta brīvības diena, teica Ola, kujrš zināja daudz ko un bija jau ļoti gudrs un mācīts.

Govis vispirms vajadzēja salaist aplokā, lai tām tur pāriet pirmais trakums, līdz tās varēs laist ārā brīvā mežā.

Mazās meitenes bija atradušas drošu vietu uz zemās cūku kūtiņas jumta. Un tur nu viņas sēdēja no uztraukuma drebēdamas un visu labi pārredzēdamas. Bet zēni ņēma tiešu dalību visos notikumos.

Varbūt tur vajadzēs vīra roku palīgā, Ola domāja, jo govis pa vienai vajadzēja aizvest to īso gabaliņu līdz aplokam, lai tās neskrien pa visiem tīrumiem un neiz-brada tos.

Pirmo māte izveda Kvitu. Tā bija tik lēna, ka māte viena varēja viņu aizvest.

„Та nu gan ir nedzīva govs!Einars iesaucās.

„Tā nav nekāda vaina, ja govs ir lēna,Ola teica. Kvita šodien bija Olas govs.

Tad bija kārta Julgosai un Šjērnai. Tās nebija gluži tik lēnas, un zēniem vajadzēja līdzēt tās savaldīt. Meitenes spiedza no sajūsmas, uz jumta sēdēdamas, un māja savām govīm.

Bet tad nāca Svarta.

Un tagad tēvam vajadzēja ķerties klāt, viņš izveda to ārā. Bet nu visi redzēja, ka Einars bija bijis pie Ziemas svētku eglītes izrotājumiem, kas bija noglabāti uz istabas augšas. Tur viņš bija paņēmis ļoti daudz papīra karodziņu, ar kūļiem tas kūtī bija izrotājis Svartu. Viņai bija pa krietni lielam karodziņam uz katra raga, un tur-

klāt viņš bija apvijis veselu ķēdi mazu karodziņu viņai ap kaklu. Ak, Einar, Einar! Tur nu stāvēja viņa govs kā īsta 17-tā maija govs un dižojās saulē!

Ola pukojās klusām, jo arī viņš būtu varējis mazliet izgreznot savu govi ar karodziņiem, ja vien viņš to būtu iedomājies.

Tur nu tagad gāja Svarta, svinīgi un cēli, ar paceltu galvu un karogu vīteni ap kaklu, bet ragi, ka divas mazas karoga kārtis pacēlās visam pāri!

Tas bija lepns skats, un Einars uzpūties sāka dziedāt tēvzemes dziesmu, tik augstā balsī, ka balss viņam pašā vidū pārlūza.

„Viņa ir tāda kā lauva,“ Einars teica.

„Lauvām nav ragu,Ola strupi noteica.

„Tomēr viņa ir kā lauva,Einars teica, „tā ir vēl diženāka, viņa ir gandrīz kā zilonis!viņš teica. Lielas jēgas Einaram par šiem svešzemju zvēriem nebija, viņš zināja tikai, ka viņi ir brīnišķīgi.

„Nu nāk līgava ar līgavaini,tēvs teica, kad viņi abi ar Svartu gāja gaj-ām mazajām meitenēm uz cūkkūtiņas jumta.

Bet tūliņ arī Svarta skaļi iemāvās. Ar vienu vienīgu grūdienu viņa aizsvieda tēvu sāņš kā nieku un, pakaļkājas gaisā uzsviedusi, skrēja pa ceļu prom.

Tur tik bija ko redzēt. Zēni kliedza urrā, un mazās meitenes aiz tīras sajūsmas tikko nenovēlas no cūkkūtiņas jumta. Un tēvam bija jāsmejas, lai gan Svarta ar viņu bija apgājušies kā ar salmu vīru.

Bet māte tikai atvēra mežonei vārtus, un arī viņa ieskrēja turpat pie citām govīm.

Un nu vajadzēja notikt cīņai, govju cīņai.

Einars jau tā bija iedzīvojies domās par to, ka Svarta pārmācīs citas, sevišķi Kvitu, ka nekas viņa nepārsteigtu. Ja Svarta sāktu mētāt citas tā kā bumbu, viņam tas neliktos neticami.

Bet nu viņš it kā mazliet jutās aizskārts Svartas dēļ, jo viņa neaiztika citu govju. Viņa pat nelikās tās nemaz redzam! Viņa tikai uzmeklēja sev kādu vecu, satrupējušu koka stumbru, kuļu tā maurodama sabadīja drusku druskās. Un kad tas bija padarīts, tad viņa nebija vairs nekāda 17-tā maija govs, visi viņas karogi tad bija norauti. Einars bija noskumis, bet viņš nekad neskuma ilgi.

„Tev jānopērk atkal karodziņi eglītei, tu, Einar, un par savu paša naudu!" Ola saīdzis teica.

„Ek, domā, tā nu būs kāda liela lieta, kad es dabūšu visu savu ganu naudu!" Einars teica.

Ar Einaru bija tā, ka viņš pastāvīgi kaut ko izdomāja. Dažs kas bija tikai savāds, bet daža iedoma turklāt bija gluži neprātīga. Ola sajuta ļoti labi, ka daža laba no šim Einara iedomām bija gluži neprātīga, un pats viņš tā nekādā ziņā nedarītu. Bet viņam nekad neienāca prātā neļaut otram izvest viņa iedomas. Bieži vien Olām ļoti labi patika visu to noskatīties, un ja Einars dabūja pērienu vai bārienu par savām trakulībām, tad Olām tas daudz klāt neķērās.

Un nu, kad tēvs un māte bija iegājuši atkal bet mazās meitenes bija norāpušās no jumta, pēc Einara domām katrā ziņā kaut kas bija jādara, kaut kas sevišķs par godu viņam, Svartai un brīvības dienai un par prieku skatītājiem. Viņš tādēļ gluži vienkārši lika priekšā pa-jāties. Viņš gribot mazliet pajāties uz Svartas, viņš teica. Tādēļ ka tagad esot septiņpadsmitais maijs un tā tālāk. Govs priekš tam esot stipra diezgan, un uz viņas platās muguras varot droši jāt.

Jā, arī Olām likās, ka Einars varētu gan drusku pa-12 jaties dienai par godu.

Viņi tādēļ aizdzina govi pie akmeņu vaļņa, un Einars kā pērtiķis uzmetās viņai mugurā, un tfiliņ tas arī, jāteniski nosēdies, māja ar karogu.

Svarta bija ļoti pārsteigta. Nekad agrāk tā nebija nesusi maza zēna uz muguras. Un jo ilgāki tas vilkās, jo mazāk tas viņai patika. Viņa negribēja nest zēna uz savas muguras. Tā sāka tādēļ griezties riņķī, cik ātri vien tas govij ir iespējams, bet tas nepalīdzēja. Tad viņa nometās ceļos un badīja ar ragiem zemi, bet arī-tas nepalīdzēja. Tad viņa devās prom pār kokiem un akmeņiem.

Tas gāja ļoti ātri, drusku par daudz ātri, kā Einaram likās, bet citiem viņš uzsauca: „Ja gribat tikt līdzi, tad ķeraties klāt!Svarta skrēja apkārt un apkārt, un Einars turējās, cik spēdams. Tas gāja lieliski, viņš sāka atkal mazliet māt ar karogu, tas gāja lieliski.

Ola nekad nebija bijis cirkū, bet viņš bija runājis ar ļaudīm, kas zināja, kas tas bija. Tas bija gatavais cirkus!

Un viņš un mazās meitenes bija ļoti sajūsmināti.

Tad Svarta pēkšņi apstājās pie dziļā, platā grāvja, kas gāja šķērsu pāri laukam. Bet Einars nebija sagatavojies uz tādu apstāšanos, viņš pats uz savu roku šāvās tālāk pa gaisu un palika uz deguna guļam zālē otrpus grāvim.

Tas viss notika tik ātri, viņam pat nebija atlicis laika iekliegties. Viņš klusēja arī tagad.

Tā nu gan bija tīra cūcība, Einars droši vien gulēdams domāja. Beigts viņš nebija, to viņš juta gluži skaidri, noticis viņam nekas nebija, bet viņš gribēja izlikties par beigtu, taisni to viņš gribēja, gan tad tur tālāk apklusīs smiekli!

„Jā, redzi nu!“ Ola iesaucās.

Einars klusēja nepakustēdamies. 13

Nekādās atbildes.

Tad viņi pārrāpās pār grāvi pie viņa. Mazajām meitenēm bija bail un tās sāka raudāt, bet Ola ņēmās viņu raustīt un vilkt aiz rokām un kājām. Un tad tas visādā ziņā gribēja pagriezt viņu ar seju uz augšu. Tas bija nepatīkami, jo Einars bija ļoti kutelīgs un pāris reižu viņš jau gandrīz vairs nevarēja izturēt. Bet beidzot viņš tomēr bija pagriezts, un nu viņam vēl gjTitāk nācās izlikties mirušam.

„Vai viņš ir sasities?mazā Marta jautāja gluži drebošā balsī.

„Nē, viņš ir pilnīgi vesels,Ola teica, „bet, redzāt, karoga kāts gan viņam ir pārlūzis vidū pušu,'4 viņš teica. „Ā,tas iesaucās, „viņš pamirkšķināja acis, tā tad beigts viņš tomēr nav!

varu

Viņš droši vien bus sasities, mazas meitenes domaja. „Vai tu esi sasities, Einar!viņas sauca.

„Jā, es esmu gan beigts!Einars noteikti apgalvoja. „Žēl karoga kāta,viņš teica. „Bet es jau galu galā 14 nopirkt jaunu par savu gana algu.

Gatavošanas uz eksāmeniem uz cūkkūtlņas jumta

Olām tā patika būt vienam. Viņam nemaz nepatika ilgi no vietas būt kopā ar brāli un māsām. Tad arvienu izcēlās naids, un mazie gāja iekšā sūdzēties, ka Ola atkal esot bezkaunīgs. Vaina bija tā, ka brālis un māsas viņam bija mazāki nekā viņš pats un daudz dumjāki, kā Olām likās, ilgi viņš nevarēja viņu paciest. Jo pats viņš bija visai izglītots puisis, kupš daudz mīlēja domāt. Tādēļ viņam labāk iekrita staigāt vienām un prātot un domāt par dažādām lietām.

Viņam ļoti patika lasīt. Viņš lasīja visu, kas vien tam nāca rokās, sākot ar bibeli un beidzot ar mātes pavāru grāmatu. Viņam arī pašam piederēja divas indiāņu grāmatas un Robinsons Krūziņš, un tās bija tik daudz lasītas, ka gandrīz nekas no viņām nebija palicis pāri.

Dabūjis jaunu grāmatu, viņš mēdza kautkur noslēpties un lasīt un lasīt. Tādās reizēs viņš aizmirsa, kur viņš bija, un kad mazie viņu sauca, viņam bija tā, it kā tie aicinātu viņu atpakaļ no kādas citas pasaules. Arī lielie gan viņam bieži vien apnika ar savu saukšanu: „Ola, sacērt kādus gabalus malkas!viņi teica, vai „Ola, aizskrien atnes spaini ūdens!viņi teica. Ola šurp un Ola turp, 13

cauru dienu. Nelaime bija tā, ka viņš bija vecākais un ka brālis un māsas viņam bija tikai tādi knišļi, kas nekam lieti nederēja un nekā padarīt neprata.

Lai mazliet paglābtos no „šī derīguma^44, viņš bieži mēdza paslēpties kādā bedrē uz lauka. Bedrē dažreiz bija diezgan slapjš, bet viņš paslepšus bija aiznesis turp mazu lādīti, uz kā sēdēt. Un bedres malas bija aizaugušas ar biezu, labu zāli, tā ka nevienam nevarēja ienākt prātā, ka bedrē kāds dzīvo. Bet viņš tur dzīvoja. Kopā ar dažām vardēm, lielām vardēm un mazām vardītēm, kuras plakšēdamas lēkāja viņam apkārt pa mitro zāli.

Viņam patika vardes, dažreiz tās sēdēja un skatījās viņā, un, droši vien, arī viņš tām patika, jo viņš nekad tām nedarīja nekā ļauna. Vienīgi tikai dažreiz viņš kādu no mazākām aiznesa kabatā līdzi uz māju un aizbāza to Einaram uz skausta vai uz muguras. Kā tad Einars kliedza un vaimanāja, juzdams aukstās vardes uz miesas!

Pa lielākai daļai Ola tomēr godīgi aiznesa mazās var-dītes atkal atpakaļ uz bedri, žēl esot mocīt kustoņus, viņš teica.

„Bet savu mazo brāli mocīt tev nav žēl!44 māte jautāja.

„Nē, viņš pats ir diezgan ļauns,44 Ola teica, „viņam tas nāk tikai par labu!44

Rīt ir eksāmens un pēdējā diena skolā pirms brīvlaika.

Einars par eksāmeniem gan nedomā nemaz. Viņš mācās tikai ābeci, un tā viņam ir tikai par krustu un bēdām. Un vai nu viņš izburtos rīt pareizi, vai nepareizi, tas viņam ir gluži vienalga. Viņš gluži vienkārši izšņāp šo dienu, pārlec tai pāri. Viņš domā tikai par visām tām brīnum jaukām dienām, kuj-as nāks atkal pēc tam.

Patiesībā viņš jau sen ir paaugstinājis pats sevi par

ganu. Garā viņš jau ari ir saņēmis visas ganu naudas un dedzīgi runā ar mazajām meitenēm, ko viņš pirks par tādu milzu bagātību. Viņš ir nopircis gandrīz visu, kas atrodas lauku tirgotāja veikalā. Bet tas jau ari ir nožēlojams veikals, ne tur ir lidmašīnas, ne maizes koka augļi, ne kokosa rieksti. (Abi pēdējie ir delikateses, kūjas tas pazīst no sarunām ar Olu, kam tās savukārt ir zināmas no Robinsona grāmatas).

Tagad Einars par ganu naudu gluži vienkārši grib nopirkt sev veikalu. Un tam ir jābūt labam veikalam, kiifā ir daudz maizes koka augļu. Viņš vispār grib būt veikalnieks un nekas cits vairāk no tā brīža, kad tam ganu nauda būs roka.

„Neviens nedrīkstēs ienākt manā veikalā!viņš saka. „Es to aizslēgšu, to es darīšu. Es stāvēšu tur gluži viens pats un tikai ēdīšu un ēdīšu.4 viņš saka, starodams aiz prieka.

„Tas nu gan būs smalks veikals!saka Ola, kam nejauši ir gadījies to dzirdēt.

Einars tomēr nebūt nav tāds, kas sīksti glabātu savu ganu naudu, tāds viņš nav. Viņš solas nopirkt jaunu, smalku lelli Martai un brīnišķīgas mutes plēšiņas Inge-ridai. Tās esot jau tikpat kā nopirktas, lietas stāvot pie tirgotāja, viņš esot bijis tur un tās izmeklējis, viņš saka.

Un meitenes abas ir ļoti priecīgas.

„Tad tu man ļausi rotaļāties ar savu lelli, un tu varēsi papūst uz manām mutes plēšiņām!Ingerida saka.

„Nē, tu to tikai saplēsīsi,Marta atbild.

Tad viņas par to sāk ķildoties un sanīstas.

„Es neļaušu tev pūst savas mutes plē.šiņas!Ingerida iesaucas. „Es paslēpšos pagrabā, un tu nemaz nedzirdēsi, kad es pūtīšu!'4

Humsun, Langerudas bērni. — 2.

„Tad es ieslēgšu savu jauno lelli kumodes atvilktnē!otra saka.

Viss beidzas ar to, ka abas, šņākdamas kā niknas kaķes, ieskrien pie mātes un runā viena caur otru.

Bet Ola sēd uz cūkkūtiņas jumta, un viņam ir eksāmenu drudzis. Viņš ir uzrāpies tur augšā ar saviem bībelstāstiem, un neviens nedrīkst saukt viņa šodien, viņš mācas uz eksāmeniem.

Viņam ir viss vecais testāments. Viņam var prasīt jebkuru gabalu no vecā testāmenta, un viņš negrib piedzīvot to kaunu, ka sievas, kuras pa eksāmenu laiku sēd gar visiem sienmaļiem, dzirdētu viņu kautkur aizķeramies. Grūtāks par visu ir radīšanas stāsts, tas ir grūtākais no visām radītām lietām! Viņš laikam sāka arī jau nogurt, jo Ābrāms, Mozus un Elija un visi citi lielie un mazie pravieši griezās viņam pa galvu apkārt, tik daudz viņš šodien vienmēr atkal no jauna bija kalis un mācījies.

Un lai gan neviens viņa neaicina mājās no jūdu zemes, lai gan neviens nedrīkst viņa saukt, ir tomēr dažs, kas arī še uz jumta viņu izklaidē.

Vispirms tur ir lielā cūka, ku;*a ar visiem saviem sivēniem staigā pa aploku. „Uš — ušl tā saka reizēm, zem savām lielām, platām ausīm pašķielēdama augšup uz viņu. Viņš redz, ka uz ausīm viņai ir melns no mušām, un viņam neatliek nekas cits, kā nokāpt lejā un tās aizdzīt. Zināms, drīz vien atkal viss būs tāpat kā bijis, bet lielā cūka liekas esam priecīga par palīdzību un iet Olām pakaļ, cik tālu vien tai ir iespējams.

„Nē, pa kāpnēm tu augšā netiksi, resnā! tas nosauc viņai no augšas.

Vispār tā sēdēt te uz jumta ir ļoti interesanti. Tur ir tik daudz jauku lietu, kā Olām liekas. Citam nevienam ' gan neliekas, ka tur augšā būtu kas ievērojams. Cūkkū-

tiņas jumts bija tikai cūkkūtiņas jumts Einaram un pārējiem. Tur varēja sēdēt un no turienes pārredzēt citas sētas un sasaukties ar citiem bērniem, tas bija viss.

Bet Olām tas bija pavisam kas cits. Tā bija vesela valsts, pasaku valsts. Tā piederēja viņam vienam, un citi visi nekā no tās nezināja.

Uz jumta bija veca, bieza velēna, tur auga dažādi staipēkņi un sūna, ka ari viens otrs brūns izkaltis zāles pudurs ar gadiem, cietiem stiebriem.

Viena daļa sūnu bija zaļas, citas gaiši pelēkas, un kad viņš gulēdams tās tuvāk apskatīja, varēja skaidri redzēt, ka tas bija rūķu mežs. Sūnas bija zaļi un pelēki koki ar brīnišķīgiem, ļoti smalkiem zariem.

Kādā vietā velēnā ir mazs iedobums, tur sūna ir sevišķi smalka un gara — tie ir Mamres ozoli. Tur dzīvoja Ābrāms un Zāra, un viņiem bija milzums sīku lopu un lielu lopu. Še Mamres ozolos Ola ir uzcēlis gluži mazas teltis un še viņam ir skaists ganāms pulks no pāžiem, apaļiem, baltiem akmentiņiem, kuru savākšana ir aizņēmusi ļoti daudz laika. Viņš skaita tos katru dienu, likdams tiem mazliet izkustēties un drusku pabadīties.

„Tu redzi, ka tev vajdzēja padoties!viņš saka, ja kāds ir pazaudējis.

Un Mamres ozolainē ir mazi dzeramie kausiņi no baltās sūnas. Tie ir pilnīgi tādi. kā ļoti mazas glāzītes ar kājiņu, un agri rītos katrā no mazajiem biķerīšiem ir pa rasas pilienam. Bet viņš nedrīkst neviena noplūkt un izdzert rasas pilienu, jo nevar zināt, vai jauns izaugs vietā.

Bet kādā vietā uz jumta ir liels zāles puduris ar gariem, līganiem stiebriem. Tā ir Robinsona sala. Stiebri ir pa daļai palmas, pa daļai maizes koki. Še pastaigājas lamas, kuras viņš ir izdrāzis no koka; lielākā ir rūpīgi

2*

piesieta pie viena no maizes kokiem, viņš negrib, ka tā viņam aizbēgtu.

Un pats viņš ir i Ceturtdienis, i Piektdienis. i Robinsons, un ja vajadzīgs, viņš var būt vēl daudz kas cits.

Dažreiz Robinsnna salā bija dzirdamas skaļas valodas. Citreiz cilvēkēdāju gaudošana bija dzirdama pat istabā. Bet tad citi bērni, sevišķi Einars, smējās, rādīja ar pirkstiem un ar vārdiem aizskāra viņu.

Un tad Ola kļuva nikns.

Ja viņam bija kāds metamais, tad viņš tagad meta ar to. Bet ja viņam nekā nebija, tad viņš nāca pats. Beidzot viņš pieradināja visus un ikvienu, nelikties ne zinis, kad viņš runāja, tēlodams ļaužu baru tur uz jumta. Jumts tika atstāts mierā, tas piederēja viņam.

Ja, un nu viņš sēdēja jāteniski uz mīkstās jumta koras un mācījās. Citam nekam viņam nebija laika šodien. Tomēr bieži vien viņš taisīja pārtraukumu, bija daudz ko redzēt, daudz ko dzirdēt, ar vārdu sakot, daudz kas viņu izklaidēja. Piemēram tas pats savādais mākonis, kas peldēja pār debesīm. Viņš sāka klusiņām runāt, grāmata izslīdēja viņam no rokām. Cik laimīgs gan tas būtu, kas uz mīkstā, biezā mākoņa sēdēdams, varētu braukt pa visu zilo izplatījumu! Tas peld uz rietumiem, pār kalniem, prom no Norvēģijas! Tad mēs izpeldam virs Atlantijas okeāna. Tas iet ātri, mēs peldam kuģiem gapām, daudzām salām gaj^ām, un tad mēs esam Amerikā!

,,Uš — uš!“ zem viņa atskanēja tik neparasti skaļi un omulīgi, un visi mazie sivēniņi kvieca „u—i! u—i!“

Ola paskatījās uz leju.

Tur lielā cūka apēda viņa bībelstāstus! Grāmata bija noslīdējusi no jumta zemē.

о Olām šoreiz nebija laika nokāpt pa kāpnēm, bries-

mīgi iekliegdamies viņš nolēca zemē lielajai cūkai taisni pie paša deguna.

„Vai tu atdosi manus bībelstāstus, tu nelietīgā cūkal“ viņš kliedza.

Bet no bībelstāstiem bija palikuši pāri tikai vāki un nedaudz no jaunā testāmenta.

Mellenes, un kazlēni

Ingeridai un Martai bija abām katrai sava veca lelle.

Bet Ingeridas lelle bija mazliet lielāka kā Martas lelle, jo Ingerida bija drusku lielāka nekā Marta; ja māte ir lielāka, protams, arī bērnam ir jābūt lielākam. Ingeridas lellei bija Sūlveija vārdā, bet Martas Snēfrīda. Bet lelles viņam bija jau tik ilgi, cik vien tās varēja atcerēties.

Sūlveija un Snēfrīda dabūja jaunas kleitas katrus Ziemassvētkus, tāpat kā tās dabūja arī viņu mammas. Bet Sūlveija un Snēfrīda turklāt bieži vien dabūja arī jaunas rokas un kājas, kādu mammas nekad nedabūja. Bet vienus Ziemassvētkus Sūlveija un Snēfrīda dabūja pat jaunas galvas uz rumpja.

Visu ziemu meitenes nezināja kā glabāt lelles. Tās tika ņemtas līdzi braucot ar ragaviņām un uz kūti pie govju slaukšanas; tām vajadzēja ņemt dalību rotaļā ar tasītēm. Un katru vakaru tām bija jāguļ savām mammām uz rokas, jo citādi lelles nevarēja iemigt.

Tagad, pavasarim, un vasarai iestājoties, Sūlveija un Snēfrīda sāka izskatīties vecas un nodilušas, jo tās tik daudz ko savā mūžā bija piedzīvojušas. Meitenēm bija kauns, ka viņām bija tik melni bērni, un viņas norunāja tos krietni nomazgāt.

Kādā dienā māte mazgāja veļu brūzī. Viņa tikko bija 2Л

ielējusi baļļā patīkami siltu ziepju ūdeni un samērkusi tani drānas, bet tad viņai kādas vajadzības pēc bija jāaiziet uz virtuvi. Tas mazajām meitenēm bija ļoti parocīgi. Viņas aizskrēja pēc saviem netīrajiem bērniem un, plunkš! baļļā viņi bija!

„Mellai miesai tas var nākt tikai par labu,Ingerida teica.

„Tas viņām noderēs,mazā Marta piebalsoja.

Tad viņas uzlika lelles uz mazgājamā dēļa un bērza cik vien bija jaudas, kā to māte mēdza darīt.

Bet kas tad tas bija? Viss mazgājamais ūdens pēkšņi kļuva sarkans. Sarkans kā asins, ko tu teiksi. Ā, nu viņas to saprata: tas bija no sarkanajām kleitām. Lellēm bija sarkanas kleitas, un tās tā pluka ka bail. Meitenēm rokas tapa sarkanas un drāņas baļļā tapa sarkanas. Bet tas ļaunākais bija tas, ka viņas bija izberzušas caurumus leļļu miesā un zāģu skaidas bira ārā.

Tad meitenēm palika bail.. Droši vien tas nebija labi, un māte būs ļoti dusmīga.

Tad nāca māte.

„Nē, kas to būtu iedomājies!viņa iesaucās. „Jūs tak nevar izlaist no acīm ne divas minūtes.

Bet kad viņa, tuvāk apskatījusies, redzēja, ka Sūlveija un Snēfrīda bija gluži beigtas, bet abas mazās mammas stāvēja tur tik noskumušas un klusas, tad viņa nevarēja vairs bārties.

Ak, cik tas bija neizsakāmi bēdīgi. Ādas krāsa bija nogājusi lellēm no seja — deguna vietā spoži spīdēja metalls, un vaigi un zilās acis un sārtās mutes bija noplukušas.

Ingerida bija liela meitene, kufai daudz netrūka no septiņiem gadiem. Viņa jau bija atradinājusies čīkstēt un raudat par visu, bet tas bija pārak bēdīgi. Un lielas, apa-

ļas asaras pašas no sevis ritēja viņai pār vaigiem. Un Marta, to redzēdama, sāka skaļā balsī raudāt, jo viņa pa-savai modei darīja vienmēr to pašu, ko darīja Ingerida.

Tad māte teica, ka tā tiešām esot nelaime, bet šai nelaimē slēpjoties arī liela laime, viņa teica. Ko viņa ar to domāja? Meitenes pārstāja raudāt un cerību pilnas raudzījās uz viņu.

„Jā, drīz vien tak būs tava dzimšanas diena, Ingerid,viņa teica. „Un jūs jau zināt, ka uz to dienu mums kaut-kas ir jāizdomā —?“ Ingerida un Marta elsodamas reizē raudāja un smējās.

Kad Ingeridai bija dzimšanas diena, dzimšanas dienas dāvanu dabūja kā viņa, tā Marta, tā tas bija pieņemts, un tāpat tas bija arī tad, kad Martai bija dzimšanas diena.

„Es daudz tiku domājusi, ko lai mēs darām,“ māte teica, sataisījusi šķelmīgu seju. „Bet tagad es redzu, ka jums vajaga jaunu leļļu,viņa teica.

„Nē, jaunu leļļu mums nevajaga,viņas iesaucās.

„Mēs gribam Sūlveiju un Snēfrīdu.— „Tu tikai uztaisi viņām jaunus rumpjus,“ Marta teica. „Jā, un pieliec viņām jaunas galvas,Ingerida teica, „un jaunas rokas un kājas. Tad tās būs tikpat labas kā tagad,“ viņa teica. 23

Tam māte piekrita. „Bet nu esat atkal priecīgas, manas mazās meitenes, un nu ejat tikmēr spēlējaties ar kazlēniem/' viņa teica.

Un meitenes aizskrēja apmierinātas un ar vieglu sirdi rotaļāties ar kazlēniem.

Ārā pa pagalmu tagad pastaigājās kazas Svartkonsta un Drīve ar saviem kazlēniem. Svartkonsta savu vārdu bija dabājusi no tā, ka viņa bija melna un vienmēr pilna niķu. Viņa varēja pārlekt visaugstākiem žogiem pāri un ēst to, ko neviens neēda. Viņa apēda ir bērnu zeķes, ir kurpes, ja vien tika tām klāt. Viņa varēja ieiet pa aiztaisītām durvīm, jo ja vien bija atkabināms kāds āķis, vai pagriežams kāds kloķis, tad viņa prata to izdarīt. Pa kāpnēm viņa staigāja tikpat labi kā cilvēks, reiz viņa bija uzgājusi uagšā uz istabas augšas un tur izstrādājusi brīnuma darbus. Tādēļ viņa bija iesaukta par Svartkonstu. Bet Drīve tā bija iesaukta tādēļ, ka viņa bija balta.

Tagad abas kazas bija piesietas, bet mazie kazlēniņi skraidīja savā vaļā pilni prieka. Viņu bija četri, kazām abām šogad bija atradušies pa divi bērni katrai. Un tā bija liela lieta, tas jau bija gandrīz tā, it kā Langerudā būtu pavisam astoņi bērni, ari kazlēni visās lietās ņēma dalību. Kad citi bērni spēlēja „pēdējais", kazlēni lēkāja līdzi, kad tie spēlēja vanagu un dūju, kazlēni skrēja, vai nosizdamies. Bērniem spēlējot slēpšanos pie mājas, skrēja un slēpās ari viņi, un ja virtuves durvis stāvēja vaļā, kazlēni bija tādi šķelmji, ka iemanījās tur iekšā. Dažreiz viņi iegāja pat istabā iekšā, atstādami tur mazas, melnas, apaļas odziņas. Ak jā, tie bija sevišķi smalki ciemiņi! Un cauru dienu meitenes staigāja apkārt, nēsādamas vismaz pa vienam kazlēnam katra. Tikai, protams, gan kazlēni nav tā radīti, lai visu dienu kapātos kādam šķērsu pār 24 roku, sākumā viņi no tā dabūja vēdera sāpes un arī abas

mazās meitenes izskatījās tā, it kā viņām klātos tāpat. Bet pēc kāda laika kazlēni pierada pie tādas apiešanās, un tiem likās, ka viņiem neklājas īsti labi, ja viņi nekarājās meitenēm pār roku.

Mazais kazas buciņš Madss bija tas jocīgākais no visiem četriem, jo viņam tik ļoti gribējās badīties. Zēni viņu bija labi izmācījuši. Viņam ārkārtīgi gribējās spēkoties, vienalga lai ar ko. Uz klēts kāpnēm stāvēdams, viņš mēdza badīties ar zēniem. Viņam tad likās, ka viņš ir izau* dzis liels, ja tas stāvēja tik augstu. Viņš izslējās arī uz pakaļkājām, bet spalvas uz muguras viņam sacēlās stāvu kā adatas. Galvu piešķiebis, viņš izlikās esam varen nikns. 25

Bet viņš tak bija tik ļoti mazs. Viss Madss Kazbuks bija tikai mazs, mīksts kamoltiņš, un pat mazajai Martai ne-bij bail no viņa.

Un nu nāca Marta un Ingerida, bet kazlēni lēca viņām pretim, gribēdami papriecāties.

Bet tai pašā brīdī nāca arī lielā, melnā cāļu māte ar visiem saviem cālēniem. Viņa izskatījās gluži tā, it kā viņai piederētu Langeruda. „Kluk, kluk, kluk,“ viņa teica. Tā nāca lieliem soļiem, plati izplētusies un spalvas uz-bozusi.

„Hallo," mazais Madss domāja, „kas tad tu tāda esi. Tu droši vien gribi spēkoties, tu izskaties tik uzpūtīga!4' Nu tad, — viens, divi, trīs, viņš jau bija uzslējies pakaļkājās un taisījās dot cāļu mātei pamatīgu triecienu.

Bet nu viņš bija uzdūries uz īstās!

Kā maza, melna ragana tā iekrita viņam purnā. Un tas ļaunākais bija tas, ka raganai bija knābis un nagi! Nekad vēl mazais Madss visā savā īsā mūžā nebija piedzīvojis tādas briesmas! Un tādu valodu, tādu neglītu 26 ķērkšanu, kada паса no cāļu mates mutes, mazais Madss

nekad nebija dzirdējis ne no vienas dzīvas būtnes. Briesmīgi pārbijies, viņš kā bumba aizvēlās par pagalmu un paslēpās zem savas mātes. Viņš vārda pilnā ziņā drebēja un viņam bija sarkanas švīkas uz purniņa.

Un tad viņš droši vien izstāstīja visu mammai, jo tā blēdama ostīja viņu. Droši vien tā pamācīja viņu, ka uz tādām uzpūtīgām cāļu mātēm labāk nemaz nevajaga skatīties, ka tās ātrāk var izmaitāt acis, nekā sāls un pipari.

„Bet ej nu tagad paspēlējies ar rātnajām, mazajām meitenēm,vecā kaza droši vien teica.

Tā viņa droši vien bija teikusi, jo nu visi četri kazlēni aizskrēja pie mazajām meitenēm uz viņu spēļu istabiņu.

Viņu spēļu istabiņa atradaās aiz šķūņa sienas, tā bija liela tukša kaste, kas bija pagāzta uz vieniem sāniem.

Visās spraugās bija sabāzti bērza zariņi, istabas izdaiļošanai. Tur bija daudz mēbeļu no koka klučiem un dēļu galiem un visur bija saliktas puķes mazās zāļu pudelītēs; pie sienām atradās pat skatu kartiņas, tā kā rotaļu istaba tiešām bija ļoti smalka un omulīga. Viņā pietika vietas, kā mazajām meitenēm, tā kazlēniem, ja tie izturējās kā cilvēki. Bet to kazlēni nedarīja, viņi sāka plosīties un ēst puķes, pēkšņi viņi bija pārvērtušies tīros nezvēros.

„Vai, tu gāzīsi trauku skapi apkārt, tu diedelniek!Ingerida uzsauca mazajam Madsam. Tas neatbildēja, tikai ņēma un apgāza to. Bet trauku skapis bija dēlis, uz kufa bija saliktas dažādas retas lietas. Tur bija tasīšu puses, un šķīvju skambas, un kafijas kanna bez snibja, un vīna glāze bez kājiņas. Viss tas ar lielu troksni nogāzās zemē.

Bet tad arī Madsa kungs vairs netika ciests mājās. „Taisies, ka tu tiec pa durvīm laukā, tu lopslIngerida sauca. „Tu lops!teica arī mazā Marta. Tās izsvieda 27

viņu ara, un zaru paņēmušas izdzina visus kazlēnus. „Nelieši tādi!viņas teica.

Bet kazlēni aizskrēja tūliņ uz māju pie savām mātēm un droši vien izsūdzēja atkal visu un saņēma pamācību, labāk turēties nost no muļķa meitenēm, kupas nekā nesaprata no īstas izpriecas. Jo viņi atpakaļ vairs neatnāca.

Tā meitenes vienas sēdēja spēļu istabā.

„Paldies Dievam, nu mums ir miers,Ingerida teica.

Istabā nu bija tāda nekārtība, ka Ingeridai bija pavisam bail ķerties klāt. Viņa teica Martai: „Tu tagad būsi kalpone un sakoposi visu, ko kazlēni ir izjaukuši.

„Kas tad tu būsi?māsa jautāja.

„Es būšu kundze un gulēšu pusdienu. Bet atmodusies es būšu ļoti pārsteigta!

Un Ingerida apguļas un stipri kfāc.

Mazajai Martai ir tik čakli, mazi pirkstiņi, ka trauku skapis drīz vien ir atkal kārtībā.

Tad viņa pamodina Ingeridu, kūja gandrīz nemaz nav atmodināma. Bet tā sasit rokas kopā un saka: „Ak, Marta, Marta, tu jau esi tīrā pērle, tādu kalpoņu nav daudz, kāda tu esi!

„Ko mēs taisīsim šodien pusdienā, kundze?Marta jautā.

„Es tā domāju, būs jāvāra biezenis,Ingerida saka. „No skābenēm un zaļām jāņogām,viņa saka, „un tad būs jāpieliek cukura gabaliņš, kupš mums ir.

„Ja mēs tik dabūsim kautkur jāņogas,Marta saka.

„Es vakar redzēju mazas, jaukas jāņodziņas,otra atbild.

Bet pie jāņogām tikt nav viegli. Jo pagājušā gadā 28 meitenes, zem jāņogu ceriem sēdēdamas, bija vērušas sev

gaj*as, skaistas pērļu virtenes no Jāņogām. Zēni viņām bija palīdzējuši, bet pēc tam viņi visi bija dabūjuši sitienus. Tas tagad vairs nedrīkstēja notikt.

Nevainīgu seju sastaisījušas, viņas nu devās dārzā, ar-vienu vairāk tuvodamās jāņogām.

„Vai jūs nu atkal gribat zagt jāņogas ?“ kāds viņām pēkšņi uzsauca skaļi un gaiši.

Mazās zagles gan apstājās, bet nekā neatbildēja.

„Jūs laikam vēl nezināt, ka ja kas zog, bet sevišķi, ja kas ēd negatavas ogas, tas var saslimt un nomirt!

Nē. Viņas zināja, ka viņu mazajiem apaļajiem dibe-niņiem varēja klāties slikti, ja to atklās, bet ka tas būtu savienots ar dzīvības briesmām, to viņas nezināja.

„Esmu lasījis par kādu zēnu, kufš saēdies negatavas ogas un nomiris,Ola nopietni teica.

„Mēs gribējām paņemt tikai drusku, ko pusdienā pielikt biezenim,viņas paskaidroja.

„Kādam biezenim?Ola jautāja.

„Skābeņu biezenim. Mēs uzliesim ūdeni virsū un pieliksim cukura gabaliņu klāt, tas būs garšīgs biezenis!

„Jā, tad man labāk vajadzēs pateikt mātei,Ola saka.

„Tikai divas zaļas odziņas katrai?viņas lūdzās.

„Viena oga var atnest nāvi!

Viņas stāv mēmas un apmulsušas no draudošām dzīvības briesmām.

Bet tad Ola pēkšņi saka: „Vienīgi — ja es arī varētu ņemt dalību pie biezeņa!

Un, protams, viņš to var.

Dzīve būdas

Bija pēdējās maija dienas. Visi lauki bija zaļi un dzeguze kūkoja salapojušos kokos. Bērniem tik ļoti gribējās viņu redzēt, ak. tik ļoti gribējās redzēt dzeguzi! Bet viņa bija tik uzmanīga, šim putnam tiešām piemita kaut-kas noslēpumains. Viņu varēja dzirdēt tik tuvu, tik tuvu, bet tiklīdz gāja uz turieni, no kurienes nāca skaņa, tā apklusa un aizlaidās.

Bērniem liekas, ka dzeguzei vajaga būt lielam, skaistam putnam ar krāšņām spalvām. Varbūt tādam kā gailim, vai vēl skaistākam.

Ola zināja, ka ja kam izdevās nostāties zem koka, ku^ā kūkoja dzeguze, tas varēja vēlēties, ko vien tas gribēja. Trīs lietas tāds varēja sev tad vēlēties, kas katrā ziņā piepildījās.

Tad jau nebija nekāds brīnums, ka Ola staigāja un staigāja, meklēdams dzeguzi. Tāds, kam ir desmit gadu un kas ir izlasījis daudz pasaku par visas pasaules dār-30 gurniem, zin arī jau dažu ko vēlēties pats sev.

Vispirms viņam ļoti būtu vajadzīga cepure, kas dara neredzamu. Lai viņu vienmēr nevarētu uziet un pasaukt, kad viņš bija aizņemts pats ar savām lietām.

Tad vēl viņš vēlētos sev sudraba lādi ar zelta vāku, kautko līdzīgu Derības šķirstam, kur paglabāt savas lietas. Viņam bija dažādas retas lietas, kuras tas pa gadiem bija savācis, tikai viņam nebija lādes ar atslēgu, tā ka viņš nekad nebija drošs no zagļiem.

Un tad viņš vēlētos tikt debesīs, kad tas reiz būs miris, — pēc ilga, ilga laika.

Šīs trīs vēlēšanās viņam bija. Vislabāk viņš vēlētos, lai viņam nemaz nebūtu jāmirst, lai Dievs sūtītu viņam ratus un uzceltu viņu dzīvu debesīs, tā kā viņš to bija darījis ar pravieti Eliju. To aizveda augunīgos ratos, ar liesmainiem zirgiem priekšā. Un viņa biedrs noraudzījās viņam pakaļ. Tā kā nekādi meli tie nebija.

Ak, Olām nekas nebūtu pretim, ja viņam tā atbrauktu pakaļ un viņš novakarē uzbrauktu tieši pašās debesis, starp zeltainiem un sārtiem rieta mākoņiem, bet Einars un mazās meitenes stāvētu un noraudzītos viņam pakaļ.

Bet dzeguze, dzeguze —! Vēl viņš nebija dabūjis redzēt pat ne viņas astes galu.

Te kādā dienā Einars un mazās meitenes atskrien aizelsušies un stāsta, ka viņi tikko esot redzējuši dzeguzi.

„Ak, ko nu jūs melojat,Ola saka. Tas jau bija gluži neticami.

„Jā, jālEinars apgalvo. „Tā izlaidās no meža un lidoja laukiem šķērsu pāri. Tad tā tikai uz īsu brīdi nometās uz žoga, tur tā divas reizes paklanīja galvu un iesaucās ku—kā! Un tad tā aizlaidās tālāk.

„Kā tad tā izskatījās?Ola neticīgi jautāja.

„Tā izskatījās diezgan maza un pelēka,Einaram va- 31

jadzēja atzīties par dzeguzi runājot. „Pat vēl ne tik liela kā vārna.

„Tā bus bijusi vārna!"4 Ola teica.

„Bet vārna nevar iesaukties ku-kū!“ Einars teica, palocīdams glavu un iekūkodamies kā dzeguze.

Nē. Tad jau tas bija ar lieciniekiem pierādīts, ka dzeguze bija tikai mazs, pelēks putns, pat ne tik liels kā vārna.

Bet visu to pavasari, un vēl daudz pavasaru pēc tam Ola tomēr staigāja apkārt ar savām trim vēlēšanām, kūjas jau bija izdomātas gatavas. Ja nu viņam gadītos nostāties zem dzeguzes koka . . .

Vispār bērni tagad cauru dienu bija ļoti aizņemti. Visu laiku tagad ik dienas bija bijis silts un saulains, un un viņiem sāka likties, ka istabā dzīvot bija daudz par siltu un spiedīgu. Tādēļ viņi sev bija uztaisījuši divas būdas mežmalā aiz lauka.

Šo darbu viņi nebija pastrādājuši gluži vieni, mazā Anna un mazais Jēkabs no kaimiņu mājām bija viņiem palīdzējuši. Anna bija Martas vecumā un Jēkabs bija tāds kā Einars, tāds pat izveicīgs un brašs zēns. Bet viņam bija viena savādība: viņš nevarēja skaidri izrunāt. Viņš varēja staigāt uz rokām pa lauku, varēja nokarāties ar galvu uz leju no augstākās kāpņu pulkas un varēja jāt kails uz baļķiem lejup pa upi, bet viņš nevarēja izteikt S. Tā vietā viņš teica T. „Kotletet. Man tā garšo kotletet,* viņš teica.

Anna bija maza, glīta meitene, spožām, gaišzilām acīm, sārtiem vaigiem un gaišiem matiem. Viņai bija divas mazas bizītes, kūjas tai aiz ausīm slējās taisni gaisā. Kad viņu uzrunāja kāds no pieaugušiem, tad viņa neatbildēja. Viņa tikai piešķieba galvu un, uz leju raudzīdamās, urbi-32 naja zemi ar kāju. Un ja tad viņai teica vēl ko, tad viņa

aizskrēja prom, tāda bija mazā Anna. Viņa bija Lange-rudas mazo meiteņu labākā draudzene.

Un nu bērni dzīvoja būdās augšā mežmalā. Tas bija bijis grūts darbs, uzcelt būdas, jo tās bija lielas, kārtīgas būdas. Laukmalē, lūk, bija saaudzis diezgan daudz nelielu jaunu kociņu. Tur bija mazi, tievi bērziņi, cits pie cita, un tur bija pīlādži un vītoli. Izmeklējuši dažus mazus kociņus, kup auga it kā ap apaļu laukumiņu, viņi ar aukliņu sasēja tiem galotnes kopā. Tas tad izskata ziņā atgādināja telti. Pēc tam viņi salauza lielus un mazus zarus un zariņus un sabāzīja tos krustu un šķērsu starp sasietajiem kokiem. Tā iznāca ciešas sienas. Tikai vienā vietā viņi atstāja caurumu durvīm. Tad viņi izrāva un nogrieza visu, kas auga būdu iekšienē un sanesa tur kastes un kārbas un dēļu galus un apmēbelēja būdas. Viņi uztaisīja divas tādas būdas turpat vienu otrai līdzās.

Un nu viņi dzīvoja būdās.

Vienā no būdām Ola bija vīrs un Anna sieva, bet Einars kalps. Annai nekas nebūtu bijis pretim ņemt Ei-narujļpar vīru, jo ar viņu arvien bija patīkamāk rotaļāties nekā ar citiem zēniem. Bet neviens viņai tā neprasīja — un tā viņa paņēma to, kāds viņai gadījās. Bet tas bija Ola.

Bet Einars bija ļoti neapmierināts, ka viņam vajadzēja būt par kalpu. Tā viņu lika pie visiem rupjiem darbiem mājās, kamēr Ola lepni staigāja ar gaj*u pīpi zobos un tikai komandēja cauru dienu. Viņam bija jānes ūdens, viņu sūtīja uz māju pēc naglām, auklām un citām nepieciešamām lietām, viņam vajadzēja lasīt skābenes un ķerbeļus, kuj”uš saimnieki pēc tam sūkāja un ēda, mierīgi sēdēdami. Bet kad viņam lika izpurināt skudras Olas sievai no zeķēm un apakšdrānām, tad viņam likās, ka tas ir par daudz prasīts. „To lai viņa pati dara,“ viņš teica, 33

Humsun, Langerudas bērni. — 3.

„turklāt viņa nav nemaz mana sieva,viņš teica. Tā Olas būdā lāgiem bija nesaticība un ķildas.

Nē, tad jau otrā būdā bija daudz mierīgāka dzīve.

„Kiiļ-а no jumt grib būt mana tieva?Jēkabs bija teicis, apjautādamies, kā tas tādās reizēs ir parasts.

„Es!Ingerida un Marta abas iesaucās kā vienā balsī.

„Et nevaru ņemt divat tievat,viņš teica, „to nevient nedara.

„Jā, bet es negribu būt par kalponi,Ingerida teica.

„Un es arī nē,Marta asi teica.

„Tu, mazais circeni,Ingerida teica, „to taču tu neiedomāsies, ka tu vari būt sieva! Un ka tev var būt bērni un viss cits!

„Tev arī tas nevar būt!

„Jā, man var gan būt!

„Jā, nu tad parādi, ka tev var būt, lai es arī redzu!Marta teica.

„Nu, tad jūt abat būtiet manat tievat, katra tavu dienu,Jēkabs teica, izbeigdams ķildu. Un tā arī palika. Viņas bija sievas katra savu dienu, un šī mormoņu dzīve gāja ļoti labi.

Viņi gāja viesos no vienas būdas uz otru un dzēra brūnu grāvja ūdeni kafijas vietā. To viņi dzēra no lielām lapām. Bet ēst viņi ēda skābenes un ķerbeļus no tāšu šķīvjiem.

Bet pa ilgāku laiku tā bija pārāk vāja barība, sevišķi tādēļ, ka viņiem atlika maz laika iet uz māju ēdienu reizēs Tādēļ gadījās, ka no pieliekamā kambara Langerudā zuda maize, speķa šķēles, cukura gabaliņi un citas ēdamas lietas. Sevišķi Einars ļoti izveicīgi prata apgādāt visu, kas saimniecībā bija vajadzīgs. Viņa bikšu kabatās arvienu 34 atradās neticami daudz dažādu lietu. „Skatāties,viņš

teica, vilkdams ārā no kabatām gailis gaļas desas luņģus, aukstus kartupeļus, veļas klambafus un skrūves — viss varēja noderēt.

„Jā, sevišķi veļas klambaj-i,Ola kaitināja.

„Nu, gan viņi man kādreiz noderēs atslēgas vietā, ar ko tev aiztaisīt muti!Einars teica. Un tad viņi visi smējās.

Mazā Marta aizgāja pie mātes un, piešķiebusi galvu, mīlīgi teica: „Vai tu būsi ar mieru dot man to, ko es

gribu, māt?

„Kas tas ir?

„Jā, bet vai tu man to dosi?

„Redzēsim, kas tas būs.

„Vai tu būsi ar mieru, ja es gribēšu — vāpeles?

Tad jau mātei zināms bija jādod. Un Marta gavilēdama aizskrēja uz būdām un dalījās ar citiem.

Kādā dienā Langerudā pusdienās bija plaušu biezenis.

Tas ir garšīgs ēdiens, kā to visi zin, sevišķi mazajai Inge-ridai ļoti labi garšoja plaušu biezenis.

Bet, viņiem vēl sēdot un ēdot, aiz loga parādījās divas mazas sejiņas. Tie bija Jēkabs ar Annu. kas jau pusdienu bija paēduši un tagad nāca aicināt citus sev līdzi uz būdām.

Un visi tūliņ bija pa durvīm laukā, izņemot Ingeridu, kuj-a ar ēšanu vēl lāgā nebija tikusi ne līdz pusei.

Vispirms viņa pameta izmisušu skatu pa logu laukā, raudzīdamās, kur paliek citi, tad paskatījās uz garšīgo plaušu biezeni, no kūja tā nekādi nevarēja atteikties. Tad viņa ātri izšķīrās: saraususi biezeni no šķīvja saujā, viņa metās pa durvīm laukā.

Viņi jau bija vairāk dienu spēlējuši vīru un sievu būdās, kad Ola iedomājās, ka nu viņiem ir jābūt indiāņiem. Šī iedoma viņiem visiem likās laba, un Olām, protams, vajadzēja būt virsaitim un vadīt visu pasākumu. 35 3*

Bet tādā gadījumā dzīves uzturam nepietika vairs ar aukstiem kartupeļiem, speķa šķēlēm un veļas klambapiem. Nu vajadzēja arī tabakas un sērkociņu. Jo kas gan ir indiānis bez ugunskura un miera pīpes.

Jā, sērkociņi bija nieka lieta, jau tai pašā dienā no iej-a veļas brūzī pazuda kastīte ar sērkociņiem.

Ar tabaku tā lieta bija sarežģītāka.

„Torīnam Plasenam gan viņas ir diezgan,Einars teica.

Jā, Torins! Viņš bija vecs un mīļš vecais tēvs, īsts vīrs ar tabakas sulu mutes kaktiņos.

Virsaitis pats aizgāja pie Plasena un teica: „Vai no tevis nevarētu dabūt kādu vīstolu tabakas. Esmu dabūjis tādas zobu sāpes.

Jā, Torins noticēja gan tam. Viņš sameklēja tabakas galu, gaj-u kā virves gabalu.

„Т i к daudz?viņš jautāja norādīdams.

„Ak,Ola teica, lēni vilkdams, „gan tu redzēsi, ka ar to nepietiks. Caurumam gandrīz nevar atrast dibena,viņš teica. „Un par Einaru arī nevar galvot, vai viņam nebūs zobu sāpju.

„Nu tad tik daudz?Torins teica. Galu galā Ola dabūja krietnu gabalu.

Tad Ola sameklēja savās lietās vecu kaļķa pīpīti. Viņi pīpēs pēc kārtas un tā viņiem būs miera pīpe. Bet lai viņi apejoties uzmanīgi un saudzīgi ar kaļķa pīpīti. Einaram tā būšot jāsamaksā, ja viņš to sasitīšot.

„Tu dabūsi no manis nevis vienu kaļķa pīpi, bet veselas divas kaļķa pīpes, tikai pagaidi, līdz man būs rokā mana ganu nauda,Einars lepni teica.

Ola tomēr ļoti noteikti zināja, kādam ir jiāzskatās īstam indiānim. To viņš bija noskatījies bildēs uz indiāņu 36 gramatu vākiem

Viņi ar Einaru un Jēkabu nevisai līdzinājās īstiem indiāņiem, pirmais, ko viņiem vajadzēja darīt, bija nokrāsot matus melnus. Sameklējuši lielus gabalus ogļu, viņi bērza ar tiem viens otram matus, līdz bija melni kā kraukļi.

Uzacu vietā viņi uzvilka biezas melnas švīkas.

Kad tas bija padarīts, viņi tūliņ vairāk izskatījās pēc indiāņiem. Tad viņi novilka kreklus. Neviens īsts indiānis nestaigā ar kreklu. Bikses tika sasietas ap vidu ar auklu, jo ari bikšu lenču nebija indiāņu bildēs. Nu viņi izskatījās tiešām vareni, neviens vairs nevarēja pārprast, kas viņi tādi bija. Viņiem trūka spalvu rotas, bet tas jautājums nokārtosies ar laiku.

Tad nāca kārta meitenēm, tām, protams, vajadzēja būt indiāņu sievām, bet tās nokrāsojās tik melnas, ka no viņām tā vietā esot iznākušas nēģeru sievas, kā Ola teica. Protams, ari viņām nevarēja nekas cits būt mugurā, ka tikai biksas. Viņas tādēļ palīdzēja cita citai novilkt drānas un staigāja tikai biksiņās. Ak tu kungs, cik mazā Marta izskatījās sīciņa un tieviņa, kad tā bija visu novilkusi.

Tad viņi uzmanīgi aizdedzināja mazu ugunskuru, lai 37 •

to nevarētu ieraudzīt no mājām. Un virsaitim un viņa abiem karavīriem vajadzēja sēsties pīpēt miera pīpi.

Patiesībā tāda miera pīpe ir ārkārtīgi negaršīga. Jeb varbūt Torina Plasena kožļājamā tabaka bija tik briesmīgi sūra. Lai nu kā, zēni visi trīs turējās ļoti braši un nesavilka pat ne sejas.

Nu Ola iesvētīja abus kara vīrus, dodams viņiem lepnus vārdus, kādi pienākas drošsirdīgiem vīriem. Einars bija iznācis melnāks, tādēļ viņu nosauca par Melno Ērgli. Jēkabs bija visčaklākais skrējējs, viņa vārds bija Lidojošā Bulta.

Bet meitenēm tak arī vajadzēja vārdu, un tiem drīzāk vajadzēja būt sevišķi daiļskanīgiem vārdiem. Ingerida teica: „Man gribētos, lai mani sauc par Sarkano Rozi.

„Ё, bē, nu jau pati lielās! Ola iesaucās. Un Ingerida, nabadzīte, tiešām pietvīka sarkana kā roze, sapratusi, ka bija izvēlējusies pārāk skaistu vārdu. Bet tad Jēkabs teica, ka pēc viņa domām, viņai tiešām vajadzētu saukties par Sarkano Rozi, un tā tas arī palika.

Marta varot saukties par Zilo Pulkstenīti. Tā esot tāda maza, jauka puķīte, viņš teica. Jā, ar to viņi visi bija ļoti mierā.

Bet kā tad lai sauc Annu? Anna, acis nodūrusi un galvu piešķiebusi, urbināja zemi ar kāju.

„Par Nātru,viņa teica.

„Par Nātru — kā tā?

Anna saka, urbinādama ar kāju; „Tādēļ ka tā ir tik neglīta!

Bet tad visi sāka runāt pretim. Un Ola lika priekšā Baltā Lilija, tas esot vislabākais vārds Annai, viņš teica. Un tā arī palika.

Bet Ola pats pieņēma Bifeļu kavēja vārdu.

38 Un nu viņiem atlika tikai gaidīt uz bifeļiem.

„Še mežā laikam gan ir maz bifeļu šai laikā,virsaitis saka. „Par to te ir ļoti daudz vāverīšu. Tas, kujš ar savu bultu var izšaut vāverītei cauri, var izšaut arī bifelim cauri,viņš saka. „Prom Melnais Ērgli un Lidojošā Bulta, uz medībām, uz medībām!

Lidojošā Bulta tūliņ uzlēca kājās, izgrūzdams gluži nedzirdētu bļāvienu. Bet Melnais Ērglis klusēja, no sāpēm saviebies un gluži bāls zem melnā matu cekula. Piecēlies, viņš, kājas vilkdams, sekoja abiem pārējiem.

Sievām vajadzēja palikt mājās. Viņas nedrīkstēja ļaut izdzist ugunskuram. Tām vajadzēja sagaidīt medniekus atgriežamies.

Bet kad kareivji ir iegājuši kādu gabalu mežā iekšā, Einars aizzogas no citiem prom. Ak, viņam tik briesmīgi sāp galva, vēders un visas malas! Viņš saprot gan, ka tā ir miera pīpes vaina, tā viņam nav pirmā reize, pārciešot tādus gjTitumus tabakas dēļ. Viņu krata drebuļi. Zobi viņam sitās kopā un, aizgājis aiz liela paegļu krūma, viņš izvemjas, cik klusu vien iespējams. Ak kungs, kaut nu viņš tagad būtu mājās un gulētu savā gultā! Viņš uzvilks atkal drānas mugurā un ies uz mājām. Tas nav nekāds kauns būt slimam, vienīgā nelaime ir tā,, ka mājās viņi varbūt sapratīs, no kā viņš ir palicis slims, tai ziņā viņi ir lieli gudrenieki.

Zagšus viņš aiziet atpakaļ pie izbiedētajām sievām, apģērbjas un dodas uz mājām.

„Man ir jāliekas gultā, māt,viņš saka, „labāk apguldi mani, esmu par daudz pārēdies zemeņu.

„Ak tu niekalbis, zemenes maijā!Vai tu atkal esi zīdis tabaku?māte jautā.

„Zīdis tabaku — es?

„Jā, vai arī pīpējis, vai tu esi to darījis?

„Yes." — Einars zināja dažus angļu vārdus svinīgiem gadījumiem.

Tad viņš, bāls kā līķis, drebēdams palīda zem segas.

Kad viņš bija pāris reižu izvēmies, viņš iesaucās: „Māt, nu man tas drīz būs pārgājis, nu tu vari pamēģināt iedot man kādu gabalu sviestmaizes!"

„Man liekas, man vajadzētu pamēģināt tevi mazliet iepērt," viņa teica.

Pa tam trīs mazās indiāņu sievas sēdēja un gaidīja un gaidīja medniekus atgriežamies. Ugunskurs viņām bija izdzisis un viņām viss sāka likties pārāk garlaicīgs. Tā lielākā vaina bija tā, ka viņām stipri sala. Marta visādā ziņā gribēja vilkt atkal drānas mugurā. To negribēja abas pārējās, viņas pēc iespējas ilgāk gribēja būt kailas kā indiānietes.

Tad Marta pati sāka ņemties ap savām drānām, bet viena pati viņa to nevarēja dabūt mugurā. Viņai jau bija tikai pieci gadi, viņa nevarēja aizsiet saites un aizpogāt pogas. Un tā viņa, iesēdusies vienā no būdām, sāka raudāt.

Tad kāda resna, veca dāma pastaigādamās nāca pa teku uz viņām. Tā bija smalka dāma, droši vien tā bija kāda no vasarniecēm, kas dzīvoja ielejā.

Tad viņas visas trīs salīda būdā iekšā. Bet dāma viņas bija redzējusi un laikam arī bija dzirdējusi raudāšanu, un tā nāca tieši pie viņām. Un Martai bija tik bail, bet bail bija arī Annai, un arī Ingerida nebija daudz drošāka.

Te Marta, sev par lieliem brīnumiem ieraudzīja, ka dāmai bija sarkana kleita un sarkans lietus sargs — kaut gan spīdēja saule — turklāt viņai bija arī mazas melnas Ūsiņas, un vispār viņa izskatījās tā, ka tā gluži viegli varētu norīt trīs mazas meitenes uz reizes.

40 „Kas še notiek?" daina teica, ieskatīdamas iekša.

I ^raudzījusi trīs gandrīz gluži kailas mazas meitenes ar sodrējainām sejām, viņa iekliedzās: „Lai Dievs žēlīgs, kas tad te ir?“

Nekādas atbildes.

„Kur jūs dzīvojat?dāma jautāja.

Tikpat labi viņa būtu varējusi jautāt akmenim, kultas dzīvo.

„Man liekas jūs esat gluži bez prāta,Viņa teica. „Sēdēt bez drānām še šinī aukstā vējāl

Viņa nometās uz visām četrām un gribēja mēmos bērnus izvilkt ārā.

Bet tad viņiem mute uz reizes atdarījās! Viņi sāka spiegt visi trīs un, kopā saķērušies, turējās pie būdas. Dāmai vajadzēja atlaist viņus.

„Tā kā jūs tūliņ apģērbjaties,viņa cieši noteica, „un tad ejat uz māju — tūliņ!

Tad mazajai Maitai aiz izmisuma radās drosme, un skaļi raudādama un pati īsti vairs nemaz nezinādama, ko viņa dara, tā uzkliedza smalkajai, sarkanajai dāmai: Ej tu pati — ragana tāda!

Tašu Larss

Vienā no pirmām jūnija dienām Langerūdas ļaudis taisījās uz kalnu ganībām. Un indiāņu virsaitim, Bifeļu kavējam un viņa diviem kaj*a vīriem, tas ir patika, ir nepatika. Abi nākamie gani tiešām gan arī ļoti priecājās, un viņu biedrim nekas nebija pretim, ka viņš varēs uzkāpt augšā līdz Langerūdas ganu mājiņai un apmeklēt tur viņus visā viņu godībā, bet indiāņu dzīvei tad būs gals. Neizbēgami. Nu bija jācenšas pēc iespējas izmantot īso 41

laiciņu, kas viņiem mājās vēl bija atlicis dzīvot kā indiāņiem.

Mazajām indiāņu sievām gan likās, ka tāda dzīve vienās medībās un pārdrošos zvejas pasākumos ir pārāk mežonīga. Viņas negribēja vairs palikt, uzteica vietu un, atstājušas savus nevaldāmos vīrus, rotaļājās godīgi un rātni spēļu istabiņā aiz šķūņa. Bet zēni neatlaidās.

Platā, spožā upe smagi un vareni tecēja caur ieleju. Uz visiem kalniem kusa sniegs un strauti un upītes nesa viņā zaļu sniega ūdeni un vēla viņā dzeltenus baļķus. Lielā upe visu uzņēma sevī, beidzot tā līdz pat augstajiem krastiem bija pilna ūdens un baļķu. Un ja kāds koks atradās pārāk tuvu viņas krastam, tad viņa aiznesa to sev līdzi, bieži vien ar visām saknēm. Jā, upe darīja, kā viņai pašai patika, pavasara plūdu laikā. Dažreiz tā aizrāva sev līdzi veselus tiltus, kas nebija pietiekoši stipri; arī ēkas, kas atradās pārāk tuvu, tā paņēma līdzi. Kā nupat vēl, kad vesels šķūnis bija aizpeldējis uz leju!

Trim indiāņiem tagad vislabāk patika pie upes. Viņā bija kautkas nevaldāms, tā strādāja trakus darbus, tos darīja arī viņi, tas labi saderēja kopā.

Viņi tagad nodarbojās nevien ar medībām un zveju, saviem dabīgiem arodiem, bet piekopa arī koku tirdzniecību, jā, patiesībā koku tirdzniecība patlaban bija tas svarīgākais: viņi lūk pārdeva malku, kupu tie izzvejoja no upes.

Baļķu viņi ārā nezvejoja, tā būtu zādzība. Bet visu citu, kas peldēja gaļām un kam nebija zīmes virsū, to viņi paņēma. Tas piederēja visiem. Bet katrs viss nevarēja tam piekļūt.

Tādēļ viņi tagad lielāko daļu dienas nosēdēja pie upes, vērodami, lai pēc iespējas mazāk kas aizpeldētu vi-^2- ņiem gar degunu gaļ’ām. Tā nupat nepatīkami bija iznā-

cis ar šķūni. Viņiem tā būtu paticies pievākt šķūni, kad tas peldēja kā „Noasa šķirsts pa grēku plūdu nikniem viļņiem,“ kā Ola teica. Bet tas aizslīdēja ga^ām.

Kādā dienā, kad viņi, savam malkas krājumam līdzās sēdēdami, vēroja upi, Melnais Ērglis pēkšņi ieraudzīja kaut ko noslēpumainu tālu augšā. Tas līdzinājās milzīgam žagatu pērklim, vesels zaru mudžeklis tur lēnām peldēja uz leju.

„Hallo!“ viņš iesaucās, rādīdams ar roku. Citi paskatījās, un: „Laivā, laivā visi mani vīri!“ Bifeļu kāvējs ie- # Sairās.

Ola Bifeļu kāvējs airēja kā neprātīgs uz augšu žagatas ligzdai pretim, Jēkabs Lidojošā Bulta stāvēja ar ķeksi, tīrīdams laivai ceļu starp baļķiem, bet Einars Melnais Ērglis stāvēja priekšgalā, kājas katru uz savas laivas malas uzlicis. Viņš bija tas, kufš izgrūda nepieciešamos kliedzienus un lāstus. Drīz vien viņi redz, ka žagatas ligzda ir milzīga priede, kas ir aiznesta tāda, kā tā ir augusi, ar visām saknēm un visu vaiņagu — ak, kas tas bija par ķērienu!

Priede guļ dziļi un smagi ūdenī. Tā tik ir milzene, 43

no tās brīnišķīgā kārtā pieaugs viņu malkas kaudze! Einars nenolaiž acu no viņas. „Pievelc!viņš sauc Olām.

Tai pašā brīdī laiva stipri atsitās pret baļķi un kā Einars, tā tas, ko viņš vēl būtu teicis, pazuda upē.

Nu citiem bija reize brēkt. Viņi palaida airus un ķeksi, un aiz bailēm kliegdami skrēja pa laivu uz priekšu. Te pēkšņi viņi ierauga, ka Einars uzrāpjas uz tā paša resnā baļķa, pret kupu viņi bija atsitušies. Viņš ir slapjš kā noslīcis kaķis, ūdens tek viņam no garajiem indiāņa matiem pār seju, bet viņš sēd jāteniski uz baļķa un ir glābts. Viņš noslauka ūdeni no sejas, ievelk elpu, nospļaudās un atkāsējas un sauc tad pusaizsmakušā balsī: „Pievelc, Ola!Pārējie bija aizmirsuši visu laupījumu, bet Einars vēl arvienu bija tikpat dedzīgs.

Tad viņi palīdz viņam atkal iekāpt laivā. Un žigli kā vāvere viņš ir atkal atpakaļ savā vietā — un stāv atkal kājas katru uz savas laivas malas atspiedis. Viņš rāda, sauc un met ar roku tāpat kā iepriekš.

Olām liekas, ka tam mazliet ar viņu ir jāparunā, un viņš saka: „Tā kā tu man tagad stāvi mierīgs laivā, tu sasodītais mērkaķi, citādi es tevi saņemšu aiz skausta un aiz • otra gala un izsviedīšu atkal ārā!

Bet Einars jau ir pilnīgi aizmirsis, ka viņš vispār kād reiz uz galvas ir iegāzies upē, viņš nesaprot, kādēļ Ola ir tik dusmīgs un atbild tikai: „Pievelc, Ola!Un nākošā acumirklī viņš jau ar visu augumu guļ priedes zaros.

„Es viņu turu!viņš sauc, „es viņu turu aiz cekula! Nu tikai ātri uz malu!

Un nu ir jāaizvada laiva līdz krastam, visu šo bagātību sev līdzi velkot. Bet nezvērs ir ārkārtīgi smags ar visiem zariem, saknēm un visu citu, straume nes viņus uz leju, lai gan viņi visu laiku airē uz augšu.

Un tikai kādu gabalu lejāk, tur kur beidzas Lange-

rudas tīrumi, ir ūdens kritums. Bet tas nenozīmē neko citu, kā tikai nāvi. Neviens nav mēģinājis nobraukt pa viņu lejā, bet viņi zin, ka tā ir nāve.

Visi trīs zēni gan ir raduši braukāt še mazā laiviņā, turpat vai līdz ūdens kritumam. Ir bijuši gadījumi, ka viņiem bija vajadzējis palaist savu ieguvumu vēl pēdējā acumirklī, lai tikai paši ar tukšu laivu tiktu malā. Bet tagad tas nedrīkst notikt, šī priede ir vesela bagātība. Turklāt tas ir varoņa darbs jau izkļūt malā vien ar tādu nezvēru.

Tādēļ Ola airē tagad tā, ka viņam ausīs sāk šņākt, tikai airē un airē. Vai viņus nes uz kritumu? To viņš nezin, viņš redz tikai Einara dibenpusi, kupš noliecies tur priedi, ap kuru līgojas dzeltens baļķu jūklis! Drīz visu aizsedz it kā migla, viņš nekā vairs skaidri nesaredz. Bet Jēkabs visu laiku ir stāvējis ar ķeksi, stumdams, grūzdams un palīdzēdams, un nu viņš iecērt ķeksi kādā koka stim-benā uz krasta. „Urrā! viņš sauc. „Urrā,Ola dzird it kā no tālienes . . .

Bet māte, Ingerida un Marta stāv krastmalā. Viņas ir redzējušas kā beidzas zēnu cīņa, māte piesteidzas un piesien laivu, bet rokas viņai tiešām drusku dreb.

Ola izstreipuļo malā un apsēstas. Kādu laiciņu viņam viss griežas priekš acīm, bet viņš nekā nesaka.

Jēkabs ir iecirtis ķeksi priedē, nomainīdams Einaru. Einaram rokas ir tik savādi stīvas, viņš nevar tās atliekt. Viņam pašam nāk smiekls par tām, un viņš rāda mātei savus mazos līkos pirkstus, bet viņa berzē tos starp savām plaukstām, līdz tie atkal top kā cilvēka pirksti.

„Jā,Einars saka, griezdamies pie Ingeridas un Martas, ku^as ir stāvējušas mēmas no bailēm un brīnumiem, „tagad, jūs meitenes, varat, ja gribat, dabūt visu manu ganu naudu, jo, kā tagad izrādās, tad man tā vairs tik ļoti 45

nebūs vajadzīga! Nu tik, lūdzu, izdomājat, ko jūs gribat pirkt," viņš sak rokas vicinādams un plati ieplēsdamies.

Tad viņš līdz ādai izmircis lepni soļo mājup kopā ar abiem pārējiem.

*

Zēni stāvēja upmalā, novērtēdami priedi, ku^a tagad pilnīgi bija izvilkta krastā; nu vajadzēja lūkot izdabūt pēc iespējas daudz no tās. „Mēs varētu nozāģēt saknes un iz-lietāt viņu kā milzu krusta zirnekli," Einars lika priekšā.

„Var redzēt, cik daudz tev ir saprašanas, ka tu tā runā," Ola teica, „ko mēs darīsim ar milzu zirnekli, ja mums ir jāiet uz kalnu ganībām?"

Viņi nolēma iet katrs uz savu pusi, apstaigāt kaimiņus un piesolīt priedi. Galīgi pārdot viņi neviens to nepārdos, bet tikai apklausīsies, ko par viņu sola.

Nu, kas zīmējās uz Olu, tad viņš domāja aiziet līdz tirgotājam. Tam vīram pašam meža nebija un labs baļķis vņam varēja noderēt.

Jēkabs gribēja aprunāties ar savu veco tēvu. Tam laikam gan vajadzēja pāris stabu mēslu krātuvei, kā Jēkabs to dēvēja.

Bet Einars uz labu laimi devās pa lielceļu prom plašā pasaulē. Iedams viņš kļuva arvien iedomīgāks, viņa uzdevums izauga viņa acīs, viņš pārvērtās īstā koku tirgotajā. Ja viņam gadījās sastapt kādu ceļagājēju, kuj-š izskatījās gluži nabadzīgs, no pārdošanas, protams, nekas nevarēja iznākt, bet Einars tomēr jautāja: „Vai tu negribi pirkt labu baļķu mežu?

„Nē, ko tu runā!" nabaga cilvēks atbildēja. „Par ko gan lai es pērku mežu, ja man nav naudas?"

„Ak tu piķis," Einars uz to teica, man ir varens priežu mežs, kufu es butu gribējis pārdot!" Tad viņš, rokas bikšu

kabatās sabāzis, svilpodams devas talak, tēlodams turīgu vīru.

Beidzot viņš sastapa vīru, ar kupu bez šaubām bija vērts runāt. Tas brauca braukšus un bija tik plats, ka tam ratos tikko pietika vietas. Un zirgs viņam spīdēja vien un bija tāpat nobarojies un tikpat smalks kā vīrs pats.

„Ptrū!" Einars teica.

Zirgs apstājās.

„Vai tev nevajag baļķa?" Einars jautāja. „Baļķa — kur tad es to lai lieku?" Vīrs nebija laipns, to Einars tūliņ atskārta. Tas bija liels un varens vīrs, kuj-am nepatika. ka viņu aptur mazs zēns, viņa zirgam uzsaukdams ptrūl

„Jā, ja tev piemēram būtu jāpārbūvē māja?" Einars teica, atkāpdamies atpakaļ.

„Vai tā kas ir dzirdēts!" vīrs saīdzis nomurmināja, uzšmīkstinādams zirgam.

Nu Einars jau bija aizgājis diezgan tālu plašā pasaulē, varbūt ceturtdaļ jūdzes, varbūt divas ceturtdaļas. Nekad agrāk viņš tik tālu nebija bijis šai pusē, un viņš jutās apmēram tā kā mazais īkšķītis pasakā. Viņš bija sagatavojies sastapt ir troļļus, ir raganas, bet viņam negadījās sastapt neviena, ne otra, viņš sastapa tikai mazu, vecu vīru ar tāšu somu uz muguras. 47

Tas nu gan nebija no tiem, kas varētu nopirkt dārgu baļķi, viņš bija ļoti noplīsis, pat cepure viņam bija salāpīta, bet viņam bija sirsnīga un mīļa seja. Tā bija pilna grumbu, krustu, šķērsu, bet tā nebija ne saīgusi, ne saskābusi, kā tādas vecas sejas bieži mēdz būt, tā turpretim izskatījās tā, it kā visas grumbas tanī būtu radušās no tā, ka viņš pastāvīgi smaidīja un smējās. Visa viņa seja bija tik laipna un šķelmīga, ka Einars tūliņ apstājās un jautāja, vai viņš negribot pirkt kādus priedes baļķus.

Vīrs sāka smieties. „Ak nē,“ viņš smiedamies jautri teica, „esmu jau nopircis visu, kas man šai pasaulē ir bi-

jis pērkams.Viņš izgrieza savas kabatas uz āru, vienu pakaļ otrai. Kabatu viņam bija daudz, tik visas bija cauras.

„Vai tu esi pazaudējis naudu?Einars jautāja izbijies. Viņam pašam bija gadījies šo to pazaudēt, tādēļ ka kabatā bija atradies nodevīgs caurums.

Tad vīrs atkal sirsnīgi nosmējās un, galvu palocījis, teica, ka tādas viņa kabatas esot bijušas visu mūžu, tādēļ viņš nekad neesot varējis saglabāt naudu.

Einars brīnējās, kādēļ viņš caurumu nebija aizšuvis cieti. Viņš jautāja: „Vai tad tev nav arī par ko nopirkt pārtiku?

„Nē, laimīgā kārtā, man pārtika nav jāpērk,vīrs teica, „cik es varu apēst, tik man dod.viņš teica.

„Kas tev viņu dod?Einars jautāja.

Vīrs atteica tikpat jautri: Man dod nabagu kase!

Uz to Einars klusēja.

Viņš vienmēr bija dzirdējis, ka tas ļaunākais, kas cilvēkam varēja notikt, bija atrasties nabagu kases apgādībā. Viņš gan lāga nezināja, kas tas bija, bet katrā ziņā tas bija kaut kas noslēpumains un ļauns. Savādi, tur sēdēja šis savādais vīrs, ku^am visas kabatas bija cauras un seja bija gluži sarukusi, un viņš priecājās par nabagu kasi!

„Vai tu varbūt dzīvo nabagu kasē?Einars nedroši jautāja.

„Hā, hā!vīrs smējās, sizdams sev pa gūžām. Nē, tur es nedzīvoju vis, es tev teikšu, es dzīvoju glītā, mazā istabiņā ceļa malā. Tur es dzīvoju. Un tur es dabūju visu, kas man ir vajadzīgs, izņemot malku. Jo nabagu kasei liekas, ka malku es pats varu salasīt mežā. Un es jau lasu, lasu arī bet tomēr ziemu man arvienu aptrūkstas, un tā man, protams, katru ziemu ir drusku jāsalst,vīrs teica.

Humsun, Langerudas bērni. — 4.

Tad Einaram kā zibens iešāvās prātā: Kā būtu, ja viņš vīram atdotu koku.

Zināms, nekādas bagātības viņi par to tad nedabūs, un ko tie citi teiks? Sevišķi Ola, ko tas teiks? Bet, Einars domāja: man tomēr pieder trešā daļa koka, es daru ko es gribu ar savu trešdaļu. Bet skaļi viņš teica: „Tu dabūsi no manis pusass malkas, vai apmēram tā, man ir priežu mežs, viņš teica.

Tad vīrs piecēlās un sirsnīgi pateicās viņam, sniegdams roku. Viņš tagad nesmējās, bet bija nopietns, un to, ko viņš darīja, to viņš darīja nopietni. „Gods un slava tev, ka tu gribi dot man drusku malkas!viņš teica.

Un vīrs sīki izstāstīja, kur viņš dzīvo, bet Einars apsolījās visdrīzākā laikā ierasties ar malku. —

Mājās pārnācis, viņš tomēr jutās drusku nospiests: kā tas viss būs! Abi biedri jau sen bija atgriezušies mājās un viņš skaidri varēja redzēt, ka viņiem abiem bija gājis labi.

„Vai tu sarunāji kokam pircēju?Ola jautāja, cieši viņā raudzīdamies.

„Un tu?Einars jautāja.

„Jā gan, un tirgotājs dos man desmit kronas par viņu!Ola bija drošs, ka viņš būs uzvarējis. Tik augstu pat Jēkabam nebija izdevies sadzīt maksu, un tad jau Einaram tas ne tik nebūs izdevies, viņš domāja. Tas jau tiešām bija drusku paviegls kā veikalnieks.

Ola bija bijis tik drošs par savu lietu, ka tikpat kā jau bija norunājis visu ar tirgotāju, un kā iemaksu jau bija dabūjis gabaliņu lakricas, kuļu viņš slepeni glabāja kabatā, juzdamies laimīgs par to.

Te Einars pēkšņi teica: „Es pārdevu savu trešdaļu koka.

Olām karsts un auksts pārskrēja pār kauliem.

„Pārdevi — savu — trešdaļu —?

„Jā gan, savu trešdaļu,Einars cieši noteica.

„Cik tu par to dabūji?

„Tas nav svarīgi.

Tā lieta kļuva arvien ļaunāka. Ola bija gluži izmisis, viņš būtu varējis piekaut Einaru. Nu visa noruna ar tirgotāju bija izjukusi un, Ola, kufš tik nopietni un paļāvīgi bija stāvējis, pārdodams tāda Un tāda apmēra kokus, bija tagad padarīts par aušu, kujš gāja apkārt, iznēsādams niekus. Un no lakricas gabaliņa viņš jau bija nokodis kumosu.

Bet Jēkabam Einars izstāstīja par vīru no nabagu kases.

Ak, viņš bija viltīgs, pamirkšķinājis Jēkabam ar acīm, tas paveda viņu sāņš un teica: „Nāc, es tev ko pastāstīšu!Einars izstāstīja visu tik dedzīgi un labi, ka Jēkabs tūliņ bija gatavs atdot vīram arī savu trešdaļu.

Kā tagad rīkojās Ola, lietām pieņemot šādu virzienu? Viņš bija nonācis lielās grūtībās un bija spiests paturēt savu trešdaļu koka, lai vismaz samaksātu par lakricas galiņu. Izrādījās, ka kopējais koku veikals atnesa tikai nepatikšanas.

Jēkaba tēvam bija zirgs, tā viņiem nebija Langerudā. Bet Langerudā viņiem bija rati, ku^u atkal nebija Jēkaba tēvam. Tā abi kaimiņi mainījās zirgiem un ratiem, un tā izpalīdzēja viens otram. Jēkabam nu bija jāgadā zirgs malkas vešanai.

Izmērojuši koku, viņi sazāģēja un saskaldīja malku, iznāca krietna kaudze. Tas prasīja vairāk dienu darba, un viņiem bija vajadzējis atsacīties no daudz kā cita malkas dēļ, bet visi trīs viņi turējās pie izteiciena: vīrs un vārds. Einars un Jēkabs turklāt ļoti priecājās, ka varēs aizvest un nodot malku.

Kad Jēkabs gāja uz māju vest sarunas par zirgu, Ei-

nars teica: „Sveicini savu tēvu no manis un saki, ka es samaksāšu par zirgu, kad dabūšu ganu naudu!

Lai dabūtu gapos ratus, Einars aizgāja pie tēva un teica: „Vai tev nevajaga labu auklu?

„Kā nē,tēvs teica, „auklas ir laba lieta. Bet tev var būt pašam vajaga auklu? Tā jau bija zināma lieta, ka Einaram vajadzēja daudz auklu. Viņš tina tās sev apkārt gan šur, gan tur, un kabatas viņam reizēm bija pilnas auklu galiem.

Nu viņš atdeva visas savas auklas, un maz tas nebija.

„Jā, jā, paldies tev,tēvs teica.

„Un tad man ir 23 naglas, kuļ'as es tev varu dot, ja tu gribi,Einars teica, attīdams pelēku papīra saini, kupš tam bija padusē. Mazais Einars bija labi sagatavojies uz nopietnu sarunu, viņš pazina cilvēkus un prata viņiem pieiet no pareizās puses. Jo kuļu gan neiekārdinās 23 naglas?

Tur bija lielas un mazas naglas, sarūsējušas un spožas, juku jukām.

„Ak, tu kungs, kas naglu!tēvs pārspēts iesaucās.

Esmu tās sakrājis! Einars lepni teica. Kā tu domā, cik tās var būt vērtas?

Tēvs piekrita, ka tas bija vērtīgs naglu krājums.

Einars ātri teica: „Tās maksātu labu naudu, ja tev tās vajadzētu pirkt, bet es tev viņas atdodu. Ko es gribēju sacīt: diezin vai es rīt uz kādu stundu vai divām nevarētu dabūt gafos ratus?

„Gaj-os ratus?tēvs jautāja sveši. Viņiem iznāca maza saruna par to, un izrādījās, ka tēvs gluži labi zin, kas ar garajiem ratiem tiks darīts, viņš teica: „Jā, jā, nu tad ņem arī viņus, ja to citādi nevar!

Kad nu arī Jēkabs, lēkdams no vienas kājas uz otru, 52 pec brīža atnesa ziņu, ka viņam ir apsolīts zirgs, izceļas

tāds troksnis un gaviles, ka atskrēja ari Ola un meitenes, gribēdami zināt, kas bija noticis.

Dabūjušas visu zināt, mazās meitenes tūliņ gribēja, lai tās ņem līdzi.

Ola labprāt būtu apsēdies un sācis balsī raudāt, tā viss tas viņam ķērās klāt! Viņš, kas tik labprāt arī būtu braucis līdzi, nedrīkstēja to sacīt! Viņam turpretim vajadzēja izlikties, ka tas ir garlaicīgs un muļķīgs brauciens.

Vēlāk dienā tēvs laikam bija manījis, cik viņš bija nospiests un teica: „Labāk būs, Ola, ka arī tu brauc līdzi un gādā, lai viss notiek kārtīgi!Un ja paša tēvs to teica, tad Ola nevarēja citādi, kā viņam vajadzēja atbildēt: „Jā, jā, tad jau man būs tas jādara!"

Atnāca rītdiena ar jauku laiku. Mazs, laimīgs pulciņš devās prom pa zemes ceļu. Ingerida, Marta un Anna sēdēja uz vezuma savā greznākā rotā, tīrās zilās kleitēs, viena mīlīgāka un zilāka par otru. Un puiši gāja blakām, bet Einars vadīja zirgu. Viņi priecīgi un skaļi sarunājās visi.

Kad viņi bija aizbraukuši tik tālu, ka nu viņiem pēc viņu domām vajadzēja būt jau pie mērķa, viņi satika kādu sievu.

„Vai tu zini, kur nabagu kase — ko es gribēju teikt,

— vai tu zini, kur dzīvo vīrs ar grumbaino seju, kuram mutē ir redzams tikai viens zobs, kad viņš smejas?" Einars jautāja.

Ak tā, jūs gribat satikt Larsu! sieva tūliņ teica. Viņš dzīvo pirmā mazā namiņā pa labi, kas jums būs pa ceļam, viņa teica.

„Vai viņam ir Larss vārdā?"

Jā, Larss, Tāšu Larss, kā ļaudis saka.

Kad viņi piebrauca pie mazā namiņa, Larss pats stā- 53

vēja ārpusē, un Einars sveicināja viņu kā jau pazīstamu: „Labdien, Lars!“

Vīrs bija pārsteigts un ļoti priecīgs par malku: „Nē, vai tas tiešām tā ir,viņš teica, „ka tā malka visa būs man?

„Viss vezums,“ Einars teica.

„Hāhāhā, vai tās trīs glītās, mazās meitenes arī būs man? Jā, nu tad sirsnīgs paldies tev, sevišķi par mazajām meitenēm!viņš teica.

„Viņš ir gluži tāds pats, kā tad, kad es to pēdējo reizi redzēju!Einars teica, it kā iepazīstinādams viņu ar citiem.

Tad vīrs lūdza, lai viņi ir tik labi un nokrauj viņam malku. Pēc tam viņš gāja no viena pie otra, sniegdams roku un pateikdamies par malku.

Ola nezināja, ko īsti lai viņš atbild, un beidzot tika cauri tā, ka pasacīja: „Man nu gan tev šoreiz nav jāpateicas.

Einars paskaidroja: „Nē, tā ir mana un Jēkaba malka.

Tad Ola noteica: „Nākošā reizē tu dabūsi malku no-manis!

„Labi zēni, labi bērni,vīrs pateicīgi iesaucās un lūdza tos ienākt istabā, kāmēr zirgs atpūtīsies.

Namiņā bija tikai viena istaba, viņiem bija jāsēd visiem kopā uz gaja sola pie sienas. Nabaga vīram nebija daudz istabas lietu, par to viņam bija ļoti daudz smalku tāšu. Lielas tāšu plātnes bija sakrautas viņa istabā zem sloga.

„Vai tevi tādēļ sauc par Tāšu Larsu, ka tev ir tik milzīgi daudz tāšu?Einars jautāja.

Vīrs priecīgi smējās. „Taisni tā!viņš teica. Daži

gan sauc mani arī par Somu Larsu, tādēļ ka es taisu ganu somas no tāss,viņš teica.

Ak, tas tik bija virs, vīrs ar ganu somām! Vai Olām un Einaram šovasar nebūs jāiet ganos un vai viņi varēja ganīt bez somām? Kur tad viņi ieliks ēdienu. Viņi saprata, ka somas viņiem bija gluži nepieciešamas. Ola skatījās uz Einaru un Einars uz Olu, bet vai lai viņi tā gluži atklāti lūdz Tāšu Larsam somas? Beidzot Ola teica, ka viņi nu jau ilgāku laiku esot domājuši par to, ka viņiem esot jāiegādājas somas. —

Jā, viņiem šovasar būšot jāgana lopi, Einars iekrita valodā un tādēļ viņiem esot vajadzīga ganu soma.

Vīrs bija apsēdies uz liela kluča, kuj*š tam droši vien izpildīja ir malkas bluķa, ir krēsla vietu, nu viņš pietrūkās kājās. „Nē, lai Dievs jūs svētī par to, ka jums vajag somas!“ viņš iesaucās. „Jūs dabūsiet divas somas katrs,viņš teica. „Vienu priekšā un vienu uz muguras!Un tad viņš smējās, sirsnīgi priecādamies par to, ka viņiem vajadzēja somas.

Tagad arī mazajām meitenēm pēkšņi radās drosme, un viņas visas, cita caur citu runādamas, pieprasīja somas. Nabaga Tāšu Larss atkrita atpakaļ uz sava kluča, gluži satriekts no lielā pasūtījumu skaita un nezinādams kā līdzēties.

Beidzot viņš tomēr atdabūja valodu un teica, ka labāk viņš uztaisīšot pa mazam tāšu groziņam katrai no mazajām meitenēm, pa mazam, glītam groziņam ogu lasīšanai. Un tos viņš labprāt pagatavošot tūliņ, bet somām viņam tomēr vajagot dažu dienu laika.

„Jā, jā!viņi visi sauca.

Tad viņš apsēdās un sāka taisīt groziņus. To nemaz nevarēja ticēt, cik viņš bija izveicīgs. Visi bērni stāvēja 55

t

viņam apkārt un skatījās. Un pēc īsa laika trīs mazās meitenes bija dabūjušas katra savu groziņu.

Nu viņiem bija jātaisa, ka viņi tiek. atkal uz māju.

Tāšu Larss stāvēja ārpusē pie sava namiņa, novēlēdams viņiem laimīgu ceļu.

Kad visi jau bija sasēdušies ratos, Ola nolēca atkal. Izrādījās, ka viņam bija vēl kāda vajadzība pie Tāšu Larsa. Viņš izvilka ga^u lakricas gabalu no kabatas. No viena gala bija mazliet nokosts, bet tas tomēr bija gandrīz tikpat kā vesels. ,,Še!“ viņš teica. Un pirms Larss varēja izteikt kaut vienu pateicības vārdu, Ola bija jau ārā pa vārtiņiem un prom pie citiem.

Gājiens uz kalnu ganibam

Līdz Langerudas kalnu ganībām bija divas jūdzes un tikai pirmā pusjūdze bija braucams ceļš. Tā tad pusotras jūdzes bija ko kājām iet. Tas bija garš ceļa gabals maziem cilvēku bērniem un maziem lopiņiem — Ingeridai, Martai, teliņiem un kazlēniem. Ak, vispēdīgi tos vajadzēja gandrīz vai nesus nest, tā viņi arvienu nogura ceļā uz ganu mājām. Ingerida un Marta jau nu gan palika ar katru pavasari par gadu vecākas, bet teļi un kazlēni arvienu bija tikpat mazi. Tomēr jau tas vien, ka ganu mājas atradās tik tālu prom aiz visiem kalniem, tālu, tālu prom, tur kur saule nogāja vakaros, padarīja tās par tālu, brīnišķīgu pasauli. Ja jau varētu iesēsties tikai ratos un gluži vienkārši aizbraukt turp pa ceļu, un ja tur būtu visas lietas tāpat kā mājās, tad jau tas nebūtu nekas sevišķs. Bet tā kā tagad, tad uz turieni nācās nogādāt visu uz zirga muguras, un tādēļ nebija iespējams ņemt līdzi vairāk, kā tikai vis-56 nepieciešamāko pārtiku un drānas. Bet visu nepieciešamo

katrā ziņā vajadzēja paņemt līdzi, jo kalnu ganībās nebija tirgotāja, līdz kufam ik acumirkļa varēja aizskriet, tā kā mājās. Reiz māte veselu mēnesi nebija varējusi sasukāt matu ne sev, ne mazajām meitenēm, jo viņa bija aizmirsusi ķemmes! Un kad viņa beidzot dabūja ķemmes, mazajām meitenēm mati tā bija savēlušies, ka tai vajadzēja tos nogriest viņām visām.

Pienāca diena, kad bija jādodas uz kalnu ganībām.

Agri. agri no rīta, kad saule tikko bija pacēlusies pār kalniem, Ola un Einars jau piecēlās no gultas. Mājā viss bija klusu, meitenes gulēja, tēvs gulēja, māte gulēja. Bet saule meta spožu svītru pār grīdu, laiks bija labs! Un pirms māte, vai cits kāds bija pamodušies, viņi jau bija apģērbušies. Jaunās ganu somas bija dabūtas, tas bija tas svarīgākais par visu. Einars labprāt būtu staigājis kreklā ar ganu somu plecos, tik maz viņam nozīmēja biksas un blūze, salīdzinot ar to. Uzkāris somu uz muguras, viņš klusu ielavījās labajā istabā, kur tas ilgi stāvēja spoguļa priekšā, locīdamies un grozīdamies.

Cik viss bija savāds un kluss! Ola un Einars nekad tik agri nebija bijuši augšā, pulkstenis labi ja bija četri.

Zāle vēl bija pilna rasas, kad viņi devās uz aploku, kur bija sadzītas svešās govis, kas bija nākušas no tālienes un bija nodotas izganīt. Sīki rasas puteklīši mirdzēja lielajos zirnekļa tīklos starp žoga kārtīm. Kautko skaistāku par tiem grūti bija iedomāties, kad saule spīdēja tiem virsū.

Tie laistījās visās vapavīksnas krāsās, karādamies un rīta vējā drebēdami.

Zēni vēl lāga nebija apskatījušies svešos lopus. Lopiņi bija atdzīti vakar vakarā un pa nakti bija gulējuši ārā. Jā, tur jau bija četras ragainās, negantās mācītāja govis. Tās viņi pazina no pagājušā gada. Tās bija pilnas niķu un droši vien būs visgrūtāk pieskatāmas. Tad vēl 57

bija divas kurpnieka, divas skrodera un veselas piecas ķestera govis. Ak jā, viņiem būs skaists ganāms pulks, kad tie dosies uz kalnu ganībām. „Bērni gar ceļmalām izskatīs vai acis, mums garāmejot," viņi teica. Pavisam bija divdesmit govju ar visām lielām un mazām.

Zēni staigāja apkārt, apskatīdami ganāmpulku. Tas svarīgākais jautājums — protams, bija tas, vai kāda no svešajām govīm varbūt varēja stāties pretim Svartai. Svarta pašlaik piederēja Olām, un Einars tikai nezināja, kādā kārtā to tagad iemainīt sev, citādi viņš to izdarītu tādā dienā kā šī.

Viņi iemeta acis arī tukšajā šķūnī, tur bija iestaisītas visas svešās kazas. Viņas drusku badījās un lāga nesatika viena ar otru, kamēr vēl nebija iepazinušās. Viņu vidū bija arī daudz jauku, mazu kazlēnu.

Pēc kāda laiciņa iznāca māte un izslauca govis, pēc tam iznāca meitenes, un pamazām sākās dienas gaitas.

Gandrīz viss jau bija iesaiņots priekšlaikus. „Tu tak, māt, nebūsi aizmirsusi ķemmes?.meitenes jautāja. Un nu sākās saukšana un skraidīšana, līdz viņi beidzot bija tik tālu, ka varēja doties ceļā. Māte vēl pēdējā acumirklī būtu aizmirsusi mazo sivēniņu, kupu tā gribēja ņemt līdzi.

Tad gājiens devās ceļā, pirms vezums ar zirga nastām, māti un mazajām meitenēm, tad lopiņi un tēvs ar zēniem, kupiem vajadzēja viņus dzīt, Abrāms dodas uz Kanaana zemi, Ola domāja. Karavāna lēnām devās uz priekšu pa ceļu, ļaudis nāca ārā pie durvīm skatīties. Tersetā bērni visi bija sakāpuši uz sētas un lūkoja izskaitīt lopus, bet pie kazām viņiem sajuka. Ola uzgrieza viņiem muguru. Skolā Tersetas bērni bija mazliet iedomīgi, viņiem nekaitēja redzēt tāšu muguras somu.

Svarta. kupa bija zvana govs, zināja ļoti labi kurp gā-

58 jiens dodas, viņai sekoja pārejās Langerudas govis, kupas

viņu pazina; bet svešie lopi taisījās nogriezties sāņš un tos vajadzēja labi uzraudzīt.

Kad viņi bija nonākuši pie pēdējām mājām novadā, braucamais ceļš beidzās. Nu viņiem it kā vajadzēja atsacīt ardievu visam ierastam un zināmam un ļauties nezināmiem piedzīvojumiem. Māte un mazās meitenes nokāpa no vezuma, un tēvs, zirgam nastas uzkrāvis, tūliņ devās tālāk.

Nu viņiem bija priekšā ceļš un visa diena. Bet ceļš bija labs un neskārts, ar mīkstu jaunu zāli starp akmeņiem — ak, iet še bija tik jauki, kad priekšā bija-tik jauks ceļš un visa gaišā diena! Viņiem nebija nekur jāsteidzas, viņi varēja atpūsties, kad tie gribēja un iet, kad gribēja. Mātei un mazajām meitenēm vajadzēja paklusām dungot un gavilēt no prieka. Svarta zināja purvaines gar ceļa malām, kur bija daudz labas zāles tagad pavasarī, visi bija priecīgi, kā cilvēki, tā lopi.

Viņi pienāca pie Aitupītes. Pār to viņiem bija jāiet pāri un tilta nebija, tikai viens vienīgs resns koks, pa kupu bija jāiet pāri cilvēkiem un kazām, kāmēr govīm un teļiem, kūpi nebija visai veikli līdzsvara noturētāji, bija jā-brien brišus.

Un Aitupīte, protams, bija uzplūdusi. Tāda viņa bija ikkatru gadu ap šo laiku. Tā šalca, balti putodama, kokam pa apakšu cauri, un cilvēki un lopi ilgi vilcinājās, pirms tie uzdrošinājās doties pāri.

Vienā brīdī Einaram iešāvās prātā, ka mātei un mazajām meitenēm varbūt vajadzētu mēģināt pārjāt pāri kādas govs mugurā sēdot, un ja jājiens uz Svartas septiņpadsmitā maijā viņam neizdotos tik nelaimīgi, viņš par to būtu ieminējies.

Govis sāka brist pāri, mierīgi un apdomīgi, Svarta pirmā un mazie bailīgie telēni paši pēdējie. Nabadziņi,

ш

viņiem ta negribējās, viņus gandrīz stumšus nācās iestumt ūdeni. Bet asti viņi turēja augstu gaisa, lai tā nepaliek slapja.

Kazas gan baidās vairāk no ūdens, nekā no uguns, bet par to viņas ir drošas uz kājām, tās ir gatavās virves dejotājas, un bija prieks redzēt, cik skaisti visas divdesmit kazas, cita pakaļ citai, pārsoļoja pār koku.

Visgrūtāk bija mātei un mazajām meitenēm, neuzdrošinādamās iet pa koku pāri, tās stāvēja un raudzījās uz otru krastu Beidzot māte noāva kājas un parnesa mazās meitenes uz muguras pāri. Divas reizes viņai vajadzēja brist pāri.

Pēc tam viņiem nācās iet pār plašu, līdzenu kalnu klajumu, kur ceļu gandrīz nebija iespējams atrast. Kas zināja ceļu, tas bija govis, tā bija Svarta. Tad viņiem bija jāiet caur tumšu egļu mežu, kur purva strazds un citi sīki putniņi dziedāja viņiem priekšā.

Klusajā, dziļaja mežā putnu dziesmas un zvaniņu skaņas izklausījās tik jauki; viņi nerunāja cits ar citu, tikai klusu gāja un klausījās.

Pēc tam atkal viņi izgāja mazā, zaļā norā, pār kuru ceļš gāja šķērsu pāri. Te katrā ziņā kādreiz bija bijušas vai nu meža mājas, vai ganu mājas. Še auga dzeli^ās pienenes un baltais āboliņš, še bija tik jauka atpūtas vieta.

Visi lopiņi še apgūlās, tas bija it kā uz norunu.

Un tad zēni attaisīja ganu somas. Pirmo reizi savā māžā viņi ņēma ceļa maizi no tāšu somas ārā, tie uzsmaidīja viens otram. Un nekad ēdiens viņiem nebija garšojis tik labi.

Māte visu laiku bija nesusi grozu ar sivēnu, tagad viņa to nolika zemē. Bet tikko sivēns to bija pamanījis, kad 60 jau tas visa galva saka kviekt un urkšķēt. Viņš droši vien

bija bijis iesnaudies, jo grozs ta bija līgojies, viņu tik jauki iešūpodams. Nu viņš bija pamodies un gribēja ēst.

Zēni tikai mazliet pacēla vāku un gribēja iedot viņam kādu kumosu ēdamā, bet tas zibeņa ātrumā izšāva purnu caur spraugu, atgrūda vāku un, žviks, prom viņš bija!

Nu sākas trakas medības. Sivēns ne par ko negribēja ļauties noķerties un no jauna iesprostoties šaurā grozā, viņš šaudījās gar kokiem un akmeņiem un, kā apaļš, balts siera ritulis, vēlās prom pa viršiem.

„Ak kungs, mēs viņa vairs rokā nedabūsim!māte iesaucās. Tā neļāva vairs viņam pakaļdzities, bet sauca viņu, mēģinādama viņu pielabināt tādā kārtā, ka sniedza tam maizes šķēli pretim. Jā, sivēns apstājās uz brīdi un šķielēja uz maizi. Māte piegāja jau viņam gluži tuvu, bet kad ta izstiepa roku pēc viņa, sivēns aizšāvās atkal prom.

Sākās atkal pakaļdzīšanās.

Pēc brīža Ola atgriezās aizelsies un nosēdās zemē.

„Es vairs nespēju,viņš vaidēja, „man sirds lec no krūtīm laukā. Vai labāk neļausim viņam palikt par meža cūku?

„Blēņas!māte dusmīgi teica. „Ak, sivēns — sivēns!viņa vaimanāja.

Bet Olām arvienu vairāk iepatikās viņa iedoma. „Tu redzi, ka tur nekā nevar darīt,viņš teica. „Un vispār, daudz labāk būtu, ja viņam atdotu brīvību.

Pēkšņi sivēns tā sāka kviekt, kā kaujams: izrādījās, ka Einars, visā garumā uz vēdera gulēdams, tur sivēnu aiz vienas kājas ,bet tas ķepurojas un turās pretim.

Māte pietrūkās kājās — jā, tagad viņu tiešām nevarēja saukt par gausu. Ar stipru roku viņa saņēma bēgli un uzmanīgi ielika to atkal grozā. „Es tev gan, tu meža 62 cūka!viņa teica.

Un šis vārds sivēnam palika uz visiem laikiem, kaut

arī tas vēlāk tapa gluži rāms.

Bet Einars nu bija varonis, kuļš bija izglābis karavānu

no lielām grūtībām.

Jo vairāk diena gāja uz. galu, jo ātrāk govis devās uz priekšu. Laiks aizgāja, bērni sāka raudzīties pēc zīmēm ceļa malā: tagad mēs esam tik un tik tālu, še ir caurā priede un še lielais akmenis. Māte vairs nedungoja, mazā Marta klusiņām čīkstēja, Ola turējās braši, nesūdzēdamies, ka viņam spiež kurpe — jā, pēdējā ceturtdaļ jūdze bija grūta. Visgrūtākā varbūt teļiem. Tie gāja līgodamies uz savām garām, nedrošām kājām, kas reizēm it kā saliecas zem viņiem.

Bet tēvs nāca viņiem pretim. Viņš jau bija bijis ganu mājās un nosedlojis un piesējis Loso. ,,Kuļ*us no jums lai es tagad ņemu savā padusē kuļ*u?“ viņš teica.

Viņi visi smējās, un Einars vēl lūkoja palēkties, lai rādītu, cik viņš bija mundrs. Visiem radās vairāk drosmes, bija taču vairs atlicis tikai neliels ceļa gabaliņš ko iet.

Tad parādījās ganu mājas, vecās, pelēkās ēkas, jaukākā vieta, kāda bērniem bija zināma.

Lopiņi tūliņ nogūlās, pat kazlēni bija priecīgi, ka drusku dabūja atgulties, teļi sabruka zemē, kājas viņiem bija gluži nejūtīgas aiz noguruma. Govis, smagi nogūlušās, nopūtās. Mazajā zaļajā laukumiņā, namiņa priekšā, bērni atlaidās uz muguras. 63

Pirmā diena ganu majas

Dienu pēc tam viņi visi pārlaida ļoti mierīgi ganu mājā, lielākā daļa no viņiem vēl bija gluži stīvi un saguruši pēc vakarējā gājiena.

Govīm un kazām ļāva pamieloties zaļajā pļavā pie mājām, tikai nākošā dienā viņām vajadzēja doties lielajā mežā meklēt pašām sev pārtiku.

Viņas apošņāja cita citu, iepazīdamās, visas svešās govis pārmācija Svarta, ātrāk tā mierā nelikās.

Šogad bija arī mazs vērsēns līdzi. Tas bija ķestera vērsis. Viņš bija tikai gadu vecs, un viņam nebija pat vēl vārda, kādēļ zēni nolēma nosaukt viņu par Potifāru, un telīti, kupa arī bija no ķestera mājām un kupai tāpat nebija vārda, viņi iesauca par Potimūru*).

Potimūra acīmredzot līdzinājās pašam ķesterim izskatā un bija liela māksliniece lēkšanā pār žogiem. Laikam arī zēni viņai nepatika, viņus ieraudzījusi, tā purināja galvu un māva mū—ū! it kā tai nāktu vēmiens, jau viņus ieraugot vien.

Svartkonsta, protams, nevarēja turēties pie citām kazām, tās bija pārāk vientiesīgas priekš tādas gudras dāmas kā Svartkonsta. Tās citas pa lielākai daļai stāvēja vienā pulciņā, viena otrai šad tad piegrūzdamas ar ragiem un spēlēdamas „Pēdējo", vai arī tās gulēja un atpūtās, juz-

) Far — norveģiski tēvs, mūr — mate.

dāmās labi un būdamas apmierinātas ar to, kā viņām bija. Tas nebija nekas priekš Svartkonstas. Vispirms viņa apstaigāja visu un apskatījās visas durvis. Nocēlusi šķūņa durvīm krampi, viņa ieskatījās iekšā, šķūnis bija tukšs. Tad viņa pa nelielu caurumu mūri palīda zem namiņa, bet drīz atkal atgriezās no turienes atpakaļ, arī tur nekā sevišķa neatradusi. Beidzot viņai laimīgi izdevās iekļūt piena kambarī. Viņai bija jāiet caur divām durvīm, un to viņa zināja no neaizmirstamiem piedzīvojumiem, ka tā varēja sagaidīt tikai pērienu un citu neko. Bet pamēģināt viņai tomēr vajadzēja! Uzmanīgi viņa iebāza vispirms degunu iekšā, pēc tam ielīzdama arī pate un pazuzdama. Bērni skatījās, kas ar viņu būs, viņi zināja labi, ka ilgi viņa tur nepaliks.

Un tiešām pēc īsa brīža tā izšāvās laukā, slotas kāta un veselas krusas lamu vārdu pavadīta: „Tu zaglīgais

lops," māte sauca, „tu nelietīgais kustonis tāds, tu man dabūsi! .." Bet purns kazai bija balts, un no gaj-ās bārdas tai pilēja skaists, biezs krējums, tā kā gluži tukšā viņa tomēr nebija palikusi.

Un nu Skartkonstai steidzīgi bija jāsalaiza viss jaukais krējums, viņa lūkoja aizsniegt ar mēli visapkārt, cik

Humsun, Langerudas bērni. — 5

vien iespējams tālu. Bet bārdai klāt tikt viņa nevarēja. Viņa mocījās visādi, apgriezdama galvu gandrīz otrādi un pārgriezdama acis tā, ka bija redzami vairs tikai acu baltumi — par velti! Izmisumā, Svartkonsta, nabadzīte, nezināja nekā citādi sev līdzēties, kā pārlēkt pār žogu un aizbēgt mežā.

Kā jau agrāk minēts, tikai visnepieciešamākās lietas bija paņemtas līdzi uz ganu mājām uz zirga muguras. Bet starp tām, protams, bija lelles Sūlveija un Snēfrīda, pilnīgi jaunas un smalkas, ar jaunām galvām un jaunās drānās pēc nelaimīgās mazgāšanās pavasarī. Meitenes nēsāja tās sev līdzi iekšā un ārā, apskatīdamas visas vēl no pagājušā gada pazīstamās vietas un apsveikdamas visas lietas: mazo putras bļodiņu un lielo siera pannu, kā arī savādo vāpeļu dzelzi ar vienu vienīgu sirdi, un visus pazīstamos un mīļos spainīšus, un sviesta mucu, uz kupas stāvēja iededzināts O. O. d. L. 1820. Tas nozīmēja Ole Oles dēls Langeruds. bet tas bija miris sen, sen pirms viņu dzimšanas un bija viņu tēva vectēvs, kā māte bija teikusi. Tādas pašas iededzinātas zīmes atradās gan arī vēl uz daudzām citām lietām ganu mājās. Bet reiz kādā ziemā tur bija ielauzušies zagļi un paņēmuši visas labākās mantas. Un no tās reizes logiem bija dzelzs stieņi priekšā, un zagļi nu vairs nekā nevarēja padarīt.

Jā, paldies Dievam, viss te bija tāpat kā agrāk. Un kad mazās meitenes atrada atkal Sūlveijas un Snefrīdas sūnu zofāju lielajā akmenī aiz šķūņa, viņas bija gatavas sākt raudāt aiz prieka. Viņas tūliņ nosēdināja tur lelles, lai tām tur būtu labi.

Vēlāk viņas paegļu nokalnē atrada neaizskārtu, tai pašā vietā savu no kociņiem saspraudīto kūti, ar visiem 66 čiekuriem, govīm un kazām. Protams, lopiņi nu bija gadu

vecāki. Nu tie vairs nebija tik gludi un smalki, bet tomēr tie bija tie paši jaukie, mīļie čiekuri.

Tēvs bija sācis taisīt patīkamu vasaras mītni Meža cūkai un Einars sparīgi viņam palīdzēja. Viņi sanagloja mazu būdiņu, apklādami jumtu ar kriju, gluži tāpat, kā bija segti visi citi jumti ganu mājās, lai tur lietum līstot būtu pilnīgi sauss. Un tad viņi uztaisīja plašu aploku visapkārt, lai Meža cūkai būtu kur izdancoties.

Einars bija ļoti dedzīgs. Sviedri viņam tecēja aumaļām, lai gan viņam bija tikai divi drānas gabali mugurā, krekls un bikses, uz visa viņa mazā, kustīgā auguma.

Viņš pienesa klāt visu, kas tēvam bija vajadzīgs, viņš turēja, kamēr tēvs dzina naglas iekšā, jā, viņš arī pats sita naglas, un tomēr viņam vairāki pirksti vēl bija veseli, vismaz labajai rokai. Neviena acumirkļa viņš nestāvēja mierā, ja ne citu, tad viņš vismaz griezās apkārt, un ja vēl atlika kāds svabads brīdis, tad viņš kā siena maiss ripoja lejā pa nokalni līdz namiņa durvīm un tad skrēja atkal augšā. 67 5*

Viņš nu gan neizskatījās tā, it kā viņam vakardienas gājiens vēl gulētu kaulos.

Bet Ola pa tam staigāja savus ceļus gluži viens. Ari viņš apstaigāja visas savas zināmās vietas.

Vispirms viņš uzgāja augšā un apkampa lielo bērzu. Jā, viņš jau gan nekādi nevarēja apņemt tam apkārt, lai gan viņam bija diezgan gafas rokas. Tas te stāvēja un šalca augstu, augstu vecām, pelēkām ganu mājām pāri, un viņam visapkārt auga vesela birze parastā lieluma bērzu, bet tie sniedzās viņam tikai līdz pusei. Viņam droši vien bija vairāk simtu gadu, Ola domāja. Jā, ko var zināt, vai tas nebija tūkstoš gadu vecs, tikpat vecs kā pate Norvēģijas valsts —?

Viņš bija dzirdējis, ka kāda karaliene reiz bija redzējusi sapni, karaliene Ragnhilda, tā kas kļuva Haralda Skaistmaša māte. Tā sapnī bija redzējusi gluži mazu zariņu, kas vēlāk bija tapis par milzu koku, kuj’š ar savu vaiņagu meta ēnu pār visu zemi.

Kad viņš atcerējās šo sapni, viņam arvienu bija jādomā par lielo bērzu še ganu mājās. Varbūt tas auga jau toreiz, kad dzīvoja karaliene Ragubilda. Un viņš stāvēs, ar savu augsto vaiņagu šalkdams visam mežam pāri, vēl ilgi pēc tam, kad viņš un visi, kas tagad dzīvoja, būs miruši. Tas bija tik savādi par to domāt . . .

Ola aizgāja līdz Ziemeļavotam. Tas nebija labākais avots kalnu ganībās, dzeramā ūdens viņi no turienes nenesa, jo tur bija ļoti daudz varžu. Viņš tagad aizgāja apskatīties vardes. Paņēmis dažas no lielākajām turpat no apkārtējās līkšņas, viņš ielaida tās avotā, brīnīdamies kādiem gaļiem, slaidiem vilcieniem tās peldēja. Pēc tam viņš izmeklēja pienācīga lieluma vardi sevišķai vajadzībai. To viņš iebāza bikšu kabatā — jā gan, tik ilgam, kamēr viņš sastaps Einaru.

Murminādams un pats ar sevi un ar vardi runādams, viņš lēnām gāja uz mājām.

Tēvs ar Einaru strādāja, un Ola uzkāpa uz namiņa jumta un apskatījās visapkārt. Viņam tik ļoti patikās uz jumta guļot sapņot un raudzīties tālu apkārt: tur bija mēļi mākoņi zelta malām, un zili kalni, tur kur beidzās pasaule. Tur bija mežs jūdzēm tālu visapkārt un mežu valnī šur un tur dzelteni plankumi, tās bija ganu mājas, tās atradās tik tālu, viņš neredzēja neviena lopa, nevienas dzīvības.

Te māte sauca viņu, viņai tik ļoti vajagoties dažu spaiņu ūdens, lai tos viņai ienesot, tā viņa teica.

Jā, vai tad viņš to nezināja — nekad viņu nelika mierā!

„Esi nu čakls, zēn, un palīdzi man drusku šodien, tad tu dabūsi krējuma maizi vakarā!“ māte teica.

Tad Ola kļuva atkal paklausīgs uz reizes un, nokāpis no jumta, paņēma spaiņus un devās uz dzenamā ūdens avotu. Bet kad viņš atradās jau pusceļā, viņam kaut kas iešāvās prata. Viņš apgriezās un aizgāja atkal atpakaļ.

„Vai visi citi arī dabūs krējuma maizi?“ viņš jautāja.

„Jā, vai tu tā neesi ar mieru?“

Ola vilcinājās ar atbildi. Krējuma maizei bija daudz lielāka vērtība, ja visi citi stāvēja apkārt, viņu apskauž dami, bet to viņš lāga nevarēja sacīt.

„Einaram jau ir jādod, viņš tak tēvam tik čakli palīdzēja,“ māte izteica savas domas.

„Nu ja viņš dabūn, tad jau ir jādod arī meitenēm, Ola pārspēts teica.

„Jā, vai tu tā nedomā?“ māte teica.

— Meža cūka bija ielaista aplokā sev pašai un citiem par lieliem priekiem. Ja, pat tēvam un mātei vajadzēja pakavēties un pasmieties par sivēnu kādu brīdi.

Tas katrā ziņā bija visjocīgākais dzīvnieks visās ganu mājās. Kad viņu palaida vaļā visā lielajā aplokā, tas tik bija tracis! Sākumā sivēns nemaz negribēja ticēt, ka tas ir tiesa, vienu acumirkli viņš stāvēja nemaz nekustēdamies, bet tad viņš pēkšņi palēcās vienreiz un otrreiz, un kad viņš atskārta, ka ir svabads še aplokā, nevar nemaz izteikt kāds prieks pārņēma viņu pašu un visu viņa mazo, apaļo augumiņu. Viņš taisīja visbrīnišķīgākos lēcienus. Viņš jau bija resns un kājiņas viņam bija maziņas, bet viņš vēlās kā bumba, kviekdams no prieka. Bērni gluži skaidri dzirdēja, kā viņš kvieca aiz prieka, un tad viņi spiedza līdzi no visas sirds.

Einars tā bija sajūsmināts par sivēnu, ka ielēca pie tā aplokā un sāka staigāt uz visām četrām, tāpat skriedams un veldamies kā tas. Bet tad sivēns sabijās un stāvēja gluži klusu vienā stūrī, neielaizdamies nekādā drau-70 dzība ar Einaru.

Olām vajadzēja norāt Einaru: „Nāc ārā no aploka, sivēnam ir bail no tevis!"

„Kas tev daļas!" Einars atbildēja.

„Vai tu varbūt domā, ka tas ir tavs sivēns?" Ola teica.

„Protams gan, nebūtu es viņu noķēris ceļā uz ganu mājām, toreiz kad tev vairs nebija spēka, tad mums viņa tagad nebūtu."

Uz šo nepatīkamo patiesību Ola neatbildēja. Bet tā kā tēva un mātes par laimi vairs nebija tuvumā, Ola pa-manijās iebāzt vardi Einaram aiz krekla.

Tas atstāja ārkārtīgu iespaidu. Einars izgrūda tādu kliedzienu, kas jebkuram sivēnam darītu godu un uzveda īstu indiāņu deju, kas tam tomēr neatnesa ne mazākā atvieglojuma. Varde ķeparojās un karpijās viņam uz muguras, kutinādama viņu tā, ka viņam gals bija klāt. Tad viņš vislielākās briesmās nolaida bikšeles turpat uz lauka zemē un kā neprātīgs metās Olām pakaļ vienīgi īsajā, strupajā krekliņā. Bet Ola smējās, rādīdams garu degunu, un ar savām garām kājām aizmetās prom.

Einars raudādams apvilka atkal bikses kājās, gan viņš Olām nežēlīgi, asiņaini par to atdarīs!

Mazās meitenes gan bija labas un mierināja viņu, Marta teica, ka Ola esot kollosāls. Tas bija liels un bīstams vārds. Martai likās, ka neko ļaunāku par kādu cilvēku nav iespējams pateikt. Un viņas abas apsolījās turēties kopā ar Einaru, lai viņš varētu Olām to atdarīt.

Brālis un māsas nu staigāja kādu laiciņu degunus kopā sabāzuši un gudroja, beidzot viņi nolēma rupjā kārtā izjokot brāli.

Tai pašā vakarā sprāga mina:

Einars un mazās meitenes sēdēja kūts kalniņā un mielojās. Ola ieraudzīja, ka viņi ēd saldumus no lielas, skaistas tūtas, kuru Einars sniedza apkārt.

Kur gan Einars varēja dabūt saldumus? Olām gan arī pašam bija saldumi, viņš bija dabūjis veselu tūtu no tirgotāja todien, kad tas norēķinājās ar viņu par savu trešdaļu baļķa, tā kā otra mantas viņam nevajadzēja. Bet Einars nekad nebija skops, viņš sniedza arī savu tūtu Olām un dalījās ar viņu, kad tas pienāca. Nu, tas jau bija ļoti jauki no Einara, un Ola sāka jau mazliet nožēlot savu joku ar vardi. Visi četri nu sēdēja ar lielu baudu sūkādami saldumus un juzdamies arvienu labākā omā. „Lūdzu!Einars dedzīgi teica, devīgi sniegdams tūtu apkārt. Tā bija tāda dzīve kā Leiputrijā, un Einars un meitenes kļuva arvienu jautrāki. „Ko jūs tik briesmīgi smejaties?Ola jautāja. „Par tevi!Einars atbildēja, pēkšņi tukšo pelēko papīru iemezdams Olām sejā. Paldies tev tagad! viņš iesaucās aiz smiekliem noveldamies lejā no kalniņa. „Hā, hā, hā!mazās meitenes gavilēja noveldamās viņam pakaļ.

Ola palika sēdām. Viņa modās briesmīgas aizdomas. Viņš ieskrēja istabā un apskatījās savās lietās — tūtas vairs nebija!

Un nu bija Olas reize raudāt aiz dusmām.

Mazais ganiņš

Einars tonakt negulēja tā kā vajadzētu, jo rīt viņam bija jāiet ganos. Vēlākais pulksten septiņos viņam vajadzēja celties augšā, un viņam bija ārkārtīgi bail aizgulēties.

„Es tevi pamodināšu,māte vakarā teica, „guli vien droši!

Bet nakts vidū māte pamodās no tā, ka kāds uztrū-72 kas un steidzīgi izlēca no gultas ara, un lūkodama saskatīt,

kas tas bija, ta pamanīja Einaru, kuj'š jau taisījās vilkt drānas mugurā.

„Vai tu esi traks!māte iesaucās, „liecies atkal gultā un guli, vēl jau ir melna nakts. Gan es tevi pamodināšu, kad būs laiks.

Un Einars, nomiegojies un apjucis, taustīdamies uzmeklēja atkal gultu. Otrā rītā jau spīdēja saule, kad māte pamodināja mazos. „Paldies Dievam, ka ir labs laiks,viņa teica. Viņai bija jāiet uz kūti slaukt govis, un bērniem pašiem vajadzēja tikt galā ar sevi, cik labi nu viņi to varēja.

Ingerida jau tikpat kā maza māte palīdzēja Martai apģērbties un sasukāt matus; patiesībā šai skaistā, saulainā laikā drānu bija tik maz, ka lielas palīdzības tur nevajadzēja. Puskailas viņas izskrēja ārā gaišajā rītā, vidžinādamas kā divi putniņi. Viņām bija jāsteidzas uz kūti palīdzēt mātei un turēt visām govīm astes.

Ola bija uzņēmies saimniekot pa iekšu, kamēr māte atradās kūtī. Viņš vārīja kafiju, un viņam bija lielas pūles nosargāt straujo katliņu tā, lai tas nevārītos pāri. Bet ganu zēns darbojās ap savu somu, likdams tanī ēdienu iekšā, ļoti daudz plānmaizes, sviesta un siera un pudeli piena. Smagi apkrāvies viņš devās uz kūti.

Tad lopus izlaida ārā. Svartai bija viņas smagais vaļ*a pulkstenis kaklā, visiem teļiem pa mazākam pulkstenītim, bet Drīvei mazs, gaišs zvārgulītis. Viņa bija zvana kaza, jo viņa bija tik prātīga un tik labi prata turēties Svartai līdzās kalnu ganībās.

Māte un mazās meitenes pavadīja viņus lejā pa ceļu uz Meksiku. Meksika bija baļķu būda, tā savu ceturtdaļ-jūdzes atstatu. Uz turieni govis bieži mēdza iet. Viņas gāja lēnām un pa ceļam labi pieēda, iegriezdamās visās purva līkšņās un mežiņos. Nonākušas līdz Meksikai, viņas tad mēdza atpūsties pa pusdienas laiku, un pēc tam tās atkal mierīgi un omulīgi griezās uz mājām atpakaļ.

„Tur lejā ir visskaistākās un labākās ganības, māte teica. Ne tur ir tik daudz klinšu un klinšu drupu, ne arī vēja lauztu koku. Bet tā kā nu tu pieskati teļus un visus svešos lopus,viņa teica. „Tas ir tas vienīgais, kas tev ir jādara. Uzmani viņus, lai tie iet pakaļ mūsu govīm un neiestieg purva akačos. Ja tu ļausi teļiem aizmaldīties, var notikt, ka mēs tos vairs nekad nedabūnam redzēt. Un svešās govis tev sākumā ir jāgana uzmanīgi, citādi viņas var noiet atpakaļ lejā, pirms mēs vēl dabūnam apskatīties. Potimūra droši vien būs tā visnegantākā.“

Jā, Einars saprata ļoti labi, ka viņam ir svarīgs uzdevums, viņam bija gandrīz vai mazliet bail, kad tā lieta bija jau tik tālu.

„Jā, Potimūra laikam būs tā negantākā,arī viņš teica, lai būtu kas ko sacīt.

Māte manīdama, ka viņš bija kļuvis nedrošs, mierināja viņu un beidzot piesacīja viņam, lai jel arī viņš pats neapmaldas mežā „Turies pie Svartas, tu, tā nekad neaiz-maldīsies prom, un nu ejta Dieva vārdā!

Kad māte un meitenes bija aizgājušas atpakaļ līdz tai vietai, kur viņām vajadzēja nogriezties, tās apstājās un māja ar roku, un Einars droši māja atpakaļ, bet tā viņam bija pirmā diena.

Kad māte pārnāca mājās, Ola bija izvārījis ļoti labu kafiju, uzlicis ēdienu uz galda un izdarījis visu, kas vajadzīgs.

„Es tev palīdzēšu visu laiku, māt,viņš teica, „ja vien es tieku vaļā no Einara un viņš te mūžīgi nestaigā un nekaitina mani!

„Nesaprotu, kā tu nevari satikt ar Einaru, viņš tak 74 tiešam ir laga zēns.

„Viņš ir lāga zēns!Ola iesaucās. Viņš vēl bija uztraukts un sarūgtināts pēc vakarējās nekrietnās izjokošanas. „Tev jau vienmēr Einars ir labs.

„Jā,māte teica, „tā ir. Jūs abi man esat mīļi.

Ola nogriezies murmināja: „Es nu gan tev neesmu mīļš.

„Kādus niekus tu tur runā!māte uztraukusies iesaucās. „Vai es tevi tāpat nemīlu kā Einaru!

Pagāja labs laiciņš, kamēr Ola ļāvās pārliecināties, ka viņš maldās. Gluži pārliecināt viņu tomēr vēl neizdevās, bet par to nekas. Ola bija ļoti labs visu dienu un tik izpalīdzīgs visās lietās, kā pieaudzis cilvēks. Viņam laikam likās, ka nav nemaz tik grūti strādāt, ja vien viņš var būt viens pie tam un viņam nav jādalās uzslavā ar Einaru.

Mazās meitenes rotaļājās zem lielā bērza. Viņas vienmēr bija tādas labas draudzenes un nekaitināja viena otru tā kā zēni, bet šoreiz viņas, kā likās, par kaut ko bija sastrīdējušās. Ingerida, plaukstu cieti sažņaugusi, turēja vienu roku aiz muguras aizliktu, un abas viņas sēdēja, degunus gaisā pacēlušas viena otrai preti mun ķildojās:

„Tas ir mans pērnais teļš, Ingerida teica.

„Tāds plankums pavēderē bija manam,mazā Marta pretojās.

Var jau būt, ka tas ir tavs plankums, bet teļš gan ir mans!

„Neesi nu tik lielīga, mana dzimšanas diena ir pa priekšu, un tad tu nekā nedabūsi!

Šis atgādinājums padarīja Ingeridu tūliņ pielaidīgāku. Plauksta atvērās un mazs, skaists, gaiši brūns ciekuriņŠ kļuva redzams: Jā, jā, varēja jau arī būt, ka tas bija Martas, Ingerida nevarēja to atcerēties, jo no pagājušā gada jau bija pagājis tik ilgs laiks.

Bet tad arī Marta vairs tik skaidri to neatcerējās, un 75

viņas nolēma izlozēt kam kritīs mazais teliņš. Tas krita Martai un viņas abas par to sirsnīgi smējās.

Viņiem pie pusdienas sēdot, māte teica: „Es labprāt būtu gribējusi zināt, kā Einaram patlaban klājas!

„Jā,teica arī tēvs.

„Man liekas,viņam klājas gluži labi, Ola izteica savas domas.

Un tā arī bija, Einars jutās ļoti labi. Tik gaļ'š, kā tas bija, viņš gulēja uz vēdera mazajā zaļajā noriņā pie Meksikas. Somu viņš vēl neviena acumirkļa nebija varējis noņemt no muguras, un tā viņam vēl arvienu bija plecos.

Visapkārt gulēja visi lopiņi, mierīgi un omulīgi gremodami. Einaru šī skaņa padarīja miegainu un gluži gurdenu, arī viņam gribējās aizvērt acis un mazliet nosnausties. Lāgu lāgiem klusu ieskanējās kāds zvaniņš, vai ari strauji iešķindējās Svartas pulkstenis, kad tā reizēm atmeta galvu atpakaļ, aizgaiņādama mušas. Einars tad katrreiz uztrūkās un miegainām acīm paskatījās apkārt. Ak, paldies Dievam, viņi visi gulēja tik mierīgi. Svartkonsta gremoja viņam taisni pie pašas auss, mušas sīca, bet netika viņa sejai klāt, saule viņam tik labi sildīja muguru. Vēl reizes divas viņš uztrūkās, Svartai mušas gaiņājot — tad viņš iemiga.

Un Einars gulēja tik maigi, kā var gulēt tāds mazs zēns pēc nemierīgas nakts un vairāku stundu klejošanas pa purvu un viršiem saulei dedzinot.

Pēc kāda laika gans pamodās no tā, ka kāds skrāpēja un grūstīja viņa somu. Tā bija Svartkonsta, kas bija saodusi ēdienu un lūkoja dabūt vaļā somas vāku. Nevarēja zināt, cik ilgi viņa ar to bija noņēmusies, citi lopi bija aizgājuši, bet Svartkonsta nebija varējusi atstāt somu.

76 Einars berzēja acis, pagaja brīdis pirms viņš atskaita,

ka viņš negulēja savā gultā, bet ka viņš gluži viens ar Svartkonstu atradās mežā.

Uzlēcis kājās, viņš klausījās un klausījās, nē, nedzirdēja ne zvanu, ne kā — ak kungs, kas viņš gan bija par ganu! Nu viņiem mājās būs gan ko smieties, kad viņš atgriezīsies tikai ar Svartkonstu, tādu traci!

Gluži apmulsis un nelaimīgs, viņš sāka skatīties, vai neredzēs pēdu. Bet pēdu bija tik daudz, dažas gāja uz vienu pusi, dažas uz otru.

„Ak, Svartkonsta, viņš vaimanāja, būšu tev mūžīgi pateicīgs, ka tu mani pamodināji, bet nu tev man vēl jāpalīdz atrast arī lopi!64, Un, paņēmis somu, viņš iedeva laimīgajai Svartkonstai lielu gabalu maizes. Viņi laikam gan būs devušies uz māju pusi, viņš domāja, un viņš steigšus devās augšup uz to pusi, kur, kā viņš zināja, atradās mājas. Kad viņi bija uzkāpuši gabalu augstāk, Svartkonsta atrada kādu teku un gāja steidzīgi Einaram pa priekšu. Un pēc brīža viņš ieraudzīja jaunas pēdas uz tekas, tur kur zeme bija mazliet mitra. Ak, Svartkonsta zināja gan, kur viņai bija 77

jāiet; drīz viņi izdzirda govju zvaniņus, un vēl pēc laiciņa atrada ganāmpulku, mežiņā turpat pie tekas. Degunus uz māju pusi pagriezuši, lopi vēl steidzīgi plūca sulīgo zāli, kas tur auga.

Jā, gans nu gan bija priecīgs! Viņš izņēma un iedeva Svartkonstai vēl vienu gabalu maizes.

Bet tad viņam pēkšņi iešāvās prātā? Ko tad, ja kāds no lopiem pa visu šo garo laiku būs noklīdis! Viņš ņēmās skaitīt. Nebija viegli tos izskaitīt, un viņš skaitīja un skaitīja atkal no jauna. Vajadzēja būt 20 govju ar visām mazām un lielām un 18 kazu. Kazas bija visas. Teļi —? Jā, arī tie. Bet, cik viņš arī neskaitīja, govju nebija vairāk kā 19.

Viņam pēkšņi sametās karsts — Potimūra bija prom!

Viņš sāka skraidīt apkārt un meklēt gaj visiem tuvākiem pakalniem, vai tas neieraudzīs melnraibo Potimūras muguru kaut kur starp eglēm, bet nē, tā bija un palika pazudusi.

Tad Einars apsēdās uz ciņa un sāka raudāt.

Lai notiek kas notikdams, vienmēr ir jānotiek kam ļaunam, viņš vaimanāja. Ak Dievs, vai tad jau pirmā ganu dienā viņam vajadzēja iziet tik greizi. Cik daudz reižu viņš jau domās nebija redzējis sevi lepni atgriežamies mājās un pārdzenam visus lopus līdz pat pēdējam. Tagad šis sapnis bija izsapņots. Ar kaunu viņam būs jāzogas uz kūti un beidzot jāatzīstas, ka Potimūra viņam ir noklīdusi. Ko teiks citi, un ko teiks Ola! Potimūra droši vien būs aizbēgusi atpakaļ uz ķestera mājām. Tas, protams, sacels lielu uztraukumu. Ļaudis dabūs to zināt — ar vārdu sakot, Einars bija izpostīts!

Viņš sabruka uz ciņa, nebēdādams par to, ka lopi at-78 griežas uz majam bez viņa. Vienīgi Svartkonsta pacietīgi

palika stāvam viņam līdzās — ko var zināt, varbūt soma varēja vēl atvērties šodien.

Einars sēdēja seju rokās iespiedis un šūpojās šurp un turp. Viņam likās, ka viņš nepanesīs sava likteņa. Labāk sēdēt še, līdz viņš būs pavisam nomiris —

Bet kamēr Einars sēdēja tur ar savām rūgtām bēdām, kāda garkājaina, melnraiba tele pārlēca pie ganu mājas pār pļavas žogu lejas galā un gluži apmierināta brida pa labi paaugušo zāli.

„Nē,“ māte iesaucās, vai tur jau nenāk Potimūra!

Tad jau Einars ar ciitem lopiem arī drīz būs klāt. Jā, jums maziem zēniem gan būs gt'ūti viņu uzraudzīt, ja viņa tā lēc pār žogiem. Un paņēmusi Potimūru, viņa ieveda to kūtī.

Saule nogrima aiz kalnu noras rietumos, mežā zem biezajām eglēm, kur Einars vēl arvienu sēdēja, bija jau liela krēsla. Apķēries Svartkonstai ap kaklu, viņš vaimanāja: Nu tu man esi viena visā pasaulē!

Patiesībā Svartkonsta tam bija tikai tik ilgi, kamēr viņam bija maize. Un patlaban viņš tai atdeva pēdējo kumosu.... Viņa stāvēja vēl arvienu gaidīdama, un viņš tai parādīja, ka nu soma bija tukša. Tad Svartkonsta sāka iet augšup pa teku, pa kuru jau citi lopi bija aizgājuši.

Viņa blēja, skatīdamās atpakaļ uz Einaru

Einars saprata, ka tā sauc viņu, bet vai viņš varēja iet? Vai viņš varēja atgriesties atkal mājās?

Taisni viņam pār galvu pārlaidās rozis. Uf, cik te būs neomulīgi, kad paliks gluži tumšs un Svartkonsta aizies no viņa Viņš beidzot lēnām piecēlās un arī sāka gausi kāpt augšā pa teku. Un Skartkonsta apmierināta čakli tipināja uz māju, kamēr Einars vilkās viņai pakaļ gluži mazs un sarāvies.

Bet mājās valdīja uztraukums, lopi bija pārnākuši, bet 79

Einara nebija. Tēvs un māte un visi citi nevarēja saprast, kā tas viss bija.

„Vai tu domā. ka troļļi viņu ir paņēmuši?“ Marla jautāja bailīgi.

„Ak nē, bet tādam nebēdniekam mežā daudz kas var atgadīties . .

Mātei un meitenēm vajadzēja saņemt lopus. Tēvs un Ola tūliņ taisījās doties prom meklēt Einaru. Tas izklausījās tik šausmīgi, kad tēvs teica, ka ies lejā taisni caur mežu un meklēs pa Lielā purva mazajiem ezeriņiem pie Meksikas. Abas mazās meitenes sāka skaļi raudāt, māte noslaucīja acis un Olām bija jāatmet galva atpakaļ un jāraugas lielajam bērzam galotnē, lai viņam nebūtu jāšņauc deguns. Olām tika uzdots iet pa teku lejā uz Meksiku un kliegt un saukt visu ceļu, gadījumā ja Einars var* būt būtu nomaldījies un klīstu kautkur pa nogāzi.

Pēc kāda laiciņa, kad tēvs un Ola jau bija aizgājuši. Ingerida pēkšņi iesaucās: arī Svartkonstas nav mājās!

SO „Ко tu saki. māte iesaucās, vai tā arī ir prom? Un

tad mātei radās cerība, ka Einars un Svartkonsta abi bija kopa.

Bet Ola viens pats soļoja lejup pa teku. Strazds viņam svilpoja, ja gan, bet Ola neklausījās, viņš gāja drūmās domās nogrimis: „Ko tad. ja Einars bija pazudis? Ola izšņauca degunu. „Mīļais Dievs, esmu kaitinājis Einaru, bet tas nebija tik ļauni domāts, kā tev varbūt liekas. Un ja tu ļautu Einaram atgriezties šo vienu reizi, tad es nekad

vairs — nē, nekad — —--"*

Ola satriekts nokrita ceļos un skaļi raudāja. Še jau nebija neviena, kas viņu redzētu, vai dzirdētu.

Vai tiešām? Neviena, kas viņu dzirdētu vai redzetu? Bet pēkšņi viņam taisni priekšā stāv Svartkonsta, kura izskatās ļoti izbrīnējusies. Un turpat viņai aiz muguras no pustumsas iznāk Einars, dzīvs un vesels, elkonī uzkārto somu vicinādams.

Olām neatlika laika pat piecelties, kad jau Einars teica: „Ko tu raudi, vai tu esi sasities?”

Jā, Ola teica, raudzīdamies uz zemi, sev uz ceļa un sākdams stipri berzēt vienu celi.

„Bet ko tu te meklē?*1’ Einars teica.

„Ko tu nenāc uz māju?** Ola dusmīgi atbildēja, visas govis jau sen kamēr ir pārnākušas.

„Visas?*4 Einars jautāja, „vai govis bija visas?

„Nu, protams, ka viņas bija visas.**

Einars to nevarēja saprast un jautāja nedroši: „Un Potimūra, vai tad tā arī ir pārnākusi?**

„Potimūra — tā jau pārnāca pa te pirmā.**

Tad Einars vairs nevarēja valdīties. Izgrūdis savādu bļāvienu, tā ka Svartkonsta un Ola satrūkās, vir.iš metās skriet un skrēja un skrēja līdz pat mājām un kūtī iekšā pie mātes. Tā gandrīz nokrita no slaucamā ķeblīša no bailēm un no prieka. Un tur tad Einars visu izstāstīja.

Hunsum, Langerudas bērni. — 6.

Bet Ola ar Svartkonstu pārnāca vēlāk, abi gluži stulbi un mēmi no brīnumiem. Savādi, Ola domāja, tik ātri un tik tieši viņa lūgšanas vēl nekad nebija tikušas uzklausītas.

Lauma

Nākošā dienā tēvs ar Loso domāja doties atkal lejā uz mājām un zēni gribēja izlietot gadījumu un nosūtīt ar viņu vienu daļu pasta draugiem un pazīstamiem

Bet tā kā todien bija Olas reize ganīt, tad Einaram bija jāraksta par viņiem abiem. Un rakstīt vispirms un galvenā kārtā bija jāraksta Tāšu Larsam un tad viņu rotaļu biedrim Jēkabam, Lidojošai Bultai. Bet tam bija jāraksta ielūgums apmeklēt viņus ganu mājās un paņemt arī māsu, mazo Annu līdzi. So ielūgumu jau Jēkabs un Anna bija saņēmuši vairākkārtīgi mutiski, pirms viņu došanās uz ganu mājām, bet nu viņiem vajadzēja saņemt to arī vēl rakstiski.

Einars dabūja aizņemties Olas sarkano zīmuli vēstuļu rakstīšanai, ar to noteikumu, ka viņam nav brīv aprakstīt ar to sienas! tā Ola bija teicis. Turklāt Einaram vajadzēja apsolīt to atkal labi ietīt un nolikt to atkal savā vietā gultas dibenā, kad viņš būs gatavs.

Papīru viņš dabūja no mātes, un, nometies ceļos pie sliekšņa, viņš sāka rakstīt. Bet tad citiem nebija vairs tik viegli staigāt caur durvīm. Einars gulēja tur uz visām četrām un acis nodūris prātoja un gudroja, zīmēdams un rakstīdams. Dažreiz viņam aizmirsās norīt siekalas, un tās pāra reižu diezgan bagātīgi notecēja uz Tāšu Larsa vēstules, tik dedzīgs viņš bija. Beidzot viņš bija galīgi no-82 mocījies un pūta un vaidēja skaļi pie katra burta. Bet

tad jau vēstule beidzot ari bija gatava. Un Einars aplūkoja viņu, to izstieptā rokā turēdams un galvu piešķiebis.

Tur bija lielie burti un mazie burti, cits caur citu. Einars nebija no tiem, kas nepazītu abas burtu sugas, lai Tāšu Larss to redz. Rindas aizlocījās kā čūskas pa papīru un daži vārdi bija tik lieli un vareni, ka pilnīgi nomāca savus mazos līdzbiedrus. Bet Einaram likās, ka tā ir apbrīnojama vēstule.

„Tev tā ir jāredz, māt!“ viņš sauca, „es tikmēr pamaisīšu piena katlu tavā vietā.“

Un māte piegāja pie loga un lasīja, bet Einars vērīgi skatījās viņā, maisīdams katlu tā, ka piens šļācās pāri.

Mātei lasot seja kļuva ļoti mīlīga, un Einars saprata, ka viņai patīk vēstule.

Bet vēstule skanēja šādi:

mīļais tāšu Lars!

es tagad gribu ņemt Spalvu Rokā un aizrakstīt tev kādus vārdus, lai tu redzi, ka mēs vēl esam Dzīvi. Tādēļ ka tēs grib šodien iet akai lejā un mums klājās ļoti Labi un mēs lēkājam un dancojam pa ganu mājām un to pašu es novēlu arī Tev no Olas un Citiem bet soma man vienu dienu ir bijusi līdzi Mežā un tā bija laba bet viena Kaza, kufu sauc par svartkonstu nevar Vāka dabūt vaļā ar mīļiem sveicieniem no manis

Einars

Piezīme

kad es dabūšu savu gana algu es tev nopirkšu kautko Labu vai kādu tabakas vīkstolu.

Kad māte bija izlasījusi, viņa drusku pasmējās. Tā bija laba zīme. Iekliegdamies viņš palaida vaļā pavārnīcu, lai tā peld pa pienu, kur tai pašai patīk, kamēr viņš metās mātei klāt un apskāva viņu ar abām rokām.

6*

.,Vai tas nav labi!viņš sauca starodams.

Jā, jā, tas ir tas labākais, ko tu kādreiz esi izdarījis.

Nu būtu jāraksta vēstule Jēkabam. Ak, bet bija grūti sākt atkal no jauna, Einaram likās, ka tagad tūliņ viņš ar to nevarēs tikt galā. Tēvs drīzumā gribēja doties prom un divas vēstules vienā dienā katrā ziņā bija par daudz. Tā kā labāk bija atstāt to līdz nākošai reizei, kad atkal kāds dosies lejā.

Kad tēvs devās prom no mājām, visiem trim bērniem tika atļauts mazu gabaliņu sēdēt Losajam uz platās muguras. Tad tēvs viņus atkal nocēla citu pakaļ citam, katram viegli uzsizdams pa dibenu. „Troļļa bērni!viņš teica.

Ola un Einars nu ganīja katrs savu dienu un palīdzēja mātei katrs savu dienu.

Un daudz bija tādu jauku dienu, kad bija vienīgi prieks staigāt pa mežu, atgulties, drusku pieskatīt lopus, kuļā bija ļoti godīgi, redzēt jaunas vietas un atrast atkal vecās. Bet bija arī ļoti nelāga dienas, tas bija tad, kad lija lietus.

Nevar teikt — tāds brašs, vesels, mazs puisis jau var gan arī šo to veikt. Un zēniem nekad neienāca prātā, ka viņiem varbūt vajadzētu palikt mājās, kā arī nelija lietus. Nē, laist laukā lopus vienus bez gana bija neiedomājama lieta.

Viņiem par abiem bija viens lietus apmetnis, tas ilgi pasargāja krūtis un muguru sausu. Bet virši un zari un purva zāle sniedzās tālu uz augšu gar mazajiem augumiem un sita mitrumu drānām cauri. Bet egles birdināja lietus ūdeni zemē, tā kā arī zem tām nevarēja patverties. Un vakaram nākot viņiem bieži vien nebija nevienas sausas 84 dzijtiņas uz miesas. Cik tad bija labi atgriezties mājās pie

pavarda, kur mātei lietus dienās pastāvīgi dega kāds labs, sveķains celms un karājās sauss krekls.

Pēc tā gadījuma ar Einaru, Ola it kā bija sadraudzējies ar Dievu, viņš tam pēdējā laikā diezgan bieži šo, to bija lūdzis ūn tas tiešām arī bija piepildījies. Vairāk reižu bija gadījies, ka viņam bija noklīdusi govs, vai teļš. Tas varēja beigties diezgan bēdīgi, bet tad viņš arvienu bija lūdzis Dievu, lai tas viņam palīdz tos atkal atrast, un Dievs to bija darījis. Ola staigāja aicinādams, saukdams un meklēdams, līdz, bijis kur nebijis, lops stāvēja viņam turpat deguna priekšā. Tur tad Dievs bija parādījis savu varu, to Ola saprata.

Bet arī Ola jau nebija vis pievīlis Dieva. Viņš no savas puses ļoti bija centies turēt to, ko viņš bija solījies tai vakarā, kad Einars bija nozudis. Neviens šī solījuma nezināja, bet viņš saprata ļoti labi, ka māte un Einars mana, ka viņš ir pārvērties.

Tas savādākais bija tas, ka arī Einars nekļuva nepatīkamāks tādēļ, ka Ola tapa laipnāks — gluži otrādi. Olām daudz reiz nācās sacīt pašam sev, ka Einars ir gluži labs, mazs zēns, mazs, apķērīgs zēns, protams atkarībā no sava vecuma un saprašanas. Ja viņi par kaut ko nevarēja vienoties, tad Ola pacieta to: ko no tāda maza zēna daudz var prasīt, viņš laikam gan nodomāja, aiziedams savu ceļu.

Kādā dienā Olām ganos esot, viņam bija savāds piedzīvojums.

Bija nepatīkama lietaina diena, un Ola nolēma doties uz Lielā purva būdu. Tur viņam būs jumts virs galvas vismaz pa atpūtas laiku pusdienā, un viņš varēja uzkurt uguni un mazliet sasildīties. Viņš pats bija sanesis tāsis un labi daudz malkas būdā tur pēdējo reizi būdams, tā kā viņam būs ar ko pakurt uguni, ja tas būs vajadzīgs. Sēr- 85

Viņi nonāca pie Liela purva ap pusdienas laiku. Purvs atradās ielejā, tas nebija visai plats, bet bezgalīgi gaps, 86 droši visu jūdzi gaj*š. Purvam otra puse mežs kapa atkal

kociņu kārbiņa viņam bija ganu soma, vairākos papīros rūpīgi ietīta.

kalnā. Augstāk nokalnē bija paslēpušās ganu mājas, kupas piederēja kaimiņu draudzei. Tagad bieza migla gulēja pār purvu, viņš nevarēja tam pat pāri redzēt. Un miglā viņš varēja dzirdēt dzērves klaigājam savām metalla balsīm. Tas nozīmēja, ka būs vēl lietus.

Skaidrā laikā viņam dažreiz bija gadījies vienas vai otras ganu mājas lopus redzēt purva malā, otrā pusē. Bet nekad viņš nebija pārgājis pāri svešajās ganībās, ne arī kādreiz saticis kādas kazas no turienes.

Viņam klabēja zobi no aukstuma un viņš sala, bet viņš atrada būdā sausās tāsis, kuras tur bija labi uzglabājušās. Stingiem pirkstiem viņam izdevās iekurt uguni, un viņš jutās kā princis, kad ugunskurs uzliesmoja un tīkams siltums spiedās cauri slapjajām drānām. Viņš uzkāra svārkus uz vadža un grozījās no visām pusēm ugunskuram priekšā, tā ka tvaiks kūpēja no viņa.

Viņš domāja par citiem zēniem, kupus tas pazina, tie neviens nebija gani. Tie nezināja, cik labs ir siltums, tiešām bija viņu žēl!

Kaut tikai nu govis paliktu še labi ilgi, lai viņš varētu labi izsilt cauri pirms tam atkal būs jāiet ārā mitrajā gaisā!

Viņš tomēr bija izdomājis kādu viltību — viņš ieveda Svartu sev līdzi būdā. Viņai gan arī nekas nebija pret to. Un kad tad citi lopi aizgāja, viņa vienmēr zināja tos atkal atrast.

Turklāt viņš mēdza arī kazas salaist iekšā. Kazas jau ir ļoti salīgas. Viņām ir tik maz gaļas zem ādas, un ja nu viņām gadas salīt, tas viņām tūliņ līdz pat kaulam ķepas klāt. Tad viņas stāv tikai, sliedamas vājas muguras uz augšu, tā ka spalva visgapām griežas gredzenos. Gludā spalva dod tik maz siltuma. Ienākušas būdā viņas tūliņ

kļuva jautrākas un lielākā daļa salēca uz lāviņām un apmetās tur.

Būdā metās patīkami silts. Lopiņi gremoja pusaiz-к vērtam acīm un Ola bija izņēmis edienu.

Te atvērās durvis un iekšā ienāca maza, cauri izmirkusi, zila nosalusi meitene.

„Labdien un paldies par pagājušo reizi.

„Labdien,Ola atņēma, bet paldies par pagājušo reizi viņš neteica, jo nevarēja atcerēties, ka tas jebkad kādreiz agrāk viņu bīitu redzējis.

Es redzēju, ka te kūp dūmi, viņa teica.

Ola nevarēja saprast, kur te meža vidū varēja gadīties meitene — vai tā tik varbūt nebija lauma? Bet pēc tādas viņa neizskatījās, laumas jau bija tik brīnum daiļas, lā viņš bija dzirdējis, un viņām bija tik skaistas drānas.

Šī te jau nu tiešām nebija nekas sevišķs, ko būtu vērts redzēt. Mēteļa vietā viņai bija veci zēna svārki mugurā, bet tiem virsū vēl bija apsiets priekšauts, kas pa vidu bija sasiets ar resnu auklu. Viņš ievēroja, ka viņai bija mazas, nožēlojamas rociņas, kupis bija zilas un stingas no aukstuma un ka padegune viņai nebija gluži sausa. Lauma tā nu gan nebija.

„No kurienes tu nāc?Ola jautāja.

„No Lielā purva.

„Ko tu tur darīji?

Tur ganas manas govis, viņa teica. Es ganu Jaun-sētu ganībās — jā, tu jau laikam zini, kur ir Jaunsētu ganu mājas?

Jā, Ola zināja, ka tās atrodas kautkur nogāzē, otrā pusē Lielajam purvam. Tad jau tie varbūt bija viņas lopi, kupis tas šad un tad bija redzējis.

„Man bija tik auksti,meitene teica, „es biju jau gluži cauri izmirkusi, tādēļ es atnācu šurp.4*

Jā tā būtu lauma, Ola tagad gluži labi būtu varējis viņai pateikt, ka būda pieder viņam, nevis viņai, taisies, ka tu pazūdi pazemes gars! Še tā lieta bija citāda, šis nabaga mazais radījums izskatījās tik nožēlojami, ka viņš 89

pagrūda pie malas pāris kazas un lūdza viņu apsēsties tuvāk pie uguns.

Tad arī viņa paņēma savu somu. Olām likās, ka viņai ir sevišķi gārds ēdiens līdzi, pat vāpeles. Meitene laikam noprata, ka Olām patīk vāpeles, jo viņa pēkšņi teica. Es tev varētu dot vienu vāpeli, bet viņā ir tik daudz peļu spiru, tā kā es nezinu —

„Peļu spiru? Vī!

Jā, mūsu ganu mājās ir tik daudz peļu, ka biezs, un nu viņas ir uzgājušas miltus un tos sagandējušas.'

Ola jautāja: „Vai tu neesi mēģinājusi izlikt slazdus?

Nē, to viņa nekad nebija darījusi, ne arī tā ziņāja, kā tas ir darāms.

Bet Ola gan to zināja un tūliņ varēja viņai parādīt. Sameklējis nazi, viņš izdrāza mazo aparātu un iztaisīja tos smalkākos peļu slazdus, kādus vien varēja vēlēties. Viņš parādīja arī meitenei, kā tie ir uzstādami un uzdāvināja viņai beidzot slazdus.

Nu viņa bija labi sasilusi, un nu tā vairs nebija ne tik nožēlojama, ne tik zila — viņai pat bija daiļa seja, tā bija lauma.

„Vai tava māte ir dusmīga?Ola jautāja.

„Nē —?viņa izbrīnējusies teica.

„Vai tevi nebar, ja tev noklīst lopi?

„Es neganu savai mātei, bet kādai vecai sievai, kuļ-ai ir Randija vārdā.

Vai viņa ir barga?

Jā, tā ir tīrais velns!

„Ak tā,Ola teica, juzdamies mazliet neveikli. Viņš gan tādu vārdu nelietāja, to viņiem mājās neļāva darīt.

„Varbūt viņai nav pat sausa krēkla, ko tev iedot, kad tu pārnāc mājās?viņš jautāja.

90 Tas nu gan butu brīnums!

„Vai tev jaiet arī palīdzēt slaukt tādai pat slapjai, kā tu esi?

„Nē, es tad svārkus pirms tam mazliet nogriežu,viņa teica.

Ola purināja galvu. Viņš saprata, ka diezin kāda dzīve viņai tur nebija, no kurienes tā nāca. Un viņam iešāvās prātā sava paša mīļā māte, kura tik rūpīgi gādāja par viņu, kad viņš slapjš un salijis atgriezās mājās. Labāk bija runāt par kaut ko citu.

„Vai tev ir daudz govju?viņš jautāja.

„Nē, tikai kādas desmit — divpadsmit. Tās nav nekādas bagātas mājas. Kad es izaugšu liela, man nebūs mazāk par divdesmit. Desmit nāks pavasarī slaucamas un desmit rudeni, tā es esmu izdomājusi.

Viņa zināja jau vārdus visām divdesmit govīm un uzskaitīja tos pie pirkstiem, kamēr Ola sēdēja visu aizmirsis un viņā klausījās.

„Tad jau tev laikam gan būs arī zirgi?

„Jā, zirgi viņa teica. Melni zirgi, jo tie ir visskaistākie^4

„Un kazas?

Nē, parauj viņas velns! meitene teica atkal. «Tās ir t’kai par mocību tādās mājās, kur ir dārzs un citas tādas lietas.

Nu Ola bija ziņkārīgs. „Kāda māja tad tev būs?viņš jautāja.

„Ak, tā būs nokrāsota baltā krāsā un ar tādu kā lieveni vai mazu verandu priekšā, un tur mēs pa vakariem sēdēsim, skatīsimies uz dārzu un runāsim.

„Kādi mēs?Ola jautāja.

„Mans vīrs, es un mūsu trīs bērni,viņa atbildēja.

Ola tagad klausījās ļoti uzmanīgi un jautāja „Kas tad būs tavs vīrs?

„То es vēl lāga nezinu,viņa atteica. Bet es domāju, ka viņam būs Ola vārdā. „Tie, kam ir Ola vārdā, vienmēr ir laipni.

Ola juta, ka viņš saraujas un piesarkst. „Bet tādu jau būs daudz, kam Ola ir vārdā,viņš teica, savu apmulsumu slēpdams. „Vai tu gribi iet atkal ārā Svarta?

„Vai govi sauc par Svartu?

„Jā. Hm. Kad es būšu liels, tad man būs tādas uz augšu sagriestas ūsas,Ola teica. „Vai tev liekas, ka tas ir skaisti?

Viņa nopietni pārdomāja to. „Jā,viņa teica, „ja tev būs ūsas un tāda tiroliešu cepure, kā to saka, tad tu būsi ļoti skaists!

„Jā, Ola teica, taisni tā viņš to esot iedomājies. Un arī taisni par tādu māju, kāda būs viņai, viņš jau sen esot domājis. Varbūt viņi, katrs savu malu iedami, esot domājuši par vienu un to pašu māju? Vai viņas mājai būšot sarkans jumts?

„Kā tad!

„Un veranda?

„Protams!

Nē, vai tas bija dzirdēts. „Jā, nu tad tik pieraugi, vai es nebūšu tas, kas — jā, kas sēdēs verandā kopā °r tevi?viņš teica.

Tad meitene sāka smieties: „Jā, tas tiešām var gan notikt!

Olām bija gluži svinīgi ap sirdi. Viņš būtu viņai jautājis vēl dažu ko sakarā ar mājam, bet nu Svarta no visas tiesas sāka palikt nemierīga. Citi lopi laikam gan jau bija aizgājuši prom, un Svarta zināja, ka nu bija laiks doties viņiem pakaļ.

Ola teica: „Jā, nu man laikam gan būs jāiet.

„Jā, jā, paldies tev par šodienu!viņa teica.

Viņš laiciņu palika stāvam uz noras būdas priekšā un noraudzījās viņai pakaļ, kā viņa aizgāja pa purvu. Viņa bija tik maza un tieva, ļoti trausla, bet viņa jau varēja izaugt un kļūt stalta, viņš domāja.

Tad viņš domīgi devās pakaļ Svartai.

Te viņš pēkšņi pagriezās atpakaļ un noskrēja lejā līdz purva malai.

„Tu, kā tevi sauc?“ viņš iesliedzās.

„Ingera!“

„Un mani sauc par 01u!“

Tad viņš redzēja, ka tā dedzīgi met viņam ar roku. Un tad viņa aizgāja un nozuda.

Viesi

Mellenes sāka jau nogatavoties un pēc tām nebija tālu jāmeklē. Vajadzēja aiziet tikai līdz mežmalei, kad jau ogu bija pārpilnīgi. Mazās meitenes, bijušas, kur nebijušas, devās turp ar saviem groziņiem.

Tikai neaizmaldaties prom! māte atgādināja. Bet viņas bija jau tik gudras, ka nekad negāja tālāk ka tikai tik tālu, ka varēja saredzēt lielā bērza galotni.

Tad trīs labi draugi atpūtās pie namiņa durvīm izēzdami pilnos ogu groziņus tukšus. Tie bija Ingerida, Marta un Meža cūka. Viņi šo, to runāja viens ar otru, viņiem bija labi un viņi jutās omulīgi. Sivēns bija ļoti apmierināts, tas gulēja vidū, saņemdams te vienu melleņu sauju no labās puses, te otru melleņu sauju no kreisās puses, ko tam pabāza zem deguna.

Un tiešām lāga nevarēja zināt, kuram tika vairāk, vismaz visiem bija vienlīdz zilas mutes.

Meža cūka pēdējā laikā bija kļuvusi it kā par ģimenes locekli.

Sākumā jau bija domāts tā, ka sivēns dzīvos savā būdā un savā aplokā pats par sevi. Tas ir, tādas bija bijušas tēva domas, bet sivēns ilgi tā vis nedomāja. Dažas dienas viņš gan dzīvoja pa aploku, rakņādamies un pats ar sevi noņemdamies un izskatīdamies tā, it kā viņš būtu gluži apmierināts, sevišķi ja kādam atlika laika drusku parunāties ar viņu un mazliet pakasīt viņu šad un tad. Mazās meitenes diezgan bieži karājās pār žogu pāri pie viņa, izklaidēdamas to dažādā kārtā. Laikam tā viņas to izlutināja, jo tas kļuva arvienu iedomīgāks un gribēja, lai viņas tur karājas pastāvīgi. Kad tās aizgāja no viņa tādēļ ka tām citas lietas bija padomā, sivēns jutās apvainots un staigāja tikai apkārt un apkārt, nemitīgi urkšķēdams. Bet tikko viņas pamanījis, tas sāka skaļi kviekt un vaimanāt.

Te kādā dienā, kad tās, kā arvienu bija pie viņa bijušas un to tikko atstājušas, viņas vēl ne lāga nebija dabūjušas apdomāties, kad jau sivēns, urkšķēdams un ļoti apmierināts, tecēja lejā pa kalniņu viņām pakaļ.

94 Viņām patika sivēns un viņam bija žēl sivēna, bet

viņas tomēr citādi nevarēja, ka viņam vajadzēja to tagad apsūdzēt. Un māte tūliņ atnāca. Viņa uz reizes atrada caurumu, kuj*u sivēns, nabadziņš, ar tādām pūlēm bija iz plēsis un, naglas un āmuru sameklējusi, viņa to tūliņ aiztaisīja cieti. Bet Meža cūku tā blēdīgā kārtā ievīla atkal aplokā ar piena lāsi spainītī. Tā Meža cūka atkal bija gūstekne.

Bet nākošā dienā sivēns pēkšņi bija atkal uz brīvām kājām.

Māte arī tagad uzgāja caurumu. Šoreiz sivēns bija izracies laukā pa žoga apakšu. Nu viņa aizbēra caurumu ar akmeņiem un atkal ieslodzīja sivēnu.

Bet nu sivēns, vai, labāk sakot, Meža cūka bija jau izmācīta. Tas izraka tikai jaunu caurumu citā vietā un gāja tieši tur, kur tam patikās iet, tas ir, pa visām ganu mājām apkārt, laikam skaitīdams sevi it kā par ģimenes locekli. Tas visur tecēja pakaļ mazajām meitenēm, un Ingeridai un Martai tas bija par biedri. Tās gulēja tik garas, kā viņas bija, mīkstajā zālē, nodzenādamas viņam mušas un raudzīdamās uz to, lai neviens viņa netraucē miegā. Tās bieži veda viņu arī ēdamās reizēs līdzi iekšā. Tas nu nebija mātei gluži pa prātam, bet kad sivēns reiz bija iesācis, tad vairs nebija viegli izdzīt viņu arī no istabas laukā. Patiesībā viņš arī izturējās ļoti pieklājīgi. Tas stāvēja vidū starp mazajām meitenēm un gaidīja savu kumosu un, snuķi uz augšu izcēlis, raudzījās uz augšu mazām, viltīgām actiņām, teikdams uš, uš klusā un pieklājīgā balsī. Neviena meža cūka neizdarītu to skaistāk.

Kādā dienā, kad mazās meitenes ļoti čakli bija nesušas malku, tās dabūja trīs konfektes katra un iedeva sivēnam katra vienu. Tās bija kampara konfektes. Sivēns drusku pazelēja tās, bet tad tas sāka strauji purināt galvu, muti plati ieplētis. Izskatījās tā, it kā tas labprāt būtu izpuri-

nājis no mutes laukā ir mēli, ir zobus, ir visu citu, kas bija mutē. Ingeridai un Martai bija jāsmejas skaļā balsī par sivēna savādo vaikstišanos.

Nu nāca viena gara diena. Dienas Langerudas ganu mājās gan nemēdza būt garas, bet lieta bija tā, ka tēvam ar Loso vajadzēja ierasties vakarā. Viņam uz zirga muguras bija jānogādā lejā no ganu mājām viena daļa sviesta, kazas siera un mīkstā ķimeņu siera un jāizdala visiem piensaimniecības dalībniekiem. Viņš nevarēja nākt dienas vidū, kad dņdzināja saule, jo dunduri par daudz nikni krīt virsū ar nastām apkrautam zirgam, kuj*š nevar aizsargāties.

Bērni gaidīja un viņiem nebija nekāda miera, cits paka) citam viņi pastāvīgi skrēja iekšā, jautādami, cik ir pulkstenis. Mātei bija cits kas ko darīt un viņai nebija laika pastāvīgi skatīties mazajā pulkstenītī, kuj’š karājās uz naglas virs gultas. Viņa sāka jau bārties, bet skraidīšana tādēļ nemitējās. Starpība bija tikai tā, ka tagad katrreiz nāca mazā Marta un galvu piešķiebusi, laipnā bal-stiņā jautāja, cik ir pulkstenis.

Māte saprata ļoti labi, ka citi viņu sūtīja. „Kādēļ gan tikai tu viena te skraidi un niekojies visu laiku?māte beidzot teica.

„Tādēļ ka tu mani vairāk mīli,Marta vaļsirdīgi atbildēja.

„Labāk saki Einaram, lai viņš pats nāk skatīties pulksteni,māte teica.

Vienu acumirkli vēlāk, Einars bija klāt. Viņš nepazina ga^ā rādītāja, tas pazina tikai īso, un ar to droši vien šodien kautkas nebija kārtībā, jo tas nekustējās ne no vietas.

Tā mātei vajadzēja ņemties laiku mācīt viņam pazīst gaļ'O rādītāju, kā arī ierādīt viņam mazās švīkiņas katrai

minūtei un parādīt viņam, cik tālu aiziet garais rādītājs 5 minūtēs, 10 minūtēs u. t. t.

Einars bija ļoti pārsteigts. Viņam bija licies, ka viena minūte nav tikpat kā nekas, tikai viens acu pamirkšķinā-jiens! Tagad viņš tupēja uz ceļiem mālos gultā un skatījās kā garais rādītājs noiet to mazo gabaliņu, kas apzīmē vienu minūti, un tīri brīnums, cik ilgi tas vilkās. Viņš apņēmās nenolaist acu no viņa, kamēr tas būs nogājis piecas minūtes, bet tad arī Einaram garais rādītājs bija galīgi apnicis — kas tad tā bija par lietu, tas jau netika un netika galā, tā jau nekad nevarēs vakara sagaidīt. Einars izgāja ārā pie māsām un nicinoši stāstīja viņām par garo rādītāju: lai tās nemaz viņa neievērojot tas neesot ne par matu labāks par īso rādītāju.

Bet beidzot pienāca vakars arī šai dienai, saule nogrima aiz Vārnu kalna un piekalnē pie ganu mājas varēja dzirdēt lopus atgriežamies mājās. Vispirms jau par lielu gabalu varēja dzirdēt Svartas smago zvanu, tad Kvitas īsos, atsevišķos māvienus un Julgosas daudzveidīgo balsi, kas gandrīz izklausījās pēc dziedāšanas vai pēc atbalss un beidzot Potifāra spēcīgo vērša tauri, kura reizēm pilnīgi aprāvās, taisni tad, kad viņam tās visvairāk vajadzēja — jo viņam laikam mainījās balss.

Drīz bija dzirdama daudzu zvaniņu šķindoņa, un viņi varēja dzirdēt ari Olu saucam un kliedzam uz kazām, kuras gribēja doties uz kūti pa īsāko ceļu pār žogu.

„Vai tu arī šodien nāc no Lielā Purva?māte teica. „Man likās, ka jūs būtu gājuši uz kalniem —?

„Laikam viņi būs pagriezušies atpakaļ . . .Ola teica, vilcinādamies.

Tas bija tiesa, pēdējā laikā lopiem bija tik viegli „pagriezties atpakaļun doties lejā uz purvu, kad Ola gani ja —

Humsun, Langerudas bērni. — 7.

Viņš gan nevienai dzīvei dvēselei nebija par to ieminējies, ka viņš toreiz lejā bija sastapis Ingeru. Nē, jo tad jau arī Einars lūkotu viņu sastapt, un to viņš nekādā ziņā negribēja. Tā kā ja Einars taisījās dzīt ganos lejā uz Lielā purva būdu, Ola vienmēr teica, ka viņi jau tikko tur esot bijuši, lai viņš labāk dzenot tur vai tur . . .

Bet nu jau bija pagājis ilgs laiks, kamēr viņš Ingeras vairs nebija redzējis. Reiz viņam bija licies, ka viņš redz govis ganāmies lielajā zālē tālu purvā. Bet kad viņš laiciņu bija pastāvējis un tuvāk ieskatījies, tad tas azrādījās esam tikai dzērvju bars, kuj*as tur staigāja ar savām ga-}*ām kājām.

Viņš daudz bija domājis par savu toreizējo sastapšanos ar Ingeru. Ja tas viņu satiktu, viņš tai jautātu dažu ko par mājas iekšieni. Viņš reiz bija bijis mācītāja mājas virtuvē. Tur karājās tik daudz dažādu spožu rīku pie sienām, daži bija apaļi, daži bija gandrīz tādi kā zvaigznes un planētas, bet vēl daži citi izskatījās gluži tādi kā zivs. Viņš labprāt būtu gribējis zināt, kā Ingerai patiktos tāds kas pie sienām.

Un piemēram puķes dārzā. Viņš bija redzējis vairākas sugas, dažas, piemēram, sevišķi vienas, kūjas sauca par balzamīnēm, bija ļoti skaistas . ..

Arī par to viņš bija domājis, ka dažreiz viņi varētu ēst vāpeles.

Bet tas viņu vairs nekad nesatika.

„Vai tēvs ir atnācis?Ola sauca jau pa gabalu.

„Nē.

Ak, tas bija labi! Jo Olām tik ļoti gribējās arī būt klāt un sagaidīt tēvu ar Loso.

Mātei šovakar neviens nekā liela nepalīdzēja, ne govīm astes turēt, ne traukus mazgāt. Jo visi palīgi sēdēja 98 uz namiņa jumta un skatījās, vai neredzēs tēvu ar Loso

Un kad tie beidzot kaut ko bija ieraudzījuši uz ganu mājas ceļa, visi četri reizē metās lejā pa kāpnēm, tā ka bija brīnums, ka tie viens otram nenomina pirkstus.

Bet kas tad tā tāda par savādu nastu tēvam bija uz zirga muguras? Mežmalā, gar kuļu gāja ceļš, bija jau gandrīz tumšs, bet bērni varēja redzēt, ka kaut kas gaišs spīdēja Losajam uz muguras. Un jo tuvāk tas паса, jo vairāk viņiem izlikās, ka baltums kustējās. Beidzot viņiem tomēr vajadzēja ticēt pašiem savām acīm — tā bija Anna ar Jēkabu, kas Losajam mugurā sēdēdami māja viņiem.

Bet kad tie visi četri bija to sapratuši, viņi iebļāvās no prieka un metās pretim ciemiņiem, tēvam un Losajam, un lēkāja viņiem apkārt kā negudri. Tā kā Meža cūka, kas savā būdā jau bija iesnaudusies, pamodās un ari urkšķēdama skrēja viņiem pakaļ.

Mazā Anna bija gluži apmulsusi par tādu sagaidīšanu, un kad tā bija nocelta zemē, viņa ar kāju urbināja zemi.

Ne Anna, ne Jēkabs še agrāk nebija bijuši, un viņi tāpat pa tumsu tūliņ tika vilkti līdzi un vadāti apkārt pa visām ganu mājām no vienas retas lietas līdz otrai vēl retākai. Sivēns stāvēja un, mazliet apmulsis, pārdomāja, vai lai viņš pievienojas jautrajam baram, jeb vai lai liekas atkal gulēt. Apskatījies kāds ir laiks, pakasijis sev mazliet aiz auss un nokārtojis šo to nakts guļai, viņš devās atkal uz būdu atpakaļ.

Bet tad tēvs pēkšņi sauca Einaru: „Jā, man ir kautkas priekš tevis no Tāšu Larsa,4* viņš teica.

Iedomājies, tā bija maza, skaista lādīte, kas bija pagatavota no smalkas, plānas tāss! Tai bija vāks virsū, vispār, skaistāku lādīti bija gļTiti iedomāties. Tā bija pateicība par vēstuli. Tēvs pastāstīja, ka Tāšu Larss līdz šim vēl nekad visā savā mūžā nebija saņēmis nevienas vēstules, tā kā nebija nekāds brīnums, ka viņš par to priecājās. Pats viņš to nebija varējis izlasīt, viņam bija vajadzējis aicināt kaimiņu palīgā. Un kaimiņš bija izstāstījis tēvam, ka Tāšu Larss esot ir smējies, ir raudājis, tik priecīgs viņš esot bijis.

„Jā, tas bija tad, kad viņš izdzirda par tabakas vīk-stoli!Einars teica, galvu palocīdams.

Un tad Tāšu Larss aiz lielas pateicības bija pataisījis lādīti un pats nonesis to uz Langerudu. Tā esot jālietā sveķu uzglabāšanai, viņš bija teicis.

Jo zēni, protams, vāca sveķus, ar to varēja taisīt lielus veikalus vēlāk, kad viņi atkal būs ielejā. Ne pēc kā viņi tā netīkoja, kā dabūt kādu drusciņu sveķu rudenī, jo tos var tik labi gremot, tie garšo kā krējums, ja ir no īstās sugas.

ĪOO Einars izgrābā tagad no savas paslēptuvēs visus sveķus,

kādi viņam bija. Tie atradās šķūnīti, zem vaļējas grīdas plankas, tā bija laba un slepena vieta, bet nu viņš tos salika jaunajā vietā, un dzeltenās, spožās sveķu podziņas spīdēja kā zelts skaistajā lādītē. Māte atļāva Einaram nolikt to uz tā paša plaukta, kur stāvēja blbele un dziesmu grāmata. Tur viņš vismaz varēja būt drošs no zagļiem!

Bet Ola bija tikai cilvēks, un viņš stipri uztraucās par lādīti.

Ja bija kāds, kam lādītes vajadzēja, tad tas pirmām un galvenām kārtām bija viņš. Viņš bija sev tādu vēlējies, cik ilgi vien viņš varēja atcerēties. Viņš gan bija iedomājies kautko līdzīgu derības šķirstam, ar milzīgām atslēgām priekšā. Bet ja tāds nebija dabūjams, viņš ar prieku būtu pieticis ar tāšu lādīti.

„Vai tu neteici, ka vēstule ir arī no manis?Viņš dusmās iesaucās. „Es tak tevi lūdzu, lai tu raksti no mums abiem.

Einars atbildēja: „Jā, bet es patīku Tāšu Larsam. Un es atradu viņu uz ceļa un iedevu viņam malku.

„Bet es viņam iedāvināju gandrīz gluži veselu lakricas gabliņu, vai tas viņam nav nekas? Vai tu nepārdosi lādīti?

„Nē.

„Tas nav labi no tevis,4* Ola teica.

„Hāhāha,Einars smējās.

Ola nekā nepanāca un dusmojās sevī. Viņš teica: „Man ir kāds noslēpums, кща tu nezini. Ja tu šo noslēpumu zinātu, tu pārplīstu!

„Tad jau ir labi, ka es tā nezinu!

„Muļķis! Ak, tā ir liela manta, kas man piederēs, kad izaugšu liels. Bet tev es nedošu pat ne nieka teļa, ne tik daudz kā vienu balzamīni.

„Neesmu tev arī neviena teļa lūdzis. Kas ta balza-mīne tāda ir?

„To es neteikšu.

„Dari kā zini.

Bet manta paliek manta, tā varēja būt kautkur kādā caurumā ganībās, tas tomēr varēja būt, un Ola varbūt to bija uzodis.

„Ko tu dosi par lādīti?Einars jautāja.

„Es varu mainīties ar tevi govīm, un tad tev atkal būs Svarta.

Einars drusku padomāja par to. Visu vasaru viņam bija vajadzējis pietikt ar Kvitu. Bet lādīte bija vēl pārāk jauna un dārga. Nē, viņš teica, uz to viņš nevarēja ielaisties.

Ola aizgāja gulēt nospiests un bēdīgs tāšu lādītes dēļ, un sirds viņam bija pilna dusmu uz Einara. Un nākošā rītā viņš pamodās vēl rūgtu domu pilns. Olām nu tiešām vairs nenācās viegli turēt solījumu Dievam. Būtu viņš toreiz zinājis par tāšu lādīti, viņš gan nekādā ziņā nebūtu devis nekāda solījuma.

Tā, kad nu otrā rītā visi seši bērni skraidīja ārā pa saulgozi, viens bija, kas nevarēja priecāties šai jaukā laikā, tas bija Ola.

Bet Einars, kuj*am bija ganu diena, ļoti laimīgs skrēja augšā kūts kalniņā ar somu uz muguras un dziedāja:

Visapkārt ir tik gaiši šobrīd,

Spīd priekšā saule, aiz muguras spīd!

„Jā, sevišķi aiz muguras!Ola iesaucās, izvilkdams Olām kreklu pa caurumu bikšu dibenā. Bet tas izskatījās tā, it kā viņam būtu balta aste, kas tam nokarātos no muguras, un visi citi smējās par to, kā neprātīgi.

Tad Einars briesmīgi pārskaitās, un pagriezies atpakaļ

uz kalniņa, viņš sita Olām un ķēra tā, ka asinis sāka stipri tecēt.

Visi stāvēja mēmi no bailēm, bet Ola nokrita uz kalniņa un vaidēja. Tas bija briesmīgi, tā bija nāve.

„Ņem tu labāk lādīti!Einars izbijies teica.

Ola pamazām atdzīvojās un pacēla savu asiņaino seju.

„Vai tad tu gribi mainīties govīm ?“

„Jā. Bet tev man jādod arī vēl sarkanais zīmulis klāt.

„Jā, bet tad lādīte piederēs man!

„All right — kā gribi!

Bet nākošā dienā, kad tēvs devās uz ieleju, viņam bija atkal līdzi sekoša vēstule Tāšu Larsam:

Simtu paldies par skaisto Lādīti. Bet nu tā pieder Olām, jo es viņam sadevu mazliet pa degunu tā, ka asinis sāka tecēt, un ja Tu būtu ar mieru dot man tādu pat lādīti, tad es tev dotu vēl vienu tabakas vīkstolu un es varu arī rakstīt vēl Vairāk Vēstuļu. Es esmu vesels, tikai man dažreiz sāp zobi un to pašu es novēlu arī tev,

tavs Einars.

Piezīme

atsūti lādīti tūliņ

Uz zveju

Jēkabs ar Annu negāja tūliņ atkal tēvam līdzi uz ieleju, viņiem bija atļauts palikt veselu nedēļu ganu mājās.

Jo pēc nedēļas vajadzēja sākties siena pļaujai. Tad Gustam Gudbrandam šogad, tāpat kā arvienu, vajadzēja nākt nopļaut kalnu ganību sienu, un tēvam ar Loso vajadzēja nākt augšā un uzvest visus viņa rīkus. Tikai tad abiem 103

mazajiem viesiem bija jājāj atkal uz māju — tukšā zirgā, kā Marta teica.

Viena vesela brīnišķīga nedēļa Jēkabam un Annai stāvēja priekšā. Tā tomēr nesākās visai laimīgi. Uzņemšana protams bija ārkārtīgi sirsnīga, bet jau nakti dzīve viņiem sāka mesties grūta.

Viņus apguldīja vienīgajā viesu gultā, kāda atradās mājās, tikai dievamžēl, tā nebija nekāda gulta, bet tikai lāviņa ārā ejā. Šī lāviņa aizņēma visu šaurās ejas viņu galu un bija pielikta tik augstu pie sienas, ka drīzāk līdzinājās lielam plauktam. Viņiem bija jāpakāpjas uz ķeblīša, lai tiktu uz plaukta.

Sākumā jau viss tas bija jauns un patīkams. Viņi gulēja katrs savā lāviņas galā, bet drīz izrādījās, ka Jēkabam bija daudz garākas kājas, nekā to kāds būtu varējis iedomāties, un mazā Anna nesaprata ko darīt ar viņa pēdām, kuras līda no segas laukā, viņai pie paša deguna.

Viņa pagriezās uz otriem sāniem, bet labuma no tā nebija nekāda, Jēkabs ar kāju pirkstiem badīja viņai pakausi. „Liec tās kautkur citur,“ Anna klusu, bet dusmīgi teica.

„Te nav nevienas citas vietas,“ Jēkabs atbildēja.

Uz lāviņas draudēja izcelties krize, bet tad Annai vispēdīgi iekrita kāda maza viltība prātā: tiklīdz šīs nejaukās, garās kājas parādījās viņai tuvumā, viņa pamanījās tās drusku pakutināt zem pēdām, un tad tās tūliņ palika daudz īsākas un atrada vietu arī zem segas.

Bet nakti Jēkabs redzēja sapnī lielu, briesmīgu meža cūku, kura tam dzinās pakaļ. Viņš lēca pār kokiem un akmeņiem. Beidzot viņš metās no stāvas kraujas zemē, un ienaidnieks devās viņam uz pēdām pakaļ — un tai pašā brīdī tas atradās uz grīdas tikai kreklā. Kritiens bija pa-104 matīgs. Meža cūka bija prom, bet Jēkabam nejauki sāpēja

te viena vieta, te otra. Visapkārt bija melna tumsa, un viņš cita nekā nesaprata darīt, kā saukt palīgā. „01a!u viņš kliedza. Viņš rāpoja uz visām četrām ārā pa eju, grabinādamies ap spaiņiem un saukdams, un uzmodināja visus.

Tad māte uzrāva sērkociņu un palīdzēja viņam atkal uzkāpt augšā, bet tēvs turpat uz līdzenas vietas aizsita lāviņai priekšā līsti, no sienas uz sienu, lai Jēkabam vairs otrreiz nebūtu jāuzņemas ceļojums pa gaisu.

Agri no rīta svinības sākās ar to, ka āra durvis tika atrautas līdz galam vaļā, un saule plūda ejā iekšā. Bet saulē un svaigajā rīta vējā mazās meitenes tāpat kreklos vien uzveda mežonīgu deju par godu abiem uz lāvas gulētajiem.

Nākošais numurs bija tas, ka māte atmiekšķēja plān-maizi un iztaisīja no tās tūtas ar sviestu un kazas sieru vidū. Šis mielasts tika iebaudīts brīvā sabiedrībā. Bērni, vilkdami mugurā pa drānas gabalam, pa starpām nokoda pa kumosam.

Tēvs un māte strādāja pa kūti un mazie dzīvoja pa māju kā viņiem patikās.

Anna bija ļoti smalka, viņai bija sarkana matu lenta. Ingerida bija tik laba, ka palīdzēja apsiet to tievam, mazam matu kušķītim apkārt, kuru tā bija sasukājusi uz augšu Annai pašā galvas vidū — bet pārējam apģērbam tad vairs netika piegriezta tik liela vērība. Drīz viņa bija gatava, gaišzilā kleitā, ar sarkanu lentu. Laiks bija tik jauks, tikai tie, kas taisījās iet uz mežu, apvilka zeķes un kurpes, jo iet kailām kājām pa nelīdzeno meža zemi tiešām bija grūti.

Šodien bija Einara kārta iet ganos un Jēkabs gribēja iet viņam līdzi. Gluži bez pierunāšanas tas nenotika, bet viņš tomēr bija ar mieru.

„Mežā ir ļoti jauki,“ Einars pamudinādams teica. „Es 105

varu galvot, ka tagad tur ir tūkstošiem vāverīšu, un tām mēs varam mēģināt iesviest ar čiekuriem, vai ar akmeņiem.

„Tik tu nevienai nevari iesviest,Ola iebilda.

„Un par ādiņām var dabūt daudz naudas, ja to ir daudz,Einars turpināja. Un ka tu zinātu, kādu labu ēdamo māte mums ir ielikusi somā!Atrāvis vaļā somu, viņš parādīja. „Mēs varam ēst un ēst cauru dienu. Lūk, te ir liels gabals baltā siera, to mēs varam griezt šķēlēs un smērēt tam sviestu virsū. Te ir maize.

„Un tas,Jēkabs jautāja rādīdams, „vai tas ir sviests?

„Nē,Einars atbildēja, „tie ir tārpi. Nē, sviests ir traukā un mīkstais ķimeņu siers arī. Un nazis man ir kabatā katram gadījumam. Vai tu Jēkabam nevari aizdot savu makšķeres auklu, Ola? Te ir mana, augšā uz bībeles plaukta. Šķeistas mēs nogriezīsim lejā pie ezeriņa, un zivis mēs izcepsim, kad pārnāksim mājās.

„Kur jūs makšķerēsiet?Ola jautāja sapīcis par brāļa jautro pļāpāšanu. Vai tik viņi nedomāja iet lejā pie kāda no Lielā purva ezeriņiem, uz viņa un Ingeras vietu?

„Vārnasacs ezeriņā,Einars atbildēja, „tur čum no 106 asariem un raudam.

Pēc šī paskaidrojuma Ola laikam jutās atvieglots, viņš palika laipns un tūliņ aizdeva Jēkabam savu auklu.

Lopus palaida vaļā, un Jēkabam bija lieli brīnumi, ka viņu bija tik daudz. Drusku bail arī viņam bija no Poti-fāra, kuj*š izlikās varen liels, ieraudzījis svešu zēnu. Einaram acumirklī nebija laika viņu apsargāt, viņš ieskrēja kūtī: „Māt! Es tev tikai gribēju pateikt, lai tu par vakariņām daudz nerūpējies, jo mēs pārnesīsim zivis, kad nāksim uz māju.

Viņš izskrēja atkal ārā, bet pēkšņi apsviedās atkal apkārt un vēlreiz ieskrēja iekšā: „Vienīgi ja tu, varbūt, novārītu kartupeļus pie zivīm!4* tas teica un prom viņš bija.

Nu Jēkabs saņēma dažas nepieciešamas pamācības. Jēkabs nebija gans, viņš nekā no tā nezināja. Einaram turpretim viss jau bija zināms un vēl vairāk nekā zināms:

„Tā, kuj*a iet pa priekšu, tā ir Svarta. Tā ir mana govs. Viņa iet pa priekšu un visas citas iet tad viņai līdzi, izņemot, ja kāda paliek pakaļ, un tās tad mums ir jāpa-dzen, bet tikai tad, ja tie ir teļi. Citas gan pašas aizies pakaļ, vienīgi tikai Potimūra gan nē. Redzi, tā tur ir Poti-mūra, tā, kuj-a izskatās pēc ķestej-а no sejas. Tik trakas govs otras vairs nava, kas tā lēktu pār sētām un zagtos no citām govīm prom; to tu man visu laiku palīdzi atcerēties. Un tā, redzi, ir Svartkonsta, — jā, to tu jau pazīsti — bet no tās tu piesargies, kad mēs aizmigsim, lai viņa tev nenoēd drānu no muguras, vai nenograuž tev matu no galvas!4*

Einars runāja vienā runāšanā, viņš bija tik laimīgs, ka Jēkabs nāca viņam līdzi.

„Vai tu gribi pusi no zivīm, kuj-as es izmakšķerēšu?

Ja es, piemēram, izvilkšu 50 zivis, tad tu dabūsi 25.

Jēkabs rātni pateicās. Einars tā bija sajūsmināts, ka 107

otrs tikko paguva pateikt dažus pateicības vārdus. Bet pamazām dedzīgā runāšana kļuva rāmāka un viņi sāka skatīties, vai neieraudzīs vāverītes.

„Tur!" Jēkabs rādīja. Mazs brūns zvēriņš uzskrēja pa slaidu priedes stumbru augšā un, apsēdies, noraudzījās uz viņiem.

„Tā sēd par augstu," Einars teica.

Bet kamēr viņi tā stāvēja un šmaukstināja, viņai pa-kaļtaisīdami, mazais zvēriņš pēkšņi saņēma drosmi un nolaidās atkal līdz pusstumbram atpakaļ. Tur tas sēdēja šūpodamies un reizēm palēkdamies, un it kā atbildēja viņiem. Pēkšņi tas notecēja vēl zemāk un galvu piešķiebis, ļoti ziņkārīgi noraudzījās uz viņiem savām apaļām, spožām acīm.

Kādēļ viņi tam nesvieda? Tuvāk neviena vāverīte vairs nevarēja pienākt, bet varbūt viņa tagad sēdēja par zemu.

„Šmaukstini, Jēkab, šmaukstini!" Einars čukstēja. Un kāmēr Jēkabs viļināja vāverīti, cenzdamies pēc iespējas labāk atdarināt viņas balsi, Einars izvilka balto sieru un, nogriezis tik lielu gabaliņu kā cukura graudu, nometa to zemē pie koka stumbra. Vāverīte satrūkās pie tam, bet tomēr palika vēl sēdām uz stumbra un skatāmies. Tad tā nolaidās gabaliņu zemāk. Un tiešām, mazliet apdomājusies, vāverīte zibeņātrumā nošāvās pa stumbru zemē pēc siera kumosa un uznesa to sev līdzi kokā. Un tad tā ātri sāka graust sieru, to savās mazajās priekšķepiņās visu laiku ātri apkārt griezdama. Lāgu lāgiem tā meta mieru graušanai un mazliet uzšmaukstināja viņiem, it kā gribēdama teikt, ka tā ir lieta!

„Esmu dzirdējis, ka vāverītes āda šai gada laikā esot pavisam nelāga," Einars vēlāk mazliet nokaunējies teica.

108 Ja, Jēkabs arī bija dzirdējis, ka dīrāt vāverītes vasarā

neatmaksājoties. „Un šī turklāt vēl ir tik jauka, viņš teica.

„Jā, tad jau varbūt būs labāk, ja mēs viņu taupīsim,Einars atvieglots teica.

Viņi nostāvēja pie vāverītes, līdz tā bija apēdusi sieru, tad viņi ļoti apmierināti aizskrēja lopiem pakaļ.

Viss gāja ļoti labi, ap pusdienas laiku viņi ar visu ganāmpulku atpūtās pie Vārnasacs ezeriņa.

Zēniem nebija vaļas ilgi ēst, viņi jau bija sataisījuši sev makšķeres šķeistas un dega aiz nepacietības tās izmēģināt. Un nu bija jāizmanto tas laiciņš, kamēr lopi atpūtās.

Vārnasacs ezeriņš bija diezgan prāvs ezers. Tas atradās priežu meža vidū, un bija savādi, kā viņš tur pēkšņi varēja gadīties sausā norā un ka viņam visapkārt krasts bija tik staigrs. Gandrīz nemaz nebija iespējams piekļūt viņam klāt. Un taisnību sakot, Einars nekad agrāk nebija mēģinājis to darīt, bet par to viņš Jēkabam nekā neteica.

Bija daudz tādu zīmju, kas rādīja, ka zivju ezerā bija milzums. Viņš bieži bija redzējis, kā viņas tur ārā rotājās, tā ka gredzens pakaļ gredzenam izplētās virs klusā, melnā ūdens līmeņa. Niedrās atradās arī plostiņš. Kas gan tādā vietā būtu taisīji^ plostu, ja ne zivju dēļ?

Un viņi luК .. iet ezeram klāt. Bet staignais krasts ap ezeru bija tik savāds, ka tas, kam negadījās uzlikt kāju uz īstā cinīša, iegrima līdz pusei, bet ļaunākā gadījumā arī vēl dziļāk.

„Šai purvā reiz esot nogrimusi govs,Einars teica viņam, no ciņa uz cini lēcot, tā kā viss līgojās.

„Vai govi vairs ārā nedabūja?

„Nekad vairs!

„Vai tu esi traks, kas tā bija par govi?

„Es govs neesmu redzējis, esmu tikai dzirdējis tā stā- 109

stam," Einars teica, ar mokām izvilkdams vienu no savām kājām visā viņas garumā no purva laukā. „Tad nav ko bīties, ja iegrimst viena vien kāja," viņš teica. Bet tu taču saproti, ka govs, kuj*a iegrimst ar visām četrām kājām uz reizes, ir neglābjami pazudusi."

„Jā."

Einars teica: „Bet mātei ir bail no tādām purva līgš-ņām, tici man, viņai ne no kā tā nav bail. Viņa vienmēr runā par tādiem purviem ar mani un ar Olu. Ja viņa zinātu, ka te ir tik staigns, viņa mūs sauktu tagad."

Viņi lēca un lēca, un uz priekšu viņi tika, abi zēni bija vairāk vai mazāk purva dūņās novārtījušies un izskatījās briesmīgi. Jēkabs reiz iestiga ar abām kājām, viņš krampjaini turējās, kādu zāles kušķi sagrābis. Viņš kārpījās tik ilgi, līdz dabūja atspiesties ar vēderu uz velēnas, un Einars viņu izglāba, padodams viņam roku. Beidzot viņi aizkļuva līdz plostam. No govs likteņa viņi gan ar mokām bija izglābušies, bet ar purva dūņām viņi bija notraipījušies no galvas līdz kājām.

Plosts izskatījās diezgan satrunējis, un kad viņi abi uz tā bija uzkāpuši, ūdens stāvēja mazliet virs tā. Visai patīkami tas neizskatījās.

„Mēs paliktu krietni vien vieglāki, ja mēs novilktu drānas," Einars domāja. „Jā, un arī noliktu somu."

Šīs domas draugs uzņēma ar sajūsmu. Novilkuši visu, kas viņiem bija mugurā, viņi nolika drānas vissausākā vietā, kāda vien viņiem bija pasniedzama.

„Bet vai mums nevajadzētu drānas mazliet izskalot?" apdomīgais Jēkabs Gilvēkadraugs iejautājās. „Citādi tavai mātei varbūt liksies, ka šis purvs ir ļoti staigns."

Arī tas tika vienbalsīgi pieņemts. Un ja nu drānas arī nekļuva gluži tīras pēc mazgāšanas, vismaz gluži slap-110 jas viņas tika.

Gan tās vēlāk kādā koka drīz vien izžūs, viņi abi nosprieda.

Bet plosts, acīmredzot, nebija kļuvis daudz vieglāks, smags un slidens tas gulēja pa daļai zem ūdens. Bet viņi tomēr paņēma savas makšķeres un aizbrida līdz pašai plosta malai.

„Izdevīgs laiks makšķerēšanai,Einars teica. Izgāzis savu mazo, apaļo vēderu un plati un vīrišķīgi ieplēties, viņš gaidīja pirmo ķērienu. Viņš dabūja labi pagaidīt. Un labi pagaidīt dabūja arī Jēkabs, kuļ*š gaj\š un tikko ne caurredzams, mīņājās, lūkodams noturēties mazajā vietiņā, kāda tam Einaram līdzās bija atstāta.

Einaram arvienu vairāk zuda viss brašums. Beidzot viņš nemaz vairs nelīdzinājās lielam makšķerniekam, bet tikai mazam, kailam zēnam, kupš stāvēja, gluži nedroši lūkodamies ūdenī.

„Lūk!Jēkabs pēkšņi iesaucās, uzsviezdams makšķeri gaisā — bet bija tikai mazliet zaļas zāles. „Man norāvās skaista zivs!Jēkabs teica.

„Vai tu to redzēji?14

„Nē. Bet es jutu no raustīšanas, ka tā bija liela zivs.

Einars meta un meta. Bet cik savādi tas ari nebija, viņam pat neraustīja auklu.

Tad viņš ņēma un uzspļāva trīs reizes tārpam un iemeta to atkal ūdenī. Bet arī tas bija veltīgi.

„Kā tu domā, kas ta’ šodien ir par nelaimi ar zivīm?viņš teica.

Jā, pēc Jēkaba domām vaina katrā ziņā bija tā, ka viņi bija par tuvu zemei. Bet uz plosta atradās divi satrunējuši airi. „Mums būs jāmēģina aizirties tālāk uz vidu,Jēkabs domāja.

Einars nebija aizmirsis, ka viņš bija arī gans un ne tikai makšķernieks. Viņš nomurmināja, ka tas aizņems 111

daudz laika, ja viņi gribēs irties tfilāk, ja tik lopi gaidītu.. . Bet beigties viss beidzās ar to, ka vecais plosts ar abiem kailajiem augumiņiem drīz vien atradās ezera vidu. Neizskaidrojamā kārtā zivis tomēr neķērās arī še. Einars izmēģinājās visās pusēs plostam — visur bija vienādi daudz, vai, labāk sakot, vienādi maz zivju.

Jēkabs sāka jau ieminēties, ka ezerā varbūt nemaz neesot zivju.

Bet Einars negribēja to ne dzirdēt.

„Vainīgs ir laiks,viņš noteikti paskaidroja. „Laiks šodien nav izdevīgs makšķerēšanai.“

„Tu jau vēl nesen teici, ka šodien esot sevišķi izdevīgs laiks makšķerēšanai?

„Hm ... nē .. . laiks ir nejēdzīgs. Vējš pūš mums uz muguras, vai tu to nejūti? Vējainā laikā neķerās.

Tai pašā brīdī Jēkabs drusku paslīdēja uz glumā plosta un pieķērās Einaram. Bet Einars bija pārāk kutelīgs, viņš nevarēja paciest, ja kāds negaidīti ar roku aiztika viņa kailo miešu. Viņš sarāvās un, zaudējis ciešu pamatu zem 112- kājām, iekliegdamies iegāzās ezerā un pazuda.

Tā tomēr nebija pirmā reize, kad Jēkabs redzēja Einaru pazūdam apmēram tādā pat kārtā. Un viņš zināja, ka Einars mēdza atkal uznākt augšā. Bet viņš ilgi neparādījās, un Jēkabam uznāca tādas bailes, kā vēl nekad visā viņa mūžā. Viņš tomēr nezaudēja savaldīšanos. Neviens no viņiem neprata peldēt, bet Jēkabs darīja vienīgo, ko varēja darīt: tai pašā acumirklī, kad parādījās Einara galva, gabaliņu tālāk no tās vietas, kur viņš bija iekritis, Jēkabs izstiepa airi. Einars krampjaini pieķērās pie tā un ar ārkārtīgu uzmanību Jēkabs nu palīdzēja viņam tikt atkal augšā uz glumā plosta. Bet kas tad būtu, ja nu satrunējušais airis būtu salūzis? viņš domāja. Viņam vajadzēja atsēsties, kad viss bija pāri, un ar brīnumiem viņš noraudzījās, kā viņam celi, drebēdami, paši no sevis sitās kopā.

Arī Einars bija gluži sabrucis, kad tas no brūnā purva ūdens uzvilkās uz plosta. Tomēr viņš pirmais iesāka runāt. Mazliet iezilgana un garena seja jau viņam gan bija, bet viņš saņēmās un pateica pāris asprātīgu vārdu, kas viņus abus stipri uzjautrināja: „Tu tak saproti, ka man vajadzēja lejā apskatīties, kur paliek zivis!viņš teica.

Nebija necik ilgi, kad viņi abi jau atkal bija saņēmušies.

Bet nu viņi ieraudzīja, sev par lielu nepatikšanu, ka Svarta un visi citi lopi ātrā gaitā taisās pazust mežā. Tas nekā nelīdzēja, ka viņi kliedza un sauca, vienīgā, kas kādas reizes pagriezās atpakaļ un viņiem atbildēja, bija Svartkonsta. Un drīz vien lopi bija prom. Bet še viņi abi, kaili un nevarīgi gulēja ezera vidū uz plosta, kuj-u gandrīz nebija iespējams kustināt! Paņēmuši katrs savu airi, viņi pielika visus savus spēkus, un plosts slīdēja uz malu. Drebēdami aiz nepacietības, viņi airēja no visa spēka. Tad ЦЗ

Humsun, I.angerudas bērni. — 8.

salūza viens airs, laimīgā kārtā tikai viens. Viņiem bija jāairē uzmanīgi, citādi varēja salūst vēl otrs arī. Šīs dienas makšķerēšana tiešām bija nelaimīga.

Bet visa viņu līdzšinējā nelaime nebija nekas, salīdzinot ar to, ka nu varbūt viss ganāmspulks bija aizklīdis prom. Tas bija kas nedzirdēts. Varēja noklīst teļš vai kāda govs, jau tas bija kauns, bet ļaut aizmaldīties visiem lopiem prom, līdz pēdējam! Un pie tam vēl būt diviem pie visas šīs lietas.

Beidzot viņi bija pie malas, bet nu viņiem vēl bija priekšā bīstamais, līgainais purvs. Un drānas, ko lai viņi iesāk ar galīgi slapjajām drānām.

Ilgi viņi neapdomājās. Zvejas rīkus viņi atstāja turpat, kur tie bija. Einars uzmeta somu uz muguras. Drānas viņi stiepa līdzi kā varēdami, un tad tie devās prom pilnīgi kaili. Jēkabs pludurējās purvam pāri kā izkaltusi āda, Einars lēca kā bumba no viena zāles skup-snīša uz otru. Reizēm viņi iestiga un izķepurojās atkal ārā. Baltie augumiņi arvienu vairāk zaudēja no sava baltuma, un kad tie beidzot aizsniedza sausu zemi, viņi bija pārvērtušies divos savādos radījumos ar melnām rokām un kājām un traipiem un zīmējumiem uz visas pārējās miesas.

Bet viņi nesmējās viens par otru, jo tas bija nopietns brīdis. Un zeķes un kurpes vienā rokā, bet bikses un kreklu otrā rokā turēdami, tie pilnā kaujas izkrāsojumā metās skriešus pa noru prom. Einaram turklāt vēl bija soma uz muguras, un pirmo reizi viņš vēlējās kaut tās tur nebūtu bijis, tā soma grauza viņa nabaga ādu.

Viņi bija cerējuši drīz atkal panākt lopus. Ak, tie tomēr bija pārāk tālu priekšā, un nebija arī nekā tāda, kā dēļ viņi būtu varējuši apstāties še uz pelēkās un sausās noras.

114 Zēni lāgiem apstajas un atvilka elpu, bet neviens

zvans, neviens maviens nebija dzirdami, tikai viņu pašu nemierīgās sirds dobjie pukstieni un asiņu šalkšana ausīs.

Tad viņi devās atkal tālāk. Nora izbeidzās, sākās purvi un mazi mežiņi, bet vēl nekādu pēdu nekur nebija. Tagad Einaram likās, ka viņi varbūt būs devušies uz Dēļu ezeru vai arī uz mājām. Viņiem bija jāmēģina iet uz Dēļu ezeru. Līdz turienei bija krietns gabals, zeme sāka palikt akmeņaina, gribot negribot viņiem vajadzēja apaut kājas. Viņi pienāca pie Dēļu ezera. Ezera dibens bija gaišs, ezers rāmi gulēja, uzsmaidīdams viņiem. Bet nekur visā krastmalā nebija redzama neviena dzīvība. Tad viņu drosme stipri saplaka, bez kādas vajadzības viņi bija apmetuši lielu līkumu. Steidzīgi viņi uzrāva kreklus, jo soma Einaram bija izgrauzusi ādu cauru, bet ar biksēm viņiem vēl arvienu bija jāgaida. Tad viņi pagrieza degunus uz māju pusi, kuras atradās kautkur tālu, tālu prom, tai pusē, kur patlaban bija nogājusi saule.

Viņu vienīgā cerība nu bija tā. ka lopi uz kādu laiku varbūt būs iegriezušies kādā meža skupsnītī ar treknu zāli turpat mājas tuvumā un ka viņi vēl paspēs tos panākt. Tad jau varēs arī nestāstīt nevienam šo nepatīkamo notikumu — sevišķi Olām nē.

Ka viņi nepārnesa nevienas zivs mājā, tā noteikti bija tikai laika vaina. To saprastu katrs makšķernieks. Bet viņi bija pametuši zvejas rīkus un atgriezās mājās bez lopiem — tas nekādā ziņā nebija attaisnojams.

Uzgājuši uz tekas, kupa veda uz mājām, viņi tūliņ atrada svaigas pēdas.

„Svaigi mēslir Einars lietpratīgi teica, rādīdams ar roku. Viņi nerunāja daudz, lai vieglāk būtu elpot.

„Kādu tpirat," Jēkabs teica savā valodā, pamezdams ar galvu.

* 8*

Viņi skrēja un skrēja gurdenā gaitā, nepaceldami acu no tekas — un uzskrēja taisni Olām virsū.

Viņi apstājās.

Nu viņi saprata, ka lopi bija pārgājuši mājās un ka Ola bija izsūtīts viņus meklēt. Cīņa bija galīgi pazaudēta.

„Man bija jānāk jums pretim, palīdzēt jums pārnest zivis,Ola teica, kad bija pārliecinājies, ka zivju viņiem nebija. Bet kādēļ jūs ejat tikai kreklā?*4

„Tādēļ, ka ir silti,Einars strupi atteica.

Nē, to Ola saprata, ka tā bija tikai lielība no Einara, tādos gadījumos, kad bija par siltu, mēdza nomest svārkus. Tie abi katrā ziņā kautko bija piedzīvojuši, un Ola dega no ziņkārības dabūt to zināt. Un tādēļ tas negribēja viņus pārāk daudz kaitināt.

„Nav jau arī ilgi, kamēr govis ir pārnākušas mājās — viņas bija visas.

Abi zēni ietiepīgi klusēja. Viņi bija aizņemti ar to, ka beidza ģērbties.

„Māte arī nebija dusmīga,Ola pielabinādamies teica. „Varbūt jūs peldēdamies pazaudējāt nazi un aizkavējāties to meklēdami?

„Nieki!Einars augstprātīgi iesaucās.

„Man liekas, mums vakariņās būs siera kunkuļi saldā pienā,Ola stāstīja.

„Siera kunkuļi saldā pienā?Jēkabs iesaucās. Garais, tievais puisis tā bija izsalcis, ka viņam grauza sašļukušajā vēderā.

„Vai tu skaidri zini, ka mēs dabūsim siera kunkuļus?

Ola palocīja galvu.

Par laimi abiem makšķerniekiem, māte pārāk cieši nebija palaidusies uz viņu zvejas laimi. Tā kā pirmais, ko viņu acis, iekšā ienākot ieraudzīja, bija galds, kuj*š lūza no bļodām ar klimpām un siera kunkuļiem saldā pienā un

citām labām lietām. Un māte no kūts vēl uzsauca viņiem diezgan laipni, lai nu viņi paši gādājot par sevi, citi esot jau paēduši.

Pēkšņi viņi jutās brīnišķīgi labi, tā bija nieka lieta tādā kārtā atgriezties uz mājām. Un tas bija brīnišķīgs stāsts par šīs dienas piedzīvojumiem, kādu Einars ēzdams izstāstīja Olām.

Par laimi māte vēl bija kūtī. Viņai droši vien nepatiktos dzirdēt par staigno purvu, slideno plostu, dziļo ezeru un drānu mazgāšanu — bet vismazāk gan viņai patiktos tas, ka Einars pats personīgi bija ielaidies ezerā pie zivīm.

Glābējs eņģelis.

Einars stāvēja saulē pie sienas un cirta malku. Bija ļoti karsts, seja viņam bija pietvīkusi sarkana kā uguns. Un no matu saknēm sūcās mazi strautiņi, kup gar deniņiem tecēja lejā. Bet māte bija teikusi, ka jācērtot esot viņam, vai arī viņa darīšot to pati. Turklāt vēl tā viņam bija solījusi, ka viņš dabūs krējuma maizi brokastīs.

Bet citiem visiem bija labāk nekā viņam. Ola un Jē-

kabs bija mežā, un tur bija ēna zem eglēm un mīksta velēna, uz kā sēdēt — un viņam bija jāstāv še.

Un mazās meitenes tik ļoti jauki rotaļājās zem lielā bērza. Viņām bija lelles līdzi, un visi čiekuri viņām bija tur — un viņam bija jāstāv še! Viņš skaidri varēja dzirdēt no smiekliem un valodas, ka viņas nemaz nejūt, ka tām trūktu viņa. Tādā kārtā dzīve kļuva par nastu!

Viņš nikni cīnījās ar sīkstu bērza kluci. Pāris reizes viņš bija skāris to no malas, tā ka tas bija novēlies zemē, pāris reizes viņš no tā bija atkapājis pa nelielai šķilai — nu tas viņu par tiesu bija sakaitinājis. Einars ļoti uzmanīgi notēmēja pret vidu un ar visu spēku iedzina cirvi klucī — un tur tas arī palika. Nu tas dažādi nomocījās, lai dabūtu to vaļā. Dusmu pilns viņš stipri trieca cirvi ar kluci pret malkas bluķi. Bet ne klucis plīsa, ne arī cirvi varēja izsist ārā. Galīgi spēku pazaudējis, viņš nometa 118 visu šo mocību zeme un ieskrēja pie mates.

Kādēļ zēniem vienmēr bija tik grūta dzīve un meitenēm tik laba! Nu cirvis ir iespriedies ... „Kāpēc tu negādāji, lai es labāk palieku par meiteni, nekā par zēnu, kupu jūs visi varat mocīt un nerrot!Viņš sāka raudāt, bet kad māte smējās, viņam arī pašam sāka nākt smiekls, lai kā viņš negribēja smieties. Viņš spēra ar kāju uz grīdas un smējās un raudāja reizē.

„Vismaz dod man tūliņ krējuma maizi!viņš prasīja.

To viņš dabūja un viņa uztraukums pamazām pārgāja.

Kad māte izgāja viņam līdzi ārā un atsvabināja kluci un cirvi vienu no otra, Einaram no jauna radās spars un drosme. „Es tagad esmu daudz stiprāks,viņš teica.

Māte deva viņam padomu, cirst tikai mazākos klučus, kuri bija viņam pa spēkam, bet Einars uz tiem augstprātīgi noskatījās un noteica, ka tie esot priekš meitenēm. Un pēc kāda laiciņa viņš tiešām bija pievarējis lielo kluci un vēl daudz citu.

Te mazās meitenes aizelsušās ieskrēja iekšā ar lellēm.

Viņas bija uztrauktas, māsas runāja abas reizē, bet mazajai Annai acis no bailēm bija gluži apaļas, viņa stāvēja un neteica neviena vārda.

„Iedomājies!viņas sauca. „Mēs gribējām iet lasīt ogas un nosēdinājām Sūlveiju un Snēfrīdu uz sūnu zofāja... bet tur Meža cūka varēja tās aizsniegt... un tā paņēma Snēfridu mutē un purināja to ... un ja mēs drīz neatnāktu, tad viņa to būtu apēdusi!

Meža cūka nu vairs nebija nekāds mīļš, jauks sivēniņš, bet pamatīgs sivēns, no kuj*a metās bail. Tas bija izaudzis ārkārtīgi liels, no visiem tiem gārdajiem kumosiem, kādus tas dabūja. Un āda viņam bija kļuvusi rupja un nelīdzena un bija apaugusi cietiem sariem. Bet ka viņš bija gatavs ēst arī cilvēkus, to mazās meitenes tomēr no viņa ļļQ nebūtu domājušas.

Un apsūdzējušas to mātei, viņas izgāja ārā pie viņa un noskaitīja viņam labu pamācību tieši sejā: „Jā, nu tu nāc mums līdzi un tasies mums atkal klāt!Viņas teica, uzdodamas tam pa purnu. „Bet nu mēs iesim uz mežu un lasīsim ogas un tevi mēs līdzi neņemsim. Un nogaršot ogu arī tu nedabūsi,Snēfridas mamma teica. „Tu nedabūsi nevienas vienīgas odziņas!

„Uš, uš!4' Meža cūka teica uz to un, aizgājusi, apgulās ēnā, ar acīm pavadīdama meitenes, līdz tas nozuda mežā. Tad tā novēlās uz sāniem, plauc, un gulēja krākdama tā ka lai trīc.

Bet meitenes tik lasīja un lasīja ogas, locīdamās pa gaļ*o zāli. Žogmali ogu pamazām bija sācis palikt mazāk, jo tur viņas nu jau labu laiku bija tās lasījušas katru dienu. Bet nu viņas bija trīs un šoreiz viņas vairs tā nebaidījās iet drusku tālāk.

Un tu brīnums, cik daudz ogu viņas atrada.

Viņas gluži vienkārši nosēdās zemē. No tālienes tās līdzinājās puķu dobei brūngani zaļajos viršos. Annas sarkanā lenta kvēloja jau pa gabalu.

Anna bija paņēmusi līdzi veselu četru litru spainīti. Citām turpretim bija tikai viņu mazie tāšu groziņi, kuj*us drīz varēja pielasīt pilnus, tā kā savā ziņā žēl bija Annas, kupa nekur lāga netika ar savu lielo trauku, kā tā arī necentās. Tad viņas nolēma, ka arī otras abas sabērs savas ogas viņas traukā. Viņas gribēja palīdzēt pielasīt spaini, jā, to viņas gribēja, pielasīt pilnu četru litru spainīti. Ko tad sacīs māte! Tur bagātīgi pietiks kā melleņu zupai, tā melleņu pankūkām.

Pirksti kustēja un mutes kustēja, ir ēdot, ir runājot. „Ola un Jēkabs dabūs mellenes ar pienu šovakar,viņas teica. Māte un Einars varēs ar viņiem dalīties, ar vārdu sakot, dabūs visa ģimene, izņemot Meža cūku. Ar šo cil-vēkēdēju viņas vispār gribēja pārtraukt katru sakaru. Varbūt viņām vēl vajadzēs ieslodzīt viņu kūti, šaurā aizgaldā, jo kā citādi Sūlveija un Snēfrida lai turpmāk būtu drošas par savu dzīvību? Marta, Snēfrīdas mamma, gluži atklāti pateica, ka viņa priecājoties, ka tā uz Ziemassvētkiem varēšot apēst Meža cūku — to tā esot pelnījusi, viņa teica.

Pa tam aprunātais sivēns gulēja saldu miegu pie istabas sienas. Un kad saule uzkāpa augstāk pie debesīm un izpostīja viņam ēnu, tas urkšķēdams smagi sāka celties augšā, līdz beidzot nosēdās uz sava apaļā dibena. Tas apskatījās apkārt, vai tiešām neviena no ģimenes locekļiem nebija tuvumā? Viņš klausījās ar domīgu seju — nē, nedzirdēja neviena ne pļāpājam, ne smejamies, ne rotaļājamies pie mājas. Tikai Einars saīdzis turpat stāvēja skaldīdams malku; tā bija tāda lieta, kur sivēns tiešām nevarēja atrast nekā jauka. Tad viņš lēnām piecēlās pavisam kājās un, aizlīgojis tālāk ēnā, apgulās atkal.

Bet mazā puķu dobe viršos bija pārcēlusies tālāk mežā.

Būtu mazās meitenes tagad atskatījušās atpakaļ, tās nu vairs neredzētu Lielā Bērza galotnes. Bet viņas tā bija aizņemtas ar citām lietām. Un tik lielas mellenes kā še, biezajā mežā, viņas nekad vēl nebija redzējušas. Turklāt viņas bija trīs un viņas nemaz nebija aizgājušas tik ļoti tālu, viņām vajadzēja tikai apgriezties un iet pa to pašu ceļu atpakaļ.

Vēl viņas lāga nebija dabūjušas apdomāties, kad jau tās atradās pie purva. Tas bija gluži apaļš, nevisai liels purvs. Un kad viņas bija piegājušas tam gluži klāt, viņas redzēja, ka viss purvs bija kā nosēts ar lielām, sarkanām, pusgatavām lācenēm.

Nē, nu tik bija gaviles!

Jo kas gan ir mellenes pret lācenēm. Nebija arī ne-

kāda nelaime, ka tās nebija lāga ienākušās, jo tad māte gluži vienkārši nogatavināja viņas. Tas ir, viņa sabēra tās koka traukā un sasedza tās labi silti, tad viņas nogatavojās pāris dienās.

Mazās meitenes nekad agrāk nebija bijušas lasīt lācenes. Zēni gan pēdējā laikā negatavās lācenes šad tad bija pārnesuši bikšu kabatās uz māju līdzi. Pie tam viņi bija bijuši ļoti lepni uz savām ogām un bija gribējuši pārdot tās par dārgu maksu. Bet nu tā lieta būs pavisam citāda, še viņas bija uzgājušas veselu purvu pilnu ar ogām, lai nu tie lielības patur paši savas ogas!

Un mātei, protams, ne sapnī nerādījās, ka viņas pārnāks mājās ar tik smalkām lietām. Tai būs visvairāk ko brīnīties.

Viņas apgāja purvam apkārt, visur ogu bija vienādi daudz. Viņas plūca čakliem pirkstiem. Ogas bija lielas un trauki pildījās ātri. Tagad gandrīz bija žēl, ka spainītis jau līdz pusei bija pilns ar vienkāršajām mellenēm. Bet viņas uzbēra lācenes virsū un pieplūca turklāt arī vēl tāšu groziņus pilnus.

Un tad viņas gribēja griezties atkal atpakaļ uz māju, lepnas un priecīgas un gluži sakarsušas aiz dedzības.

Te viņas pēkšņi apstājās un skatījās viena otrā: Uz ku^u pusi, lai viņas iet? No ku^as puses viņas bija atnākušas?

Ingerida, ku^a bija tā vecākā un uz kuras gulēja atbildība, gluži sastinga no bailēm. Purvs bija apaļš, un egļu mežs, biezs un kupls un gluži vienāds, auga visapkārt purvam.

Ingerida rādīja ar roku, vai mājas neatradās tur uz to pusi?

Nē, Martai likās, ka tās turpretim atradās tur!

Anna nedomāja nekā, bet sāka tikai tūliņ raudāt.

Tad Ingerida teica, ka viņām vajadzēšot pamēģināt paiet gabaliņu uz vienu un otru pusi, lai redzētu, vai varbūt tās neieraudzīs kaut kur Lielo Bērzu vienā vai otrā vietā. Bet otras abas nedrīkstēja atiet no purva, jo tad tās varēja aizmaldīties vēl tālāk.

Viņas apsēdās un, raudzīdamās viena otrai noskumušās sejās, sāka visas raudāt.

Varbūt viņām vajadzētu pamēģināt noskaitīt kādu lūgšanu, Ingerida domāja. Mūsu tēvs debesīs bija tā labākā lūgšana, bet to neviena no viņām nezināja pati vien.

Viņas zināja tikai „Jau manas acis aizvedas, bet tā jau te nederēja.

Tad viņas norunāja saukt māti, cik skaļi vien viņām bija iespējams.

„Sauc arī tu Anna, Ingerida teica, par to nekas, ka tā ir tikai mūsu māte. Tev jāsauc tāpat kā mums.

Tad viņas saķērās rokās, saspiezdamas viena otru gandrīz zilu un kliegdamas visas reizē m—ā—t—e! — tā kā to vajadzēja dzirdēt līdz pat ganu mājai un vēl tālāk, kā viņām likās.

Bet neviens neatbildēja un neviens nenāca. Māte varbūt bija iegājusi iekšā un aiztaisījusi durvis. Viņas kliedza ar vienu atkal no jauna. Viņas gandrīz aizsmaka kliegdamas un sejas viņām piesarka no kliegšanas. Un kad viņas bija kliegušas, tās katrreiz klusu stāvēja un klausījās, klusiņām raudādamas.

Te viņas pēkšņi izdzirda pazīstamu skaņu.

„Uš, uš!kautkur mežā kāds teica, un no biezokņa iznāca Meža cūka visā savā apaļumā un pietecēja viņām klāt cik ātri vien varēdama.

Eņģelis no debesīm nevarētu tikt saņemts ar lielāku prieku nekā Meža cūka šinī acumirklī. Nu viņas zināja, kufā pusē atradās mājas. Visa viņu nepatika pret Meža 123

cīiku bija it kā ar roku atņemta. Viņas bija aizmirsušas, ka sivēns bija slepkava un cilvēku ēdējs. Tās glaudīja viņu no visām pusēm un nesaprata, ko labu tās viņam būtu izdarījušas. Marta, kiņa nesen vēl bija bijusi tik asinskārīga, nometās uz ceļiem purvā un apķērās Meža cūkai ap kaklu.

Bet sivēns lēni nokratīja viņu nost. Tas viss jau bija ļoti labi, bet skūpsti un glāsti nebija tas galvenais, kādēļ tas bija nācis šurp — jā, kur tad bija mellenes?

Viņš bija pamodies no tā, ka saule to no jauna bija sākusi cepināt un atradis, ka viņš vēl arvienu ir viens un atstāts pie istabas sienas. Tas tak bija savādi, viņam likās. Tik ilgi tas nekad nemēdza vilkties, kad jau ogotājas bija atpakaļ, pārnesdams ogas viņam. Vai viņām jau sen nevajadzēja gulēt še, viņam līdzās un dot viņam ogas nogaršot. Un viņš sāka lumpačāt prom. Izspraucies caur vārtiņiem, kuj-us meitenes aiziedamas bija atstājušas neaiztaisītus, viņš apskatījās apkārt. Bet nē, nevienas meitenes te nebija.

Tas pagāja gabaliņu tālāk, noplūkdams pa kādai ogai. Bet mute viņam nebija ietaisīta ogu plūkšanai, viņš labi redzēja ogas, tik viņam grūti nācās tās saņemt. Un Meža cūka paklusām rukšķēja, īdzīgi sarunādamās pati ar sevi.

Pēkšņi sivēns sastinga, uzmanīgi klausīdamies: Vai tur neatskanēja sauciens? Un vai tur nesauca viņa draudzenes? Tad tas sāka tecēt prom pa mežu, tā ka platās ausis mētājās un plīkšķēja un speķis drebēja. Un nu viņš bija šel

Bet kur bija mellenes? Sivēns tūliņ iebāza degunu visos traukos. Bet kas tad tas bija par joku? Ne vēsts no saldām, zilām ogām, tikai sarkani skābi bumbuļi, kādu tas nekad agrāk nebija baudījis. Sivēns bija dziļi vīlies, viņš spļaudījās un, galvu purinādams, urkšķēja skaļi un apvainoti.

Tad cits nekas neatlika, kā izbērt lācenes tikmēr I11-geridai klēpī, lai viņas varētu dabūt drusku melleņu, ar ko pacienāt glābēju.

Un tad viņi laimīgi un priecīgi devās atkal uz māju visi četri.

Ir lieki stāstīt, ka mātei bija brīnums par lācenēm. Jā. viņa sasita rokas kopā un teica: „Ak tu pasaulīt! un gandrīz negribēja ticēt, ka tās tiešām ir lācenes.

Un kad tā dabūja dzirdēt visu stāstu, kā viņas bija stāvējušas apaļā purvā un kliegušas un saukušas māti un ka meža cūka bija atnākusi un viņa nē, tad viņai gandrīz palika kauns. Un Meža cūka dabūja lielu trauku ar pienu, un, grēks teikt, viņas sabēra visas mellenes sivēnam pienā. Tā laikam gan būs pirmā un pēdējā reize, kad kāds sivēns ir dabūjis mellenes ar pienu. Bet par to tā arī bija pirmā un pēdējā reize, kad kāds sivēns bija aizgājis uz mežu un uzmeklējis trīs mazas meitenes, kuj-as tur bija apmaldījušās.

Siena pļāvēji.

Kūtī, kur bija daudz govju un teļu, un bieži vien arī daudz cilvēku, trīs pāļi bezdelīgu bija ietaisījuši ligzdas. Katru gadu, cik ilgi bērni varēja atcerēties, tās nāca un lāpīja un laboja vecās ligzdas un dēja olas un izperināja bērnus.

Bezdelīgas jau taisa ligzdas un dzīvo tikai tur, kur cilvēks ceļ mājas un dzīvo. Tās nav meža putni, viņas pat nekad nesēstas kokā. Tā kādreiz viņas bija uzgājušas mazo ganu saimniecību dziļi mežā un, kā likās, tad viņām patika še.

Bet savādi bija, ka viņām bija iepaticies dzīvot pašā kūtī. Tur viņas pa vaļējām durvīm lidoja iekšā un ārā cauru dienu. Un nemaz neizskatījās tā, it kā tās jebkādā ziņā justos traucētas, ka arī citi tur staigāja iekšā un ārā.

Un tā nu tur karājās mazās, apaļās, gaišpelēkās ligzdas. Tās bija pielipinātas kaktā starp jumtu un apaļo griestu siju, un Ola un Jēkabs, kupem šogad bija izaugu-šas krietni ga^as rokas, varēja tās aizsniegt, ja pakāpās uz slaucamā ķeblīša.

To laikam bezdelīgas nebija apdomājušas, tur būvēdamās. Viņam ne sapnī nebija rādījies, ka kāds kāps augšā un bāzīs degunu ligzdā. Viņas droši vien bija domājušas tikai par to, ka bērniem te iekšā būs sausa un laba gulēšana un ka lopus pavada milzums gardu mušu un odu.

Bet nu reizēm notikās tā, ka bezdelīgas labu laiciņu netika klāt pašas pie savām ligzdām. Žēlodamās viņas laidelējās apkārt ārpusē pie kūts, kamēr kūtī divi gap zēni, katrs uz sava ķeblīša stāvēdami, baj-oja bezdelīdzēnus ar mušām, līdz tie vairs nejaudāja ieplest muti. Jā, arī mazās meitenes ņēma dalību visā šai lietā, viņas bija tās, ^аз ķģra mušas. Viņas skraidīja apkārt ar salocītiem laik-

rakstiem rokās un sita mušas pie visām sienām. Mušas pēc tam uzmauca uz gapām cietām smilgām, un tad atlika vairs tikai pielikt tās pie visiem plati ieplestiem knābjiem.

Tas gāja lieliski.

Bet lielajām bezdelīgām tas nepatika. Viņas laidelējās reizi no reizes pa kūti apkārt un kliedza sirdi saplosoši.

Nav zināms, kā viss tas beigtos. Ilgi bezdelīgas droši vien neizturētu, un arī mazie putnēni droši vien drīz pārsprāgtu, bet tad Jēkabam un Annai pienāca šķiršanās diena. Un līdz ar to visai šai lietai bija dots trieciens.

Jā, viena nedēļa bija pagājusi kā viens brīdis. Kādā dienā ap pusdienas laiku uz ganu mājām atnāca tēvs ar Loso, klipam uz muguras bija dažādas savādas, nabadzīgas lietas. Bet aiz viņiem nāca garš, tievs vīrs un maza brūna sieva ar bērnu uz muguras. Viņi izskatījās kā čigāni, bet tas bija Gusta-Gudbrands un viņa sieva, kupu sauca tāpat, tikai apgrieztā kārtībā — tas ir Gudbranda-Gusta — un viņu mazais zēns, kūpam bija Jons vārdā.

Un nu Losajam vajadzēja tikai atpūsties daž^s stundas, tad viņam bija jādodas atkal lejā ar Jēkabu un Annu.

Tā bija liela laime priekš abām pusēm, ka siena pļāvēji bija ieradušies taisni tagad. Citādi tiešām nāktos gpūti šķirties, tikai vienu nedēļu kopā nodzīvojušiem, kad vēl tik daudz kas bija palicis nedarīts.

Sevišķi gpūti tad būtu palicējiem. Anna ar Jēkabu vismaz varēja priecāties par gaidāmo jājienu.

Bet nu tūliņ ar to pašu ieradās jauni ļaudis uz lāviņas ejā. Trim cilvēkiem bija jāguļ uz plaukta, tas gan bija iespējams tādēļ, ka vīrs bija tievs, sieva maza, bet Jons vēl tikai tāds kamols.

Tēvs sauca Einaru, bet Einars bija šodien mežā, šodien bija viņa diena. „Jā, jā,“ tēvs teica, „nu tad jau viņam vakarā būs priekšā kaut kas labs.“ To teikdams, tēvs 12-7

izņēma jaunu lādīti no Tāšu Larsa, tā bija vēl smalkāka nekā pirmā, jo tanī bija mazi nodalījumi. Tas viens bija pirmās šķiras sveķiem, otrs mazāk labiem sveķiem un t. t., pavisam lādītē bija četri nodalījumi. Bet pati lādīte bija no ļoti smalkas un kā zīds plānas tāss un dzeltena kā krējums.

Patiesībā tikai Ola un Jēkabs patlaban bija klāt un saņēma jaunos viesus. Mazās meitenes taisni tai brīdī mazliet bija aizņemtas, bet no kāda zināma maza namiņa pie kūts sienas skanēja meiteņu balsis. Un kad viņas tur iekšā manīja, ka gaidītie viesi ir ieradušies ganu mājās, mazā namiņa durvis pēkšņi atsprāga līdz galam vaļā un viņas visas trīs pār kaklu, pār galvu izskrēja ārā, neaiztaisīdamas pat durvju aiz sevis, kā to pieklājība un paradums visādā ziņā prasa. Viņas noskrēja lejā pa kūts kalniņu, Ingerida un Anna pa priekšu, bet viņām pakaļ mazā Marta, kūjai kaut kas balts vilkās pakaļ, nokarādamies līdz pat papēžiem. Visas trīs domāja tikai par to, kas patlaban notika, un nemaz neievēroja to, ka mazajai Martai, nabadzītei, viss nebija tādā kārtībā, kā tam vajadzētu būt.

Bet mazis Jons to tūliņ bija pamanījis un sauca savu māti, rādīdams viņai: „Gusta, paskaties tur, Gusta.

Visi smējās, un Marta nokaunējusies ieskrēja iekšā pati pie savas mātes, bet tūliņ iznāca atkal atpakaļ, pilnīgā kārtībā un, pirkstu mutē ielikusi, stāvēja un skatījās uz mazo zēnu, kupš savu māti sauca par Gustu. Kad Jons to ieraudzīja, arī viņš tūliņ iebāza pirkstu mutē un skatījās uz meiteni. Pēkšņi viņš kā negudrs sāka zīst pirkstu un pēc tam, pie mātes pieskrējis, raustīja viņu aiz brunčiem un prasīja, lai viņam dod krūti.

„Vī, zēniviņa teica, bet tomēr aizgāja aiz istabas ar viņu. Mazās meitenes aizzagās pakaļ. Un iedomājies, 128 viņa sēdēja uz akmeņa un Jons stāvēja un zīda māti, taisni

tā, kā viņas bija redzējušas kazlēnus zīžam savas mātes. Tas bija savāds skats, patiesībā tas bija tik jocīgs skats, ka viņas visas trīs pēkšņi sāka smieties.

Tad Jons pagriezās un, ļoti izbrīnējies, nopietni paskatījās uz viņām — kas tur bija ko smieties! Un tad viņš atkal steidzīgi ķērās klāt pie tā, ko tas bija palaidis.

Mazajam Jonam bija trīs gadi. Tas jau nav daudz, bet tas tomēr bija drusku par daudz šai gadījumā, un meitenēm vēl arvienu bija ko smieties par to.

Tad Gudbranda-Gusta teica: „Mums nav govs mājās, pat kazas mums nava. Un mēs varam būt priecīgi, kamēr mums vēl nav jāpērk piena lāse bērnam!Tad viņa tikai pavirši aizpogāja vienu pogu vai divas — jo līdz nākošai reizai nebija ilgi jāgaida, — un Jons, resns un omulīgs, aizčāpoja prom apskatīties ganu mājas.

„Bet vai jums nav lielu maizes riku ar sviestu?viņš jautāja.

„Nē, viņiem vajadzēja atzīties, ka tādu viņiem nebija, viņiem bija tikai plānmaizes gabaliņi.

„Gustai ir,viņš teica. Un Gustai bija jāvelk ārā prāvs kukulītis un jānogriež katram no viņiem pa šķēlei.

Ar to draudzība starp meitenēm un mazo Jonu bija nodibināta uz labiem pamatiem, kaut gan viņas vēl arvienu sačukstējās un jautāja, vai viņš labāk negribot dzert pienu no tasiņas.

Tad tēvs ar Loso stāvēja, gatavi doties atkal lejā. Un nu jau Losajam bija pazīstama un dārga nasta mugurā — Jēkabs, kuj-š sēdēja taisns un stingrs un turējās viņam krēpēs, un viņam aiz muguras atkal mazā Anna savā labākā rotā, skaistajā, baltajā kleitā, kūja tai atjājot bija bijusi mugurā. Kleitā nebija neviena vienīga traipa, jo tā visu laiku bija karājusies uz naglas un nekur nebija ņēmusi dalības. Darbdienas kleita viņai bija iesieta mazā

Humsun, Langerudas bērni. — 9.

sainītī, un tā tā bija notraipīta ar melleņu traipiem un citiem plankumiem, ka gandrīz vairs nevarēja izšķirt, no kā tā bija taisīta.

Tad notika atvadīšanās un tika teiktas ardievas, un Losais aizsoļoja gar žogu, bet Ola, Ingerida un Marta, jā, arī pieaugušie, stāvēja ganu mājas pļavā, mādami ar roku.

Bet Anna mirdzēja balta pret tumšo mežu līdz pat ceļa līkumam. Tik sarkanā lenta bij pagalam, to Svart-konsta dienu iepriekš bija apēdusi . . .

Nu siena pļāvēji ierīkojās priekšiņā, pa daļai uz plaukta, pa daļai zem tā.

Viņiem pašiem bija jāēd sava maize un tādēļ viņiem bija līdzi tik daudz savādu lietu: gultas drānas, pārtika un kafijas katliņš — jo Gudbranda-Gusta nevarēja vārīt tai pašā kafijas katliņā, kā citi. Visus citus vārāmos daiktus ganu mājās viņa gan varēja lietāt, bet kafijas katla viņai katrā ziņā vajadzēja pašai sava.

Varbūt tas bija no lielas kafijas dzeršanas, ka viņa bija tik brūna. Viņa izskatījās tā, ka. Ola gandrīz bija gatavs ticēt, ka viņai dzīslās tek stipra, melna kafija, tā viņa izskatījās.

130 Bieži vien iedama un kasīdama sienu, ta kā seja tai

lāsoja no sviedriem, viņa pēkšņi mēdza skaļi iesaukties: „Pasteidzies nu, Gudbrand, un uzliec kafijas katliņu, pirms es vēl galīgi nenogāžos no kājām.“

Un Gudbrands, paklausīgi pakāris izkapti tuvākā kokā, steidzās iekšā un vārīja kafiju.

Bet pēc brīža mazais Jons iznāca uz kalniņa un sauca: „Kafija, Gusta! Gusta, kafija!“

Tad Gusta nometa grābekli un aizskrēja uz māju. Un jau ārpusē pie mājas viņa sāka dziedāt mazajam Jonam vienīgi aiz prieka par kafiju, kas viņu gaidīja iekšā.

Jons kalnā skūpstīja meiteni,

Kad bija to notvēris laimīgi.

Viņš skūpstīja tā ka vaigi kvēl,

Un meitene tika skaistāka vēl.

Jā, tā Gusta! Kolīdz viņa atradās mājas tuvumā, viņu tūliņ varēja dzirdēt. Ja viņai nebija neviena cita, ar ko gvelst, tad viņa apmierinājās ar grābekli, кщи tā sauca par Kari. Vecs, un bezzobains tu esi, Kari, viņa teica, bet tomēr tev vēl ir jāmokas! Gusta-Gudbrands katru vakaru sēdēja, likdams jaunus zobus Karim, bet tas bija tikai īsam brīdim, jo Gustai bija tik veicīgi jāvelk Kāris, bet ganu pļava bija pilna akmeņu un cintiņu.

Gusta-Gudbrands turpretim labprāt klusēja. To tam laikam bija vajadzējis iemācīties — jo ja sieva runā pastāvīgi, vīrs, protams, nekā liela nevar dabūt pateikt.

Bet reiz katrā pļaujas laikā Gusta-Gudbrands pacēla balsi, bet tad arī pamatīgi. Tas notika tai dienā, kad viņš izmežģīja plecu. Bet tas viņam gadījās katru gadu.

Vispār gan Gusta-Gudbrands saudzēja plecu, neatvēzē-damies straujāk, nekā plecs to spēja panest. Bet katrā siena laikā tomēr arvienu iestājās liktenīgais brīdis, kad viņš aizmirsa plecu.

9*

Un tad Gusta-Gudbrands kliedza skaļā, spiedzošā cūkas balsī, tā ka varēja dzirdēt pa ceturtdaļ jūdzi visapkārt. Tādās reizēs māte nometa visu, kas viņai bija patlaban rokās un, paķērusi kādā stūrī šai vajadzībai piemērotu tukšu pudeli, izskrēja ar to ārā. Durvīs viņai parasti gadījās saskrieties gandrīz vai tieši krūtīs ar Gud-brandu-Gustu, kura arī steidzās pudelei pakaļ. Un pēc sadursmes viņas abas, viena par otru ātrāk, skrēja pie Gustas-Gudbranda,. kurš arvienu jau bija atlaidies uz tuvākā akmeņa, kur tas sēdēja, diemžēl, briesmīgi lādēdamies.

Tad māte turēja pudeli, to cieši viņam padusē iespiedusi, bet Gudbranda-Gusta vilka roku uz leju, cik vien tai bija jaudas, kamēr Gusta-Gudbrands kvieca atkal kā cūka. Tad atskanēja knikšķis plecā, pēdējais, sirdi saplosošais kliedziens un tad viss bija atkal kārtībā.

Tas notika katru gadu. Un gandrīz ir grēks teikt, bet bērni justos vīlušies, ja tas neatgadītos katru gadu. Tas gluži tāpat piederēja pie siena pļaujas, kā pati pļaujas putra.

Bet šogad laiks ievilkās garumā un ar plecu vēl arvienu nekas nenotika. Pagāja viena diena pēc otras, un Gusta-Gudbrands, sīksts, garš un salīcis, brida pa zāli un pļāva, reti kad iebilzdams kādu vārdu.

Bija arī vēla un neizdevīga siena kaltēšana, uznāca lietus un nelāga laiks. Bet arī to Gusta-Gudbrands uzņēma klusu un mierīgi, viņš raka tārpus un gāja uz Vārnupīti makšķerēt foreles. Tas no zēniem, kuram nebija ganu diena, varēja iet līdzi. Nekāds ļaunums nava bez sava labuma: zivis Vārnupītē nekad nekodās labāk, kā lietainā dienā sienas laikā. Gusta-Gudbrands bija apbrīnojams 132 makšķernieks, viņš mācīja zēniem uziet īstās vietas, mel-

nus un dziļus atvarus upīte, kur varēja stāvēt un vilkt ārā vienu mazu, drebošu foreliti pēc otras.

Zivis viņi mēdza likt savās ganu somās. Un ko viņi pēc tam tanīs ari nelika, vai tās būtu vāpeles, siers vai plānmaize, viss garšoja pēc zivīm.

Bet bija jau ari lietus dienas, kūjas nebija tik jaukas. Tad zēniem vajadzēja iet Gustam-Gudbrandam līdzi vilkt malku mājā no meža, un cirst un zāģēt to. Nē, tas vairs nebija tk jauki, bet tāda ir dzīve.

Te pēkšņi Gusta-Gudbrands kādā dienā teica mātei: „Nesaprotu, kāpēc jūs neņemat un nenocērtat tā lielā bērza, kuļ\š tur stāv bez kādas vajadzības tur iznāktu laba malka ?“

Ola bija klāt un dzirdēja pats savām ausīm, ka Gusta-Gudbrands iedrošinājās iedomāties pielikt roku pašam lielajam bērzam, jā, ka Gustam Gudbrandam tieši niezēja pirksti to nocirst, un tai pašā acumirklī Gusta-Gudbrands it kā pārvērtās par citu cilvēku viņa acīs, par ļoti zemu un rupju cilvēku, ļaunāku kā jebkurš indiāniešu blēdis, gandrīz vai par mežonīgu nēģeri, tā Olām likās.

Bet māte to negribēja, lielais bērzs lai augot vien, cik ilgi viņam pašam patīkot.

„Jā, bet viņš tak ir jau tik vecs, droši vien viņam jau ir tukša iekša,Gusta-Gudbrands prātoja.

„Viņš vēl sazaļo katru pavasari,“ māte teica. Vēl būs laika diezgan ķerties viņam klāt, kad tas nokaltīs un no viņa vairs nekā nebūs.

„Nu — nesākāt vis tā. Lai tik uznāk kārtīga vētra, tā viņu nogāzīs kādā jaukā dienā. Un tad viņš var sadragāt ir kūti, ir tos, kas ir kūtī. Jo viņam ir caurs vidus.

Māte palika domīga. Viņai nebija ienācis prātā, ka bērzs varētu nodarīt tik lielu postu.

Ola uzmanīgi bija sekojis sarunai, un lai gan nekas netika nolemts, viņš tomēr saprata, ka lielajam bērzam tagad draud briesmas. Jā, un Gustu-Gudbrandu viņš tagad ienīda šī izgudrojuma dēļ. Tukšs vidus — jā, kā tad, viņam tikai būtu vieglāk nocirst lielo bērzu, nekā nomocīties velkot uz māju žagarus un vēja lauztus kokus! Tāds kā bija Gusta-Gudbrands, viņš īsā brīdī nocirstu lielo bērzu, kuļam bija vajadzējis daudz simtu gadu, lai viņš izaugtu tāds, kā viņš bija. —

Izgājis ārā, Gustam-Gudbrandam pakaļ, tas nošņācās uz viņu: „Pamēģini tik to darīt! Tu esi uts pret lielo bērzu!

Gusta-Gudbrands bija pārsteigts un dusmīgs. Viņš bija lēns vīrs lietū un saules karstumā, bet ka viņu nosauca par uti, un turklāt vēl nieka zēns, tā bija viena no tām lietām, kupas tas necieta.

Otrā dienā pēc tam, kad Ola bija mežā un ganīja lopus, Gusta-Gudbrands paņēma cirvi un, uzgājis augšā pie lielā bērza, dauzīja viņu ar cirvja pieteni. Tad viņš iegāja iekšā pie mātes. „Tas ir caurs,viņš teica, „vējš viņu var apgāzt kupu katru dienu.

„Jā, jā,māte nopūzdamās teica.

134 Vairak viņa nekā neteica, bet ar to pietika.

Tad Gudbrands gribēja, lai Einars viņam palīdz, ka-mēr viņš būs iztecinājis cirvi, bet to Einars nedarīja.

„Nē, viņš teica, „bet ja tev pašam priekš sevis būtu vajadzīgs cirvis, tad gan es tev grieztu.

Tā tad nebijā vairāk neviena cita, kas būtu gribējis līdzēt iztecināt šo cirvi, kā tikai Gudbranda-Gusta. Tā grieza tā, ka ūdens šņāca akmenim apkārt, un tad Gusta-Gudbrands devās uzkalnā augšā. Mazās meitenes un Einars uzgāja viņam līdzi un stāvēja gluži klusu turpat pie lielā bērza. Arī Jons vispēdīgi atčāpoja kopā ar Meža cūku. Tad Gusta-Gudbrands teica, ka nu viņu esot tik daudz, ka viņiem vajagot mazliet atkāpties, lai viņš varētu atvēzēties.

Mazajām meitenēm drebēja mute, Einars ar drebošu sirdi noraudzījās, kā Gusta-Gudbrands pacēla cirvi varenam cirtienam. —

Te notika brīnums: cirvis

izkrita Gustam-Gudbrandam no

rokām. Un tai pašā acumirklī no viņa saviebtās mutes atskanēja brēciens, kupš katrai dzīvai radībai ganu mājās izgāja caur visiem kauliem.

Plecs bija izgriezies no locītavas.

Savā dedzībā, vēlēdamies īsti pamatīgi tikt ar lielo bērzu galā, lai tas beigts gulētu pie zemes, kad Ola pārnāks mājās, viņš pilnīgi bija aizmirsis plecu.

Bērni un Meža cūka noskrēja lejā no kalniņa tik ātri, cik vien kājas tos nesa. Viņi neuzdrošinājās palikt vieni pie Gustas-Gudbranda šinī acumirklī. Pat mazais Jons, kujrš nezināja, ka tāds tik briesmīgs kliedziens vispār bija pasaulē, ņēma kājas pār pleciem un devās zemē no kalniņa citiem pakaļ. Nokalnei pret vidu viņš pakrita un novēlās nu velšus atlikušo ceļa gabaliņu līdz namiņa durvīm.

Lielais bērzs bija izglābts.

Vakarā Gusta-Gudbrands sēdēja uz plakanā akmeņa pie sliegšņa, mierīgi drāzdams mazu grābekļa zariņu. Kad Ola atgriezās mājās un dabūja zināt, kas bija noticis, viņš nevarēja nociesties. Kājas ieplētis, viņš mazliet pārgalvīgi nostājās Gustam-Gudbrandam priekšā un teica: „Vai tu redzēji! Nu tu liksi lielo bērzu mierā!“

Dzimšanas diena.

Tas bija dienu pirms 20-tā augusta. Varētu tādēļ arī teikt, ka tas bija 19-tā augustā, bet to neviens nedarīja, jo tā mēneša datums bija 20-tais, visi citi datumi bija tikai tik un tik daudz dienu vai nu pēc, vai pirms 20-tā. Jo tad bija Martai dzimšanas diena un tad viņai palika 6 gadi. Viņai pašai tas likās esam liels vecums, un viņa cerēja, ka ar laiku viņai izdosies panākt Ingeridu.

136 Nu izrādījās, ka tas bija gluži labi, ka siena izkaltē-

šana šogad tā bija novēlojusies. Nu viņai bija mazais Jons par dzimšanas dienas viesi. Jo, lūk, taisni ar viesu pagā-dāšanu še ganu mājās bija mazliet pagj-ūti, citādi visādi šī diena tiešām bija lieliska katru gadu: kafiju viņiem pienesa gultā klāt un vāpeles un divus lielus cukura graudus katram. Kafija bija gandrīz pilnīgi balta, tā kā piemēram Gudbranda-Gusta būtu teikusi, ka tas ir piens.

Martai todien bija atļauts izvēlēties, kas būs pusdienā. Pēc pusdienas tika dzerta šokolāde, un visi pārējie tad it kā bija Martas viesi un vispēdīgi, bet tas nebija tas vismazākais — viņa vienmēr dabūja skaistu dāvanu no mātes. Pagājušā gadā viņa bija dabūjusi kabatas lakatiņu ar daudz jaukiem rūķīšiem, kūpi dejoja ap putras katlu. Droši vien arī šogad dāvana nebūs mazāka.

Kaut tikai nu būtu bijis labs laiks!

Gusta-Gudbrands, kufš laikam juta, ka nestāv vairs tādā cieņā pie visiem citiem pēc notikuma ar lielo bērzu, droši vien gribēja pielabināties un iegūt atkal viņu draudzību, lai arī viņu ielūgtu, jo visu dienu pirms 20-tā viņš pavadīja, taisīdams kaut ko līdzīgu lapenei biezajos krūmos zem lielā bērza. Viņš uztaisīja galdu un solus starp dažiem sīkiem Sērmūkšiem un bērziņiem, še bija jānotur viesības. Likās, ka tur būs tik omulīgi, un Marta un I11-gerida bija tik sajūsminātas, ka jau tūliņ ielūdza arī viņu uz šokolādi. „Pulksten trijos!“ Marta teica svinīgi, „un tev jāņem līdzi arī Jons un Gudbranda-Gusta.“

Un mazās meitenes lēkāja un dejoja un Čivināja visu to dienu pirms 20-tā. Tikai iedomādamās, ka varēja gadīties ka rītu līst lietus, viņas katrreiz uz brīdi noklusa.

Pēdējais, ko viņas vakarā darīja, bija iznākt ārā uz plakanā akmeņa pie sliegšņa un apskatīties, vai pie debesīm dienvidos nebija gaiša švītra —jo tad bija gaidams labs laiks.

Un tiešām debesīm bija liela, plata, gaiša mala. Bet Marta bija pasūtījusi pusdienā siļķu zupu un pankūkas, un viesi, ar maziem pārtraukumiem, bija lūgti uz visu dienu — tā kā uz rītdienu viss bija kārtībā.

Tad viņas apgulās. Pa vakariem tagad bija jau tik tumšs, ka uguns pavardā meta lēkājošas liesmas uz sienām, un tad bija patīkami gulēt gultā, kamēr māte vēl kaut ko darīja pie pavarda uguns. Viņas gan zināja, ka tā cepa vāpeles, bet viņas izlikās tā, it kā tās nekā nezinātu. To viņas zināja gluži droši, ka vāpēju nekādā ziņā netrūks, kad atausīs rīta stunda.

Pirms aizmigšanas mazā Marta skaļi noskaitīja savu vakara lūgšanu: „Nu manas acis aizveras.“ Bet šovakar viņa pielika pate no sevis: „Un liec rītu saulei spīdēt, ja tu vari.“

Un viņš to varēja. Kad viņas otrā rītā pamodās, saule līda jau pie viņām gultā iekšā. Un ar to jau tūliņ sākās dzimšanas diena.

Marta pate smaidīja kā saulīte, kad māte ienāca ar kafiju un vāpelēm un abiem lielajiem, brūnajiem cukura graudiem.

' Bet kad tad visi reizē, pat Gustu-Gudbrandu neizslēdzot, nāca novēlēt viņai laimes, Martai palika savādi ap sirdi, un viņa paslēpās zem segas.

Un tad nāca lielais acumirklis: Māte pasniedza mazu sainīti katrai no meitenēm. Steidzīgiem pirkstiem viņas norāva papīri — un, iedomājies, tur bija pa sarkanai matu lentai abām viņām. Nu tik bija gaviles meiteņu gultai Nogulušās uz muguras, viņas sitināja kājas kā spieķus ritenī zem segas.

Tā bija smalka dāvana, lieliska dāvana.

Viņām tak ļaus šodien iesiet pušķus matos? viņas lū-138 dzas. Vēlāk tas lentas paglabāšot Ziemas svētkiem.

Bet ārā priekšiņā uz plaukta mazais Jons bija pamodies no visa šī trača. Un kamēr viņš sirsnīgi berza acis, lai tās būtu lietojama jau tik agri no rīta, Gudbranda-Ousta mācīja viņam teikt „Daudz laimes dzimumdiena.“

Un tad viņa iestūma viņu iekšā pa durvīm pie citiem vienīgi krekliņā, bet ar lielu piku kandis cukura saujā, kā dzimšanas dienas dāvanu Martai.

Bet dzimumdienas bērns jau iepriekš bija tādā sajūsmā, ka Jonam likās gluži lieki dot viņai arī vēl augļu cukuru. Kā tas arī nebūtu, viņš pateica tikai: Daudz laimes dzimumdienā, un pēc tam cukuru apēda pats.

Šai prieka dienā viens tomēr bija, kas nebija visai priecīgs, un tas bija Ola. Jo viņam, nabadziņam, vajadzēja visu atstāt un doties uz mežu ganīt lopus. Jā, jā, 139

citas izejas nekādas nebija. Mums jābūt mierā ar to, kas mums šai pasaulē ir piešķirts, lai tas būtu labs vai ļauns. Bet grūti tas bija.

„Paglabājat, māt, ari man kaut ko!“ viņš teica.

Par to lai viņš esot drošs, māte teica, viņš visu dabūšot vakarā.

Kā jau daudzreiz agrāk, viņš vērsa soļus uz Lielā Purva būdu. Ne tādēļ, ka viņš cerētu tur kādu sastapt, tādas cerības viņš jau bija atmetis, bet tādēļ ka viņam tur lejā labi patika.

Kā jau bieži paradis, viņš gāja pats savās domās nogrimis. Pēdējā laikā viņš bija domājis, ka viņam varbūt nevajadzētu palikt par mācītāju, kad viņš būs izaudzis liels. No tā laika, kad viņš bija sastapis Ingeru, viņš vairāk bija domājis, ka viņam vajadzētu palikt par lauksaimnieku, sēdēt uz lieveņa un skatīties uz puķēm, kā arī palīdzēt kārt spožas greznuma lietiņas pie sienām un dažreiz izskaitīt lopus. Bet tā kā tas vairs nekad viņu nesatika — tad nākotne likās esam diezgan nedroša.

Un tad viņš bija sācis domāt, ka viņš varbūt varētu tapt par dzejnieku un sarakstīt dziesmas un stāstu grāmatas un kļūt ļoti bagāts tādā kārtā.

Tomēr runāt tā, ka rīmējas bija ļoti grūti. I-t dzejniekam laikam gan vajadzēja varēt runāt dzejā tikpat viegli kā citiem cilvēkiem parastā kārtā. Viņš teica pats sev, ka nekāds īsts dzejnieks, jau no dabas, viņš laikam gan neesot. Viņš varēja sadomāt dažas dziesmiņas, bet neviens cilvēks nezināja, kādas pūles tas no viņa prasīja. Bet kad tad viņš tās reiz bija izdomājis, tās vienmēr atkal no jauna atkārtodams, līdz tās bija pilnīgi gatavas ar visām atskaņām un visu citu, tad tās tiešām arī bija ļoti skaistas. Nevienam citam viņš tās priekšā neskaitīja, vienīgi tikai pats sev viņš tās skaitīja ļoti bieži. Viņš bija

izdomājis jocīgas dziesmiņas par kurām viņš pats smējās, un viņam bija pāris skumju dziesmu, kuras varēja pie sevis skaitīt un dziedāt, lai nebūtu tieši jāraud.

Sevišķi viena bija tāda. To varēja dziedāt uz tās pašas meldijas, kā kādu dziesmu, kuju dziedāja ielejā:

Nežēlīgais tēvs jeb

Jauna, bēdīga dziesma par briesmīgo slepkavību Strasburgā.

Un tanī viņš bija iepinis dažus zviedru vārdus, kūpi nedrīkstēja trūkt, ja dziesmā bija kaut kas, kam bija sakars ar sirds sāpēm.

Tā Ola tagad lēnām soļoja govīm pakaļ un dziedāja:

Pa taciņu klīstu es tālu tāl\

Bez prieka kalnos man diena bāl.

Bet gan jau mieru atradīs gans,

Kad kapsētā klusā atskanēs zvans.

Vai ilgi vēl ganu mēteli jost?

Reiz rīksti un somu likšu es nost.

Tad varēšu laimīgs zem akmeņa snaust

Lai citam rasainie rīti aust.

Ak kungs, cik grūti bija dzīvot! Droši vien visi citi tagad sēdēja jaunajā lapenē un viņiem klājās labi . .

Viņš tagad bija taisni tādā omā, ka varēja piedzejot vēl vienu pantiņu šai dziesmai klāt. Kamēr viņš tā lēnām gāja pa sausiem zariem un lapām, viņam izdevās atrast vēl dažus skumjus vārdus uz tās pašas meldijas:

Man bija reiz meitene balta kā piens.

Tā aizskrēja un es paliku viens,

Bet reiz mēs atkal satiksimies,

Pie eņģeļiem debesis redzēsimies.

Bet pirms viņš dabūja atģisties, viņš bija jau pie būdas. Būdas durvis bija vaļā, un uz durvju sliegšņa — kad viņš labi apskatījās, viņam tomēr bija tam jātic — sēdēja Ingera saulē un smējās viņam pretim. Un tāļu ārā purvā tas redzēja viņas ganāmpulku.

Ola izskatījās gluži muļķīgs pēkšņi, bet viņš tomēr palocīja galvu un pateica labdien. Tad viņš noliecās un paņēma kaut ko no zemes: „Vai tev varbūt neder daži mazi balti akmentiņi?" viņš teica.

„Nē," viņa smiedamās atbildēja, kam gan lai tie man derētu?"

Nē, arī viņš piekrita, nomezdams tos zemē.

Tā tad nu tas beidzot bija sastapis viņu. Viņa sēdēja rātna un godīga tur uz durvju sliegšņa, bet viss tas, par ko tas labprāt ar viņu būtu runājis nebija tik viegli pasakāms. Varbūt viņa arī bija aizmirsusi visu to, ko viņi kopā bija piedzīvojuši.

Viņa pavirzījās tālāk, tā ka viņai līdzās radās vieta, un Ola apsēdās.

„Vai tu — e — esi sākusi iet mācībā?" viņš jautāja.

„Nē," viņa teica, bet es pārlauzu atslēgas kaulu, pēc tam kad es še biju.

„Vai tev prāts!" Ola iesaucās, „kad tad tu to izdarīji?"

„Ak, tas ir jau sen atpakaļ, tas laikam tagad būs jau kādas sešas nedēļas atpakaļ."

„Vai tādēļ tu pēc tam nekad vairs nenāci uz būdu?"

„Jā. Es gandrīz sešas nedēļas nodzīvoju mājās. Mana māsa ganīja manā vietā."

Vai ārsts arī bija pie tevis?"

„Nē, pie manis bija Jeremija Svingena. Viņa sajauca

svaigus sveķus un pūdera cukuru un tos uztriepa virsū.

Tad viņa noskaitīja tādus vārdus, un tad palika labi."

„Kā tu to salauzi?"

„Es nokritu no koka. Tu vari vēl sataustīt lūzumu," viņa teica, atpogādama dažas pogas un noliekdamās pie viņa. Paraugi!"

Ola drīkstēja pieskarties lūzumam tikai ar pašiem pirkstu galiem. Bet tā piespieda viņa roku ciešāk klāt, tā ka viņam iesāpējās līdz pat kāju pirkstiem, lai gan lūzis bija viņai un nevis viņam. Au! viņš iekliedzās, atraudams nost roku.

Bet viņa skaļi iesmējās, tagad vairs nemaz nesāpot, viņa teica.

Viņi sēdējā, šo, to runādami, bet par to, kas viņam nospieda sirdi, viņš nekā netika teicis.

Viņa jautāja, vai viņš tagad atrodot daudz lāceņu, viņa gan tās atrodot, un vai viņa govis esot bijuīas grūti noganāmas, un tā tas tiešām arī bija bijis.

Tad viņa teica: „Es redzu, ka mana zvana govs jau ir pagriezusi degunu uz māju pusi, man jālūko, ka es viņu varu panākt..." Un, piecēlusies, viņa lēnām gāja uz purvu.

Tad viņš nosauca viņai pakaļ: „Ja tev gadītos sastapt kādu citu — jā, tas ir kādu zēnu, še pie būdas kādreiz —

Viņa pagriezās atpakaļ un gāja atmuguriski.

„— tad tu labāk viņam nekā nestāsti, tu jau zini, ko!"

,<Kādu citu zēnu?"

„Jā, mazu, resnu zēnu ar baltiem matiem un lielām, apaļām nāsīm."

„Kas tas ir tāds par zēnu?"

„Tas ir tikai tāds mazs zēns, Einars vārdā, viņš ir mans brālis, ja tu gribi zināt."

„To es pazīstu labi," viņa dedzīgi teica mazliet ap- 143

stādamās. „Toreiz jau tad es pārlauzu atslēgas kaulu, kad es satiku viņu. Mēs uzkāpām eglē pēc sveķiem, un tad man tas notika. Bet viņš samaksās manu atslēgas kaulu rudenī, kad viņš dabūs savu gana algu. Tā viņš solījās. Nu tad ardievu!" viņa jautri iesaucās. Та apgriezās palekdamās un noskrēja zeme.

Ola neatbildēja neviena vārda. Viņš arī šoreiz slavēja un noraudzījās viņai pakaļ. Maza noplīsusi meitene, katūnu svārciņos, ar lauztu atslēgas kaulu vai par to bija vērts raudāt!

Pēkšņi viņš noliecās aiz paegļu krūma: ja viņa pagrieztos atpakaļ, viņš negribēja, lai tā redz. kā viņš te stāv un noskatās viņai pakaļ.

Un tiešām, tad viņa pagriezās atpakaļ un stāvēja brīdi. Laikam tā būtu metusi ar roku, bet Ola ietiepīgi sēdēja aiz paegļu krūma, rīdams asaras: „Ej vien prom!“ viņš murmināja.

Nekad viņam nebija miera no Einara! Zīmulis un papīrs, lakrica un saldumi — par visu viņam bija jābaidās 1 un nu vēl arī Ingera. Vai viņš nebija baidījies arī par

viņu? Un kādēļ zēns tā bija cietis klusu, par atslēgas kaulu un visu citu. Vai tas bija labi, ka Einaram bija tādi noslēpumi no sava brāļa?

Bet tagad lai Einars ņem Ingeru, lūdzu, ņem viņu, ja gribi. Ola vairs nekad neies uz Lielā Purva būdu, tad In-gera gan redzēs.

Uz māju ejot, viņš pārtaisīja savu nupat sadzejoto pantiņu — tas iznāca šāds:

Bet nu viņai vienreiz būs deguns gars.

Ar meiteni mīļu man bija reiz kars,

No drauga, kas skaudīgi izjokots,

Ir nerātnai meitenei jāsaņem sods.

Ar šo pantiņu viņš bija ļoti apmierināts un dziedāja to vienmēr atkal no jauna skaļā balsī, līdz beidzot bija pie ļoti labas omas .. .

Mājās viss noritēja jautri. Einars plosījās ar meitenēm un mazo Jonu, un viņam ne sapnī nerādījās, ka viņa vislielākais noslēpums, tas par atslēgas kaulu, bija nācis dienas gaismā. Viņš toreiz bija pierunājis Ingeru kāpt kokā. Tas, protams, bija muļķīgi, kādēļ viņam, kurš tik labi prata kāpt, vajadzēja pavedināt nabaga meiteni, lai tā dara viņam pakaļ! Viņa sāpīgi vaimanāja un žēlojās, vilkdamās uz māju pēc kritiena, un Einaram vēl ilgi bija briesmīgi bail, kad tik viņa nenomirst.

Bet par visu to Einars šodien nedomāja.

Pulksten trijos bija bijušas lielas un patīkamas viesības lapenē. Gusta-Gudbrands un Gudbranda-Gusta, un māte, un Meža cūka, visi ņēma dalību mielastā. Gusta dzēra vispirms šokolādi un pēc tam kafiju, līdz visiem likās, ka tie skaidri redz, ka tā sāk spiesties viņai uz sejas ārā. Un Gusta-Gudbrands, kujam pastāvīgi bija kaut kas zobu augonim līdzīgs vienā vai otrā no viņa iekritušiem

vaigiem, pēkšņi izņēma augoni ārā un, pagaidām ielicis to vestes kabatā, izdzēra trīs tases šokolādes.

Bet mazais Jons, kufš nepavisam nebija pieradis pie tik dažādiem ēdieniem un dzērieniem, kādus tas bija baudījis šodien, pēkšņi kļuva bāls un kluss, un taisījās nevis rīt Šokolādi uz leju, bet laist to atpakaļ.

Pie tam viņš izmisis sarāvās kopā, vienu roku uz vēdera uzlicis un ar otru krampjaini bikšu dibenā ieķēries.

Viņa māte paķēra viņu un aizskrēja ar viņu prom, bet jau pusceļā uz nodomāto vietu nelaime bija notikusi, cik viņi varēja saprast. Jo Jons kliedza pilnā kaklā, bet māte mainīja virzienu un devās ar viņu taisni uz upīti.

Jā, tas lapenē sēdētājus daudz netraucēja un mielasts turpinājās vislabākā noskaņā. Kad tas bija galā, visi palīdzēja mātei novākt galdu un aiznest traukus projām. Un tas ir jāsaka Einaram par godu, ka viņš gluži viens pats uzņēmās nomazgāt traukus šodien, tādēļ ka meitenēm bija dzimšanas diena.

Tad mazās meitenes izdomāja, ka viņas ies atpakaļ uz lapeni un spēlēs skolu. Nevilkās ilgi, kad jau ieradās arī Jons, citās biksēs, cauri un cauri tīrs un smalks un gatavs uz visu. Viņam tādēļ nekas nebija pretim būt par skolnieku. Viņi ar Martu bija skolas bērni un Ingerida skolotāja. Meža cūkai vajadzēja uzklausīties.

Ingerida atnesa savu ābeci un dziesmu grāmatu. Vispirms viņi dziedāja gluži tā kā īstā skolā. Marta un Jons nezināja korāļa no galvas un viņiem vajadzēja skatīties grāmatā; par to nekas, ka viņi turēja to otrādi, viņi tomēr dziedāja lieliski. Māte pat istabā varēja dzirdēt Ingeridas skaidro, skaisto balsi, ku^a dziedāja priekšā: „Jēzu, tavās dziļās vātīs“ un abi pārējie vilka līdzi, cik labi varēdami.

Vēlāk sākās stundas. Marta gluži labi varēja saburtot un skolotāja Ingerida slavēja viņu: viņa esot tā čaklākā

visā skolā, tā teica. Bet tas nepatika Jonam, arī viņš esot čaklākais visā skolā, viņš teica, vai viņš nebija dziedājis tikpat skaļi kā Marta.

Meža cūka turpretim neteica nekā, bet likās uzmanīgi klausāmies, jo tā gulēja acis piemiegusi un izskatījās viltīga un pārgudra.

„Jā, nu tad es gribu redzēt kā tu proti saburtot. M un a, kas tas būs?

,,Emma?“ Jons lika priekšā.

„Nē, tas būs ma,“ skolotāja teica.

Tam Jons lāga nevarēja piekrist, bet viņam vajadzēja padoties pārspēkam un teikt ma.

„Un vēlreiz m un a, tas arī būs ma,*4 skolotāja teica. „Vai tu varēsi to atcerēties? Bet divas reizes ma, tas būs mama. Vai tu zini, kas ir mamma?

„Jā,Jons teica.

„Nu tad,skolotāja teica, „ma un ma — kas tas būs?

„Tas būs Gusta!Jons teica.

Nē, tur nu skolotājai un Martai bija skaļi jāsmējās, bet visvairāk smējās Jons pats, tādēļ, ka viņš bija bijis tik jocīgs.

„Varbūt mums būtu drusku jāparēķina?skolotāja teica.

„Jon, vai tu proti skaitīt?

To Jons prata. „Viens, divi, trīs, četri, pulka!viņš teica, lepni apskatīdamies visapkārt.

„Vai tu tālāk neproti skaitīt?skolotāja jautāja.

.Nē.

„Vai tu vari pateikt, cik ir divi un divi?

„Viņš ir par mazu priekš tā,Marta teica.

„Vai tu vismaz nevari pateikt, cik būs viens un viens?skolotāja teica.

„Viņš ir par mazu ari priekš tā,Jons pats teica.

Bet tad pienaca Ingerida un Marta un mazais Jons un sāka dūkt viņam apkārt tā kā mušas.

Viņi spēlēja „Pēdējo" Gustam-Gudbrandam apkārt, tā ka putekļi vien griezās. Bet mazais Jons vingrinājās ari kalnā kāpšanā pie sava gaj*ā tēva un ātrāk mierā nelikās, kamēr tas nesēdēja viņam uz kakla, kājas viņam pār pleciem pārkāris. Pīpe Gustam-Gudbrandam tika izsperta no mutes, bet Gusta-Gudbrands visu pacieta.

„Nē, bet nu spēlēsim iešanu caur tiltu," Ingerida iedomājās.

Un Gustam-Gudbrandam arī bija jāpiedalās. No viņa jau arī pārāk daudz netika prasīts, tikai lai viņš sēd kaut-cik mierīgi ar savām garajām kājām uz apgāsta toverīša. Tad viņi dziedādami gāja toverītim apkārt, katrreiz izlīzdami viņam pa ceļu apakšu cauri.

Tas bija tik jauki, ka Gusta-Gudbrands arī pats kļuva gluži priecīgs, un aizmirsa savu dusmīgo sievu un visu citu.

„Bet to kas nāks pēdējais, to melnā katlā iekšā," viņš arī rūca, rupjā balsī dziedādams, un, saķerdams tos citu pakaļ citam, tas turēja viņus kā skrūvēs starp ceļiem, līdz tie bija pateikuši, vai viņi grib mēnesi vai sauli. Bet mazais Jons labāk gribēja cukura gabaliņu, kā viņš teica, ja jau tomēr bija jāsaka, ko labāk grib.

Tiktālu bija diezgan viegli būt Gustam-Gudbrandam un melnajam katlam un visam citam, bet tad nāca rotaļai beigas: Ingerida no visa spēka vilka viņu aiz vienas un Marta un Jons aiz otras kājas. Un tad Gustam-Gudbrandam vajadzēja viņiem uzkliegt, lai tak viņi nāk pie prāta un nesarauj viņa gabalos. Bet viņi neatlaidās ātrāk, kāmēr nebija novilkuši viņu, cik gaj\š viņš bija zemē no toverīša 150 un no durvju akmeņa, un tad viņi bija tik priecīgi — ja,

viņi smējās tā, ka pat saule paraudzījās caur mākoņiem, lai redzētu, kas tur notiek.

„Nē, nu man gan ir jāsaka — vai tiešām tā ir saule?Gusta-Gudbrands izbrīnējies teica. Brīdi vēlāk viņš jau gāja lejā pa pļavu, sākdams izārdīt gabanas.

„Tas nu gan būtu joks, ja mēs uz vakaru dabūtu sienu zem jumta,viņš teica Gudbrandai-Gustai, kūja arī nu atkal bija parādījusies dienas gaismā.

Bet Gusta klusēja, lūpas sakniebusi un cirta ar grābekli un strādāja tā, it kā tā būtu dusmu pilna, ir pret viņu, ir pret sienu.

Un mazie maisījās viņai pa kājām ar saviem siena klēpīšiem, kuļus tie gribēja palīdzēt izklīdināt. Bet viņa tā bija pārskaitusies, ka netaisīja tikpat kā nekādas izšķirības starp sienu un bērniem, bet spēra visam ar kāju, kas viņai gadījās pa ceļam. Jā, vecene ārdījās kā negudra, bet par laimi viņai bija basas kājas.

Te māte sauca no durvīm, kad viņi būšot gatavi, lai tad viņi ienākot iekšā iedzert kādu lāsi kafijas! Laikam viņa pa logu bija redzējusi, ka Gustai slāpa pēc kafijas.

Un kā uz burvja mājienu, tā pati Gusta kļuva tik laba un tik mīksta kā sviests saulē, un, grābekli paņēmusi, sāka glīti un plāni izklīdināt sienu.

„Tāda jauka saulīte! Sargāties no grābekļa, mazie Dieva eņģelīši,viņa teica. Viņa uzsauca vīram, ka tā pārlaidīšot pusdienas laiku un sakasīšot sienu līdz launagam, tad, ja Dievs gribēšot, sienu varēšot sanest līdz vakaram!

Un tad viņa sāka runāt par mājās iešanu, tas esot jādara rīt priekš pusdienas. Un beidzot viņa bija tik labā omā, ka tad, kad viņi bija nobeiguši sienu, tā spēlēja „Pēdējoar bērniem līdz* pat istabas durvīm.

Bet meitenes bija palikušas gluži klusas . . .

Rīt viņi aizies, tās klusu teica Olām, kuj-š ārā pie durvīm cirta malku. Bet Ola šo ziņu uzņēma diezgan mierīgi. Viņam bija savas lietas par ko domāt, vai nu viņi gāja prom vai palika.

Cita lieta bija ar mazajām meitenēm, tās tā bija pieradušas rotaļāties ar Jonu, lipt klāt Gustam-Gudbrandam kā dadži un saņemt pa kafijā iemērcētam cukura gabaliņam no Gudbrandas-Gustas, ka viņas nevarēja nemaz iedomāties, kā tas būs tagad.

Pirmo reizi pa visu vasaru arī viņām ienāca prātā domas par atgriešanos uz mājām. „Cik ilgi mēs vēl būsim še?“ viņas teica. „Vai mēs arī drīz neiesim atpakaļ uz mājām ?“

Bet māte teica, ka pirms Miķeļa dienas viņi tomēr nevarot aiziet no šejienes un tā būšot tik pēc viena mēneša, viņa teica.

Tas bija pēcpusdienā. Saule spīdēja, Gudbranda-Gusta grāba tā, ka grābeklis dejoja viņas čaklās rokās, bet Gusta-Gudbrands nesa visas mazās gabaniņas lielās kaudzēs kopā, kuj*as tie vēlāk taisījās sanest iekšā uz nesī-klām.

„Sargi plecu, mīļais Gudbrand!“ viņa teica, „neņem tik lielus klēpjus, Gudbrand.

Mazo meiteņu vairs nebija te, tās bija palikušas ļoti klusas, viņām vairs nepatikās jaukties pa sienu. Viņas klusu sēdēja istabā pie mātes, dabūjušas katra savu krējuma maizi. Māte saprata, ka viņas ir stipri noskumušas, bet tas bija gadījies ari jau agrāk, ka rūpes un nepatikšanas bija nozudušas līdz ar krējuma maizēm.

Mazajam Jonam bija tāds deguns, ka viņš jau pa gabalu avrēja saost krējuma maizi, lai gan plānmaize ar krē-_ jumu nemaz tik stipri nesmaržo. Nebija necik ilgi, kad arī 152 viņš jau sēdēja pie galda, apbruņojies pret šķiršanas sāpēm

ar pamatīgu plammaizes gabalu, kuļam bija bieza karta krējuma virsū.

Un pamazām laikam arī Ola sāka nojaust, ka vairs nav labi, ārpusē pie mājas stāvēdams. Nekur neredzēja bērnu, viss bija tik uzkrītoši kluss, drošības pēc viņam bija jāapskatās iekšā. Un tad arī viņš dabūja lielu, labu sāpes remdinošu krējuma maizi.

Bet viņiem tā iekšā sēdot, ārā pēkšņi bija dzirdama rūkšana, it kā pār jumtu brauktu dzelzceļa vilciens, tā kā visa māja drebēja. Visi viņi metās uz durvīm, māte pirmā, citi viņai pakaļ.

Varens ivesuļvējš brāzās ganu mājai pāri. Ka pa piltuvi lielās siena gabanas tika uzrautas gaisā, tās kapa augšup, līdz pārvērtās par mākoņiem, kas peldēja prom pa zilajām debesīm, līdz kautkur tālumā nolaidās zemē. Laba daļa krija no jumta aizlaidās pa gaisu lejā uz Lielo purvu. Un ganu māju pļavas vidū stāvēja Gudbranda-Gusta kā otrādi apgriests lietus sargs ar uz augšu uzrautiem brunčiem. Bet Gusta-Gudbrands sēdēja uz zemes ar abām rokām rūpīgi turēdams galvu cieti. Cepure bija aizpūsta prom, un tagad izskatījās tā, it kā viņam būtu bail, ka tas pats nenotiek arī ar galvu.

Tas viss vilkās vienu acumirkli, tad atkal viss bija kluss.

Ola, izdzirdīs rūkšanu, tūliņ bija iedomājies, ka pasaules gals ir klāt. Cits nekas tas nevarēja būt. Viņš tādēļ bija vēl mazliet bāls, bet tomēr ļoti priecīgs.

Bet pieaugušie skatījās viens otrā gaj-ām sejām — neviena siena klēpja vairs.

„Tas grābj pamatīgi, kad tas iesāk!Gusta-Gudbrands teica. Un tā iznāca, ka viņi Langerudas ganu mājās šogad ar siena novākšanu tomēr kļuva ātrāki gatavi, nekā bija domāts.

Mātei tūliņ ienāca prātā Einars, vai viņš viens uz lauka nebija sabaidījies, jeb vai viņš varbūt nekā nebija manījis no visa tā.

Ola uz to atbildēja, ka viņš esot redzējis kaut ko pilnīgi Einaram līdzīgu augstu gaisā, apmēram tur, kur bija Lielais purvs. Bet varot jau arī būt, ka tas esot bijis tikai kāds siena vikšis, viņš teica.

Mazajām meitenēm tad palika bail, bet māte tikai smējās, un viņas kaprata, ka tas tomēr nebūs bijis Einars.

Bet māte un Gudbranda-Gusta bija vienis prātis par divām lietām: vispirms, ka tā bija laime, ka visi mazie bija atradušies istabā. Tāds mazs vīkstols, kā Jons, viegli varētu tikt rauts Hdzi kādu gabalu. Un otrkārt, viņas bija vienis prātis par to, ka tagad noderētu tase stipras kafijas...

Bet kur bija Meža cūka? Mazās meitenes pirmās bija pamanījušas, ka trūkst sivēna. Tas parasti mēdza uzturēties pie mājas, bet nu viņš bija prom.

„Varbūt viņš ir aizpūsts prom?“ Marta bailīgi teica.

Tam neviens neticēja.

Tas nu gan būšot pēdīgais, kuj*u še no ganu mājām aizpūstu prom, pieaugušie domāja un gāja iekšā dzert kafiju.

Sivēns nerādījās, un tad bērni sāka viņu meklēt. Viņi meklēja to viņa pašā būdā, kūtī, šķūnīti — bet sivēna kā nebija, tā nebija.

Un Marta nevarēja citādi kā uzmanīgi apskatīties, vai neieraudzīs viņa daudzo, biezo, balto mākoņu vidū. Ko varēja zināt, vai viņš tomēr nebija ticis uzrauts gaisā, kur tas bija paglābies uz kāda mākoņa un tagad neiedrošinājās laisties atkal lejā?

Beidzot Ola ievēroja, ka caurums mājas pamatos, kujš tur bija vienmēr bijis, tagad bija kļuvis aizdomīgi liels. Izskatījās tā, it kā tur ar varu būtu izgrūsti vairāki akmeņi. 155

Ola ielīda iekša pa caurumu, un tiešam, Meža cūka bija tur un gulēja.

Viesulim nākot, sivēns, laikam gan, kā arvienu, bija gulējis pie mājas sienas. Un tad viņš mežonīgās bailēs bija iespraucies pa caurumu un atradis drošu paslēptuvi. Bet kad visas briesmas bija pāri, viņš mierīgi likās atkal gulēt.

Vakarā, kad Einars atgriezās mājās, viņam dzīvi tika attēloti šīs dienas notikumi. Viņš jutās dziļi sāpināts, ka no visa tā nekā nebija manījis. Tas būtu bijis kaut kas tieši priekš viņa, bet Dievs Kungs bija aizgājis viņam gaļām, nenovēlēdams viņam ne nieka viesuļvēja. Un īsti tāds kā arvienu Einars nekļuva, pirms viņi visi kopā nebija apsēdušies pļaujas putrai apkārt. Putra bija tik mīksta, dzeltena un pievilcīga, tā peldēja pati savos laukos. Tur jau negribot bija jābūt atkal pie labas omas.

Gusta-Gudbrands gan teica, uzmanīgi novietodams savas gājās kājas zem galda, ka patiesībā gan ne viņš, ne Gusta neesot pelnījuši, nekādas pļaujas biezputras šogad, jo viņi jau neesot dabūjuši visa siena zein jumta. Bet tā nu bija tikai tāda pieklājīga izrunāšanās, kas nenāca ne no sirds, ne no vēdera, jo viņš ēda tā, ka pēc īsa brīža putrā bija milzīga bedre. Bet tā pieskrēja pilna tauku, ia kā Gustai un mazajam Jonam, kūpi bija viņa biedri pie ēdiena bļodas, putra iznāca diezgan sausa. Bet Gusta šovakar bija tik laba, viņa izlikās to pat nemaz neredzam.

„Kad tikai Jons nepārplīst,“ viņa māte teica pēc brīža, nolikdama kaj-oti nost. „Vai tu drīz nebūsi paēdis, Jon?“

Jons gudri pataustīja vēderu no ārpuses, it kā vienīgi tādā kārtā to varētu izzināt.

„Jā, paēdis!“ viņš teica, arī nolikdams karoti .. .

Nākošās dienas priekšpusdienā siena pļāvējiem tā tad

bija jāiet prom. Viņi gribēja ņemt līdzi tikai to visnepieciešamāko, pārējo vēlāk vajadzēja aizvest tēvam ar Loso.

Mazā Marta bija piegājusi pie Gustas-Gudbranda un, galviņu piešķiebusi savā visjaukā un vissmalkākā balstiņā apjautājusies, vai tad Jons jau tūliņ no paša sākuma esot tik ļoti nepieciešams. Viņiem Jona vajagot ganu mājās, tā teica, vai nevarot ļaut viņiem paturēt viņu līdz nākšot tēvs?

Bet nē. Viņa māte atbildēja, ka Jons un kafijas katliņš esot tie nepieciešamākie ari viņai.

Kad pļāvēji stāvēja ārā uz pļavas un bija atteikuši ardievas visiem pārējiem un kārta bija Martai, tā sāka raudāt un paslēpās mātei aiz muguras.

Tas Gustam-Gudbrandam bija par daudz. Ar mazo Jonu uz muguras, kupš savām mazām rociņām kā žņaugos turēja viņa kaklu, viņš sāka meklēties pa kabatām un izvilka lielu, vecu naudas maku. Tur pašā dziļākā nodalījumā atradās piecas ēras. Tās viņš iespieda Martas mazajā saujiņā.

Un kad Marta pazagšus mēģināja ieskatīties saujā, seju pa pusei mātes brunčos ieslēpusi — jā, tad no jauna atspīdēja smaids caur asarām. „Paldies!“ viņa teica, mazliet palocīdamās, tā kā cielaviņa.

Bet tad Gusta-Gudbrands uzmeta acis Ingeridai, kūja arī tur stāvēja ļoti klusa; turklāt viņa bija redzējusi visu, kā bija ar tām piecām ērām. Ak kungs, viņa jau bija gandrīz tikpat maza kā Marta! Un viņš no jauna sāka meklēties pa kabatām — vai tad viņam nekā nebija ko iedot Ingeridai? Tur bija tabakas doze, tur bija viena poga, tur bija viens pāri palicis grābekļa zariņš.

„Es cita padoma nezinu, kā tev ir jāņem naudas maks,“ viņš teica beidzot. „Viņā gan nekad daudz nekā nav bijis iekšā, bet vismaz tas ir labs naudas maks,“ viņš teica.

„Jā,“ Ingerida glīti palocījās un ķēra pēc tā steidzīgām rokām.

Bet Einaram Gusta-Gudbrands teica: „Jā, tu jau esi liels, vecs puisis, Einar, ar tevi tā lieta nav tik bīstama.4*

„Vī — nē!arī Einars teica, rokas vicinādams un apkārt griezdamies, lai gan viņš varbūt bija vistuvāk raudām, nekā visi citi.

Tad trīs gājēji devās prom. Un trīs palika stāvam un skatāmies, līdz aizgājēji pie ceļa līkuma pagriezās atpakaļ un māja ar roku.

Nu gan nebija gandrīz vairs nekā jauka. Jā, Einars jau gan bija pieaudzis, bet arī lieli cilvēki dažreiz var justies savādi. Mazajām meitenēm bija atvadu dāvanas, tas tiesa. Bet kad Ingerida naudas maku vairākkārt bija attaisījusi un aiztaisījusi un no visām pusēm apgrozījusi un Marta piecas ēras nospodrinājusi un noberzusi ar smiltīm, līdz tās bija pilnīgi pārvērtušās par zelta naudu — tad patiesībā vairs nekā nebija ko darīt.

Viņām palika vēl Meža cūka, lelles un ikdienišķā dzīve.

Govs meklēšana.

Mežā purvi bija palikuši dzelteni un govis negribēja ēst cieto, kokaino zāli, kas tur auga. Visur barības bija palicis mazāk. Lopi klīda apkārt, tukšiem, nošļukušiem vēderiem un meklēja sēnes. Purnus uz zemi nodūruši, viņi skrēja apkārt pa plašajām augstienēm un norām. Sēnes govīm ir tas pats, kas saldumi bērniem. Tās garšo labi, bet viņās nav nekādas sāts. Skriedamas, kā negudras, tās bieži nonāca svešās vietās, kur zēni agrāk nekad nebija bijuši, un gandrīz nebija iespējams saturēt lopus kopā.

Visļaunāk bija tas, ka lopi vakaros gluži vienkārši negribēja iet uz māju. Govis tā bija sajukušas un satrakojušās, dzīdamās pēc sēnēm, ka neatģidās ātrāk griezties atpakaļ, līdz tā jau bija nogurušas, ka vairs nejaudāja aiziet līdz mājai.

Ola bija gluži satrūcies, kad tas pirmo reizi ievēroja, ka Svarta nemaz nedomā vakarā iet uz māju. Tas bija biezā egļu mežā, tālu prom no ganu mājas. Sāka jau mesties krēsla, viņš bija skrējis un centies, pūlēdamies sadzīt lopus kopā, un nu tam bija viņi visi. Te viņš pēkšņi ierauga, ka Svarta palien lielai eglei apakš zariem un apgulstas, iedomājies, apgulstas un sāk gremot.

„Vai tu neiesi uz mājām?Ola izbijies jautā.

Svarta izturējās tā, it kā viņai neviens nekā nebūtu jautājis, viņa gremoja tāpat tālāk. Viņas acis zaļgani spīdēja viņam pretim no tumsas zem egles.

Tad Olām kļuva baigi ap sirdi. „Vai tu, melnā ragana, domā, ka es te mežā gulēšu pie tevis pa nakti?viņš kliedza. Un sameklējis kādu zaru, viņš sita ar to Svartai. 159

Tas bija kas nedzirdēts, un uztrūkusies kājās, viņa skrēja prom eglei pa apakšu. Nekad vēl neviens viņai nebija sitis, viņai, govij, kas bija pagodināta nest zvanu. Un viņa negribēja ļauties, lai viņu rīko tāds mazs Ola ar tādu nieka rīksti. Tādēļ viņa rikšoja tikai apkārt un apkārt platajai eglei, un Ola viņai pakaļ.

Bet tad Ola zaudēja jēgu no uztraukuma. Viņš atrada varenu, sausu priedes zaru. Tas bija tik resns kā labības kārts. Skriešus viņš panāca Svartu un gāza viņai ar to pa muguru. Viņa tūliņ apstājās un nokāra galvu vienu acumirkli, tad viņa nopurinājās, nošņācās uz viņu caur degunu, atglauda ausis atpakaļ un devās pa taisnāko ceļu uz mājām. Un nu bija diezgan viegli citas aizdzīt tai pakaļ.

Ola pēc tam vēl bija gluži uztraukts, kā par Svartu, kas tādas lietas varēja izdomāt, tā pats par sevi. Ko tad, ja viņš ar lielo koka gabalu būtu pārsitis viņai muguru! Viņš sāka raudāt un, panācis atkal Svartu, aplika viņai roku ap kaklu. Bet Svarta bija apvainota, tā neievēroja viņa, tikai gāja un gāja. —

No tās reizes tika nolemts, ka viņiem jāgana abiem. Mātei mājās bija jāiztiek bez malkas skaldītāja un ūdens nesēja.

Un kā Ola, tā Einars dabūja pilnu algu par tām dienām, kas tagad nāca.

Tas nebija bieži, ka viņi varēja apsēsties uz celma un atpūsties drusku. Reizēm viņiem pat sava gana maize bija jāapēd skrienot. Viņi bija līdz nāvei noguruši katru vakaru, un daudz netrūka, ka viņi būtu ienīduši savas draudzenes govis, tās tagad bija gatavie nezvēri, tā viņas bija 160 pārvērtušās.

Te kāda diena Potimura viņiem bija pazudusi, neskatoties uz visām viņu pūlēm.

Nākošā dienā viņi laida lopus pa to pašu ceļu, cerēdami atkal satikt viņu — bet velti.

Pagāja diena pakaļ dienai, un Potimūras vēl arvienu nebija. Un drīz jau viņiem būs jāiet no ganu mājām atpakaļ uz ieleju. Ja tā neatradīsies pirms mājās iešanas, tad būs nelaime. Zēniem tās bija lielas bēdas un kauns atgriezties uz ieleju, kur visi pazīstamie redzēs, kādi slikti gani viņi ir bijuši. Un ķesteris — ko teiks bargais, nopietnais ķesteris?

Potimūru vajadzēja atrast!

Uz mājām viņa nebija aizskrējusi. Tā bija pavisam cita puse, kur tā bija nozudusi. Viņa varbūt bija sastapusi vienu vai otru svešu ganāmpulku un aizgājusi līdz uz kādām citām ganu mājām. Tā bija vienīgā cerība zēniem. Viņiem vajadzēs apjautāties tuvākajās ganu mājās.

Tā visi lopi tika salaisti pļavā pie ganu mājas, uz attāla, un Olām un Einaram bija jādodas meklēt Potimūru.

Pret to viņiem nekas nebija pretim. Tas jau bija tikpat kā doties plašā pasaulē, kā stāv pasakās. Viņi nezināja ceļa ne uz vienu no svešajām ganu mājām, un viņi nepazina cilvēku, kuļ*i tur dzīvoja. Viss tas bija ļoti interesanti. Einars pieprasīja, lai viņam drošības dēļ dod līdzi vienu balto sieru. Tādu pat kā bija īkstītim, kad tas sacentās ēšanā ar trolli. Varbūt baltais siers viņiem būs vajadzīgs.

Un sieru viņi dabūja tik svaigu, ka sūkalas tecēja no tā, un vēl daudz citu labu lietu. Māte piekodināja, lai viņi Dieva dēļ nenoklīstot viens no otra un nenomaldoties. Lai viņi neaizmirstot pateikt labdien, ja kur ieiešot.

Humsun, Langerudas bērni. — 11.

Arī katūna kulīte ar sāli viņiem bija līdzi. Potimīīra bija kā uzburta uz sāls. Viņas saiti Ola uzkāra uz pleca, tā būs, ko pārvest viņu mājās.

„Jā, jā, nu tad ejta arī, Dieva vārdā!“ māte teica. „Laimīgu ceļu!“

Tas bija priekšpusdienā, kad viņi izgāja no mājas ar somu uz muguras un spieķi rokā.

Tās ganu mājas, uz kurām viņiem bija jāiet, atradās nogāzē, kuj-a gāja uz augšu otrā pusē Lielajam purvam. Un līdz Vecnoras ganu mājām, kuras bija vistuvāk, droši vien bija kāda jūdze, ko iet. Māte bija teikusi, lai viņi vispirms ejot uz turieni. Un no turienes lai viņi paprasot ceļu uz Meža ganu mājām un uz Jaunsētu ganu mājām, kur Ingera bija par gani.

Neviens no viņiem nebija saticis Ingeru pēdējā laikā. Nē, Ola nebija viņu saticis kā no tās reizes, kad bija izrādījies, ka viņa ir Einaram laba draudzene. Bet ari Einars nu jau sen, kamēr nebija viņu redzējis. Viņas lopi droši vien nenāca vairs lejā līdz Lielajam purvam, kā to rudenī arī citādi nemaz nevarēja sagaidīt.

Tas bija tik savādi iet lejā uz Lielā purva būdu vieniem pašiem, bez govīm un kazām. Zēni jutās tik mazi un nedroši, bet viņi svilpoja, izlikdamies, ka tas nekas nav, un bija ļoti braši abi divi.

Tas jau ari nebija nekas sevišķs, kamēr viņi vismaz zināja, kur tie atrodas. Bet tad bija jāiet Lielajam purvam pāri un augšā pa nogāzi otrā pusē. Ar pūlēm viņi spraucās uz priekšu pa bieziem krūmiem, un beidzot viņi iznāca uz tekas, kuļ'a kļuva arvienu labāka un labāka. Pa to tad viņi gāja, jo tā droši vien citur nekur nevarēja aizvest kā uz Vecnoras ganu mājām, spriežot pēc virziena.

Sirds viņiem sita no uztraukuma, kad tie beidzot pie-162 naca pie kada žoga. Tagad taka gaja gar žoga malu. un

viņi piegāja pie lielas, glītas kūts un pilnīgi jaunas, glītas dzīvojamās mājas. Vai tās varēja būt Vecnoras ganu mājas? Ak, cik savādi bija redzēt kādas citas ganu mājas un ne viņu pašu! Un vai tas bija pareizi, ka ganu mājas istaba bija no glītiem baļķiem, ar lieliem gaišiem logiem, ar priekškariem un puķu podiem, un tamlīdzīgām lietām?

Un ka kūts jumts nebija ielīcis un ka uz kūts augšu veda uzbraucamais tilts siena ievešanai?

Tas viss bija nepareizi, tās nebija nekādas īstas ganu mājas, tā viņiem likās.

Viņi iegāja iekšā un padeva labdienu glītai, jaunai meitai, kas tur rīkojās ar sviestu. Cik savādi, jaunā meita droši vien bija lopkope, bet viņa nemaz nelīdzinājās mātei. Viņiem nekad nebija ienācis prātā, ka lopkope varētu būt arī gluži citāda nekā māte. Pasaulē tiešām bija daudz savādu lietu.

Tad viņi izstāstīja savu vajadzību — nē; meita, protams, nebija redzējusi nekādas Potimūras. Bet vai viņi negribot drusku atpūsties? Un viņi tiešām arī bija Joti, ļoti noguruši. Un tad tā viņiem iedeva bļodiņu ar skābu krējumu un plānmaizi klāt, un kamēr viņi ēda, meita izstāstīja viņiem ceļu uz Meža ganu mājām.

Bet krējums bija gluži tāds pat kā mātei un arī plān-maize bija īsta — tas bija vienīgais, kas nebija nepareizs un savāds visā ganu mājā.

Līdz Meža ganu mājām bija jūdze ko iet, vai apmēram tā, tā viņiem tika teikts. Ceļš ejot arī daudziem purviem pāri. Un, pateikušies, viņi devās prom.

Bija gļTiti brist caur purviem. Viņi nekā liela nerunāja, katrs labi ja tika galā pats ar sevi, bet visai droši viņi nejutās. Viņi bija tik ļoti tālu prom no mātes un zināmajām tekam. Jā, kad Einars tā īsti sāka domāt par mājiniekiem, viņam radās nepatīkams kumoss kaklā un 163 11*

asaras acīs, bet Ola par laimi gāja pa priekšu un to neredzēja.

Patiesībā gan Olām klājās gandrīz tāpat, bet par laimi Einars gāja viņam no muguras. Nebija tomēr nemaz tik jauki doties plašā pasaulē, ja bija jābrien pa tādiem purviem. „Tas bija tāpat, kā iet veselu jūdzi pa mīklas abru,4' Ola teica.

Un taisnību sakot, vislabāk viņiem abiem būtu paticies pa taisnāko ceļu skriet atkal atpakaļ uz māju. Bet viņi taču bija izgājuši Potimūru meklēt.

Pret vakaru viņi nonāca pie Meža ganu mājām. Māte viņiem bija piesacījusi, lai tur viņi lūdz atļauju pārgulēt pa nakti šķūnī. Viņi bija neizsakāmi noguruši un ļoti priecīgi, ka viņu šīs dienas ceļojumam nu bija pienācis gals.

Turp nonākuši, viņi redzēja, ka tās bija mazas, mazas ganu mājas. Ēkas bija celtas no resniem, lieliem baļķiem. Viņi redzēja, ka viss bija ļoti vecs. Pat mežs visapkārt bija vecs un biezs un tumšs. Visas ganu mājas izskatījās tā, it kā tās še būtu noslēptas un aizmirstas.

Pēkšņi zēni satrūkās no kādas skaņas turpat sev līdzās. Viņi ieraudzīja sievu, kuj*a laikam bija bijusi uz avotu pēc ūdens turpat pie vārtiem un tagad gāja augšā uz namiņu ar spaini katrā rokā.

Bet — apžēlojies, viņai nebija galvas.

Viņi skaidri redzēja visu sievu. Uz muguras viņai bija pelēks, adīts, ar sarkanām malām, stūreniski salikts lakats. Viņi redzēja kalsenās dzīslainās rokas, kuj'as turēja spaiņus. Viņa gāja lēnām, likdama kājas uzmanīgi starp akmeņiem uz ceļa. Bet galvas viņai nebija.

Tad zēni vairs nespēja izlikties varonīgi viens pret otru. Einars izbaiļu pilns pieķērās Olām. Un Ola čukstēja 164 nobālušam lupām, ka tas nevarot būt Meža ganu mājas.

Viņi bija nonākuši pie raganas vai troļļu sievas. ,,Nac!4k viņš klusu teica, „kamēr viņa mūs vēl nav ieraudzījusi!"

Tai pašā acumirklī sieva nolika spaiņus uz plakanā akmeņa pie sliegšņa, lai atvērtu durvis, viņa mazliet pagriezās, tā ka tie varēja redzēt viņu no sāniem, un tad —

Jā, iedomājies, tad viņi ieraudzīja, ka viņai tomēr bija galva, un ka viņa nenesa to padusē. Bet tā tik savādi tu- 165

rējās uz pleciem un tā bija uz priekšu noliekta, bet mugura viņai bija tik gapa un tik līka, ka viņas galvu no muguras puses nevarēja redzēt.

Zēni atviegloti nopūtās.

„Tad jau tās tomēr būs Meža ganu mājas,Ola mazliet apmulsis teica. Jo patiesībā Ola neticēja troļļiem un raganām. Bet ja tu redzi sievu bez galvas ejam un nesam ūdeni un pie tam gaišā dienas laikā, tad ir gj ūti zināt, kam lai tic.

Visai droši viņi gan nebija arī tagad, ieiedami iekšā.

Izrādījās, ka sieva bija laipna, lai gan tā staigāja galvu nodūrusi. „Kas tad tie tādi par puišiem te staigā apkārt?*4 viņa teica un jautāja no kurienes viņi nākot.

Uz to viņi atbildēja un tad apprqsījās, vai tā neesot redzējusi svešu teli.

„Raibu teli?

„Jā, kā tad!viņa iesaucās. „Raibu teli, gapām kājām.

„Jā, viņa teica, viena tāda tiešām esot bijusi starp govīm kādā vakarā, bet viņa to esot atkal aiztriekusi no sētas prom. Tā — tā dulbure neesot atgriezusies mājās? Jā, būtu viņa zinājusi, ka tele bija no tādas sugas, tad gan viņa būtu pieturējusi viņu. Un nu diviem tādiem maziem puišiem, nabadziņiem, esot jāstaigā un tā jāmeklē! viņa teica.

Sieva bija ļoti laipna, bet uz viņiem skatīdamās, tā lūkojās it kā caur pieri, un tas viņai piedeva ļaunu izskatu. Viņa gribēja tos arī pamielot. Bet nē, paldies, viņiem esot jāiet tālāk un jāprasa Jaunsētu ganu mājās, vai tele varbūt neesot aizmaldījusies tur.

Viņi nekādā ziņā neuzdrošinājās lūgt, lai viņiem ļauj pārgulēt šķūnī pie vecenes. Galva viņai pārāk greizi tūrē-166 jas uz pleciem.

Tad tā izvadīja viņus ārā un parādīja viņiem ceļu uz Jaunsātu ganu mājām. „Bet līdz turienei ir tālu,“ viņa teica, „vairāk ka jūdze, un tagad ātri paliek tumšs. Bet jūs esat divi ļoti braši zēni, var jau būt, ka jums tas izdosies !“

Patlaban gan viņi nemaz nejutās tik visai braši. Viņi bija noguruši un nomocījušies, daudz vairāk noguruši, nekā viņi vakaros pirms gulētiešanas mēdza būt. Un viņiem atkal bija jāiet vairāk kā jūdze! Bet viņus ļoti uzmundrināja tas, ka Potimūra, tā negantniece, vēl bija dzīva, un nesen vēl bija redzēta šai pusē. Einars runāja tā. it kā viņi jau būtu atraduši Potimūru. „Es domāju, māte būs priecīga!viņš teica. „Un kur tad ķesteris! Tas nu gan būs sajūsmināts par mums abiem, kad viņš dzirdēs, ka esam atkal atraduši viņa govi. Kā tu domā, cik lielu atradēja algu viņš mums dos?

„Jā!Ola teica. „Neaizmirsti to, ka mēs divi bijām tie, kas viņai ļāva nomaldīties. Un turklāt mēs viņu vēl nemaz neesam atraduši.

Viņi gāja un gāja, bet ceļam nebija un nebija gala.

Tumsa nāca virsū, ko tad, ja viņi nomaldīsies?

Labāk būs, ja viņi uzkurs uguni, kamēr vēl varēja redzēt salasīt žagarus un atpūtīsies līdz gaismai. Ola bija tas, kas lika to priekšā un Einars tam tūliņ piekrita. Par jumtu virs galvas nebija ko domāt, tā kā tā bija vienīga izeja. Baiļu še dziļā, mierīgā mežā viņi nejuta, par to nebija ko runāt. Tas turpretim varēja būt pat ļoti jauki, ka viņi sēdēs pie ugunskura taisni kā indiāņi.

Vēja lauztu koku un žagaru bija daudz. Viņi salasīja ļoti daudz kuramā. Un drīz iedegās ugunskurs, savādi un pasakaini uzliesmodams tumšajā rudens vakarā.

Abi mazie ceļotāji jutās brīnišķīgi labi, kad tie tagad, izņēmuši ceļa maizi, pa gabaliņu no uguns sēdēdami ēda. 167

Pēc tam tie sataisīja ugunskuru naktij, pielikdami dažus resnus un ne pārāk sausus malkas gabalus, pat kādu sakni viņi bija atraduši un tā droši vien degs ilgi.

Bet kad viņi bija paēduši, viņi abi tapa tik ļoti miegaini. Viņi saprata, ka nebūs iespējams tā nosēdēt visu nakti. Tad viņi salauza skujas no tuvākām eglēm un sataisīja sev guļas vietu no rasas slapjos viršos. Šonakt bija jāiztiek kā varēja . . .

Viņi aizmiga tūliņ. Bet tas nebija nekāds mierīgs miegs. Viņi bija aizmiguši, bet prāts viņiem nebija mierīgs, jo viņi gulēja tagad pie vaļējas uguns, un tā varēja vai nu izdzist, vai spēji iedegties un sadedzināt viņiem drānas.

Viņi drīz atkal uzmodās nežēlīgi saldami no tiem sāniem, kas bija pagriezti no uguns nost, bet ugunij piegrieztie sāni gandrīz vai bija sākuši svilt. Tad viņi pagriezās uz otriem sāniem un gulēja atkal brīdi — līdz kamēr tie atkal pamodās.

Ak jā, šī nakts bija gara un grūta. Nekad viņiem nebija ienācis prātā, ka būt par indiāņiem nebija nekāda jaukuma. Ola gan atcerējās, ka viņš indiāniešu grāmatās bija lasījis par vilnas segām, ja tā, kas tad nekaitēja.

Tiklīdz sāka aust diena, viņi piecēlās no dziestošā ugunskura. Visa miesa viņiem bija sastingusi un savāda, un viņi bija tikpat noguruši kā iepriekš, — un kā viņi sala!

Viņi ēda drusku, bet patiesībā bija pārāk grūti sēdēt un ēst, jo visu laiku viņiem klabēja zobi un bija jāšķauda. Tad viņi soļoja tālāk, nekā daudz ne par ko nerunādami.

Patlaban Einars gāja pa priekšu. Un Olām pēkšņi kļuva žēl brāļa, kurš tur gāja tik salīcis un mazs un gluži izspūris, Einars, nabadziņš, jau bija daudz jaunāks. Bāls 168 arī viņš bija. Nekad agrak Ola nebija redzējis viņu tik bālu. Bet laikam gan jau arī Ola pats neizskatījās daudz labāk.

„Kad pāriesim mājās, tu dabūsi manu kristāmo pogu,“ viņš pēkšņi teica.

Einars pagriezās atpakaļ. „Kādēļ tā?viņš izbrīnējies jautāja.

„Nē, tikai tāpat — man tā vairs nav vajadzīga — viņa tikai tāpat stāv.u

Drīz izrādījās, ka lielāko daļu ceļa viņi bija nogājuši jau vakar vakarā. Pirms tie vēl lāga bija apdomājušies, jau viņi bija pie Jaunsētu ganu mājas.

Viss bija klusu, dūmi vēl nekāpa no skursteņa augšā, neviena dzīva dvēsele nekur nebija redzama. Viņi saprata, ka vajadzēja būt vēl ļoti agram laikam. Ko viņiem tagad darīt. Iet iekšā pie gluži svešiem cilvēkiem un celt tos no gultas ārā, to viņi nevarēja.

Bet viņu miega pilnie, sāpošie augumi teica viņiem, kas viņiem ir jādara: gluži klusu viņi nogāja lejā uz šķūnīti, ielīda pa nejaukām, čīkstošām durvīm un ierakās labi dziļi svaigā, smaržīgā sienā.

Nekad vēl visā savā mūžā zēni nebija gulējusi tik labi, tik cieši, tik mierīgi un tik jauki. Mīkstajā, siltajā sienā guļot viņiem pārgāja nogurums, saaukstēšanās un stīvums locekļos. Viņi pamodās tikai tad, kad saule stāvēja jau augstu pie debesīm un zvana govs šķindināja zvanu aiz šķūņa sienas.

Atpūtušies un izgulējušies, bet tomēr mazliet nokaunējušies, tie līda no šķūņa laukā. Viņi iegāja namiņā.

Tur stāvēja kāda meitene un grieza sviesta muciņu. Tā bija Ingera.

Viņi palika durvīs stāvam un padeva labdienu.

Viņa neatbildēja. Nē, Ingera tikai palaida kloķi un skatījās viņos muti ieplētusi, it kā tā redzētu parādību.

Te no istabas izskrēja sieva: „Vai tu griezīsi, tu sliņķe!viņa sauca.

Tikko tā bija ieraudzījusi zēnus, viņa tūliņ aprāvās un laipni teica: „Griez nu, Ingera, tad tev būs sviests!

Zēni pieklājīgi padeva labdienu un prasīja pēc Poti-mūras.

Bet nē. Dievs lai palīdzot tādiem lāga zēniem, bet viņa neesot redzējusi nevienas svešas teles. „Un tu, Inger?viņa jautāja.

Ingera tikai purināja galvu.

Nu zēni kjuva ļoli bēdīgi, viņi tik droši bija cerējuši, ka nu viņiem Potimūra būs rokā. Arī Ingeru redzēt še bija bēdīgi, redzēt mazo, tievo nabadzīti bez apstājas griežam un griežam smago sviesta mašīnu.

Ola aizmirsa visu savu rūgtumu pret viņu.

Viņa atglauda melnos, nesukātos matus no pieres, kupa bija gluži mitra. Viņš ievēroja, ka tā ātri elpoja.

Sieva aicināja zēnus iekšā, viņiem droši vien gribā* šoties ēst. viņa laipni smaidīdama teica.

Bet viņi nedroši paskatījās uz Ingeru un teica, nē, paldies, viņi labāk gribot iet tālāk un vēl meklēt.

Jā, sieva teica, tad viņiem vajagot mēģināt apskatīties Renningā. Tā esot tāda iežogota āra pļava tepat mežā, patiesībā kāda pamesta ganu būda. Varētu jau būt, ka viņa bija iekļuvusi tur, jo žogs bija nelāgs. Ingera varot iet līdzi un parādīt ceļu.

Ingera palaida kloķi un, ne vārda neteikdama un nekādi neizrādīdama, ka tā pazīst zēnus, gāja viņiem līdzi pa ceļu.

Visi klusēja, tad Ola teica pēc brīža: „Tev laikam labāk patika ganīt?

„Jā,viņa īsi teica.

170 Ola saprata: Ingera bija nokaunējusies, ka viņi ar Ei-

nāru bija atnākuši un redzējuši viņu gļūtaja ikdienas darbā, kā arī dzirdējuši, kā sieva uz viņas kliedza.

Ola vēl atcerējās, kā viņa bija stāstījusi par lielo ganāmpulku, skaisto, balto māju, dārzu un bērniem.

Pavisam grūti bija iedomāties, ka šī viņas pasaciņa kādreiz varētu piepildīties. Tās tikai bija tādas patīkamas domas, kad tā kā viņa tika dzenāts un mocīts katru dienu.

Ola nezināja, ko lai viņš saka. Bet Einars bija apķērīgāks, viņš tūliņ sāka runāt par Potimūru, ķesteri un prāvo atradēja algu. Viņš stāstīja arī, kā viņi pa nakii bija gulējuši ārā un pēc tam šķūnī. Arī Ingera drīz vien kļuva mundra, un pirms viņi vēl bija dabūjuši apdomāties, jau viņi bija pie Renningas. Tur bija žogs, kuļam viņi pārkāpa pāri, un tur bija būda, kura laikam reiz bija uzcelta pļāvējiem. Viņi apgāja būdai apkārt līdz ieejas durvīm. Tās bija vaļā, viņi paraudzījās iekšā — tur stāvēja Potimūra.

Viņa vēl arvienu bija tāda pat raiba un tai bija tikpat garas kājas, kā agrāk. Tā stāvēja gremodama vecu kurpes zoli.

Jā, vai tā nebija liela laime! Tur viņa stāvēja un sapņodama tik cieši lūkojās tālumā, ka tai putas krita no lūpām. Tā nemanīja nekā, līdz durvis tika aizcirstas viņai turpat deguna priekšā. Viņa bija gūstekne.

Nu gan tā sāka badīties un kā negudra lēkāt pa iekšu, it kā tā zēnu vairs nepazītu. Par to tā tūliņ pazina sāls kulīti. Un pēc pirmās mazās sāls šķipsniņas, tā kļuva tik rāma, ka tie dabūja aplikt saiti viņai ap kaklu. Un pēc tam tā gāja viņiem līdzi tik rāmi kā jērs, un viņai cits nekas vairs nebija prātā, kā tikai Olas sāls kulīte.

Jā, nu zēni bija priecīgi, un priecīgāki tie nevarētu būt arī tad, ja viņiem Potimūru atdāvinātu.

Ingera pavadīja viņus, līdz viņi bija sasnieguši drošu 171

ceju, kuj-š veda uz Lielo purvu. Bet kad tiem bija jāšķifas no viņas, viņiem viss likās mazliet skumīgs. Zēni jau gan gāja uz mājām, kur tos gaidīja prieks un visādi labumi, bet kas gan Ingeru gaidīja mājās!

„Vai tu te būsi par gani nākošā vasarā?Ola jautāja

tad.

„Nē. Jā, es nezinu,viņa teica.

„Man liekas, tev nevajadzētu to darīt,“ Einars cieši noteica.

„Varbūt man tomēr vajadzēs to darīt!Viņa taisījās aiziet.

Te Einars pēkšņi jautāja: „Bet nauda — par atslēgas kaulu — kā lai es to tev atdodu?

Viņa nopietni domāja brīdi un tad atbildēja. „Vai tu to nevarētu pagaidām ielikt bankā —?

Miķeļa diena.

Bezdelīgas bija aizlaidušās.

Pēc lielām sapulcēm un izrunāšanās uz kūts jumta, tās bija vienojušās teikt Langerudas ganu mājām Šogad ardievas.

Un kādā rītā, kad bērni pamodās un paskatījās ārā, pļava pie ganu mājām bijā balta no sarmas. Tā tūliņ atkal nokusa, kolīdz parādījās saule, bet vasara bija aizgājusi. Ganu mājās vairs nebija patīkami, cilvēki un lopi ilgojās tikt atpakaļ uz ieleju.

Tad atnāca Miķeļa diena un tēvs ar Loso līdz ar viņu.

Svarta, Kvita, Julgosa un Šjērna māva viena ar otru sacenzdamās. Viņas bija piedzīvojušas gluži to pašu arī 172 jau agrak, un viņas saprata, ka nu viņam vairs ilgāk ne-

bus jālaiza un jagrauž kaila ganu māju pļava, bet ka nu viņas tiks uz māju, uz āboliņa atāla un pie pilna šķūņa.

Arī citām visām pielipa prieks, katrai savādā kārtā. Potimūra svieda gaisā savas gafās pakaļkājas un teica mū! Potifārs maudams iebadīja malkas klucim tā, ka tas aizvēlās pa pļavu, bet pēc tam viņš drūmi stāvēja ar zāģu skaidām cekulā virs pieres. Teļi, kuji tagad, tā sakot, bija tapuši par pusaudžiem, izslēja astes stāvus gaisā un uzveda deju. Bet kazas sanāca pie durvīm un, ceļa drudža pārņemtas, berzējās gar visiem, kas gāja gaj-ām.

Tikai prāvais sivēns nekā neatskārta.

Nē, jo viņš jau bija uznests še augšā rokas groziņā toreiz, kad tas bija mīļš, mazs, gaiši sārts cukura sivēniņš, un to tas, diemžēl, vairs neatcerējās. Ganu mājās tas bija uzaudzis, še bija viņa mājas, nekā ļauna tas līdz šai dienai nebija redzējis. Tas tiešām nesapņoja par pārcelšanos uz citurieni.

Bet ir daudz tādu lietu, par kupām nabaga sivēns ne sapņot nesapņo. Cilvēki nav tādi, kā tie izliekas, kad tie tev kutina pavēderi, kniebj tev speķī un tik bapo tevi ar visādiem gardiem ēdieniem. Vēlāk viņi izgudro gluži neiespējamas lietas.

Tā tas bija arī šoreiz.

Kad no Mežacūkas viedokļa raugoties — gluži neva-vajadzīgi bija valdījis milzīgs troksnis un uztraukums un ārā bija iznestas daudz neēdamu un nevajadzīgu lietu, lai tās pēc tam uzkrautu Losajam mugurā, jā, tad pēkšņi atvērās aploka vārti un viss ganāms pulks drūzmēdamies devās ārā. Un tēvs un Losais, un māte un bērni arī visi izgāja ārā.

Sivēns nesaprata gluži nekā.

Bet reiz tie viņu sauca, tad jau viņam bija jātek pakaļ.

Patikt tas viņam nepatika, bet vēl mazāk viņam patika palikt vienam . . .

Bija jauka priekšpusdiena. Saule spīdēja augstās, zilās debesīs, gaiss bija tik vēss un svaigs. Dedzīgi un jautri visi drūzmējās lejup pa ganu māju ceļu. Zvaniņi Šķindēja un skanēja kā visjautrākā mūzika. Bērni lēca no akmeņa uz akmeni tik viegli, tik viegli — ak cik jauki bija atgriezties atkal mājās!

Bet kad viņi bija nogājuši līdz ceļa līkumam, no ku^a vēl tikai drusku varēja redzēt ganu mājas, viņi visi pagriezās atpakaļ.

Ak Kungs, cik mazas un vientuļas tagad tur stāvēja ganu mājas! Un tā tām būs jāstāv visu gapo ziemu! Bērni apklusa, un tad tie pēkšņi sāka māt ar roku. Zemās, pelēkās ēkas, gluži nabadzīgas, nolūkojās viņiem pakaļ ar sa-174 viem maziem lodziņiem.

„Uz redzēšanos pavasari, ja Dievs gribēs! māte teica.

Viss bija labi, un visi tikai gāja un gāja uz priekšu.

Viens tomēr bija, kuļam likās, ka viss iet gluži greizi, tas bija sivēns. Vēl viņi necik tālu nebija aizgājuši, kad jau saprata, ka nekāds sportists viņš nava, vismaz nekāds soļotājs, kuļ'š ar citiem var sacensties. Par to viņam nebija nekāda bēda, ka ganāms pulks aiziet no viņa. Tikai kad māte ar bērniem arī it kā taisījās pamest viņu, viņš sāka tecēt ātrāk un panāca viņus, šņākdams un pūzdams kā plēšas.

„Tā tā lieta neiet!” mate sauca. „Mūsu Meža cūka pārplīsīs.

„Vai es to neteicu jau pavasarī,** tēvs rājās. „Bet tu katrā ziņā gribēji ņemt lopiņu līdzi.

„Jūs ar zēniem ejat vien lopiem līdzi, bet mēs ar meitenēm un sivēnu iesim nopakaļ, māte domāja.

Trīs vīrieši un nepacietīgais lopu bars, kurš uz vietas nerimās, pazuda tad maujot, blējot un zvaniem šķindot. Palika tikai filozofe Meža cūka un viņas trīs uzticīgās pavadones.

Pēdējā laikā tā arvienu vairāk bija nākusi pie atziņas, ka nav vērts steigties. Kādēļ skriet un steigties, tā kā tauki sāk pilēt — sevišķi tad, ja nav zināms, uz kurieni ir jādodas.

Tā sivēns rāmi un mierīgi tecēja pa ceļu, šūpodams apaļo dihenpusi pie katra soļa. Šad tad tas apgrieza kādu akmeni ar purnu un pagaršoja to, kas tur gadījas apakšā un smakšķinādams gāja tad atkal tālāk. Ak nē, tas droši vien domāja, mājās ir labāki. Zeme ar sliekām garšo tur tikpat labi!

Patiesībā gājiens uz leju iznāca diezgan grūts.

Kad sivēns godīgi bija nogājis pus ceļa, viņam likās, ka nu vajadzētu pietikt. Tas vilkās jau ārkārtīgi ilgi, ceļa maizes viņam nebija, citiem bija vāpeles grozā, bet viņš visu ceļu cita nekā nebija baudījis kā tikai sliekas un purva ūdeni. Beidzot viņam viss šis joks tā bija apnicis, ka viņš gluži vienkārši nogulās zemē.

Ari māte un mazās meitenes apsēdās, domādamas, ka viņš būs atkal žirgtāks, kad būs atpūties. Tā tas arī bija. Pusstundu nogulējis atspirdzinošā miegā, sivēns piecēlās, sagrieza asti jautrā gredzenā un sāka atkal tecēt. Bet viņš nebija radis iet pa akmeņaino ganu ceļu, tas sāka klibot uz visām četrām. Drīz aste mazdūšīgi karājās atkal uz leju, un ausis gurdi plakšķēja pret viņa resnajiem vaigiem. Bet vēl arvienu tas atrada vienu otru balojošu tārpu akmens starpās un gāja tomēr uz priekšu. Tomēr tā bija nožēlojama sabiedrība, kas vēlā vakara stundā nonāca līdz pirmām mājām ielējā.

Māte pieklauvēja un lūdza, vai še nevarētu dabūt 176 naktsmājas vienam sivēnam.

„Sivēnam?saimnieks jautāja, „vai tas ir dzīvs vai beigts?

„Tas nav ne lāga dzīvs, ne beigts,māte atbildēja.

Tad stipras un palīdzīgas rokas ievilka un iebīdīja sivēnu kādā aizgaldā, un viņam tika nolikts priekšā ēdiens un dzēriens. Bet tas nekā neaizskāra, un pēdējais, ko māte un meitenes no viņa redzēja, bija viņa mierīgi gulošais augums, pa pusei aprakts jaukā salmu gubā. —

Tēvs ar zēniem, protams, jau sen bija mājās ar lopiem. Un tikko māte ar meitenēm bija dabūjušas apguldīt Meža cūku un sākušas iet pa ceļu, kad jau viņas satika atkal tēvu ar Loso. Viņš siena ratos bija ielicis salmus. Meitenes apgulās tanīs, apsegušās ar tēva svārkiem un tūliņ aizmiga zem daudzajām, spožajām zvaigznēm.

Tāda bija atgriešanās uz mājām.

*

Otrā dienā pēc tam Langerudā bija daudz ļaužu. Tad, lūk, īpašnieki nāca saviem lopiem pakaļ. Viena kaza te, otra tur, viena govs vienam, otra otram. Un māte stavēja un skaitīja naudu cauru dienu.

Viņa bija apsolījusi saņemt arī zēnu naudu, un to viņa nolika īpašā kārbiņā. Bet kārbiņa bija tukša tabakas kastīte, kas bija gluži pilna, kad viss bija nodarīts. Ak, bet tur jau tikai desmit ēru un piecu ēru gabali vien bija.

Gani paši šai lielā dienā bija devušies pie mācītāja un ķestera. Jā, šiem diviem kungiem viņi paši gribēja nodot govis un pašrocīgi saņemt to, ko viņi varēja cerēt dabūt par labu ganīšanu.

Ceļš bija tāļš, un viņi bija izgājuši agri no rīta, lai būtu mācītāja mājās un ķestera mājās, kāmēr lopu kopējas no turienes vēl nebija aizsteigušās viņiem priekšā un pašas aizvedušas lopus.

Humsun, Langerudas bērni. — 12.

Vispirms viņi devās uz mācītāja mājām.

„Paldies!lopu kopēja teica, iedzīdama lopus iekšā.

Zēni skatījās viens uz otru un vilcinājās mazliet.

„Paldies!lopu kopēja teica no jauna, „un ardievu!*’

„Jā!Ola teica, „tas nu ir tā — vai tu nepateiksi mācītājam, ka mēs te esam ar govīm?

„Kādēļ tā?viņa smiedamās jautāja.

„Vai tad mums nav jadabū nauda par ganīšanu?’4 Einaram paspruka.

Jā, lopu kopēja to saprata gan, viņa bija gribējusi tikai pajokot. Viņa pati aizgāja viņam pakaļ, un kad viņš atnāca, viņam bārdā vēl bija druskas. Viņš jautāja: „Kas? Kur?viņi saprata, ka bija iztraucējuši viņu pie brokastīm.

„Par ganīšanu,lopu kopēja teica, viņiem nākas dzeramnauda par ganīšanu, tāds ir paradums.

„Ak tā!Mācītājs sameklēja pa kabatām dažus sīknaudas gabalus, dažas desmitēras, kādus vaj*a grašus.

„Lūdzu,viņš teica, „un paldies.

Zēni piesarka.

„Govis ir visas,Ola stomījās, „pavisam četras govis, tu vari izskaitīt, ja gribi.

„Jā, paldies,mācītājs teica, „ir labi, un tad ardievu.

Tā zēni aizgāja.

„Ak, tavu sīkstuli!Einars nošņācās, kad viņi atradās aiz. vārtiem, kur ķestera govis ganījās gar ceļa malām.

Viņi saskaitīja naudu, bija 35 ēras.

Sirds viņiem nošļuka papēžos. Uz mācītāju viņi bija likuši vislielākās cerības. Kur lai nu ņem tabaku Tāšu Larsam, dāvanas mazajām māsām — jā, Einars tak domāja arī par Ingeru.

Un ja ar mācītāju viņiem tā nelaimējās, ko tad va-178 rēja gaidīt no ķestera.

Laiciņu velak divi diezgan nolaidušies puisēni ieradās ķestej-a mājās ar visām govīm.

Ķesteris stāvēja ārā pagalmā un pats pienāca un atvēra vārtus. Viņš izskatījās ļoti nopietns un ciets. Zēni norāva cepures un palocījās dziļi.

„Nē, tās tak laikam nemaz nav manas govis,“ viņš teica.

„Jā,“ zēni teica un izbijušies skatījās viņā.

„Es nu gan viņas vairs nevaru pazīt,viņš teica. „Vai jūs neesat pārskatījušies.

Bet ķesteris pēkšņi pasmaidīja.

Tās tagad esot tik treknas un glītas, viņš teica, tie vairs nemaz neesot tie paši lopi!

Zēnu sejas noskaidrojās.

„Un nu jūs divi mazi zēni vieni paši esat atdzinuši manas govis?

„Mēs aizdzinām ar! mācītāja govis, bet viņš mums iedeva tikai 35 ēras par visas vasaras ganījumu un visu citu!

Ola piegrūda brālim, to nu gan nebūtu vajadzējis teikt.

„Tā,ķesteris teica, „35 ēras. Bet mācītāja govis jau gan laikam arī ir daudz rāmākas un daudz vieglāk noganāmas?

„Nemaz arī ne!Einars iesaucās, „tās nebija ne par matu labākas par tavām. Vienīgi Potimūra, tā gan bija gatavā ragana!

Ola ieknieba Einaram dibenā, tā kā viņš palēcās uz augšu — tavu muļķi, tā teikt!

„Potimūra?ķesteris jautāja. „Vai kādu no manām govīm sauc par Potimūru? Kūja tad tā ir?

„Tā ir tā, ku^a izskatās tev tik līdzīga,Einars teica, „tur viņa ir.

Tad Ola uzgrieza muguru Einaram un izlikās tā, it kā viņi nemaz nebūtu kopā nākuši. Arī ķesteris nogriezās uz bridi, un likās taisni tā, it kā viņš smietos.

Einars runāja tik tālāk: kā Potimūra bijusi noklīdusi, kā viņi dienām ilgi viņu meklējuši un kā viņi ar Olu beidzot viņu atraduši Jaunsātu ganu mājās.

„Ko tu teiksi, Jaunsātu ganu majas. Vai tas ir tālu prom ?“

„Daudz jūdžu,“ Einars atbildēja.

„Diezgan daudz jūdžu,“ ari Ola teica. „Mās vienu 180 nakti gulējam arā, kamēr tikām turpu.“

Tad ķesteris izņēma desmit kronu gabalu no kabatas un pasniedza to Olām. „Braši zēni,viņš teica, „vareni zēni!

„Ak paldies!4' abi zēni, kā vienā mutē, gavilējoši iesaucās.

„Tas ir daudz par daudz!Ola pieklājīgi teica.

Bet ko ķesteris tagad darīja. Izņēmis vēl vienu desmit kronu gabalu no kabatas grāmatiņas, viņš iedeva to Einaram. „Še tev arī viens,*4 viņš teica. „Tā kā Potimūra izskatās pēc manis, tad es labprāt gribu kārtīgi samaksāt par to, ka es tik „skaistu govi esmu dabūjis atkal atpakaļ

„Ak!Einars iesaucās un acis viņam spīdēja, „tu esi daudz, daudz labāks nekā mācītājs.Palocījušies gandrīz līdz zemei, viņi priecīgām sirdīm steidzās uz mājam.

Tur māte sagaidīja viņus ar tabakas kastīti. Un nu viņā vairs nebija tikai ēras, kā toreiz, kad tā stāvēja naudu skaitīdama. Šādā vai tādā brīnišķīgā kārtā tur tagad bija iekļuvuši arī divi spoži divu kronu gabali.

Un zēni skaitīja un skaitīja, bet taisni uz pusēm pārdalot, iznāca 17 kronas 40 ēras katram. Bet tad māja gandrīz vai gāzās apkārt. . .

„Izvēlaties sev kaut ko meitenes!Einars sauca.

„Jā, izvēlaties tikai!arī Ola teica.

Bet mazajām meitenēm jau visas vēlēšanās bija gatavas. „Gredzenu ar sarkanu akmeni!Ingerida sauca.

„Mazu, kailu leļļu puiku, kuļam nekā nav mugurā!mazā Marta teica.

„Un tad Tāšu Larss dabūs pa diviem vīstokļiem tabakas no mums abiem.

„Jā, un tā, tu zini dabūs vismaz piecas kronas,Einars čukstēja Olām. 181

„Bet māte, mēs aizmirstam māti!“ Ola pēkšņi iesaucās. Un tad visi vienā balsī sauca, lai māte izvēlas, kas viņai tik labāk patīk visā pasaulē.

Bet māte smaidīja mitrām acīm un teica: „Ja es ko varu vēlēties, tad tas būtu, lai man katru gadu ganu mājās būtu tik labi palīgi, kādi man ir bijuši šogad. .

Content

Hamsune Marija Langerudas bērni

Pavasarim nākot

17-la maija sveiki

Gatavošanas uz eksāmeniem uz cūkkūtlņas jumta

Mellenes, un kazlēni

Dzīve būdas

Tašu Larss

Gājiens uz kalnu ganibam

Mazais ganiņš

Lauma

Viesi

Uz zveju

Siena pļāvēji.

Dzimšanas diena.

Govs meklēšana.

Miķeļa diena.