Friks Lennards

Draudi. Pārpratums

Lennards Friks

Draudi. Pārpratums

Draudi

.

1

Nakts vidū Martins pamodās, nosvīdis aiz bailēm.

Viņš bija sapņojis, ka skrien pa šaura mūra augšmalu. Pēkšņi viņam paslīdēja kāja, un krizdams viņš nobrāza ādu pret asajiem akmeņiem. Viņš krita lejā ātrāk un ātrāk, un apakšā atvērās melna plaisa. Tieši tajā bridi, kad melnā tumsa jau grasījās viņu aprīt, viņš pamodās un juta, ka sirds dauzās stipri, stipri.

Sapnis bija viņu sabiedējis, un labu bridi viņš gulēja nomodā, kamēr uzdrīkstējās atkal pagriezties pret sienmali un aizvērt acis. Nelāga sajūta tomēr palika vēl nākamajā un aiznākamajā sapnī. Visi tie it kā saplūda kopā, šķita, ka tas ir bijis viens un tas pats sapnis.

Viņi abi ar vectēvu staigāja pa dižskābaržu mežu, un kailās kājas mīksti un patīkami grima sūnās. Viņi nerunāja un gandrīz nemaz neskatījās viens uz otru, un tomēr Martins juta, ka viņi abi saprotas. Viņi gāja klusēdami un lūkojās saules gaismā, kas staroja lejup starp zariem. Pēkšņi vectēvs ierunājās:

«Tev nevajag baidīties. Ja labi padomā, tad pārlieku baidīties nevajag itin nekad.»

Tad vectēvs nozuda, un tālāk Martins gāja viens. Viņš jau bija vientujā, smilšainā krastā, no jūras pūta negants vējš, un pretī vēlās tumšzili viļņi baltām putu galotnēm. Martins nejutās labi, taču zināja, ka atpakaļ griezties nevar. Viņš bija spiests doties taisni uz priekšu, neliekoties ne zinis par vajātājiem, kuri no mugurpuses nāca viņam tuvāk un tuvāk.

Ja es nepievērsīšu tiem uzmanību, mani varbūt nepamanīs, viņš pa sapņiem nodomāja.

Tieši tobrīd viņš pamodās. Mamma viņa istabā jau bija atvilkusi aizkaru un, enerģiski saņēmusi viņu aiz pleca, pamodināja viņā dzīvību.

— Pasteidzies nu, — viņa teica. — Ir jau vēls, esam gandrīz aizgulējušies.

Tieši tobrīd Martins noprata, ka šī būs nelāga diena, tāda diena, kad viss saiet šķērsām. Nebija nekāda prieka celties augšā, viņš jutās saguris, un uz brītiņu pat radās ^ cerība, ka viņš ir slims, saaukstējies, vai. Varbūt viņam atkal uznākušas vēdergraizes? Varbūt varētu pasūdzēties, ka sāp vēders, un neiet nemaz uz skolu, un vienā mierā ieritināties atkal savā siltajā gultā? Varbūt derētu pamēģināt?

Nē, nav vērts! Viņš zināja, ka neviens viņam neticēs. Pārāk daudz reižu tas jau izmēģināts šajā semestrī. Pagājušas tikai sešas nedējas no semestra sākuma, taču jau piecas reizes viņš palicis mājās un ik reizi vienu vai divas dienas. Gandrīz tikpat daudz, cik pa visu pagājušo skolas gadu. «Tas ir par daudz, vai tu pats nesaproti? Tādas lietas mēs necietīsim!»

Piektdien pēdējās stundas laikā tā bija sacījusi viņa jaunā skolotāja un aizsūtījusi viņam uz māju līdzi ziņojumu aizlīmētā aploksnē. Melniem, stūrainiem burtiem uz aploksnes bija iespiests: «Skolas ziņojumi vecākiem.»

Un tagad atkal bija pirmdiena. Visam jāsākas no gala, viss būs kā parasti, bez kāda mierinājuma, garumgari un bezgalīgi.

Ilgi es to vairs neizturēšu, Martins nodomāja, atcerēdamies, ar kādu nepatiku bija devies pie katedras, lai saņemtu aploksni.

Kas tieši rakstīts šai vēstulē, viņš zināt nedabūja, taču i mamma, i tētis pie pusdiengalda likās mazdrusciņ saīguši. Brīvajās dienās neviens par ziņojumu nebija neko ieminējies, tomēr Martins juta, ka gaisā kaut kas briest. Frēkene laikam būs par viņu pamatīgi žēlojusies, kaut gan Martins īsti nemaz nesaprata, kāpēc viņam piekasās.

Vai patiesi runa būs bijusi tikai par slimošanas reizēm? Tādā gadījumā viņa ir īsta ragana, Martins nosprieda, mēģinādams vēl aizvērt acis un neļauties dienasgaismai, kurā atklājās, ka viņa istaba, kā parasti, ir nekārtīga, nepiekopta. Un ne jau tāpēc, ka viņš zinātu, kas ragana īsti ir, bet šis vārds vienīgais piedienēja tai Nīlundenei. Iedomājies savu skolotāju, Martins tūlīt sāka kūsāt aiz niknuma. Ragana gan, pieglaudīga pret lielajiem un dzēlīga, sīkumaina pret bērniem. Ciest es viņu nevaru, Martins nosprieda. Neesmu viņai pa prātam, tas ir skaidrs. Tāpēc

man arī nav jāizliekas, ka es varu paciest viņu. Viņai nemaz nav tiesību mani apsmiet, skolotāja taču kā nekā.

Un Martins saritinājās savā siltajā gultā. Spilvenā vēl jautās naktī iegulētais mīkstais iedobums, palags jauki kļāvās pie ādas, un pērtiķēns bija pūkains un mīļš, un piekļāvīgs, kā radīts, lai piespiestu pie vaiga un pabadītu ar degunu. Dažreiz ienāca gan prātā, ka viņš jau ir par lielu tādiem zvēriņiem, ko ņem līdzi gultā, bet pērtiķēnu nolikt malā Martins tomēr vēl kavējās. Tas viņam piederējis, kopš vien viņš sevi atceras. Viņš to bija dabūjis no vectēva jau sensenis, toreiz, kad viņi bija aizbraukuši tur, pāri, uz Kopenhāgenu, un gājuši uz zooloģisko dārzu. Martinām nevarēja tad būt vairāk par trim četriem gadiem. Bet pērtiķēns viņam tagad bija tikpat mīļš kā toreiz, kad viņš vēl bija maziņš.

Tikpat pūkains kā kaķēns, Martins nodomāja.

Pērtiķēns viņam blakus gulēja katru nakti. Nebija pat nekādas vajadzības turēt zvēriņu rokā. Martinām pietika ar apziņu, ka tas guļ parastajā vietā blakus spilvenam, un viņš jau jutās mierīgs. Arī tumsā un pusmiegā viņš varēja pērtiķēnu sataustīt. Jauki bija tādam pieskarties, ja rādījās nelāga sapņi. Bet nupat, nupat arī pērtiķēns nevarēja neko līdzēt. Lai cik cieši Martins būtu centies aizvērt acis, bija tomēr pirmdienas rīts, un pulkstenis jau rādīja dažas minūtes pāri pusastoņiem. Vajadzēja pasteigties, ja negribēja nokavēt skolu. Un tas nedrīkstēja notikt, jo viņam jau bija trīs piezīmes žurnālā. Martinām ienāca prātā,’cik nejauka skolotāja bija izskatījusies tobrīd, kad pacēla uz viņu acis un ieurbās viņā ar skatienu.

«Un kādas tad šodien tev būs atrunas?’ Būsi laikam gājis un aizdomājies par kaut ko?»

Nē, tas nedrīkstēja vairs atkārtoties! Doma par to, kādus smieklus klasē izraisīja replika, ar kuru‘viņš tika sagaidīts, bija neciešama. To prieku viņš klasesbiedriem vairs nesagādās!

Martins dzirdēja, ka mamma šaudās pa virtuvi. Viņa šķindināja tasītes un glāzes, un Martins saklausīja arī, kā strādā maizes grauzdētājs, kad šķēlītes, rūsganbrūnas un kraukšķīgas, skrēja ārā.

— Martin, un tu vēl neesi augšā? — mamma uzsauca. — Teicu taču, ka esam aizkavējušies. Rausies ātrāk augšā, man vajadzēs tev uzbrēkt, vai?

Šodien viņai rūpju pilna balss, to varēja tūlīt manīt, šī saērcinātā balss grieza ausīs. Tas darīja Martinu nemierīgu. Viņš zināja, ka dvīnītes mūžam kļūst īpaši neciešamas, kad mamma ir šādā omā. Tad viņas mūžīgi činkstēja vēl vairāk nekā parasti.

Neko nevar darīt, Martins nosprieda, ieklausīdamies, kā viņas, labi izgulējušās, trokšņo pa bērnistabu un tētis cenšas uzdabūt drēbes viņām mugurā. Bet viņas, protams, izvairījās un ķircinājās, un klaigāja. «Tu mūs rokā nedabūsi, tu mūs rokā nedabūsi!» Iekalušas sev galvā tādu kā rīmīti! Martins dzirdēja, ka tētis tikai burkšķ savā nodabā un pēdīgi, zaudējis pacietību, apsauc viņas dusmīgā balsi, kādā runāja tajās reizēs, kad gribēja būt stingrs:

— Nemaz jums šodien nav prāta! Plikas iesiet uz bērnudārzu, vai? Es nevaru ar jums noņemties te visu cauru dienu.

Nē, ir nu gan! Gausi izrausies no gultas un savīstījis savu pidžamas jaku kamolā, Martins aizsvieda to kauf kur pa roku galam. Tā uzlidoja pašā augšā uz grāmatplaukta.

Un tad viņš atcerējās. Šodien taču ieskaite kāpšanā pa virvju kāpnēm un lēkšanā pāri bukam. Aiz nepatikas viņš noskurinājās. Sīs nedienas viņam gandrīz bija izkritušas no prāta.

Kad Martins jau grasījās skriet uz tualeti, pa kājām gadījās tvaika mašīna, kas turpat pie gultas mētājās uz grīdas. Vakarvakarā tieši pirms gulētiešanas viņš bija braukājis ar to apkārt un pēc tam nebija iedomājis nolikt skapītī. To Martins atcerējās tikai tajā brīdī, kad juta zem papēža saplokam tvaikmašīnas trauslo skārda pieri. Vai tiešām būs pavisam salauzta? Steigdamies viens divi pacelt mašīnu no grīdas, viņš aizķērās aiz paklāja un pāri slieksnim ar brīkšķi izvēlās priekšistabā.

Skaidrs, ka tūlīt tur izdrāzās arī dvīnītes — pusapģēr-bušās un ziņkārīgas. Mūžīgi tām vajag nolūrēt, kas ar viņu notiek. Nekad viņam nav miera, pastāvīgi tās visu izosta! Tāds kā greizkājis, Gunvura iespurdzās, rādīdama uz viņu ar pirkstu, tāpat kā bērnudārzā, ķircinoties ar citām meitenēm. Un Marija, protams, tūlīt taisīja viņai pakaļ.

— Uz kājām nevari nostāvēt, vai? — viņas ķiķināja un trokšņoja. — Bēbis tu esi, vai?

Skaidrs, ka tūlīt parādījās arī mamma un tētis, nu tie visi tur stāvēja un noskatījās, kā viņš nesekmīgi pūlas iztaisnot tvaikmašīnas pieri un pacelt augša uz pusēm pārlauzto skursteni. Martins nojauta — tie nu atkal spriež,

ka viņš bijis neuzmanīgs, nevīžīgs, bijis tū|īgs. Mūžīgi viņi mēdza gausties, ka viņš nekad neprotot turēt kārtībā savas mantas. Bet vai tā nebija viņa paša darīšana? Kāpēc tiem mūžīgi bija viņš jātur acīs?

Martins juta, ka pakrūtē sāk kņudēt niknums, un nošņācās:

— Kam tad bija tik dikti jāsteidzas? Ja stāvēsiet te. acis iepletuši, vai tad ies ātrāk?

Svētdienas vakarā pie vecākiem bija bijuši viesi, skolotāji, tāpat kā mamma un tētis. Ciemošanās bija ieilgusi. Martins bija pamodies, kad pēdējie ciemiņi slāja lejup pa kāpnēm, un tad pulkstenis bija rādījis jau gandrīz vienu.

Virtuvē, kaudzē sakrauti, stāvēja nemazgāti trauki un uz paplātes bija ēdiena pārpalikumi — siera gabaliņi un kēkss. Kad ģimene sēdās pie virtuves galda, lai ātri kaut ko iekostu un iedzertu kakao un kafiju, mamma un tētis sprieda par šo nekārtību.

— Pasarg dievs, kā te izskatās! — mamma sacīja piesmakušā, īdzīgā balsī. — Tu varētu te daudzmaz piekopt. Samet visu iekšā trauku mazgājamā mašīnā. Tas jau aizņem tikai pāris minūšu. Man jādrāžas projām, tu zini. Mums ir priekšmeta skolotāju konference, tāpēc es nekādā ziņā nedrīkstu nokavēt.

— Un es? — tētis atrūca. — Tev liekas, ka es drīkstu nokavēt? Man stundas sākas jau bez ceturkšņa un vēl jāpaspēj aiziet ar mazulītēm uz dārziņu. Mēs varētu atstāt to visu, kā ir. Neviens taču pa dienu te nenāks.

Tātad viss kā parasti. Dvīnītes sēdēja galda galos un šmurgājās, un sprauslāja, un nupat bija sacēlušas brēku par to, ka abas nav dabūjušas pilnīgi vienāda lieluma olas. Mamma un tētis arī sēdēja pie galda un šķendējās, kas kuram jādara un cik stipri jāsteidzas.

Kozdams restēto frančmaizīti, Martins mazliet šķībi pasmaidīja: kā viņiem galu galā neapnīk? Cik rītus jau nav vilkušies šī diskusija!

— Par ko tu tur smīkņā? — tētis iešņācās. Viņš izskatījās vēl vairāk noguris nekā parasti. Apsarkušām acīm un nesasukājies — viņš, kas citādi vienmēr bija tik akurāts.

— Tāpat vien, — Martins atteica, izlikdamies, ka ir aizņemts ar olas ēšanu.

— Tāpat vien, nē, tā nudien ir izsmejoša atbilde, — tētis norūca.

— Jā, par ko viņš tur smīkņā? — dvīnītes vienā mutē iesaucās.

Mūžīgi viņas tā uzvedas un runā pakaļ lielajiem. Ak dievs, kā viņam apnikusi šī viņu klaigāšanai Vai tiešām četrgadīgi bērni vienmēr ir tik nepanesami?

Martins nevarēja atturēties, nepamēdījis dvīnītes, kaut arī zināja, ka no tā būs vēl sliktāk.

— Mamma, kā viņš drīkst rādīt mums mēli, ko? Kā viņš drīkst mūs kaitināt?

Martins aizsedza ausis ar rokām un pievēra acis, lai parādītu, ka viņam nemaz nerūp, par ko mazulītes tur kladzina.

— Tā ka reiz būtu klusums pie galda! — tētis iesaucās un nolika tasīti tik strauji, ka kafija apšļakstīja galdautu. Martins redzēja, ka mamma to ievēro, taču viņa izlikās, ka nekas nav noticis. Kā jau parasti. Lielie mūždien turas uz vienu roku! Bet viņi vismaz drīkst darīt, kā viņiem tīk.

— Martin, — tētis turpināja, — vai tu nevarētu vismaz no rītiem beigt kaitināt meitenes? Liec viņām mieru. Viņas taču daudz mazākas par tevi. Tu jau esi tik liels, tev vajadzētu būt drusku vairāk saprašanas un nemuļķoties ar viņām.

Apnicis līdz kaklam, Martins nodomāja. Cik reižu viņš jau dzirdējis to pašu meldiņu? «Tu, kas esi jau tik liels...», «Tu, kuram jau ir septiņi, astoņi, deviņi, desmit, drīz jau būs vienpadsmit gadi...». Kāpēc vecākiem vienmēr bija jānostājas mazulīšu pusē? Vai tad mazākajiem mūžīgi pienākas tas, ko tie grib, un tikai tāpēc vien, ka tie ir mazāki?

Martins vienā rāvienā izdzēra atlikušo kakao un pēc tam tikpat ātri arī sulu.

— Paldies par brokastīm, — viņš sacīja un piecēlās. — Vairāk es neko negribu. Starp citu, ciest nevaru jūsu piekasīšanos. Citu neko jūs nezināt kā tikai rūkt uz mani. Es nevaru vairs to izturēt!

Pirms vēl kāds bija paguvis atbildēt, Martins ieskrēja tualetes istabā un stingri pieslēdza durvis. Nostājies spoguļa priekšā, viņš sāka mēdīt pats sevi. Gan viņš tiem vēl parādīs, nudien.

Es darīšu, kā man patīk, viņš pikti nodomāja, nesākdams ne mazgāšanos, ne zobu tīrīšanu. Drošības labad viņš tomēr atgrieza aukstā ūdens krānu un izlikās skalojam muti. Varēja jau gadīties, ka tie sēž tur un slepus noklausās, ko viņš dara. Pat tualetes telpā tu, cilvēks, nevari justies īsti brīvi, viņš pukojās, klusi virzīdamies uz durvju pusi. Varbūt tie tur, virtuvē, tagad sprieda par viņu? Kā tad! Cauri dvīnīšu trokšņošanai viņš saklausīja mammas balsi.

— Kā lai es zinu, kas Martinām lēcies? — viņa sacīja pikti, uzbudināti. — Liekas, viņš itin neko vairs nevar paciest. Katrs aizrādījums rada pretestību. Viņš tikai joņo uz priekšu, nemaz neapdomājies. Tev ar viņu jāaprunājas.

Pēc tam Martins dzirdēja tēta zemo ducināšanu — tādā balsī viņš mēdza runāt, kad kaut kas nepatīkams stāvēja priekšā.

— Kāpēc tad tieši man? — tētis sacīja. — Vai tev liekas, ka mani viņš vairāk klausīs? Es tik tiešām nezinu, kā ar viņu turpmāk apieties. Agrāk viņš nekad tāds nebija. Turklāt vēl greizsirdīgs uz meitenēm arī. Un iekaist tik gaužām ātri un necieš ne vismazāko aizrādījumu. Skola varbūt vainīga?

Jā, kāpēc viņš nesaprot, ka skola ir vainīga un tā pārpārēm stulbā skolotāja un ka pārvākšanās uz šejieni ir izpostījusi visu viņa dzīvi? Tikai tāpēc, lai tie abi tiktu pie labākas vietas, lai iekļūtu štatā, ej nu sazini, ko tas nozīmē, — tikai tāpēc viņiem bija jāšķērso vai puse Zviedrijas. Vai tas ir taisnīgi? Un vai Martinām kāds bija prasījis? Nekā, ar viņu un viņa biedriem neviens nebija rēķinājies.

«Mēs nu pārvācamies,» tie bija paziņojuši. «Dabūt jaunus draugus — tas taču būs jauki!»

Kāda vaina tad bija vecajiem? Frēdem un Larsam Ju-hanam, un Pātrikam, un Majai Stīnai, kāpēc Martinām vajadzēja tos pamest? No tiem, ar kuriem viņš četrus gadus bija gājis kopā skolā un, kopš vien viņš sevi atceras, kopā spēlējies ik dienas, — no tiem viņam uzreiz bija jābrauc prom. Vai tas bija taisnīgi?

Un vecmāmiņa un vectēvs — vai par viņiem kāds bija padomājis? Vai tad vecāki neapjēdza, ka viņiem abiem patīk dzīvot Martina tuvumā, lai viņš var vai katru mīļu dieniņu aizskriet pie viņiem paciemoties? Vai kādam bija rūpējis tas, ka vecmāmiņa un vectēvs, dabūjuši dzirdēt par pārvākšanos, bija izskatījušies bēdīgi? Ne uz to pusi. Tie vāvuļoja tikai par to, ka «būšot jauki dabūt jaunus draugus!», Martins juta, ka viņu pārņem niknums, tiklīdz viņš iedomājās, cik tas viss ir netaisni. Visbēdīgākais bija, ka viņš nevarēja piedabūt mammu un tēti saprast, kā viņš jūtas. Likās, viņi nemaz nepūlas saprast.

Priekšistabā tētis noņēmās ar dvīnītēm, vilkdams viņām mugurā virsdrēbes. Mamma šaudījās apkārt. Sukādama matus, viņa tajā pašā laikā centās savākt somā savas grāmatas un nokopt ēdamgaldu. Viens vienīgs juceklis. Nostājies pie virtuves durvīm, Martins noraudzījās uz viņu. Pēc tam viņš sacīja:

— Kamēr vēl nebijām pārvākušies uz šejieni, tev nekad nebija tā jāsteidzas.

Satrūkusies no šī aizrādījuma, viņa mēģināja Martinām uzsmaidīt, taču smaids iznāca mazliet samocīts. īsti viņa nemaz nepasmaidīja, tikai centās smaidīt. Varēja redzēt, ka mamma šonakt nav izgulējusies.

— Var jau būt, — viņa atbildēja. — Bet ko vairs līdz tagad par to gudrot? Esam taču jau pārvākušies. Un vai tev neliekas, ka mums klātos mazliet vieglāk, ja tu kaui reizēm pats arī drusku pasteigtos un man nevajadzētu tev aizrādīt? Skrien nu uz istabu un saģērbies, lai varam iet reizē līdz Stūrgātanai.

— Kur tad manas vingrošanas kurpes? — Martins jautāja. — Šodien mums vingrene.

— Nē, šodien taču ir pirmdiena, — mamma attrauca. — Vingrošana jums ir otrdienās.

— Šonedēļ tā nav. Mums būs ieskaite kopā ar citām piektajām, skolotāja piektdien pateica.

— Ak tu tētīt, — mamma sacīja, — kāpēc tad tu maķenīt agrāk par to nebildi ne vārdiņa? Tev vajag jaunas kurpes, bijām taču norunājuši. Es biju paredzējusi šodien nopirkt. Tev jāmācās pašam arī padomāt, nevis tikai gaidīt, lai citi domā tavā vietā! Bet vecās tev vēl stāv skolā, šodien tu ar tām iztiksi, vai ne? Un kādu reizīti jau var pavingrot arī plikām kājām, tas nāks tikai par labu.

Plikām kājām, ha! Kā viņa nesaprot! Vai tiešām viņa iedomājas, ka ar plikām kājām var atsperties uz tā rievainā paliktņa buka priekšā? Un vecajām kurpēm purngali pušu, turklāt tās ir baltas. Sai skolā neviens nevalkā tādas baltas skuķeņu kurpes. Te visiem ir zilas. Kā tās māmuļas itin nekad neko neapjēdz, Martins nodomāja un iemetās savā istabā, lai noslēptu, kāds niknums viņu pārņēmis. Priekšnamā viņš norāva no pakaramā virsjaku un uzmeta mugurā. Viena piedurkne, protams, bija uz kreiso pusi. Vajadzēja raut jaku atkal nost un nokrāmēties ar piedurknes apgriešanu. Kā jau parasti!

Un kurpes? Kur ir kurpes? Martins uz visām pusēm izmētāja kaklautus un zeķes, un «Monopolu», un «Finansistus», bet kurpes tā arī neatradās. Izmeklējies vēl pagultē, viņš beidzot atcerējās, ka nolicis tās žāvēties zem radiatora. Lai tiktu kurpēm klāt, vajadzēja palīst zem rakstāmgalda. Rāpodams atpakaļ, viņš ar vienu kāju tik stipri uzgrūdās krēslam, ka tas bezmaz apgāzās.

Kurpju auklas, protams, bija savilkušās mezglos, turklāt apkaltušiem māliem pilnas. Pūlies, kā gribi, — vispirms tāpat ar nagiem, pēc tam ar saliektu naglu —, bet mezglus nevarēja atraisīt. Sameklējis lineālu, viņš ar tā palīdzību mēģināja iedabūt kājas iekšā kurpēs bez atšņo-rēšanas. Lineāls spieda papēžus, Martins nejauki vaibstījās, taču būtu droši vien ticis tāpat galā, ja tētis tieši tajā brīdī neparādītos durvīs.

— Tas nu par traku! — tētis iesaucās, un viņa balss metās stipri vien pikta. — Kad tu beidzot iemācīsies apvilkt kājās kurpes? Vai tad sasiet auklas cilpiņā ir tik briesmīgi sarežģīti? Tā tas tālāk vairs neiet, kā tāds mazulītis. Kā tad tu tiec galā, kad skolā tev ir jāmaina apavi, velns parāvis?

— Bet tie mezgli, — Martins atbildēja, — tu taču zini, ka es ne ...

— Nemels niekus, — tētis viņu pārtrauca. — Atraisīt pāris aukliņu ir tīrais sīkums. Pat dvīnītes jau tiek ar to galā. Un viņām kā nekā ir tikai četri gadiņi. Vai tad tev tas nav pa spēkam? Galīgi aptaurēts tu taču neesi?

Kad tētis runāja tādā balsī, kad vārdi grabēja viņam mutē, kad acu zīlītes bija kļuvušas tumšas un vaigu muskuļi saspringti, un kustības aprautas un straujas, tad viņš necieta nekādu pretī runāšanu. Martins to zināja un nebilda vairs ne vārda. Viņš neuzdrīkstējās vēlreiz mēģināt paskaidrot, cik grūti viņam klājas skolā. Tāpat neviens jau viņam neticētu.

Klusēdams Martins ļāva, lai tētis atraisa viņa kurpes arī šorīt. Patiesi negals ar tādām kurpju aukliņām. Pūlies, cik gribi, itin nekā viņš ar tām nevarēja tikt galā. Auklas vienmēr bija savilkušās mezglā ar gariem, vaļējiem galiem. Kā neviens to neapjēdza, ka viņš no tiesas centās kā mācēdams, ka viņš itin nemaz neizlocījās un ka viņš gribēja iztikt bez citu palīdzības.

— Tā, šaujies nu prom, — tētis noteica, viegli iebukņījis viņam pa muguru. — Un pasteidzies. Nav nekādas jēgas atkal noseboties. Tu jau zini, ka frēķenei Nīlundei tas nepatīk!

Tātad par to viņa būs sūdzējusies slepenajā ziņojumā! Martins juta, ka galvā atkal sakāpj niknums un uznāk pārestības* sajūta. Vai tad citi nebija nosebojušies vēl daudz biežāk nekā viņš? Kā tad ne — un ne viens vien, bet tieši viņu frēkene bija nosūdzējusi! Ragana tāda, meklē tikai, kur viņam piekasīties. Par citiem viņa nelikās zinis. Tikai Martinu, jauno skolnieku, — to viņa ēda.

Aiz dusmām Martins gandrīz gribēja sākt raudāt. Tomēr viņš neraudāja, jo nebija vairs nekāds puņķains mazulis, un gan jau viņš tiem visiem vēl parādīs! Viņš norāva skolassomu no koka tapas priekšistabā pie durvīm, lai drāztos jau projām. Bet pie pašām durvīm Martins pagriezās atpakaļ un, neko nedomādams, aizlavījās pie rakstāmgalda, un bez trokšņa izņēma no atvilktnes krājkasīti. Jau tajā pašā mirklī, bāzdams to savā jaunajā skolas-somā, viņš sāka nožēlot. Kāpēc vajadzēja tā darīt? Kas viņu sagaida skolā par to, ka viņš atvācis sev līdzi krājkasīti?

Martins īsti nezināja, kā rīkoties, bet bija jau par vēlu. Mamma stāvēja priekšistabas durvīs, nepacietīgi mīņādamās.

— Pasteidzies nu, — viņa sauca, — saproti, mums zeme deg zem kājām!

Novaibstījies pret dvīnītēm, kuras saģērbušās ar! jau stāvēja priekšistabā, Martins aizmetās garām mammai. Pat nemanīdams, ka ir viņu pagrūdis, liftu neizsaucis un nepagaidījis, viņš metās lejup pa kāpnēm. Itin nevienu viņš nevarēja ciest. Un nebija nekādas vajadzības, ka mamma ar viņu auklējas. Tāpēc viņš devās šķērsām pāri stāvvietai un prom uz centru, pat neklausīdamies, ko viņa nopakaļus sauc.

Kad Martins pa labi nogriezās uz Stūrgātanas, viņam ienāca prātā, ka viņš pat nav pateicis mammai «sveiki» un viņa nav paguvusi novēlēt viņam «laimīgu ceļu». To viņa Martinām sacīja ik dienas, kopš viņš bija sācis iet skolā.

Nu, un pietiek, viņš nodomāja, tajā pašā brīdī pats drusku satrūcies. Tieši tāpat kā tajās reizēs, kad klasē viņam izsprūk kāds vārds nevietā un viņš pamana to tikai tad, kad vārds jau veļas pāri lūpām un skolotāja iepleš acis. Viņš joņoja uz priekšu un juta, ka širita nemiers vēl guļ pakrūtē un viegli skrubina.

Šis pirmdienas rīts otrajā oktobrī bija iesācies nelāgi.

Un dienā man klāsies vēl sliktāk, Martins nosprieda un juta, ka sāk durties sānos. Par ātru viņš bija drāzies, tagad vajadzēja drusku piebremzēt.

Es nedrīkstu brāzties tā, ka sāk pilēt sviedri, viņš nodomāja. Tad tie atkal brīnīsies, kas ar mani noticis. Tāda izdevība tiem netiks vis sagādāta.

2

Rīts bija vēss, un, cilpodams pa Stūrgātanu, Martins juta aukstumu pie kauliem. Gaiss bija drēgns un dzeļošs, un viņš ievēroja, ka izelpojot ap galvu viņam saceļas un ātri atkal nozūd mazi garaiņu mākonīši. Viņš manīja, ka lieti būtu noderējuši dūrainīši un šalle. Taču steigā neviens nebija pārbaudījis, kā viņš saģērbies. Viņš bija liedzis mammai parastās pārbaudes iespējas. Kad viņš atcerējās, kā bija aizdrāzies no viņas prom, nelikdamies ne zinis arī par tēti un dvīnītēm, sirdi sāka kņudināt sajūta, ka viņš ir bijis drusku stūrgalvīgs.

Bet paši tie ir vainīgi, viņš nosprieda, paši tie taču iesāka. Viņi bija tie, kas sabojāja man omul

Pie zooveikala skatloga viņš apstājās, lai apskatītos, vai kāmji vēl ir. Bija gan. Tie tupēja savos būrīšos un atkal grauza bālganzaļas salātu lapas. Nez vai citu neko kāmji nedara?

Arī pie grāmatnīcas skatloga un pie rotaļlietu veikala vitrīnām Martins apstājās. Kā tad, Merklina firmas darinājumi vēl stāvēja abās vietās, un cenas nebija itin nemaz nokritušās. Krāj kā krādams, no nedēļas kabatas naudas ietaupījumiem viņš nekad nevarēs nopirkt sev tādu pamatīgu vagonu sastāvu. Un nez vai bija arī kādas izredzes dabūt tādu dāvanu uz ziemsvētkiem. Ja nu vienīgi no vectēva. Jo vectēvs pats bija nodarbojies ar dzelzceļu modeļiem, par to viņš Martinām bieži bija stāstījis. Bet, lai nu būtu kā bijis, līdz ziemsvētkiem vēl vesela mūžība, un par ziemsvētku dāvanām prātot šodien vēl nebija jēgas.

Starp citu, prāts man šodien uz spēlēšanos nemaz nenesas, Martins nodomāja. Sai stulbajā pilsētā jau nav neviena, ar ko spēlēties.

Kad Martins gāja garām pulksteņveikalam netālu no Lielā tirgus, pulkstenis skatlogā rādīja desmit minūtes pāri astoņiem. Un Martins saprata, ka paspēs laikā ari bez īpašas steigšanās. Pārstājis skriet, viņš tagad slāja uz priekšu jau daudz rāmākā solī. Gan jau tikšu laikā, viņš nosprieda, braucīdams skolassomas siksnas.

Ārpus skolas viņš siksnas izmantoja. Tā bija ērtāk, jo rokas kļuva brīvas. Bet skolā siksnas nevarēja lietot. Pa visu skolu nevienam citam zēnam tādas somas nebija. Visiem portfeļi, un Martins nudien jau bija dzirdējis, ka tie vīpsnā par viņa somu. Tāpēc no skolas pagalma viņš savu somu nesa rokā, un tad tā gandrīz izskatījās pēc portfelīša.

Pabraucījis somu, cauri plānajai sieniņai viņš samanīja krājkasītes kontūru, un no jauna viņu pārņēma nemiers. Pats viņš nesaprata, kāpēc paņēmis līdzi krājkasīti.

Bet varbūt man tā noderēs, viņš gudroja. Te jau tu, cilvēks, nekad nevari būt drošs. Nevajadzēja gan mums šurp pārvākties! Tad viss ietu daudz labāk. Tad būtu tāpat kā agrāk — kā pagājušoziem un pagājušovasar. Tad es nepavisam nejutos tik draņķīgi, viņš nodomāja un, acis piemiedzis, pavērās pa labi, kur lejā varēja manīt ostu.

Daži .tālbraucēji virzījās prom no steķiem, un Martins saklausīja arī celtņu čīkstēšanu. Uzmanīgi paostījis gaisu, viņš, liekas, mazliet manīja arī to kodīgo smaku, kas nāca no sulfāta fabrikas otrpus ostas vārtiem.

Pat gaiss te ir nelāgs, viņš nosprieda, aizlidinājis lejup pa nokalni uz ostas pusi kādu akmeni.

Uz šo pilsētu Martina ģimene bija pārcēlusies jau jūnija beigās, bet Martins vēl aizvien to pārdzīvoja. Ronne-bijā viss viņam likās daudz labāk. Tur viņi dzīvoja pavisam tuvu pie skolas, tik tuvu, ka Martinām no mājas nekad nevajadzēja iziet agrāk kā pēc pirmā zvana. Skolotāja bija daudz mīlīgāka, un viņam tur bija daudz vairāk labu draugu. Turklāt tur taču dzīvoja vecmāmiņa un vectēvs — tikai pāris kilometru no viņiem, pilsētas malā, baltā būcenītī, mežonīgi saauguša dārza vidū, kas gandrīz nemanāmi pārgāja īstā mežā.

Patiesībā jūnijā gan pārvācās tikai mamma un tētis — tūlīt pēc tam, kad pēc mācību gada noslēguma visa ģimene divas nedēļas bija nomaisījusies pa Gotlandi. Pēc šī ceļojuma, kuru sagandēja tas, ka mamma un tētis par vecām baznīcām bija interesējušies vairāk nekā par peldvietām, Martins ar dvīnītēm tika atstāts Ronnebijā, Viņi visi trīs dabūja padzīvot pie vectēva, kamēr mamma un tētis bija atbraukuši šurp, lai iekārtotu jauno dzīvokli. Lielāks par veco dzīvokli — tas bija tik liels, ka katram tika pa istabai. Nūja, tikai dvīnītes, bez šaubām, arī te dzīvoja abas vienā istabā. Viņu dzīvoklis bija trešajā stāvā jaunā mājā, šī augstceltne bija gabaliņu no centra, un bērnudārzs, kurā iekārtotas dvīnītes, atradās netālu no turienes. Izskatījās, ka mamma un tētis ir apmierināti, taču Martins neparko nespēja dalīties ar viņiem sajūsmā. Jau no pirmās dienas viņš nojauta, ka šai nolādētajā alā nejutīsies labi.

Un vai tad man nebija taisnība, viņš nodomāja, neguvis nekādu lielo gandarījumu no šīs atziņas.

Tātad viņam joprojām vēl nepatika šī pilsēta. Gaiss no fabrikām otrpus līča uzdzina nelabumu, un sīko ieliņu mudžeklī bija grūti atrast ceļu uz centru. Kaut arī osta un lielo kuģu lērums bija saistoši, tas viss viņu tomēr biedēja, un vienatnē viņš vairījās tai tuvoties. Dažreiz, izgājis pabraukāties ar divriteni, viņš bija spiests prasīt ceļu, kā tikt atpakaļ mājās uz Bergstīgenes ielu numurs septiņi.

Nesaprotu, ko mammīte īsti domā, sacīdama, ka šī pilsēta ir krāšņa, viņš gudroja. Manuprāt, tā ir bezkrāsaina, viņš nodomāja, pats pie sevis pavīpsnājis.

Taču ceļu uz skolu viņš jau zināja pa īstam. To viņš varētu noiet pat aizsietām acīm, un viņš zināja arī, cik daudz laika prasa katrs ceļa gabals.

Kad viņš tagad pa Stūrgātanu bija nonācis augšā pie Lielā tirgus, daudz vairs nebija atlicis, ko iet. Tikai divas šķērsielas vairs, pēc tam viņam bija jānogriežas pa labi tai vietā, kur sākas šauriņā, akmeņainā Cirkgrendenes iela. Puslokā tā stāvus veda augšup uz baznīcu pakalnā starp Stūrgātanu un ostas kvartālu.

Turpat blakus pie baznīcas, kuras abus smailos, varā kaltos torņus varēja redzēt jau no tālienes, atradās Martina skola — piecstāvu ķieģeļu ēka ar bezgala gariem gaiteņiem. Martina klase bija C gaiteņa pašā viņā galā ceturtajā stāvā.

No tā cietuma es nemūžam netikšu ārā, viņš prātoja, apmeties uz nožogojuma blakus Lielajam tirgum «Tempo» priekšā. No turienes varēja redzēt skolas jumtu, un Martins pārāk labi zināja, ko tas slēpj.

Cementa plāksnēm nosegtā skolas pagalma otrā galā, kur bija tikai futbola vārti bez tīkla un viens nožēlojams

baļķis, stāvēja zemāka koka māja, un tajā bija darbnīca un ēdamzāle. Pa labi leņķī no tās atradās sporta zāle ar savām zviedru sienām un bukiem, un neērtajām virvēm. Ronnebijā, kad viņiem nelielā barakā blakus pamatskolai notika vingrošanas stundas, Martinām nekad nebija nācies sastapties ar tādiem moku rīkiem.

Toreiz man skolā iet bija patīkami, viņš sprieda. Bet tagad tā ir mocība, negantāka pat par zobu sāpēm.

Jā, Martinām, tam pašam, kurš agrāk skolā bija juties labi un kuram nekad nebija bijis īpaši grūti iegūt jaunus draugus, — viņam tik tiešām bija grūti iejusties jaunajā vidē. Viņš bija mēģinājis ieminēties par to i tētim, i mammai, taču tie laikam negribēja ņemt viņu nopietni Vecāki tikai atgaiņājās, it kā patiesi negribētu saprast, ka viņš ilgojas pēc Ronnebijas. Kas gan tur savāds, ka viņš ilgojas pēc frēkenes Gudrunas, pēc vecajiem draugiem un pēc vecmāmiņas un vectēva? Kas tiem abiem tur bija ko vīpsnāt? Kaut gan tie jau nemaz nezināja, kā viņam īsti iet pa skolu, par to viņš nebija paguvis izstāstīt. Tiklīdz viņš iesāka par to runāt, tie tūlīt atrunājās, «ka vēlāk, nākamajā semestrī, jau iešot labāk». Bet, kā lai līdz tam laikam iztur, tas tiem, kā liekas, itin nemaz nerūpēja.

Nekad es netikšu galā ar to, Martins nodomāja un juta pakrūtē iekņudināmies bailes. Pastāvīgi būs tas pats.

Visi joprojām vīpsnās par viņa izloksni, par to, ka viņš neizrunā pareizi skaņas un reizēm lieto tādus žargonvār-dus, kādus šai pilsētā neviens nezina. Un tie visiem liekas briesmīgi smieklīgi. Pat frēkene mēdz viņam par to uzknābt — un šķiet, ka neviens no tiem arī nezina, ar ko Skone atšķiras no Blēkinges!

Viņš arī turpmāk droši vien tiks atstāts ārpusē, neviens viņu nepieņems. Tiklīdz viņš mēģināja tuvoties kādam pulciņam skolas pagalmā vai rotaļu laukumos, visi tulīt uzgrieza viņam muguru. Kad viņš centās biedroties ar kādu, tas vai nu aizskrēja projām, vai izlikās aizņemts. Un, ja viņš mēģināja ievadīt sarunas ar meitenēm, tās tikai vīpsnāja un gražojās. Te, protams, nebija tā iegājies, ka zēni ar meitenēm rotaļājas vienā barā. Te viņš nekad neuzies sev tādu Māju Stīnu, ar kuru kopīgi varētu taisīt būdas.

Taču tas nebija vēl pats sliktākais, ka visi no viņa it kā atrāvās un izlikās viņu neredzam. Pats sliktākais sākās tad, kad tie apstājās un blenza uz viņu. Vispirms tie brīdi stāvēja un ķīķerēja, pēc tam lēnām sāka nākt viņam virsū, likdami atkāpties un iespiezdami viņu kādā kaktā, vai arī ielenca viņu. Tad tie, vesels bars kaušļu, sastājās viņam cieši apkārt un draudēja viņu «iezīmēt», un Martins zināja, ka viens pats nekādi netiks galā. Sī bezspēcība bija pats sliktākais.

Kopš kāda laika šī bezspēcība diezgan bieži bija sākusi viņam rādīties arī sapņos. Un arī sapņos viņš nereti stāvēja, piespiests pie sienas, kamēr visi lēnām nāca viņam virsū, vai nu dūres savilkuši, vai uzasinātus mietus izstiepuši. Tas viss notika lēni, gaužām lēni, taču viņam nekad nebija izredzes izbēgt. Tieši tāpat kā nomodā, pa dienti skolā kaušļi iesākumā neko neteica.

Klusējot tie tikai neatvairāmi tuvojās — draudīgi un stipri. Pēc tam no visām pusēm piepeši sāka birt dzēlības.

«Nobijies esi, ko?»

«Nenāksi mums virsū?»

«Pavirini muti. Varbūt nevari parunāt? Varbūt putra

tev kaklā iesprūdusi?»

«Palūriet, veči, kādas viņam jancīgas kurpes kājās uri bikses kādas atbaidošas, un kāds skuķeņu džemperītis uzstiepts mugurā!»

Un tā tie turpina, cik ilgi vien grib, i sapnī, i pa dienu, nomodā, un Martins nezināja padoma, kā varētu aizstāvēties. Pirmajā nedēļā viņš reiz bija mēģinājis izlauzt sev ceļu ar dūrēm, bet tad tie visi sakrita viņam virsū un nebija vairs nekādu izredžu aizstāvēties. Dažreiz viņš pūlējās tikt vaļā ar kādu joku, bet arī tam nebija panākumu. Kopš tā laika viņš parasti stāvēja klusu, cerēdams, ka vai nu starpbrīdis drīz beigsies, vai arī kāds skolotājs nejauši parādīsies tuvumā.

Vissliktākais bija tas, ka viņš ne vienmēr spēja novaldīt, asaras, ja kaušļi par daudz izvērsās. Lai arī kā viņš valdījās, pēc brīža acis kļuva valgas, un pēc tam asaras rie-sās arvien vairāk.

Kad asaras sāka birt, kaušļiem bija vislielākie prieki. Tie dauzīja rokas pa ceļgaliem, vai plīsdami aiz smiekliem, rādīja uz viņu ar pirkstiem un auroja pilnā rīklē, tā ka itin visi apkārtējie dabūja zināt par to ačgārnību, kas notikusi.

«Palūriet uz to mopsītil Viņam slapjums uz vaigiem!»

— Esmu ...

Tā tie tur klaigāja un tāpat droši vien turpinās dienu pēc dienas. Rūgti kļuva, par to iedomājoties.

Kad Martins šai pelēcīgajā pirmdienas rītā, kurā aukstums līda līdz pat kauliem, iegriezās Cirkgrendenes ielā, noskanēja pirmais zvans. Tieši laikā! Šodien vismaz nevajadzēs ierauties kādā spraugā starp vecajām mājām šķērsielas malā, šodien viņam nebūs jāstāv tur sastingušam aiz bailēm, ka viņu kāds pamanīs un aizšķērsos ceļu. Visi steidzās uz skolu, un nevienam nebija laika pievērst viņam uzmanību. Aprēķins pareizs!

Nesagādāšu tiem vismaz lieku izdevību, Martins triumfēja. Pietiks ar starpbrīžiem. Noņēmis no pleciem siksnas, viņš pa stāvo šķērsieliņu cilpoja augšā pakalnā. Iemeties pa vārtiņiem, viņš joza šķērsām pāri pagalmam, iekšā pa lielajām durvīm un augšā pa platajām kāpnēm. Martins bija bez elpas, bet jutās drošs. Viņš paspēs īstajā laikā.

Pie pēdējā kāpņu pagrieziena Martins panāca frēkeni Nīlundi. Šaudamies viņai garām, viņš mēģināja paklanīties un pateikt arī «labrīt» un, jozdams pa C gaiteni un lavierēdams starp skolēniem, kas vēl nebija paguvuši saiet klasēs, jau norāva no muguras virsjaku. Uzmetis to uz sava parastā pakaramā, viņš aizspraucās garām divām meitenēm, kas iepletušās stāvēja klases durvīs, un apsēdās savā vietā. Ātri elpodams pēc straujā skrējiena, viņš juta asumu kaklā. Būs ko saķēris, vai?

Tajā pašā brīdī klasē ienāca skolotāja. Rokā viņai bija Martina sarkanā jaka, un viņa to turēja kā beigtu žurku. Pieaicinājusi Martinu pie katedras, frēkene sacīja pārlieku skaļā balsī:

— Martin, vai tiešām tu domā, ka šai skaistajai jakai būtu jāmētājas gaitenī pa grīdu?

— Nē, es to pakāru ... — viņš mēģināja iebilst, taču tika pārtraukts, un skolotājas balss tagad skanēja dzēlīgi pieglaimīgi.

— Savādi gan, — viņa sacīja, — nudien neiedomājami. Kad es nācu garām, jaka gulēja uz grīdas. Pati laikam nolēkusi no pakaramā? Tu jau neesi no tiem, kas savu jaku nosviež pa roku galam, vai ne?

Tā jau es domāju. Un tagad, manuprāt, tev ir jāiziet gaitenī un jāpakar jaka vietā. Bet šoreiz gan tā, kā nākas.

Pēdējie vārdi nošvīkstēja tik ātri kā pātagas cirtiens, un Martins, jau durvīs stāvēdams, sarāvās un juta, ka klase aiz muguras viņam nosmīkņā.

Ragana, viņš nodomāja, un kaklu aizžņaudza niknums. Martinām vajadzēja pāris reižu dziļi norīt siekalas, lai dabūtu prom šo sūrumu, kas parasti noveda pie asarām. Drošības dēļ viņš ar labās dūres virspusi steigšus vēl izrīvēja acis. Tur nedrīkstēja būt ne asariņa, jo klasē to uzreiz ievērotu un tad apsmiešana ietu vajā pa īstam. To viņš zināja jau no citām reizēm.

Iedams "garām katedrai uz savu vietu, viņš nemaz nepacēla acis uz skolotāju. Kaut arī diena jau bija sabojāta, ipaši vēl kaitināt frēkeni bija lieki. Droši vien viņa pavadīja Martinu ar acīm, un viņam nebija nekāda prieka skatīties uz skolotāju.

3

Minūtes lēni vilkās uz priekšu cita pēc citas. Pat sekunžu rādītājs brīžiem šķita apstājies, kamēr pēdīgi tomēr saņēmās un palēca mazdrusciņ tālāk, atdalījis no mācību stundas vēl vienu sekundi.

Radiatori bija atgriezti līdz galam vaļā kā aukstākās ziemas vidū. Martins jutās miegains un par varītēm turējās, lai neaizmigtu. Tik daudz enerģijas, lai ieklausītos, ko saka skolotāja, viņam neatlika. Un kālab arī būtu jāklausās? Viņa sēdēja aiz katedras un vienmuļi mala savu ma-ļamo. Kad frēkene pūlējās izskaidrot viņiem to, kas bija nepieciešams mājas uzdevumiem, balss viņai vienmēr skanēja vēl gaudulīgāk un žēlāk nekā parasti. To, ko skolotāja sacīja, viņi tikpat labi varēja izlasīt arī grāmatā. Likās, viņa nav droša, vai tie maz prot lasīt, būdama, protams, tai pārliecībā, ka viņai viss jāpasaka tiem priekšā ar saviem vārdiem.

Uzskata mūs par aitasgalvām, Martins secināja, kad frēkene vai simto reizi skaidroja, kā jāpilda mājasdarbs no valsts zinību grāmatas.

Viņai derētu šo to pamācīties no frēkenes Gudrunas, Martins prātoja, tā skolotāja nu gan prata strādāt ar klasi!

Kamēr Nīlundene vēl mala savus nebeidzamos izskaidrojumus, Martins slepus jau sāka pildīt mājasdarbu. Jautājumi bija viegli. Par lauksaimniecību dažādos valsts novados, un lielākā daļa attiecās tieši uz Skoni. Viņam pat nevajadzēja ielūkoties tekstā, lai atbildētu. Mēs ar vectēvu bieži tur esam bijuši, Martins nodomāja. Citiem šie jautājumi varbūt liekas sarežģīti?

Mēdz teikt, ka Skone esot gluda kā pankūka, viņš uztvēra frēkenes pīkstošo balsi un vairs nevarēja atturēties nepavīpsnājis. Ir nu gan! Pats viņš bija pārsteigts, ka viņa smiekls iznācis tik skaļš, un velti mēģināja aizspiest muti ar roku. Bija jau par vēlu, viņa bija troksni sadzirdējusi.

— Kas tad nu par priekiem? — frēkene vaicāja saskābusi. — Varbūt tu būsi tik laipns un pastāstīsi mums arī? Vai tad tev vienam pašam no klases gribas smieties?

— Nekas sevišķs, — Martins sastomījās, manīdams, ka no sola uz solu jau pārskrien ņirdzīgi smīniņi, — es nu gan nedomāju, ka... man tikai ienāca prātā, ka Ziemeļ-skonē...

Pamanījis, ka frēkenei uz vaigiem parādās sarkani plankumi, viņš saprata, ka viņa sāk skaisties, un neuzdrošinājās turpināt.

Nedrīkstu viņu bez vajadzības kaitināt, viņš nodomāja, lai pļāpā vien.

— Manuprāt, visiem nāktu tikai par labu, ja arī tu klausītos, ko es stāstu, un nesēdētu te, aizdomājies par kaut ko citu, — frēkene strupi noteica. — Un būtu gaužām labi, ja tu noliktu nost pildspalvu. Neizklausās nemaz tik daiļi, kad tu tur skrapšķini savu spalvu.

Ar tikko dzirdamu nopūtu Martins nolika spalvu. Pēc tam viņš nekustīgu skatienu vērās lejup uz sola rakstu, cenzdamies sēdēt tik klusu kā pele, kamēr viņa bija galā ar savu runājamo. Ko viņa saka, to viņš nedzirdēja.

Martinām tā gadījās itin bieži. Reti viņš varēja noklausīties visas stundas pēc kārtas, kā viņa maļ savu maļamo. Kādu brīdi, apmēram desmit minūtes, viss bija labi, bet pēc tam sāka mākties virsū gurdenums, un Martinām bija grūti koncentrēties un nosēdēt mierā. Viņš kļuva nepacietīgs, gribējās pašam darboties un izrādīt aktivitāti. Viņš to bija mācījies jau bērnudārzā un rotaļu parkā un pilnīgi pie tā pieradis pirmajos skolas gados. Frēkene Gudruna, viņa nekad nedusmojās, taču, ja kaut kas negāja, kā vajag, laida vaļā lielo smieklu, jo viņa saprata, ka ir gluži neiespējami veselu stundu nosēdēt pavisam mierīgi un tikai klausīties. Viņa zināja, ka visiem vajag darboties, lai nenomirtu aiz garlaicības.

Taču frēkene Nīlunde, tā riebekle, skaidrs, nesaprata itin neko. Ceturkšņa sākumā Martins šad tad bija mēģinājis pārtraukt viņu ar jautājumiem vai iebildēm. Frē-kene_4Gudruna to bija atbalstījusi, bet te tas negāja cauri.

«Sājā klasē tā nevar, tas tev būs jāņem vērā,» frēkene Nīlunde bija Martinām atbildējusi, kad reiz viņš bija to pārtraucis. «Te mums valda savi noteikti principi.».

Sājos principos, protams, ietilpa arī tas, ka viņa nekad necieta iebildumus. Tad viņa piesarka, un artērija uz kakla pulsēja tik spēcīgi, ka to varēja redzēt jau pa gabalu. Pārējie principi bija tādi, ka solā vienmēr jāsēž klusu, ka stundas laikā nedrīkst ne ar vienu sarunāties, ka nedrīkst iziet ārā uz tualeti pat tajās reizēs, kad ir radusies nepieciešamība, un ka uz skolu nedrīkst ņemt līdzi kārumus. Un tā tālāk — šis saraksts, kā liekas, dienu no dienas stiepās garumā. Pastāvīgi viņa atkārtoja, ka tiem nav atjauts «celt traci». Frēkene uzbudinājās pat tad, kad viņi, strādādami grupā, bija sasēdušies kopā un kāds ierunājās mazliet skajāk.

«Jums jāsēž klusu! No šīs kņadas jau galva griežas,» viņa tad mēdza kunkstēt un ķēra ar roku pie galvas.

Viņai vajadzētu strādāt citu darbu, Martins prātoja. Tādu, kur ir trokšņa slāpētāji.

Nupat viņa tur, priekšā, bija apklususi, un Martins visā nopietnībā varēja ķerties pie uzdevumiem. Tā kā jautājumi pa daļai bija domāti paškontrolei, viņam nebija daudz ko šaubīties, un viņš ātri vien aizpildīja ar punktiņiem atzīmētās rindiņas.

Bērnišķīgi vienkārši, viņš nodomāja. Tā kā ceturtajā klasē.

Martins dzirdēja aiz muguras čukstu, taču noturējās pretī kārdinājumam pagriezties atpakaļ. Nudien viņš negrib Nīlundenei dot iemeslu apvainot viņu kārtības traucēšanā! Un viņš nepagriezās pat tad, kad viņam kaut kas nošņāca gar pakausi. Martins saprata, ka viņam kāds ir ievilcis ar dzēšgumijas gabaliņu. Droši vien Svens Ēriks, tas jau ir kā traks uz gumijas gabaliņu šaudīšanu ar lineālu. Martins tikai nevērīgi paraustīja plecus, lai parādītu, ka viņu itin nemaz neaizskar šādas bērnišķības.

Bet pēc mirkļa viņam atkal iedzēla pakausī. Un tajā pašā brīdī ar kaut ko asu iedūra arī mugurā. Ar adatu, vai? Tas būs bijis Čells Hugo.

— Ail — Martins pusbalsī iesaucās un strauji pagriezās atpakaļ. — Izbeidzi

— Kas noticis? — Celis Hūgo vaicāja nevainīgā balsī.

— Kas tev nāk prātā? Es tev būtu pirkstu piedūris?

Skaidrs, ka frēkene bija dzirdējusi šo vārdu pārmaiņu

un lēnām viņiem tuvojās starp soliem.

— Ar ko jūs te nodarbojaties? — viņa jautāja, un bija jūtams, ka vēršas tikai pie Martina. Taču Čells Hūgo pasteidzās atbildēt pirmais:

— Martins jau atkal, viņš taisa traci.

— Ak tā, tu taisi traci, Martin? — viņa jautāja, nostājusies cieši viņam blakus. Ar pirkstiem skolotāja viegli bungoja pa sola virsu. Viņai bija apspūrušas nagu maliņas, un Martins juta melnās vijolīšu dražejas smaržu — tās viņa pastāvīgi mēdza bāzt mutē, domādama, ka neviens neredz. Viņa tātad varēja ēst kārumus!

— Ak tā, tu cel traci, — viņa noteica vēlreiz. — Par ko tad nu atkal?

Klase bija pavisam apklususi. Visi gaidīja, ko viņš atbildēs.

— Es nemaz nebiju... — Martins mēģināja iebilst,

— tas bija .,.

— Sai skolā ir arī tāds princips, ka jārunā taisnība, — frēkene viņu pārtrauca. — Novelt vainu uz kādu citu mēs nepieļaujam.

Tad man vairs nav ko teikt, Martins nodomāja, pūlēdamies apslāpēt niknumu. Viņš pieliecās tuvāk pie grāmatas, lai turpinātu uzdevumu, taču juta, ka gandrīz nemaz vairs neredz tekstu. Acīs laikam atkal ticis mitrums!

— Turpmāk tev, jā, arī tev vajadzēs ņemt to vērā! — skolotāja noteica un kā uzmundrinādama tik aizskaroši paplakšķināja viņam pa galvu, ka Martins aiz nepatikas nodrebēja. — Tad tu arī sāksi iejusties pie mums.

Baigā velna mātīte, Martins nosprieda. Pievāc savus ieplaisājušos nagus!

Bezspēcības kamols žņaudza viņam ciet rīkli. Kāpēc pieaugušie itin nekad neprata klausīties, kāpēc tie mūžīgi domāja, ka viņš melo? Vai tikai tāpēc, ka viņš mazāks par viņiem?

Pirmajā starpbrīdī Martinām palaimējās nozust no /и im. Tiklīdz izzvanīja ārā no stundas, viņš aizmetās uz lualeti un iebultējās. Pa visu starpbrīdi neviens cits tur neienāca, tā ka viņš ar savu niknumu un ar savām asarām v īrēja palikt vienatnē. Viņš izraudājās pēc sirds patikas nu pēc tam nomazgāja seju ar aukstu ūdeni. Neviens neko nedrīkstēja manīt.

Kad visa nākamā stunda bija pagājusi bez lieliem starpgadījumiem — tā bija matemātika,, un viņiem katram no savas grāmatas patstāvīgi bija jārisina uzdevumi —, nemiers, kas viņam bija uzbr&cis no rīta, pamazām sāka pierimt.

Varbūt šodien vairāk nekādi negadījumi nenotiks, Marlins domāja. Sī diena varbūt nemaz nav nekāda īpaša?

Arī otrais starpbrīdis pagāja tīri labi. Viņš atkal līdz ar zvanu viens no pirmajiem paguva tikt ārā no klases un šoreiz slepus nolavījās lejā pirmā stāva gaitenī. Tur viņš varēja kavēties vairākas minūtes, kamēr gaiteni sāka apstaigāt kāds dežurants. Tad Martins pa aizmugures durvīm mierīgi izgāja ārā un aiz skolas nostāvēja starpbrīža lielāko daļu. Pēc tam, pārbridis pāri apstādījumiem skolas galā, sāka pastaigāties pa cementa plātnēm skolas priekšā, palikdams vairāk maliņā. Viņš redzēja, ka kaušļi riņķo ap galveno ieeju, dzenādami futbola bumbu. Kā gatavie sargsuņi, Martins nodomāja. Droši vien iznākuši ārā man pakaļ. Viņš redzēja, ka bara centrā ir Svens Eriks un Celis Hūgo, un Bertils, trīs paši negantākie no viņa klases. Kā parasti, tie bija kopā ar Lelli un Svenu Olu no otras piektās, diviem lamzakiem, kas gandrīz galvas tiesu garāki par citiem. Dvīņi, no tiem drošāk turēties pa gabalu!

Martins nogaidīja, kamēr pulkstenis pie sienas rādīja, ka līdz starpbrīža beigām atlikusi tikai viena minūte. Tad viņš lēnām vilkās pāri pagalmam uz lielo durvju pusi. Taču viņš centās visu laiku atrasties kāda meiteņu pulciņa aizsegā. Tās bija lielās meitenes, dažām jau pat krūtis. Droši vien no vecākās klases, tās nelikās zinis par to, ka viņš velkas viņām nopakaļus. Pašas to neapzinādamās, šīs meitenes kalpoja viņam par aizsargmūri. Tā arī otrais starpbrīdis pagāja bez sadursmēm.

Bet pēc tam, trešajā stundā, viss galīgi sagāja šķērsām. Viss sametās pašā iesākumā, lai gan tā bija zviedru valodas stunda un šis priekšmets Martinām patika vislabāk.

Kad frēkene jau bija apsēdusies klases priekšā, Martins atklāja, ka aizmirsis mājā savu zviedru valodas grāmatu. Aiz bailēm viņš gandrīz sastinga. Piektdien viņš to bija paņēmis līdzi uz mājām drošības labad, ja ar bibliotēkas grāmatām nepietiktu lasīšanai pa brīvajām dienām. No rīta steigā viņš to, protams, bija aizmirsis, lai gan grāmata stāvēja turpat acu priekšā uz rakstāmgalda.

Viņš pacēla roku, juzdams, ka tā mazliet trīc, un izdabūja pāri lūpām savu paskaidrojumu. Bet skolotāja nebija pret viņu žēlīga.

— Cik reižu manfbūs jāatkārto, ka skolas grāmatas bez atļaujas ir aizliegts ņemt līdzi uz mājām! — viņa nošņāca. — Mājās pa vakariem jums nav jāpilda tie uzdevumi, kas mums ir paredzēti darbam klasē. Kā tas izskatīsies, ja visi darīs tāpat! Tad vispār mums vairs nebūs te nekādas kārtības! Tev tagad jāpārsēžas pie Svena Ērika, lai vari skatīties viņa grāmatā. Tikai vienu ņem vērā: turpmāk es tādas izdarības vairs necietīšu!

«Necietīšu!» Gribētos gan zināt, cik reižu dienā viņa atkārto šo vārdu. Viņas mīļvārdiņš, Martins nosprieda.

— Bet, lūdzu, skolotāja, kāpēc tieši manā solā viņam jāpārsēžas? — Martins izdzirda Svenu Ēriku iečinkstamies mākslotā bērna balstiņā. — Kāpēc pastāvīgi man ...

Frēkene pikti uzsita ar plaukstu pa katedru, un klases ķiķināšana tūlīt apklusa. Pēc tam viņa piecēlās un teica:

— Tādus gājienus es vairs necietīšu. Jūs nedrīkstat Martinu apsmiet. Viņš nav vainīgs, ka viņam pagrūti iejusties. Jums jāsaprot, ka nemaz nav tik viegli mainīt skolu un īpaši vēl tādam, kas par agru ir sācis iet skolā.

Martins juta, ka top koši sarkans. Pagrūti iejusties? Tā viņa to dēvē. Viņš bija dzirdējis šo izteicienu, kad mamma ar tēti sprieda par saviem audzēkņiem, ar kuriem ģimnāzijā bija sarežģījumi, — par tādiem, kuri lietoja narkotikas vai arī pa vakariem mēdza tukšot aliņus. Ka šo izteicienu varētu attiecināt arī uz viņu, tas Martinām pat sapņos nebija rādījies. Un kāds tam visam sakars ar viņa vecumu? Viņš taču tikai pāris mēnešu jaunāks nekā citi viņa klasē. Kāda gan tur starpība, vai cilvēks dzimis janvārī vai decembrī?

Vai viņa tiešām itin neko nejūt? Vai viņa nejūt, kā pati uzvedas? Bezmaz tikpat zemiska kā citi, viņš sprieda.

Sargādamies pacelt acisL Martins paņēma savu krēslu un aizvilka to līdz Svena Ērika vietai otrajā rindā ceturtajā solā no priekšas. Taču viņam šķita, ka no vairākām

pusēm uz viņu tiek vērsti nicīgi smīniņi, un pēkšņi viņš

ļulfis pārpārēm vientuļš.

Visi tie ir viņas pusē, Martins nosprieda, manīdams, ka

nkle metas arvien sausāka.

l abāk nekļuva arī, kad Svens Eriks demonstratīvi aiz* virzījās prom no viņa, cik tālu vien varēdams, it kā pa» liesi baidītos, ka tikai Martins viņam nepieskaras. Turklāt vienu elkoni viņš visu laiku turēja uz sola grāmatai priekšā, tā ka Martins nemaz nevarēja sekot līdzi tekstam. Un, kad Martinām pēkšņi tika jautāts, viņš atbildēja galīgi nepareizi. Mulsumā sākdams stomīties, viņš redzēja, ka frēkene velta viņam ironisku smaidu.

— Labāk būtu mazliet padomājis, pirms atbildi. Nevajag visu laiku censties sevi izrādīt.

Jautājums bija pārpārēm vienkāršs, un viņš būtu atbildējis uz vietas, taču iemest acis grāmatā viņam pirms lam vajadzēja. Kā tā riebekle to nesaprot!

Tur jau atkal droši vien būs viņas dzirnām ūdens, Marlins prātoja, manīdams, ka lieto vienu no vectēva iemīļotākajiem izteicieniem. Būs varbūt atkal iemesls par mani žēloties.

Minūtes ritēja uz priekšu, un stunda tuvojās beigām. Tad uz Svena Erika sola nobūkšķēja cieši saviļāts papīra vīstoklis. Tas lidoja no aizmugures un tika sviests tieši tajā brīdī, kad frēkene bija pagriezusies pret tāfeli un kaut ko rakstīja. Svens Ēriks zibensātri uzlika vīstoklim virsū roku. Pēc tam, attinis papīru, viņš skaļi’iesprauslājās. Un tad lēni un nepārprotami vairākas reizes pamāja ar galvu. Tā laikam bija viņa atbilde uz vēstuli.

Svens Eriks brīdi vilcinājās. Tad, izgludinājis lapiņu, viņš pabīdīja to uz Martina pusi.

«Vai mums nevajadzētu viņu apstrādāt pēc brokastīm? Tam mopšelim būtu jāiemācās prast kaunu.»

Ar šķībiem, greiziem burtiem tā stāvēja rakstīts uz zīmītes, un Martins, to izlasījis, aiz bailēm juta aukstu pārskrienam pār kauliem. Tātad nupat notiks tas, ar ko tie viņam jau tik ilgi bija draudējuši! Tagad tie viņu «iezīmēs». Bet kā īsti notiek tā «iezīmēšana»? Kāpēc es to neizdibināju jau laikus?

Bailes kā klucis spieda krūtis, un Martins nezināja, ko iesākt un kā tikt sveikā cauri. Tagad nebija vairs uz ko cerēt, tagad tie viņu pārmācīs, un tas nebija nekāds joks. Viņam vairs nebija cerību aizšmaukt prom, kaušļi neizlaidīs viņu no acīm.

Paliecies uz viņa pusi, Svens Eriks nočukstēja:

— Un pamēģini tikai kaut ko teikt tai raganai! Tadļ tev klāsies vēl sliktāk!

Nē, sūdzēties frēkenei nebija jēgas, to Martins zināja jau no pieredzes.

Kādā no otrās nedēļas pirmajām dienām skolā frēkene: bija viņu uzgājusi kaktā aiz mācību līdzekļu kabineta durvīm, kur viņš bija paslēpies no kaušļiem. Baigi noskaitusies, skolotāja bija jautājusi, kāpēc viņš neiet ārā pie citiem, un, kad Martins bija atbildējis, ka neuzdrošinās, jo citi zēni ir draudējuši viņu piekaut, sacīdami, ka izdzīs no viņa lielību, viņa bija pārskaitusies vēl vairāk.

«Lai nu kā, bet es neesmu tiem darījis neko sliktu,» viņš bija paskaidrojis. «Tie tikai mani nevar ciest.»

«Neceri kaut ko panākt, apsūdzot savus biedrus,» viņa bija atcirtusi un, cieši saņēmusi Martinu aiz rokas, izvilkusi viņu ārā.

«Sai skolā nevienam lai nenāk prātā bojāt attiecības ar biedriem, skrienot pie skolotājiem ar sūdzībām. Sūdzēties ir zemiski, to tu ņem vērā. Tā, un tagad muti ciet un marš ārā! Ar nebiedrisku rīcību tu neko nepanāksi!»

Toreiz, skriedams prom, viņš caur asarām, kas sūrstēja acīs, sev nozvērējās, ka tā ir beidzamā reize, kad viņu kāds var saukt par nebiedrisku.

Ak tā, man jātur ciet mute, viņš bija nodomājis, tajā pašā laikā būdams arī neizpratnē. Pie frēkenes Gudrunas un rotaļu parkā, un bērnudārzā varēja dalīties ar frēkeni domās par to, kas nebija kārtībā, un tas šķita pats par sevi saprotams. Tādu aprunāšanos neviens nesauca par sūdzēšanos. Taču šeit, šai skolā, skolotāji, protams, itin neko negribēja zināt par to, kas notiek starpbrīžos!

Tagad, atcerēdamies savu toreizējo lēmumu, Martins centās parādīt, ka Svena Erika draudi viņu nemaz neskar. Augstprātīgi vīpsnādams, viņš lūkojās laukā pa logu uz vārnām, kas lidinājās starp kokiem. Taču pēkšņi Martins juta, ka viņam radusies vajadzība nokārtoties. Nācās saspiest kopā ceļus, lai nesāktu jau tecēt. Tā viņam mēdza gadīties, kad viņš bija no tiesas pārbijies. Kad nu acīs atkal sāka riesties mitrums, viņš neko vairs nespēja līdzēt. Viņš mēģināja gan aizlikt sejai priekšā kreiso roku, lai Svens Ēriks neredzētu viņa asaras, taču tas neko nedeva.

— Neceri, ka tā pupu birdināšana tev palīdzēs, — Svens Eciks nočukstēja viņam tieši pie kreisās auss.

Martins juta, ka sirds sāk dauzīties arvien stiprāk un •,tipi ak. Un pēc tam kā pātagas cirtiens noskanēja Svena l'iika nepārprotamais paziņojums par gaidāmo «iezīmē-

•..lini»:

— Mēs tevi tik un tā paņemsim pie dziesmasl

4

Tiklīdz noskanēja zvans, pie durvīm, kā parasti, sākās mežonīgs cīkstiņš. Visi spiedās uz priekšu un lauzās ar elkoņiem, lai steidzīgi tiktu ārā. Brokastu rindā vajadzēja iestāties pēc iespējas ātrāk. Tie, kas pasteidzās pirmie, ēdamzālē dabūja labākās vietas — pie galda loga pusē, un pēc brokastīm tiem tika arī garāks starpbrīdis.

Taču Martins šoreiz nesteidzās. Laiciņš pagāja, kamēr viņš atnesa krēslu atpakaļ pie sava sola, un pēc tam viņš bija vēl aizņemts ar rakstāmlietu sakārtošanu. Viņam tik tiešām nebija itin nekādas patikas spaidīties tādēļ, lai garais starpbrīdis iesākas agrāk, nekā vajag.

Viņš labi apskatījās, vai ir klasē viens un vai ārpusē gaitenī kāds vēl nav aizkavējies, pirms izņēma krājkasīti no somas. Viņš jau bija to izmēģinājis un tāpēc zināja, ka krājkasīti var dabūt vaļā arī bez atslēgas. Ar asu priekšmetu vajadzēja tikai par pāris milimetriem pabīdīt uz priekšu slēdzenes mēlīti, un vāciņš krājkasītes apakšā bija vaļā. Viņš paņēma skolotājas lielo cirkuli, kas stāvēja uz katedras, un lika lietā cirkuļa aso kājiņu. Kad slēdzene noklikšķēja, Martinām mute kļuva sausa aiz sasprindzinājuma.

Smieklīgi, viņš nodomāja. Man taču nebūtu ko baidīties. Tā ir manis paša nauda. Nevienam nav pamata man aizrādīt.

Krājis viņš bija ilgi, vairāk nekā gadu, mazākais, pa piecdesmit ērām nedēļā. Turklāt viņš bija iemetis krājka-sītē arī vairākas papīrnaudas zīmes, kas viņam bija uzdāvinātas. Divus desmitniekus Martins bija dabūjis no vectēva — vienu dzimšanas dienā janvārī un otru pērnvasar, kad viņi pārvācās. Trīs piecīšus arī viņš bija iekrājis, tie viņam tika no viesiem, kas pie viņiem bija nakšņojuši.

Martins izvilka no krājkasītes vienu desmitnieku un vienu piecīti, un divas kronas sīknaudā un tad, aiztaisījis

vāciņu, iebāza krājkasīti solā pašā dziļākajā stūrī aiz burtnīcu kaudzes. Atstāt to somā likās pārāk bīstami, bet! pa solu neviens droši vien nerakņāsies. 1

Pēc tam, brītiņu svārstījies, Martins bija izlēmis un no- ] rāva no pakaramā pie sola atzveltnes savu maisiņu ar sporta kurpēm un biksītēm. Šai starpbrīdī viņš nedosies 1 tiem rokās! Viņš turēsies notālis, cik ilgi vien iespējams, j un tad ies tieši uz vingrošanu.

— Un tiem tobrīd varbūt jau būs kas cits prātā, — viņš pusbalsī nomurmināja.

Kaut arī lielais vairums skolēnu jau bija ēdamzālē, Martins drošības labad izlavījās ārā pa apkārtceļu caur j pagraba durvīm. Uz kāpnēm, dodamies lejā, viņš sastapa \ pāris skolotāju. Tie rādīja izbrīnītas sejas, kad viņš stei- i dzās garām, taču neaizturēja viņu un neko arī neteica. Lai ļ skolotājiem nerastos nekādas aizdomas, viņš paklanījās ļ pārpārēm pieklājīgi. ’ ļ

Naudu Martins bija iebāzis vienā no jakas kabatām. Lavīdamies ārā pa sardzītes dienesta durvīm, viņš nobažījies pārbaudīja, vai nauda nav izkritusi, skrienot lejup j pa kāpnēm. Piespiedis roku pie kabatas, Martins manīja iežvadzamies sīknaudu un iečaukstamies papīrnaudas zīmes. šīs skaņas viņu mazliet nomierināja.

Garajā starpbrīdī pēc brokastīm gandrīz visi mēdza noiet lejā pie Lielā tirgus, lai padauzītos ap soliem, pasē- ' dētu mauriņā, pa kuru aizliegts staigāt, paklaiņotu pa preču namu, kamēr izraida ārā, vai padrūzmētos pie viena vai otra no kioskiem. Vienā pārdeva siltas desiņas, otrs bija parasts saldumu kiosks. Kam nauda kabatā, tas skolas brokastis varēja vēl papildināt ar pamatīgu saldo ēdienu. Taču pārējie arī dirnēja uz tirgus laukuma līdz pat pirmajam zvanam. Uz to balstījās Martina plāns. Visu starpbrīdi viņš noslapstīsies pēc iespējas attālāk no Lielā tirgus. Kauš|i droši vien stāvēs tur un gaidīs, kad viņš parādīsies.

Bet uzreiz taču tie neķers mani rokā, viņš prātoja, juzdams, ka plaukstas metas slapjas, kaut gan oktobra gaiss bija dzestrs. Varbūt tie vispār mani ir jau aizmirsuši?

Pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem, kad Martins izlavījās uz Cirkgrendenes šķērsielas tieši tai vietā, kur tā pagriežas augšup uzkalnā aiz skolas. Piecpadsmit minūtes pāri divpadsmitiem vajadzēja sākties

vingrošanai. Piecdesmit piecas minūtes viņam jābēguļo, l.ii hr nedabū viņu rokā.

Martins cilpoja tieši uz baznīcas pusi, šķērsoja baznīcas ļ.aiku, kurā rosījās divi sargi, grābdami lapas lielās i audzēs, un pēc tam viņš joza lejup uz Hamngātanu. Tur Martins uz mirkli neziņā apstājās, iekams pagriezās pa 11 risi un aizšāvās garām visām piecām lielajām nolikta-v aiu iepretī moliem. Ostā bija redzami pāris preču kuģu ar ai zemju karogiem, un uz brītiņu galvā iezibējās doma, ka Initu jābēg projām. Taču šo bērnišķīgo iedomu viņš tūlīt atmeta. Tā te tagad bija nopietnība, nevis pasakas no ļ aut kādām zēniem domātām grāmatelēm. Viņam šķita: Idi(Is dzenas pakaļ un radās tāda pati sajūta kā nakts murgu laikā. Martins neuzdrīkstējās apstāties, iekams nebija ticis cauri lielajai degvielu uzpildes stacijai, tur, protam, — pie Moteļa. Tur viņš atkrita uz kāda sola pie puķu dobes, lai varētu atvilkt elpu.

Ilamngātana ir pilsētas lielākā iela, un tranzīta ma-• inas dārdēja garām pāris metru no viņa.

No tās pašas puses un pa šo. pašu ielu viņi bija braukuši, kad pirmo reizi tuvojās šai pilsētai. Jau toreiz, ieraudzījis skolas priekšā slienamies gaisā divus smailos baznīcas torņus un ieelpojis fabriku kodīgo gaisu, Martins nojauta, ka šī ir nelāga pilsēta un ka ar pārvākšanos viņiem nav paveicies. Bet, kad viņš mēģināja par to ieminēties mammai un tētim, pasmējušies tie sacīja:

«Iedomas. Pilsētai nav nekādas vainas. Tu domā, mēs pārvācamies, lai mums klātos sliktāk?»

Nē, tā laikam nebija vis. Bet kam tad nu bija taisnība — viņam vai lielajiem? Garām smirdēdamas aizdrāzās dažas maršruta kravas mašīnas ar somu nacionālajam atšķirības zīmēm, un izpūtes gāzes Martinām izsauca klepus lēkmi. Te nu nebija vairs sēdēšana. Bet kurp lai dodas? Mājup? Varbūt uz ģimnāziju, kur strādā mamma un tētis? Tā skola bija pilsētas otrā malā nelielā šķērsieliņā pašā Stūrgātanas iesākumā. Šķērsielu sauca par Bromsvēgenu, par to Martins nešaubījās. Reiz viņš jau bija bijis pie viņiem, tā ka zināja arī, kā atrast skolotāju istabu. Un varbūt viņš varētu paēst kopā ar vecākiem viņu ēdamzālē?

Bet vai tie viņam noticēs, ja viņš izstāstīs par zīmīti, kas atlidoja uz Svena Erika solu? Tie varbūt tikai pa-smiesies, uzskatīdami šo atgadījumu par gluži nevainīgu, joku?

Martins neuzdrīkstējās riskēt, tie neņems viņu nopietn it īpaši jau tur, skolā, ne. Ko citi skolotāji tad par viņ nodomās? Ka viņš ir melkulis?

Iet uz mājām, nudien, ja viņš jau tagad ietu uz m jām? Bet var gadīties, ka tētis garajā starpbrīdī ir izr vies no skolas, lai nomazgātu traukus un piekoptu māj pēc vakarējās viesošanās? Vai arī tētim varbūt ir «logs starp stundām un viņš sēž mājā un sakopo domas. U tad jau nu nekādā ziņā nebija lāgā viņu traucēt.

Nederēja ne ģimnāzija, ne mājas — taču prom viņa vajadzēja tikt katrā ziņā. Šeit, pie Moteļa, viņš nepavisa nevarēja justies drošs. Par daudz tuvu pie skolas. Kāds t nejauši varēja iet garām un viņu ieraudzīt. Piecēlies Mar tins devās tālāk. Viņam vajadzēja atrast kādu vietiņ nost no citu acīm, kur varētu justies cik necik drošībā Martins patiesībā nemaz nedomāja, ka viņu kāds būtu redzējis zogamies projām, un sekotāju arī nevienu tagad nemanīja, tomēr viņš juta nemieru. Brīdi pa brīdim viņ aši pameta acis atpakaļ pāri plecam. Neviens skolēns tu-ļ vumā nebija manāms, un pieaugušie, šķiet, itin nemaz nei pievērsa uzmanību tam, kā viņš tur lēkšo nosvīdis un be elpas.

Kaut arī gaiss bija dzestrs, saule tomēr sildīja seju, un šalles trūkumu Martins vairs nejuta. Saules siltums uz sejas atsauca atmiņā vasaras brīvdienas pie jūras, garās vasaras brīvdienas kopā ar vectēvu un draugiem. Viņi bija peldējušies gandrīz ik dienas, gulšņājuši uz klintīm raga pašā viņā galā un vēlāk skraidījuši un tvarstījuši cits citu pa krūmiem.

Nākamo vasaru es atkal braukšu turp, Martins nosprieda. Un Frēdes tētis mums varbūt iedos kanu laiviņu? Viņš gandrīz jau apsolīja, tika teicis: «Nākošvasar, tad jau redzēsim.»

Pie šīs domas Martinām kļuva priecīgāks prāts, un, pacēlis virs galvas, viņš sāka vicināt vingrošanas piederumu maisiņu. Lieliem apļiem viņš grieza to apkārt, iztēlodamies, ka ir paraugdemonstrējumu lidotājs, kas taisa vis- • skaistākās nāves cilpas un par savu pārdrošību izpelnās publikas aplausu vētru. Ar vieglu paklanīšanos pateicies ] par aplausiem, viņš no jauna iekāpa savas virsskaņas ļ lidmašīnas kabīnē.

Martins pēkšņi jutās gluži brīvs un vasaras brīvdienu ļ līksmes pārpilns; pielicis soli, viņš labu laiku skrēja bez aizelšanās, nedomājot nemaz par to, kāpēc ir devies ceļā. <

4 11 а, it kā viņš būtu devies jaukā klejojumā pa mežu aiz v.. tova mājas, it kā viņu gaidītu garas vasaras brīvdienas Hti it kā ne domas nebūtu bijis par kādu bēgšanu. Tā .ķīlēdams, viņš juta sauli sev sejā un, kad Hamngātana ļ-.ikāpās lēzenā pakalnā, manīja saulē spoguļojamies līci. \\.11 tins dzirdēja kaiju klaigas — nu vasara kas vasara!

Ik't augšā uzkalna galā pie lielā apļveida krustojuma mt;iļa viņam vairs nebija prātā. Tad Martins pēkšņi atce-icjas, kāpēc te cilpo, gļēvi aizbēdzis no brokastīm, jo vi-ii.iin tik stipri bail tikt «iezīmētam», ka visu garo starpbrīdi viņš neuzdrīkstas atgriezties skolā. Šķita, it kā viņš Initu dabūjis spēcīgu sitienu pakrūtē.

Kāds es esmu diegalellis, viņš atzina. Nekur liekams.

Un nojauta, ka tā tas turpināsies pēc starpbrīža un rīt, un nākamajā dienā, un aiznākamajā, un aizaiznākamajā, padarīja viņa ceļgalus ļodzīgus. Vai tiešām viņam mūžīgi būs tā jājūtas?

Nē, tie nedabūs vis mani apriet, cik ilgi vien grib, viņš spītīgi nodomāja, pieķēris roku pie naudas savā kabatā. Gan es kaut kā tiem visiem vēl parādīšu!

Ko viņš tiem parādīs un kā tas notiks, par to viņam nebija ne jausmas.

Martinām gribējās raudāt, lai asaras aizskalo prom no rīkles gala sūrstošo sajūtu. Bet tad viņš atcerējās vārdu, kādā sevi nupat bija nodēvējis: «Diegalellis,» — un viņam sanāca smiekli. «Diegalellis» — kā tas bija ienācis viņam prātā? Smieklīgs vārds nudien.

Nē, nekāds diegalellis es neesmu vis, viņš pats sevi izlaboja. Bet dūša man ir gan saskrējusi papēžos!

Un turklāt te nemaz vēl netika pieminēts, cik izsalcis es esmu!

Nauda izsalkuma remdināšanai viņam tačū bija kabatā, un aiz apļveida krustojuma lejā pie paša krasta atradās bāriņš. Kādu svētdienu, pastaigājoties kopā ar mammu un dvīnītēm, viņi tur jau bija iegriezušies. Viņi apmetās pie galdiņa loga tuvumā, ēda saldējumu un vēroja kuģus. Tā bija viņu pirmā svētdiena šajā pilsētā, kad Martins visā nopietnībā vēl nebija apjautis, kas viņu sagaida.

Tur, iekšā, gan neviens mani nemeklēs, viņš nosprieda. Kaušļi neuzdrošināsies tur iegriezties.

Uz kāpnēm viņš apstājās un pavērās pret savu attēlu durvju stiklā. Seja sasarkusi, un mati izspūruši. Ķemmes Martinām līdzi nebija, un tāpat ar pirkstiem viņš daudzmaz pieglauda matus. Priekštelpā uz pakaramā viņš at-

stāja maisiņu un, naudu iestūķējis bikšu kabatā, tik cie<j nīgi devās iekšā bārā, it kā to vien būtu paradis darīt ki ēst otrās brokastis šādās vietās.

Bet vai viņam no tiesas bija nepieciešams te ēst? Vai tiešām viņš bija tik izsalcis?

Kases dāma pētoši paskatījās uz Martinu, kad viņš paņēma trīs smalkmaizītes un krējuma kūciņu, un vienu lieloļ kokakolu, taču teikt neko neteica.

Manis paša nauda, viņš nosprieda. Man ir tiesības izlietot to pēc savas patikas. Vai tad nu skolēni vieni pašiļ nedrīkstētu iegriezties kafejnīcā?

— Sešas divdesmit, — kases dāma sacīja, un Martinām no pārsteiguma aizrāvās elpa.

— Tik daudz? — viņam izspruka.

— Tev tik daudz nav? — kasiere jautāja, pārliekusies pāri letei. Viņa bija resna kā muca un kustoties viegli stenēja.

— Ir, protams, — Martins atteica un izvilka no kabatas vispirms piecīti, tad vienu kronu un divdesmit ēres sīknaudā. — Tomēr ...

Viņš aizbalansēja pie nomaļa galdiņa loga tuvumā pašā lokāla viņā galā un apsēdās tā, lai redzētu ieejas durvis.

Piesardzība nekad nav lieka, viņš prātoja. Ja nu pēkšņi kāds no tiem te parādās. Jo tie jau nemūžam neliksies mierā un tagad droši vien ir pārskaitušies, ka esmu aizšmaucis, viņš gudroja, par jaunu sajutis tās pašas bailes, ko bija izsaukusi zīmīte. Un Martinām drebēja rokas, kad viņš lēja glāzē kokakolu.

Pēkšņi ne no šā un ne no tā ienāca prātā, ko vectēvs bija sacījis pēdējā rītā pirms viņu aizbraukšanas. Jau agri viņi abi bija izgājuši pēdējā garajā pastaigā. Vispirms viņi bija izmetuši līkumu cauri Ronnebijai, tad pagriezušies uz māju pusi un pa mežu aizklīduši lejā līdz pat zemesragam. Ielūkojušies būdā, kuru Martins bija būvējis kopā ar Frēdi un Māju Stīnu, viņi bija pievākuši šādus tādus sīkumus, ko Martins bija aizmirsis paņemt.

Visu pastaigas laiku vectēvs bija neparasti kluss, uz zemesraga viņš apsēdās uz kāda akmens, aizkūpināja pīpi un lūkojās uz jūru. Viņš izskatījās noskumis, kaut arī nebija bildis par to ne vārda. Un Martins nezināja, ko sacīt, lai abiem kļūtu vieglāks prāts. Taču kopā ar vectēvu arī klusēt bija labi. Labāks par visiem citiem pieaugušajiem vectēvs nekad neizlikās un nekad necentās izrā-

• hi pārākumu. Turklāt viņš hekad neuzmācās ar bezkaunīgiem jautājumiem un nekad nemēģināja spēlēt okšķeri.

Ilgi viņš tā sēdēja ldusuciešot, tik ilgi,’ka Martinām | ni metās nemierīgi ap sirdi. Bet tad vectēvs pēkšņi pa-i;i i(‘zās, paskatījās uz viņu un noteica:

l ii redzēsi, gan jau arī tas atšķetināsies. Gan jau. Un nemaz nebūs tik traki, kā sākumā liekas.»

Martins atcerējās vēl joprojām, cik viņš bija juties pārslēgts. Viņš taču ne vārdiņa nebija bildis par to, ka bai-

• l.is no pārvākšanās. Bet vectēvs laikam tomēr bija sa-piatis. Tas bija pats labākais. Nevajadzēja nemaz pūlēties i/skaidrot, viņš saprata tāpat.

Toreiz viņš tomēr nošāva greizi, Martins nodomāja, nu atkal viņam bērnišķīgi sagribējās raudāt. Tas te nu gan beigsies sliktāk par sliktu!

Viņš bija sapircies pārlieku daudz. Apetites pietika vienīgi krējuma kūciņai. Ar to viņš, dabiski, bija iesācis. Jau otrā smalkmaizīte sāka ķerties rīklē. Ar piespiešanos viņš rija lejā ķepīgos kumosus. Un kokakola negaršoja tik labi kā parasti — šķita tik asa un nepatīkama, ka Martins bija spiests vairākas reizes nejauki atraugāties.

Viņš nudien nejutās labi. Kaut arī sēdēja paslēpies un nebija aizsniedzams, viņš tomēr zināja, kas viņu pēcāk gaida. Nevarēja taču nozust uz visiem laikiem, un, pat ja viņš nobastotu no stundām dienas otrajā pusē, tas viņam līdzētu tikai šai dienai. Sekotu citas skolas dienas — tikpat garas un bīstamas kā šī. Un aizlaisties prom tukšā preču vagonā vai ar svešzemju kravas kuģi — tā jau mēdza notikt tikai bērnu piedzīvojumu grāmatiņās, kuru pēdējā noda|ā kā saldais ēdiens bija izdomāts kāds satraucošs piedzīvojums.

Patiesībā man nav izvēles, Martins prātoja. Tādam, kam nav vēl pat pilni vienpadsmit, — tādam nekad nav izvēles. Ar desmitgadīgajiem jau nekad neviens nerēķinās.

Martins manīja, ka acīs atkal par varītēm riešas slapjums.

Bet raudāt nu es neraudāšu, viņš nosprieda, slepus ar salveti notraucis asaras. Tad jau tie tur aiz smiekliem pārplīstu!

Lai nu kā, bet garo starpbrīdi viņš bija pārdzīvojis un vingrošanas stundā mēģinās turēties skolotāja tuvumā.

33

2 —L. Frlks

Viņš centīsies būt visu laiku pašā priekšā, lai neviens nedabū piespiest viņu pie sienas un «iezīmēt».

Un, ja kāds tomēr mēģinās, viņš kausies, to viņš tagad nolēma. Tas nekas, ka sāpēs, un, ja arī pa degunu nāks asinis un viņš iedzīvosies zilumos, arī tas viņu nepiespiedīs padoties! Vissvarīgākais neizrādīt gļēvumu, arī šajā reizē ne. Ja nu tie citi galīgi gribēs iekulties ķezā, tad lai vaino vien paši sevi, ka uzsākuši tādu nežēlīgu kautiņu.

Bet vai vēlāk kāds viņam ticēs, kad būs jāsniedz paskaidrojumi? Diezin vai! Skolotāji atkal tikai paraustīs plecus un uzvels viņam visu vainu. Un vLņam atkal būs jānes uz mājām jauns skoTas ziņojums vecākiem, un tētim tad droši vien atkal balss kļūs skarba un skatiens satumsīs.

Nē, viņam jāatrod labāks paņēmiens, kā sveikā tikt cauri!

Desmit kronas? Varbūt tās var viņu glābt? Ja viņš neizpirktu tās saldumos, bet izdalītu savu naudu citiem, tādējādi izceldamies, un pēc tam neviens vairs neuzdrīkstētos viņam pat pirkstu piedurt? Nē! Tādi gājieni izskatītos vienīgi pēc pielīšanas!

Varbūt derētu klases vakars? Ja viņš apstaigātu visus skolēnus pēc kārtas un ielūgtu visu klasi pie sevis mājā? Taču Martins nebija aprunājies ar mammu un tēti, un visi droši vien tikai nolūrētu uz viņu caur pieri un pasmietos par šo piebraukšanas mēģinājumu.

Nē, viņš labāk nopirks sev kaut ko, ar ko aizstāvēties, kad tie nāks viņam virsū. Kabatas nazi, tādu ar izšaujamiem asmeņiem. Viņš nazi turēs paslēptu plaukstā un zibensātri pacels, ja kāds kauslis viņam tuvosies. Tieši tā viņš rīkosies, neviens lai viņu vairs nelūko aptrādātl

Ar pūlēm norijis trešās smalkmaizītes beidzamo kumosu, Martins uzdzēra virsū pēdējo malku no pudeles. Pulkstenis bija jau gandrīz divpadsmit. Pēdējais laiks posties atpaka) uz skolu! Taču vispirms vajadzēja vēl uzmeklēt dzelzslietu tirgotavu.

Kamēr kasiere gudroja, starp uzacīm viņai bija ievilkusies dziļa rieva, un Martins, acis neatraudams, lūkojās tieši uz to. Izdomājusi viņa teica:

— Pats tuvākais ir uz Tvergrendes un Stūrgātanas

— Piedodiet, — viņš vaicāja kases dāmai, — vai jūs man nepateiktu, kur te tuvumā ir kāds dzelzslietu veikals?

• Mn ) Paej vēl tikai kādus pārsimt metrus uz priekšu pa I himngātanu. Tad pa labi būs Tvergrendes iela.

Paldies, — Martins sacīja, bezmaz vai paklanījies,

liels paldies! Tad es zinu!

Sienas spoguli Martins redzēja, ka kasiere, kājās pie-

• ( bīsies, domīgi nolūkojas, kā viņš izmetas vestibilā un p.iķer savu jaku un vingrošanas maisiņu.

Pakaļ neviens gan viņam nedzinās. Un kāpēc lai dzītos? Vai tad cilvēks nedrīkstēja pajautāt šo un to?

Izskrējis uz ielas, Martins lieliem soļiem joza lejup pa Ilamngātanu. Tagad, kad viņš bija izšķīries, viss Šķita k|uvis vieglāk. Tie nemaz nezina, kas tos sagaida, viņš nodomāja. Iegājis dzelzslietu tirgotavā, Martins tūlīt ieraudzīja nazi, savu sapņu lolojumu. Spoži melns spals, trīs asmeņi, korķu viļķis un nagu tīrāmais, un, kad viņš paucina nazi no letes, tas skaisti un smagi iegūlās plaukstā. Asmeņi spoži un asi, un pavisam viegli izšaujami. Vajadzēja tikai mazlietiņ piespiest ar īkšķi, lai viebs no tiem ar klikšķi izlēktu ārā. Tādi smaili asmeņu gali nu gan atbaidīs pat visnegantākos kaušļus.

— Cik šitas nazis maksā? — Martins izdabūja pār lūpām.

— Deviņi piecdesmit, tīrā izpārdošanas cena,.— sacīja pārdevējs. — Bet tā jau nav nekāda rotaļlieta, tā ka tu nugan ne ...

Ātri apķēries, Martins viņu pārtrauca pavisam drošā balsī:

— Nē, skaidrs! Tas būs priekš mana vectēva, kam ceturtdien dzimšanas diena!

— Ak tā, dāvināšanai, tad tā lieta iet, — pārdevējs noteica, noņemdams no plaukta tādu pašu nazi, iesaiņotu mazā kārbiņā ar celofāna lodziņu uz vāka.

— Vai vēlies spožā papīra iesaiņojumā? — pārdevējs pajautāja gan, taču no viņa balss bija jūtams, ka viņš negrib noņemties ar saiņošanu.

— Nē, nevajag, es mājās pats iesaiņošu, — Martins ātri attrauca un, izvilcis no kabatas saņurcīto desmitnieku, uzlika to uz letes un pagrāba kārbiņu ar nazi. Viņš tik naski steidzās projām, ka gandrīz būtu aizskrējis, nepaņēmis savu sīknaudu. Jau ticis līdz durvīm, viņš izdzirda pārdevēju saucam:

— Paklausies, un savas piecdesmit ēres tu atstāsi te? Tās tev varbūt ir liekas?

Martins aizcilpoja atpakaļ pie letes, juzdams, ka piesarkst. Sasodīts!

— Noderēs, — viņš sacīja, — protams ...

Kārbiņu, kas viņām nebija vajadzīga, Martins ielidināja kādā atkritumgrozā turpat netālu no veikala. Viņš to izdarīja paslepus. Taču, liekas, neviens nenoskatījās viņam pakaļ.

Nazi Martins paslēpa jakas kabatā un, lēnām turpini*’ dams ceļu uz centra un skolas pusi, izbaudīja, kā tas guļ tur, kabatā, pieskardamies pie gurna. Laiku pa laikam viņam bija jāapstājas un pamatīgi jāaptausta nazis, un jāpārliecinās, vai asmens patiesi izšaujas uz priekšu, kad piespiež ar īkšķi.

Man tas būs pa rokai, ja tie nāks, viņš nodomāja, cenzdamies saņemt drosmi.

Bailes tomēr kņudināja pakrūti un neatstājās no viņa, it kā atgādinādamas, ka šī tomēr ir nelāga diena, tāda diena, kad, viss var s.aiet galīgi šķērsām.

Un šī diena nepavisam vēl nebija beigusies.

5

Skolā Martins atgriezās pāris minūtes pirms zvana. Viss skolas pagalms mudžēt mudžēja no bērniem, kaut arī dažas sīko grupiņas jau posās iekšā. Nevienu no kaušļiem viņš ārā neredzēja, taču Martinām bija bail, ka tie viņu gaida, kaut kur paslēpušies. Pagalmā viņš iezagās pa attālākajiem vārtiņiem un, neviena nemanīts, mēģināja gar ēdamzāles aizmuguri aizlavīties līdz vingrošanas zālei. Bet tieši tajā brīdī, kad Martins nogriezās ap stūri, viņu pamanīja, un trīs zēni no viņu klases skriešus viņam tuvojās.

Martins iebāza roku kabatā pēc naža.

Tie trīs bija Erjans, Pēters un Larss Olovs. Tie gan neskaitījās viņa vajātāji un visbiežāk, malā stāvēdami, noskatījās, ka citi viņam piesienas.

— Kur tu biji? — Erjans jautāja. — Tici vai netici, bet frēkene ir pārskaitusies!

— Bet kā tad viņa zina... — Martins iesāka. Nu viņš nekā vairs nesaprata. Skolotājiem taču bija atsevišķa ēdamzāle.

— Kāds ir noklačojis, ka tu no brokastīm aizbēgi. Kur tu biji?

Martins centās apspiest bailes. Agrāk viņš nekad ne-ItiI i r ijis projām bez at|aujas un nemaz vairs nezināja,

I i nu būs.

.la nepavisam negribas ēst, nav taču jāstūķē sev l« l л ar varu, — viņš noburkšķēja.

Nē-ē, skaidrs, ka nav, — Pēters teica, — bet tu taču /ini, kādi ir skolotāji. Sī mūsu frēkenlte — viņa ložņāja apkalt gandrīz visu starpbrīdi, tevi meklēdama.

Hailes skrubināja pakrūti, kaut kas sūrs kāpa kaklā, un Martinām bija stipri jāvaldās, lai neizrādītu, cik briesmīgi viņš ir nobijies. Nikni spārdīdams ar kurpes purngalu Im auti, viņš mēģināja izlikties rupjš.

Nolādētie tcnkuvāceles, — viņš teica. — Nemūžam man laikam nebūs miera!

Neviens no tiem trim viņam neko neatbildēja, taču visi šķita mazliet izbrīnījušies. Klusēdami tie sekoja pa pēdām,

I ad Martins šķērsoja zālienu vingrošanas zāles priekšā. I'lkai kāpdams jau augšā tos dažus pakāpienus uz ģērbtuvi, viņš atcerējās, ka bija nodomājis jau starpbrīdī apvilkt vingrošanas kurpes. Piemirsās, un nu būs atkal sa-režģījumi ar šņorēšanu. Sasodīts! Šodien nu gan viņam viss metas!

Nupat viņus tātad pārbaudīs kopā ar piektajiem no pa-ralēlklases. Uz ba|ķa Martinām droši vien paslīdēs kāja, un, kā parasti, viņš apstāsies uz paliktņa buka priekšā. Tad visi smiesies, un citiem par apsmieklu viņš atkal būs tuvu asarām. Negribējās iet iekšā, bet izvēles nebija. Nevarēja taču jau durvīs pagriezties atpakaļ un mesties atkal prom.

Dziļi ievilcis elpu, Martins iegāja ģērbtuvē, roku ar cieši sažņaugto nazi turēdams kabatā.

Tiklīdz viņš bija pārkāpis slieksni, viņu apņēma skābena, kodīga sviedru smaka. Viņam vienmēr nācās grūti panest šo smaku, kas šķita ieēdusies sienās un nekad vairs nebija izvēdināma. Šodien smaka likās stiprāka nekā jebkad — varbūt tāpēc, ka divtik vairāk audzēkņu bija sadrūzmējušies šai telpā, lai pārģērbtos. Šauri un trokšņaini, turklāt piektās В klases zēni aizņēmuši sēdvietas. Tie šķita vēl lielāki un lecīgāki nekā viņa paša klasesbiedri, un Martins nojauta, ka tie visi kopā ir kaut ko sagudrojuši, kamēr viņš bija projām. Šaubu te vairs nebija nekādu, kad Martins manīja iestājamies klusumu, tiklīdz viņš bija ienācis pa durvīm. Lielā kņada pierima, un pagriezušies visi blenza uz viņu. Daži lielākie kaušļi smīnēja, taču neviens neko neteica. Sis klusums šķita draudīgs, baiss.

Martinām laimējās atrast brīvu pakaramo pie gala sie-. nas turpat durvju tuvumā. Viņš sāka izģērbties, cik ātri vien varēdams. Vajadzēja panākt pārējos. Novilcis bikses, viņš manīja, ka daži viņam aiz muguras iesprauslājas..'

Martins izvilka no vingrošanas piederumu maisiņa zilās sporta biksītes un grasījās jau vilkt kājās, kad kāds sagrāba viņu no aizmugures un norāva viņam, mazās bik-j sites. Viņš mēģināja gan turēties pretī, bet nekas nelīdzēja.

— Paskat, — kāds iekliedzās, — paskat, kāds tam mopšelim mazs mazītiņš peksītis. Kā viņš to var rokās saņemt?

Sacēlās smiekli, un Martins juta, ka nosarkst. Viņš centās kājstarpei turēt priekšā roku, bet kāds to aizgrūda prom un iebļāvās:

— Vai mums nevajadzētu nokrāsot viņam to daiktu, lai var ieraudzīt? Citādi ņems vēl un sevi apčurās!

Tad Martinām izdevās izrauties, apvilkt sporta biksītes un uzmaukt kājās sporta kurpes, iekams daži no pašiem lielākajiem zēniem izvilka viņu ģērbtuves vidū un ielenca.

— Ak tā, tu, draņķa mopšeli, ak nu tu esi saņēmis dūšu un atgriezies, — sacīja viens no tiem, dvīņubrālis Lelle no paralēlklascs. — Labāk piesargies! Nedomā, ka te tu varēsi izlēkt. Knēveļiem te, velns lai parauj, nebūs vis noteikšana. Un kaut kādi baigie skonenieši lai nemaz nedomā nākt te un Ižvērsties! Pat runāt tādi neprot skaidri, it kā putru nebūtu iemācījušies norīt! Varbūt tāpēc tu aizlaidies no brokastīm?

Nicīgi smiekli skanēja no visām pusēm, un Martins vairījās pacelt uz kādu acis. Šie puikas bija galvas tiesu par viņu garāki, un viņš saprata gaužām labi, ka viņam nebūs glābiņa, ja tie dosies uzbrukumā.

— Nu, kāpēc tu neatbildi? — Lelle draudīgi turpināja. — Neceri, ka varēsi darīt, kā tev patīk. Turklāt jūsu frē-kene jau zina.

— Tā ir, — Svens Ēriks piebalsoja, — vari nešaubīties, viņa pārskaitās, kad mēs pateicām, ka tu esi aizlaidies!

Ak tā, Svens Eriks tātad noklačojis. Nomērījis viņu ar skatienu, Martins pēkšņi juta, ka dusmas atņem viņam bailes^ Viņš saprata, ka tagad tas ir jāpasaka, lai tad nāk kas nākdams.

Velns parāvis, — Martins sacīja, cenzdamies runāt «Ii (>',,i balsī, — ka tu esi tā tenkuvācele, to man jau sen

v.ijmlzēja saprast!

Atkārto vēlreiz, ja tev ir dūša, — Svens Ēriks atbil-ilrj.i, paspēris soli tuvāk Martinām.

Nolādētais tenkuvācele!

Tad pēkšņi visapkārt iestājās klusums un Martins ma-iiija, ka aplis pajūk. Visi, liekas, bija atkāpušies, lai Svenam Ērikam būtu kur rīkoties. Tad kāds no aizmugures Iekliedzās:

— Ko, un tu ļauj tam mopšelim tā žvangstēt un nenoies viņu?

Svens Ēriks klusēdams stāvēja viņa priekšā un acīm-icdzot īsti nezināja, ko iesākt. Viņš rīstījās un vīstīja dū-i es. Pēc tam viņš zemā balsī noteica:

— Paklausies, tagad tu dabūsi mācību!

Tajā pašā brīdī, kad Svens Ēriks pieliecās un mērķēja pirmo sitienu, Martins atmuguriski metās pie sienas un norāva no āķa savu jaku. Kamēr viņš taustījās pēc naža, viņu ķēra pirmais belziens. Tas nebija pārāk stiprs un noslīdēja gar plecu. Martins mēģināja pakāpties sāņus, taču uzdūrās dažiem citiem zēniem. Tie pagrūda viņu pretī Svenam Ērikam, un viņš dzirdēja visapkārt kliedzienus un uzmundrinājuma saucienus.

— Sadod viņam! Sadod tam mopšelim, kā nākas!

Martins juta, ka vēl daži Svena Ērika sitieni ir viņam

trāpījuši, taču neviens no tiem nebija pārāk sāpīgs. Tie šķita tikai kā tādas pamatīgas dunkas. Likās, Svens Ēriks neuzdrošinās pa īstam palaist dūres.

Varbūt šitādi gājieni viņam lāgā nepatīk, varbūt patiesi nepatīk, Martins nodomāja. Un šī doma radīja* izbrīnu un mulsināja.

To pašu brīdi, kad Martinām izdevās izraut nazi no kabatas un viņš pa roku galam aizmeta prom jaku, kāds viņu paklupināja. Viņš nogāzās garšļaukus uz vēdera un kritienā vēl paspēja sagrābt Svenu Ēriku aiz kājas, tā ka tas arī apkrita atmuguriski. Abi divi tagad vārtījās pa grīdu, un citu puiku kājas Martinām, no apakšas skatoties, šķita tik milzīgas, garas un stipras, it kā speciāli tam domātas, lai spertu viņam pa kājstarpi un pa seju. Tāpat kā murgā, viņš nodomāja.

Ar spēcīgu izrāvienu ieguvis pārsvaru, Martins apsēdās Svenam Ērikam uz vēdera un ar ceļgaliem piespieda viņa rokas, Tā viņš turēja viņu piespiestu pie grīdas, un pašam rokas bija brīvas. Viņam izdevās izšaut vienu naža asmeni, taču tajā brīdī kāds viņu uzrāva augšā no grīdas, tā ka Svens Ēriks atkal bija brīvs. Vairāki puiši turēja Martinu, sagrābuši aiz rokām, taču viņš nelaida vaļā nazi un pēkšņi pats izdzirda sevi kliedzam gluži citādā balsī nekā parasti.

— Nolādētie zaķapastalas! — viņš auroja..— Aci pret aci jums nav dūšas stāties man pretī! Jūs sitat tikai no mugurpuses, gļēvie lupatas tādi!

Un tajā brīdī Martins redzēja, ka visi atkāpjas no viņa un Svens Eriks arī. Viņš palika viens pats plāna vidū un stāvēja tur, turēdams sev priekšā nazi labajā rokā, kas drebēja aiz sasprindzinājuma, un neviens viņam vairs neuzbruka.

— Negudrs tu esi, vai? — kāds ieteicās. — Jokus vairs nesaproti? Taisies laist darbā nazi?

— Baigais nelietis, — vēl kāds cits sacīja, un pārējie piebalsoja:

— Nav laikam īsti normāls!

— Velns lai parauj, tāds jau apdraud dzīvību!

Martins gribēja redzēt, kuri ir tie runātāji. Viņam tie

pazibēja acu priekšā kā caur biezu stiklu, taču koncentrēt skatienu bija grūti. Viņš staigāja šurpu turpu ar nazi rokā, pats nesaprazdams, kā izbeigt šo riņķa deju.

— Lieciet mani mierā! — viņš izdzirda pats sevi nošņācam. — Izbeidziet man piekasīties!

Tajā brīdī atvērās vingrošanas zāles durvis un iesteidzas vingrošanas skolotājs.

— Kas te par troksni? — viņš uzbrēca un tikai tad ieraudzīja nazi Martina rokā. Palēcis uz priekšu, skolotājs to Martinām izrāva.

— Stāt, jaunais cilvēk! — viņš teica. — Ko tad tu taisies ar to darīt? Tā nav nekāda rotaļlieta!

Tikai tad Martins pa īstam sajuta, cik satricināts viņš ir un kā viņam ļogās ceļi. Rīkle bija sausa, un mutē mazliet juta asiņu garšu. Viņš mēģināja kaut ko teikt, taču nespeja dabūt pāri lūpām ne vārda. Viņa vietā atbildēja kāds cits:

— Martins necieš jokus. Mēs tikai drusku ar viņu pajokojāmies. Un viņš izrāva nazi, mežonīgi pārskaities.

Martins būtu gribējis kaut ko paskaidrot, taču viņš nespēja. Tikpat jau neviens viņam neticēs. Vienalga, vairs nebija jēgas! Viņš jutās galīgi slābans un gļēvs, kad vin-

I м mas skolotājs aizvilka viņu pie sola blakus zviedru urnai un, kājas iepletis, nostājās viņam priekšā, un sāka l.iuil morāli:

Га tas neiet! Tu taču varēji kādu ievainot, vai sa-

ļH oli?

k.i no tāluma Martins dzirdēja skolotāja balsi, nesa-i'i.i/dams tikai, ko tas grib panākt ar savu piekasīšanos.

Izstāsti, kā tas viss gadījās! Nebaidies! Saproti, mēs v flam tev tikai labu. Es jau agrāk redzēju, ka tu īsti ne-i- K|aujies barā. Taču man nebija ne jausmas, ka tas ir tik impictni. Kas tur, ģērbtuvē, jums īsti notika?

Martins sēdēja, galvu nokāris, un manīja, ka visi jautā-jnnii aizslīd gar ausīm. Vienu īsu brīdi viņš juta gan vē-Irsanos izstāstīt visu no sākuma līdz galam. Varbūt skolotājs sapratīs? Viņš' bija te viens no krietnākajiem. Varim! viņš Martinām noticēs?

Tomēr nē, tas, ka pasniedzējs runā laipnā balsī, droši vien bija tikai tāds triks, veikls paņēmiens, kā piedabūt, lai Martins atmaigst un kļūst vaļsirdīgs. Bet viņš neļaus • evi apmuļķot, šoreiz vairs ne! Uz pieaugušajiem nevarēja paļauties. Te nebija neviena, uz ko varētu paļauties.

— Tev jāizstāsta, — skolotājs mala savu maļamo. — Tā las tālāk nevar turpināties. Tā tu pats sevi dzen postā!

Tad Martins pacēla acis un zemā, ne visai rāmā balsī noteica:

— Citi drīkst sūdzēties, bet es nedrīkstu! Vai varu tagad iet?

— Kā tad, ej, ja vēlies! — pasniedzējs atteica, un viņa balsī jautās nogurums un vilšanās. — Bet tavu nazi gan es paturēšu. Kā nekā mums taču ir jāsāk stunda.

Skolotājs nolika nazi uz viena no augstākajiem bukiem, nosvilpa, un no ģērbtuvēm zālē brāzās iekšā visi pārējie — zēni no vienas un meitenes no otras puses. Arī skuķene's, liekas, jau bija dabūjušas zināt, kas noticis, jo, garām iedamas, ar ziņkāru izbīli blenza uz Martinu. Un Martinām bija tāda nojauta, ka šī riņķa deja nav vēl galā, vēl nav.

Nostājies ierindā uz pārbaudi, Martins stingi blenza grīdā. Kā parasti, viņš bija otrais vidējā rindā un neuzdrošinājās pagriezties un paskatīties kādam acīs. Sirds viņam vēl joprojām satraukti dauzījās un visi locekļi šķita tik neparasti drebelīgi un gurdi, it kā viņš bez atpūtas būtu noskrējis garu gabalu. Viņam bija jāsaņemas, lai nezaudētu līdzsvaru un neapgāztos. Vai tās bija tikai

iedomas, vai kāds atkal jau ķiķināja? Viņam šķita, ka šfl ķiķināšana pieņemas spēkā. ]

Kāpēc tie uzskata mani par smieklīgu? — viņš gudroja! Kāpēc es viņiem itin nemaz nepatīku? ]

Martins jutās dīvaini vientuļš, viss viņam apkārt notika! it kā caur miglu, it kā notālis, it kā aiz stikla sienas. Pats viņš atradās ārpusē un nebija ar to visu saistīts. Viņš] redzēja: citi pārvietojas pa zāli un, sadalījušies mazākās grupiņās, sāk sakārtot rīkus, taču Martins pats nespēja] itin neko pasākt, viņš neuzdrīkstējās. Viņš tikai centās! nebūt citiem ceļā. Neviens arī nemēģināja viņam palīdzēt,! neviens viņam netuvojās un neviens neteica ne vārda. Vai varbūt teica? Varbūt viņš nedzirdēja cauri tai stikla sienai? Vai tikai viņš nebija slims? Vai nebija pazaudējis dzirdi?

Martins mēģināja pats sev izskaidrot, kas īsti tur, ģērbtuvē, nupat bija noticis. Viņš atcerējās kautiņu, kliedzienus un nazi, taču nesaprata, kā tas viss varēja gadīties. Kaut kas tur it kā negāja kopā. Viņš lāgā nesaprata — kas, taču juta, ka ir pārkāpis kādu robežu, ka ir izdarījis kaut ko nepieļaujamu, nepiedodamu, kaut ko tādu, kam viņš nekad nespēs tikt pāri. Ko par to sacīs mamma? Un tētis? Un policisti? Varbūt tie atnāks un viņu aizvedīs.

Tie, kas kautiņā ķeras pie naža, tiek iesprostoti cietumā,, viņš nodomāja. Bet vai tad priekš bērniem pastāv īpaši cietumi?

Martins juta, ka nav vairs tālu no asarām, taču viņš spieda tās atpakaļ un cītīgi rija siekalas. Viņš nedrīkstēja sākt kaukt, tagad jau nu neparko, te nekādā ziņā! Tad tiem atkal būs iemesls ķiķināt. Pinkšķis, tie varēs sacīt, nu nē, tāda iespēja tiem netiks dota!

Pēkšņi kāds viņu saņēma aiz pleca un sapurinot atgrieza pie dzīvības. Skolotājs.

— Nu, Martin, ko tu stāvi un sapņo? Vai tev nevajadzētu arī piedalīties? — viņš sacīja, un Martins izbrīnījies ievēroja, ka pasniedzēja balss nebija necik dusmīga. Drīzāk tāda kā iedrošinoša un uzmundrinoša.

— Jā, skaidrs, es tikai te stāvu un gudroju,., — Martins sacīja, juzdams, ka piesarkst.

— Saprotu, saprotu. Bet stājies nu rindā iekšā, — pasniedzējs noteica un pabīdīja Martinu dažus soļus uz priekšu, —- Mēs sāksim , ar virvju kāpnēm, Jātiek augšā

Ii<l;.riestiem pa tām kāpnēm, kas tuvāk pie sienas, tad i īp.irkāpj uz otrām un pa tām atkal lejā!

latad atpakaļceļa vairs nebija, un, kaut ari Martins /in.ija, ka virvju kāpnes ir kas tāds, ar ko viņš parasti ili< /gan viegli, tiek galā, aiz satraukuma viņam atkal sāka Hi ibeties uz tualeti.

Ka tik neizsprūk, kamēr es kāpšu, viņš nodomāja, sa-••l>u‘dis kopā ceļgalus.

Kāpēc manējiem vajadzēja iekļūt štatā tieši te, viņš prātoja, kad bija viņa kārta iziet no ierindas, paspert trīs • njns uz priekšu un ķerties pie kāpnēm.

Ar virvju kāpnēm Martins tika galā tīri labi, kaut gan pie pašiem griestiem drusku sagriezās galva, kūleņu me-..Iна arī negāja sliktāk kā parasti, līdzsvara gājienā viņš nogāja, vienreiz tikai nedaudz kļūdījies nolēcienā, tāllēk-sanā no vietas šā tā tika cauri, kaut gan diez cik tālu m aizlēca. Taču skolotājs uzmundrinoši pamāja, kad Marlins bija nokāpis no paklāja, un apļos arī viņš pievilkās, kaut gan skolotājam vajadzēja pielikt roku, lai viņš nepaliktu karājamies ar kājām gaisā. Tātad viss lielums paveicās tīri ciešami, un negantais satraukums sāka pierimt. Varbūt viss nokārtosies, kaut arī priekšā vēl bija pēdējais pārbaudījums — lēciens pāri nekur nederīgajam, atbaidošajam bukam. Martinām radās dūša pat pabārstīt kādu asprātību dažiem zēniem viņam blakus ierindā. Kad Martins atgriezās, paveicis vingrojumu apļos, viņš sacīja:

— «Tā, tā, iet jau vaļā,» teica dedzinātājs, kad ieradās policisti.

Bet zēni tikai blenza uz viņu, neko nesaprazdami, un Martins apjauta, ka atkal ir nošāvis greizi. Daži pagriezās atpakaļ uz viņa pusi un arī stulbi blisināja acis. Viens no viņiem pašūpoja galvu un pusbalsī noteica:

— Viņam taču laikam viss nav mājā.

Martinām likās, ka viņš dzird sprauslošanu, kas pieaug un pārskrien visai vingrošanas zālei. Sis mokpilnais spiediens šķita pamazām pieņemamies spēkā, apmēram tāpat kā, lidmašīnai strauji ceļoties gaisā, galonā arī mainās gaisa spiediens. Viņš mēģināja pārvarēt visu to ar smaidu. Taču smaids iznāca greizs kā grimase — un viņš saprata, ka nupat atkal viss saiet šķērsām.

— Domā, ka nupat tu pateici kaut ko uzjautrinošu? — viens no puišiem sacīja, panācis uz viņa pusi,

Martins nemaz nezināja, kā to sauc, bet tas bija viens no garākajiem un spēcīgākajiem paralēlklasē*

— Nē-ē, es tikai domāju, ka.,, — Martins iesāka paļ

skaidrot, taču tūdaļ apklusa. I

— Pievaldies un nemēģini izlēkt! Domā izcelties tikai

tāpēc, ka esi ienācējs no dienvidpuses un neproti skaidri pat parunāt. ļ

Šī replika atkal izsauca smieklus un līksmību, un, ka-ļ mēr Martinām no jauna acīs riesās asaras, viņš sakļauj sīja, ka visi apkārtējie ir nostājušies pret viņu. Nu tie bija] viņu pamanījuši, nu tie atkal tuvojās!

— Mūžīgi viņš cenšas kaut kā izrādīties.

— Skonenietis, šitāds lecīgais uzradies te starpļ mums

—- Viņam vajag būt galīgi aptaurētam.

— Un gļēvulis turklāt. Kauties uzdrošinās tikai ar nazi rokā.

Martins kāpās atpakaļ, lai izkļūtu no šī riņķa, kas bija izveidojies viņam visapkārt, taču nepārtraukti uzdūrās dzīvajam mūrim, kurš, šķiet, nemaz negribēja laist viņu prom. Tas viņu galīgi iedzina panikā. Tagad tas brīdis ir klāt, viņš nodomāja. Tagad tie grib mani «iezīmēt»!

— Skolotāj! — Martins iesaucās, un tajā pašā mirklī mūris viņam apkārt pašķīda un pasniedzējs pēkšņi bija viņam blakus.

— Kas noticis? — tas vaicāja. — Vai kaut kas noticis? Tu nejūties labi?

— Nē-ē, nekas... Un tomēr... vai es drīkstu aiziet uz tualeti? Vēders tā kā... — Martins izstomīja, cerēdams uz dažām minūtēm tikt projām un palikt vienatnē.

Es nevienu nenosūdzēju, viņš tajā pašā brīdī nodomāja, juzdamies par to lepns. Es neko nepateicu, tie nevarēs mani vainot!

— Ej, protams, tikai nepaliec pārāk ilgi! Mums vēl jātiek galā ar buku!

Pusskriešus Martins metās uz ģērbtuvēm, kur bija arī tualetes. Ceļā viņam gadījās tas buks, uz kura skolotājs bija uzlicis nazi.

Daudz nedomādams, Martins steigšus pastiepa roku un cieši sagrāba dūrē naža spožo spalu. Šis nazis piederēja viņam, un to neviens lai nemēģina atņemt. Viņam tas bija nepieciešams, ja tie gribētu mēģināt vēlreiz. Varbūt ar nazi varēs iedzīt tiem bailes un padarīt tos piesardzīgākus? Vispirms paslēpis nazi jakas kabatā, Martins iegāja tualetē. Te viņš varēja justies netraucēts.

Ar aukstu ūdeni Martins pamatīgi nomazgāja seju, taču hi |> .1 līdzēj a tikai nedaudz. Agrāk nekad viņš vēl nebija i,i )iities. Skaidrs, bail viņam ir bijis arī agrāk ne vienu m/i vien, taču nekad bailes nebija tik dziļas, ka padarīja viņu slābanu un nevarīgu. Pat iedomājies par savu nazi, vīns netika vaļā no šīm bailēm un no galīgās bezpalīdzības.

Kad Martins atgriezās zālē, citi jau bija iesākuši lēkt l-.iii bukam. Visi stāvēja garā ierindā gar gala sienu, un tālumā pie buka bija skolotājs ar savu zaļo piezīmju p.iamatiņu rokā. Katrā pusē bukam bija norīkots viens palīgs, kuram vajadzēja uzķert tos, kas aizķērušies kristu и/, sāniem.

Martins nostājās pašā ierindas galā un uzmanīgi sāka verot, kā citi tiek galā ar uzdevumu. Cits pēc cita, saliekušies uz priekšu, tie ātrā gaitā sīkiem solīšiem sāka ieskrējienu, tad soļu garums pieauga, un pēdīgi abām kājām uzreiz tie spēcīgi atspērās pret paliktni. Vispirms lalad vajadzēja dūšīgi atsperties un pēc tam uzmest rokas buka viņā galā. Citādi nevarēja tikt pāri un palika jašus uz buka.

Kad pienāca Martina kārta, viņš dziļi ievilka elpu un metās skriet. Bet ieskrējienu viņš bija uzsācis par daudz ātrā tempā un dažus metrus no paliktņa saprata, ka no lēciena nekas neiznāks. Viņš uzdrāzās tieši virsū bukam un no nelabās garšas mutē sajuta, ka ir satriecis vēderu un pavēderi pret buka galu. Aizmugurē * viņš padzirda smieklus, un viņam šķita, ka viens no palīgiem nicīgi no-vaibstās.

Nosarcis Martins atgriezās ierindā. Viņš zināja, ka skolotājs nekad nav mierā tikai ar vienu neizdevušos mēģinājumu. Pirms viņš ierakstīja nullīti savā grāmatiņā, vajadzēja izdarīt trīs mēģinājumus.

Krietns laiks pagāja, iekams Martins spēja saņemties nākamajam mēģinājumam. Cenzdamies nepievērst uzmanību to audzēkņu dzēlīgajām piezīmēm, kuri jau bija tikuši galā ar uzdevumu, Martins koncentrēja visu uzmanību uz rievoto paliktni telpas viņā galā.

Otrajā mēģinājumā viņš kā nekā jau tika augšā, uz buka, taču palika jāteniski sēžam turpat pakaļējā galā.

— Nelaid rokas lejā tik ātri, — skolotājs aizrādīja, palīdzēdams viņam nokāpt. — Nākamo reizi jau izdosies!

Martins neuzdrīkstējās lūgt, lai atļauj viņam vairs ne-

lēkt, jo tas izklausītos tikai pēc bailēm un gļēvulīb Atkal aizskrējis atpakaļ, viņš vairījās pacelt acis uz kā no skolēniem, kas stāvēja turpat apkārt, gaidīdami, k; viņš būs galā.

Bez kādas lielas gatavošanās Martins taisīja pēdējo ģinājumu. Tiklīdz kājas pieskārās paliktnim, viņš p skaņas jau noprata, ka pazoles nav atsitušās pret to pi tiekami spēcīgi. Un jau nelielā uzlēciena pašā iesāku vajadzēja ņemt palīgā rokas. Viņš sajuta buka brūni nogludināto ādu nošvīkstam pret plaukstu iekšpusi u ar dibenu smagi atsities pret to tā ap vidu, saprata, atkal nav ticis pāri.

Šodien viss viņam gāja greizi, pavisam greizi un krūt: griezīgi plosīja apziņa, ka priekšā vēl ir vairākas stunda iekams varēs skriet uz mājām, prom no šīs šausmīgā: skolas, kur visi vēl Martinām tikai sliktu un viņam paša arī mūžīgi neveicas. ’ *

—Jā, skaidrs, — skolotājs noteica, palīdzēdams Marj tinam tikt lejā no buka. — Frēkene Nīlunde vēlas ar tev, aprunāties. Viņa gaida skolotāju istabā. Drošs pālie drošs, aizšauj turp tūlīt pat. Viņa tevi garajā starpbrīd meklēja. Varbūt ir kaut kas svarīgs.

Pasniedzējam, kā vienmēr, bija rāma balss, taču Mar tins juta, ka vārdu «svarīgs» viņš pasvītro ar trekn svītru.

Nu tik būs, Martins nosprieda, nu tik ies vaļā. Bet tūlī viņš aptvēra, ka te slēpjas iespēja — iespēja izvairītie no kaušļiem vismaz uz Vienu starpbrīdi. So iespēju viņ garām nelaidīs. Ja viņš pasteigsies, tad pagūs vēl pārģērbties, iekams zvans atbrīvos visus pārējos.

— Tad es eju tūlīt pat, — viņš sacīja un paklanījās. — Vai drīkstu, skolotāj?

6

Martins labu brīdi šaubījās, iekams saņēma dūšu un pieklauvēja pie brūnajām, smagajām skolotāju istabas durvīm. Uz klauvējienu neviens neatsaucās, jo tas bija pārāk bikls, taču viņš sasparojās un gāja vien iekšā. Pretī uzvēdīja ar cigāru un atdzisušiem pīpes dūmiem piesmacis gaiss. Šī skolotāju atpūtas telpa šķita nevēdināta un smacīga, un iesākumā Martinām bija’ pat grūti ko saskatīt.

I’('c tam viņš ieraudzīja frēkeni Nīlundi. Skolotāja stai-i i|.i šurpu turpu gar logu istabas viņā galā. Viņa izska-11 ļ • г * nervoza un it kā nosalusi berzēja plaukstas.

Kad skolotāja ieraudzīja Martinu, viņa apstājās un, ar mājienu paaicinājusi tuvāk, sacīja:

Ak tā, te nu tu beidzot esi! Labi, ka ienāci. Man bija in'iuierīgs prāts, ka tikai tev kas nav noticis.

Vai viņš būtu kļūdījies? Vai tikai viņa neizskatījās at-v ieglota un priecīga, Martinu ieraugot?

- Nē, nekas tāds nav, — Martins atsaucās, — es • Ureju šurp, tiklīdz uzzināju, ka frēkene ir mani meklējusi. Bet pasis, tas ir, pasniedzējs Lundells, man to pa-i. ica tikai tad, kad mēs bijām tikuši galā ar ieskaiti.

—■ Savādi gan, — frēkene klusi, it kā pati pie sevis noteica, — viņam taču vajadzēja tev to pateikt, tiklīdz viņš tevi ieraudzīja. Vai tu runā taisnību? Nemēģināsi ;itkal apvest mani ap stūri?

Martins piegāja viņai vēl dažus soļus tuvāk un atbildēdams centās runāt nosvērtā, rāmā balsī.

Viņa nepiedabūs sākt mani stomīties, viņš nodomāja un skatījās viņai tieši acīs.

— Nē, kāpēc man būtu jāapved kāds ap stūri? — viņš leica. — Kāpēc man jābaidās sastapties ar frēkeni?

Skolotāja pētoši uz viņu paskatījās, taču sākumā neko vēl neteica. Viņa apsēdās brūnajā, mīkstajā atpūtas krēslā pie zemā galdiņa. Tikai pēc tam viņa sacīja:

— Apsēdies tu arī, lai varam rāmi un mierīgi parunāties. Mums taču ir šis tas pārrunājams, mums abiem diviem, — viņa teica, un Martins skaidri manīja, kādu saņemšanos no viņas prasa šis laipnais tonis.

Tādā balsī pieaugušie runā, kad cenšas bērnus piešmaukt, viņš gudroja, apsēdies uz krēsla pašas cietās maliņas. Viņa nekā nezina, tā ka man nav ko baidīties, viņš vēl nosprieda, cenzdamies neieelpot saldeno vijolīšu dražejas smaržu, kas uzvēdīja, kad skolotāja pārliecās pāri galdam.

— Martin, kas ar tevi īsti notiek? — viņa jautāja. — Var just, ka kaut kas nav kārtībā. Tu reizēm izturies tik savādi. Tieši tā, it kā tu nemaz negribētu pie mums iedzīvoties. Mums ar tevi tas viss ir jāpārrunā.

Ar šo laipnību viņa mani nepiekrāps, Martins nodomāja, pēkšņi sajutis vēlēšanos padoties un sākt stāstīt. Tas droši vien ir tikai tāds piegājiens,

Labu laiku valdīja mokošs klusums. Vispirms bija dzirļ dami tikai sienas pulksteņa tikšķi, pēc tam no skolas pj galma puses atskanēja smiekli un klaigas, tātad bija sā^ļ cieš starpbrīdis. Martins sēdēja un lūkojās uz frēkern rokām. Viņai bija robainas nagu maliņas, šķita, it kā viņi būtu grauzusi nagus. Viņa arī, Martins nodomāja, paslēpis savus pirkstus starp ceļgaliem.

— Bet vai tad tu nesaproti, — beidzot viņa turfynāja.] — ka nevar justies īsti labi, ja pats no visa spēka песепЗ šas? Nav lāgā turēties pretī un pastāvīgi palikt ārpusēļ Nekad tu neiekļausies pulkā, ja vairīsies būt kopā ar saviem skolasbiedriem.

— Vairīšos? — Martins vaicāja, un acis no izbrīna; viņam iepletās. — Vairīšos! Kur tas ir teikts, ka es vai-] ros? Ls taču mēģinu, bet visi pārējie ...

— Nē, Martin, padomā nu labi! Vai nav tomēr tā, ka tu mēģini dižoties, ka bez vajadzības tu centies paspīdēt ar savām zināšanām un ka starpbrīžos tu izliecies drusku augstprātīgs? Man liekas, es to esmu manījusi. Un tādā gadījumā tev ir jāsaprot, ka citi arī varbūt īsti nemaz negrib tevi pieņemt. Un, pārnākot uz citu skolu, vispār vajag padomāt par ...

— Bet es neesmu tas, kas ... viņi ir tie, kas ... — Martins sacīja, taču aprāvās un iekoda mēlē, vairīdamies pacelt acis. Viņš ievēroja, ka rieva starp uzacīm viņai, kā liekas, padziļinājās un vaigos atkal iekvēlojās divi plankumi. Ar pirkstiem skolotāja nervozi sāka bungot pa galda virsu, un, kad viņa turpināja, laipnajai balsij jau bija parastā skarbā pieskaņa:

— Tev jāsaprot, ka mani apbēdina tas, kā tu uzvedies. Izskatās, it kā es pie visa būtu vainīga.

Un tā tas arī ir, vai tad tu pati to neapjēdz, Martins nikni nodomāja. Tu taču nevari mani ciest!

— So to es tiku ievērojusi jau labi paseņ, — viņa pēc tam teica, — bet tagad tu tomēr esi aizgājis drusku par tālu. Patvaļīgu skolas atstāšanu mēs nepieļaujam!

Martins juta, ka sirds sāk dauzīties arvien straujāk.

Viņa taču mani neiekaustīs, viņš prātoja. Viņai taču būtu jāzina, ka tas ir aizliegts.

— Patvaļīgu skolas atstāšanu? — Martins jautāja, mēģinādams rādīt izbrīnījušos seju. — Es nesaprotu ...

— Kā tad, — frēkene Nīlunde teica, — tu nesaproti. Brokastlaikā tu varbūt ar visiem kopā biji ēdamzālē?

— Nē, — Martins sacīja, manīdams, ka acis viņam Kļūst nemierīgas, — es nejutos īsti vesels un tāpēc labāk drusku pastaigājos.

— Tu nejūties vesels, tā tu saki. Taču arī ne tik nevesels, lai nevarētu stampāt iekšā kūkas un augļūdeni!

Kā tad frēkene to zina? .,.

— Sī pilsēta nav nemaz tik liela, to tu ņem vērā, — skolotāja turpināja, un Martins sarāvās, izdzirdis to sausi švīkstošo skaņu, kāda radās, kad viņa atkal bija sākusi berzēt rokas vienu pret otru. — Kasiere piezvanīja mums un painteresējās. Viņa bija izbrīnījusies, ka tāds. mazs puika stundu laikā kafejnīcā var tērēt tik daudz naudas. Tad man jau bija zināms, ka tu esi aizšmaucis no brokastīm. Dažiem taviem biedriem šķita netaisni tas, ka tu pastāvīgi nesodīts vari darīt tā, kā tev ienāk prātā. Un aizšmaukšanu no skolas es saucu par patvaļīgu kavējumu, saproti!

Martins juta, ka asaru kamols atkal spiežas kaklā, un acis viņam mirkšķinājās un skatiens atkal aizmiglojās. Viņš ievēroja, ka skolotāju istabā sāk pulcēties pārējie skolotāji. Ieraudzījuši Martinu ar Nīlundi, tie aizvirzījās prom uz istabas otru galu, tomēr Martinām viņu klātbūtne šķita mokoša.

Nu tie redz mani šite, viņš gudroja, un nu tie nodomās, ka esmu pastrādājis kādu palaidnību!

— Tik nopietnus pārkāpumus kā patvaļīgu aiziešanu no skolas mēs nevaram pieļaut, — frēkene turpināja, bet tagad viņai jau bija pagrūti runāt laipni. — Mans pienākums ir iejaukties, tu taču saproti. Un ar miglas pūšanu acīs tu itin neko nepanāksi.

— Skolotāj, — Martins teica lūdzoši, — bet es taču saku taisnību. Es no tiesas nejutos labi pirms brokastīm. Un turklāt es neuzdrīkstējos iet uz ēdamzāli.*.

Tālāk viņš netika. Frēkene viņu apklusināja ar rokas mājienu, un, kad viņa turpināja, balss viņai, šķiet, metās .arvien dusmīgāka.

— Neuzdrīkstējies un neuzdrīkstējies! — viņa atcirta. — Kāpēc tad tu neuzdrīkstējies? Šeit taču neviens nevēl tev ļaunu.

Martins rija siekalas, lai asaru kamols netiek uz augšu.

Es neklačošos, viņš nosprieda. Lai notiek kas notikdams, bet es neklačošosl

Viņš dzirdēja frēkeni smagi nopūšamies, iekams viņa turpināja — nu jau gandrīz savā parastajā, spiedzošajā balsī:

— Es negribu tev piekasīties, tā tu nedomā. Tomēr tev ir jāsaprot, ka patvaļīgai aiziešanai no skolas un nagu palaišanai man ir jāstājas ceļā.

— Nagu palaišanai? Ko frēkene... ar to... grib teikt? — Martins stomījās, juzdams, ka iekļuvis lamatās.

— Tā-ā, tu esi pārsteigts? — frēkene vaicāja. — Bet kā tad tu tiki pie naudas, kā tu pats domā? Tik daudz notērēt kafejnīcā un pēc tam vēl iet un nopirkt dārgu nazi, parasti taču tā nenotiek? Tā ja, par naža iegādāšanos man arī ir jau zināms. Tā pati kasiere man deva mājienu, un es piezvanīju uz Būstrema veikalu un pajautāju. Viņi tur arī bija drusku brīnījušies ...

— Nazis bija domāts vectēvam, — Martins mēģināja iebilst, taču frēkene viņu atkal apklusināja.

— Tu taču negribēsi man iegalvot, ka no mājām šorīt esi dabūjis līdzi tik daudz naudas? — viņa teica, un balss skanēja asi un griezīgi. — To tu nemēģini man iestāstīt. To naudu tu esi kaut kur paņēmis. Varbūt esi vainīgs pie visām tām sīkajām zādzībām, kas pēdējās nedēļās mums ir notikušas gaiteņos? Vai labāk nevajadzētu uzreiz atzīties?

— Tas nav tiesa! — Martins iekliedzās. — Nekādu naudu es neesmu pievācis. Tā ir manis paša nauda. Man bija krājkasītē.

— Tu vari teikt arī, ka esi to atradis uz ielas, vai ne? Tas izklausītos tikpat ticami, — frēkene sacīja, un sārtie plankumi atkal parādījās viņai uz vaigiem. — Nepretojies nu vairāk, tam tikpat nav jēgas. Es saprotu, tev neklājas viegli. Bet pats tu redzēsi, ka viss sāks iet uz labo pusi, ja tikai tu atzīsi savu vainu.

Bet Martins tikai papurināja galvu. Pretī runāt nebija vērts, viņa tik un tā viņam nenoticētu. Tieši tāda pati kā visi 'pieaugušie, neviens no tiem neticēja tādam, kas mazāks. Nebija nekādas izredzes sevi aizstāvēt, un tagad tie viņu droši vien piespiedīs pie sienas.

Bet mamma, viņa nu gan varbūt varētu viņam palīdzēt izkulties no ķezas. To iespēju viņš vēl varēja izmēģināt!

— Piezvaniet manai mammai un pajautājiet, — Martins teica, zobus sakodis. — Ja frēkene man netic, var taču piezvanīt mammai. 17350 — tāds ģimnāzijai ir telefona numurs, Un viņu sauc Kristina Lēvgrēne,

г

•- Kā tu vēlies, — frēkene sacīja, paņemdama telefona :i ļ> л rātu, kas stāvēja uz palodzes. — Piezvani tu pats. i in pēc tam es ari parunāšu ar tavu mammu.

Tieši tobrīd, kad Martins sāka uzgriezt numuru, skolo-l,iju istabā ienāca pasniedzējs Lundells. Paskatījies ap-I art, viņš ātriem soļiem devās šķērsām pāri istabai tieši pie frēkenes Nīlundes un pieliecies iečukstēja viņai kaut ko .iiisī. Steigšus piecēlusies, "viņa pagāja viņam līdzi dažus soļus sānis.

Tagad viņš stāsta Nīlundenei par nazi un par kautiņu, Martins nosprieda, un istaba sāka mirgot un griezties viņa acu priekšā. Viņam noreiba galva un, lai nenoveltos no krēsla, vajadzēja aiztaisīt acis. Tūlīt viņa zinās itin visu, Martins nodomāja, juzdams, ka uz deguna parādās sviedri. Tagad viss ir pagalam!

— Bet tas taču ir par daudz! — viņš izdzirda frēkeni iepīkstamies savā visspiedzošākajā balsī. — Tad jau mums laikam būs jāiet pie rektora!

Pie rektora? Nē, lai vai kas, bet tas nenotiks! Martins nodomāja, un viņam vajadzēja iekost sev lūpā, lai nesāktu skaļi raudāt. Un, kad viņš bija dabūjis savienojumu ar ģimnāziju un lūdza pie telefona Kristīņu Lēvgrēni, viņam bija grūti novaldīt asaras.

— Viņai vajag būt skolotāju istabā, — viņš piebilda, juzdams, ka runā smalkā, aizlūzušā balstiņā.

Pie rektora nemūžam! Pats viņš nekad ar rektoru nebija sastapies, dažas reizes bija redzējis tikai pa gabalu šo stingro, veco vīru ar bālgani pelēkajām ūsām un apaļajām acenēm bez ietvariem. Bet klasē viņš bija dzirdējis runājam par viņu un par to, cik viņš var būt briesmīgi dusmīgs un cik šausmīgi bīstami bija tikt iesauktam rektora kabinetā.

«Tad jau labāk iet un noslīcināties,» Svens Eriks kādudien bija sacījis, kad tika pieminēts rektors.

Un Martins bija pilnīgi pārliecināts, ka Svenam Ērikam toreiz bijusi taisnība. Tagad viņš gandrīz bija ar mieru atzīt savu vainu, vienalga, par ko, lai tikai nebūtu jāiet pie rektora.

Bet nu jau droši vien ir par vēlu, viņš nodomāja, viss nu jau ir par vēlu, Varbūt vienīgi mamma vēl var kaut ko līdzēt.

Tiklīdz viņš izdzirda viņas balsi klausulē, vārdi sāka ritēt viņam pār lūpām tik ātri, ka gandrīz drūzmējās cits citam virsū,

7" Mammu, — viņš sacīja, — tev jāpalīdz man! Ir noticis kaut kas briesmīgs. Frēkene ir nikna. Viņa saka, ka es esmu nozadzis naudu, bet es neesmu zadzis... Naudu es paņēmu līdzi no mājām šorīt... Es aizgāju projām no skolas garajā starpbrīdī un biju kafejnīcā, un nopirku nazi, bet tas viss bija par manis paša naudu... Pasaki to frekenci, jo man viņa netic... Un vēl es kāvos, taču ta nebija mana vaina, vai tu dzirdi? ...

Roka viņam bija tik sasvīdusi, ka grūti bija noturēt klausuli. Uz galda virsas viņš redzēja mirgojam gaismas plankumu, un viņam drusku griezās galva.

— Vai tu dzirdēji, ko es saku, — viņš piebilda, pamanījis, ka klausulē ir klusums. — Vai tu man netici?

Tad viņš izdzirda, ka mamma viņā galā iešņukstas.

— Un tas arī vēl...

^ Šņuksti pieņēmās, un Martins tūlīt sāka justies vainīgs. Ka viņa būs tik nobēdājusies, to viņš nebija paredzējis. Ka viņa sāks raudāt, tas pēc viņas neizskatījās, un viņas elsošana padarīja Martinu nemierīgu un nedrošu.

Labāk tad lai cilvēki ir dusmīgi nekā nobēdājušies, viņš nodomāja.

— Neraudi taču, — Martins steigšus sacīja, — tik traki jau nav. Nozadzis es neko neesmu ...

— Nē, to es saprotu, — mamma atsaucās, un Martins juta, ka viņa cenšas saņemties. — Ne jau tāpēc es esmu tik noskumusi. Vaina ir pavisam cita. Nupat piezvanīja vecmāmiņa. Par vectēvu. Viņš ir pagalam, nomiris tieši pirms stundas savā augļu dārzā. Biju domājusi pateikt tev tikai, kad pārnāksi no skolas, bet...

Tas nevar būt tiesa, Martins stingdams nodomāja, tas nevar būt noticis. Ar viņu, ar vectēvu, nekad!

— Palūdz frēkenei atļauju un nāc tu arī uz māju, tad izrunāsimies, — mamma vēl nošņukstēja un nolika klausuli.

Martins sēdēja kā pārakmeņojies, ar briesmīgu, nepārvaramu baiļu smago, valkano kamolu pakrūtē. Viņš jutās pagalam bezspēcīgs, un viņam bija grūti elpot. Tikai tikt ara no šejienes, tikai dabūt svaigu gaisu plaušās!

Martins ar joni piecēlās, telefona klausule izkrita viņam no rokām, un viņš dzirdēja, ka savītā vada galā tā ar būkšķi atsitas pret grīdu. Cauri skolotāju baram, kas pēkšņi bija piecēlušies kājās un aizņēma visu istabu, viņš

Uiinkuroja uz izeju. Martins spiedās uz priekšu, apjauz-(I lins tikai vienu: viņam ātri jātiek laukā, jātiek prom no • jicnes, viņam ir vajadzīgs miers! Viņš dzirdēja frēkenes balsi, viņa nokliedza kaut ko par rektoru, ka rektors Mar-I in и jau gaidot un ka Martins nedrīkstot atkal bēgt prom, lacu viņš tikai pielika soli, atspēra ar kāju vaļā durvis un asaru aizmiglotām* acīm — asaras piepeši bija sākušas jau tecēt — divos lēcienos nolidoja lejā pa pustrepēm un atradās hallē pie ieejas.

Bija jau iezvanīta otrā stunda pēc brokastīm, un ārdurvīs Martinām pretī drūzmējās audzēkņi, kas steidzās Iekšā. Un Martinām atkal bija jālaužas uz priekšu, neviens viņu tagad nedrīkstēja aizkavēt, neviens nedrīkstēja ieraut atpakaļ iekšā tai moku kambarī. Viņš pamanījās izvilkt nazi un, lai gan visapkārt bija drūzma, atšaut vaļā vienu asmeni, un paceltu viņš turēja to sev priekšā kā vairogu, aizsargādams sevi no bara, kuram bija spiests lauzties cauri. Saules staros, kas mazliet ieslīpi iespīdēja pa loga rūtīm, Martins redzēja noplaiksnām naža asmeni, un cauri asarām viņš manīja sev apkārt izbrīnījušās sejas. Viņš ievēroja, ka visi no viņa atraujas, atlec sāņus, it kā tiem būtu no viņa bail, un viņā sajaucās tāds kā izbrīns un reizē tāds kā kauns par šo pēkšņo pārmaiņu.

Bet bīstami taču ir tie, nevis es, viņš nodomāja. Un es esmu tas, kuram ir bail!

Ko kājas nes, Martins metās pāri skolas pagalmam un lejup uz vārtiņiem pie ēdamzāles. Aiz muguras viņš dzirdēja satrauktas balsis, daži kliedza, ka viņu vajagot dabūt rokā un esot jāskrien viņam pakaļ. Martins dzirdēja frēkenes ķērcošo un pēc tam šveicara ducinošo balsi un saprata, ka visi pošas dzīties viņam pakaļ. Atpakaļ neskatīdamies, viņš pārmetās pāri divriteņu statnim, aiz ēdamzāles pārlēca pāri arī vārtiņiem un tad gar «Tempo» aizmuguri skriešus lika lejā uz Lielā tirgus pusi. Tas bija pats īsākais ceļš, un visi to nemaz nezināja. Pāri tirgum, garām Lielajam kinoteātrim, pāri dzelzceļa pārbrauktuvei, un tad viņš nogriezās kādā šķērsielā, kura, viņš to jau zināja, noved līdz meža strēmelei, kas tieši tajā vietā pienāk tuvu pie pilsētas centra.

Šoreiz tie droši vien no manis neatstāsies, viņš nodomāja un joņoja uz priekšu, kaut arī kakls sūrstēja un sānos sāka stipri durt. Pie kādas zemas, pussabrukušas mājiņas, šķērsodams aizaugušu, pamestu dārzu, viņš pēk-

šņi ieraudzīja^ ka vienā rokā vēl arvien tur nazi. Asaisļ asmens laistījās, un spals skaisti piegulēja plaukstai, tačuļ Martins par to vairs nejuta nekādu sajūsmu. Visi to nuļ jau bija redzējuši, un visi nu jau zināja, ka viņš var likti nazi lieta, un tas droši vien ir vēl vairāk tos saniknojis un stiprinājis apņemšanos dabūt Martinu rokā.

— Elles velni, nolādēti nelabie, — viņš pusbalsī šņuk-; stēja un lamājās, — mūžīgi es tiem esmu bijis kā dadzis; acīs. Un nu tie laikam ir baigi pārskaitušies!

Bailes no sekotājiem un no tā, ko tie ar viņu var izdarīt, kļuva arvien stiprākas, tāpēc, starp priežu stumbriem tenterēdams tālāk, Martins ik pa laikam pameta nemierīgu skatienu atpakaļ. Martinām šķita, ka viņš dzird vajātāju klaigas^ un sasaukšanos, un viņam neprasīja nekādas pūles iztēloties, kā rektors un frēkene, un šveicars skrien meža ķemmētāju priekšgalā un kā tie pēc tam sadalās grupiņās, lai viņu ielenktu. Iespējams, ka tie ir jau izsaukuši arī policiju.

Iedomājies par policistiem un policijas suņiem, Martins tā pārbijās, ka viņam sametās nelaba dūša un locekļi kļuva slābani. Bet viņš tenterēja tālāk, neuzdrīkstēdamies pat apstāties un atvilkt elpu, lai atbrīvotos no nejaukā dūrēja sānos. Nedrīkstēja zaudēt laiku, tāpēc pusskriešus viņš spraucās cauri biezai smalcienei un saskrāpēja seju un rokas. Pat paklupis aiz kāda akmens un pakritis vēsajās, mitrajās sūnās, .viņš neuzdrīkstējās palikt guļam un atvilkt elpu.

Patiesībā būtu vajadzējis skriet uz mājām pie mammas un tēta, un dvīnītēm, bet tas viņam pilnīgi bija izkritis no prāta, un briesmīgās bailes no vajātājiem bija pārmākušas arī ziņu par vectēva nāvi. Martins, bez šaubām, atcerējās, ka mamma bija šņukstējusi vada otrā galā, pasakot viņam šo ziņu, taču pats viņš nejuta itin neko citu kā vienīgi griezīgu tukšumu pakrūtē. Man ir slikti, viņš paguva tikai nodomāt, kad bija spiests apstāties neliela grāvīša malā un steigšus saliekties uz priekšu, lai neaptraipītos. Martins sāka vemt un asaru aizmiglotām acīm zemē grāvmalas sūnās ieraudzīja smalkmaizīšu kumosus. Viņš vēma ilgi un stipri, kamēr magā bija palikušas vairs tikai nepatīkamas sāpes.

Lai mani moka nelabums, viņš nodomāja un noskurinājās, bet tie mani rokā tomēr nedabūs, neviens nedabūs vairs mani rokai

l/.vēmies Martins apslaucījās ar kabatas drānu, kuru pēc tam, šķebinādamies skābenās smakas dēļ, aizmeta ļnoin urgā. Viņš jutās slābans un noguris, un, lai varētu I in pināt ceļu, bija jāatpūšas.

Zem kādas egles garajiem, nokarenajiem zariem viņš uzgāja sausu paslēptuvi. Sūnas nočaukstēja vien, kad viņš nometās sēdus, uzvēdīja sūnu un sveķu smarža, atgādinādama vasaras piedzīvojumus un būdu. No tā vēl vai* i ak uzmācās skumjas, un te, kur neviens viņu neredz, Martinām vairs nevajadzēja turēties pretī asarām. Viņš |ava tām vaļu, un rūgtām straumēm asaras tecēja lejup l*a vaigiem. Tā, klusi raudādams, viņš jutās vēl vientuļāks nekā jebkad.

Tik vientuļš nav neviens cilvēks pasaulē, viņš nodomāja.

Martins savilkās čokurā un ierāvās savā virsjakā, cenzdamies arī rokas paslēpt piedurknēs. Rokas bija sačefve-lejušās no aukstuma un džinsi notašķīti un slapji pēc joņošanas cauri mežam. Martins mēģināja izberzēt pašus lielākos traipus, taču mitrums bija jau izsūcies cauri audumam. Viņš drebēja un šņaukājās, un uz lūpām juta asaru sāļo garšu.

Cik nožēlojams un bezpalīdzīgs viņš bija! Viss šķita tik dīvaini negrozāms. Nekādas atgriešanās vairs nebija un arī cerību vairs nekādu. Vasara tik tiešām pagājusi, nu atlika vairs tikai garais, gausais rudens un tumšā ziema. Vasara ar peldēšanos un saules gaismu, un mežonīgajām rotaļām tur, lejā, krastmalā un būdā kopā ar Frēdi un Māju Stīnu, — tas viss bija negrozāmi pagājis un nekad vairs neatgriezīsies, nekad nebūs vairs.

Nē, itin nekas vairs nebūs tā kā agrāk. Viņš sabojājis attiecības ar skolu, padarījis pats sevi par apsmieklu, un to jau nu neviens nekad neaizmirsīs, to viņam pastāvīgi bāzīs degunā, pastāvīgi! Neviens ar viņu tagad vairs negribēs ielaisties nekādās darīšanās, vēl vairāk — tie visi tagad no viņa norobežosies!

Un tad vēl ziņa par vectēvu!

— Ellē, ratā, velns parāvis, — Martins pusbalsī šņukstēja. Tas nu nekādā ziņā nedrīkstēja notikt, tas bija tik netaisnīgi un maziski, un nelabi no vectēva puses — apgulties un nomirt tieši tad, kad Martinām viņš visvairāk bija vajadzīgs!

— Baigi tipiski, — viņš elsoja, aiz niknuma kozdami sev lūpa.

Taču vienlaikus nomāca ari bēdas — kā smeldzošs tukļ šums pakrūtē, kā sauss, dedzinošs asums rīklē, kā moi košs žņaudzējs sirdī, kā pēkšņas izbailes.

Martins bija dzirdējis, ka pieaugušie piemin bēdas, bel agrāk vel nekad nebija īsti padomājis par šī vārda jēgu.] Tas bija lielo vārds, lielo cilvēku izjūtām piemērots un itin nemaz neattiecas uz bērniem. Tāpēc viņš no šī vārda bija izvairījies tāpat kā bija atgaiņājis no sevis jebkuru! domu par nāvi.

Un tagad tas viss bija skāris viņu pašu — tas briesmīgais, kas savilka bēdās pieaugušo sejas un svešādās bal-ļ sīs lika pieminēt kaut ko bīstamu un nezināmu, tādu, kas nav domāts bērnu ausīm.

Mans vectēvs tagad ir nomiris, un tie viņu apraks zemē tā, lai mēs nekad vairs nevārgtu satikties, Martins prātoja.

Nekad vairs! No šiem diviem vārdiem viņam aiz sāpēm bija žēli jāievaidas. Kaklā tagad sūrstēja vēl stiprāk, un, lai apslāpētu skaļās raudas, viņš mēģināja paslēpt galvu starp ceļgaliem. Nekad vairs! Itin nekad vairs viņš nevarēs sēdēt kopā ar vectēvu un baudīt viņa jauko klusēšanu, nevarēs būt kopā ar viņu un justies labi. Vectēvs visu bija sapratis tāpat, ar viņu bija viegli atrast kopīgu valodu!

Viņš nebija kā citi pieaugušie, Martins nodomāja, un ilgas pēc vectēva viņam svilināja rīkli un plaušas, un pakrūti. Vectēvs uz mani paļāvās, itin nekad viņš necentās uzspiest man savu gribu!

Nežēlīgā doma, ka nekad, nekad vairs viņš nevarēs pasēdēt kopā ar vectēvu, nekad vairs nevarēs, turēdamies viņam pie rokas, aizstaigāt lejā līdz zemesragam, nekad vairs nevarēs ieklausīties jaukajā pīpes pakšķināšanā vakaros, kad vectēvs sēdēja ārā uz terases dārza pusē un stāstīja savus piedzīvojumus no agrākajiem laikiem, — šī doma šķita tikpat sāpīga kā stiprs belziens pa diafragmu. Sarāvies kamolā, Martins stenēja, cenzdamies sāpes atvairīt ar lamuvārdu plūdiem.

— Elles izdzimumvelni un sūdi tādi nolādētie! — viņš elsoja, stipri iekodis pats sev ceļgalā. Taču nedz lamuvārdu tirādes, nedz kodieni nelīdzēja pret šīm dedzinošajām sāpēm pakrūtē un pret apziņu, ka tagad ir beigas, ka uz visiem laikiem ir izbeigusies viņa draudzība ar vectēvu. Pagāja krietns brīdis, kamēr pierima elspilnās raudas, un

hi I pec tam, kad asaras bija pārstājušas tecēt, lūpas Mārim. un joprojām vēl bija sāļas.

Nomiris? Martins mēģināja sagremot šo vārdu un ap-i' ri t, kas tad īsti ir noticis. Taču viņam bija grūti iztēlo-tīrs. kas un kā, mamma nebija paguvusi neko daudz pa-i.r ht, viņa tikai bija pateikusi, ka tas noticis ārā augļu il tirzā.

Varbūt nelaimes gadījums? Cementa maisītājs, vai tas i iilи apgāzies? Vectēvs to aizņēmās, lai siltumnīcai uzmū-i(lii jaunas kāpnes. Varbūt tas nestāvēja stabili? Varbūt vectēvs ir nokritis pa stāvajām, nelīdzenajām akmens kāpnēm, kas ved lejup pie zemeņu dobēm? Kāpnes mēdza būt • lidenas, to Martins bija izbaudījis pats uz savas ādas. liet no tāda neliela kritiena, vai tad no tā varēja nomirt? Varbūt bija pārrāvies ar smagajiem akmeņiem kartupeļu lauciņa viņā galā? Varbūt viņš ir pūlējies aizvelt tos prom?

Visu vasaru vectēvs bija par tiem šķendējies. Gandrīz vai ik dienas viņš bija rūcis:

«Tie bluķi man jādabū projām! Izskatās nelāgi, kā tie tur vāļājas.»

Vecmāmiņa ik reizes bija viņu atrunājusi ar vieniem un tiem pašiem vārdiem:

«Neaušojies nu, Robert! Priekš tevis tie ir par smagiem, lo tev pašam vajadzētu zināt. Padomā par savu sirdi!»

Ka vectēvam ir vāja sirds, to visi zināja no tās dienas, kad ārsts viņam pirms pāris gadiem bija atņēmis šofera tiesības. Vectēvs pats arī šad tad par to norūca, it īpaši tajās reizēs, kad bija sācis iet par ātru un viņam vajadzēja apsēsties, lai atvilktu elpu. Uzlicis roku uz krūtīm, viņš tādās reizēs kaunīgi mēdza noburkšķēt:

«Ir nu gan kauna lieta, ka aizvien nākas piedomāt pie šitā motoriņa. Agrāk taču tas gāja labi.»

Varbūt šajā reizē viņš to ir aizmirsis? Vai tiešām viņš ir ķēries pie laužņa un viens pats mēģinājis izkustināt no vietas akmeņus? Un pēc tam, kas pēc tam ir noticis? Vai vectēvs ir paguvis pasaukt pēc palīga, pirms pakrita? Vai viņš ir paguvis pateikt kaut ko vecmāmiņai, iekams sirds viņam apstājās? Vai viņš paguva vispār kaut ko nodomāt? Vai paguva izjust bailes?

Vai cilvēks pagūst izbīties tieši tajā brīdī, kad aptver, ka mirst? — Martins gudroja. Acis viņam grauza tā, it kā

tās būtu ar smiltīm piebirušas, taču asaras vairs nelij Martins izberzēja acis ar kreisās plaukstas virspusi uļ pūlējās aprast ar domu, ka vectēvs vairs nav dzīvs.

Nekad es vairs nevarēšu ar viņu parunāties, viņš n< domāja un uzrausās kājās. Man vairs nav neviena,* ar parunāties!

Tā sēžot uz vietas, Martins bija izaukstējies, locekļi vi ņam bija stīvi, un, tenteru tenteriem virzīdamies priekšu augšup gar strautmalu, viņš soļoja lēnām un gan* drīz negribīgi. Pat atcerējies vajātājus, viņš nejuta vēlēšanos atkal skriet.

Tik un tā tie mani panāks, viņš sarūgtināts ņodomāja,

Priekšā mežs pēkšņi pašķīrās, un, uzrāpies augšup pd stāvu nogāzi, Martins nonāca uz asfaltētas ielas ar ietvi vienā malā.

Tātad esmu vēl joprojām pilsētā, viņš nosprieda, lūkodamies apkārt un mēģinādams noteikt, kur atrodas. Aizmugurē aiz mežiņa, kas no šejienes šķita daudz mazāks, nekā Martinām bija licies, kad viņš to šķērsoja, bija pilsēta, šī pekle, kas viņam vēlēja vienīgi ļaunu. No tālienes tā gan izskatījās pēc spēju pilsētiņas ar sīciņām mājelēm šauru, līkumotu celiņu malās. Pat kuģi ostā šķit mazi mazītiņi un nožēlojami. Viens no tiem pašlaik cēla; gaisā melnu, mutuļojošu dūmu asti, un tāltālu līcī saules] vižņos spīdēja divi kuteri. Otrpus ielai, pa daļai aizslēpušās aiz koku .rudenīgo lapu vainagiem, cita aiz citas viņa^1 priekšā rindojās lielas villas. Pastaigādamies Martins pārgāja pāri ielai un lūkojās uz kādiem vārtiņiem. Pa dārza celiņu atrikšoja liels, pelēks suns un ziņkāri viņu apskatīja. Tā kā vārtiņi bija ciet un Martins jutās drošībā, viņš ievadīja ar suni sarunas.

— Paklau, tu, krietno suņuk, — viņš sacīja, un viņam bija jānokremšļojas, lai atdabūtu skaidru balsi, — vai tu sargā māju no zagļiem?

No zagļiem!

Pēkšņi Martins atcerējās, ko frēkene bija viņam sacījusi tās mokpilnās izklaušināšanas laikā:

«Kur tu dabūji naudu? Vai tagad tu atzīsies?»

Atceroties viņas pīkstīgo, piepacelto balsi, Martinām aiz niknuma sametās karsti.

— Pie velniem eljē, — viņš nomurmināja, — kāpēc tad tieši es?

Suns tobrīd pāris reižu ierūcās, un Martins satrūkās. Sī ierūkšanās lika atcerēties policijas suņus, un viņš tūlīt

и.mierīgi paskatījās apkārt. Tie varbūt jau skrien šurp?

I* i<ls taču bija redzējis viņu tur, lejā, Lielajā tirgū, un tie ilioši vien bija arī ievērojuši, uz kuru pusi viņš pagriežas, un izrēķinājuši, ka agrāk vai vēlāk viņš nonāks tieši te!

Pagriezies pa labi, Martins sāka atkal rikšot — garām к .«rajai smalko villu rindai. Uz to pusi viņam vajadzēja jozt, lai tiktu tālāk prom no centra, ārā no šīs pretīgās l»i Isētas.

Neparko mums nevajadzēja pārvākties uz šejieni, viņš sprieda, Ronncbijā mums bija jāpaliek. Tad viss būtu kā ngrāk un mēs varbūt būtu varējuši aizkavēt to, ka vec-levs...

Nē, par vectēvu vairs negribējās domāt, un nebija arī iM'kādas vajadzības uzzināt, kā tas viss ir noticis, viņam iii'gribējās zināt, vai vectēvs ir nokritis no kāpnēm ar troksni vai klusu un vai viņš ir ievaidējies vai nav, un vai ir ko sacījis un vaicājis pēc viņa, Martina, vai*.. Nē, viņam negribējās, negribējās!

Viņš joņoja, cik jaudas, cenzdamies tomēr elpot mierīgi, lai tik ātri nesāktu durties sānos. Taču mute kļuva sausa, slāpa, un tāpēc drīz vien vajadzēja atkal palēnināt tempu. Pēc kādiem divsimt metriem viņš nonāca pie tiltiņa, kas veda pāri strautam. Odens izskatījās dzidrs un tīrs, un Martins nošļūca lejā padzerties. Lai varētu pieliekties pie ūdens ar muti un padzerties tieši no strauta, neatlika nekas cits kā nomesties ceļos uz mitrajiem akmeņiem. Ūdens bija tik auksts, ka stinga smaganas, tomēr Martins labu brīdi dzēra lieliem malkiem. Tā dzerot, viņš sāka just arī izsalkumu, un, pēkšņi atraugājoties, mutē iesitās sastāvējušās kokakolas garša.

Kāpdams pa krastu augšā uz ielas, viņš paslīdēja un novēlās atpakaļ lejā pie strauta, apdauzīdams turklāt vienas kājas ceļgalu pret akmeni un ar otru kāju iež-auda-mies ūdenī. Zibensātri viņš izrāva kāju ārā, taču aukstais ndens jau bija paguvis iesmelties ,/kurpē. Nepatīkama sajūta, kad slapjums izsūcas cauri zeķei, un, slādams tālāk pa ietvi, viņš turklāt visu laiku dzirdēja, kā ūdens žļur-kājas ap kāju. Paskriet Martins vairs nejaudāja — sāpēja celis, un pēkšņi viņš sāka ilgoties pēc mājām.

Tam visam nav jēgas, viņš nosprieda, tie droši vien mani tāpat uzies.

Iela meta slaidu līkumu, un viņa priekšā atklājās zaļš laukums. Vai tik tālu no centra te būtu parks? Martins ziņkāri apstājās pie ieejas, lūkodamies, kas ir tur, pāri, aiz

zemajiem, skaisti apcirptajiem dzīvžogiem. Plats grantē® ceļš veda uz pazemu celtni baltām sienām un krāsainieiB logiem. Щ

Tieši tobrīd Martins izdzirda sev aiz muguras automaB šinas motora rūkoņu. Steigšus pametis skatienu atpakaB pāri plecam, viņš manīja tuvojamies lielu, melnu policija» mašīnu. Ka tā ir policijas mašīna, tur nevarēja būt ne-ļ kādu.šaubu. Zilie lukturi uz jumta, kas gan tos nepazīst®

Vairs neko nedomādams, Martins traucās iekšā parki un, tūlīt aiz pirmā dzīvžoga nogriezies pa labi, dieba pro jām, uz priekšu sameties. Celī kaut kas dūrās un sāpēja, bet kam tad te vairs bija laiks domāt par tādiem sīku* micm! Bija dzirdams, ka mašīna tuvojas, gar acīm aiz-zibēja dzīvžogi, puķes un augsti akmeņi.

Tie mani nedabūs rokā, lai notiek kas notikdams, bet rokā tie mani nedabūs, viņš nodomāja, taču juta, ka baiļu tirpas izskrien cauri visām miesām. Viņš tuvojās dzīvžogam, kas bija šķērsām priekšā ce|am, un, iegriezies aiz tā, brāzās tālāk pa citu grantētu celiņu. Motora rūkoņu vairs nedzirdēja, automašīna laikam bija apstājusies pie ieejas, bet Martinām šķita, ka viņš saklausa ātri tuvojošos soļus.

Nu tie sākuši mani vajāt, viņš panikā nodomāja, nu tie tūlīt būs klāt. Nezin vai suņi arī ir līdzi?

Pirms joņošanas tālāk Martins izmisīgi pameta acis apkārt, jo viņam vajadzēja atrast slēptuvi, cik ātri vien var. Metrus piecdesmit tālāk uz zāliena bija uzbērts zemes valnis. Varbūt aiz tā? Viņš traucās uz to pusi un, mezdamies pāri valnim, ar vienu roku gribēja atbalstīties pret zemi, taču jau atsperoties juta, ka zeme zem kājām mazliet iegrimst. Viņš pazaudēja līdzsvaru. Vaļņa otrā pusē viņš sāka ripot — apvēlās vienreiz, otrreiz un tad krita — ar joni un dziļi. Krītot Martins mēģināja gan pieķerties pie melnās zemes sienas, bet bez panākumiem, tā nozibēja gar acīm, un pēc- tam viņš ar blīkšķi nokrita bedres di- i benā.

Kreisais plecs sveloši iesāpējās, un, kad, gribēdams j uzrausties sēdus, viņš uzspiedās uz rokas, bija jāsalecas kā pēkšņās zobu sāpēs. Vēl īsti neatjēdzies pēc kritiena, cauri mitrajiem džinsiem viņš tomēr jau manīja zemes j drēgnumu. Tur, augšā, joprojām viss bija klusu — ar paceltām nūjām rokās, rejošu suņu pavadībā vēl neskrēja vajātāji. Vienīgā skaņa, kuru Martins uztvēra, bija viņa paša sirds dauzīšanās — iesākumā tā dauzījās tik ne-

, uti un strauji, ka gandrīz vai sāpējā, bet pēc tam pa-i . uiski nomierinājās. Martins sēdēja aizvērtām acīm hii < irši savilktām dūrēm, un no ārpasaules līdz viņam mnonāca ne skaņa. Viņš bija pilnīgi viens, viens un drēg-iiiiin.i apņemts.

I iliu laiku viņš tā nosēdēja pavisam nekustīgi, ar tukšu i >i\ и pēc negaidītā kritiena. Bet, kad kājas sāka pamirt, viņš uzmanīgi tās izstiepa un atvēra arī acis. Bedres sienu'. visapkārt bija augstas un stāvas, un pa vaļējo četr-luri tur, augšā, viņš saskatīja debesis tik gaiši zilas, ka i i u gandrīz nemanīja. Kā viņš to tūlīt nebija aptvēris! Nogrābtais, grantētais celiņš, ziedi un akmeņi, un tur tā l• 111ā māja — viņam taču vajadzēja saprast, ka tas ir ne-vi' parks, bet kapsēta. Un Martins tagad sēdēja svaigi l/rakta kapa dibenā!

šis atklājums lika viņam vispirms sastingt, bet tūlīt pēc l.iiu viņš uzrausās kājās un iekliedzās:

- Palīgā, mammu, palīgā, palīgāl

Tikai kad, apkārtējās tumšās zemes sienu savādi pieklusināts, skaļais sauciens iesitās viņam pašam ausīs, Martins aptvēra savu kļūdu. Viņš gribēja apturēt šo klic-ilzienu, piemetis mutei priekšā labo roku, bet bija jau par veļu. Martins bija sevi atmaskojis, tagad tie zina, kur viņš ut rodas!

Bailes žņaudza pakrūti tāpat kā dūrējs sānos, tikai vēl ilaudz, daudz stiprāk, tūkstoškārt stiprāk, un Martins bija pārliecināts, ka sirds viņam tūlīt apstāsies aiz bailēm.

Tagad es mirstu, viņš nodomāja un aizmiedza acis, lai pašam nebūtu jānoskatās, kā tas notiek.

Nekas, nenotika.

Viņš dzirdēja: sirds dauzās, kā dauzījusies, uz kakla viņš varēja sataustīt pulsu, un pēkšņi, guldzēdams tāpat kā ūdens tualetes podā, viņam ierūcās vēders. Tad Marlins histēriski iesmējās.

Es izkūlos, viņš nodomāja. Sēžu kapā, bet esmu dzīvs!

Atkal atvēris acis, Martins vērīgi apskatīja visas četras kapa malas. Viņš varēja saskatīt rakuma pēdas, ko atstājusi lāpsta, un zemes kārtas — tumšākās nomainīja gaišākas, un tuvāk pie kapa dibena bija tikai grants un smilts.

Kaps tāda bedre vien ir, viņš nosprieda, un līdz ar to pašas lielākās bailes jau bija garām.

Kāds te, lejā, ir stāvējis un racis, un pēc tam izrāpies ārā, Martins prātoja. Tātad nevajag nemaz būt beigtam,

lai nok|ūtu kapā_, un nav nemaz jāmirst tikai tāpēc,: gadījies tur nokļūt!

Sī doma padarīja viņu gandrīz laimīgu, un pēkšņi v( atcerējās, kā bija juties, kad-pirmo reizi uzdrošinājās lēkt no trīs metrus augsta torņa. Vispirms viņš vairāl reizes bija atteicies, pēc tam skolotājs viņu gandrīz| varu bija uzdzinis augšā, un, lēcienā juzdams, ka atbalsta lido lejā, viņš bija pārliecībā, ka nositīsies un _ beigts. Bet pēc tam, ar pāris spēcīgiem roku vēzieni* atkal uzniris ūdens virspusē, viņš, gaužām satraukts, b^ smieklīgi iekliedzies:

«Nebija taču itin nekas! Es varu to atkārtot jebkuļ brīdī!»

Nupat viņš sēdēja kapā, tādā pašā, kādā guļ miroi kamēr no tiem nepaliek pāri vairs ne skelets, nekas, tai viņam nebija nemaz tik briesmīgi bail.

— Bedre, kā jau bedre, — viņš nomurmināja. — man ir auksti, turpretī mirušie itin neko nejūt. Vectēvs neko nejutīs. Mirušie nav vairs cilvēki — un tāpēc tos aļ nav ko žēlot!

Atcerēties vectēvu un to, ka viņš nekad vairs ... tas vi arvien bija sāpīgi — taču šī doma viņu tā vairs neizbiļ dēja kā pirms tam.

Nāve varbūt sagādā bēdas tikai dzīvajiem, viņš prātoji Kad sēro, to varbūt dara tikai sevis dēļ un nevis miru: dēļ, jo mirušie taču neko vairs nejūt, tie nav vairs dzn

Un kā tad vectēvs mēdza sacīt?

Žēlot pašam sevi nav lielas jēgas!

Es arī vairs sevi nežēlošu, Martins apņēmīgi nolērn

Viens celis gan smeldza, un plecs arī sāpēja, tiklī pakustināja kreiso roku, un tomēr te, lejā, kapa diben trīcēdams aiz aukstuma, viņš bija tik labā noskaņojum kā sen nebija bijis. Martins pats nesaprata, kā tas nāka un, atklāti sakot, nemaz arī necentās lauzīt par to galv Tagad vajadzēja tikt no šīs bedres laukā — un cauri.

Nevaru taču tupēt te tik ilgi, kamēr nosalšu vai aiļ nomiršu badā, viņš nosprieda, mēģinādams pats sev uz] mundrinoši uzsmaidīt. Smaids gan iznāca tāds pašķīb Seja Martinām, kā viņš pats juta, bija nosmērēta ar mi riem māliem, kas sāka sakalst, un, nejauši atspiedies a kreiso roku pie bedres malas, viņš atkal izbijās. Roku viņi varēja pakustināt tikai ār grūtībām. No tās nekāds labumi nebūs, kad viņš mēģinās tikt laukā no bedres. Un kā la

уin , tick laukā, ja nav trepju? Varbūt viņam nāksies palīt I lc pa nakti, kamēr pēdīgi kāds ies garām un viņu

hnin.iiiis.

I.i nu nebūs vis, viņš nosprieda. Man jātiek no šejienes ImhI .1 un jānokļūst mājās, kamēr tie vēl nav mani uzgaļu»*,t! Viņš pastiepās pirkstgalos, pūlēdamies aizsniegt kapa »ini'.smalu, taču bija vismaz desmit centimetrus par īsu.

I .nl viņš drudžaini sāka meklēt kājām kādu atbalsta pun-Mu, cenzdamies izspārdīt sienās bedrītes, taču, mēģinot I u-t tām atsperties, zeme nobruka lejā — un nekā.

tad Martins taisīja palēcienu ar abām kājām uzreiz. Celis tā iesāpējās, ka acīs saskrēja asaras. Taču viens Irdens bija iznācis tik augsts, ka pie kapa ārmalas viņš ,ii labo roku varēja sataustīt kādu priekšmetu — gludu, rietu, noapaļotu. Vai lāpstas kāts? Šī doma deva jaunus ■ pekus, un jau ar nākamo palēcienu viņam izdevās satvert šo priekšmetu un pavilkt lejup pāri mālai.

l āpsta blīkšķēdama iekrita kapā, un Martinām vaja-il/.eja parauties sāņus, lai tā viņam netrāpītu. Plakana, ar p.iru kātu. Nu gan viņš varēs tikt ārā! Lai darbotos, viņam te, ļejā, bija pašauri, bet galu galā lāpsta tomēr bija Iedzīta vienā kapa sāmnalā un kāta gals mazliet augstāk Iespīlēts pret otru malu. Tādējādi viņa rīcībā nu bija pakāpiens, lai arī nestabils un vienkāršs, tomēr pakāpiens.

Aiz sāpēm zobus sakodis, Martins uzrāpās uz lāpstas kāta un pēc tam, saņēmis visus spēkus, uzvilkās augšā pāri kapa malai. Tāpat uz vēdera viņš aizlīda vēl kādu metru tālāk, iekams jutās drošībā.

— Es tiku ar to galā, — pusbalsī viņš sev teica. Elsdams pūzdams piecēlies sēdus, viņš slapjajā zālē apslaucīja mālainās rokas. — Es izkūlos ārā pats saviem spēkiem. Un nenomiru!

Tieši tobrīd viņš izdzirda soļus. Pa zāli kāds brida uz viņa pusi, un Martins grīļodamies uzslējās stāvus, sagatavojies jau uz visļaunāko.

Policists? Vai tiešām policists?

Pa zālienu no mazās, sarkanās būdiņas kapsētas malā gāzelēdamies Šurp ļepatoja večuks ar sviestmaizi rokā, ģērbies mālainās,, zilās kokvilnas drēbēs. Skrienot viņš drusku piekliboja un izbrīnījies blenza uz Martinu. Apstājies pāris metru attālumā, večuks sacīja gandrīz izbijies:

— Nē, nudien tie nolādētie knēveļi nu ir aizgājuši jau par tālu Vai tad kapiem ar vairs neliks miera?

Martins būtu gan vēlējies viņu nomierināt, taču vil neuzdrīkstējās vairs palikt uz vietas, viņš nevarēja riski! un tikt saķerts, tāpēc viņam bija tūlīt jādod kājām vāji — Tas bija negadījums, — viņš tikai nosauca pār pleq jau laizdamies projām. — Tas nebija tā domāts.,.

Kad elsdams pūzdams Martins nogriezās ārā pa gal venajiem vārtiem, viņš redzēja, ka večuks stāv turpat pli kapa un noskatās viņam pakaļ. Tomēr Martins vēl joprc jām neuzdrošinājās apstāties, viņš juta, ka vecās baile! atkal sāk skrubināt pakrūtē.

No tām es, protams, nekad netikšu vaļā, viņš nospriedij un, pārlēcis pāri grāvim, iemetās atkal mežā, tikai šoreiiļ gan ielas otrā pusē. Nupat viņš atkal bija bēglis, un taj šķita i nogurdinoši, i garlaicīgi.

Par daudz ilgi esmu ticis vajāts, viņš nodomāja.

Ja tie dzenas man pakaļ, tad droši vien arī panāks; mani, Martins nosprieda. Pieaugušie jau bērnus mūžīgi pieveic. Man nav nemaz jēgas mocīties.

Pārstājis joņot, viņš tagad lēnām soļoja pa mežu, krust celēs ikreiz izvēlēdamies pašu ērtāko ceļu. Tāpēc ka viņš; vairs necentās tikt projām no pilsētas. Pa koku stumbr starpām vietumis jau varēja saskatīt ostas celtņus, unj klajumā aiz neliela mežezera ieraudzījis sporta laukuma sarkano sētu, viņš skaidri saprata, kur atrodas. Tieši šajā vietā pirms pāris nedēļām veselības dienā visai skolai bija notikušas orientēšanās sacensības. Pie mežezera atra dās viens no kontrolpunktiem. No sporta laukuma pa īsāko ceļu — pa Mosvēgena un Korpstīgenes ielām — bija tikai stundas ceturkšņa gājiens līdz mājām.

Mājām? Vai tiešām viņš varēja iet uz mājām? Ko viņš sacīs, ja mājinieki būs uz viņu pārskaitušies? Un ko darīs, ja tie būs noskumuši?

Saule atradās zemu, un gaiss bija kļuvis vēsāks. Martinām nebija nekādas sajēgas, cik ilgi viņš klīst apkārt un vai pulkstenis ir trīs vai četri, vai pieci pēc pusdienas. Bija tāda sajūta, ka viņš jau veselu mūžību blandās apkārt pa piemirkušajiem mežiem, kur ik uz soļa aiz nejaukiem akmeņiem var aizķerties kāja un kur var ieslīdēt ledus-aukstos strautu ūdeņos, un reizē likās, ka tikai nupat, nu-

fm! viņš ir atstājis skolotāju istabu un tikai nupat ir iz-[ il/li«Iis mammas šņukstus vada otrā galā.

Atveroties to, ka mamma bija raudājusi, viņam,k|uva I n 111» i ’ i ap sirdi. Bez šaubām, ari agrāk viņš bija dzirdējis ļ viņu raudam aiz niknuma un reizumis ari tad, kad viņa bij.i saplēsusies ar tēti, — taču nekad viņa nebija raudā-t ļusl tik žēli. Šoreiz viņa šķita tik nevarīga, gandrīz kā s iiim/.s bērns, un Martins atcerējās, cik samulsis bija juti' . Viņš nezināja, kā izturēties, kad pieaugušie bija tik noskumuši, un arī tagad, iedomājoties, ka drīz viņam būs pisatiekas ar mammu un tēti, juta, ka atkal sāk uztraukties.

Nē, viņam nebija dūšas! Vispirms Martinām vienā mierā vajadzēja visu pārdomāt, viņš nedrīkstēja rīkoties \.\ pa galvu pa kaklu, tad viss atkal varēja saiet greizi! Viņam vajadzēja kaut kur apsēsties un šo to izplānot, aptēsties tādā vietā, kur neviens viņu netraucē.

Apgājis apkārt mirdzošajam mežezeram, sporta laukumam gar^4aizmuguri viņš so|oja tālāk. No futbola laukuma puses skanēja klaigas un smiekli, tur, iekšā, paukšķēja bumba, un Martinu sagrāba,pamatīga skaudība. Visi riti, šķiet, turējās kopa, tikai viņš, bez šaubām, bija gluži viens!

Aiz sporta laukuma pa labi no villu rajona bija tramplīns, milzu tramplīns tur pacēlās augstu virs pilsētas. No tālienes tas atgādināja fantastisku skulptūru, un Martins vēl aizvien nebija aizmirsis, cik ļoti viņam šis tramplīns bija iepaticies, pirmo reizi to ieraugot. Pirms pārcelšanās uz šejieni viņš tādus bija redzējis vienīgi pa televīziju un nekad nebija varējis iedomāties, cik lieli tie patiesībā ir. Ka aiz brīvas gribas kāds varēja kāpt tur, augšā, tas šķita gluži neaptverami.

Uz ielu krustojuma aiz sporta laukuma Martins apstājās neziņā, kurp tālāk doties. Būtu vajadzējis iet uz mājām, to viņš saprata, taču negribējās, viņš neuzdrošinājās. Un pēkšņi Martinām radās kāda ideja.

Tu esi negudrs, viņš nosprieda, tas droši vien ir aizliegts! Un tu vari nosisties!

Cenzdamies aizdzīt šo iedomu, viņš saprata, ka ir jau par vēlu. Iedoma bija viņu tā pārņēmusi, ka to vairs nebija iespējams atmest, un sirds dziļumos viņš juta, ka

65

3 — L. Frlke

būtībā viņam arī nav izvēles. Viņam tas jāpaveic, sevfl paša labā jāpaveic. J

Nogriezies pa labi, Martins sāka so|ot pa šauro pitjļ brauktuvi, kas ved uz laukumu tramplīna priekšā. VasarS šis laukums acīmredzot bija kalpojis par automašīnu stāvS vietu. Zeme riteņu izdangāta, un čaukstošajā, apsalušajā! zālē mētājās tukšas alus kārbas un sadauzītas stikla puļ

Martins neatļāvās šeit apstāties, baidīdamies, ka sāksi apšaubīt pats savas spējas tikt galā ar šo pārbaudījumi^! Šķērsodams laukuma slīpo malu, viņš centās elpot dziļi un! rāmi, taču, jo tuvāk nāca apakšējā platforma, jo negan-j tāk sāka dauzīties sirds. Bija bail, taču viņš vairījās par to domāt.

Es tikšu galā, viņš nosprieda. Un, ja es to paveikšu, tad^ man ne no kā vairs nebūs jābaidās.

Lai nokļūtu līdz apakšējai platformai, bija jātiek pāri dzeloņstiepļu aizžogojumam un tad gar platformas malu jāuzrāpjas augšā. Be& aizķeršanās viņš tika pāri un augšā un piespieda sevi pieiet pie platformas ārmalas, lai palūkotos lejup. Noreiba galva, un viņam bija jāsaņemas, , turklāt vajadzēja arī cītīgi rīt siekalas, lai no pakrūtes nekāptu augšā nelabums.

Pēc tam pagriezies viņš samiegtām acīm pavērās augšup uz torni. Nobrauciena ceļš uz augšu kļuva arvien šau-rāks un, no lejas skatoties, augšpusē šķita vedam gandrīz stāvus gaisā. тчг>. no ta torņa, lēcēji startēja, un Martins! zināja, ka turp ved kāpnes. ]

Man jāuzkāpj tur, augšā, viņš apņēmīgi nosprieda, man tas ir jāizdara.

Sākdams ceļu, viņš neuzdrīkstējās vairs pagriezties at- ; pakaļ un skatīties lejup. Viņš kātoja, mazliet uz priekšu 3 sameties, un juta, ka svīst plaukstas. Kreisais plecs vēl aizvien sāpēja, kaut arī vairs ne tik stipri, šīs sāpes drīzāk jau bija tikai tāda nepārtraukta smeldzoņa. Lai sāpes nekļūtu atkal stiprākas, viņš centās roku pēc iespējas turēt nekustīgi pie sāniem. Gaitu tas padarīja nedrošu.

Droši vien būšu tikai sastiepis, viņš nosprieda. Atslēgas kauls jau nebūs lauzts, jo tas laikam liktu daudz vsi- ! rāk sevi manīt.

Martins neatlaidīgi skatījās uz priekšu turpat dažus metrus sev pie kājām un dzina prom domu par to, kas būtu, ja viņš nokristu atmuguriski. Pirmais posmiņš uz -augšu tika pieveikts pat labāk, nekā varēja sagaidīt. Ne-

I , nemaz tik bīstami, kā viņš iztēlojās, un pēkšņi Mārim atcerējās, ko bija teicis vingrošanas skolotājs, reiz ftp griežoties, cik augstu būtu uzstādāms baļķis līdzsvara i; ijienam:

«liaļķis ir vienādi plats gan divu metru augstumā virs /•■mēs, gan pusmetra augstumā. Seši centimetri ir un paliek seši centimetri.»

Pēc pāris minūtēm Martins jau bija nonācis pie torņa hla pamata, pie tās vietas, no kuras sākas kāpnes. Tagad j.itiek pāri bīstamajai robežai, tagad viņš atradās ceļā uz /н/.Iiegtu zonu. Kāpnēm priekšā bija aizvilkta pamatīga Ķēdē. Pie tās karājās uzraksts lieliem burtiem, kurš vēs-11ja, ka šeit «Ieeja aizliegta», un zem tā mazākiem burtiem bija piebilde: «Aizlieguma pārkāpēji riskē ar dzīvību.»

Brīdi šaubījies, Martins dziļi ievilka elpu un pārrāpās pāri aizžogojumam.

Briesmīgi dauzījās sirds, un viņš atcerējās sajūtu, kāda viņam bija pagājušajā pavasarī Ronnebijā, toreiz, kad ar diviem draugiem viņš bija saderējis, ka nočieps maisiņu ;ir saldumiem pārtikas veikalā pie tirgus. Kad viņš gāja garām kasierei, paslēpis zem virsjakas maisiņu, sirds dauzījās tik briesmīgi, ka Martins bija pilnīgi pārliecināts — veikalā itin visi to dzird un ir sapratuši, ar ko viņš nodarbojas. Neviens viņam neko neaizrādīja, taču atmiņas par šo mokpilno saprindzinājumu bija tik smagas, ka viņš nekad vairs neuzdrošinājās atkārtot šādu soli.

Tagad es esmu tikpat pārbijies, viņš nosprieda, juzdams, ka piere ir slapja, kaut gan gaiss bija drēgns.

Sākdams rāpties augšup pa šaurajām, stāvajām kāpnēm, Martins krampjaini turējās pie margām. Pakāpieni bija nodiluši un slideni, dažus klāja mitra sūna, tik gļotaina kā zaļās ziepes. Daži bija satrunējuši un pat ielūzuši, un uz tiem Martins vispār neuzdrošinājās likt kāju. Tiem viņš pārlīda pāri, ar visu svaru atbalstījies vienīgi uz rokām, arī uz kreiso roku, kaut gan tas prasīja piespiešanos durstīgo sāpju dēļ.

Ja es nogāzīšos zemē, būšu beigts, viņš nosprieda, nolaizījis no virslūpas sāļās sviedru lāsītes.

Martins skaitīja pieveiktos pakāpienus. Pēc četrdesmitā viņš uz īsu brīdi apstājās, jo bija bez elpas, viņam viegli dūrās sānos, un viņu it kā vilka uz leju, šo bīstamo sajūtu viņš vienmēr pārdzīvoja, būdams augstu virs zemes. Un viņš zināja, ka augstu virs zemes ar šo sajūtu vien jau

ir diezgan, lai sāktu reibt galva. Taču viņš piespiedās pi to nedomāt, nelikties ne zinis.

Kāpnes, kā jau kāpnes, viņš nosprieda, esmu taču kāpi pa parastajām kāpnēm un nebūt neesmu kritis zemē. SeŽ centimetri ir un paliek seši centimetri.

Martins tik cieši turējās pie margām, ka pirkstu kauliņi metās balti, rīkle bija sausa aiz bailēm, bet viņš nevarējr^1 padoties, nevarēja taču pusceļā griezties atpakaļ!

Tā nemēdz darīt, viņš nosprieda.

Pāris minūšu atpūties, viņš kāpa vēl lēnāk, būdams vēl uzmanīgāks katra jauna pakāpiena priekšā.

Man nav nekur jāsteidzas, viņš nodomāja, neviens mai tagad nedzenas pakaļ, pats es nosaku, ko man darīt.

Desmit, divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit soļi, un tad, atkal jauna atelpa, jauns mēģinājums apspiest sirds dau*ļ zīšanos.

Martins juta, ka starp torņa spraišļiem staigā vējš, unj viņam šķita, ka tornis pie katra soļa mazliet sašūpojas.! Viņš bija lasījis, ka Eifeļa tornis Parīzē augšpusē šūpojas.* Un viņš bija dzirdējis arī par to, ka visi torņi ir tā būvēti, lai varētu izturēt zināmu šūpošanos. Viņš pūlējās sev to iegalvot, taču netika vaļā no gruzdošajām aizdomām, ka šis tornis, satrunējis un satrupējis, nevar vairs izturēt itin nekādu slodzi un kuru katru brīdi sagāzīsies un noraus viņu sev līdzi zemē.

Pēc piecpadsmit soļiem atkal vajadzēja apstāties, lai aizdzītu nelabumu.

Viņam gribējās aizsegt acis ar rokām, lai nebūtu jāredz tukšums sev zem kājām. Nāca raudiens, un bija vēlēšanās kliegt un pagriezties, un kāpt lejā, taču griezties atpakaļ arī nebija drosmes. Un te, uz vietas, jau nevarēja palikt grīļojamies uz slidenā pakāpiena! Tātad jādodas tālāk. Ja viņš tiks līdz augšai, tur vismaz būs platforma, kur apsēsties.

Viņš norija skābeno nelabumu, cenzdamies nedomāt, ka viņu velk uz leju, nedomāt par kalnu nogāzi, kas ar savām priedēm un eglēm gulēja tur, apakšā, un nedomāt par pilsētu dziļi lejā viņpus platformas. Viņš nedrīkstēja par to visu domāt, jo tas varēja novest tik tālu, ka viņš atlaiž vaļā rokas un padodas.

Gausi, pavisam gausi viņš vilkās uz augšu pēdējos divdesmit četrus pakāpienus. Nekad agrāk nebija vajadzējis tik daudz laika, lai noskaitītu līdz divdesmit četri, — un, būdams jau pie pēdējiem pakāpieniem, viņš manīja, ka

*ii|Hr,;tnās ir pieaugusi. Tā lika atcerēties, kā reiz, agrā lidiiibā, braucot no īstādes uz Bornholmu, viņš bija saltums ar jūras slimību, un pēdīgi, uzvilcies augšā uz plat-l и 111as, viņš gandrīz jau vēma. Aizrāpies no malas, cik Mtt vien var, viņš trīcēdams turējās pie margām.

Platformas dēji bija pelēki, vēju aprauti, un, apgūlies hi seju pret tiem, Martins sajuta vieglu darvas smaku. I iz, tie laikam bijuši nodarvoti tāpat kā steķi, pie kuriem lav vectēva laiva.

Nē, to tik ne, par vectēvu tagad nekādā ziņā nel Par vectēvu nedrīkstēja domāt, tad ilgas pēc viņa, pēc visa tā liegā un pastāvīgā, kas bija agrāk, pirms pārvākšanās, un nevis tagad, kad viss kļuvis citādi, baismīgi, sāks at-I .il dedzināt pakrūti! Martinām negribējās par to domāt, viņam, negribējās tagad gudrot, kas noticis ar vectēvu.

[Slav nozīmes, viņš nosprieda, ar delnas virspusi izbraucījis acis. Nav nozīmes, vectēva man vairs nav un nekad nebūs!

Acis sūrstēja, taču bija pilnīgi sausas. It kā asaru vairs nebūtu.

Martins uzmanīgi piecēlās sēdus, ar rokām cieši aptvēris uzrautos ceļgalus. Labu brīdi viņš tā nosēdēja, neatlaidīgi raudzīdamies augšējās platformas dēļu sienas stūrī. Pēc tam viņam ienāca prātā, ka šī platforma ir diezgan paprāva, droši vien vismaz viņa istabas lielumā, un ka dēļu aizžogojums ir savu pusotru metru augsts.

Bet tad jau man nav nemaz tik daudz jābaidās, viņš nosprieda. No šīs grīdas man nav nekur jākrīt.

Viņš piespieda sevi celties kājās un, turēdamies pie margām, tik tiešām tika stāvus. Kājas trīcēja gan, turklāt tik stipri, ka ceļi gandrīz sitās viens pret otru, bet kājās viņš bija! Viņš stāvēja tramplīna torņa pašā augšā, atradās augstāk par visiem šajā pilsētā, un neviens viņu te nevarēja aizsniegt, un viņš te bija gluži viens.

Es stāvu te un nemaz negāžos zemē, viņš nodomāja, tik pacilāts no šīs domas, ka tā bija jāatkārto skaļi:

— Es stāvu te un nemaz negāžos zemē! čieši turēdamies pie margām, viņš izslējās taisnāk un juta, ka spirgtais gaiss nosusina sviedrus no pieres. Rokas Martinām bija sarkanas un nedaudz trīcēja, un, negribēdams izaicināt likteni, viņš steigšus atkal apsēdās dēļu sienas aizvējā. Lai apsildītu delnas, tās bija jāpa-

slēpj starp ceļiem. Labu brīdi viņš sēdēja pavisam nekusi tīgi, noraudzīdamies uz pilsētu tur, lejā, savā priekšļ Visapkārt valdīja klusums. Viņš bija gluži viens, nevieni viņu te neredzēja. Saule palēnām gājā uz rietu, jūra bijj gandrīz sarkana, un daudzās mājās jau dega ugunisļ Slīpajos saules staros bērzi zaigoja krāšņās rudens krāj sās — dzelteni un iesarkani, un gandrīz brūni. '

Kāpēc es tās krāsas agrāk netiku ievērojis? — viņSj gudroja. Tik skaistas, vismaz tikpat skaistas kā vasaras] zaļās krāsas! Varbūt es daudz ko agrāk neesmu ievērojis?]

Šeit, no augšas, pilsēta izskatījās mīlīga, pievilcīga] Pašā centrā Martins varēja sazīmēt Lielo tirgu un galveļ nās ielas, kas apliec viegli ieapaļo līča krastu, un tās sa«j vienoja izlocītu šķērsieliņu tīkls. Pret skolas tumšo, ma-ļ sīvo galveno ēku zaigoja baznīcas torņi, un pilsētas mali līča labajā pusē starp augstceltnēm viņš sazīmēja Berg-j stīgenes ielas līkumus. Tur, vienā no tām sešām augsti celtnēm, viņš pats dzīvoja, un, ja tā labi cieši ieskatījās! viņam šķita, ka dvīnīšu istabā redz gaismu. Viņa pašai logs, trešā stāva logu rindā pēdējais, bija tumšs. Iedomājoties par meitenītēm, viegli iedūrās sirdī, un, atceroties vēl, kā viņš no rīta bija pret viņām izturējies, pārņēma nelāga sajūta. Muļķīgi un nelietderīgi bija ar viņām tā’ ecēties, un viņš taču zināja, ka no tā var iznākt vienīgi skandāls! Patiesībā Martinām viņas taču patika, kaut arī čīkstules un nemiernieces, viņas reti kad lika viņu mierā. Mūždien viņas gribēja būt klāt, kad viņš kaut ko pasāka, it kā nesaprastu, ka viņam dažreiz ir nepieciešama vienatne un ka visas Martina spēles viņām nemaz nav piemērotas! Bet skaidrs, ka viņas bija arī vienreizējas, it īpaši vakaros, kad nomazgātas ierāpās pie viņa gultā un Martinām bija jālasa viņām priekšā. Tad viņas tik patīkami smaržoja, jauki bija ar viņām kopā.

Es neizturēšos vairs dumji pret viņām, Martins nosprieda, viņām taču vēl nav daudz prāta, tik maziņas.

Nu, un pret mammu un tēti? Patiesībā uz tiem skaisties bija tikpat dumji. Tagad viņš saprata, ka tiem savu rūpju tāpat ir gana, ka tie var būt i noguruši, i saērcināti un ka vecākiem ne vienmēr ir laiks uzklausīt, kad viņš ar tiem grib parunāties. Skaidrs, viņš to saprata, un tomēr — drusku vairāk tie būtu gan varējuši paklausīties un būtu varējuši viņam noticēt kaut vienu vienīgu reizīti! Vai tie jau pavisam bija aizmirsuši, kā jūtas bērns? Vai arī itin nekad nebija pārdzīvojuši to, kas viņam mūždien ir jāpa-

it* . — to, ka pieaugušie viņam netic, ka tie viņā īsti netīt i / neklausās?

liet varbūt tā nav tikai vecāku vaina vien, ka tik bieži vl saiet greizi? Varbūt es pats neprotu neko pateikt. Vir būt tiesa, ko tie apgalvo, ka es nekad neapdomājoties tin i ikojoties tikai pa galvu pa kaklu?

I rēkene taču arī tā saka.

I rēkene Nīlunde, Nīlundene, tā ragana, nē, ar viņu nu if in cilvēks nevar tikt gudrs, Martins prātoja, ar vieglu tirl.ibumu atcerēdamies vijolīšu dražejas smaržu, šo lipīgi n.ildo smaržu, ko vienmēr varēja skaidri sajust, kad sko-Inlaja pieliecās pie sola. Viņas kaprīzes Martinām nebija 4. (protamas.

Het man viņa ir jāpacieš, viņš domāja, lai viņa nedabū i n ;i 11 i salauzt. Ja es no tiesas pamēģinātu nekaitināt viņu bez vajadzības, varbūt viņai tad apniktu man dzelt?

Un tie pārējie no mūsu klases? Skolotāja bija teikusi, Ka tie uzskatot Martinu par «lecīgu», par tādu, kas cen-•..is «spēlēt svarīgu personu». Kaut arī īsti viņš nesaprata, Kas ar to ir domāts, varbūt kāda daļiņa patiesības tur tomēr slēpās?

Varbūt man nevajadzētu mūžīgi gausties arī par to, cik daudz labāk viss bija Ronnebijā^ Martins gudroja. Ja es no tiesas papūlētos neizrādīt pārākumu, kad citi atbild nepareizi, varbūt tad tie mani vairs nekaitinātu.

Man nevajadzētu arī tik briesmīgi skaisties, viņš nosprieda un pēkšņi drusku nokaunējās, atcerējies kautiņu ģērbtuvē. Vai viņš bez vajadzības nebija arī meties bēgt? Tāda bēguļošana — vai tas viss nebija tīrā bērnišķība? Vai tikai viņš pats nebija sevi velti uzkurinājis?

Vai kāds viņam vispār bija sekojis šodien? Vai tikai tas viss — i par policistiem, i suņiem — nebija viņa iedomas?

Varbūt tā nav tikai citu vaina vien, ka man viss tā sametas? — viņš prātoja. Varbūt man pašam arī jāsaņemas?

Kā tam īsti jānotiek, viņš nezināja un par to arī nopietni nespēja domāt, vismaz pašlaik ne. Tas viss bija tālu lejā pilsētā viņam pie kājām, kur krēsla jau iesākusi mīkstināt un izsmērēt visas kontūras.

Noguris un bēdīgs viņš bija, bet vienlaikus kaut kur sirds dziļumos dzima arī sajūta, par kuru viņš pats netika gudrs.

Tāds kā drošums varbūt?

Tl

Sajūta, ka pats sliktākais ir jau aiz muguras?

Tieši tāpat kā tajās reizēs, kad vairākas dienas N kārtas ir mocījis drudzis, un pēkšņi tu, cilvēks, vienu rīt pamosties un jūti, ka sāc izveseļoties, viņš nodomāji dzīdams prom žavas.

Gan jau viss nokārtosies, viņš nosprieda. Sliktāk kā šc dien jau vairs nebūs.

Kā vectēvs_ mēdza teikt: «Ja ir izieta cauri vētra, jau ir stipri jāpūš, lai iedzītu kādam bailes.»'

Vēsais vakara gaiss, spiezdamies cauri drēgnajām, saj mirkušajam drēbēm, izrāva Martinu no pussnaudas. Viņ( izdzirda, ka tur, lejā, sāk sist baznīcas pulkstenis, un sa^ skaitīja gaiši skanīgos sitienus. Pieci. Pulkstenis tātad jai pieci. Mājās drīz ēdīs pusdienas un pēc tam dvīnītes n< mazgātas tiks aizvadītas uz gultu. Plecs jūtami smeldzaj un vēderu vilka čokurā — liecība, ka viņš patiešām ir iz< salcis.^Neko prātīgu viņš taču nebija ēdis kopš brokastīm]

Man jātiek uz mājām, Martins apņēmīgi nosprieda. Lai tie saka ko sacīdami. Nupat jau patiešām nekas nebija n< bīstami, ne nelabojami.

Uzmanīgi piecēlies, viņš saberzēja notirpušās kājas, lai atgrieztu tajās dzīvību, un savilka jaku ciešāk ap pleciem. Un sataustīja nazi, visu nelaimju iesācēju nazi. Izvilcis to no kabatas un izšāvis pašu garāko asmeni, Martins vēlreiz pārbaudīja tā asumu un tad jau bija izlēmis. Ar jakas piedurkni nobraucījis no margām apsūnojumu, viņš aši un-apņēmīgi iegrieza tajā vietā savu vārdu un datumu:

Martins 2. X

īsti viņš nemaz nezināja, kāpēc tā rīkojas, bet, kad teksts parādījās uz pelēcīgā dēļa, viņš jutās savu pada-' rijis un gandarīts.

— Es tiku ar to visu"galā pats, — Martins nomurmināja. — Un es to paveicu, kaut arī biju pagalam nobijies.

Pēc tam viņš nazi slaidā lokā pameta gaisā un noskatījās, kā tas, apmetis līkumu, blakus tornim ātri sāk krist lejā starp kokiem. Vispirms tas aizķērās zaros un tad nokrita zemē, viegli noklakšķējis pret kādu akmeni.

Tas bija par daudz bīstams priekš manis, Martins nosprieda, ievērojis, ka drošības sajūtas vairs netrūkst, kaut arī tagad tā nenāca no kabatas, ko velk uz leju nazis. Es

liti labi varu tikt galā ar! bez tā, viņš nosprieda, un vicini tā vien gribējās iesmieties.

I.igad gan man jāpošas uz mājām, viņš nodomāja, pār-l'Mirtn sailgojies pēc dvīnītēm un mammas, un tēta. Pa-lirsibā tie visi man ir mīļi. Un to es nedrīkstu aizmirst ULii tāpēc vien, ka man tik viegli uznāk dusmas, viņš nodomāja, sākdams virzīties uz kāpņu pusi. Balsī neko neiz-I* iris, viņš tomēr juta, ka ir pieņēmis svarīgu lēmumu.

Tajā brīdī Martins pamanīja, ka no nokalnes šķērsielā irpriezusies automašīna tuvojas pagaidu stāvvietai. Kaut .in bija krēsla, viņam izskatījās, ka tā ir sarkana amazone, un, kad no mašīnas izkāpa kāds cilvēks un sāka •.Ka tīties augšup uz torni, nebija vairs nekādu šaubu.

Viņu mašīna, un tur, lejā, stāvēja tētisl Tie ir par Martinu norūpējušies, ir viņu meklējuši, tātad tiem tomēr ir pan par viņu kāda daļa!

Martins sāka vicināt rokas un redzēja, ka tētis, neveikli airēdamies, auļiem metas augšā pa nogāzi.

To tikai ne, tētis nedrīkst rāpties te, augšā, lai novestu mani lejā, Martins nosprieda, un no izbīļa viņam atkal pārskrēja tirpas. Tad viss būs sabojāts.

Nostājies pašā platformas priekšpusē un salicis rokas kā tauri pie mutes, viņš iesaucās:

— Pagaidi mani tur, apakšā! Es jau kāpju lejāl Vai dzirdi, es kāpju lejāl Nevajag rāpties man pakaļ!

Pēc tam, vairākas reizes dziļi ievilcis elpu, Martins uzmanīgi, uzmanīgi sāka rāpties lejā. Viņš kāpa atmuguriski, ar muguru pret kāpņu ārmalu. Ērti tā nav, bet citādi nebija dūšas. Viņš juta, ka drēgnais vakara gaiss pakāpienus pataisījis vēl slidenākus. Lejupkāpiens tomēr gāja diezgan ātri, un ar katru pieveikto pakāpienu kļuva vieglāk ap sirdi.

Es tiku ar to visu galā, viņš prātoja. I ar kapu, i ar torni. Un es atgriežos pats aiz brīvas gribas.

Lejā pie apakšējās platformas viņu sagaidīja tētis. Sasprindzis un nemierīgs tas aši un noteikti pārcēla Martinu pāri aizžogojumam. Cieši, gandrīz mežonīgi Viņu apskāvis, tētis pēc tam sacīja balsī, kas šķita vārga un aizlauzta:

— Dievs augstais, vai tad tas nu bija vajadzīgs?

— Jā, — Martins atteica, pēkšņi apjautis, cik noguris un slābans jūtas, — tas noteikti bija vajadzīgs.

Kamēr tētis turēja viņu apskautu tur, lejā, pie apakŠēJ jas platformas, Martins uzmeta skatienu torņa augšienei! un no izblļa un pārsteiguma viņam acu priekšā kļuva* tumšs. Neaptverami, kā viņš bija uzdrīkstējies! Tikai tagad; viņš patiesi apjauta, ko ir paveicis, un, kad tētis nolika viņu zemē, viņam bija grūti nostāvēt. Kājas šķita nedro*. šas un šļauganas, un plecs bija sācis atkal smelgt asāk, negantāk.

Kad viņi sāka iet lejup pa nogāzi uz automašīnas pusi, tētis Martinu cieši turēja pie rokas. Labu brīdi viņi nerunāja ne vārda, taču Martins redzēja, ka tētis izskatās noguris. Likās gandrīz, ka tētis arī noraudājies, viņš arī. Acis aizpampušas, un maisiņi zem acīm lielāki nekā parasti.

— Mēs bijām noraizējušies, — tētis sacīja nokremšļojies. — Izmeklējāmies tevi visur. Mamma ir kā bez prāta. Un es jau divas stundas braukāju apkārt pa pilsētu. Kopš tā brīža, kad tava skolotāja piezvanīja un lūdza pasaukt tevi pie telefona. Un to nu gan es negaidīju, ka tu būsi te.

Velak, kad viņi bija jau nonākuši lejā pie mašīnas, tētis turpināja:

— Cik es esmu priecīgs, ka tevi, Martin, atradu! Baidījos, ka ar tevi nav atgadījies kas ļauns.

Martins nezināja, ko sacīt. Tēta balsī jautās asaras, un, kaut arī tās bija prieka asaras, Martins nezināja, kā izturēties un kas būtu jāatbild. Viņš nezināja, kādiem vārdiem varētu lūgt piedošanu un vienlaikus arī izskaidrot, kāpēc viņam vajadzēja rīkoties tā, kā viņš ir rīkojies.

— Tik briesmīgi jau nemaz nebija, — viņš iebilda, tādējādi mēģinādams ar joku tikt vaļā no nospiestā noskaņojuma. — Tik viegli es nemaz nevaru pazust!

Visu ceļu, kamēr viņi brauca uz mājām, Martins sarāvies klusu tupēja pakaļējā sēdeklī. Viņš bija noguris un jutās nelāgi kā aiz izsalkuma, tā mazliet arī aiz bailēm, ka tikai pēc miera un atvieglojuma sajūtas tur, augšā, tornī, pagājušais atkal nenāk atpakaļ.

Bet tētis laikam nav nemaz uz mani pārskaities? — Martins prātoja, mēģinādams saskatīt tēta sejas izteiksmi spogulī. Viņš saprata tīri labi, ka tētim neapšaubāmi ir iemesls būt dusmīgam, bet viņš juta ari, ka patlaban itin

nemaz nav spējīgs uzklausīt pārmetumus. Tad viss atkal nu ies šķērsām.

Nemūžam es nespēšu izskaidrot, kāpēc man to visu vajadzēja darīt, viņš prātoja. Tas izklausīsies dumji — un līkai. Centies, kā gribi, neviens man tikpat neticēs.

Mamma ir nobēdājusies, to tu laikam saproti, — tē-lis sacīja, aši pametis skatienu atpakaļ uz Martinu pakaļējā sēdeklī. — Šodien viņa neko daudz vairs nevarēs panest, tā ka tu labāk esi kluss kā pele, kad mēs pārbrauksim mājā, jā?

— Vai mamma raud? — Martins pajautāja, un pakrūtē Iedūra, iedomājoties, ka viņa raud Martina vainas dēļ.

— Raudāja gan, — tētis klusi sacīja. — Mēs visi raudājām. Tas nāca tik negaidīti. Kas to varēja iedomāties? (r nu gan tipiski, velns lai parauj! Tieši tad, kad tu, cilvēks, domā, ka viss sāk iet uz labo pusi, — mūžīgi tad itgadās kaut kas neparedzēts!

Tētis runāja citādā balsī nekā parasti. Dobjākā un neskaidrākā, un Martins tikai ar pūlēm varēja uztvert vārdus. Sī balss viesa viņā nemieru, viņš īsti nezināja, ko tas nozīmē un kas slēpjas aiz tā, ka pieaudzis cilvēks runā tik neskaidrā balsī.

Pie tirgus tētis apturēja līdzās kioskam. Izkāpis viņš nopirka cigaretes, vakara avīzes un šokolādes tāfelīti un, atgriezies mašīnā, pārlauza tāfelīti un lielāko pusi iedeva Martinām.

— Gribi, vai ne? — viņš sacīja, it kā izklaidīgs, kaut kur aizdomājies.

— Jā, gribu gan! Bet vai tad sestdienas kārumi tiek izsniegti pirmdienā? — Martins pajautāja. Tētis, šķiet, palaida gar ausīm šo asprātību, taču, nogriezies uz Stūr-gātanu un ieņēmis īsto rindu, nomurmināja:

— Šādā dienā ierasto kārtību var arī grozīt, vismaz drusciņ grozīt!

Un vēlāk, pēc tik ilga klusuma brīža, ka Martins jau gandrīz bija aizmifšis šīs domu apmaiņas iesākumu, tētis vēl piebilda:

— Bet meitenītēm tu taču neizpļāpāsi? Viņas tevi tikai apskaustu. Par mazām vēl, lai kaut ko tādu saprastu.

Pēc tam abi klusēja, kamēr tētis iegriezās stāvvietā pie augstceltņu loka. Un, kad viņi jau kāpa ārā no mašīnas, tētis pagriezās uz Martina pusi, palika roku viņam zem zoda un vaicāja dobjā un maigā balsī:

— Paklau, Martin, vai tu dikti nobēdājies?

Martins īsti nezināja, ko lai atbild. Vispirms viņš tika mēmi pamāja un pēc tam, saņēmis dūšu, sacīja:

— Sākumā man bija mazliet bail. Pēc tam pārbijos* vairāk. Pēc tam sāku bēdāties. Un tagad esmu tikai noguris.

Vēlāk, kad tētis bija apskāvis viņu ar kreiso roku un pievilcis sev klāt, Martins vēl piebilda:

— Bez tam man briesmīgi sāp plecs. Tāpēc nespied mani tik stipri.

Tad tētis steigšus, it kā apdedzinājies palaida viņu vajā, un klusēdami viens otram blakus tie iekāpa liftā. Lifta lampas gaismā Martins skaidri redzēja, cik noguris, cik bēdu pārņemts ir tētis, un sienas spogulī viņš redzēja arī, cik pats izskatās saņurcīts. Džinsi slapji un mālaini, kurpes sabristas un piemirkušas atstāja uz grīdas traipus, jaka zemes pikām un mitrām lapām aplipuši, un uz vienas piedurknes mikli zaļgani plankumi. Viņš juta, ka rokas nosalušas svilst un atlupušie nagi sūrst.

Nu beidzot viņi bija mājās. Aiz noguruma Martins gandrīz līgojās, un kāpņu telpā aiz lifta viņam vajadzēja pieturēties pie sienas. Viņš dzirdēja, ka tētis nopūšas, bāzdams atslēgu durvīs.

— Bet vienu gan es nesaprotu, — tētis sacīja. — Kā tev, velns parāvis, bija dūša līst augšā tornī? Kā tev tik traka ideja radās?

Martins klusēja. Piemērotu atbildi viņš neprata atrast, un iekšā priekšnamā jau citas domas bija prātā.

Tiklīdz viņi bija ienākuši, no vannas istabas izsteidzās mamma. Dusmīga viņa nelikās, bet varēja redzēt, ka viņa ir noraudājusies. Acis apsarkušas, un viņa izskatījās gandrīz kā pusaizmigusi. Pieliekusies pie Martina un viegli viņu apskāvusi, mamma sacīja:

— Bet Martin, kur tad tu biji aizķēries? Un kāds tu izskaties! Vai zini, mēs par tevi bijām noraizējušies. Padomā, es te sēžu un stundām tikai gaidu vienā gaidīšanā! Vai ta nu vajadzēja tieši šodien?

Martins vēl aizvien nebija atskārtis, kā tie īsti ir noskaņoti, vai vairāk ir noskaitušies vai nobēdājušies, vai sāks rāties vai raudāt. Pie radiatora viņš izkāpa no slapjajām kurpēm un steigšus norāva jaku, lai mamma vismaz uzreiz neierauga daudzos traipus. Iesmeldzās plecs, un novaldījies viņš mazliet iekunkstējās un tieši tobrīd arī sacīja:

— Jāā, es biju spiestsl

Vai tev kāds ir nodarījis pāri? — mamma satraukti (,.nhija. — Nebūs taču notikusi kāda nelaime?

Tikai tas plecs, — Martins atteica, cenzdamies rādit i>< /I lipīgu seju. — Nekas nopietns nav, būšu laikam sa-nln ]>is. Apdauzījos, kad kritu iekšā tai kapā.

Ko tu teici? Kapā? Neko vairs nesaprotu! — tētis it . ucās. — Kur tu galu galā esi bijis?

I>ec balss spriežot, Martinām likās, ka tētis ir sācis «liusku uzbudināties, tāpēc viņš vilcinājās ar atbildi, jo i .и katru cenu gribēja izvairīties no bāriena, izvairīties vismaz šobrīd. Klusēdams Martins atpogāja kreklu un mēģināja to novilkt, lai mamma varētu apskatīt viņa plecu. Tikai pēc tam viņš ierunājās, cenzdamies to darīt lūdzoši un pazemīgi.

— Vai par to visu mēs nevarētu parunāt vēlāk? Tieši patlaban man negribas.

— Protams, protams, — tētis ar skubu atsaucās, — tev līkai jāsaprot, ka mēs esam drusku pārsteigti. Vispirms tramplīna tornī, tad kapā — vienai reizei būtu tā kā mazliet par daudz.

— Tramplīna tornī! — mamma atkārtoja galīgi apstulbotā balsī. — Tu taču nebūsi bijis augšā tornī?

— Jā, es tur biju gan, — Martins teica. — Man gribējās, lai man liek mieru. Nekur citur es nevarēju justies pa īstam drošībā.

Martins ievēroja, ka mamma ar tēti saskatās un pēc tam uzlūko viņu, laikam lāgā nezinādami, kā lai turpmāk izturas. Likās, viņi ne visai labi saprot, par ko ir runa. Tāpēc viņš pasteidzās izbeigt šo sarunu.

— Bet vai mēs nevarētu parunāt vēlāk? — viņš teica. — Vai tad vajag visu uzreiz?

— Nē, skaidrs, ja tu labāk vēlies nogaidīt, tad... — mamma sacīja, nedaudz pārsteigta. — Bet tavu plecu es taču varu apskatīt?

Siltums sāka atgriezties tikai pēc tam, kad Martins jau krietnu brīdi bija nostāvējis zem karstas dušas, bet īsti viņš atsila, kad mamma ar mīkstu frotē dvieli bija noslaucījusi viņu sausu. Sēdēdams vannas istabā uz ķeblīša, kamēr mamma klusēdama uzliek viņam kompresi un ar elastīgo saiti nosaitē viņa plecu, Martins kā pusnemaņā dzirdēja dvīnītes skraidām pa dzīvojamo istabu. Viņas spēlēja trollīšus muminus, un viņām ne jausmas nebija

par to visu, kas noticis. Labi viņām klājas, viņas vēl bija^1 tādas mazulītes.

Pēkšņi viss, kas pa dienu bija noticis, šķita neīsts un tāls, it ka tikai uz ekrāna redzēts. Papliķējis mammai pa vaigu, Martins klusi sacīja: Л

— Tu nedusmojies uz mani, vai ne?

— Nē, nedusmojos, vai tad tu nesaproti? Bet drusku nobēdājusies esmu gan, — viņā sacīja, un Martins redzēja, ka lūpu kaktiņi viņai sāk raustīties.

Samulsis viņš steigšus piemetināja:

— Tik briesmīgi jau varbūt nemaz nav. Visam, ko frē-kene saka, nevajag nemaz ticēt. Zadzis es neko neesmu. Un kas tur savāds, ka es pārbijos un aizšmaucu projām, kad viņa gribēja stiept mani iekšā pie rektora?

— Muļķīti manu, — mamma atteica, un Martins redzēja, ka viņa grib pasmaidīt, kaut arī acīs bija asaras,

— es jau nerunāju par to... Vectēvs man ir prātā,,,

— Piedod, — Martins teica, — es negribēju...

Velns parāvis! Mēlē viņam vajadzēja sev iekost! Viņš

te sēž, aizņemts tikai ar sevi un skolu, bet būtu vajadzējis taču saprast, ka vectēva nāve šodien ir pats svarīgākais. Tā izsitusi mammu un tēti no sliedēm. Un savas raizes Martinām pēkšņi šķita sīkas un maznozīmīgas.

Paliecies uz priekšu, Martins pieglauda vaigu pie mammas vaiga un bikli centās viņu mierināt.

— Tu redzēsi, tas pāries, — viņš steigšus sacīja. — Rīt jau droši vien būs labāk.

Pēc tam, žigli piecēlies un norāvis savu zilo peldmēteli no pakaramā pie durvīm, viņš metās uz savu istabu. Un, dzirdēdams, ka mamma vēl joprojām turpat vannas istabā šņukst, Martins jutās pavisam nelāgi.

*•- Es to nevaru vairs izturēt, — viņš nomurmināja.

— Es nezinu, ko lai iesāk.

Ietinies peldmēteli un pārvilcis galvai pāri pledu, viņš tupēja gultā, sarāvies čokurā un piespiedis cieši sev klāt pērtiķēnu. Viņš jutās vārgs un noskumis, un kā plosīga, sausa sāpe dziļi krūtīs no jauna uzbangoja sēras par vectēvu. No jauna uzmācās nekadvairs domas, un pēkšņi Martins aptvēra, ka viņš nav vienīgais, kas sēro pēc vectēva, kam vectēva pietrūks, un nav vienīgais, kas nekad vairs nevarēs vectēvu satikt. Mammai tas varbūt sāpēja vēl vairāk nekā viņam?

Vectēvs taču ir viņas tētis, Martins nodomāja, un pa-78

p

lini.- viņam sažņaudzās, kad viņš aptvēra, cik noskumu.;ii viņai jābūt.

i и vecmāmiņa, kā viņa tagad tiks galā?

Martins iekoda lūpā, lai skaļi neiekunkstētos. Viņam ihi sāka sūrstēt rīklē, taču viņš negribēja padoties npcm.

- Ja es sākšu tagad kaukt, nekāds labums no tā ne-Ims, — viņš čukstus pats sev sacīja. — Neesmu noskanas sākt atkal raudāt par vectēvu! Diezgan jau izraudājos!

Acis sūrstēja, taču bija pavisam sausas, it kā asaru viņam vairs nebūtu. $ī doma pēkšņi viņu mazliet izbiedēja. .

Varbūt bēdās ir tomēr jāraud? — viņš prātoja. Ja ne-ķobīšu seju, citi vēl var nodomāt, ka man vectētiņš nav bijis mīļš.

Tieši tobrīd istabā ienāca tētis un apsēdās uz viņa gul-las malas. Vispirms tētis labu laiciņu sēdēja klusēdams, vienu roku uzlicis Martinām uz pieres. Pēc tam viņš sāka runāties tādā pašā klusā balsī kā mašīnā, tik klusā, ka Martins tikai ar pūlēm varēja saklausīt, ko tētis saka.

— Agrāk mēs ar tevi nekad netikām runājuši par nāvi, — viņš sacīja. — Man negribējās. Tiek uzskatīts, ka par nāvi ar bērniem nav jārunā. Varbūt tas ir tikai mūsu, pieaugušo, gļēvums, ka mēs tā uzskatām. Varbūt mēs tikai gribam aizsargāt paši sevi, vairāmies pieminēt nolādēto nāvi, kas visu laiku nāk tuvāk un tuvāk. Visiem mums taču ir jāmirst agrāk vai vēlāk. Un tomēr neiespējama šķiet doma, ka tieši mums... Bet izbēgt no tās nevaram. Pēkšņi nāk sitiens, un kāds tepat tuvumā tiek aizrauts prom. Kā tagad vectēvs. Es saprotu glužĻlabi, ka tu pavisam pazaudēji galvu. Tev tas uzbruka tik negaidīti. Es zinu, cik stipri tev vectēvs bija pie sirds. Jūs aizvien tik labi sapratāties. Zini, reizēm es no tiesas biju uz viņu greizsirdīgs. Izskatījās, ka viņš ar tevi daudz labāk tiek galā nekā es. Un tāpēc nemaz nebrīnos, ka tu pārbijies, un neviens no mums nevaino tevi par to, ka tu aizbēgi no skolas. Kad skolotāji dabūs zināt, kāpēc tas notika, viņi droši vien sapratīs.

Martins gulēja pavisam nekustīgi un vēroja tēta seju. Viņš dzirdēja visu, ko tētis saka, un tomēr šķita, ka vārdi īsti nenonāk viņam līdz apziņai un īsti uz viņu neattiecas.

Es to visu jau zinu, viņš domāja, juzdams, ka acu plak stiņus sāk grauzt miegs. Sl diena man pašam jau lika visu to apjaust.

Bija tētim to zināt, ka aiz tā iemesla vien jau es nemai neaizbēgu! Vairāk tas bija aiz bailēm — no rektora un no frēkenes, un no visiem tiem, kas gribēja mani «iezīmēt». Vai tētis to nesaprot? Varbūt viņš nezina?

Tas jānoskaidro. Un, viegli saņēmis tēti aiz rokas, Martins sacīja:

— Bet paklau, ko frēkene teica, kad piezvanīja? Viņa taču piezvanīja, vai ne, pats tu sacīji?

— Jā, viņa piezvanīja, līdzko es biju pārnācis mājās. Balss skolotājai bija uztraukta, un viņa sacīja, ka tu esot aizbēdzis no skolas un viņa nezinot, kur tu esi palicis. Viņa gribēja ar tevi parunāt un vaicāja, vai tu esot mājā. Es pateicu, ka neesi mājā, un braucu tevi meklēt. Nopratu, ka tu bēdājies un varbūt pat esi pavisam izsists no sliedēm.

Frēkene tātad nebija izstāstījusi! Itin neko viņa nebija sacījusi par kautiņu un nazi, un aizmukšanu no skolas starpbrīdī! Tad jau mājinieki neko nezina!

— Un neko citu skolotāja neteica? — Martins piesardzīgi jautāja.

— Nē, cik atceros. Taču pēc balss izklausījās, ka viņa ir pārbijusies, un, kad es iebildu, ka tava pazušana nav nemaz tik nesaprotama, viņa šķita izbrīnījusies. Likās, viņa īsti nesaprot, ko es ar to domāju, — tētis sacīja un, pagriezies pret Martinu, vēl piebilda:

— Nav nekāds brīnums, ka pēc tādas ziņas tu pazaudēji galvu. Manu nabaga zēn!

Martinām bija izredzes. Ja viņš tāpat turpinās maskēties, viņam nevajadzēs dot tiem nekādus paskaidrojumus. Un tie paliks tādās domās, ka viss bijis vectēva dēļ! Viņam nebūs nepieciešams atklāt vēl ko citu. Bet vai tas nebūs gļēvi? Ja viņš mēģinās izsprukt, vai no tā neradīsies atkal jauni sarežģījumi? Vai viņam no tiesas tagad vel piestāvēja šādi paņēmieni?

Martins satraukti kodīja virslūpu. Viņš nezināja, ar ko sākt, bet juta, ka ir jāmēģina visu izstāstīt. Ja viņam paveiksies, tie varbūt sapratīs. Šodien, tik nomākti, ’tie varbūt gribēs viņu uzklausīt.

— Tēti, — Martins iesāka, cenzdamies, lai balss nedrebētu, — tu zini tikai pusi no šī notikuma. Vai otru pusi man izstāstīt tev tūlīt?

► Par kādu notikumu tu runā? — tētis vaicāja, un viņ i balss skanēja mazliet apjukusi. — Ak tā, tu domā i . I ,ipu un tramplīna torni?

Starp citu, arī kapu un tramplīna torni. Bet tas vēl и,iv viss, — Martins teica, ar mēli apslapinājis lūpas.

I ii dusmojas uz mani, cik grib, viņš nosprieda. Es luīnēr izstāstīšu visu pēc kārtas.

Pasauc šurp arī mammu, — viņš vēl piebilda, cenz-.l iiiūes pasmaidīt, — viņai tāpat nenāks par sliktu to visu il/irdēt.

Tētis piecēlās, aizgāja līdz durvīm un uzsauca:

— Kristīna, vai tu nepanāksi uz brītiņu šurp?

Mamma atnāca tūlīt. Viņa bija apsējusi priekšautu un,

Ienākdama istabā, noslaucīja tajā rokas.

— Vai kaut kas svarīgs? — viņa iejautājās.

— Martins grib mums kaut ko pastāstīt, — tētis sacīja, Izbrīvēdams arī mammai vietu uz gultas malas.

— Es mēģināšu, — Martins teica, aizbāzis sev aiz mu-i»nras spilvenu. — Bet apsoliet man, ka nepārtrauksiet mani ik pa laikam, kā tas parasti mēdz notikt...

Un Martins mēģināja izstāstīt, cik vien skaidri un sakarīgi varēdams, visu, kas bija noticis šai dienā, sākot ar pamošanās brīdi, kad viņš bija jutis, ka šī būs nelāga diena, tāda diena, kurā viss saiet greizi. Viņš pastāstīja, cik grūti viņam ir saprasties ar klasesbiedriem, cik stipri garajā starpbrīdī bijis bail no «iezīmēšanas», kā viņš ir nobastojis, bijis kafejnīcā un nopircis nazi, kā pēc tam sakāvies, kāda neveiksme viņu piemeklējusi vingrošanas stundā, kā frēkene viņu izprašņājusi un kā viņš aizbēdzis, kad skolotāja piedraudējusi ar rektoru. Viņš mēģināja pastāstīt arī par nepārdomāto bēgšanu cauri mežam un par to, kā nonācis kapsētā un iegāzies kādā kapā, un kā ticis no tā ārā, un pēc tam uzrāpies tramplīna tornī, lai vienatnē varētu šo to pārdomāt, — taču viņš juta, ka tieši par to ir visgrūtāk runāt. Tas, kas tad bija noticis, tā vismaz viņam tagad likās, bija noticis viņa sirdī. Par kaut ko tādu gandrīz nebija iespējams runāt. Un par vectēvu arī viņš neko nevarēja pasacīt, tas bija par daudz smagi, un viņš neprata atrast piemērotus vārdus.

Kad Martins savu stāstījumu bija beidzis, uz krietnu brīdi iestājās klusums. No mammas un tēta acu izteiksmes Martins jau bija nopratis, ka tie tikai ar grūtībām spēj sekot viņa stāstam, taču ne viens, ne otrs nebija mēģinājis" viņu pārtraukt. Abi tie tagad sēdēja pavisam

klusu un domīgi skatījās viens uz otru. Tad mamma pār* trauca klusumu:

— Iznāk, ka tas nav bijis vectēva dēļ...

— Tā ir, — Martins steigšus atsaucās, un pēkšņi viņam sametās bail, ka tie tomēr nebūs sapratņši un jutīsies viņā vīlušies. — Tas bija arī vectēva dēļ, taču ne tikai viņa deļ... Tajā pašā laikā notika arī pārējais ...

— Nē, to nu gan es nesaprotu, — mamma sacīja, — izklausās pavisam neticami! Ka tu būtu varējis kauties ar nazi rokā!eUn ka tu uzdrošinājies rāpties augšā tramplīni tornī...

—Vai tas viss no tiesas bija nepieciešams? — tētisJ jautāja. T

— Varbūt arī nebija, — Martins dedzīgi atsaucās. — Bet man bija tāda sajūta, ka reiz tam visam ir jādara gals. Es taču nevarēju pieļaut, ka citi man piekasās un piekasās!

Pēdējo teikumu viņš gandrīz kliegšus izkliedza, juzdams, ka balss aizlūst.

— Piedodiet man, — viņš piebilda, redzēdams, ka rieva starp tēta uzacīm padziļinās. — Varbūt tas izklausās muļķīgi, bet pamēģiniet tomēr man ticēt. Es biju spiests. Vai vismaz to jūs nevarētu saprast?

— Bet kā tad ar vectēvu? — mamma atkārtoja, pārbraukusi ar roku pār acīm. — Tu itin nemaz nebiji nobēdājies?

Martins juta, ka viņām atkal uzmācas parastais bezspēks. Piedabūt pieaugušos, lai tie kaut ko saprastu, bija pilnīgi neiespējami! Un bezspēks sajaucās ar bēdām, kas uzbangoja ar jaunu spēku, un kaklu sāka žņaugt sauss asaru kamols. Steigšus pagriezies pret sienu, Martins mēģināja paslēpt seju spilvenā, lai nebūtu jāizrāda savs satraukums.

— Bet vectēva taču vairs nav, — viņš šņukstēja. — Nav viņa vairs. Mums nav ko žēlot. Viņš neko nejūt, jo viņa nav vairs, nav, nav! Kāpēc jūs neko nesaprotat?

Pie pēdējā teikuma balss Martinām pavisam aizlūza, un viņš ar zobiem iekodās spilvenā. Pēc tam viņš sajuta mammas glāstošās rokas sev uz pakauša, vieglas un nesteidzīgas, un izdzirda, ka arī viņa raud — klusītēm, gandrīz bez skaņas. Un kā no tālienes viņš juta, ka tētis cenšas mammu mierināt, ka apliek mammai roku ap pleciem un čukst kaut ko ausī. Martins nevarēja saklausīt, ko tētis tur čukst, bet savādi — šais čukstos un arī raudā-

А'пм I)ija tik patīkami klausīties. Pats viņš ar sūrstošām un sausām acīm gulēja pavisam klusu un skatījās sienā. Mu lad Martins pusbalsī teica — vairāk pats sev, bet var-•hiI ari pieaugušajiem sev aiz muguras:

Tas pāries, viss pāries. Sāp, bet tas pāries.

Pēc "tam viņš laikam bija iesnaudies, jo, kad, vēl lāgā llrpamodies, piecēlās sēdus, mamma un tētis jau bija virinu* Martins dzirdēja klusinātas balsis un nojauta, ka li'dic klāj pusdienu galdu. Viņš dzirdēja trauku šķindoņu tin sajuta ēdiena smaržas. Tās modināja izsalkumu, un, tad viņš arī bērnistabā izdzirda balsis, Martinām ļoti sagribējās paspēlēties ar dvīnītēm.

Sen neesmu ar viņām spēlējies, viņš nosprieda un at-им ejās, cik liegi dvīnītes smaržo pēc vannošanās. Maziņas vel, viņas nesaprot, kas noticis ar vectēvu. Tagad es viņas nelikšu mierā!

Bet pirms tam Martinām vēl kaut kas bija jānokārto!

Viņš izrausās no gultas, sasēja peldmēteļa jostu un iz-p.aja hallē. Viņš vēl joprojām jutās slābans, griezās galva, un kājas neklausīja, un viņš gandrīz paklupa uz virtuves •diekšņa. Smeldzošais plecs un celis atgādināja par šīsdienas piedzīvojumiem, bet bailes bija gandrīz pilnīgi pārgājušās. Labi pazīstamās smaržas, pierastās lietas un priekšmeti dzīvoklī visapkārt — tas viss pēkšņi radīja atslābumu un mieru.

Esmu mājās, viņš nodomāja.

Mamma un tētis stāvēja pie trauku mazgājamā galdiņa un lika ēdienu gaišzilā māla bļodā. Viņi apspriedās klusas, liegās balsīs.

— Tev jālido turp jau rīt priekšpusdienā, — tētis sacīja.

— Mēs ar Martinu brauksim piektdien. Meitenes uz sestdienu un svētdienu būs jāmēģina pie kāda atstāt. Kā tu domā, vai Svensona kundze no piektā stāva neuzņemtos?

Martins piegāja pie mazgājamā galdiņa un, ielējis glazē aukstu ūdeni, sāka dzert lieliem malkiem.

— Bēres būs sestdien vai svētdien? — viņš jautāja.

— Es arī braukšu.

— Protams, ja vien tu pats vēlies, — tētis atbildēja.

— Tu esi jau liels diezgan, lai spētu to pārdzīvot.

Tieši tobrīd, sakārtojusi bļodā ceptu cāli ar kūpošiem rīsiem, mamma teica:

— Pasauc šurp dvīnītes, lai varam tūlīt pat ēst, droši vien būsi gaužām izsalcis.

— Jā, — Martins atbildēja, — bet vai es nevaru vi pirms piezvanīt skolotājai?

— Tiesa, — tētis piekrita. ■— Mums jādod viņai ziņa Es iešu un piezvanīšu.

— Nē, tu ne, — Martins teica. — Man pašam tas jāiz* dara.

Ar nelielu blīkšķi nolikusi uz galda bļodu, mamma pla4 tām acīm paskatījās uz Martinu.

— Vai tev patiešām gribas... — viņa iesāka, bet Man tins viņu pārtrauca:

— Nē, gribēt negribas vis. Bet būs labāk, ja es pats.

Uzgriezdams piecciparu telefona numuru, viņš juta, k$

pirksti mazliet trīc.

Bet es tomēr zvanu, viņš nodomāja, zvanu aiz brīvai gribas pats.

Un pēc tam, kad signāls viņā galā apklusa un klikšķis vēstīja, ka frēkene ir pacēlusi klausuli, Martins ievēroja^ ka patiesībā vairs nemaz nejūt bailes. Prāts viņam bija pavisam vēss un mierīgs, un, viegli uzsmaidījis pats sa| vam attēlam halles spogulī, viņš nodomāja:

Tas nokārtosies, viss galu galā nokārtosies!

Pārpratums

.

1

Salda, smacējoša ētera smaka kož nāsīs, tiklīdz atkāpjas tumsas šūpas, un kā no liela tāluma līdz viņam atskan Musinātas balsis un soļu klaudzoņa. Viņam ir sausa mute, mele šķiet pietūkusi līdz pat aukslējām, un viņš atceras, Ka nupat bija cīkstējies pretī kopējai za|ās drēbēs, kas pieturēja viņu uz nestuvēm un ar stingru roku uzlika viņam uz sejas mitru drānu. Tad lampas asās gaismas aplis virs galda bija sācis griezties arvien ātrāk un ātrāk, skaņas bija kaut kur pagaisušas, un nebija līdzējis ari ias, ka viņš mēģināja aizturēt elpu.

Es gribu tikt mājās, viņš domā, ja vien es tūlīt tiktu no šejienes projām, itin nekas nebūtu noticis un viss izrādītos tikai murgs.

Taču pēc slimnīcas te smaržo nepārprotami, un atmiņu ainas arī ir pārāk skaidras, zem aizvērtiem plakstiem tās nomaina cita citu, tās nevar aizmānīt prom, un nelabā nojauta aug augumā. Viņš atceras, ka pāris reižu tika pamodies, kad, mašīnai drāžoties uz priekšu, motors pēkšņi bija ierūcies stiprāk vai arī pie līkumiem bija iegaudojusies signāltaure. Viņš mēģināja uzslieties sēdus pakaļējā sēdeklī un uz brīdi pamanīja pār stūri pārliekušos lēvoci Edvīnu, tādu — saspringtām dzīslām aizmugurē uz kakla zem izspūrušajiem matiem. Caur logiem viņš redzēja aizzibam koku galotnes, un asākajos līkumos tantei Elnai bija grūti viņu noturēt. Viņu vilka lejā no gludā sēdekļa, un līdz ar stipru nelabumu viņš tad ik reizes bija spiests atcerēties, kāda sajūta radās, kad pa irdeno granti motociklu pēkšņi sāka nest sāņus. Bet tagad viņš vislabāk atceras klusumu, kāds bija iestājies pēc tam, kad braucamais jau gulēja zālē un pakaļējais ritenis tikai kādus pārdesmit centimetrus no viņa pēdīgi bija beidzis griezties.

Tad nebija dzirdama vairs ne skaņa, viņš nodomā un atceras, ka gabaliņu tālāk mežmalā šķērsām aiz kāda

akmens pa pusei zāles aizsegā, vienu roku tā savādi sa griezis virs pakauša, pavisam klusu bija gulējis Klāsi

Tā nebija mana vaina, ka tā notika, viņš nodomā, Klāsi pats nespēja noturēt stūri!

Viņš mēģina piecelties sēdus, taču jūt, ka plaksti ir salipuši, spranda muskuļi smeldz un labo kāju nav iespējams ne pakustināt.

Tad krūtis sažņaudz bailes.

Man jātiek no šejienes prom, viņš nospriež un taustās pēc gultas malas.

— Nu, nu, — kāds ierunājas tepat viņam pie galvas, — guli tikai pavisam mierīgi, Martin, tad drīz vien atkal būs labi.

Viņš gandrīz uzreiz pazīst tantes Elnas maigo un biklo balsi, un, kad viņa ar vēsu, mitru salveti noslauka viņam pieri, viņš atslīgst atpakaļ spilvenā, labu tiesu jau nomierinājies.

Viņa sēž tepat man blakus, viņš nodomā, tad jau nebūs nemaz tik briesmīgi pārskaitusies. fg

— Man ir slikti, — viņš nosaka un pats dzird, cik žēli un aizlauzti noskan viņa balss.

— Tas no narkozes, — viņa atbild, — drīz tas pāries,' un tad tu jutīsies labāk.

— Bet man gribas dzert, — viņš iebilst, no jauna mēģinādams piecelties sēdus, taču ar stingru tvērienu ap pLeciem tūlīt pat tiek atkal nospiests guļus.

— Vēl tu nedrīksti dzert, — viņa atbild, — vispirms lai iziet narkoze. Pēc tam varēsi dzert, cik vien patīk, \ Briesmas nekādas tev vairs nedraud, un tu lieliski tiksi tam visam pāri.

Bet kā ir ar Klāšu, viņš nodomā, un sirds viņam sastingst, kāpēc viņa man neko nesaka par Klāšu?

Martins jūt, viņa sakārto spilvenu, un pēkšņi viņš at- 3 ceras, kā smaržoja viņas rokas, kad pirmos vakarus viņa uznāca augšā jumtistabā apguldīt viņus abus ar Klāšu.. Viņam patika šī naktskrēma jaukā smarža, kaut arī, mazliet samulsis, viņš vienmēr bija vairījies no viņas maiguma.

Pēdējos vakarus viņa vairs nenāca augšā, viņš nodomā, tad tie abi jau nepārtraukti bija dusmīgi.

Viņa neko nestāsta par Klāšu, un Martinām nav arī djj-šas pavaicāt, vēl nav, viņam ir bail no atbildes, tāpēc viņš labāk pūlas gulēt pavisam nekustīgi, it kā būtu atkal aizmidzis.

I.i tikai es varētu aizmigt, tad viss pārietu, viņš prāto,

. i:/damies atvairīt vājumu, kas uzmācas, domājot par

К lasu.

I s to jau zināju, viņš prāto, es zināju jau no paša sā-

liimia, ka viss saies greizi! •

V'iņš pūlas atslābināties, patlaban viņš itin neko nepil) domāt, taču ainas un balsis nedod miera, tās lidinās npkart, un, jau laizdamies miegā, viņš atkal uztrūkstas uti uo jauna jūt to pašu stingo tukšumu pakrūtē, kāds i .īdas, kad motociklu sasvieda sāņus.

Kad viņš pēc tam iedomājas par mammu un tēti, kuri nemaz nezina, ka viņš te guļ, viņš nojauš, cik grūti būs to visu izskaidrot.

Atkal būs viņējām dzirnām ūdens, viņš nodomā, pēkšņi atcerējies visus tos vakarus beidzamajos gados, kad viņš l ija gulējis, galvu cieši spilvenā iespiedis, lai nebūtu jā-d/.ird skaļās vārdu pārmaiņas, kas skanēja vecāku guļamistabā.

Manējie jau nespēs neko saprast, viņš nodomā.

— Bet mana vaina tā nebija, Klāss to darīja aiz brīvas cribas, — Martins nomurmina, sākdams neganti mētāt galvu pa silto, gandrīz slapjo spilvenu, — neviens nevarēs apgalvot ko citu!

Pat pussnaudā viņš jūt, ka īsta patiesība tā nav.

— Pārpratums viss no viena gala līdz otram, — viņš nomurmina, no jauna grimdams tumsā, — patiesībā es to nemaz negribēju.

2

Iesākumā tas vairāk bija bijis izmisīgs mēģinājums vest pie prāta vecākus.

— Pie velna, dariet, kā jūs gribat, — kādudien pie pusdienu galda viņš bija sacījis vienā no nebeidzamajām šī pavasara pārrunām, kur ģimene pavadīs atvaļinājumu. — Ja jūs paliekat pie savas izvēles, man nav nekāda prieka braukt jums līdzi. Es jau pats tīri labi varu tikt galā. Turklāt Klāss ielūdza mani braukt pie viņiem uz laukiem.

Meli tie nebija.

Kad Martins gandrīz ik dienas ciemojās pie Klāsa viņa mantām piekrautajā istabiņā, Klāss ar vecākiem visu pavasara semestri ne vienu reizi vien jau bija izteikuši šo priekšlikumu.

— Tu no tiesas varētu atbraukt mums Ildzi tur, augŠfl uz ciemu, — tie aicināja, — jūs abi taču turaties tikpiļ cieši kopā kā Hēlans un Halvans^1. Un tu, Martin, izski#f ties tāds, ka drusku ieelpot svaigu kalnu gaisu tev pt«f tieši nāktu tikai par labu.

Patiesībā Martins šo priekšlikumu nebija ņēmis īsti no4 pietni, lai gan Elna ar Edvīnu jau no laika gala izrādīji! viņam pāri malām plūstošu laipnību un arī Klāss gan* drīz ik reizi, kad cēla Martinām priekšā savu kurpju)' kārbu ar iepriekšējo gadu fotogrāfijām no laukiem, neat* ^ laidīgi bija uzstājis, lai Martins dod piekrišanu — tasļ nebija licies diez cik svarīgi, jo Klāsa galva bija trakuJ ideju pārpilna un prāts tam mūžīgi nesās uz palaidnībām.!

Tikai toreiz pie pusdienu galda, kad, vecāku apnicīgās I spriedelēšanas nogurdināts, Martins-strauji bija atgrūdis! krēslu un papīra salveti saspiedis mazā vīstoklītī, viņam ! šis priekšlikums pēkšņi vairs nelikās gluži zemē metams.!

— Es zinu, ka viņi grib, lai es braucu līdzi, — viņš f bija sacījis, — viņi neuzskatīs mani par apgrūtinājumu. — I Šķiet, Martina vecāki uzreiz bija uzķērušies uz šīs makv šķērēs.

— Lielisks priekšlikums, — tētis atsaucās un tūlīt pat< sameklēja savu КАК^1 [2] atlantu. — Tad jau mums visu būs, daudz vieglāk nokārtot. Četratā ar tādu amazoni kā mū-j sējā ceļot var tīri labi, turpretī piecatā vizināties ar to ap-kārt būtu tikai mocība. — Vēlāk, pēc pusdienām, kad* pārējie ģimenes locekļi sēdēja pie krāsainā televizora vies-< istabā, Martins piezvanīja Klāsam un atbildes vietā izdzirda viņa sajūsmas saucienu, un tad viņam patiesībā atpakaļceļa vairs nebija. Atkāpšanās tad būtu izskatīju*, sies pēc nenoteiktības.

Bet nemiers krūtīs un sajūta, ka noticis bīstams pārpratums, visu to nedēļu, kuru pēc mācību gada beigām viņš vēl nostaigāja apkārt pa pilsētu, bija tikai auguši! augumā. Klāss ar saviem vecākiem bija' aizbraucis jau dienu pirms liecību izsniegšanas, tā ka atteikties viņš vairs nevarēja. Un mamma ar tēti tik stipri bija aizņemti ar pošanos, ka tiem arī ne reizi nebija iznācis vaļas pavaicāt, vai tikai Martins nenožēlo.

I s jūtu, tie ir priecīgi, ka tikuši no manis vaļā, aiz-limiti tikai paši ar sevi, viņš laiku pa laikam bija nodo-

11 Ml j is.

Pēdējā vakarā pirms Martina aizbraukšanas gan tētis l>ija atlicinājis laiku arī viņam.

— Patiesībā tas viss iznāk drusku savādi, — viņš sauja, mazliet izklaidīgi pārbaudot Martina līdzņcmamās mantas. — To Klāšu tu mums nemaz tik bieži neesi rādī-ļis. Kas viņš ir par putnu? Un viņa vecāki, par tiem mēs I*.nidrfz itin neko nezinām. Vai tie ir krietni, kārtīgi cilvēki?

Martins paraustīja plecus. Uz tādiem jautājumiem — letis ar tādiem laiku pa laikam, kad centās būt biedrisks, Martinu mēdza pārsteigt — viņš nekad neprata atrast I iemērotu atbildi.

— Tie ir .uz goda, — vēlāk Martins noteica, — citādi jau es nemaz nebrauktu tiem līdzi.

— Jā, skaidrs, taču saproti, mēs esam drusku noraizējušies, — tētis atbildēja, ar vienu roku bīstami tuvodamies tai «John Silver» paciņai, kuru Martins bija pievācis virtuvē un ievīstījis vasaras drēbju kaudzē. — Kā tie īsti dzīvo? Un ar ko nodarbojas?

— Viņa ir apkopēja Domusā^3, un viņš strādā tur, tajā sulfīdu fabrikā, — Martins atbildēja, izbrīvējot sev ceļu pie somas ar treniņtērpu rokā. — To es arī ņemšu līdzi.

— Tu re, — tētis noteica, pēkšņi kļuvis tāds mazliet iecietīgi augstprātīgs, un Martins tikai ar varu valdīja niknumu.

— Vai tam darbam kāda vaina? — viņš nošņāca. — Un pret mani tie ir bezgala laipni, to tu ņem vērā, pie viņiem cilvēks nekad nejūt, ka būtu par traucēkli. Un tie turas kopā, visi uz vienu roku.

Tādējādi cilvēks var arī tikt vaļā no mazajām māšelēm, kas visu grābsta ar rokām un bāž savu degunu, kur vajag un kur nevajag, viņš gribēja piebilst, bet laikā iekoda mēlē.

Dvīnītēm adresētās dzēlības, nekādas, pat vismazākās, tētis nevarēja ciest, un viņam jau bija mazliet savilkti žokļi, kas nepārprotami liecināja, ka pacietībai tuvojas gals.

Esneteikšu itin neko lieku, Martins nosprieda, neminēšu ļ ne vārda par to, ka_ galīgi vairs nevaru paciest visas tās dvīnīšu stulbās ačgārnības un ka tāpēc es izlēmu uzreiz, j un, kad tētis steigšus bija aizcirtis ciet viņa somu, Mar- jj tins tikai noteica:

— Baigi labi, dažas nedējas es nu varēšu padzīvot , vienā mierā!

Tētis saprata tīri labi, kas ar to bija domāts, Martins nosprieda, redzēdams, ka tētim acīs parādās liesmiņas, galīgi dumjš taču viņš nav, viņam jāzina, ka mūsu mājā , ir plānas sienas!

— Maz|0ln podiņiem jau arī ir austiņas, — Martins vēl piebilda uft pēc tam tūlīt pamanīja, ka tētis izskatās samulsis. Neteicis vairs ne vārda, tētis izgāja no istabas, ļ

Es gandrīz nemaz Vairs nespēju ar tiem sarunāties, ; Martins nodomāja tobrīd Estersundā, kad stiepa savu bagāžu no ātrvilciena uz elektrisko vilcienu, kas ved augšā j līdz pat Ulriksforsai, un lielie šķiet tikpat mēmi, tie arī.

Tie neuzdrošinās vairs man pat acīs paskatīties, viņš I nodomāja, atcerējies, kā šorīt vecāki bija slājuši apkārt i pa peronu, nespēdami noslēpt savu neapmierinātību, ka { laiks virzās uz priekšu tik gausi.

Tie stāvēja tur, uz perona, domādami tikai par savu, ; viņš nosprieda, un sirds mazliet iesāpējās, atceroties, cik i pacilātas dvīnītes bija izskatījušās un kā bija skraidījušas apkārt savos īsītiņajos vasaras bruncīšos, pat i nemēģinādamas izlikties, ka ilgosies pēc Martina.

Viņām klājas labi, viņš nodomāja, tik sīkas vēl, ka nekā nesaprot.

Pēc dažām nedēļām Gunvurai un Marijai būs seši gadi.

Pašam viņam janvārī jau palika trīspadsmit.

Baigi lielā starpība, viņš nodomāja un, redzēdams, ka tuvojas konduktors, pastiepās garāks.

Tomēr man vajadzēja braukt līdzi savējiem, viņš prātoja, tagad e$ pat nezinu, ko viņi dara. Tā bija mana kļūda, ka es atteicos, no tā nekas labs neiznāks!

Kamēr elektriskais vilciens aizlīgoja cauri ievasaras zaļumam, Martins mēģināja aizdzīt skumjas ar «Mad ko preses kioskā bija nopircis Estersundā. Taču grūti bija piesaistīt uzmanību attēliem, un pēkši>i viņam sāka likties, ka to visu agrāk jau vairākas reizes ir lasījis. .

On, kad viņš pavīpsnāja pats par sevi, smaids iznāca I indrīz samocīts.

Pētot Lāses О piedzīvojumus, vajadzētu taču zviegt ' Li|ā balsī, viņš nodomāja.

Bet šodien tas viss kaut kā neiedarbojās.

Aizvedīšu Klāsam, viņš nosprieda, iebāzis žurnālu somā un turpat pielicis klāt vēl pēdējo no divām juice tetrapa-I am, ko mamma bija iebāzusi viņam līdzi. Klāsam kaut kas tāds joprojām vēl iet pie sirds.

Tai pašā kioskā Estersundā Martins bija iegādājies arī kārtīgu Jemtlandes karti un tagad ar treknu tušas zīmuli ievilka tajā savu ceļu staciju pēc stacijas.

Nedrīkstu pabraukt garām Ulriksforsai, tad nu gan Initu jandāliņš, viņš nodomāja un pieliecās tuvāk loga iutij, kad vilciens klaudzēdams apstājās kādā nelielā • tacijā.

Un Klāss būtu noskumis.

Mani tur gaida, viņš domāja, sākdams nedaudz uztraukties. Ar mani rēķinās, un Klāss stāv tur jau un mīņājas.

Lai gan Klāss nupat bija pabeidzis piekto un viņa klase nebija pat tajā pašā gaitenī, kur Martina astotā, Martins ar viņu visvairāk no visiem turējās kopā. Viņš bija gandrīz piecpadsmit centimetrus garāks par Klāšu un dažreiz bija dzirdējis sev aiz muguras pasmiešanos par Lielo Klāšu un Mazo Klāšu.

Bet es uz to nospļaujos, viņš prātoja. Klāss ir kolosāls, man par viņu ir prieks.

Kaut arī no klasesbiedriem neviens vairs neuzdrošinājās viņam piesieties kā pirmajos mēnešos pēc pārcelšanās no Ronnebijas — tas laiks bija kā murgs —, tomēr vēl joprojām savā klasē Martins gandrīz vienmēr jutās atstumts. Skolotāju tuvumā klasesbiedri, protams, viņam uzsmaidīja, bet, kad skolotāji attālinājās, smaidi tūlīt apdzisa un visi uzgrieza viņam muguru it kā noraustījušies. Manā priekšā tie nolaiž acis, viņš nodomāja, esmu ievērojis, tie man neuzticas, itin nekad nav uzticējušies.

Ar Klāšu viss bija gluži citādi.

Visu pēdējo mācību gadu viņi abi turējās kopā — gandrīz katru starpbrīdi kopš tā septembra rīta, kad Klāss, pēkšņi parādījies skolas pagalmā, piesardzīgi bija tuvojies Martinām,

«Esmu jauns skolnieks,» Klāss bija paskaidrojis, «klļ vari saklausīt, es nāku no Jemtlandes. Nupat tikai pārvle cāmies šurp no Vrengšes, pavisam blakus Norvēģijas го- 1 bežai. Ja tev nav iebildumu, mēs varētu parunāties.»

Jau pēc pāris nedēļām, kad Martins, no skolas nākot, pirmo reizi bija aizgājis Klāsam līdzi uz mājām, Klāss bija sācis stāstīt par saviem laukiem, par tām mājām, kas  viņa vecākiem vēl joprojām piederēja, par salu, uz kuras kolosāli varēja paslēpties, par strautu, par dzirnavām,  kur spokojas, un daudz ko citu.

— Kādreiz tev jāatbrauc uz turieni mums līdzi, —  Klass teica, paņēmis savu «Oscaria» kārbu ar fotogrāfijām, — tur, augšā, viss ir savādāk nekā te. Ciems gandrīz pamests. Tajā dzīvo vēl vienīgi tēvocis Sikstens.

— Un tās te ir mūsu mājas, — Klāss teica, rādīdams vienu no attēliem, — no tām mans tētuks un mammīte itin nekad neatteiksies.

Uz kartes Klāss parādīja ciemu, tik tikko saredzamu punktiņu uz kāda zemesraga rietumos no Jededes, pašā augšā pie Strema ezera, un viņa mamma, tieši tobrīd, kā aizvien, ienesusi viņiem paplāti ar piena glāzēm un sviestmaizēm, bija pabužinājusi Klāsa cekulu un noteikusi:

— Ņem vērā, tu vari braukt mums līdzi tur, augšā, kaut vai katras brīvdienas, norunāts?

Jau toreiz un arī vēlāk, aizvien, kad EIna vai Edvīns ienāca pie viņiem papļāpāt un pajokot, Martins bija ievērojis, cik viegli Klāsam veicas sarunas ar saviem vecākiem.

Var redzēt, ka tie saprotas, Martins bija nospriedis, aizvien juzdams gandrīz vai skaudību.

Tādās reizēs viņam bieži vien bija ienācis prātā mirušais vectēvs un skumjas bija sažņaugušas sirdi.

Vectēvu es nekad vairs neredzēšu, Martins nodomāja, un ik reizi viņu pārņēma tā pati nelabā sajūta, kas apglabāšanas brīdī, kad zārku nolaida tumšajā bedrē.

Vectēvs mani ņēma nopietni, Martins atcerējās, vectēvam laika priekš manis bija pilna cepure.

Lai gan mamma un tētis jau arī šad un tad darīja, ko varēja, cenzdamies atlicināt laiku Martinām, tas nekad tomēr nebija viens un tas pats.

Tie izliekas, tie dara to tikai tāpēc, ka ir spiesti, viņš nodomāja, piecēlies, lai atvērtu logu, es jau visu redzu, nekāds muļķis neesmu.

Martins izliecās ārā pa logu, ļaudams,. lai vējš pūš tieši

11<|н, jo vajadzēja dabūt prom sūrstoņu no acīm, drīz viиI.fis Ulriksforsā, vilciens jau garām vai pašai pēdē-j.ii dacijai, un viņš vairs nedrīkstēja izskatīties sašļucis.

Man ir jau trīspadsmit ar pusi, pinkšķis es vairs ne-di il stu būt, viņš nosprieda.

I u u skumjas, ko vienmēr uzvēdīja atmiņas par vectēvu, •и i*i ibēja vis atkāpties. Un, kad elektriskais vilciens, pāris mUii pamatīgi noraustījies, nobremzēja sarkanās stacijas ilu', priekšā un uz perona Martins pamanīja Klāšu stā-viini roku rokā ar Edvīnu un Elnu, vasaras brīvdienu pa-iil.itības noskaņai cauri pēkšņi uzpeldēja nojauta, ka kaut lur saies galīgi šķērsām. Es jau to zinu, viņš nodomāja, čiepdams savas somas uz durvju pusi, zinu, taču nedrīkstu izrādīt.

3

Bet, tiklīdz Martins bija izkāpis uz perona un sajuta • .mlē sakarsušo smilšu stipro smaržu, visas aizdomas pagaisa. Klāss nebija vienīgais, kas, priecīgi vicinādams lokas un gavilēdams, brāzās viņam pretī. Arī pieaugušie pieskrēja klāt, un, pirms Martins paguva izvairīties, Edvīns jau bija satvēris viņu ap viduci un pacēlis gaisā, tā ka Martinām atlika vienīgi bezpalīdzīgi kūJāt kājas.

— Apsveicam tevi savā nostūrī, — Edvīns teica,

— gandrīz vai esam pēc tevis noilgojušies. Pēdējās dienas Klāsam jau zeme dega zem kājām. Šorīt viņš gandrīz ne kumosu nespēja norīt, pirms devāmies ceļā.

Arī Elna apskāva Martinu, kad viņš, mazliet apreibis pēc šūpošanās pa gaisu, beidzot bija ticis atpakaļ zemē.

— Es no tiesas ceru, ka pie mums tu jutīsies labi, — viņa sacīja, paņēmusi vienu no somām. — Klāsam ir vajadzīgs biedrs, citādi viņam te var samesties drusku vientulīgi.

Uzsviedis uz pleca Martina cieši piebāžto telts apvalku, Klāss aizdancoja uz mašīnu.

— Baigi labi, ka tu esi paķēris līdzi arī telti, — viņš teica, — tagad mēs varēsim pārnakšņot tur, ārā, uz salas. Divvietīga, vai ne?

Martins pamāja.

Kā es par to dabūju kaukt, tas man te nevienam nav jāstāsta, viņš nodomāja, tas ne uz vienu te neattiecas.

Kad Edvīns bija sakrāvis Martina mantas bagāžniekā, viņi aizgāja uz kafejnīcu stacijas ēkas otrā pusē. Kafej-

nīcu sauca «Temperance», un Martinām par šo franciskai nosaukumu bija viegli jāpasmaida.

— Vai neizklausās drusku lecīgi, kā tev liekas? — viņi ieminējās, taču Klāss, šķiet, nemaz nedzirdēja viņa’ iebildi un joprojām dīdījās, pārpilns ar vasaras nodomiem,

— Mēs daudz klejosim apkārt, — Klāss sacīja, lūdzoši, uzlicis plaukstu Martinām uz rokas, pirms tas bija paguvis atvirzīties tālāk, — mēs dzīvosim pilnīgi savā vaļā,' Un laivu mēs drīkstēsim ņemt, cik tik gribēsim.

— Tā ja, — Edvīns smiedamies piebalsoja, — vajadzēs tikai mazliet patrenēties, pirms sāksiet braukāt vieni. Vē-j lāk jau gan paši tiksiet galā. Auklēties ar jums te nevie*4’ nanl nebūs laika. Māja un sēta pašas sevi nevar uzturēt tā, lai pavisam neaizietu postā, — viņš vēl piebilda, pa-1 griezies uz Martina pusi. — Bet ņem nu sviestmaizes,] pēc tāda gara brauciena ies labi iekšā. Izbrauci taču jau! pirms septiņiem, vai ne?

Martins daudz par šīm mājām bija dzirdējis jau agrāk un zinaja, ka Edvīns katrā ziņā sapņo kādreiz pārceltiesj atpakaļ.

«Mēsli smaržo labāk,» Edvīns mēdza sacīt, ar velosHļ pēdu pārbraucis mājās no fabrikas un ģērbdams nost ar smirdošiem traipiem klāto kombinezonu. «Darbs trīs mai-i ņās neder tādam, kas paradis pats būt savs kungs.»

— Mēs ar Klāsa mammu dabūsim te norauties, kauti arī mums skaitās atvaļinājums, — Edvīns teica, izvilcisļ uo krūšu kabatas pāris saņurcītu -desmitnieku un iedevis oficiantei. — Kādreiz mēs droši vien pārvāksimies uz še-< jieni atpakaļ, un tad būs patīkami, ka jumts vēl nav iebrucis.

Elna smaidīja mazliet iecietīgi, šos vārdus, šķiet, jau bieži dzirdējusi. Uzmundrinoši pamājusi zēniem, viņa pastūma tiem tuvāk šķīvi ar sviestmaizēm.

— Lokiet nu tikai iekšā, — viņa teica, — būs jābrauc vēl labs gabaliņš, kamēr tiksim galā.

Pastiepis roku pēc nākamās maizītes, Klāss aizķēra kafijas kannu, un Edvīns tikai pašā pēdējā brīdī paguva to satvert, lai nenokrīt.

— Te nu tu redzi, Martin, — Edvīns teica, mazliet uzspēlēti pamirkšķinājis Martinām, — Klāšu vajag turēt acīs. Viņš neskatās, kur liek kājas un rokas. Tev viņš jāuzrauga, tas būs tavs vasaras darbs.

Martins iztaisnoja muguru un pamāja, ieņēmis mutē auksta piena malku.

- Лк, nemels nu niekus, — Klāss attrauca, sašķiebis muti mazliet par daudz aizvainoti, — izklausās, ka es nu IhkIs maziņais. Bet es varu iztikt bez uzraudzības, to ņem vi i a. Nekāds knēvelis vairs neesmu.

Ak tā tu saki, — Edvīns noteica, rotaļīgi piedraudē-|Im Klāsam, — to es atcerēšos, kad tu gribēsi izvairīties no gultas klāšanas.

Patīkams tonis, Martins nosprieda, tie tikai ķircinās, bet * iK’inaz nestrīdas, un ar tādiem aizrādījumiem nav nekas «likts domāts.

Pēkšņi viņš nepavisam vairs nesaprata, par ko bija ba* lijies.

Viss bias labi, viņš nosprieda, kādu laiciņu padzīvot ārpus mājas būs tikai patīkami.

Kamēr viņi ar mašīnu no Ulriksforsas brauca uz mālam, Elna ar Edvīnu brīžiem mēģināja pārtraukt Klāsa vārdu plūdus, šo to pajautādami par Martina vecākiem.

— Vai tavējie nebija noskumuši? — Elna vaicāja, no priekšējā sēdekļa pagriezusies atpakaļ, lai ieskatītos Mar-linam acīs.

— Nē, nepavisam, — viņš atbildēja, — manējiem likās jauki, ka es braucu pie jums.

— Bet viņi taču pošas tālam ceļojumam? — Edvīns teica. — Vai tas tevi nevilināja?

— Mētāsies apkārt pa Viduszviedriju, — Martins atbildēja, nolēmis neizrunāties par daudz, — un viduslaiku baznīcas vien tikai skatīsies. Un pēc tam aizšaus varbūt līdz Oslo un no turienes ar kuģi pāri uz Dāniju.

Pēdējais nebija īsti taisnība, vismaz pavisam droši tas nebija, bet Martinām šķita, ka tā izklausās labāk. Un lielākā daļa strīdu pavasarī jau tieši bija par to, vai braukt uz ārzemēm vai nebraukt. Martins bija iededzies par Itāliju, mamma runāja par Franciju, meitenes klaigāja par Ronnebiju, jo vēl joprojām īsti nebija aptvērušas, ka vectēvs vairs nav dzīvs un vecmāmiņa ir pārcēlusies uz vecu ļaužu pansionātu, un tētis bija dudinājis kaut ko par Mēlarieleju.

— Dažas dienas atkal padzīvot Dānijā gan būtu bijis vareni, sen neesmu tur bijis, — Martins piebilda, — bet es tomēr atbraucu šurp. Man jāredz, kas tie ir par brīnumiem, par kuriem Klāss stāsta.

— Zini, mums ir prieks to dzirdēt, — Elna atbildēja izslējusies. — Taču nekādu brīnumu nu gan te nav. Neņem to visu nopietni, ko Klāss tev samelš.

Klāss sacīja, — izklausās, ka es

— Tā nesaki vis, melotu.

— Un vai tad tu nemelo, — Martins teica, iebukņījis Klāsam pa pakrūti, — domā, es tev neredzu cauri?

— Blabla, — Klāss noteica, pavilcis uz savu pusi žur- i nālu «Mad»y kuru Martins bija nolicis uz pakaļējā sē dekļa, — dons Martins, ko tu neteiksi!

Tas bija viņiem abiem labi pazīstams, nodeldēts iztei* ļ ciens, taču Klāsam tas nekad neapnika. Martins gan tikai 1 viegli pavīpsnāja un pēc tam pieplaka pie loga.

— Palasi to lapeli, — viņš noteica, mazliet uzsvērti no* ļ žāvājies, — es tikmēr drusku atpūtīšos.

Staru pārtikas somām uz grīdas viņam palaimējās iz* | stiept kājas, un, kamēr garām traucās ainava ar saules | vizmu virs ūdeņiem, ar daudziem vienmuļiem izcirtumiem |

un kādu retu sarkanu māju kraujmalās, viņš juta, ka acu plakstus arvien smagākus padara snaudiens. Pat fjells, kas nāca arvien tuvāk, nespēja modināt viņā sajūsmu un ziņkāri.

Gan jau visu to apskatīšu, viņš nosprieda.

Arī uz priekšējā sēdekļa runas pamazām apsīka, un Edvīns laiku pa laikam nolaida lejā mašīnas sānu stiklu tik zemu, ka var izbāzt laukā galvu.

— Dažreiz tas lieti noder, — Edvīns paskaidroja, steigšus pārslēgdams ātrumu, kad S veida līkumā pēkšņi bija izniris traktors ar piekabi, —.pēc tam tu, cilvēks, nejūties vairs vismaz tik miegains.

Martinām svīda plaukstas un paduses, un, ar skaudību paskatījies uz Klāšu šortos un krekliņā ar īsām piedurknēm, viņš pa Edvīna logu izbāza ārā vismaz roku, lai cik necik atvēsinātos.

Skārds uz durvīm bija kvēlojoši karsts, un, kaut arī pulkstenis rādīja jau pāri sešiem, saule vēl bija augstu, un, kad Martins mēģināja palūkoties pāri Vatudālenei uz varenajiem fjelliem, kas pacēlās ūdensklaida otrā pusē, saules vizma piespieda aizlikt acīm priekšā roku. Bērzi i šeit, augšā, nebija tik kupli kā mājās, un arī tīrumus un ganības klāja trauslāks, vārgāks zaļums, un vietumis rē- j gojās pat brūngani, kaili plankumi.

— Sausums, — Edvīns sacīja, kad Martins par tiem ) ievaicājās, — lijis nav kopš mēneša sākuma.

Pie Jededes viņi nogriezās no galvenā ceļa, un nu Ed- j vīns dabūja pārslēgt ātrumu un braukt lēnām.

Vienkronas ceļš, — Klāss sacīja un, kad Martins nrvižoja pat pavaicāt, ko tas nozīmē, vēl piemetināja:

Rallijiem tā kā nebūtu piemērots.

šaurajam, līkumotajam ceļam pa vidu tieši starp riteņiem stiepās krietns valnis, un ik pa laikam Martins dzirdēja kaut ko berzējamies gar mašīnas apakšu.

— Mēs varam sabojāt kardānu, vai ne, tētuk, — Klāss Icica, izlikdamies lietpratējs.

Kad Martins paskatījās pa aizmugures logu atpakaļ, viņš redzēja vēl labu gabalu aiz viņiem mutuļojam mašīnas sacelto putekļu mākoni un pamazām nosēžamies uz l.iuka un grāvī.

Tieši tobrīd Klāss iegrūda viņam dunku sānos, iesaukdamies:

— Drīz mēs būsim klāt, tad pats tu visu redzēsi un varēsi pateikt, ka es itin nemaz neesmu pārspīlējis!

Ceļš pēkšņi atkal veda lejup, un asajā pagriezienā uz nokalnes mašīnu stipri sameta sāņus, tāpēc ka priekšējais ritenis bija sācis slīdēt pa izmalto grambu. Edvīns dabūja krietni pastrādāt ar stūri, kamēr izlīdzināja mašīnu, un tikai pēc tam viņš ar labo roku parādīja augšup uz māju puduri, kas gaišzaļā, nolaidenā klajumā vīdēja starp tumšajiem mežiem.

Tiklīdz Martins ieraudzīja šīs mājas starp ūdeņiem un lumšzaļo mežu rāpjamies augšup gar kraujo nogāzi, viņš bis tūlīt pazina. Šo skatu jau daudzas reizes redzējis uz Klāsa fotogrāfijām, viņš paliecās uz priekšu pāri Edvīna plecam, lai labāk varētu visu saskatīt.

— Tās otrās tātad ir jūsējās, vai ne? — Martins pajautāja tikai tāpat vien, jo bija taču jācenšas būt pieklājīgam un uzmanīgam.

— Tāpāipir, — Klāss atsaucās, iebukņījis Martinām pa muguru, — un tur mēs dauzīsimies pa āru, cik tik uziet!

— Ar nosacījumu, ka jūs zināsiet mēru, — Elna smiedamās sacīja, — citādi mēs jūs iespundēsim iekšā istabā. IJn mēs negribētu arī, ka jūs palaižat sarkano gaili!

— Nav nekāda riska, mammīt, — Klāss teica, — mēs taču nesmēķējam. Un neesam arī no tiem, kas spēlējas ar sērkociņiem, vai ne, Martin?

Viņš vaicā man, Martins nodomāja, nu, 'protams, mani viņš izmanto par aizsegu.

— Skaidrs, — viņš aši attrauca, atcerējies savu paciņu, par to viņš neko neteiks, tā būs drošāk.

Klāsam nav nemaz viss arī jāzina, viņš nosprieda, tik stipri saliecies uz priekšu, ka ar degunu gandrīz nobrauci gar Edvīna tumšajiem bārdas rugājiem.

Matiņi ausīs tieši tāpat kā vectēvam, Martins nodo-māja un, tikai saņēmis sevi rokās, novaldījās, nepielicis pie tiem pirkstus. Ar pirmo ātrumu mašīna rāpās vēl vienfl augstā un stāvā uzkalnā, kamēr pēdīgi viņi nonāca uz taisnā ceļa cauri zemesragam un tur iekoptajiem laukiem.

— Te nu mēs esam! — Klāss iegavilējās, un Martins no fotogrāfijām atkal skaidri visu atcerējās. Viņš pazina šo veco, zemo laidaru, kas ar galu pret dzīvojamo māju stāvēja otrpus ceļa, un, kad Edvīns nobremzēja pie laidara durvīm, Martins ārpusē turpat aiz mašīnas loga ieraudzīja arī veco aku ar vindu. Tā viņam arī jau iepriekš pamatīgi bija aprakstīta.

«Daudz tādu nemaz nav vairs palicis pat Jemtlandē,» Elna bija sacījusi, rādot viņam fotogrāfiju. «Mans tēvs to ir racis un apbūvējis, viņam tādas lietas padevās.»

Šķiet, it kā es jau agrāk šeit būtu bijis, Martins nodo-mā[a, mazliet nedrošām kājām izkāpis no mašīnas un labsajūtā izstaipījies.

Būs mierīgi un jauki, viņš prātoja, pēkšņi ar skumjām atcerējies, kāda labsajūta mēdza pārņemt vectēva mājās Ronnebijā, kāds klusums valdīja lielajā virtuvē šai savādajā mājā pie meža, kā tur pie sienas tikšķēja pulkstenis un kā vectēvs pakšķināja pīpi, kuru reti kad mēdza nolikt pie malas. Pat smaržas viņam te šķita pazīstamas — tāds sajaukums no mazliet smacējošiem pīpes dūmiem un bagātīgās, saldās smaržas no verandas, kur grēdās stāvēja ābolu un bumbieru grozi.

— Nu, kā tev liekas? — Elna jautāja un, uzlikusi roku Martinām uz pleca, atrāva viņu no atmiņām. — Kā tu domā, vai tev te būs labi?

Martins tikai vairākas reizes pamāja un pasmaidīja, pēkšņi vairs nezinādams, kā lai runā. Viņš baidījās, ka viņa balsī varētu ieskanēties tāda pati bērnišķīga sajūsma kā Klāsam, kurš nupat ar blīkšķi bija izlīdis no mašīnas cauri atvērtajam bagāžniekam.

— Djabbadoo! — Klāss klaigāja, iedunkājis Martinām pa muguru. — Tas ir tā, ka tagad mēs šaujam augšā uz mūsējo istabu! Tev jāredz, kā es tur priekš tevis visu esmu saposis.

Negaidījis pat atbildi, Klāss metās pāri ceļam un augšup uz dzīvojamo māju — sarkanbrūnu divstāvu ēku uz

augstiem akmens pamatiem, ar baltiem stūriem un melni darvotām kāpnēm stiklotā vējtvera priekšā. Vienā mājas i’.ila stāvas kāpnes gar ārpusi veda uz jumtistabu. No šejienes tās nebija redzamas, taču Martins zināja, ka tādas iur ir, Klāss bija tās pieminējis vismaz reizes divpadsmit.

«Tās ir kā kuģa traps,» Klāss bija sacījis. «Mēs varēsim kāpaļāt pa tām augšā un lejā, cik mums tīk.»

Man jau ir trīspadsmit gadi, Martins nodomāja, neuzkrītoši sabāzis biksēs kreklu, kas uz muguras bija izlīdis arā, — man jādomā par to, kā es uzvedos.

— Gan jau, gan, viņš nosauca Klāsam pakaļ, daudznozīmīgi pamirkšķinājis Edvīnam ar aci, — man vispirms drusku jāizvēdinās.

— Dari gan tā, — Edvīns noteica, sākdams izkravāt bagāžnieku, — būtu labi, ja tu uzreiz te justos kā mājās. Jo tu taču pie mums paliksi labu laiciņu, vai ne?

Un, mazliet saspringti iesmējies, viņš piebilda:

— Te nav nemaz tik draņķīgi, ir tikai jāpierod.

Viņš, protams, ir nobažījies, vai es te labi jutīšos, Martins nodomāja, un šī doma padarīja viņu līksmu.

Viņi mani lolo, Martinām ienāca prātā, tētukam to derētu likt aiz auss.

Kamēr Elna un Edvīns, apkrāvušies ar somām un pārtikas kulēm, kāpa augšup uz māju, Martins vēl palika stāvam pie mašīnas. Sasvīdis slapjš, viņš, kamēr neviens neredz, steigšus palaida vaļīgāk bikses un atpogāja dažas krekla podziņas. Pagājis līdz akai, kura atradās dažus soļus tālāk un kuras vāks nebija lāgā aiztaisīts, un paliecies uz priekšu, Martins it kā juta no lejas uzdvešam aukstumu, tāpēc ātri atrāvās atpakaļ, jo viņu allaž biedēja akas un kraujas un murgos bieži rādījās, ka viņš kaut kur krīt. *

Martins lēnām apstaigāja pagalmu kūts priekšā, zeme te bija grumbuļaina, traktora riteņiem izvagota, un pa durvju spraugu laidara pustumsā viņš varēja saskatīt arī rupji rievoto pakaļpusi tam vecajam traktoram, par kuru Klāss viņam bija stāstījis.

«Munktelis^4 no aizvēsturiskiem laikiem,» Klāss bija sa-

cījis, «kādā jaukā dienā mēs to varbūt izmēģināsim, jo te> augšā, jau viss ir vienkāršāk.»

Lēnām aizgājis līdz laidara stūrim, Martins pāri laukiem pavērās lejup uz ezera pusi. Pa kreisi aiz laidara kādu gabaliņu lejāk viņš ieraudzīja no tēstiem bajķiem būvēto astoņstūraino riju, un pa labi lejā aiz pagraba, kas ar zemi pārklāts slējās ārā no zāles kā kapu kalniņš, bija kāds neliels namiņš.

Vasaras virtuve? Varbūt pirts?

Vēl zemāk blakus steķiem pie krasta bija cits namiņš; laikam ve|as māja, par kuru Elna ieminējās šurpbraucot.

«Kad tur izmazgā lupatu sedziņas, tās atkal top skaistas,» viņa bija sacījusi, «citādi tikai nopūlies, bet nekas labs neiznāk.»

Martins dzirdēja, Klāss viņu sauc no jumtistabas, bet viņam likās, ka šis sauciens uz viņu nemaz neattiecas. Viņš stāvēja pavisam klusu, ieklausīdamies vieglajā čirk-stoņā turpat zālē, un pēkšņi atskārta, ka te no tiesas nav nevienas citas skaņas — ne fabriku dunoņas, ne mašīnu rūkoņas, ne skaļu klaigu, ne balsu, pat ne govju zvaniņu — nekā. Virs laidara jumta šurpu turpu šaudījās bariņš bezdelīgu, bet putnu aprautās, ašās klaigas nemaz netraucēja klusumu, patiesībā izceldamas to pat vēl j vairāk.

Dziļi ievilcis krūtīs silto novakares gaisu, Martins pacēla no zemes dažus akmentiņus, un, tobrīd ievērojis arī, ka turpat pie laidara stūra aug nātres, viņš ar lielu loku aizlidināja akmentiņus lejup uz rijas pusi. Nogaidījis, kamēr tie ar vieglu, sausu pakšķi atsitas pret šķindeļu jumtu, viņš iesākumā lēnām, tad arvien ašākiem sojiem cilpoja pa nogāzi augšup uz dzīvojamo māju. Dažas lapsenes nesteidzīgi izlidoja no zāles turpat viņam pie kājām, spēcīga un svaiga degunā iesitās nesen nodarvoto ļ kāpņu smarža, un pēkšņi Martins atcerējās, kā smaržoja ' vectēva laiva, kad senās dienās pirms gadiem, vēl mazs knēvelis būdams, viņš bija ticis vectēvam līdzi rīta izbraucienā, un nu Martins vairs nejaudāja izlikties ne pieaudzis, ne cienīgs.

Lai viņi domā, ko grib, viņš nosprieda un vienā lēcienā bija augšā pa kāpnēm.

Kaut arī visas malas smelgtin smeldza aiz noguruma им viņš it kā vēl aizvien juta vilciena riteņu klaudzoņu *di /.u savienojumu vietās, Martinām tomēr bija grūti aizmet. Vēl ilgi pēc tam, kad Klāss pie otras sienas jau mivgā šņākuļoja, viņš gulēja nomodā, platām acīm vērdamies slīpajos griestos.

Bija jau vēls vakars. Pēc pusdienām visi bija sapulcējušies stiklotajā verandā, Elna un Edvīns malkoja kafiju, pārlasīdami uz šejieni pārsūtītos laikrakstus, kurus bija paņēmuši no pasta Jededē, bet pats viņš, atlaidies pītā luēslā, lapoja vecu žurnālu kaudzīti. Klāss gan šaudījās apkārt, visu laiku mudinādams «kaut ko pasākt,» taču Martins bija pārāk noguris, lai justu vēlēšanos spēlēt badmintonu vai futbolu. Beigu beigās, gan mazliet negribīgi, viņš tomēr piekrita izspēlēt vienu «Monopola» partiju. Viņi bija izlaidušies uz verandas grīdas, un, kamēr Klāss aprūpēja banku, Martins, šad tad izstiepies pāri slieksnim, ieelpoja vasaras smaržas.

— Vakarā smaržo visstiprāk, — Elna sacīja, — tieši pirms saulrieta.

— Un tad var dzirdēt pat sienāžus čirkstinām, — Edvīns piebilda, — fabrikā tas tik bieži vis nenāk priekšā.

Tikai ap vienpadsmitiem Elnai izdevās pārtraukt «Monopola» partiju un, pukojoties par ļodzīgajām kāpnēm, uzvadīt viņus augšā jumtistabiņā. Kamēr viņi abi ar Klāšu pie durvīm mazgājās gaišzilā mazgājamā traukā, Elna tērzēja, apsēdusies uz ķeblīša istabas vidū.

— Cerams, ka jūs varēsiet gulēt te, augšā, — Elna sacīja pēc tam, kad tie abi jau bija ielīduši savās zemajās gultiņās ar apzāģētajām kājām, jo citādi tām vispār nebūtu bijis vietas gar istabiņas sānu sienām zem jumta. — Bet, ja kļūst par daudz vientulīgi, tad nāciet mūs meklēt.

Pirms došanās projām viņa ilgi un mazliet bērnišķīgi samīļoja Klāšu, kamēr sakārtoja viņam segu. Kad Elna pēc tam pienāca arī pie viņa gultas, Martins kaunīgi pasteidzās aizsegt savu vaigu ār palagu.

— Ar labu naksniņu, knauķīši, — viņa noteica, — līdz rītrītam, kad būsiet atkal tikuši ārā no gultas.

Es jutu, cik jauki viņa smaržo, Martins nodomāja un aizspēra prom segu, jo vakars bija tik silts, ka ar palagu pietika atliku likām.

Viņai ir maigas rokas, viņš prātoja, pēkšņi atcerējies mammas roku pieskārienus.

Mammai āda ir sausa un zvīņaina, viņš nodomāja, un pirksti kā jau tipiskai skolmeistarienei.

Kaut bija jau gandrīz pusnakts un mazo lodziņu jumtgalē Elna aizklājusi ar segu, istabā vēl joprojām valdīja puskrēsla un cauri dēļu spraugām spraucās iekša saules atblāzma. Griestu plankas rupjas un neaptēstas, un šur tur no tām rēgojās ārā līki un sarūsējuši naglu gail.

Te, augšā, stāvēja vienīgi gultas, mazgājamais trauks ar baltu, emaljētu ūdenskannu, divi krēsli, ķeblītis, galds ļodzīgām kājām, uz tā nobružāts radio un kaudžu kaudzēm spēļu kastes un kastītes, tad vecs, aplupis sekretārs ar četrām atvilktnēm un vēl arī no skaidu plātnēm taisīts grāmatplauktiņš. Tas stāvēja pašā istabas dziļumā pie grumbuļainā, balti nokaļķotā skursteņa, un Klāss pats to bija sameistarojis Martina atbraukšanai par godu.

«Vismaz gandrīz pats,» Klāss bija sevi pārlabojis, «tētuks arīdzan mazdrusciņ piepalīdzēja.»

Ka viņi abi mitināsies šeit, jumtistabiņā, kura citādi nemaz netika apdzīvota, Klāss bija nolēmis jau pirms vairākām nedēļām, līdzko tika ieplānots Martina brauciens.

I

«Te, augšā, mēs būsim pilnīgi savā vaļā,» Klāss sacīja «te mēs varēsim pļāpāt vai caurām naktīm.»

1

*

Un te nu viņš šņāc, Martins nodomāja, nolūkojies, kā Klāss miegā laiku pa laikam aplaiza lūpas un pakasa savu gaišo cekulu. īsi apgrieztie mati bija pielipuši viņam pie pieres, un dūrītes uz spilvena pie galvas šķita neparasti mazas un smalkas pat vienpadsmit gadus vecam zēnam.

Aizvadītā skolas gada* laikā Martins, bez šaubām, bija krietni vien iepazinis Klāšu, taču pa nakti pie drauga viņš nekad vēl nebija palicis, un, redzot tagad to guļošu, viņam radās mazliet neparasta sajūta.

Tiešām laikam baigi sīkais, Martins prātoja, tā smīk-ņāšana, ka es turos ar viņu kopā, varbūt nav nemaz tik savāda?

Sad un tad Martinfs patiesi bija manījis, ka klasē par to spļaudās, un reiz gaitenī bija dzirdējis pat dārdošus smieklus, ko Svens Eriks panāca ar repliku:

«Ko tad citu no tāda skolas gaitas par agru iesākuša var sagaidīt? Tāds jau laikam nekad īsti netiks līdz sko-,1as vecumam.»

J

I.igad man par to visu ne silts, ne auksts, Martins noil niiāja, taču sirds tomēr vēl iesāpējās, atceroties tos smī-nlņus, kas viņu sagaidīja, ieejot klasē.

Tā ir vienīgi manis paša darīšana, viņš nosprieda.

Klāss viņam patika, gluži vienkārši patika. Ar Klāšu blļa viegli saprasties, viņam piemita humora izjūta, un viņš nebija uzpūtīgs, prata klausīties un vēl joprojām bija mazliet jūsmīgs, kopā ar viņu Martins stundām ilgi varēja justies pilnīgi brīvi, nebija ne no kā jāuzmanās. No Klāsa nebija ko baidīties, kopā ar Klāšu viņš uzdrīkstējās reizēm pat būt drusku neveikls un nekaunējās par to.

Skaidrs, ka viņš ir mazliet par bērnišķīgu, un to, ka viņam ir tikai vienpadsmit, patiesi var manīt, Martins nosprieda un nožāvājies uzvilka palagu pāri galvai, jo bija spiests norobežoties no odiem, ja vispār kādreiz gribēja aizmigt.

Bet te, laukos, itin neviens mūs neredz, viņš nodomāja, juzdams, ka miegs sāk grauzt acu plakstiņus, nevienam no klases jau nav nemaz jāzina, ka esmu atbraucis šurp. Lai tie domā, ka esam aizbraukuši uz Itāliju, kā es tiku teicis.

No kastroļu graboņas lejā virtuvē viņi abi uztrūkās gandrīz vienlaikus un uzrausās sēdus, īsti nepamodušies un gurdeni.

Pulkstenis jau bija pāri desmitiem, un, kad Martins noņēma pārklāju no loga un atvēra zemās durvis, istabā iesitās vasaras svelme, pārpilna smaržām un skaņām. Pažobelē bija vairākas bezdelīgu ligzdas, un putni jau laidelējās, meklēdami barību. Lejā no laidara uzkalniņa puses skanēja" Edvīna svilpošana un augšā mežā spalgi tarkšķēja kāds motors.

— Tas, bez šaubām, ir Sikstens, mans mātesbrālis, — Klāss noteica un, žāvādamies iztenterējis ārā uz trepēm, pieliecās pie ļodzīgajām margām, — droši vien darbojas tur ar motorzāģi, to viņš dara nepārtraukti visu beidzamo nedēļu.

Atmetuši ar roku parastajai rīta tualetei, viņi izlīda no pidžamām un rāva tikai kājās bikses — Klāss savas bāl-gansarkanās trenūzenes un Martins savus visvairāk izvalkātos džinsus ar nospurušām starām, kas izbeidzās kaut kur puslielā, un tad tūlīt dipināja lejup pa kāpnēm tik

strauji, ka Martins savās par daudz nonēsātajās koka tupelēs gandrīz nobrauca braukšus. Steigšus pieķēries pie margām, lai nenokristu, viņš juta iesūrstāmies plaukstu,

— Tev jāmācās turēt acis vaļā, — Klāss pavīpsnāja, palēkšojis šurpu turpu, tiklīdz bija ticis uz zemes, — Šai( te nostūrī jau briesmu netrūkst.

Virtuvē Elna bija uzklājusi brokastgaldu.

— Apkalpojiet gan sevi paši, — viņa noteica, uzrotījuslj: sava puķainā ķitelīša piedurknes, — jums jāiegaumē, ktif« kas stāv. Tu, Klās, Martinām visu parādi tā, lai viņš var 1 justies te kā mājās.

Elnai jau bija noliktas pa rokai sukas un pāris kublu, f un paciņa mazgājamā pulvera, un nupat viņa pie mazā C tualetes spogulīša virs kumodes sēja ap galvu lakatiņu.

— Es aizeju tur pāri pie Sikstena, — viņa teica, — ap-1 solīju pielikt roku pie veļas mazgāšanas. Tas prasīs vis* * maz pāris stundu, tā apmēram līdz otrajām brokastīm. r Māju gan tālabad nevajadzētu apgāzt un noslīkt arī ne-j būtu vēlams.

— Nebažījies, mammīt, — Klāss atsaucās, vērdams vaļā grīdas lūku, — uz mums tu vari paļauties! Panāc' šurp, don Martin, paskaties, kas mums te ir krājumā,;

Martins pirmo reizi mūžā nokāpa tādā veco laiku pagrabā un, paspēris tikai pāris soļu pa vēso grīdu, nodre- J binājās. Pie griestiem karājās spīdīgi pilieni, un sienas izskatījās gandrīz kā apledojušas,

— Te taču ir tikpat auksts kā ledusskapī, — viņš izbrīnījies noteica, — nebūtu gan patīkami atrasties te iespun- у dētam.

— Nē, — Klāss atsaucās, paņēmis litru pilnpiena,I

— kad es biju maziņš, mani nekad nelaida te, lejā, lūkai >

man neļāva pat pieskarties. j

Martins uzmanīgi rāpās atpakaļ augšā pa kāpnēm, kas bija stipri līdzīgas pieslienamām trepītēm, un Elna pasmējās par viņa izbijušos sejas izteiksmi.

— Es jau tev sacīju, ka te, laukos, būs tā prastāk, — '■* viņa teica, piestiprinājusi lakatiņu ar dažām matadatām,

— no modernām lietām te patiesi nekā prātīga nav.

Tūlīt pēc atbraukšanas, apstaigādams mājas, Martins

bija izsaucis vispārīgu sajūsmu, kad sāka meklēt vannas istabu.

«To nu tev vajadzēs pieciest,» Edvīns bija sacījis, līk-ļ smi braucīdams sev pavēderi, «un namiņš arī mums te iri

I

nrpusē. Vasarā tā ir tīrā bauda. Nav jābaidās neko ap-• .ildet.»

Mājā bija plaša virtuve, divas istabas un arī neizmanies pieliekamais kambaris pa kreisi no halles. Istabā bija vienkāršas mēbeles, kas palikušas pāri pēc pārvākšanās и/, pilsētu, un virtuvē stāvēja ēdamgalds, vecs, izvelkams dīvāns, kumode un pie viena no logiem arī sagrabējusi ‘‘ujmašīna. Blakus melnajai plītij ar grabošajiem riņķiem gan stāvēja gandrīz jauns elektriskais pavards ar restī-lem un iebūvētu apgaismojumu. «To mēs nopirkām pirms Ievākšanās,» Elna bija sacījusi, «reizē ar ledusskapi un veļas mazgājamo mašīnu. Un pavardu mēs atstājām te 11 in kā sarga vietā.»

Martins izēda šķīvi rūgušpiena ar pārslām un izdzēra lielu glāzi sulas_— un diezgan, tik agri viņam vēl nebija nekādas lielās ēstgribas, toties Klāss ielocīja iekšā arī krietnu grēdu ar sviestmaizītēm. Viņš nepārtraukti klāstīja, kas viss tik viņiem nav jāpaspēj.

— Tētuks ir apsolījies paņemt mūs kādu dienu līdzi tur, augšā, fjellos ķert foreles, — Klāss sacīja ar pilnu muti. — Un cerams, ka Sikstens neliegs mums motorlaivu. Tad mēs varēsim sākt celt arī būdu.

— Nodomi jau būtu labi, — Elna sacīja, — bet viss nav nemaz jāpagūst tieši šodien, priekšā taču vēl vairākas nedeļas.

Kad Klāss pēc tam mazliet samācās, viņa, pienākusi pie galda, rotaļīgi pabužināja tā cekulu un iesmējusies piebilda:

— Pagūsiet jau izskraidīties apkārt līdz apnikumam.

Atkāpdamās no galda, viņa mēģināja pārbraukt ar roku

arī pār Martina cekulu, taču viņš neviļus pieliecās, kā allaž, vairīdamies no negaidītiem pieskārieniem, tā ka viņas roka neveikli noslīdēja viņam gar plecu.

Elnas seja pauda izbrīnu, taču viņa neko neteica, bet, kad arī Klāss pārsteigts sāka bolīt uz viņu acis, Martins juta, ka vaigi viņam svilst, it kā būtu piesarkuši.

Velns parāvis, viņš nodomāja, tā nu gan man laikam nevajadzēja, jo neesmu taču mājās.

— Starp citu, puikas, — Elna sacīja jau uz sliekšņa, — neaizmirstiet nokopt netīros traukus, kad būsiet beiguši ēst. Citādi sanāks iekšā mušasl

Klāss ēda bez steigas un, tukšodams jau otru rūgušpiena šķīvi, rūpīgi iecilāja šķidrumā pūdercukuru, tajā pašā laikā turpinādams arī vasaras pasākumu plānu kalšanu.

Strautu tur, pie augšteces, varēsim aizsprostot ar īstu dambi, un mēs ierīkosim tur ūdensratu vai ko tamlīdzīgu. Materiālus droši vien varēs dabūt no Sikstena. Viņš izskatās pikts, taču, ja atrod īsto pieeju, patiesībā ir tīri lādzīgs. Un es viņam patīku jau no senām dienām.

— Labi, labi, — Martins noteica, sākdams jau nepacietīgi bungot ar pirkstiem pa galda virsu, — bet kašā nu iekšā, lai tiekam vienreiz arī ārā. Starp citu, es jau laidīšos laukā.

Viegli nopūties, Martins ar kāju pievilka klāt koka tupeles, kuras bija paspēris pagaldē.

Pēc tam viņš apsēdās uz smaržīgajām koka kāpnēm. Saules svelmē darva spraugās bija sākusi kust, un, kad Martins pēc brīža, kļuvis nepacietīgs, cēlās atkal kājās, viņš dzirdēja, ka džinsi ar troksni atlīmējas no pakāpiena.

— Nolādēts, velna būšana, — viņš noteica, ar pirkstu galiem aptaustījis lipīgās svītras uz dibena, — viens pāris jau dēlī, ja tā ies, tad ar saviem sešiem pāriem es tālu nemaz netikšu, — un, atgriezies no jumtistabas, kur džinsus bija nomainījis pret īsajām bikšelēm, Martins savu niknumu izgāza uz Klāšu.

— Vai tu tur, iekšā, esi gulējis, vai? — viņš uzsauca pie durvīm. — Vai mums gadījumā nebija jāsteidzas laukā?

— Kā tad, — Klāss atsaucās, gausi iznācis ārā ar mitru dvieli rokā, kuru pakāra uz kāda āķa pie vējtvera sienas, — bet vispirms mums bija jānokopj brokastgalds. Tu būtu varējis piepalīdzēt.

Beidzamo viņš pateica gaužām bikli, it kā baidīdamies sastrīdēties, un Martinām pēkšņi sametās kauns.

— Man piemirsās, — viņš atbildēja un ar lēcienu bija no kāpnēm lejā zālē. — Bet tā jau nav nekāda lielā bēda, priekšā vēl visa garā diena, tava mammīte taču uz karstām pēdām nebūs vēl atpakaļ?

— Nē, un tomēr... — Klāss noteica un apklusis slāja pāri pagalmam A^artinam nopakaļus.

Kādreiz pagalms bijis grantēts,# taču tagad viss apaudzis ar zāli.

Vārēja redzēt, ka Klāss te, augšā, jau aizvadījis veselu nedēļu. Viņš līdz jostasvietai bija krietni vien iededzis, un Martinām sametās drusku kauns, ka viņš ir tik balts. Aiz-

чpēris prom koka tupeles, ko viņš lietoja jau no pagāju* i . vasaras un kas stipri vien sāka palikt par mazām, Martins basām kājām piesardzīgi paspēra dažus soļus pa spuraino, reto pagalma zālīti pāri sausajam, smilšainajam ceļam uz kumšķaino kūtspriekšu, jo viņš nebija ne-I ids mīkstčaulis un varēja paiet, kaut arī dūrās un sūr-•.lēja pēdas.

Gan jau es arī pieradīšu, gan jau, viņš nodomāja, redzēdams, cik nepiespiesti un brīvi Klāss lēkšo apkārt ba-sam kājām, jau brūnām un sasprēgājušām.

Edvīns bija izbraucis no vāgūža veco traktoru un sācis labot tam motoru. Izjaucis to sīkās daļās, salicis uz zālē izklātām lupatām un saeļļojis, viņš pats arī bija viscaur tapis melni strīpains no eļļas un sodrējiem. Edvīnam bija vienīgi peldbiksītes kājās un gumijas cimdi rokās. Zēniem tuvojoties, viņš pacēla acis un līksmi pamāja viņiem ar uzgriežņa atslēgu.

— Uzmanies, Martin, — viņš uzsauca, savilcis seju platā smaidā, — tas nav gluži tas pats, kas asfaltētas ielas! — No iedauzītas skārda bļodas, kas pilna ar samel-nējušu, eļļainu šķidrumu, nāca savāda eļļas, šķīdinātāja un terpentīna smaka.

— Smird pēc velna, — Martins noteica, atmuguriski atkāpies tālāk no šī trauka, un Edvīns sāka smieties par viņa saviebto seju.

— Tā nu ir, — viņš noteica, ar eļļaino cimdu noslaucījis sviedrus no pieres, — tavā priekšā ir viens no tiem, kas strādā sava atvaļinājuma laikā. Pirms atvaļinājums man būs cauri, šitas grausts sāks atkal kustēties.

— Optimists, — Klāss noteica, pacēlis no zemes tenisa bumbiņu, kas bija iejukusi starp eļļainajām mašīndaļām, — bet darbojies vien, darbojies! Mēs apmetīsim kādu līkumiņu, es gribu parādīt Martinām ciemu.

# — Rādi jau, rādi, — Edvīns atteica, svilpodams pievērsies atkal saviem skalošanas darbiem, — bet šis tas te ir tāds, ko viņam būs grūti sagremot. Nav jau vēl pieradis pie šīs nomales!

Un atkal sāka guldzēt smiekli tik labsirdīgi, ka Martins nekādi nevarēja ņemt ļaunā.

Ar to nav nekas slikts domāts, Martins nosprieda, tāds viņš nav.

Martins jau agrāk bija to ievērojis. Kaut arī kā Edvīns, tā Elna mēdza palaist diezgan treknus jociņus, tajos tomēr nekad nebija ļaunuma.

Labsirdīgi, Martins nodomāja, no viņiem starot staro laipnība.

Uz mirkli pārņēma skaudība.

Klāss nemaz nenojauš, cik viņam labi, Martins nosprieda, atlēcienā noķēris bumbiņu, kuru Klāss nupat bija pasviedis pret laidara sienu, viņš droši vien domā, ka visi citi pieaugušie ir tādi pašil

5

Balss ir klusa, gandrīz čukstoša, it kā viņa runātu pati ar sevi vai arī īsti negribētu, ka viņš dzird, ko viņa tur murmina. Bet tā skan, visu laiku skan tepat blakus tikpat neatvairāmi kā pulksteņa tikšķieni pie sienas virs durvīm, kaut arī Martins aizver acis un negrib neko dzirdēt.

— Es nekādi nevaru to saprast, — balss saka, un viņš dzird, ka runātāja lauza rokas, sēdēdama tur, krēslā, pie viņa gultas. — Eš nekādi nevaru saprast, kā tas varēja notikt. Viss taču iesākās tik labi.

Viņš tur acis cieši aizvērtas un gu| pavisam nekustīgi, jo negrib parādīt, ka atkal ir uztrūcies no snaudas.

Ja es guļu, tad neviens nevar no manis prasīt, lai atbildu, viņš nodomā, cenzdamies elpot rāmi un vienmērīgi un pārāk stipri nerīt siekalas. Ja es tikai gulēšu un gulēšu, un gulēšu, tad izbēgšu no visiem jautājumiem.

Tā nebija mana vaina, viņš nodomā, neviens lai nemēģina to apgalvot.

Vismaz mana vaina vien tā nebija, viņš pats sevi izlabo.

Bet arī tas neskan īsti pārliecinoši, pats viņš to mana, zinādams, ka neviens viņam tikpat neticēs.

Šoreiz viņi ar to nebūs mierā, viņš domā, atcerējies, cik daudzas reizes ir izkūlies no ķezas tikai ar liegšanos vien, tikai tā, ka nekustīgi ir blenzis pieaugušajiem tieši acīs un noliedzis visu pēc kārtas. Bet ar vectēvu tas nekad negāja cauri, Martins atceras, viņu nekad nevarēja apvest ap stūri.

Ar vectēvu bija citādi, viņš nodomā un krūtīs atkal jūt to pašu sūrstošo sāpi, viņa priekšā nekad nevajadzēja izlocīties, bet viņš tāpat zināja, kas kuram kait.

— Ja tikai es varētu aptvert, kas viņiem bija uznācis, — balss atkal murmina, un Martins dzird, ka Elna pieceļas no krēsla un staigā apkārt pa istabu, un, piegā-|usi pie loga, paceļ žalūzijas, un stāv tur, gandrīz bez Imkšņa rīdama asaras.

Tāpat kā mamma, viņš nospriež, pēkšņi atcerējies, ka I cdējo pusgadu, naktīs pamodies, viņš arvien biežāk bija dzirdējis, ka viņa viena pati sēž virtuvē un klusi raud. Keiz Martins bija izzadzies pie viņas virtuvē, bet tad mamma tūlīt bija apklususi un, aizgriezdama prom seju, atteikusi, ka viņam būs tikai izlicies.

«Ej vien un liecies gulēt, Martin, nav nekas sevišķs, vispār nav nekas,» viņa toreiz sacīja, bet viņš jau bija saskatījis, ka acis viņai ir saraudātas un vaigi pietūkuši.

Toreiz bija tēta vaina, viņš nospriež, atpūtas dienās tētis nebija mājās.

Mamma bija izbijusies un bēdīga, Martins nodomā un atceras, cik satricināts no šī atklājuma pats bija juties. Viņš gandrīz nebija vairs uzdrīkstējies aizmigt, sarāvies čokura, ar veco zvēriņu pie vaiga — ar to pašu veco pēr-tiķēnu, kuru vēl joprojām nebija nolicis pie malas, — Martins ilgi bija gulējis nomodā, cenzdamies iztēloties, kas notiks, ja tētis no tiesas aizies prom, ja piepildīs savus draudus. No tēta mutes Martins to bija dzirdējis jau vairāk reižu, kad vecākiem šķita, ka neviens cits viņos neklausās, un nekad Martins nebija sapratis, ko tas nozīmē.

Neviens no viņiem nav vairs īsti gudrs, jo pieaugušie jau nekad paši neapjēdz, ko dara, viņš nodomā un sakustas tik strauji, ka satriektā kāja iesāpas.

— Ai, — viņš pusbalsī ievaidas un tikai ar novēlošanos aptver, ka nu ir sevi atmaskojis.

Un tad viņš var atvērt arī acis, plaksti jau sūrst no sasprindzinājuma, visu laiku turot tos ciet, tikpat jau mūžīgi viņš nevar tā gulēt.

—- Ai, — viņš tāpēc atkārto, — man tik baigi sāp!

Pulkstenis virs durvīm rāda bez desmit minūtēm viens. Elna pie loga ir pagriezusies uz viņa pusi, un blāvajā nakts gaisma, kas cauri žalūzijas spraugām laužas iekšā istabā, Martins redz, ka viņa tur kabatas drāniņu pie mutes, un viņam kļūst sāpīgi, apzinoties, ka viņa vainas dēļ Elnai te jāstāv un jābēdājas.

— Es tā negribēju, — viņš ierunājas, un balss Ir neskaidra, mute viņam vēl aizvien ir salipuši pēc miega, šķiet, pagājusi jau mūžība, kopš viņš pēdējo reizi tīrīja zobus, — tici man, kad tev saku, ka es tā negribēju, ka tas bija negadījums no viena gala līdz otram.

— Martin, — viņa atsaucas, noņem kabatas drānu no mutes un pasper tos dažus so|us uz gultas pusi, — vai tagad tu esi pamodies? Kā tu jūties?

Viņa pieliecas Martinām klāt, cenzdamās uztvert viņa skatienu. Martins redz, ka acis viņai ir aiztūkušas, un, kad Elna ar labo roku atbrauka sev no pieres matu šķipsnas, viņš pamana, ka roka viņai trīc.

— Es tā negribēju, — viņš saka vēlreiz, — tas пера-visam-nebija tā domāts.

— Skaidrs, es taču saprotu, — viņa atsaka, — tur nav divu domu. Bet... — viņa pēkšņi apklust, un viņš redz, kā Elna koda apakšlūpu.

Tad viņš mēģina piecelties sēdus, jo vajag visu paskaidrot, bet pakausi tā savelk, ka Martins nejaudā pat galvu atraut no spilvena.

Viņam ienāk prātā, ka viņš nekad vairs nespēs piecelties, ka viņam uz visiem laikiem būs jāpaliek tā gujot, par tādiem gadījumiem viņš ir lasījis avīzēs un ir redzējis to ari pa televīziju, un aiz bailēm Martins tik žēli ievaidas, it kā viņam būtu iesists pa pakrūti vai iesperts pa šekumu.

Kad Martins vēl atceras, cik rāmi Klāss bija gulējis tur, pie apsūnojušā akmens, viņš jūt, ka acīs sāk kāpt asaras.

Viņš strauji pagriež galvu sānis — tik stipri viņš ir izbijies —, tas nevienam nav jāredz, pat Elnai ne, viņai jau nu vismazāk, un, kad viņa vēlreiz nosusina Martina pieri ar mitru, vēsu frotē dvieli, viņš cieši samiedz acis, lai aizturētu asaras.

Pēc tam Martins saklausa viņas rokaspulksteņa tikšķus pie savas auss, viņa laikam ir uzlikusi roku uz spilvena, viņš dzird kaut kādu žvadzoņu gaitenī un saprot, ka drīz būs jāsaņem dūša un jājautā, lai cik sāpīgi tas arī būtu, viņam jādabū zināt, kas patiesībā ir noticis.

— Kā ir ar Klāšu? — viņš grib vaicāt, bet vārdi iesprūst rīklē, un, kad viņš aizver acis, kā atbrīvotājs piezogas snaudiens.

Es jau zinu, viņš nodomā, viss ir grīstē. Un tomēr iesākums bija tik labs!

6

Patiesi savādi, viņš nosprieda, noslaucījis no pieres sviedru lāses, ka pasaulē ir kaut kas tik vientulīgs.

Agrāk viņš nekad tā īsti nebija varējis to saprast. Pro-lams, avīzēs Martins bija lasījis par tādiem pamestiem • lomiem, par to, kā mājas tur satrun un sagāžas un tīrumi aizaug atkal ar mežu, un, protams, pavasarī viņiem pāris (lubultstundu bija veltītas arī migrācijai un tās ierobežo-anas politikai, bet pat Klāsa stāsti un fotogrāfijas nebija spējušas pamodināt viņa interesi.

Es nekad to tā īsti nebiju varējis iztēloties, viņš nodomāja, bet tagad zinu, kā tas izskatās un kā ož.

— Tāteja, — Klāss noteica apstājies. — Tagad laiks atpūsties.

Viņi bija nonākuši līdz ciema augšgalam pie mežmalas, kur izbeidzas kā ceļš, tā ciems.’

— Tālāk ir tikai mežs, — Klāss sacīja, — pēc tam slīkšņains purvs, tad fjelli un pēc tam Norvēģija.

Jo tālāk no mājām, jo šaurāks bija kļuvis ceļš, un pēdējo gabalu riteņu grambas jau gandrīz pavisam bija aizaugušas ar zāli, kas no grāvmalām spiežas virsū ceļam. Zāle bija mīksta, taču tajā gadījās arī pa durstīgam dadzim un nātrei, kas kož kājās. Koka tupeļu Martinām nebija līdzi. Pāris reižu viņš jau krietni bija apdauzījis kāju pirkstus pret akmeņiem, kas apauguši ar zāli, un kādas mājas pagalmā gandrīz uzkāpis virsū sarūsējušai skārda kārbai. Skrambu viņš laikam jau bija dabūjis, starp pirkstiem stipri sūrstēja, un brīdi pa brīdim viņam vajadzēja apstāties, lai pakasītu skudru kodumus un sasārtušās, nātru sadzeltās vietas uz kājām.

Bet_ es taču negaužos, viņš nosprieda, ja jau Klāss var staigāt basām kājām, tad man arī jāvar.

Neesmu nekāds mīkstčaulis, vajag tikai pierast, viņš nodomāja, cenzdamies soļot pa valni starp riteņu grambām. Zeme bija ar garozu, sausa, un Martins ’ juta, ka smilts saplok zem viņa soļiem.

— Augšā līdz šejienei nekad neviens nebrauc, — Klāss paskaidroja, — tās nedaudzās mašīnas, kas ciemā parādās, apstājas pie mums vai pie Sikstena, te, pie šitiem graustiem, nevienam nekas vairs nav meklējams, pat vasara ne.

Vārtu stabi vēl stāvēja, kā stāvējuši, bet slīpo latiņu sētas lieliem posmiem nebija vairs nemaz redzamas biezajā bērziņu jaunaudzē, kurai neviens netraucēja nākt virsu tīrumiem un pļavām.

— Viss te atkal aizaug ciet, — Martins sacīja. [5]

— Kā gan citādi, — Klāss atbildēja apstājies, — vie nīgi Sikstens neatlaidīgi vēl kopj zemi. Un tētuks, dabiski, bet tagad jau vairs tikai atvaļinājuma laikā.

Pa ceļam uz šejieni cauri ciemam Martins bija saskaitījis divpadsmit pamestas mājas. Viņi bija iegriezušies visos pagalmos, lai paskatītos, kā tur izskatās.

Pie logiem vienai otrai no pamestajām mājām vēl karājās aizkari, it kā slēpdami, ka saimnieki ir jau projām, bet, kad viņi pavērās iekša caur logiem, istabas bija tukšas — ne mēbeļu vairs, ne gleznu, nekā. Sur un tur no sienām jau arī tapetes bija sākušas lobīties nost. Starp rūtīm un logu stūros karājās gadiem veci zirnekļu tīkli, un vienai mājai stikli bija izdauzīti un logi tikai šā tā aizsisti ar dēļiem un finieri.

Kādai kūtij jumts bija iebrucis, un tam cauri vietumis

rēgojās'spāres.

— Redzi, tā kā ribas, — Klāss bija noteicis, palūkojies augšup uz jumtu. Un vēlāk, pēc klusuma brīža, viņš vēl bija piebildis:

— Tieši uz šīs kūtsaugšas es mazotnē daudzreiz tiku spēlējies, man te bija draugs Kārlis Gunārs, mēs abi toreiz bijām nešķirami.

Pāris vietās viņi bija atgrūduši vaļā vāgūžu vai klētiņu durvis un uzmanīgi pārkāpuši pāri slieksnim. Kad, čīkstinādamas sarūsējušās eņģes, durvis pavērās, varēja dzirdēt, kā skrapstinādamas aizskrien prom žurkas, un sasmakušais, pēc pelējuma un netīrumiem smirdošais gaiss sabojāja Martinām omu. Vienā tādā no baļķiem cirstā klētī Klāss bija sācis rakņāties pa koka -lādē pamestiem rīkiem un nejauši saspiedis senas signāltaures gumijas pūslīti, un Martins izbīlī tad viņu apsauca.

— Paklau, ja nu kāds nāk, — Martins nevilšus nočukstēja un, kad Klāss izbrīnā pacēla uz viņu acis, mēģināja pārvērst savus vārdus par joku:

— Manuprāt, šī nu gan būtu īstā vieta priekš Skubija Dū^6 varoņiem.

Pie katras mājas, kur viņi apstājās, Klāss pastāstīja, kas tur ir dzīvojis, kāda rada tie bijuši ar pārējiem domniekiem un kurp aizvedis to ceļš. Sākumā Martins bija centies izsekot Klāsa vārdiem, bet drīz vien jau atmeta tam ar roku, jo nebija nekādu izredžu paturēt prātā visus vārdus un uzvārdus.

|!n, starp citu, uz mani tas īsti nemaz neattiecas, viņš nodomāja, pēkšņi juzdamies diezgan patālu no visa tā,

I » stāstīja Klāss, nevarēdams vien beigt gremdēties at-

mīņās.

I s nekad tos nesatikšu, Martins domāja, un tiem ari и.iv ne miņas, ka es esmu pasaulē.

Kāpums bija bijis stāvs, un, kad viņi tika līdz pus-п.! lūzušajam piena vedēju soliņam augšā pie galapunkta, Martins atslēja muguru pret salūzušo sola atzveltni un /.ivādamies izstiepa rokas.

— Šitāds karstums, — viņš noteica, — šitāds ellīgs kar-•dūms var pataisīt mīkstu pat vērsi.

Klāss labu brīdi sēdēja klusu, pieliecis galvu pie izstiepto kāju ceļgaliem un joprojām iegrimis atmiņās.

— Te, augšā, mēs abi, Kārlis Gunārs un es, mēdzām spēlēt futbolu, kamēr gaidījām skolas transportu, — viņš teica. — Bet pēc tam to atcēla, un tad mēs arī aizgājām no ciema.

Ar labo roku rādīdams garām lielajai dzīvojamai ēkai sarkanā krāsā, kas atradās mazliet pa labi no galapunkta laukumiņa ieslīpi pret ezeru, Klāss teica:

— Tur, lejāk pa to kalnu aiz Hilmera rijas, mēs ziemā braucām slalomu.

— Nu, nu, — Martins atsaucās, cenzdamies runāt možā balsī, — bet tas taču bija agrāk. Tagad mums ir pavisam kas cits padomā.

Saule bija pakāpusies augstu pie debesīm, un ezers spīdēja tik spoži, ka Martinām vajadzēja piemiegt acis, kad pāri ciemam viņš mēģināja palūkoties lejup uz mežonīgi apaugušajām nogāzēm un zemesragu, kur Edvīna un Elnas, un Sikstena māju jumti pēkšņi šķita peldam pa gaisu gabaliņu virs zemes.

Kā parādība, Martins nodomāja un izberzēja acis. Bet tas viss ir patiešām īsts, viņš nosprieda, pārbraucis ar roku pār saulē sasilušajiem piena soliņa dēļiem, kam diez vai bija lemts izturēt vēl vienu ziemu.

— Nu, ko tu par to visu saki? — Klāss jautāja, atbalstījis zodu pret rokām, un gaidoši nolūkojās uz viņu. — Nav nemaz tik slikti, vai ne?

Martins viņa balsī saklausīja it kā lūdzošu pieskaņu un, neko neatbildējis, palika rokas zem galvas, un visā garumā izstiepās uz muguras uz steķiem, pavirzījies ēnfl, ļ ko, pārliecies pāri ve|as mājas jumtam, meta kāds bērzs. |

Tikai nevajag pārsteigties, viņš nodomāja, apslapinājis * ar mēles galiņu lūpas, Klāss baiļojas, ka tu būsi neapmierināts un sāksi varbūt činkstēt.

Saule bija pakāpusies vēl gabaliņu augstāk, un pie debesīm rēgojās dažas gaišas, tik tikko saskatāmas mākoņu pūciņas.

Gubu mākonīši, Martins nosprieda, skaļi nožāvājies, lietus tātad nebūs.

Pēc gājiena augšup cauri ciemam viņi ar Klāšu atpakaļ bija nākuši pa taku, kas pa biezu bērzu birzi veda gar pašu krastu. Viņi bija izstaigājuši laivu mājas veselo daļu, no baļķu sienām tur vēl uzvēdīja zivju smaka, un uz saplaisājušajiem dēļiem varēja ieraudzīt arī zvīņas.

Klāss daudz bija stāstījis, kā viņi ar Edvīnu un Klāsa lielo brāli Oki-agrāk likuši murdus un tīklus, un Martins garāmejot bija pieminējis arī savus braucienus laivā kopā ar vectēvu.

Vajag apdomāt, ko runā, viņš nosprieda, uz mirkli juzdams vēlēšanos pastāstīt par vectēva pēkšņo nāvi toreiz, gandrīz pirms divi gadiem.

Varbūt Klāss, kurš tik labi saprotas ar savu tētuku un mammīti, mani sapratīs, Martins bija nodomājis.

Ja sevi atklāj kādam par daudz, tad agrāk vai vēlāk pats dabū par to ciest, viņš nodomāja.

Mazā līcītī, kur ezerā ietecēja strauts, tas pats, kuru Klāss tik bieži bija pieminējis, viņi uzgāja Sikstena motorlaivu, paslēptu zem kārklu krūmiem un ķēdes galā kārtīgi pieslēgtu. Pacēluši uz augšu pārvalka stūrus, viņi apskatīja arī jauno motoru.

— Divdesmit četri zirgspēki, — Klāss tīksminādamies noteica, — Sikstens nesen to iegādājās. Droši vien viņš iedos motorlaivu arī mums pabraukāties, Sikstens vienmēr ir pretimnākošs.

— Bet laivu viņš tur pamatīgi pieslēgtu, — Martins aizrādīja, dūšīgi paraustījis ķēdi. — No kā viņš to sargā?

Klāss tūlīt centās viņu pierunāt, ka jāuzskrien augšā pie Sikstena un jāpaprasa laiva, bet Martins viņu apvaldīja.

Neesmu taču ar viņu pat sasveicinājies, viņš nodomāja.

— Ne tik strauji, — Martins noteica un atgriezās uz takas, — laika mums ir gana. Labāk lai iet viss pēc kārtas, jā?

Sākumā Klāss drusku rūca pretī, bet pēc tam mazliet и/spēlēti rotaļīgi metās iekšā krūmos un sāka kāpaļāt pa kokiem un klaigāt kā Tarzāns.

Tā kā tāds pirmklasnieks, Martins nodomāja, labi, ka iii’vicns mūs nedzird.

Pats viņš tagad soļus spēra jau daudz uzmanīgāk, asās •klijas dūrās kājās, un laiku pa laikam viņš dabūja pie-•dat, lai atsvabinātos no adatām, kas bija ieķērušās ļurkststarpās. Pie steķiem, gribēdams tikt vaļā no niezes, viņš mēģināja apslapēt kājas ūdenī, bet sīkie pušumiņi saka sūrstēt vēl nejaukāk.

— Tu taču nenožēlo? — Klāss vaicāja, nostājies tik riesi viņam blakus, ka Martins sajuta drauga sviedru smaku. — Es domāju to, ka tu atbrauci šurp.

— Nē taču, nepavisam, — Martins atteica, — visnotaļ būs labi, vismaz klusu un mierīgi jau nu noteikti.

— Man te liekas baigi kolosāli, — Klāss atbildēja, ar lādītājpirkstu bakstīdams kādu spraugu rupjo dēļu starpā. — Mani katras brīvdienas vilktin velk šurp augšā, labāk kā te, šķiet, nemaz nevar būt.

Tālumā ezers izskatījās pilnīgi nekustīgs, bet te, pie steķu glumajiem, zaļganajiem pāļiem, skalojās viegli, mazi vilnīši un izšķīda pret krasta akmeņiem. Izstiepies guļus, Martins tūlīt juta, cik miegaina ir šī skaņa, un tikai ar varītēm noturējās pretī snaudienam.

— Te ir jauki, — viņš sacīja, un tas skanēja pārliecinoši, — es saprotu tīri labi, ka jums te patīk.

Viņš redzēja, ka Klāss atvieglots tūlīt atplaukst.

Šķiet, viņš būs baidījies no citādas atbildes, Martins nodomāja un, piecēlies sēdus, nikni sāka braucīt sev lielus.

— Velns parāvis, kā niez!

No māju puses bija dzirdami vesera sitieni pa skārdu, un lejāk mežā uz nogāzes rīstīdamies griezīgi atkal sāka spiegt motorzāģis.

— Bet braukt uz ārzemēm arī nemaz nav slikti, — Martins teica, — atvaļinājuma laikā mēs gandrīz pastāvīgi braucam uz ārzemēm.

—- Jūs braucat, jā, — Klāss atsaucās, aizlidinājis dažus akmentiņus prom pa ūdens virsu, — jūs esat bagāti, tāpēc.

Noticēja, Martins nosprieda, acis nolaidis, skaidra lieta, mūžīgi viņš notic visam, ko es saku.

— Nieki, — Martins sacīja, — te jau nav runa par naudas maku. Mums tikai patīk visiem kopā ceļot, tas vieno mūs, kā tētuks mēdz sacīt, ja kopīgi kaut ko pasāk, 'tas nāk tikai par labu.

Vārdi paši izskrēja ārā no mutes, iekams Martins paspēja apdomāties, un sirds viņam sāka dauzīties, kad pats izdzirda, ko ir sarunājis.

Te nu kaut kas nesaskan, vismaz patlaban nesaskan, viņš nodomāja. Ja Klāss mēģinās tikt skaidrībā, tas būs mocības priekš manis.

Vieno, viņš prātoja, un šis vārds bija ka korķis mutē. Kur es to grābu?

— Bet šoreiz tu neaizbrauci viņiem līdzi? — Klāss teica.

— Nē, — Martins atbildēja, cenzdamies runāt noteiktā: balsī, balss nedrīkstēja ietrīsēties, tad tūlīt varētu manīt, ka viņš pūš pīlītes, — tie garie ceļojumi man ir drusku apnikuši, un bez tam es nodomāju, ka būtu vareni tev te, augšā, sagādāt nelielu sabiedrību. Jo mazliet vientuļš jau tu šai nostūrī laikam tomēr jūties, vai ne? Vai tev nav garlaicīgi caurām dienām klejot apkārt vienam pašam?

— Un tomēr ne, — Klāss atbildēja, likdams vēl dažiem akmentiņiem noplunkšķēt ūdenī. — Tur, kur cilvēkam ir mājas, — tur viņš jūtas labi. Un nodarbošanos es sev varu atrast. Ja nav nekā cita, ko darīt, es vienmēr varu ■ palīdzēt tētukam.

Pēc tam viņš brīdi klusēja, iekams piebilda:

— Bet tas bija krietni no tevis, zini, kad tu piezvanīji, es baigi nopriecājos.

Nekas viņam nav pielēcis, Martins nodomāja, nudien tic itin visam, ko es saku.

— Negvelz nu niekus, — Martins sacīja un piecēlās tik strauji, ka gandrīz noreiba galva, — nav vērts to pieminēt. Es esmu te, un skaidrs, ka man pašam arī ir patīkami!

Tieši tobrīd augšā no māju puses atskanēja negants svilpiens un pēc tam arī Edvīna skanīgā balss:

— Puikas! Laiks iekost.

Tas nu nāca pašā laikā, Martins nosprieda, citādi man klātos grūti.

— Panāc šurp, Martin, parādies, — Elna sacīja, kad viņi pēc otrajām brokastīm uz brīdi bija palikuši virtuvē divi vien, — tev taču ir pavisam sarkana mugura. Un kā-.jas, dievs tēvs, kas noticis ar tavām kājām?

— Tas ir tikai no nātrēm, — Martins sacīja, saudzīgi pabraucījis sev lielus, — nav ko pievērst uzmanību.

— Nekā nebūs, paciet nu, Martin, — viņa sacīja uzvēlētā stingrībā, izņēmusi no virtuves skapja Salubrina pudelīti un «Nivea» kārbiņu. — Pirmās dienas labāk esi uzmanīgs, pārāk daudz nesaujojies, citādi naktīs sāksies mocība.

Cīna nozieda Martinām visu muguru, un, lai arī viņš joka pēc drusku pačinkstēja, kad no Salubrīna sūrstēja saskrambātās kājas, viņas gādība tomēr labi gāja pie

sirds.

Viņa nepavisam nav barga, viņš nosprieda, un tik uzmanīga.

— Tagad gan uzvelc kaut ko vieglu mugurā, — viņa vēl noteica, —- tev taču būs kāds koledžas krekliņš līdzi.

Veļas mazgājamo ķitelīti, kas Elnai bija mugurā no rīta, viņa tagad bija apmainījusi pret apnēsātiem, mazliet uz augšu uzrotītiem džinsiem un sauļošanās kostīma krūštu-rīti, un, kad Elna tupēja Martina priekšā, viņš juta ar lakatiņu daļēji apsegto matu viegli rūgteno smaržu, un pēkšņi viņam radās vēlēšanās pieskarties viņai, uzlikt rokas uz pleciem un atstāt, lai stāv.

Tikai tā pamēģinot, viņš nodomāja.

Skaidrs, ka viņš to neizdarīja.

Tā jau nemēdz darīt, viņš nosprieda, Jaudams skatienam skraidīt apkārt pa virtuvi.

Klāss un Edvīns jau bija izgājuši ārā, iznesuši paplātes un segas, un pa kādu no atvērtajiem logiem varēja dzirdēt smieklus, kad viņi mēģināja atlocīt saliekamos krēslus. Uz virtuves sola tikšķēja modinātājs, pāris mušu tiepīgi dauzījās pret plīts skārda kupolu, un no krāna kaut kur dziļi lejā caurulē brīdi pa brīdim atskanēja bikli guldzoša skaņa, citādi valdīja liegs, pavisam brīvs klusums*.

Tātad arī tā var dzīvot, Martins nodomāja, un viņu sagrāba skumjas. Tiem tur, mājās, to vajadzētu apgūt.

Un viņa ar mani noņemas, viņš prātoja, tieši tā noņemas, it kā es te iederētos, it kā būtu viens no viņējiem.

— Tā; — Elna smaidīdama noteica un piecēlās, — tagad tu uz dažām stundiņām esi glābts.

Un, kad viņi jau gāja laukā, viņa apstājās ārā uz verandas kāpnēm un, rotaļīgi iebukņījusi viņam pa sāniem, vēl piebilda:

— Un neļaujies, ka Klāss tevi pārāk notrenkā. Tu taču esi te atbraucis atpūsties, nevis noskrieties līdz nāvei.

Tāds pats miers valdīja ari laukā, lapenē, un Martim 1 Ievēroja, ka pēkšņi viņš gluži labi spēj iekļauties pieaugušo cilvēku sarunā.

Tie manī pat klausās, viņš nodomāja, tur ir pati lielākA atšķirība!

Pēc otrās tasītes Edvīns žāvādamies izstiepās uz muguras un uzklāja avīzi uz sejas.

— Tagad mēs brītiņu nosnaudīsimies, — viņš teica — Uz laukiem tā ir pieņemts. Pusdienlaiks un atvieglošanās laiks kalpiem senāk vienmēr bija brīvs, kaut arī ne kādas lielās algas tie nesaņēma.

Martins iespurdzās — tādu teicienu viņš agrāk nekad nebija dzirdējis, un Klāss, iekārtojies uz viena no atpūtas krēsliem ar kādas avīžu sērijas kaudzi turpat pie rokas, mazliet izbrīnījies, pacēla acis.

Skaidrs, Klāss to dzird ne jau pirmo reizi, Martins nosprieda, un Elna tieši tobrīd krietni vien uzspēlētā sašutumā noburkšķēja:

— Rupjības, kas nu tur ko smieties?

Pēc tam viņa arī izstiepās zemē, nosēja lakatiņu no galvas un uzsedza uz sejas, pakausi atbalstījusi Edvīnam pret sāniem. Laizdamies jau miegā, Edvīns noburkšķēja kaut ko neskaidru, bet Martins manīja, ka šī murmināšana drīzāk pauž apmierinājumu nekā īgnumu. Un, kad viņš pēc brīža atkal paskatījās uz abiem, viņi jau bija iemiguši, to varēja just i pēc ieelpas, i pēc rāmās izelpas Tad arī Martins nespēja vairs noturēties pretī snaudienam, atgūlies uz muguras, viņš pavilka sev pagalvī spilvenu, ar skatienu gurdi pavadīdams šķidrās, kustīgās mākoņu plēksnes, kas zilajās debesīs iezīmēja gaišākas svītras. Kaut arī Martins gulēja ēnā, jo no pieredzes jau zināja, cik nejauki naktī sāp pārsauļota āda, tāpēc Elnas padomu bija ņēmis vērā, caur plakstiņiem viņš juta saules ņirboņu. Viņš dzirdēja, ka vieglais vējiņš glāsta zāli turpat viņam visapkārt, un ziedu smarža no ganībām un egļu meža smarža vēdīja šurp spēcīga un dziļa.

Pats Martins neko daudz par ziediem un augiem nezināja, bet apgaitas laikā Klāss viņam bija jau iemācījis, kā dažus, pašus parastākos, sauc. Par puķēm un zāli Klāss zina gandrīz visu, Martins nodomāja, samirkšķinājis plakstus, kas likās arvien smagāki.

Man tagad ir vasaras brīvdienas, viņš nosprieda, jau laizdamies miegā, un mani pat neskar vairs tas, ka tur, mājā, viss griežas ar kājām gaisā.

Лг to jau pietika, lai krūtis atkal sāktu žņaugt nemiers mii uzmāktos atmiņas par citu — daudz smagāku un mo-i • . i к u klusumu nekā šis te, un, uzrausies kājās, viņš nicinoši pamāja Klāsam.

- Laižamies lapās? — viņš ska|i nočukstēja. — Mums luču ir tik daudz, ko darīt, vai nav tiesa?

Visu pēcpusdienu viņi nodzīvoja pa kūtsaugšu. Vēsajā pustumsā tur, augšā, Klāss tūlīt jutās kā zivs ūdeni, bet pagāja krietns laiciņš, kamēr arī Martins drošāk sāka ••pērt soļus pa izkaltušajiem, šķirbainajiem dēļiem. Viens • itrs no tiem aizdomīgi ieliecās, tiklīdz uzlika kāju, un pa dažkārt pat vairākus centimetrus platajām šķirbām skaidri varēja saskatīt, kā izskatās tur, lejā, — nojumē, malkas šķūnī un vāgūzī. Tikai virs vecā staļļa un laidara griestu dēļi bija ciešāk sanagloti.

Viņiem bija atļauts uz kūtsaugšas savākt sev visu nepieciešamo iecerētās būdas celšanai.

«Tur, augšā, jau grabažas vien tikai stāv,» Edvīns bija noteicis, kad viņi lūdza atļauju, «ja atrodat kādu dēļu galu, kas var noderēt, tad uzskatiet to par savējo.» Tiklīdz viņi bija sākuši rakņāties pa dēļu un nolietoto, pamesto rīku kaudzēm, augšā sagriezās putekļu un siena smalkumu mākonis, un saules staros, kas iespīdēja pa ārsienu spraugām, Alartins redzēja putekļu virpuļus paceļamies līdz pat jumtam.

— Labi, ka ne tev, ne man nav alerģijas, — viņš sacīja, nosprauslojies un nobraucis ar pirkstiem gar padeguni, — šausmīgi kutina nāsis.

— Tev vajadzēja redzēt, kā agrāk te bija piebāzts ar sienu, — Klāss sacīja, — tad mēs mēdzām lēkt lejā no paša čukura. Reiz es pret siju tik stipri pārsitu degunu, ka mani vajadzēja vest uz slimnīcu. Rētu var redzēt vēl tagad.

— Es esmu to ievērojis, — Martins atbildēja, — tā gaišā svītriņa augšpusē šķērsām pāri degunam, jā?

— Jā, — Klāss atsaucās, — tu nevari iedomāties, kā man nāca asinis! Pakaļējais sēdeklis bija vienās asinīs, kamēr mēs tikām galā.

Visos kaktos un pažobelēs, un starp baļķiem, kas balstīja jumtu, kaudžu kaudzēm gulēja dēļu gali, darbarīki, paklāji, avīzes un papes kastes un lādes, pilnas ar apaviem un vecām rotaļlietām.

— Tās nav tikai manējās mantiņas vien, — Klāss за» j cija, kad viņi bija izvilkuši un izbēruši plāna vidū vienu } tādu rotajlietu lādi, — lielais vairums no tām ir piederē* , jušas manai mammītei, kad viņa bija maza.

Vīpsnādami viņi sāka cilāt šīs veclaicīgās mantiņas — vienkāršas koka mašīniņas bez riteņiem, lupatu lelles ar pārplēstiem vēderiem, no kuriem ritinās ārā ēveļskaida», vecus bērnu rateļus ar čīkstošiem, greiziem koka riteņiem un pamatīgu rotaļu vāli, kas labi pieguļ rokai. Tās dēj uz brīdi aizmirsuši par saviem dēļiem, viņi sāka sist vārtos koka klucīšus. Un meta mieru tikai tad, kad Martins tiešā trāpījumā gandrīz izsita kūtsgala rūti — koka gabals, skaļi blīkšķēdams, atsitās pret loga rāmi, un pat tur, otrā galā pie uzbraucamā tilta, viņi dzirdēja, kā nodreb rūts.

— Velns parāvis, — Martins noteica un, baidīdamies, . ka arī Edvīns un Elna būs dzirdējuši šo blīkšķi, pa roku galam aizmeta prom vāli.

Lielais vairums dēļu gabalu, kas gulēja tur, samesti ; kaudzēs, bija nelietojami — vai nu ieplaisājuši, vai par * daudz nelīdzeni, un arī derīgie bija smagi — vai nu ar l netīrumiem apķepuši, vai pilni ar naglām. Taču ar neasu j cirvi un vecas, nolauztas izkapts gabalu viņiem mazpa-mazām tomēr izdevās biezākos slāņus noskrāpēt nost. •

— Sitas laikam būs no vecā cūku aizgalda, — Klāss noteica, izcēlis no kaudzes vai pašu biezāko planku, un ļļ centās ar plaukstu to cik necik noslaucīt. — Tie te visi pa- H tiesībā ir tikai sakaltuši cūku mēsli!

— Pēē, — Martins iesaucās, izlikdamies sašutis, saķēra degunu un briesmīgi saviebās, — tu sāc atkal savus rupjos jociņus?

— Tieši tā, — Klāss atbildēja un pagrāba dažus skrum- . buļiis, izlikdamies, ka tūlīt metīs, — vecu, sakaltušu | mēslu pikucis tieši starp uzacīm, tas tik būtu vareni. — У Un viņam izdevās ielaist pa kādu šķērskoku tieši zem jumta kores. Sausi noplakšķējis pret baļķi, pikucis sašķīda sīkos gabaliņos un lidoja atpakaļ lejā.

— Slēpties! — Klāss iekliedzās un novēlās garšļaukus, I izlikdamies, ka sagrābj mašīnpistoli.

— Nu, lieniet nu ārā, zaķapastalas, — viņš noburkšķēja, | ar tēmēkli vispirms iztaustījis tuvāko apkārtni, un tikai i tad ļāva norībēt zalvei, tik skaļi klakšķinot ar mēli, ka j siekalas šķīda uz visām pusēm.

Kad Klāss pēc tam rāpus līda pa grīdu, acīmredzot tēlo* dams karavīru, kam jāpārsteidz ienaidnieks, pēc tam rēkdams metās uz priekšu un sagrāba ķekatu pāri, kas bija pieslietas kādā kaktā, Martins drusku augstprātīgi pie sevis pavīpsnāja.

Viņš spēlējas tik nopietni, Martins nosprieda, ka pats laikam tic savām iedomām.

Cik sen tas bija, kad es arī tā vēl varēju, Martins prātoja, vienlaikus cenzdamies ieklausīties, ko Elna un Edvīns tur, lejā, durvju priekšā, pārspriež.

— Jauki, ka viņi abi Tiekas tik labi saprotamies, — Martins dzirdēja Elnu nosakām. — Klāsam tas dikti nāks par labu.

Pēc brītiņa viņa vēl piebilda klusākā balsī, tāpēc Martinām katru vārdu bija grūti uztvert:

— Un tik sevišķi uzskrūvēts un nepieejams, man liekas, viņš nemaz arī neizskatās, to viņa būs tikai tāpat ieminējusies.

Viņa? Mamma varbūt? Vai Elna ir runājusi ar kādu no skolotājiem?

Ja mana māmuļa ir piezvanījusi un izmuldējusies, tad nu gan viņa ir draņķe, Martins nosprieda, pieliecies pie kādas spraugas netālu no uzbraucamā tilta durvīm.

Taču nākamās replikas viņš vairs nedzirdēja, un, kad atkal skaidri atskanēja Edvīna balss, abi jau bija mainījuši sarunas tēmu.

— Esmu apņēmies dabūt šodien pie dzīvības to graustu traktoru, — Edvīns sacīja, un Martins varēja saklausīt, ka viņš apsēžas metāla sēdeklī un tas iečīkstas zem viņa svara. — Ir gan caur un cauri sagrabējis, un tomēr es ceru, ka sāks iet. Tad mēs varētu noecēt laukus. Un Sik-stenam jau arī droši vien vajadzēs drusku piepalīdzēt.

— Bet vispirms tev jāpalīdz man dabūt ārā tos krāmus no vasaras virtuves, — Elna noteica. — Mums viss tur ir jāiztīra, lai pa svētkiem varam iet iekšā.

— Skaidrs, — Edvīns atbildēja, — tad ķeramies tūlīt pat klāt, un tas darbiņš viens divi būs padarīts.

Apsēdies uz uzbraucamā tilta platā sliekšņa, Martins dzirdēja, ka E.dvīns un Elna smiedamies aiziet uz vasaras virtuves pusi, un, kad viņi nogriezās gar kūts stūri, Martins dabūja uzmest viņiem arī acis. Abi gāja, cieši rokās saķērušies.

— Mums nu gan klājas pārpārēm labi, — viņš Vēl dzirdēja Elnu pavisam maigā balsī nosakām. — Vai tev

ar ir ienācis prātā, ka te, augšā, viss veicas vieglāk un vienkāršāk?

Tie abi sader kopā, Martins nodomāja, nikni iebraucis ar pirkstu galiem spraugā starp rupji tēstajiem uzbraucamā tilta ba|ķiem. Viņš juta, ka sauss un miltains koks sadrūp starp pirkstiem, un tomēr vairākās vietās uz baļķa vēl bija saglabājies iegriezts datums un iniciāļi, un Mar-tinam ienāca prātā, ka gadu gaitā daudzi te ir jau sēdējuši un ar naža galu urbinājuši šos baļķus.

— Es jau sākšu vilkt ārā naglas, — viņš uzsauca, pagriezies pret kūtsaugšas tumsu, kur Klāss cītīgi steberēja apkart uz koka kājām, — nav taču jēgas stiept to smagumu līdzi uz saliņu. Un turklāt tas ir arī bīstami, ātri vien mes varam saskrambāties un saindēt asinis.

— Dari, kā zini, — viņš dzirdēja Klāšu atsaucamies un redzēja, ka draugs lieliem, grīļīgiem soļiem nāk uz durvju pusi. Pārpārēm laimīgs, Martins nodomāja, viņam, protams, nav itin nekādu rūpju.

8

Kamēr Klāss līdzēja klāt galdu, Martins aizlavījās иь veco kambarīti kūts galā — garu un šauru telpu ar četriem caurumiem dēlī zem sēžamvietas un lupatu sedziņu uz grīdas, un bārkstainu, vasarīgu aizkariņu pie loga, un gar galsienu nokrautām avīžu grēdām, kas vilināt vilināja. Vecākās avīzes, jau sadzeltējušas un drupenas, izplatīja rūgtenu, drusku kairinošu smaku.

— Pusdienlaiks un atvieglošanās laiks — tas visiem pienācās, — Martins nomurmināja, kad pēc kādu desmit mitru «rAlters»] apskatīšanas atskārta, ka būs jau nosēdējis trīs stundas ceturkšņus, — uz mani tas arī attiecasl

Martins vēl aizvien nebija pieradis staigāt basām kājām un, gar laidara stūri iedams pacēlies augstu uz pirkstgaliem, spēra gausus un nedrošus soļus. Martins ieraudzīja Klāšu un Edvīnu valstāmies pa zāli, tas izskatījās pēc brīvās cīņas, un Martins ievēroja arī, ka tie abi izbrīnā uz viņu bola acis un sāk sprauslot.

Tādi kā jampampiņi, viņš nodomāja, uzskata mani par mīkstčauli! [7]

Mnrtins redzēja, ka Klāss metas virsū Edvīna kājai un I dvīns tajā pašā brīdī saķer Klāšu ar labo roku un nogāž i'.n š|aukus, un līdz ar nemieru viņš juta arī skaudību iedzeļam sirdī.

Tie visi trīs sader kopā, viņš atzina, bet es esmu te I Ilvai ciemos.

Labāk man būtu vajadzējis braukt līdzi uz dienvidiem, viņš hosprieda, uzmanīgi pārlaipodams pāri ceļam un tuvodamies tiem abiem, kas vārtījās pa zāli.

Tad tie nedabūtu man piekasīties, viņš turpināja savu domu.

— Ak te nu tu esi, — Edvīns sacīja, ar abām rokām atvirzījis prom no sevis Klāšu, — mēs nupat tieši par tevi runājām, nospriedām, ka tu varbūt esi ievēlies iekšā pa caurumu, jo neesi taču pieradis pie tādājn prastām padarīšanām!

Martins tikai vienaldzīgi paraustīja plecus, jo neturēja par vajadzīgu ņemt ļaunā tādu bērnišķīgu apcelšanu.

— Gan jau tikšu galā, — viņš noteica izslej ies, — neesmu vairs nekāds maziņais!

Tajā pašā brīdī Martins atsita kājas pirkstu pret zālē paslēpušos akmeni un paklupis saķēra ar abām rokām sāpošo vietu.

— Velns parāvis! — viņš iekliedzās. — Tie draņķi taču apdraud cilvēkam dzīvību!

Edvīns ar Klāšu sāka smieties vēl skaļāk, un Martins, lai neizkristu no lomas, bija spiests vēl krietnu brīdi pavaimanāt.

Neesmu jau no tiem, kas činkst bez vajadzības, viņš nodomāja, uz vienas kājas aizlēcis līdz verandas kāpnēm.

— Patiesi baigi sāp, — viņš sacīja, apsēdies uz apakšējā pakāpiena, — vai te, zālē, nav arī stikla lauskas?

Bet, kad, steigšus izskrējusi āra, Elna ieminējās par plāksteri un Salubrīnu, Martins noraidoši atmeta ar roku, piespiedis sevi pasmieties drusku par daudz skaļi.

— Es tikai izlikos, — viņš sacīja, — tas bija tikai joks.

— Ak tā, — viņa atviegloti noteica, — es biju nobažījusies, ka tev būs kaut kas atgadījies. Esam taču apņēmušies tevi paturēt acīs.

Viņam bija izdevies atraidīt Klāsa neatlaidīgos lūgumus par badmintona turnīra sarīkošanu, un, kamēr Klāss dzenāja apkārt futbolbumbu, Martins kopā ar Edvīnu un Elnu atpūtās uz verandas lieveņa.

— Tagad mums nekur nav jāsteidzas, — Edvīns sacīja,

atslējis muguru pret sarkani krāsoto veranda^ sienu, — esam taču to pelnījuši. Tiešām —- mums ir atvaļinājums.

— Jā, un nav nemaz tik slikti, ko? — Elna piekrita, kā Martinām šķita, mazliet ironiski pasmaidījusi. — Kaut kam tādam mums nekad neatlika laika, kad bijām sīksaim-nieki. Tā kā pārbraukšanai uz pilsētu kaut kāda jēga tomēr būs bijusi?

Nospļāvies zālē, Edvīns ar laķās delnas virspusi noslaucīja muti un tūlīt nemaz neatbildēja.

— Tolaik mēs dabūjām norauties visu cauru gadu un tik un tā netikām galā, — Elna vēl piebilda, — tad nevarēja vis sēdēt rokas klēpī salicis.

Martins jau agrāk bija dzirdējis viņu runas par sīk-saimnieku dzīvi dzimtajā ciemā, bet tikai tagad, pats te nokļuvis, skaidri un gaiši visu saprata. v

Tiem patiesi ir klājies vēl daudz grūtāk nekā mums, viņš nosprieda.

— Pēdīgi mums vairs nebija nekādas izvēles, — Edvīns noteica, pēc lielās tīrīšanas ar sērkociņa galu un slauķi rūpīgi vēl izpūtis savu pīpi. — Kad tie atcēla skolas autobusu, neatlika vairs nekas cits kā sakravāt mantiņas! Atstāt Klāšu skolas kopmītnē — tas nebija nekāds atrisinājums. Ja tev ir bērni, tad jau tu, cilvēks, nedrīksti vairs būt par daudz stūrgalvīgs! Bet, velns parāvis, kā tas gan liek pretī, kad tu esi spiests paciest reģistrācijas pulksteni un tos meistarus!

I

I

I

— Tā ja, — Elna sacīja, papliķējusi viņam pa vaigu mazliet par daudz liegi, — tev taču ir bieza āda, gan jau tu izturēsi!

— Bet tās trīs maiņas, — Edvīns teica un aizkūpināja pīpi, — pie tām eš nemūžam nepieradīšu.

Viņa maiņu darbam Martins, bez šaubām, jau agrāk bija pievērsis uzmanību, jo tajā nedējā, kad Edvīns strādāja nakts maiņā, Klāss vienmēr gādāja, ka viņi pēcpusdienās dzīvoja pa āru, bet Martins nudien ne reizes nebija padomājis, kā Edvīns pats to panes. Tāpat par Elnas darba laiku, par tīrīšanas darbiem agri no rīta un vēlu vakaros, viņš nebija necik daudz lauzījis galvu.

— Tā ir, drusku saraustīta tā ģimenes dzīve mums iznāk gan, — Elna piekrita, — īsti normāli tas nav.

— Bet taviem vecākiem, — Edvīns sacīja, — viņiem taču klājas labi. Tavējie abi divi ir skolotāji, tā tu tiki teicis, vai ne?

Martins pamāja, nezinādams, ko vēl piebilst,

— Tad jūs esat nodrošināti — divas pieklājīgas algas bez akordlaika,' — Edvīns piemetināja. — Un turklāt vēl Karš atvaļinājumsl

Martins gaiņāja prom odus, pēkšņi pats juzdamies kā

vajāts.

It kā tā būtu mana vaina, viņš nodomāja, tik stipri sakasījis odu kodumus sev uz stilba, ka sāka nākt asinis.

— Vairākas reizes esmu redzējis tavējos pilsētā, — Ed: vīns teica, — taču nekad neesmu uzdrīkstējies pieiet klāt un sasveicināties. Smadzenēs iesēdies respekts no agrākajiem laikiem.

— To nu gan es nesaprotu, — Martins atbildēja, — skolotāji, kas nu tur īpašs!

— Priekš tevis varbūt nav, — Elna teica, — jo tu esi pieradis pie viņiem. Bet mums, pārējiem, tas ir mazliet citādi.

— Kā tā? — Martins jautāja, pats juzdams, ka balss ir nedaudz īgna.

— Ja reiz pret skolotājiem ir iedzītas bailes, tad tās iesēžas, — Edvīns domīgi sacīja, iekārtojies ērtāk un izstiepis kājas. — Skolotāji it kā stāv citiem cilvēkiem pāri. Tāpat kā meistari. Kaut arī tu, cilvēks, zini, ka tie ir parastie draņķi, vajag tikai tādam ieurbties tevī ar acīm, un lu kļūsti tik baigi drebelīgs, it kā nēsātu kabatā hašišu!

—* Bet mani vecāki nav... — Martins sacīja, taču aprāvās un tad iesāka no gala: — Viņi ir labi cilvēki, tādi kā tie viņi nav.

Uzsitis Martinām uz pleca, Edvīns noteica:

— Tā jau tas arī nebūt nebija domāts, tavējiem droši vien nav itin nekādas vainas.

— Tava mamma šķita pavisam jauka, — Elna teica, steigšus novērsusies, kad satrūcies Martins platām acīm sāka blenzt uz viņu.

Tātad ir sadziedājušies, rīkojušies man aiz muguras!

Tiklīdz Elna pēc gādīgajiem guklināšanas darbiem bija aizvērusi aiz sevis durvis, Martins uzlēca gultā sēdus un aizspēra prom segu.

— Mums taču nebūs jāsāk uzreiz šņākt tikai tāpēc vien, ka tava mammīte cenšas iemidzināt mūs kā tādus bēbī-šus? — viņš teica, mērķēdams Klāsam ar spilvenu. — Jeb vai tavējie ir tik stingri, ka tu neuzdrīksties?

— Nē, — Klāss atteica, — nepavisam, man no viņiem nav bail.

Viņš melo, Martins nodomāja, pēc balss tas ir saklausāms.

— Bet par daudz trakot mums varbūt tomēr negribē- \ sies? — Klāss teica klusinātā balsi. — Te visu dzird cauri...

Pēc sarunas uz lieveņa, kuru Mārtiņš bija pārtraucis, pēkšņi pieceldamies un aiziedams, viņi ar Klāšu bija situši ļ bumbu, kūts durvis viņiem bija vārtu vietā, un mieru viņi j bija metuši tikai pēc tam, kad Elna sauca jau trešo reizi, ļ Uzgājusi viņiem līdzi augšā jumtistabā, Elna drusku bija ' sākusi rūkt, redzēdama, ka gultas kopš paša rīta stāv ne- ļ saklātas, taču Klāss aši bija izkliedējis viņas dusmas.

— Mēs to gluži vienkārši aizmirsām, — viņš sacīja, j — viss šorīt bija tik vilinošs, pirmais rīts taču!

— Un turklāt neviens jau neredz, kā mums te, augšā, ļ izskatās, — Martins bija piebildis. — Tāpēc šī nekārtība j nevienu netraucē.

Elna viens divi bija piekopusi pašu nepieciešamāko un . Martina drēbes salikusi kumodes atvilktnē, iepriekšējā vakarā viņš bija aprobežojies ar to, ka izvilka no mantām j ārā vienīgi pidžamu, un nupat Elna bija izskatījusies maz- ļ liet izbrīnījusies, redzot, cik daudz krekliņu un džemperīšu ļ viņam ir līdzi.

— Tev vajadzētu būt tikpat labi apgādātam, — viņa | bija pievērsusies Klāsam, un Martins šai replikā juta dzē- ļ lienu.

Nolādēts, kāpēc māmu|a ir sagrūdusi man līdzi turpat j vai pusi no visas garderobes, viņš bija nodomājis.

— Ko mēs iesāksim? — Klāss vaicāja, ar roku apspiež- ļ dams žāvas. — Varbūt palasīsim kaut ko?

— To nu gan ne, — Martins teica, aizļipojis līdz galdam, — vai kaut ko kapitālāku mēs nevaram izdomāt?

Sācis rakņāties pa spēļu kārbām, viņš nejauši apgāza j kādu bilžu rēbusa kasti un izdzirda, ka Klāss ņemas viņu klusināt, ka^ rēbusa gabaliņi grabēdami izbira uz grīdas. ] Martins iesvilpās, atradis Minūtes spēli.

— Lieliski, — viņš sacīja, — es nemaz nezināju, ka tev j arī tā ir. Izspēlēsim vienu partiju, pēc tās nojukušās pel- 1 dēšanās tas būs īstajā reizē.

Viņi bija ierosinājuši vakarā iet nopeldēties, lai pēc futbola spēles noskalotu sviedrus, bet Edvīns bija bijis ne- , pielūdzams.

— Nebūs nekādas jēgas, ūdens temperatūra vēl tikai četrpadsmit grādi, — viņš bija noteicis, — vēl jāpagaida, pēc svētkiem, tad.

— Lai notiek, saspēlēsim, — Klāss piekrita, notupies uz grīdas, — bet par daudz ilgi mēs nevaram palikt augšā. Tu atceries, tētuks apsolīja rīt agri no rīta aizvest mūs’ uz saliņu.

— Jā, atceros, — Martins atsaucās, kastē jaukdams kauliņus, — bet gan jau mēs tiksim augšā, neesam vairs nekādi maziņie. Mājās es gandrīz nekad neeju gulēt agrāk par divpadsmitiem, pat ziemā ne.

Tas pēdējais jau nu gan bija lieki, viņš nodomāja, man nevajadzētu tik briesmīgi daudz liet ūdenil

Martins ievēroja, cik piesardzīgi Klāss kustas, kā viņš nevis iemet, bet gandrīz likšus ieliek kauliņus kastē. Kad Klāss trešajā partijā ar savu gājienu sasniedza simt astoņdesmit septiņi, pat tad no viņa mutes nekāds skaļais prieka izsauciens neatskanēja.

— Simt astoņdesmit septiņi, — Klāss tikai klusu noteica, — pamatīgi, vai ne?

Un Martins juta, ka arī pats viņš kļūst neparasti kluss, it kā baidītos, ka tiks atmaskots. Cauri grīdai viņš dzirdēja, kā Elna un Edvīns nokopj virtuvi, un jau pēc piektās partijas Martins pārtrauca spēli.

— Sai dienai pietiks, — viņš sacīja un lavījās prom uz gultu.

Par daudz tos nokaitināt jau otrajā vakarā nav lielas vajadzības, viņš nosprieda, man gana jau ar to, ka mājinieki ar mani ir nemierā!

Un tad atmiņas atkal bija klāt, atmiņas par vecāku uzbudinātajām balsīm cauriem vakariem, un vēl ilgi pēc tam, kad Klāss jau bija aizmidzis, Martins gulēja nomodā un blenza griestos, kamēr pa galvu maisījās daždažādi izteicieni.

Mammas balss skanēja cauri villas sienām, nelīdzēja pat uz galvas uzliktais spilvens, balss tomēr nonāca viņam līdz ausīm un tāpat arī visi tie griezīgie vārdi, kurus viņam itin nemaz negribējās dzirdēt.

«Es to nevaru vairs izturēt,» viņa teica, un no krēsla nobrīkšķēšanas Martins saprata, ka viņa ir piecēlusies un piegājusi pie loga un ka nu viņa stāv tur, pagriezusi muguru pret tēvu, kā parasti mēdza darīt, kad abu saruna bija nonākusi strupceļā.

«Es vairs nevaru izturēt to tavu gļēvulību un tavu izlocīšanos, un visas tās tavas atrunas. Tu vismaz būtu varējis pateikt, kas un kā, Turbjern. Ka tu vairāk par visu tagad_gribi aizlaisties pie citas'— jaunākas, skaistākas un svaigākas sievietes. Tu zini, ka es to zinu, tāpēc izlikties vairs nevajag.»

Martins jau bija nolicis malā spilvenu, nu viņš bija gultā sēdus un saspringti klausījās, ko atbildēs tēvs. Viņš saklausīja, ka tas pieceļas, šķērso vispirms mīksto paklāju pie dīvāna, tad pa parketa grīdu, kas iečīkstas zem viņa soļiem, aiziet līdz klavierēm un satraukti pārlaiž pirkstus pār taustiņiem. Tā bija visdrošākā zīme, ka sekos izlādēšanās. Citreiz tēvs nekad tā nedarīja, vienīgi tad, ja bija ārkārtīgi uzbudināts. Klavieres viņš tādā veidā aiztika, kad bija sastrīdējies ar mammu vai uzbrucis Martinām par nekārtību, nesakoptību, nesasukāšanos vai par to, ka viņš nevar vien beigt činkstēt.

Tagad nu tas nāks, Martins nodomāja, tagad viņš būs izlēmis. Es aizbēgšu, lai viņi necer, ka varēs darīt, kā vien grib, man viņi atkal neko nav prasījuši!

Un tad viņš izdzirda tēva balsi, saspringtu un māksloti nosvērtu:

«Tu zini, ka tā nav, Krlstīna! Tu esi nogurusi un krīti histērija, tur tas suns aprakts, un tāpēc tu visu tā sagrozi.»

«Ak tā, ak tas arī vēl,» viņa sacīja, un Martins varēja iedomāties, kā viņas seju sašķoba ironisks smaidiņš, «to jau nu es varēju gan paredzēt, ka tu atkal tiksi cauri ar so atrunu. Dievs kungs, vai pats tu nemaz nedzirdi, cik šķidri tas viss izklausās. Es krītot histērijā, un tevi ne traipiņš nav skāris!»

«Kā tad ne, mani arī, mani varbūt pat vēl vairāk,» tētis pēc tam sacīja klusākā balsī, un pēkšņi Šī balss skanēja tikai žēli un gurdi, «par to histēriju tu vairs nepiemini, tas bija muļķīgi no manas puses. Mēģini tikai saprast, ka es arī esmu noguris, velnišķīgi noguris. Bet darbs izsūc no manis visu sulu, ne jau tu. Un es nesaprotu, kā turpmāk izturēšu, jo nevaru vairs paciest ne bērnus, ne kolēģus.»

Tagad nu skola, Martins nodomāja, no jauna apgūlies, tagad tie sāks vāvuļot atkal par savu skolu, un viņam izlauzās atvieglojuma nopūta.

Kad vecāki bija iesākuši runāt par skolu, tad saruna tik drīz vis neapsīka, un klusums tad uz kādu laiciņu bija-atvairīts — tas stīvais klusums, smags un biedējošs, un draudīgu repliku pārpilns.

Tātad arī šovakar nekāds lēmums netiks pieņemts, viņš

nodomāja.

Bet tad no jauna atskanēja tēta balss, un Martins saausījās, jo tonis atkal bija kļuvis draudīgs:

«Uri tad vēl, protams, mūsu pašu bērni padara mani nemierīgu un visvairāk jau Martins, kā tu vari noprast. Man ar viņu vairs nav nekāda kontakta. Viņš šķiet it kā pavisam pārvērties. Es netieku viņam vairs klāt, viņš izslīd man no rokām, un drīz, kā liekas, viņu jau satracinās pat mans «Sveiks, Martin!».»

Tad balsis pagaisa, un, lai arī kā Martins centās, viņš varēja uztvert tikai atsevišķus vārdus un teikuma daļas:

«Saērcināts un ass ... grūti paciešams ... nedraudzīgs ... negrib vairs uzklausīt... negants pret meitenēm ... spītējas kā trīs gadus vecs puišelis... sit durvis... tāds kā ezis ...»

«Bet skolā viņam tagad, protams, iet daudz labāk,» mamma sacīja, un viņas balss atkal bija skaidrāk saklausāma. «Citi viņam vairs tā nepiesienas, man Grēta teica, kad mēs nesen par to runājām.»

Nilundene, kā tad, tā nolādētā ragana, it kā viņai nu būtu par to kāda sajēga, Martins nodomāja, sažņaudzis duros tik stipri, ka nagi iespiedās ādā.

«Panācis, ka ar viņu rēķinās, tas ir skaidrs,» tētis noteica, taču pārāk nogurušā un nepavisam ne priecīgā balsī. «Un tomēr izskatās, ka kaut kas ir šķērsām. Vismaz te, mājās, vismaz attiecībā pret mani. Es vairs nevaru ar viņu parunāt, viņš tikai smīn un izvairās, visu laiku tāds uzvilkts, iedomājies, ka mēs viņu vajājam.»

Klavieru vāks tika aizcirsts, un Martins saklausīja, kā tētis staigā šurpu turpu gar grāmatplauktu, nervozi plak-šķinādams pa grāmatu muguriņām, pēc tam tētis pacēla atskaņotāja vāciņu.

Uņ tad atkal spalga un griezīga atskanēja viņa balss:

«Tas viss ir kaut kā baigi bezcerīgi, nespēju aptvert, ka tā tam jābūt, man ir tikai trīsdesmit pieci gadi, bet es nudien jūtos, it kā man būtu jau simts.»

«Un tāpēc tu gribi lāisties prom?» mamma sacīja, un Martins dzirdēja, ka viņa stāv pie atpūtas krēsla loga

tuvumā un visu laiku spaida pelnu trauka atsperi; katru reizi, kad viņa nospieda to līdz lejai, pelnu trauks žēli iečīkstējās, un katru reizi, kad viņa atlaida to vaļā, atskanēja ass knakšķis.

«Tu gribi laisties prom,» viņa atkārtoja, «tā taču ir, Turbjern? Tu gribi aizbēgt no tā visa? Vai tu tiešām domā, ka tad viss būs citādi? Vai tiešām?»

«Nē, saprotu jau, ka ne,_ un tāpēc viss ir tik bezcerīgi. Bet vai ta tam jaiet arī tālāk? Un ko mēs, velns lai parauj, iesāksim, ja Martins arī uz priekšu būs tikpat iecirtīgs? Viņam taču ir tikai trīspadsmit gadi, viņš var pastrādāt baigos posta darbus, kamēr tiks uz ceļa.»

Tad Martins aizbāza ausis, vairāk viņš nespēja klausīties, viņš to visu zināja jau no iepriekšējām reizēm, jau agrāk viņš bija dzirdējis, ka paši savās nelaimēs tie vaino , viņu. ' J

Itin neko tie nesaprot, viņš nodomāja, sarāvies čokurā ; zem segas un izvilcis savu zvēriņu, kas glabājās zem j matrača, lai skuķenes to neatrod. ļ

Neviens itin neko nesaprot, un es jau nu neiešu kādam skaidrot, kā jūtos. !

Saruna tur, aiz sienas, apklusa, un pēc brīža viņš dzir- j dēja, ka mamma un tētis kopjas pa virtuvi, gatavodami ] naktij maizītes un alu, un viņu vilktin vilka iziet pie vi- I ņiem virtuvē. Bet Martins to nedarīja, viņš nebija no j tiem, kas uzmācas, ja vecākiem kaut kas bija viņam sa- 5 kārns, lai tad ienāk pie viņa!

Lielajiem taču vajadzētu saprast, ka es dzirdu, ko viņi j tur kliedz, viņš nodomāja, cītīgi rīdams siekalas, lai da- , būtu projām to kamolu, kas kāpj un kāpj kaklā, vai tiešām viņi ir tādi nejēgas!

Lejā virtuvē bija kļuvis klusu, Klāss savā gultā rāmi un miegaini šņāca, rokas salicis uz spilvena blakus vai- | gam, bet Martins vēl joprojām vārtījās, gaiņādams prom odus un cenzdamies tikt vaļā no tām balsīm, kas skanēja * viņam ausīs.

Ļāva man braukt projām, viņš nodomāja, rīkles galā juzdams stipru sūrstoņu, viņi piekrita tam uzreiz, pat ne- j mēģinādami mani atrunāt!

Martinu pamodināja traktora rūkoņa. Viens divi viņš bija pilnīgi pamodies un, uzmanīdamies, ka nesadauza galvu pret jumta siju, piecēlās sēdus, pēc tam klusi zagās uz durvīm, negribēdams pamodināt Klāšu, kas vēl gulēja, zem segas sarāvies čokurā.

Tiklīdz bija atgrūstas vaļā durvis, Martinu apņēma saules gaisma, un krietnu brīdi viņš stāvēja, noliecies pāri margām, nespēdams pa īstam atvērt acis. Aiz vecuma izbalojušais un savienojuma vietās ieplaisājušais margu koks saulē jau bija sasilis, un no zemes uzvēdīja jaukas vasaras smaržas. Gar sienu viņam turpat blakus dauzījās mušas un garām aizlidoja lapsenes, neveikli, it kā ar piepūli pārvietodamas savus prāvos ķermenīšus. Pa atvērto virtuves logu viņš dzirdēja, ka Elna dungo līdzi kādu melodiju, kas skan no tranzistora, un no pļavas lejāk pa kreisi aiz laidara, cēlās augšup traktora rūkoņa. Pastiepies pāri margām, Martins ieraudzīja arī sarkano trak-toriņu ar neveiklajiem pakaļējiem riteņiem un redzēja Edvīņu bez krekla, ar lejā uz gūžām nolaistiem bikšturiem sēžam atsperīgajā sēdeklī. Nepacietīgs, nav paguvis nemaz īsti saģērbties, Martins nosprieda, atcerējies, kā Edvīns iepriekšējā vakarā kūsāja aiz prieka, ka traktors ir sācis iet.

— Nekāda lielā nozīme tagad jau tam vairs nav, un tomēr vismaz smaržo labāk, kad ir noecēts, — Edvīns bija sacījis, pastampājis ar zābaku pa sausajām vagām, — rudens arums nedrīkst tā te palikt līdz pat Jāņiem.

Edvīns bija stāvējis tā labu brīdi, spārdījis zemi un drupinājis to pirkstos un pēc tam, viegli nopūzdamies, vēl piebildis:

— Ne velnam tas neder, ka tā bija jāiegrozās. Agrākos gados te bija tīri labs labības lauks. Un nu jau arī Sik-stens vairs nejaudā ar to kaut ko iesākt.

Bērziem pie mājas stūra vēl aizvien bija tikai trauslas, gaišzaļas lapiņas, kaut arī drīz jau Jāņi klāt, vairs tikai dažas dienas.

Blēkingē bija citādi, Martins nodomāja, atcerējies, cik biezs un stingrs zaļums tur visapkārt bija toreiz, kad viņi pirms diviem gadiem brauca prom vairāk uz ziemeļiem.

Lielie jau bija tie, kas nolēma, ka mums vajag mainīt dzīvesvietu, Martins prātoja, pieķēries pie ļodzīgajām

margām, lielie to izdarīja pret manu gribu, un to viņi vienmēr dabūs atcerēties.

Jau toreiz, pāris nedēju pirms mācību gada beigām, kad tika pieņemts šis lēmums, bērzi pie vectēva dārza bija ar tumšzaļu lapu vainagu un vectēvs augļu dārzā bija jau iesācis vasaras darbus.

Tā bija viņa beidzamā vasara, Martins nodomāja, un nācās atkal dziļi ievilkt elpu un izslieties. Kā ik reizi, kad viņš iedomājās par vectēvu, atkal iedūrās sirdī, un viņam vajadzēja saņemt sevi rokās, lai nepadotos bēdām. Nebija taču nekāda .prieka pārdzīvot atkal tās mocības, ko viņš pārcieta bērēs, un to tukšumu vēl vairākas nedēļas pēc tam, kad slepus, nevienam neredzot, viņš laiku pa laikam izplūda asarās, tiklīdz iedomājās, ka nekad vairs nevarēs tikties ar vectēvu, nekad vairs nevarēs klusi uri rāmi sēdēt uz soliņa dārzā vai lejā krastmalā un klausīties vectēva neparastos piedzīvojumu stāstus.

Tikai mazpamazām sāpes bija pieklusušas.

Es biju vēl mazs, kad tas notika, Martins domāja, klusi iegājis atpakaļ istabā, lai apģērbtu kājās zeķes un sporta kurpes, jo atkārtot vakardienas mēģinājumu staigāt ar basām kājām viņam vairs negribējās.

Es toreiz vēl biju mazs, tikai vienpadsmit gadus vecs, viņš nosprieda, daudz ko nesapratu.

Viņš tomēr bija sapratis, ka arī mammai un tētim, it īpaši mammai, ir ķērusies pie sirds šī pēkšņā vectēva aiziešana. Ilgs laiks bija pagājis, iekams mammai vairs nekāpa acīs asaras, kad kāds pieminēja vectēvu vai vecmāmiņu.

Tā ka varbūt pat pieaugušie... viņš nosprieda, taču neturpināja tālāk šo domu, nebija iemesla tagad to atkal rakt augšā, tagad, kad viņam padomā bija kas cits.

Uzmanīgi viņš nolavījās lejā pa kāpnēm. Pēkšņi Martinām gaužām bija sagribējies pabūt kādu brīdi vienatnē, uz laiciņu tikt vaļā no Klāsa bērnišķīgās rosīšanās.

Klāss vēl ir puišelis, Martins nodomāja, drusku par mazu priekš manis.

Viņam Klāss, protams, patika, tur nebija divu domu.

Reizumis cilvēkam vajag arī mieru, viņš prātoja, uzmanīgi aizlavījies garām lapenei un tālāk aiz dārza augšā uz meža pusi. Līzdams pāri pussabrukušajam žogam, viņš gandrīz saskrāpējās uz dzeloņstieples, kas bija nostiepta starp stabiņiem. Tad Martins ievilka krūtīs saules sasildīto egļu smaržu un ieklausījās, kā baltā sūna sausi kraukšķ zem pazolēm. Lai nenobrauktu atpakaļ lejā, Šad un tad viņam vajadzēja pieturēties pie koku stumbriem, tik stāva bija nogāze. No kāda akmens jau mežmalā pavērās lielisks skats.

Lejā viņa priekšā spoži spīdēja ezers, un mazā saliņa, par kuru Klāss visu pavasari jau tik daudz bija runājis, ar savām slaidajām priedēm un klintīm skaidri atmirdzēja dzidrajā ūdenī. Saliņa bija tikai kādus simt metrus no krasta, Edvīns to bija teicis vakarvakarā, kad viņi runāja par braukšanu turp, bet nupat rāmajā rīta gaismā tā šķita viegli peldam tālāk, Vātudālenes ūdeņu apskalota.

Ieslīpi pa kreisi lejā atradās vienīgā vēl apdzīvotā — tātad Sikstena sēta, un dārziņā pie zemes pieplakušā, pelēkā laidara priekšā saules stari lūza, spoguļodamies ūdensmucā. Sikstens pats nekur nebija redzams.

Neredzamais vīrs, Martins nodomāja, ar smaidu atcerējies vakarējo Elnas rūkšanu par to, ka Sikstens nemaz neprotas atnākt viņus apciemot.

«Te dzīvodams, viņš pēdīgi vēl sāks baidīties no ļaudīm,» viņa bija sacījusi un paņēmusi nost no verandas galda Sikstenam domāto tasīti. «It īpaši jau tagad, kad mums ir sveši |audis mājā, kur nu.»

Tikties ar viņu būs interesanti, Martins nosprieda, salicis rokas taurītē kā tālskatī, lai vizošajā saules gaismā labāk viss būtu redzams.

Pa labi no viņa un tātad arī no Edvīna un Elnas mājas atradās pārējais ciems, visas tās pamestās mājas, kuras Klāss viņam vakar bija parādījis. Martins tās varēja saskatīt starp krūmiem, kas saauguši lauku un tīrumu starpā, un tālumā pašā augšā pie mežmalas viņš, šķiet, sazīmēja arī galapunktu. Vēl tālāk, saulē zaigojošu, viņš manīja fjella muguru.

Un tur sākas Norvēģija, Martins nosprieda, neskaidri atcerējies, ko Edvīns kādu ziemas vakaru bija stāstījis par norvēģu bēgļiem, kuri kara gados nākuši tieši šo ceļu, pārguruši no jūdzēm garās brišanas pa sniegu, lai izvairītos no vācu robežpatruļām.

«Pats tiku sniedzis bēgļiem palīdzīgu roku, kad tie zagās pāri robežai,» Edvīns bija sacījis.

Tais laikos gan varēja šo to piedzīvot, Martins nodomāja, tagad tādas romantikas vairs nav.

Cauri ciemam vijās lielceļš, un Martins varēja saskatīt, ka pa kreisi aiz laidara tas slaidā līkumā aizliecas lejā pret zemesragu un pēc tam pazūd aiz stāvas nokalnes. Un viņš atcerējās, cik nelīdzens bija bijis brauciens šurp augšā un kā mašīna ar vienu riteni bija gājusi pa ratu dziļo grambu.

«Var jau redzēt, velns lai parauj, ka šis ceļš slikts ir bijis vienmēr,» Edvīns bija sacījis. «Itin neviens ceļameis-tars par to nav licies zinis.»

Un tagad tas aizaug ciet, Martins nodomāja, atcerējies, kā izskatījās galapunktā.

Viņš redzēja, ka turpat līdzās bērzu strēmelei, kas no ceļa stiepās lejup pret ezeru, traktoriņš atspēries cīnās augšup pāri tīrumam, un, pat būdams bez īpašām zināšanām par motoriem, viņš varēja saklausīt, ka tas rūc nevienmērīgi. Kad Edvīns augšā pie ceļa nolēca no sēdekļa, lai pārceltu ecēšas pāri akmeņiem, žēli ieklepojies, motors noslāpa pavisam, un Martins dzirdēja, ka Edvīns pukodamies staigā traktoram apkārt un, pacēlis vāku, sāk pētīt motoru.

Tobrīd Edvīns ieraudzīja arī Martinu un no sākuma, šķiet, bija izbrīnījies, bet pēc tam uzsauca viņam, līksmi pamājis ar roku:

— Velns ar ārā! Vai tad miegamices jau pamodušies?

— Vari minēt trīs reizes! — Martins atsauca pretī, mīksti nolēcis no akmens. — Tev tuvojas fit for fight^8 pārdrošnieks!

Lēkdams pāri kadiķkrūmiem un akmeņiem, viņš joņoja uz ceļa pusi un, pārmeties pāri grāvim un uzrāpies augšā uz ceļa, nodomāja: tā tam būtu jābūt vienmēr, tad cilvēks jūtas pavisam brīvs.

Brīvības sajūta, labsajūta strāvoja pa visām porām arī vēl tad, kad Martins iegāja virtuvē. Kad viņš iebrāzās virtuvē, Elna atplauka un plati viņam uzsmaidīja, it kā pavisam aizmirsusi iepriekšējo vakaru. Viņa pārtrauca darbu un, ielējusi sev tasītē kafiju, apsēdās viņam blakus pie brokastgalda.

— Liekas, pavisam slikti tev te tomēr neklājas, — viņa sacīja, dabūjusi dzirdēt viņa rīta pastaigas iespaidus. — Pirms tavas atbraukšanas mēs bijām drusku nobažījušies, ka tev te, augšā, viss būs pārāk vienkāršs un vientulīgs. Tu esi pieradis pie citiem apstākļiem, pie ārzemju braucieniem un kaut kā tamlīdzīga. Un jūs dzīvojat greznībā, kā esmu dzirdējusi.

— No Klāsa, vai? — viņš pajautāja, mazliet pikti norijis kumosu, — vai viņš tev to ir samelsis?

— Tad nē jau, — Elna steigšus atsacīja un papurināja galvu, — man stāstīja kāda darbabiedrene, viņa bija tīrījusi telpas pēc mājas uzcelšanas.

Pusotru gadu nodzīvojuši kādas Bergsvēgena augstceltnes četristabu dzīvoklī, februāra sākumā viņi bija pārvākušies uz jaunuzcelto villu uz ziemeļiem tūlīt aiz Stran-dengenes. •

So ideju tētim bija ierosinājis kāds kolēģis no skolotāju vidus, kurš pats savukārt bija pazīstams ar vienu būvuzņēmēju, un rektors viņiem bija palīdzējis apiet rindu. Ka šī māja ir dārga, to Martins bija aptvēris, bet, cik tā maksāja, to nebija paturējis prātā.

Pret šo pārvākšanos viņš nebija iebildis, jo skola iznāca tuvāk, turklāt viņš dabūja sev ne tikai lielāku istabu, bet vēl arī telpu pagrabstāvā saviem dzelzceļa un autoceļu modeļiem. Arī skuķenēm pagrabstāvā blakus kamīntelpai bija iekārtota rotaļu istaba, tāpat jaunajā mājā bija atradusies vieta mammas un tēta darbistabai.

— Klāss man neko nav teicis, — Elna sacīja, acis nolaidusi. — Viņš jau diez cik bieži pie jums nemaz nav bijis.

— Nē, nav gan vēl, — Martins atteica, tādējādi atvairījis nosodījumu, ko viņš manīja viņas piezīmē.

Arī mamma un tētis šad tad bija izteikuši izbrīnu, ka viņš Klāšu nekad neaicina sev līdzi uz mājām.

«Tevis un meiteņu dēļ mēs taču pirkām šo māju,» vecāki mēdza sacīt, «lai jums ar draugiem kaut kur būtu vieta. Un tu tagad gandrīz nekad neesi mājās, tiešām skumji.»

Viņš ne reizes nebija spējis paskaidrot, kāpēc tā ir. Lielie jau tik un tā nesapratīs, viņš tad mēdza nodomāt un piecēlies aizcirta durvis sev aiz muguras, lai tālāk vairs nebūtu jāklausās viņu žēlošanās.

— Nekas īpašs tur nav, villa, kā jau villa, ne ar ko tā neizceļas, — Martins sacīja, cenzdamies rādīt pavisam vienaldzīgu seju.

— Un tomēr, — Elna teica, — villa Strandengenē — tas ir pavisam kas cits nekā mūsu trīsistabu dzīvoklītis. Un atvaļinājumus jau jūs arī nemēdzat pavadīt tik vienkārši.

Balss viņai skan tā lūdzoši, Martins nodomāja, piecē-lies no galda, jo pēkšņi vairs nezināja, kā izturēties.

— Bet te ir lieliski, — Martins teica mazliet par daudz jūsmīgi, — labāk kā te nemaz nevar būt. Bet tagad gan es iešu un pamodināšu Klāšu, citādi nogulēs vēl visu dienu!

— Labi, ka tu viņu drusku pieskati, — Elna teica.

— Viņam vajag kādu lielāku draugu. Par daudz jau ir klīdis apkārt viens pēdējos gadus.

Paša malkas šķūnīša dibenā stavēja veca ķerra — v

viena dīsele tai bija ielūzusi un ar dzelzi apkaltais koka |

ritenis neveikls.

— Salabojiet paši, — Edvīns sacīja, izvilcis to ārā pagalmā, — izolācijas lente un stieple stāv nojumē pie kūts. Man jāiet pie Sikstena traktora dēļ, vislabāk būs, ja viņš arī pieliks roku, ar kloķvārpstas plīsumu viens jau nu es netikšu galā.

Ieraudzījis dēļu kaudzi, ko zēni bija novākuši lejā no kūtsaugšas, Edvīns tikai mulsi nogrozīja galvu.

— Ja dienas otrā pusē jūs pagūsiet aizgādāt to visu lejā krastmalā, tad labi vien būs. Tās mantības gan te ir tik daudz, it kā runa būtu par īstas mājas celšanu. Bet tā ir jūsu darīšana, es tur iekšā nejaucos. Un pats galvenais, ka jums ir darbs.

Edvīnam, kā izrādījās, bija taisnība, jo pagāja vairākas krietnas stundas, kamēr viņi dabūja lejā pie steķiem visus dēļu gabalus. Vienā reizē varēja paņemt tikai dažus, citādi ķerra kļuva neizkustināmi smaga un uz šaurās taciņas starp rudenī uzarto lauku un mežonīgi aizaugušajām ganībām viņi ik pa brīdim aizķērās aiz akmeņiem un zariem.

— Šitai ķerrai, velns lai to parauj, vieta drīzāk būtu Ziemeļu muzejā, — nikni spārdīdams riteni, Martins noburkšķēja, kad vienā braucienā lejup uz ezermalu viņi iesprūda jau piekto reizi. — Itin nekur tā vairs neder. Tāda — ar koka riteni!

— Nesaki vis, — Klāss atbildēja, — agrņk tā mums kalpoja tīri labi. Tētuks to ņēma palīgā, kad tīrīja kūti.

— Akmens laikmetā tas bija, — Martins noteica, ķerdamies atkal pie dīseles.

— Mēs varam pasaukt tētuku palīgā, — Klāss ierosi- -nāja, — viņš izvilks to kravu ārā viens divi!

Sasarcis no piepūles, Martins tikai noraidoši papurināja galvu.

— Tad nē jau, — viņš noteikti sacīja, — gan tiksim paši galā, lielos pēc iespējas mazāk vajag jaukt iekšā mūsu darīšanās.

Mazpamazām viņi atklāja, kā jārīkojas, un, dēli izmantojot par sviru, izkustināja ķerru no vietas, kad vienu otru reizi tomēr bija iestrēguši starp grambām uz takas.

Uz novakari pēdējais brauciens bija galā.

— Sitas nudien bija krietns darbiņš, — Klāss sacīja, atsēdies uz steķiem. — Esam pelnījuši kādu atpūtas brīdi, — viņš piebilda un, enerģiski sasūcis zem mēles siekalas, nospļāvās ūdenī.

Tas izklausās par daudz nopietni te, laukos, Klāss cenšas izlikties pieaudzis, it kā man izpatikt gribēdams, vai, Martins nodomāja, ar troksni nokrizdams blakus Klāsam uz steķiem.

— Velna būšana, — Martins teica, — tagad nu gan derētu kāds dūms.

Tas izspruka no mutes, iekams viņš bija paguvis apdomāties, un vaigi Martinām sāka kvēlot, kad viņš juta, ar kādu izbrīnīt Klāss uz viņu paceļ acis.

— Dūms? — Klāss vaicāja. — Bet tu taču nesmēķē? Vai varbūt esi iesācis?

— Var gadīties, — Martins nevērīgi atteica, — šad tad, tā sakot, nav jau nekas pārākais!

Uz Klašu tas neattiecas, Martins nodomāja, man vajadzēja pievaldīt žaunas, ar sīkajiem par tādām lietām nav ko runāt!

Pavasarī šad tad bija gadījies, ka mājās viņš pievāca pa cigaretei un izsmēķēja tās mežiņā uz nokalnītes sāņus aiz villu rajona. Viņš to vienmēr bija darījis gluži viens, jo nebija vēlējies parādīt citiem, ka ik reizi, kad dūmus gadījās ieraut rīklē, viņam vēl joprojām uznāca klepus lēkme.

— Par to tu man nekad neesi stāstījis, — Klāss teica, un pirmo reizi viņa balsī ieskanējās tādas kā šaubas.

— Tu man netici? — Martins pikti noprasīja. — Domā, es pūšu tev pīlītes?

Izstiepies uz vēdera un nokāris lejup kreiso roku, Martins sāka plunčāties pa ūdeni. Tas joprojām bija auksts, bet viņš neņēma to vērā.

— Vareni, — Martins sacīja, ar roku apslapinājis sev pieri, — vilktin velk iemesties ūdenī,

Klāss klusēja, un Martins nevarēja nepamanīt, ka draugs koda apakšlūpu, tādu viņa rīcību līdzīgās situācijās Martins sāka jau pazīt — Klāss tā mēdza darīt ik reizi, kad nezināja padoma;

— Vai tev kāds ir pie rokas? — Klāss vajcāja. — Kāds smēķis?

— Skaidra lieta, — Martins ar skubu atsaucās, — ir, tu varbūt netici?

— Bet uzmanies gan, ja tētuks ar mammīti dabūs zināt, viņiem tas nebūs pa prātam, — Klāss sacīja klusākā balsī. — Es nepiedalos, to ņem vērāl

— Un nevajag arī, — Martins sacīja piecēlies. — Starp citu, man jau nav nemaz līdzi. Un tik dikti nemaz arī neprasās, tā mazliet tikai, kā es teicu.

Nolādēts, viņš nodomāja, sākdams mazliet satraukti un nepareizi svilpot, visas šīs runas bija liekas, tagad viņš vairs neliks man mieru.

Nokāpis no steķiem, Martins paraustīja airu laivas ķēdi, bet, tā kā airus nekur nemanīja, viņš atteicās no nodoma pavizināties ar laivu un apgāja apkārt veļas mājai. Ēkas aizmugurē, pieslieti pie sienas, stāvēja pāris veclaicīgu veļas dēļu un ieplaisājis veļas skalojamais toveris — tieši tādu pašu Martins bija redzējis pagrabā pie vecmāmiņas Ronnebijā, un, kad viņš iespēra tam ar kāju, viena dzelzs stīpa atlēca vaļā un grabēdama nokrita zemē.

Martins pavērās uz mājas gala logu — pieputējis, zirnekļu tīkliem aizvilktiem stūriem, un, kad viņš pabāza galvu pa spraugu durvīs, kas tikai šā tā vairs turējās eņģēs, atklājās, ka arī daži grīdas dēļi ir ielūzuši. Iekšā oda pēc pelējuma.

— Veļas māja nav lietota jau gadiem, — Klāss sacīja. — Kopš tā laika, kad mammīte iegādājās veļas mazgājamo mašīnu. Un grīda tur ir galīgi satrunējusi. Labāk neej iekšā, tētuks neatļauj.

— Ak tā tu saki, — Martins teica, viegli pasmīnējis.

Klāsiņš tomēr ir tāda jēra dvēsele, Martins nosprieda,

nav no viņa ko baidīties!

Paņēmis no kaudzes pāris dēļu un atslējis tos pret jumtu, pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem viņš kā nekā tika augšā. Skaidas uz jumta bija glumas, vietumis no sūnām un mitruma gandrīz zaļas, un, kad uzmanīgi paspēra soli, dažas atlēca vaļā no pamata. Pāris reižu viņš atmuguriski tik tikko nenobrauca zemē. Tikai uz priekšu saliecies un ar pirkstiem ieķēries spraugās starp skaidām, viņš varēja cik necik noturēties. Galu galā viņš tomēr tika augšā uz kores un ar strauji pukstošu sirdi un divām sūrstošām skrambām uz labā ceļgala apsēdās tur

jāteniski.

Klāss vēl joprojām tupēja uz steķiem un blenza uz viņu, mazliet izbrīnījies, vienu roku piespiedis pie pieres.

— Vai tu arī neuzrāpsies augšā? — Martins jautāja, pametis gaisā kādu skaidas gabalu, kas ielidoja ūdenī netālu no steķiem.

— Nē, nezinu vis, nebūs laikam vērts, — Klāss teica mazliet noraidoši, gandrīz īgni. — Starp citu, mums jāiet ēsti Drīz laikam būs seši.

Martins paskatījās pulkstenī, bija jau krietnu ceturksni pāri, taču viņš nedomāja steigties.

— Gan jau paspēsim, — viņš teica, lēni un uzmanīgi aizšļūcis līdz kores galam. — It kā tagad nu būtu tik briesmīgi jāskaita minūtes.

Sis pēdējais jau atkal bija lieki, viņš nodomāja pēc tam, kad, lecot zemē no čukura viegli sadauzījies, uzrausās kājās un redzēja, ka Klāss sapīcis jau ir sācis iet uz māju pusi.

Ir nu gan, itin neko viņš nevar paciest, Martins nodomāja, pūlēdamies notīrīt pamatīgos zaļos traipus no ceļgaliem un elkoņiem, to man jau vajadzēja zināt.

Bet man lai te neviens nedomā lasīt morāli, viņš prātoja, sekodams Klāsam piecu metru attālumā, uz to viņiem nav nekādu tiesību.

Man vajadzēja gan braukt vecākiem līdzi uz dienvidiem, viņš nosprieda, ērcīgi gaiņādams prom lapseni, kas pēkšņi bija sākusi riņķot viņam pa priekšu, pilsēta tomēr ir pavisam kas cits nekā lauku ciems!

10

—* Nē, ar nakšņošanu gan vēl jāpagaida, lai tā pa īstam iestājas vasara, — Edvīns teica, kad Klāss pie pusdienu galda jau nez kuro reizi bija par to ieminējies. — Un jums.taču, dieva vārds, vispirms tur, ārā, viss jāsa-ved kārtībā. Es domāju, tāpēc jūs taisāties celt ari to būdu.

— Bet mums ir telts, — Martins sacīja, nostādamies Klāsa pusē un gribēdams arī parādīt, ka viņš nav no tiem, kas uzreiz piekāpjas,

Man jau likās, ka tas neies cauri, viņš nodomāja, kad Edvīns papurināja galvu, mazdrusciņ savilcis uzacis.

Edvīns bija apsolījis nākt talkā viņiem aizvest būvmateriālus pāri uz salu, un, tikko iztukšojis savu šķīvi, Klāss sāka nemierīgi dīdīties uz krēsla.

— Vai nebūsiet drīz galā, lai varam braukt? — viņš jautāja, un Edvīns ar Elnu pasmaidīja par viņa nepacietību.

— Brauciet vien prom, — Elna sacīja, — es ar kafiju noiešu leja vēlāk, tu paņemsi mani līdzi pēdējā braucienā.

— Mēs drīkstēsim aizbraukt jums līdzi uz saliņu, vai ne? — Edvīns teica uzspēlēti nedroši. — Kaut arī jūs tur esat saimnieki, mēs, vecīši, varbūt arī drīkstēsim drusku tur piestāt krastā?

— Nemels nu niekus, — Klāss teica, piecēlies no galda, un aicinoši paraustīja Martinu aiz rokas.

— Nāc nu, šausimies lejā un sāksim lādēt laivā!

Kaut arī Martins Edvīna un Elnas priekšā tēloja vienaldzīgo un par Klāsa dedzību tikai iecietīgi paraustīja plecus, tomēr arī viņš mazpamazām sāka aizrauties.

— Bet jums jāuzvelk mugurā vismaz pāris džempe-rīšu, — tante Elna sacīja, — uz šo ievasaras siltumu vēl nevar paļauties, vakaros mēdz kļūt stipri auksts.

Martins mazliet saviebās — slepus, tā, lai tikai Klāss redz.

No tādas mammīšu gādības cilvēkam itin nekur nav miēra, viņš nosprieda un izslīdēja ārā pagalmā. Martins grasījās taisnā ceļā iet lejā uz ezeru, bet, pamanījis, ka Klāss pa kāpnēm metas augšā uz jumtistabu, tomēr sekoja viņam.

Okei, viņš nosprieda, no kumodes apakšējās atvilktnes izņēmis savu treniņblūzi, tā būs silta diezgan, lai Elna nomierinātos, nav jēgas viņu pārāk kaitināt.

Pulkstenis bija tikai nedaudz pāri pusastoņiem un saule vēl joprojām augstu pie debesīm, un, kad Martinām pēc skrējiena lejup uz krastmalu vajadzēja ķerties pie dēļu kraušanas, viņš jau bija sasvīdis.

— Velns parāvis, — viņš noteica, vilkdams nost jaku, — tik daudz drēbju mugurā, ka līp jau pie miesas. Vai tava mammīte mūžīgi tik dikti baidās no aukstuma?

Klāss, mazliet nokaunējies, papurināja galvu un labu brīdi svārstījās, iekams pats arī novilka jaku.

— Nē, — viņš sacīja, — taču mazliet piesardzīga gan viņa mēdz būt.

Pirms piekraušanas laivu vajadzēja vēl izsmelt sausu, un, kad pēc stundas ceturkšņa Edvīns ar pīpi mutē lēni nāca lejā pa nokalni, viņi bija paguvuši salikt laivas dibenā tikai pašus īsākos dēļus.

— Tā būs labi, zēni, — Edvīns teica, — pats labākais, ja visu dara pakāpeniski. Tikai nesalādējiet par daudz, es pārairēšos vairākas reizes.

— Tev nevajadzēs airēt, — Martins steigšus iebilda,

— tas būs lieki, mēs taču paši...

— Vēlāk, — Edvīns viņu pārtrauca, izdauzījis pret laivas malu pīpi, un, iekritusi ūdenī tabaka nočukstēja vien,

— šīs pirmās reizītes jūs braukāsiet tikai līdzi un skatīsieties. Vēlāk varēsiet arī paši pamēģināt.

Kad pirmā krava bija piekrauta, Klāss ar Martinu apsēdās pakaļgalā uz soliņa, kamēr Edvīns atstūmās un ar lēcienu arī pats iemetās laivā. Tā stipri salīgojās, un pāris virsējo dēļu jau taisījās noslīdēt pāri malai. Martins paguva pamest tiem priekšā roku un ievēroja, ka Edvīns atzinīgi pamāj ar galvu.

To paguvu izdarīt es, viņš lepni nodomāja, es biju tas, kas neļāva dēļiem nokrist.

Bija pilnīgs bezvējš, un, kad Edvīns, viegli plunkšķinā-dams airus, pagrieza laivas priekšgalu pret saliņu un pēc tam ritmiski iegūla airos, cilādams tos spēcīgiem, gariem vēzieniem, Martins varēja saklausīt gan šļakstus, kas radās, purngalam šķeļot ūdens virsu, gan to, kā ūdens nolīst no paceltiem airiem, gan arī odu mākoņa sīkšanu. Pastiepis rokas sev aiz muguras tik tālu, ka ar pirkstu galiem aizsniedza ūdeni, viņš juta, tas ir dzestrs, atvēsinošs, un dzirdēja arī Edvīnu nosakām:

— Nu, vai nav lieliski, ko? Vai jūs nomanāt ar, cik kluss te ir visapkārt?

— Jā, — Martins piekrita, — nav peļami. Dažam labam derētu to izbaudīt.

Sala nebija liela. Tāda saliņa vien tikai ar pāris klintīm vienā malā. Šeit auga kāds desmits priežu un daži spuraini kadiķkrūmi, un Martinām bija mazliet jāpasmaida par Klāsa sajūsmu.

— Te nu tā iri — Klāss iesaucās, izlēcis krastā, tiklīdz Edvīns bija ievilcis laivu kādā smilšainā iedobē. — Tagad pats tu redzi, ka es neesmu pārspīlējis!

Klaigādams Klāss uzskrēja augšā krastā un sāka gandrīz vai glāstīt priežu stumbrus.

— Nu, vai nav lieliski? — viņš sauca. — Te varēs celt telti! Un te, te mēs sliesim augšā savu būdul

— Jauki, — Martins noteica, mazliet demonstratīvi paraustījis plecus, jo gribēja parādīt Edvīnam, ka viņš no tiesas nav tik bērnišķīgas jūsmas pārņemts kā Klāss.

Bet, kad, izkrāvis laivu, Edvīns bija aizairējis pēc otrās kravas, Martinām arī vairs nevajadzēja turēt sevi grožos.

— Baigi kolosāli nudien, — viņš sacīja, — te uz salas mūs itin neviens netraucēs. Neviens mūs te neturēs acīs.

Kamēr laiva atbrauca atpakaļ, viņi jau bija paguvuši pirmo kravu uzvilkt augšā krastā. Zīmējums viņiem bija līdzi, to Klāss bija pabeidzis jau pirms vairākām nedēļām, un tāpēc viņi skaidri zināja, ar ko sākt.

Ne vienam, ne arī otram no viņiem tā nebija pirmā būda.

Martins bija piedalījies v'airāku būdu celšanā mežā aiz vectēva un vecmāmiņas mājas, un vismaz pāris no tām gandrīz bija tikušas pabeigtas.

— Katru gadu es uzbūvēju vismaz vienu būdu, — Klāss teica, apsēdies uz dēļu kaudzes. — Bet tās sagāžas vai nu pašas no sevis, vai arī to izdara vējš.

— So mēs iztaisīsim pamatīgu un skaistu, — Martins teica, — tādu, ka prieks atcerēties.

Kad atgriezās Edvīns, viņam līdzi bija arī cirvis un zāģis, un kastīte ar āmuru un naglām.

— Jums vajag krietnus darbarīkus, — Edvīns sacīja, — jo esat savākuši tik biezas plankas kā šķūņa grīdai. Bet ar cirvi gan rīkojieties uzmanīgi, tas ir nupat kā trīts, un šovasar tā kā negribētos krāmēties ar braukšanu uz slimnīcu.

Kamēr Elna lejā pie krasta starp dažiem akmeņiem iekūra ugunskuru, Edvīns apzāģēja galus resnākajām plankām un novietoja tās, kur nākas. Priedes, kuras Klāss izraudzīja atbalstam, auga gandrīz precīzi uz kvadrāta, un Edvīnam nevajadzēja pat lietot naglas, kad viņš starp to stumbriem iestiprināja balsta baļķus, jos pāris zarus, kas gribēja spraukties iekšā būdā, Edvīns novāca, dažas reizes aši pavicinājis cirvi.

— Tā te, jā, — viņš pēc tam noteica, nolicis malā cērtamo, — tagad būvmeistari varēs ķerties pie darba paši. Tikai pārāk neizvērsieties. Ja būda būs par daudz liela, jūs netiksiet ar to galā.

— Nebaidies, tētuk, — Klāss sacīja, jau sācis rakņāties pa naglu kasti, — mums neapniks, vai ne, Martin?

Viņš prasa man, Martins nodomāja, nezinādams īsti, ko lai atbild. Kaut nu viņi neiedomātos, ka esmu vēl sīkais, viņiem taču būtu jāsaprot, ka es piedalos tikai Klāsa dēļ.

— Kā tad, mēs esam izturīgi pēc velna, — viņš sacīja Klāsam un vienlaikus nepārprotami piemiedza Edvīnam ar aci, daudznozīmīgi pielicis pirkstu sev pie deniņiem.

Un vēlāk, nogājis Elnai līdzi lejā pie laivas, lai uznestu augšā segas un kafijas tasītes, viņš sacīja viņai tik klusi, lai Klāss nedzird:

— Klāss nu gan baigi vēl aizraujas ar spēlēšanos.

No šiem vārdiem viņa satrūkās un sacīja, tikai ar pūlēm slēpdama smaidu:

— Es ceru, ka tev tas nebūs par daudz apgrūtinoši!

Velns ar ārā, viņš nodomāja, ar skubu sagrābis segas,

kas to būtu domājis, ka tie lielie ironizē, tiklīdz ver vaļā muti!

Izskatījās, ka Elna Martina sacīto īpaši nav nemaz paturējusi prātā, un, piedabūjusi, lai Klāss noliek pie malas naglu kasti, viņa pie ugunskura klāja vakariņu galdu un savā nodabā apmierināti dungoja. Vairīdamies no odiem, Martins sēdēja pavisam tuvu pie uguns un, laiku pa laikam pazagšus pavēries uz Elnu, prātoja, ka viņas klusēšana nav ne smaga, ne nospiedoša salīdzinājumā ar tēta klusēšanu tajās reizēs, kad skatiens viņam bija satumsis un viņš staigāja apkārt pa māju, bungodams ar pirkstu galiem un valdīdams dusmas.

Tad jau labāk būtu ārdījušies, viņš prātoja, piepildījis savu krūzīti no termosa.

Tā vajadzētu būt vienmēr kā te tagad, viņš nodomāja, noraudzīdamies uz Elnu un Edvīnu, kas sēdēja, piekļāvušies viens pie otra, — Elna atspiedusi galvu Edvīnam uz pleca, un Edvīns aplicis roku viņai ap pleciem, tik brīvi manai mammai un tētim vajadzētu vienmēr izturēties vienam pret otru!

Klāss jau bija izstrēbis savu kakao krūzīti.

— Tu nu gan varētu pasteigties, — viņš sacīja, bukņī-dams Martinām sānos. — Mums jākustas ātrāk, ja gribam kaut cik tikt uz priekšu!

— Neuzmācies viņam, — Edvīns rāmi sacīja, ar kāju iebīdījis ugunskurā vēl dažas skaidas, — neaizmirsti, ka viņš vēl joprojām ir mūsu viesis un ka viņu vajag likt drusku mierā, kamēr iejūtas!

Tie abi ir par mani norūpējušies, no brīvas gribas uzņēmuši savā pulkā.

Šī doma pēkšņi sagādāja mulsinošu prieku.

— Eju jau, eju, — viņš sacīja, — izdzeršu tikai savu krūzīti,

Klāss drāzās augšā krastā.

_ — Vai viņš vienmēr ir tik dedzīgs? — Martins iejautājās.

— Nē, vienmēr nav vis, — Edvīns atbildēja, labo roku novirzījis Elnai uz gurniem. — Bet viņu tagad pacilā tas, ka tu esi atbraucis, pēc tāda drauga viņš ilgojās jau sen. Un mēs abi arī esam par to priecīgi, būsi varbūt pamanījis?

— Jā, Klāsam patiesi vajag tāda jauna cilvēka sabiedrību, — Elna rāmi sacīja, neuzkrītoši aizlikusi prom Edvīna roku. — Viņam neder būt kopā tikai ar vecīšiem vien.

— Par tiem vecīšiem tu man vēl norausies, Elna, — Edvīns teica, sataisījis pēc iespējas dusmīgāku seju, — neesmu taču pat vēl pensionārs. Četrdesmit septiņi gadi, ir nu gan par ko gausties!

— Pavaicā Martinām, — Elna pasmaidīja, pavisam atbrīvojusies no Edvīna rokām, — mēs viņam liekamies kā no akmens laikmeta. Viņš pieradis pie jaunāka tēva un mātes. Martin, tu taču sacīji, ka tavējiem ir tikai trīsdesmit pieci, vai ne?

— Jā, bet kāda tur starpība, — Martins steigšus iebilda, — man liekas, pieaugušie, kā jau pieaugušie.

Tas nu gan izklausījās stulbi, viņš nodomāja un, piesarcis kā biete, ar pusapēstu maizīti rokā steigšus piecēlās kājās, lai nebūtu jāturpina šīs pārrunas. Ir gan velnišķīgi grūti pateikt to, ko domā!

— Te nu tu dzirdi, — Edvīns noteica, un viņa seja atplauka smaidā, Martins nemaz neuzskata, ka mēs būtu kādi īpaši senči no akmens laikmeta.

Vēlāk, kad Klāss un Martins jau cēla savu būdu, steigdamies sakārtot grīdas dēļus un sanaglot vienu sānsienu, Edvīns un Elna, cieši blakus viens otram, palika sēžam lejā pie krasta.

Edvīns laiku pa laikam sabikstīja ogles un iemeta pa zaram ugunskurā, un Martins ievēroja, ka pēkšņā svelme spiež abiem atvirzīties tālāk no liesmām. Martinām gribējās arī dzirdēt, par ko tie sarunājas, taču balsis bija tik klusinātas, ka Klāsa cītīgie āmura klaudzieni tās pilnīgi pārskanēja.

Bet strīdēties viņi vismaz nestrīdas, Martins nodomāja, skaidrs, to viņi nekad nedara.

Tādi vecāki gan man derētu, viņš prātoja, un pēkšņi Martinām ienāca prātā, ka viņš labprāt paliktu pie tiem pavisam.

Es pārvākšos pie viņiem, Martins nosprieda, mēs ar Klāšu varam dzīvot vienā istabā.

Tad manējie tur, mājās, gan dabūs trūkties, viņš vēl nodomāja jaunā priekā.

Bet tad Martins saņēma sevi rokās, tīrā bērnišķība, vairāk nekas. Viņš to saprata gluži labi, un iepriekšējā doma vien pēkšņi šķita kā nodevība, it kā viņš būtu grasījies atklāt kaut ko slēpjamu.

Lēti tu gribēji tikt vajā no savējiem, viņš prātoja un to pašu bridi pamanīja, ka par daudz stipri dauza ar āmuru un vairākas reizes zvetē pa sen iedzītu naglu. Martins samulsa vēl vairāk, kad izrādījās, ka Klāss platām acīm skatās uz viņu.

— Tā, iekšā ir, — viņš noteica, izlikdamies, ka nekas īpašs nav noticis. — Šovakar laikam pietiks. Rītam ar kaut kas jāatstāj.

Atpakaļceļā Klāss ar Martinu pārmaiņus dabūja sēdēt pie airiem, bet Edvīns tikai deva norādījumus.

— Jums jāpavingrinās, — viņš sacīja, — citādi mēs nekad nevarēsim laist jūs vienus pašus. Un visu vasaru taču neturēsim jūs aiz čupra, tā ka būs vien jāsāk pašiem uzņemties atbildību.

— Tikai jums jāapsolās, ka būsiet uzmanīgi, — Elna teica. — Laivā dauzīties nedrīkst. Un turpmāk vajadzēs paņemt arī peldvestes. Tās karājas priekšnamā, tā ka garām paiet nevarēs.

Tās mammas, Martins domāja, sasprindzināti cenzdamies iegulties abos airos vienlaikus, mūžīgi viņas nāk ar aizrādījumiem!

— Jā jau, jā, — viņš noteica laikam mazliet saērcināti un palaida labo airi tik vaļīgi, ka Edvīns dabūja krietnu šļakatu sev sejā, — būs jau labi un nekādas nelaimes nenotiks, par to es galvoju.

145

6 — L. Frlks

Bet tad viņam stipri iedūrās kaut kur zem ribām, un Martins pēkšņi atcerējās sajūtu, braucot elektriskajā vilcienā, ka kaut kas saies šķērsām, ka kaut kas tāds ir jau iesācies un viņš nespēj vairs to aizkavēt.

Visā šajā pasākumā slēpjas kas nelāgs, viņš nosprieda.

Lai gan pulkstenis jau bija gandrīz vienpadsmit, kad viņi atgriezās pie steķiem, visi četri vēl labu brīdi palika sēžam tur, lejā, un izbaudīja, kā vasaras vakars pārvēršas naktī. Saule jau bija noslīdējusi tieši virs fjella muguras, un tās slīpajos staros ūdens spīdēja asinssarkans. Vēl aizvien valdīja pilnīgs bezvējš, un bija sākusi pierimt pat bezdelīgu laidelēšanās.

— Šādus vakarus gribas atcerēties ziemā, — Edvīns teica, odu uzmācības dēļ cītīgi sācis pīpē uzpūst uguni. — visskaistākie brīži ir tieši tie, kad visapkārt itin nekas nenotiek.

Elna piekrītoši pamāja, savilkusi jaku ciešāk ap kaklu, un Klāss, nometies garšļaukus pie pašas steķu malas, lū kojās ūdenī, šiem vārdiem viņš, šķiet, nepievērsa nekādu uzmanību.

Martins bija neziņā, kas te būtu vēl piebilstams.

Dažreiz nevar saprast, ko lielie īsti domā, viņš gudroja. Lai ko es arī teiktu, viss tik un tā iznāk nepareizi!

— Jā, ir jau gan jauki, — viņš pēc tam sacīja mazliet nedroši. — Bet vai te, augšā, nav mazliet par klusu? It kā citu cilvēku vispār vairs nemaz nebūtu pasaulē.

Pēkšņi viņš sailgojās pēc savām māšelēm Gunvuras un Marijas — pret viņām Martinām patiesībā taču nebija nekādu iebildumu.

Ja ar māsām kaut kas tagad atgadās, es tūlīt to nedabūšu pat zināt, Martins nodomāja un piebilda:

— Te nav pat telefona.

— Jā, mazliet tā paprastāk te, augšā, fjellam pie sāniem ir gan, — Elna sacīja, — bet nekāds pārsteigums tev tas, šķiet, nebija?

Pēkšņi Martinām sāka likties, ka Elnas balsī viņš dzird aizvainojumu un ka tā skan arī mazliet pārmetoši.

— Te, augšā, vajag ierobežot savas prasības, — Edvīns noteica, — un lieta darīta.

Arī tas izklausījās pēc pārmetuma, un Martins vairs pār sevi nevaldīja.

Nāk man virsū, viņš nosprieda, skauž, jo nevar paciest, ka citiem klājas labāk nekā pašiem!

— Jā, to es saprotu, tik dumjš jau neesmu, — viņš teica

un pats izdzirda, cik asā balsī tas ir sacīts. — Es nemaz nesūdzos, to taču neviens nesāks man apgalvot!

Manīdams, ka vairs nevalda pār savu balsi, viņš tūlīt arī saprata, ka ir aizgājis par tālu, tāpēc nolēca no steķiem un skriešus metās augšā uz māju pusi.

Nolādēta būšana, viņš nodomāja, nu gan tiem ir ko brīnīties!

Skriedams viņš ieklausījās skaņās sev aiz muguras, tās liecināja, ka arī pārējie slienas kājās un laikam noskatās viņam pakaļ, un viņš dzirdēja Klāšu nosakām:

— Nez kas viņam pēkšņi uznāca?

Lai tup vien tur, krastā, un blenž uz savu nolādēto saulrietu, Martins nodomāja un, juzdams, ka zem plakstiem tūlīt sāks sūrstēt, saprata, ka līdz asarām nav vairs tālu. Uzdrāzies augšā pa bēniņu kāpnēm un norāvis sev no muguras drēbes, viņš nojauta, ka šovakar ne ar vienu pašu vairs nespēs parunāt.

Pat ar Klāšu ne, viņš nodomāja, uzvilcis segu pāri galvai, ar Klāšu jau vismazāk.

Kad Elna ar Klāšu pēc brīža uznāca augšā, Martins gulēja, pagriezies pret sienu, un izlikās aizmidzis. Viņš piespieda sevi elpot vienmērīgi un mēģināja arī neklausīties, ko tie tur sačukstas, kamēr Elna bija iedabūjusi Klāšu gultā un klusi izgāja no istabas.

Ar mani nevienam nav jānoņemas, viņš nosprieda, ar sevi es visnotaļ pats tieku galā. [9]

Martins labi zina, kur tagad atrodas, no slimnīcas smakas viņš nespēj izbēgt pat miegā, bet sapnis ir tik detalizēts un skaidrs, ka top īstāks pat par gultu. Viņš stipri purina galvu, tomēr nespēj izvairīties no šīm ainām un tāpat arī no klusuma, kādā tagad snieg.

Viņš cenšas tikt uz priekšu, pāri Lielajam tirgum, bet visapkārt ceļā izaug irdenas kupenas, un viņš jūt, ka pamazām viņu arvien vairāk apņem sniegs. Mazliet iesāņus priekšā stāv liela ziemsvētku egle ar sarkanām spuldzītēm, kas šūpodamās mirgo vējā. Martins zina, ka viņa ceļš ved tieši garām eglei, ja grib nokļūt uz Stūrgātanas, bet egle ar katru soli aizslīd arvien tālāk prom.

Tad pēkšņi cauri sniegpārslām viņš ierauga mammu un tēti un uzreiz saprot, ka tie abi viņu meklē. Martins vicina ar rokām, bet vecāki viņu neredz, un, mēģinājis tiem uzsaukt, viņš jūt, ka sniegs uzsūc visas skaņas. Tad tie ātriem, enerģiskiem soļiem sāk iet katrs uz savu pusi, un Martins nezina, kuram sekot. Ieskrējies un atspēries pret kupenām, kas sniedzas līdz pat pleciem, viņš pūlas izirties cauri sniegam, bet ar katru vēzienu, ar katru atspērienu iegrimst arvien dziļāk. Viņš jūt, ka arī seju apņem šis uzblīdušais baltums, un iekliedzies saprot, ka tuvumā nav vairs neviena, kas varētu viņu sadzirdēt.

Kliedziens Martinu pamodina, un viņš pamana, ka ir nospārdījis nost segu un ka atbaidošais naktskrekls, kas viņam uzvilkts mugurā, ir uzbraucis augšā, līdz pat vēderam. Žalūzijas ir nolaistas, un, pavēris acis, Martins mana tikai neskaidras logu kontūras. Viņš dzird lietu bungojam pret rūtīm un pēkšņi atceras, ka Sikstens jau iepriekš bija pukojies par Jāņu laiku.

Galu galā Sikstenam bija taisnība, Martins nospriež, tātad viņš zināja, ko saka.

Un harmonikas Sikstens māk spēlēt, Martins nodomā un, atcerējies Jāņu vakaru tur, lejā, pļavā, tūlīt jūt, ka viņu atkal pārņem izmisums.

Tā tas nebija gribēts, viņš domā, tā tikai sanāca.

Es nepavisam to negribēju, Martins novaidas, acis viņam ieplešas un dzīslas uz kakla saspringst, ir jāsauc kāds palīgā, lai tiktu no šejienes prom.

— Mammu, — viņš sauc, kā sen jau nav saucis.

Bet viņa taču mani nedzird, viņš nospriež, viņa nemaz nezina, ka es te guļu.

Nu bet Elna?

Nupat viņa vēl te bija, viņš nodomā, atcerējies viņas jaciņu uz āķa pie durvīm.

Tagad tā vairs tur nekarājas, un krēsls, uz kura viņa sēdēja, ir piebīdīts pie galda sienmalē blakus izlietnei, kas balto cauri tumsai.

Elna ir aizgājusi, viņš nospriež, atstājusi mani te vienu, pat viņa nevar mani vairs paciest!

Tad piezogas bailes un žņaugtin sažņaudz krūtis, un Martins pakustina kāju, lai atbrīvotos no sastinguma, jo viņam ir jātiek no šejienes prom, ir jātiek mājās un jānoslēpjas, bet stipri iesāpas gūža, un Martins ir spiests palikt mierā.

Es laikam tomēr netikšu vaļā, viņš nospriež, ir jau par veļu.

Tobrīd viņš izdzird soļus gaitenī un aprimis samiedz acis, cenzdamies apspiest asaras.

Nav nekādas vajadzības tās kādam rādīt, viņš nodomā.

Martins dzird atveramies durvis, saklausa steidzīgus soļus un jūt kādu noliecamies pie viņa gultas un aptaustām viņa pieri, viņš pazīst šo roku un smaržas un uzreiz nomierinās.

Nav vis aizmukusi, viņš prāto, vēl nav.

— Kā nu tev ir? — viņa jautā, un balss ir trausla un nemierīga. — Vai paliek sliktāk?

— Nē, — viņš sausām lūpām atbild, — bet es redzēju nejauku sapni, un tad man likās, ka tu esi aizbraukusi uz mājām, un uznāca bailes ...

— Es nekur nebraukšu, mīļumiņ, tas tev jāsaprot, — Elna atbild, un viņas roka vieglītēm trīc. — Biju tikai izgājusi uzgaidāmajā telpā pie Edvīna uz brīdi...

— Лк tad viņš ir palicis tepat... — Martins nosaka un paskatās Elnai acīs, pūlēdamies nenovērst skatienu, jo viņam ir jā iemācās skatīties cilvēkiem tieši acīs, un, redzot, cik Elnai ir sarkanas, saraudātas acis, cik pietūkuši izskatās vaigi, pakrūtē viņam kaut kas sažņaudzas, un viņš saprot, ka ir jāsaņem drosme un jāpavaicā un ka no atbildes viņš nekur neizbēgs.

12

— Kāpēc tu vakar vakarā tā saskābi? — Klāss vaicāja, kad nākamajā rītā viņus pamodināja klaudzināšana pie virtuves griestiem. — Tu aizlaidies prom tā, it kā uguns būtu pakulās.

— Es nemaz nebiju saskābis, — Martins atteica, izspiedis uz zobu sukas savijušos svītrainu zobu pastas čūs-kiņu, — biju tikai noguris, vai tā nu negadās?

— Varēji vismaz kaut ko pateikt, — Klāss sacīja, un Martins juta, ka Klāss tikai ar piespiešanos runā laipnā balsī. — Tev vajadzētu saprast, ka mana mammīte un tētuks sāka lauzīt galvu, vai tikai tu neesi sailgojies pēc mājām.

— Nemuldi niekus, — Martins norūca, ar suku pamatīgi iztīrīja dzerokļus, pēc tam ilgi ar putaino ūdeni no plastmasas glāzītes skaloja muti un, izskrējis uz kāpnēm, slaidā lokā izspļāva to lejā zālē. — Varbūt izbeigsim

tagad par to, jā? — viņš piebilda. — Nekas liels, kā liekas, nebija?

— Kā vēlies, — Klāss atteica, palikdams tikpat domīgs.

Arī Elna izskatījās mazliet nomākta, kad zēni nogāja virtuve, un Martinām likās, ka šad un tad viņam tiek uzmests neizpratnes pilns skatiens.

It kā tas nu būtu kas sevišķs, viņš prātoja, it kā es būtu nojūdzies, vai.

Mana māmuļa būs viņai kaut ko sapūtusi, viņa jau mēdza tā izrunāties i tētim, i saviem kolēģiem pa telefonu.

«Viņš tagad ir pārlieku jūtīgs, tāds periods,» viņa mēdza sacīt. «Šausmīgi mainās noskaņojums, nekad’nevar isti zināt, kā ar viņu apieties.»

Ar citiem viņa mēļo, viņš prātoja, bet ar mani ne lāgā parunāt nevar.

— Kā tu šodien jūties? — Elna iejautājās, skalodama zem krāna olas. — Vai esi cik necik izgulējies?

— Protams, miegs man nāk labi vienmēr, — viņš atbildēja, cenzdamies izturēties brīvi un nepiespiesti.

Visam jābūt tieši tāpat kā parasti, viņš nosprieda un sāka ķircināties ar Klāšu, iekams pasniedza tam nazi, un tarkšķēja bez apstājas, lai neviens nepagūst pajautāt viņam ko lieku.

— To nu vajadzētu ielāgot visiem tiem tur, pilsētā, — viņš teica, piebāzis pilnu muti ar olu un siermaizīti, — tiem, kas tur slaistās apkārt pa ielām, es domāju, ka mums te iet baigi labi. Tik labi, ka labāk nemaz vairs nevar būt, un šodien mēs ņemsim priekšā būdu.

— Ņemsim priekšā? — Klāss jautāja, acis iepletis.

— Ņemsim un uztaisīsim, es domāju, tev taču jāsaprot, — Martins steigšus sacīja un, manīdams, ka Klāss taisās apvainoties, vēl pasteidzās piebilst:

— Es līdz šim biju tas, kas tūļājās.

Reizēm viss ķeras pie sirds, viņš nosprieda, tādās reizēs ir jābūt piesardzīgam.

Elna ritināja kopā lupatu paklājiņus.

— Vai sākas lielā tīrīšana? — Martins jautāja īpaši ieinteresētā balsī. — Vai to maz vajag? Te jau tāpat ir jauki bez gala!

— Rītvakar ir Jāņu vakars, aizmirsis esi, vai? — viņa sacīja. — Un tad te visam jāsmaržo svaigi, tas pie mums ir kļuvis jau tikpat kā par tikumu. Atbrauks taču ciemiņi, stokholmieši.

Viņa par to bija ieminējusies jau mašīnā pa cejam no Ulriksforsas.

«Jāņu vakarā māja būs pilna,» viņa bija sacījusi. «Tad te būs tā, ka mudž.»

— Rīt mēs būsim liels bars pie galda, — Elna teica, — bet es ceru, ka tev nekas nav pretī. No Stremsundas atbrauks Anna un Svens Beklundi, viņi bieži pie mums ciemojās, kad mēs te vēl dzīvojām. Jauki cilvēki. Un viņiem ir četras meitas — Elīsabete un Cerstina, tām tagad gan būs septiņpadsmit vienai un piecpadsmit otrai, un divas jaunākās sauc Lēna un Mēta. Un no Stokholmas būs mana māsa Frīda ar savu otru pusi Hūgo Ekstrēmu, zini, viņš ir dzimis stokholmietis un strādā par inženieri Elektrības pārvaldē. Viņiem ir divi puikas Matss un Pē-ters, priekš jums stipri par sīkiem, bet īstie mežonēni gan. Un tad vēl, dabiski, uz mājām atbrauks Oke ar sievu un mazulīti.

Oke bija Klāsa lielais brālis, to Martins jau zināja, Klāss šad tad viņu pieminēja ar apbrīnu balsī.

— Blēē, — Klāss iesaucās, rādīdams Martinām skābu grimasi, — viņu sauc Gunilla, un viņa tev nu gan ir jāredz, ui, ui, ui!

— Nesaki vis tā, — Elna teica, uzacis savilkusi, tomēr, šķiet, ka viņai bija grūti saglabāt nopietnību, — viņa katrā ziņā ir jauka.

— Klau, un dūšīga arī turklāt, — Klāss piebilda un iespurdzās.

Bez Okes un Klāsa ģimenē bija vēl divas pieaugušas meitas, to Martins bija noskaidrojis jau agrāk. Viņas sauca Gudruna un Anete, un abas jau bija atstājušas māju, kad Martins pirmo reizi tur parādījās. Gudrunu, kura mācījās par sagatavošanas klašu skolotāju, viņš bija reizi saticis, taču pat neatcerējās, kāda viņa izskatās. Un Aneti, kura strādāja Jēteborgā, viņš bija redzējis tikai uz fotogrāfijām.

— Tas Oke, tavs brājuks, — Martins pajautāja, kad paēduši viņi cēlās no galda, lai dotos atkal ārā svelmē, — kāds viņš īsti ir?

— Kolosāls, — Klāss atsaucās, parāvis uz leju kreklu, kas visu laiku līda laukā no biksēm, — un, zini, Okem ir ķēriens, viņš strādā par radiotehniķi Estersundā.

— Vareni, — Martins teica, viegli ievilcis Klāsam pa plecu, — tad viņš varbūt varēs mums saskrūvēt to radio tur, augšā, tā, ka tas sāk skanēt.

Izgājuši ārā uz verandas lieveņa, kur vasaras karstums uzvēlās kā mīksts, smaržīgs mākonis, viņi izdzirda Elnas saucienu no virtuves, un Martins juta,’ ka viņas balss vairs ne pa jokam noskan asi:

— Tādas steigas nu gan jums nav. Vispirms novāciet galdu! Liekas, par to mēs esam vienojušies!

Martins sastinga, nokaunējies par savu aizmāršību, bet tad tūlīt pastūma uz priekšu Klāšu.

— Tu biji pēdējais, — viņš ātri teica, — tu varēji taču to izdarīt!

— Kāpēc tad tikai es .. . — Klāss iesāka, bet, paraustījis plecus, iegāja atpakaļ virtuvē.

Martins palika stāvam uz lieveņa.

Pietiks jau ar vienu, viņš nosprieda, divatā tur nav kur apgrozīties.

Pēc tam, uzskrējis augšā istabā, viņš sameklēja cigaretes un sērkociņus, kurus bija paslēpis vienas atvilktnes dibenā.

Tikai drošības labad, viņš nodomāja, saburzījis «John Silver» paciņu tā, lai cauri plānajam zilo šortu audumam ta nebūtu tik viegli samanāma.

Apsēdies atkal uz lieveņa kāpnēm, viņš dzirdēja balsis virtuvē, taču Klāss ar Elnu sarunājās tik klusi un neskaidri, ka Martins nevarēja uztvert, par ko viņi spriež.

Tas viņu padarīja nemierīgu, Martins vienmēr kļuva aizdomīgs, kad nezināja, kas par viņu ir sarunāts.

Droši vien aprunā mani, viņš nosprieda, pievirzījies tuvāk virtuves durvīm, lai labāk varētu dzirdēt.

Bet vienīgais, ko viņš saklausīja, bija Elnas pēdējie norādījumi, pirms Klāss izmetās atkal ārā:

— Neievelieties ūdenī un nekuriniet mežā uguni! Un neaizmirsti, ka vispirms ir jāpaprasa tētim atļauja!

Arī Edvīns, kuru viņi atrada naski tīrām veco pirtiņu uz nogāzes lejpus vasaras virtuves, uzsāka runas par ugunsgrēka briesmām.

— Viss ir tik sauss, ka čab vien, — viņš teica, noslaucījis no pieres sviedrus, — tā ka dariet ko darīdami, bet sērkociņus gan lieciet mierā!

It kā viņš jau zinātu, Martins nodomāja, iebāzis šortu kabatā roku, lai kastīte neiegrabas.

— Šādā laikā tieši sākas meža ugunsgrēki, — Edvīns noteica, piemiegtām acīm pavēries uz ūdeņiem.

— Labi jau, labi, — Klāss dedzīgi atsaucās, — mēs to visu zinām. Bet vai drīkstam tagad paņemt laivu? Tu vakar taču apsolīji, ka mēs ...

— Es varbūt drusku pārsteidzos, — Edvīns teica. — Bet vienreiz jau tai pirmajai reizei jānāk. Un laiks arī ir pavisam rāms...

— Bravo, tētuk! —- Klāss iesaucās, lēkādams no sajūsmas. — Es jau zināju, ka tu neliegsi! Un mamma mums taisa maizītes, ko ņemt līdzi!

— Tad man jāpaļaujas uz tevi, Martin, — Edvīns teica, ar dūri iebukņījis viņam pa krūtīm. — Tev jāapsolās paturēt Klāšu acīs, jo viņš jau pat laivā nevar nosēdēt rāms.

— Neuztraucies, — Martins teica izslējies. — Uz mani tu vari paļauties, un peldvestes arī mēs neaizmirsīsim.

— Labs ir, — Edvīns sacīja, uzsitis viņam uz pleca, — nenāks par sliktu, ja es te vēl kādu bridi pamēzlšu, iekams pats sev par prieku ķeros pie ecēšanas. Sikstens šorīt pirms braukšanas uz mežu tika man salabojis traktoru.

— Sikstens neredzamais, — Martins noteica un, pēkšņi atcerējies piedzīvojumu stāstus, mazliet iespurdzās, — vai tad viņš vispār eksistē?

— Kā tad citādi, — Edvīns atsaucās un ar suku rokā pazuda uz augšējās lāvas, — viņš tikai ir kautrīgs. Un no tevis viņš laikam arī drusku raustās, jo viņš jau lāgā nezina, kas tu esi par putnu.

Pēdējais teikums droši vien nozīmēja kaut ko īpašu, Martins prātoja, skriedams lejā uz krastmalu, citādi jau viņš nebūtu lietojis tieši tādus vārdus.

Droši vien ir visus apzvanījuši un izdibinājuši par mani nezin ko, viņš nodomāja, pēkšņi atkal juzdamies vajāts.

Gaidot, kamēr atgriezīsies Klāss, kurš bija aizskrējis pēc peldvestēm un maizes kules, Martins sēdēja laivas pakaļgalā uz soliņa un ar kafijas kārbiņu palēnām smalstīja ārā ūdeni. Laivā tas bija silts, bet, kad viņš iemērca roku ūdenī aiz borta, jau pārdesmit centimetru dziļumā varēja manīt dzestrumu.

— Kā nekā fjellu ūdens, — viņš nomurmināja.

Vēl labu gabalu uz priekšu ūdenim varēja redzēt cauri līdz pat ezera dibenam, un starp pāļiem zem steķiem pavisam tuvu ūdens virsai nekustīgi stāvēja daži asari, satraukti cilādami žaunas.

Sie ūdeņi vectēvam būtu bijuši pa prātam, Martins nodomāja, atcerējies, kā vectēvs bija rūcis, kad, braucot no

rītiem ar laivu, atrada dažādiem mēsliem pilnus murdus vai arī kad ar airi no niedrāja izcēla lipīgus mazuta pi- j kučus.

Tas ir jau sen, viņš nodomāja, tas bija tolaik, kad es pat vēl neapjēdzu, kas ir bailes.

Tagad ir pavisam citādi, viņš prātoja, cenzdamies atbrīvoties no tās sūrstoņas sirdī, ko izsauc atmiņas par vectēvu, un, kad Martins ieraudzīja Klāšu joņojam lejā pa piekrasti ar peldvestēm un plastmasas maisiņu paceltās rokās, viņš piecēlās kājās un aicinoši māja pretī.

— Drošāk būs, ja pie airiem sēdīšos es, — pēc brīža viņš ieminējās, — airētājam jābūt ar atbildības izjūtu!

— Galā tomēr esam, — Klāss sacīja un piecēlās, tiklīdz laivas priekšgals nošņirkstēja pret krasta grunti tieši tajā pašā iedobē, kuru Edvīns iepriekšējā vakarā jau bija izmantojis.

Airēšana bija prasījusi piepūli, un Martins juta, ka noberzis plaukstas. Pāris reižu, kad airi, šķiet, tikai slīdēja pa ūdens virsu un laiva gandrīz nemaz vairs negāja uz priekšu, viņš jau bija gribējis padoties.

— Tā, tā, smejies tik, smejies, — viņš nošņāca, izcēlis airus no ūdens, — pēc velna smagi, tāpēc jau negāja rakstā. Un turklāt pie šitādām laivām es neesmu pieradis. Blēkingē laivas netaisa ar tādām malām.

Salīdzināt viņam nebūs iespējas, Martins prātoja.

— Atpakaļceļā pats varēsi airēt, ja domā, ka tas ir tik viegli, velns parāvis, — viņš noteica, aiz ķēdes pavilcis laivu mazliet augstāk uz krasta.

— Neņem nu atkal ļaunā, — Klāss atvainodamies sacīja, — es taču tikai tāpat vien ...

— Nu tad tā, — Martins sacīja, izlaidis krastā Klāšu, — lai notiek, mēs to vairs nepieminam.

Nelielais īgnums pagaisa kā nebijis, tiklīdz viņi ķērās pie būvdarbiem. Pamats bija stingrs un gluds, un Edvīna priekšlikums izmantot nesošus šķērsbaļķus visai celtnei piešķīra stabilitāti. Un, tā kā daži dēļi turklāt bija spundēti, sienas iznāca gludas un bez šķirbām.

Kā īstu galdnieku nostrādāts, Martins nosprieda, pārbraucis ar roku pār kādu no salaidumiem.

— Te nu vējš itin nemaz netiks cauri, — Klāss sacīja un izslējās, kad pec paris stundu naglošanas viena sān-siena un viena gala siena viņiem jau bija pilnīgi gatava.

— Lai kāda vētra nākdama, mēs te būsim drošībā.

Un tikai tad Martins iedomājās par logu.

— Velns parāvis, — viņš iesaucās, aizlingojis savu āmuru tieši pret sienu, — mēs esam aizmirsuši ielikt logu!

Uz kūtsaugšas viņi bija atraduši šauru lodziņu ar sešām nelielām rūtīm un dubultu rāmi un tūlīt, pārveidojot zīmējumu, bija izraudzījuši tam vietu vienā no gala

sienām.

«Nevaram taču mitināties koka kastē,» Martins bija teicis. «Ja nu reiz ceļam būdu, tad jāceļ, kā nākas.»

Kaut arī viņš nekad pa īstam nebija ticējis, ka viņiem atļaus pārnakšņot uz salas, viņš nebija arī no tiem, kas darbojas pretī. Ja jau Klāss būdas celšanu bija iecerējis, viņš pievienojās, turklāt zāģēt un naglot viņam patika, lai arī reizēm iznāca šķībi un greizi.

— Mēs par daudz steidzāmies, — Martins sacīja, atslējies pret sienu. — Par daudz labi mums veicās šo laiciņu. Mūždien tā sanāk: ja pārāk viegli veicas, tad saiet šķērsām, vai tu to neesi ievērojis?

— Draņķīgi, — Klāss teica gandrīz ar asarām balsī,

— būs jāsāk atkal no gala!

Tik traki nemaz nebija. Pietika ar to, ka atsita vaļā trīs augšējos dēļus un pēc tam izzāģēja caurumu logam. Sis darbs gan aizņēma daudz laika, zāģis spīlējās starp resnajām plankām, un Martins juta, ka saglabāt aizrautību kļūst aizvien grūtāk. Viņš bija nosvīdis slapjš līdz pēdējai vīlītei, sāpēja pleci, un, kad logs pēdīgi bija savā vietā, viņš atkrita sūnās uz klints.

Tagad man gribas uz to visu nospļauties, viņš prātoja, tāda būdas celšana tīrās muļķības vien ir.

Sīs bērnišķības piestāv tikai vienpadsmitgadīgiem, viņš nodomāja, tikai ar vienu ausi ieklausīdamies, par ko Klāss tur būdā čalo:

— Aizkariņus droši vien sagādās mammīte. Un jumtam papi mēs dabūsim no Sikstena, liels rullis viņam ir garāžā, stāv jau sen. Un durvīm pieliksim atslēgu, lai neviens cits netiek iekšā.

Izklausās, ka Klāss tam visam tic, Martins nodomāja, un pēkšņi viņu pārņēma skaudība.

Agrāk bija vieglāk, viņš prātoja, agrāk man nevajadzēja izlikties, kad es spēlējos.

— Es nu metu mieru, — viņš pusbalsī noteica un piecēlās, juzdamies mazliet nedrošs uz kājām, ari galva viegli reiba.

Tas ir no karstuma, viņš nosprieda un, atbalstījies ar rokām, noslīdēja lejā gar klints sienu, tādā saulē strādāt ir tīrais neprāts.

— Iešu apslapēties, — viņš sacīja, iemetis ar čiekuru pa būdas sānsienu, — jāatvēsinās, citādi vēl nolaidīšos garšļaukus.

Es ģērbšos pliks, viņš nosprieda, vilkdams nost džempe- | rīti un šortus, neviens taču neredz.

Jau iebrizdams ūdenī un drebinādamies no aukstuma, I kas stindzināja kājas, Martins saklausīja, ka Klāss noliek ; āmuru un izrāpjas no klinšu plaisas, kurā atradās būda. *

— Vai tu tiešām peldēsies? — Klāss jautāja, pavisam pārsteigts. — Neesam taču prasījuši atļauju. Turklāt te uzreiz sākas liels dziļums, tētuks sacīja.

— Aizveries, — Martins teica, pūlēdamies apvaldīt dre- ļ buļus. — Nāc tu arī ūdenī, tev tāpat der apslapināties. J Vai varbūt tu rausties?

Tas nu atkal bija netaisni, Martins nodomāja tajā pašā brīdī, kad vārdi bija izsprukuši no mutes, un viņš redzēja Klāšu saraujamies, zināja taču jau no citām reizēm, ka šāda veida dzēlieni vienmēr trāpa mērķī.

— Bet nav jau spiesta lieta, — viņš teica, palaidis vaļā pāri krastam pārkārušos zaru, kuru bija izmantojis atbal- ] stam, kad rāpās lejā no klints kraujas, — es tikai drusku apslapēšos.

Nometies peldus un pāris reižu satraukti, neveikli pa- I vēzējis rokas, viņš manīja, ka krasts stāvi apraujas un pamats tūlīt pazūd zem kājām.

Nekādas briesmas vēl nedraud, viņš nosprieda, peldēšu ? tikai mierīgi tālāk kā parasti.

Lai arī ūdens visapkārt mirdzēja saulē, aukstums no ] dzelmes stindzināja locekļus. Elpu ņēma ciet, un jau pēc ļ kādiem desmit vēzieniem pirksti metās stīvi un rokas I smagas.

Par aukstu tomēr, viņš nosprieda un, šļakatām šķīstot, pagriezās atpakaļ, un peldēja uz krastu. Tad Martins ieraudzīja Klāšu noslidināmies no klints kraujas, aizspiežam degunu un ar joni metamies ūdenī.

Nolādēts, viņš kļūst negudrs, kad aizraujas, Martins nosprieda, viņš nezina pats vairs, ko dara!

— Esi uzmanīgsl — Martins uzsauca, pūlēdamies pārkliegt paša saceltos šļakstus, — auksts pēc velnal

Varbūt Klāss pat kārtīgi peldēt neprot, Martins nodomāja, un bailes par to, kas viņu sagaida, lika steigšus pārvarēt pēdējos metrus līdz krastam.

Es nespēšu viņu izvilkt ārā, ja viņš sāks slīkt, Martins domāja, pakāpies uz kāda lēzena akmens un izrāpies Krastā.

Lejā, tikai dažus metrus no krasta, bet jau dziļumā, Klāss sprauslodams kuļājās uz priekšu pa ūdeni, plati vēzēdams rokas, un šī peldēšana vairāk atgādināja «pa suniski» nekā kraulu.

— Griezies uz krastu, velns lai parauj! — Martins kliedza. — Saraus krampis, ja paliksi par ilgu ūdenī!

Kad Klāss, iznācis no ūdens, drebēdams uzrāpās atkal uz klints, viņam klabēja zobi un visu miesu klāja zosāda.

— Baigi auksts, — viņš smalkā un spalgā balstiņā izstostīja, — tu mani ievilināji, un par to tu vēl norausies, velns lai tevi parauj!

Aizvien vēl drebēdams, Martins paķēra savas bikses un steigšus uzrāva kājās, pēkšņi mazliet nokaunējies, ka viņam priekšā pie kājstarpes jau parādījušās melnas spalviņas, turpretī Klāsam tur viss vēl bija pavisam kails.

— Nemuldi! — Martins norūca, cenzdamies apspiest bailes. — Tu ielēci ūdenī aiz brīvas gribas, necenties nu man te iestāstīt ko citu! Es jau nevarēju arī paredzēt, ka tur, dziļumā, būs tik draņķīgi auksts!

Redzot, ka Klāss, zobus klabinādams, vēl stāv, kā stāvējis, viņš uzbļāva:

— Bet tagad gan steigšus velc kaut ko mugurā!

Bet Klāss bija tik sastindzis, ka nevarēja pat bikses dabūt kājās, un, paķēris savu koledžas džemperi, Martins sāka viņu no visa spēka trīt un berzēt.

Mamma reizumis tā mēdza rīkoties.

— Es zinu, kā tas apmēram ir jādara, — viņš sacīja, kad Klāss blenza uz viņu izbrīnījies, nobijies un apjucis.

— Atbrīvo taču muskuļus, velns parāvis, — Martins teica, kad Klāss sarāva kalsnos pleciņus, tiklīdz Martins mēģināja saberzēt viņam muguru starp lāpstiņām. — Nekas briesmīgs taču patiesībā nav noticis!

Bet varēja notikt, viņš nodomāja, pats nezinādams, ko viņš tagad mierina — sevi vai Klāšu.

— Apsēdies tur, saulītē, un kustini rokas, — viņš teica, bīdīdams Klāšu sev pa priekšu, — tu nemūžam nesasildī-sies, ja stāvēsi kā stabs!

Gandrīz vilkšus viņam Klāss bija jāaizvelk līdz saulai-

najam klajumiņam, un pēc tam, atnesis maizes kuli, Martins pats dabūja vēl iztīt Klāsa sviestmaizes un ielikt tās viņam rokā.

— Grauz nu! — viņš uzsauca. — To tu taču vismaz varil

Kad Martins grasījās noņemt vāciņus augļūdens pudelēm, kuras Elna arī bija iebāzusi viņiem līdzi maisiņā, viņš juta, cik sastinguši ir pirksti, un no domas, kas varēja notikt, ja viņš būtu papeldējis vēl kādu gabalu tālāk, sametās nelabi ap dūšu.

— Būs jāsakur ugunskurs, — viņš sacīja, savācis kau- j dzītē sviestmaižu papīrus un žagariņus, — mums vajag sasildīties tūlīt pat.

Izvilcis no bikšu kabatas sērkociņus, viņš mēģināja uzraut uguni, sērkociņi lūza cits pēc cita, tik stipri trīcēja rokas. Pēdīgi viens tomēr aizdegās, bet izslīdēja Martinām no rokām un uzkrita tieši virsū džemperītim, ar kuru viņš bija berzējis Klāšu, un tajā brīdī, kad aizsvilās džempe- ■; rīša piedurkne, pāri ezeram atskanēja Edvīna sauciens.

Tā nebija tikai papēžu sūrstēšana vien, kas asarām lika sakāpt acīs, kad, parāvis sev tuvāk jaciņu, viņš paguva apdzēst uguni, bradādams pa to ar kājām.

Visu noskatījies, Martins nodomāja, mēs metāmies ūdenī tieši no tās puses!

— Nolādēts, nu ir mēsli! — viņš noelsās, — neparko man nevajadzēja braukt šurp!

13

— Vai par to nu bija tik briesmīgi jāpārskaišas? — Martins jautāja, kad viņi vakarā uzkāpa savā jumtistabā. : — Nekas slikts taču nenotika, izpeldējāmies tikai, vai tad 5 tas arī ir aizliegts? — viņš vēl piebilda, demonstratīvi j paraustījis plecus, lai vismaz parādītu, ka viņš nekādā ziņā nav no tiem, kurus var tā notēst.

— Kā nu to ņem, — Klāss vilcinādamies noteica, atrāvis skatienu no zīmējumiem, kurus viņi bija izlikuši uz grīdas turpat pie vaļējām durvīm. — Mēs nebijām prasījuši atļauju, visvairāk norāvāmies tāpēc.

Maķenīt skarbu seju Edvīns bija rādījis jau tad, kad viņi atgriezās no salas — brauciena laikā Klāss sarāvies bija sēdējis laivas pakaļgalā, klabinādams zobus un ar pūlēm valdīdams asaras. Un arī Martins pirms neizbēgamās izklaušināšanas bija juties nelāgi.

Mūžīgi visur maisās iekšā, viņš prātoja, tie lielie nekad neliek cilvēkiem mieru.

Baiļu kamols žņaudza krūtis, taču airēšana veicās jau labāk. Viņš bija atradis pareizo ritmu — taisīja garus, spēcīgus vēzienus, un tikai pāris reižu vajadzēja drusku vairāk pievilkt vienu airi, lai piebrauktu tieši pie steķiem.

Tur stāvēja Edvīns, vienam plecam pārmetis kreklu, to pašu, ar kuru viņš bija mājis, kad sauca viņus, un tad viņš paķēra ķēdi un izvilka laivu krastā strauji un laikam nikni.

— Vai tad jūs nedzirdējāt, ka es te kliedzu pilnā rīklē? — viņš vaicāja dusmīgā balsī. — Vismaz stundas ceturksni man te bija jāstāv un jāauro.

Un pa ceļam augšup uz iztīrīto pirtiņu, kuras durvis stāvēja vaļā un gar vienu galasienu bija sakrauta nupat cirsta bērza malka, Edvīns noprasīja, ļoti demonstratīvi vērsdamies tikai pie Klāsa:

— Kas tad tev bija uznācis? Tu zini, ka peldēties bez pieaugušajiem tev nav atļauts. Stāvais dziļums un aukstās straumes — par to visu tu taču sen jau zini!

— Jā, bet Martins... — Klāss atbildēja, samierinoši piegājis pie Edvīna un pieķēries viņam pie rokas, — Martins sacīja, ka mums ...

Pļāpukule, Martins nosprieda, zobus sakodis, lai apvaldītu sūrstoņu kaklā. Un ar tādu man jāturas kopā!

Redzēdama, cik sarāvušies abi izskatās, Elna izbijās un, paņēmusi no veļasauklas turpat vējtvera priekšā dvieli, drusku par daudz sparīgi noberza viņus sausus.

— To nu es no tevis negaidīju, — viņa sacīja Klāsam, — tādas muļķības tu man vēl nekad neesi pastrādājis.

Martinām viņa neko nepārmeta, izskatījās tikai nelaipna, bet nosodījumu viņam neviens neizteica, tomēr Martins bija sapratis tīri labi, ka tieši uz viņu Klāsa vecāki ir dusmīgi.

Bet Klāss peldējās aiz brīva prāta, viņš nodomāja, tīšām salicis sev uz šķīvja ēdienu, kaut gan ēstgribas nekādas nebija, es taču nepiespiedu viņu lēkt ūdenī!

Visu pusdienlaiku valdīja nomākts noskaņojums, kaut arī Elna ar Edvīnu brīdi pa brīdim šo to ierunājās par gatavošanos uz Jāņiem. Kā Klāss, tā arī Martins sēdēja klusēdami un tikai šad tad pacēla acis no šķīvja.

Vēlāk Martins pats jutās mazliet saīdzis par savu izturēšanos — nosēdēju kā ūdeni mutē ieņēmis, it kā būtu par kaut ko nokaunējies.

Bet man nav nemaz jākaunas, viņš nosprieda, es spļauju virsū tam, ka lielie mūžīgi man piekasās! Man no tā ne silts, ne auksts, lai nemaz nedomā stāties man ceļā!

Tad Martins piecēlās no galda, kārtīgi savāca savus galda piederumus, šķīvjus un glāzi un salika to visu iz* lietne.

— Paldies par pusdienām, — viņš sacīja, — garšoja lieliski, un tas bija tieši tas, kas vajadzīgs.

Balss man netrīc, izklausās, ka esmu pavisam mierīgs, viņš nosprieda un jau pie durvīm, līksmi pabungojis ar pirkstu galiem pa durvju stenderi, sacīja Klāsam:

— Vai tu piebiedrosies? Mums būtu jāpalabo zīmējumi!

Tas jau bija tikai iegansts, viņš nodomāja, apvēlies uz

muguras un atbalstījis galvu pret slieksni, lai ar acīm varētu pavadīt bezdelīgas, kas zibenīgi traucās pakaļ odiem un tad, gatavodamās ienirt perēklī zem jumta kores, neaptverami strauji samazināja ātrumu.

Patiesībā man tas nemaz nerūp, viņš prātoja, visi tie zīmējumi ir priekš kaķiem, un līdz galam mēs nekad netiksim.

Man vajadzēja braukt līdzi vecākiem, viņš nodomāja, tagad tie vizinās apkārt, it kā manis nemaz nebūtu pasaule.

Galva bija pasmaga, un brīdi pa brīdim Martins nožāvājās, visvairāk tiešām vilka uz gultu, kaut gan pulkstenis bija tikai deviņi.

Bet Klāss izskatījās žirgts, it kā pavisam aizmirsis savu nomākto noskaņojumu pusdienlaikā, bez apstājas viņš čaloja par jaunām piebūvēm.

— Būs jāiztaisa arī rezerves izeja, — viņš teica, pacēlis Martinām pie deguna vienu skici, — tādu lūciņu tieši šite, tūlīt pie grīdas, ko var attaisīt tikai no iekšpuses.

Martins ilgāk vairs nespēja izlikties, ka ir aizrāvies, viņš centās vismaz neizskatīties par daudz vienaldzīgs.

Par to lai mani neviens nevaino, atzinīgi pamājis, viņš nodomāja.

— Droši vien sanāks baigi labi, — Martins teica, juzdamies pēkšņi par daudz liels, lai vēl aizrautos ar tādām rotaļām.

Tādas lietas es vairs nevaru ņemt īsti nopietni, viņš prātoja, bez apstājas rosīdamies pa istabu — pārcilāja bilžu rēbusus un spēļu kastes, šķirstīja avīžu turpinājumus ar zīmējumu sērijām, kaut arī pat nemēģināja izlasīt īsos tekstus.

Cauri grīdai no virtuves kā neskaidra murdoņa pacēlās Edvīna un Elnas balsis, un, atceroties braucienu ar laivu, Martinām atkal sāka dauzīties sirds.

Tagad tie tup tur, lejā, un mani aprunā, viņš domāja, skaidrs, ka par mani tagad tur tiek gvelzts.

— Lai nu pagaidām tas viss paliek, — Martins teica, steigšus pieliecies un savācis zīmējumus, — rīt jau tikpat neiznāks aizbraukt līdz saliņai.

Pārliecies pāri kāpņu margām, viņš juta, ka viens stabs zem viņa svara sašūpojas. Vakara gaiss bija mazliet spiedīgi silts un virs mežmalas debesis satumsušas, it kā celtos mākoņi. No tālienes skanēja nerimtīga dzeguzes kūkošana, un no Sikstena māju puses nāca metāliska žvadzoņa, it kā grēdā ar troksni tiktu krautas dzelzs kannas.

— Varbūt izmetīsim kādu līkumu, — Martins ierosināja, — varam iegriezties pie tava mātesbrāļa, ar viņu es vēl joprojām neesmu iepazinies. No cilvēkiem viņš vairās, vai?

— Ek, nemels nu, — Klāss noteica, apgriezis uz labo pusi sava treniņtērpa jaku, — bet drusku savāds Sikstens tomēr ir gan, svešiem viņš virsū nebāžas, to nu ne.

Ne jau tāpēc, ka tas būtu nepieciešams, drīzāk joka pēc, kā arī lai atdzīvinātu atmiņas par tiem laikiem, kad viņš vēl bija mazs un spēlēja indiāņus un baltos, Martins klusinādams pielika pirkstu pie lūpām.

— Mēs aizlaidīsimies prom, — viņš nočukstēja, — cietoksni ir ielenkuši siuksieši^10, mums jāizsprūk ārā tā, ka neviens neredz.

Viņiem izdevās nokāpt lejā, neuzminot ne uz viena no čīkstošajiem pakāpieniem, nemanāmi gar mājas sienu aizlīst līdz lapenei, tad iekšā aiz jāņogulāju rindas, garām kokiem uz robežas starp dārzu un ganībām un augšā līdz pat mežmalai. Pagarā, sausā zāle mazliet čabēja, kad viņi rāpus aizlīda gar kokiem un ienira starp kadiķiem gandrīz jau pilnīgi aizaugušā dīķa otrā pusē, un, izdzirdīs, ka iečīkstēdamies paveras virtuves logs, Martins izstiepās garšļaukus, ar zīmēm rādīdams Klāsam, lai seko viņa paraugam, un pēkšņi viņš bija rotaļas varā. Gulēdams zemē, viņš dzirdēja, kā sitas sirds, un satrūkās, kad gabaliņu tālāk mežā, pāris reižu spalgi iekliedzies, spārnos pacēlās kāds putns.

— Novērotāji, — viņš čukstēja, un Klāss viņam piekrītoši pamāja,

— Ja tie dabūs mūs ciet, tad esam pagalam, — Martins nočukstēja un piesardzīgi līda tālāk, neuzskatīdams par šķērsli pat asos kadiķkrūmus.

— Mums jāizlaužas cauri tieši te, — viņš klusā balsi teica, — tas ir mūsu vienīgais glābiņš!

Vēlāk, aizlīdis kādus desmit metrus uz priekšu, viņš sarāvās kamolā un aizturēja elpu, neuzdrīkstēdamies gandrīz pat pagriezt atpakaļ galvu, lai uzzinātu, vai Klāss turas pa pēdām.

— Tā, — viņš noteica, ar lēcienu iemeties starp eglēm.

Iesāņus aizmugurē viņš izdzirda novērotāju sasvilpša-

nos un manīja pirmās degbultas nošvīkstam gaisā, un Martins saprata, ka cietokšņa liktenis tagad ir šo divu drošsirdīgo puišu rokās — vai viņiem izdosies tikt cauri aplenkumam un aizkļūt līdz gaužām nepieciešamajiem palīgspēkiem vai ne.

Pieliecies viņš skrēja uz priekšu, neuzdrošinādamies pat pavērties apkārt, un manīja zarus sitamies sejā, un juta, )<a apdauza celi pret kādu akmeni, ka džemperis aizķeras aiz zara un šņirkstēdams izplīst caurums, bet itin nekas tagad nespēja viņu apturēt.

Jo viss tagad bija atkarīgs no Martina un no viņa drosmīgā palīga, un, neprātīgā ātrumā uzdrāzies augšā pa stāvo nogāzi un nonācis uz taciņas, viņš pat tad vēl nejutās drošībā.

Tiesa gan, pirmajam nocietinājumu valnim viņi jau bija tikuši pāri, bet aizmirst modrību vēl nevarēja, un Martins traucās augšā pa taku, nelikdamies ne zinis par to, ka viņam sānos iemeties dūrējs. Tikai kad taciņa pagaisa ža-garainā, bet jau apstādītā izcirtumā, viņš apstājās un pagaidīja Klāšu, kas pūzdams un elsdams ļepatoja krietnu gabalu nopakaļus.

— Tikām gan cauri, — viņš noteica, kad Klāss pienāca klāt un atkrita uz kāda celma atvilkt elpu, bet tad sasprindzinājums jau bija atslābis, un pēkšņi Martins jutās nokaunējies, ka tik viegli ir aizrāvies rotaļā.

Tieši tāpat kā agrāk, kad biju maziņš, viņš nosprieda, tad jau tādas spēles mums gāja vaļā diendienā.

— Kā tu drāzies, velns ar ārā! — Klāss noteica, izkāris mēli no mutes. — Baigais, tev nu gan ir iekšā, — viņš vēl piebilda, un Martins tikai mulsi paraustīja plecus.

— Ek, — viņš atteica, nedaudz paskraidījis uz vietas, — kādreiz nāk par labu drusku izlocīt kājas. Par daudz nenomocījies?

Klāss papurināja galvu, bet palika sēžam uz celma un, nokāris galvu uz krūtīm, strauji un aizgūtnēm elsoja. Viņš sēdēja turpat visu laiku, kamēr Martins apmeta līkumu pa izcirtumu. Kabatā Martinām bija paciņa ar cigaretēm, un, aizslēpies aiz kādas sausu zaru kaudzes, viņš izvilka vienu un aizdedzināja ar mazliet trīcošu roku pēc straujā skrējiena. No sīvajiem dūmiem, kas iecirtās kal lā, Martins ieklepojās, jo pirmais malks, kā zināms, vienmēr ir pats nejaukākais, un, lēni virzīdamies atkal lejup uz Klāsa pusi, viņš rādīja tādu seju, it kā nekas viņam nekaitētu. Viņš vairījās ieraut dūmus rīklē, paturēja tos tikai mutē un pēc tam, lūpas izstiepis, pūta atkal ārā.

— Tas ir vairāk odu dēļ, — viņš sacīja, pamanījis, ka Klāss izbrīnījies skatās uz viņu, — ap šo laiku tie kļūst par daudz uzmācīgi.

— Degošu sērkociņu nepameti? — Klāss jautāja, piecēlies un kā uzvilkts saspringti skatīdamies apkārt.

It kā viņš gaidītu, ka te kāds parādīsies, Martins no domāja, mēģinādams pasmaidīt mazliet vīzdegunīgi, tomēr paslēpis cigareti saujā.

— Necel nu paniku, Klās, — viņš teica, pūlēdamies at cerēties, vai no tiesas kārtīgi bija uzminis ar kāju nomestajam sērkociņa galam. — Neturi mani par nejēgu. Vai tu negribi ievilkt vienu dūmu? — viņš pajautāja un, kad Klāss steigšus un gandrīz izbijies papurināja galvu, iepūta dūmus tam tieši sejā. — Tev apkārt vesels odu mākonis.

Klāss ieklepojās un novērsās.

— Man nepatīk, — viņš teica, — un cauri.

Tagad viņš saīgs, Martins nosprieda, pat nepūlēdamies apspiest nopūtu, lai jau saprot, ka es viņu uzskatu vēl par bērnu.

Izcirtums bija liels — žagaru čupām, celmiem un bērzu puduriem pilns un grūti pārskatāms, un, paspēris soli sāņus, Martins pabīdīja Klāšu sev pa priekšu.

— Labāk būs, ja tu iesi pirmais, — viņš teica, nepārtraukti mirkšķinādams, jo dūmi koda acīs, — tu labāk nekā es pazīsti šīs vietas.

— Tiesa gan, — Klāss gausi un nedroši novilka, — bet

te, augšā, es reti esmu bijis.

— Vai atpakaļceļu tu atradīsi? — Martins pēc brīža iejautājās, redzēdams, ka Klāss šad tad apstājas un domīgi skatās apkārt.

Ciems te, no augšas, nebija redzams, to aizsedza mežmalas lielās egles, un, kaut arī slīpums norādīja, uz kuru pusi jāiet, Martinu padarīja nemierīgu Klāsa acīm redzamā nedrošība.

— Atradīsi, vai ne? — viņš atkārtoja, pastūmis Klāšu no mugurpuses.

— Kā gan citādi, — Klāss atteica, — tu neuztraucies, man tikai jāuziet taka, kas ved lejā uz Sikstena māju.

Zeme bija kukuržņaina un nelīdzena, un mežmalā auga vairākus desmitus centimetru augsts mellenājs, tur uzvēdīja vēl stiprāka trūdoša koka smaka.

Mežā starp augstajām, biezajām eglēm iet, bez šaubām, bija jau vieglāk, bet, tā kā gaisma te līdz zemei netika cauri, pēkšņi bija kļuvis vēss un krēslains. Un no smagajiem mākoņiem, kas virzījās šurp no fjelliem, debesis starp koku galotnēm ātri metās arvien tumšākas.

Viņi atrada kādu taku un, gājuši pa to labu brīdi, atklāja, ka tā puslokā ved apkārt izcirtumam un viņi tikai ir aizvirzījušies tālāk no ciema.

— Pie joda, to nu gan tu varēji izsmadzeņot, — Martins noteica, kad viņi no jauna iznāca izcirtumā, — mēs taču visu laiku gājām uz augšu.

Tūlīt gan viņš nožēloja savus vārdus, redzot, ka Klāšana sāk trīcēt apakšlūpa, it kā asaras vairs nebūtu tālu.

— Nu, bet visviens, Martins ātri piebilda, — pats jau es arī to varēju iedomāties.

Nomaisījušies vēl kādu stundas ceturksni, viņi atrada īsto taciņu un tad jau drīz vien starp kokiem pamanīja Sikstena mājas. Tās ieraudzījis, Klāss tūlīt iesvilpās, un arī Martins atviegloti nopūtās.

— Atradām toriaēr, — viņš noteica un, tuvojoties laidaram, blakus Klāsam sāka jozt teciņiem. — Citu iznākumu tu, kā liekas, negaidīji?

— Nepavisam ar ne, — Klāss atbildēja, enerģiski papurinājis galvu, — kāda runa.

Un tomēr deguns viņam ir nobālējis, Martins nodomāja, bija baigi nobijies!

Apgājuši apkārt laidaram un iznākuši pagalmā, viņi ieraudzīja Sikstenu sēžam uz lieveņa — uzrotījis bikses

un iemērcis kājas toverī ar putamu ūdeni, tēvocis bija dziļi iegrimis savas pīpes tīrīšanā. Klāss uzsauca, un, pacēlis uz viņiem acis, Sikstens rūpīgi nolika pīpi uz viena no ieplaisājušajiem lieveņa dēļiem.

— Ak tad te nu jūs esat, — viņš teica, sakārtojis pie kakla savu džinsu blūzi, — kā troļļus piemin, tā troļļi klāt. Beidzamās stundas i mamma, i tētis te jau nāca jūs meklēt.

— Stundas? — Klāss vaicāja, aši uzmetis acis Martinām. — Mēs apmetām tikai nelielu līkumiņu tur, augšā, pa mežu.

— Nu, nu, tik mazs tas līkumiņš nebūs nemaz bijis, — Sikstens sacīja, izcēlis kājas no tovera zālītē, — pulkstenis ir gandrīz divpadsmit.

Skrējuši mūs jau meklēt, Martins nosprieda, ko domājies, pat uz kambarīti drīz mēs vairs nevarēsim aiziel vieni paši!

— Vai viņi bija norūpējušies? — Klāss vaicāja. — Ko viņi sacīja?

Sikstens izgāza no tovera ūdeni turpat pie mājas sienas, rūpīgi noslaucīja rokas gar bikšu stilbiem un tikai tad panācās uz viņu pusi.

— Varbūt mazdrusciņ bija gan, — viņš noteica, tā samiedzis acis, ka visa seja savilkās grumbās, — bet nu tik laidiet uz māju!

Viņam ir vismaz savi sešdesmit, Martins nosprieda un nolaida acis, kad Sikstens pastiepa viņam roku un sacīja:

— Tu būsi tas Martins, cik es noprotu?

— Jāā, — Martins atsaucās, — un mēs nolēmām, ka būtu jāatnāk...

Sikstena rokasspiediens bija tik spēcīgs, ka Martins sarāvās. To pamanījis, tēvocis plati pasmaidīja un ar otru roku apmierināti pakasīja sev pakausi.

— Garš kā lamzaks, — viņš pēc tam noteica, — bet dažu labu putras bļodu tev vēl vajag ielocīt iekšā, ja gribi dabūt mani pie zemes ar laušanos.

Pēc tam, plati nožāvājies, Sikstens sarāva uz augšu bikses un pavērās debesīs.

— Un tagad mums visiem laiks doties pie miera, citādi būtu lūkojams kāds cienasts. Bet mēs jau vēl redzēsimies ne vienu reizi vien, tā man domāt.

— Droši vien, — Klāss teica, paraustījis Martinu aiz piedurknes. — Martins pie mums paliks labu laiku.

— Tā jau es tiku dzirdējis, — Sikstens teica, — ne par ko citu jau tu pēdējā laikā nerunāji. Bet jožat nu, puikas, uz māju, iekams tur sāk domāt, ka esat pazuduši. Un iekams sāk līt lietus. Es lieku galvu ķīlā, ka naktī gāzīs kā ar spaiņiem, šajā elles malā jau mūždien slapina pa Jāņiem. Turklāt tie pagāni, odi, šovakar kā traki, un tā ir droša zīme, varat man ticēt.

Klāss jau bija sācis virzīties prom, un Martins viņam sekoja, tiklīdz Sikstens bija pagriezis muguru un kāpa augšā uz lieveņa, vēl burkšķēdams un lādēdamies kaut ko par «elles padarīšanām».

Klāss jau teciņiem laida uz māju pusi, bet Martins ātri vien viņu panāca un noprasīja:

— Vai tavs mātesbrālis Sikstens vienmēr ir tik īgns? Izklausās, ka viņam šis ciems ir noriebies, vai viņš to ne-dēvēja par elles malu?

— Tā nav vis, — Klāss teica, arvien vairāk pielikdams soli, — tas tikai tā izklausās. Viņš patiesībā pat iedomāties nevar aiziešanu no šejienes... Bet lādās gan pastāvīgi un pat vasarā nenovelk garās apakšbikses. Mammīte tā apgalvo. Un viņa jau Sikstenam laiku pa laikam mazgā veļu, tāpēc zina.

Tikai pie pēdējā līkuma gar laidaru Klāss palēnināja soli, un pēkšņi izskatījās, ka viņš ir samulsis.

— Vai tavējie atkal būs pārskaitušies? — Martins jautāja. — Vai par tādiem niekiem tavi vecāki arī mēdz dusmoties?

— Nedomāju vis, — Klāss sacīja, bet, pēc balss spriežot, viņš īsti pārliecināts tomēr nebija, — viņi varbūt ir tikai neziņā, kāpēc mēs tā nozudām, tā varbūt mums nevajadzēja.

Kad viņi nogriezās no ceļa augšup pagalmā, Klāss klusākā balsī vēl piebilda:

— Un smēķējis es neesmu, to tu ņem vērāl

— Tas nu gan bija izrāviens, — mazliet pacilāti iesmē-jies, Klāss noteica, kad viņi atkal kāpa augšā pa čikstošajam jumtistabas kāpnēm, — nebija nemaz tik traki. Ilgi manejie nekad nespēj būt saīguši.

— Nē, tavējie ir lādzīgi, — Martins piekrita, — pat bez vainas, nudienl

Bet mazliet apmākušies un neapmierināti tie tomēr bija gan, viņš nosprieda, atcerējies, kā Elna drusku aizdomīgi bija savilkusi pieri, kad viņi ievēlās iekšā pa durvīm. Un mani jau pie visa vaino, es jūtu, kaut arī pārmests nekas netiek.

— Mēs būtu tā kā uzņēmušies atbildību par tevi uz šīm nedēļām, — Edvīns sacīja, sēdēdams pie virtuves galda un stiprinādams spiningam klāt spoli. — Un tev jāsaprot, ka mēs uztraucamies, ja jūs tā pazūdat — ne čiku, ne grabu. Nevar jau nekad zināt, kas jums ienāk prātā.

Lielie juta, ka es ožu pēc dūmiem, Martins nodomāja, ģērbdams nost džemperīti un pats manīdams dūmu smaku. Bet neko neteica.

Sagatavojusi jau šķīvi ar sviestmaizītēm, Elna nolika to viņiem priekšā uz galda, tiklīdz viņi iegāja virtuvē, un pielēja vēl divas lielas glāzes ar pienu.

— Nokopiet nu to visu, — viņa sacīja, — un pēc tam marš gultā! Rīt te būs ļaužu, ka biezs, un tāpēc vajag labi izgulēties.

Kad pustumsā viņi vilka nost drēbes, Klāss ieklepojās un drebinādamies sāka berzēt sev delnas.

— Man salst, — viņš sacīja, — tā apslapināšanās būs mani galīgi sabeigusi!

— Mīkstčaulis, — Martins atteica, palīdis zem segas.

Bet, kad Klāss neko neatbildēja, Martins piecēlās gultā

sēdus, izbāza mēli, īkšķus iebāza ausīs, kustināja rokas un visādi ķēmojās, lai Klāss no tiesas saprastu, ka viņš to teicis tikai pa jokam.

Par daudz ātri ņem ļaunā, viņš nosprieda un piebilda:

— Lai sabeigtu tādus velna puikas kā mēs, ar vienu izpeldēšanos aukstā ūdenī ir par maz.

Bet Martins pats arī sāka drebināties, sarāvies čokurā zem segas un rokas pabāzis sev zem gurniem. Ilgi viņš tā gulēja, gaidīdams miegu, kamēr balsis un skaņas tur, lejā, virtuvē, arvien vairāk apslāpa un pirmās lietus lāses plīkšķēdamas sāka bungot pa šķindeļu jumtu.

Tipiski nudien, viņš prātoja, kaut kas mūžīgi iznāk, kā nevajag.

Un lietus vien jau viņam nebija prātā.

14

Martinu pamodināja ķiķināšana ārpusē un nedroši soļi uz kāpnēm. No virtuves skanēja smiekli un kastroļu graboņa, un, pagalmā izdzirdis ar troksni aizsitamies bagāžnieka durvis, viņš viens divi bija sēdus.

Jau klāt, viņš nosprieda, un mēs te vēl vāļājamies!

— Klās, — viņš sacīja atkāsējies, — laiks slieties

kājās!

Bet Klāsa gulta jau bija tukša.

Aizlavījies projām, mani nepamodinājis, viņš nodomāja.

Martins, bez šaubām, atcerējās, ka vakar no rīta pats bija izdarījis tāpat, un tomēr viņš mazliet saīga.

Varēja gan mani pamodināt, viņš nosprieda, uzmetis acis rokas pulksteņa rādītājiem.

Bija piecas minūtes pāri pusvienpadsmitiem.

— Bet man ir brīvdienas, — viņš nomurmināja, celdams kājas pāri gultas malai.

Visu nakti Martins bija gulējis nemierīgi. Beidzot iemidzis, viņš redzēja dīvainus sapņus un vairākkārt pamodās, nezinādams, kur atrodas. Reiz viņš bija piecēlies un gājis ārā mazajās darīšanās, bet, pavēris durvis un ieraudzījis, ka gāž lietus, griezies atpakaļ. Tagad pūslis bija pārpārēm pilns, un steigšus vajadzēja iet nokārtoties.

Žāvādamies Martins norāva pidžamu un, aizspēris to prom, kur pagadās, sniedzās pēc vingrošanas tērpa.

Tieši tobrīd tika nospiests kliņķis un čīkstēdamas pavērās durvis. Arā uz kāpņu laukumiņa tikai īsām bikšelēm kājās stāvēja divas mazas meitenītes. Spilgtajā āra gaismā Martinām izlikās, ka tur stāv dvīnītes, viņa mazās māšeles Gunvura un Marija, un viņš iedomājās, ka mamma un tētis būs atbraukuši viņam pakaļ.

Nevarēja vis iztikt bez manis, viņš nosprieda un tūlīt saprata, cik bērnišķīga ir šī doma.

Viņi taču pa svētkiem ir Sinskatebergā, viņš nodomāja, tas jau sen bija izlemts, un pats savām ausīm viņš bija dzirdējis, ka tētis zvana uz tūristu mītni un pasūta istabas.

Martins pieliecās un apvilka kājās bikses, mazliet samulsis no meitenīšu pētošajiem skatieniem.

— Sveiks, tu, protams, esi Martins, vai ne? — viena no viņām sacīja, piesardzīgi paliekusies pāri slieksnim.

— Vai tu vēl guli? — mazākā ievaicājās un taisnā ceļā nāca iekšā istabā. — Mēs jau sen esam kājās, mēs uzcēlāmies pirms sešiem.

— Ko tu saki, — Martins atsaucās, pavilcis sev tuvāk uz krēsla pie gultas savīstīto koledžas krekliņu, — un kas tad jūs tādas būsiet?

Abas steidzās atbildēt reizē, un Martinām bija mazliet jāpasmaida par meitenīšu dedzību, tieši tāpat mājās ar stāstīšanu gāja māšelēm. Tomēr Martinām kļuva skaidrs, ka viņas sauc Lēna un Margarēta, ka viņas atbraukušas no Stremsundas un tāpēc droši vien ir no Beklundu ģimenes, kura pēdējā laikā bija jau pieminēta, un ka vienai ir pieci un otrai jau gandrīz četri gadi.

— Rīt man ir dzimšanas diena, tā, lūk, — mazākā teica un, pienākusi pavisam tuvu pie gultas malas, nopētīja Martinu no galvas līdz papēžiem. — Starp citu, mani sauc par Mētu, tā ir vienkāršāk.

— Ko tu tā skaties? — Martins pavaicāja, kad meitenīte pieliecās viņam vēl tuvāk klāt.

— Tev ir caurs krekliņš, vai zini? — viņa sacīja, rādīdama ar roku uz viņa apdedzināto piedurkni.

Kā tad, viņš paķēris neīsto krekliņu, to, kuru vakar bija izdevies nobēdzināt, kamēr vēl ne Elna, ne Edvīns nebija atklājuši to posta darbu.

— Velna milti, — viņš norūca, norāvis nost krekliņu, un, kad mazās aušas sāka ķiķināt, samulsa, un nezināja, ko iesākt, smieklīgi gan, ka tādas mazulītes te varēja nākt un viņu pamācīt, un Martins savilka seju grimasē.

— Kas te ko smieties?

— Tur, lejā, visi jau ir paēduši brokastis, — Lēna sacīja, pakāpusies solīti atpakaļ, — un tad mums tika sacīts, ka vajadzētu ...

Tur, lejā, tātad visi ir sēdējuši un sprieduši par mani, Martins nodomāja, un nemiers sāka kņudināt pakrūti, jo viņš nezināja, kas par viņu ir sarunāts.

Nevienam nevajadzētu neko runāt par otru, ja tas pats nav klāt un nevar sevi aizstāvēt, viņš prātoja, tagad visiem tur, lejā, jau daudz kas par mani ir skaidrs.

Kārtīgi nomazgājies ar remdenu ūdeni no baltās, emaljētās kannas un ilgi un rūpīgi iztīrījis zobus, un pēc tam izskalojis muti turpat pāri kāpņu margām, kamēr meitenes ziņkāri lēkāja viņam apkārt un izprašņāja par katru mazāko sīkumu, kas istabā, viņš juta, ka vieglais īgnums ir jau gandrīz pāri.

Lēni nokāpis lejup pa kāpnēm un sajutis, kā smaržo pēc naksnīgā lietus vēl joprojām mitrā zāle, viņš iesvilpās, būdams jau pavisam labā omā.

Viss droši vien būs labi, viņš nosprieda, neesmu jau vilku bārāt

Pamanījis Klāšu otrā pusē aiz lapenes velkam augšā badmintona tīklu, Martins iesvilpās vēlreiz, tagad jau skaļāk, un līksmi pavicināja labo roku.

— 0, Klāsiņ, — viņš uzsauca, — sarausim vienu setu?

Iesitis vienu no mietiņiem, uz kā balstās tīkls, Klāss pacēla galvu un priecīgi māja pretī.

—* Lai notiek, — viņš teica, paņēmis no zemes raketi,

— es jau gaidīju, kad tu beidzot izlīdīsi no migas.

Martins piesteidzās un paņēma otru raketi.

— Bet vispirms tāpat pabumbosimies, — viņš ierosināja, jo manīja, ka rakete kaut kā negrib klausīt rokai un grūti būs ar attāluma noteikšanu, — sen neesmu trenējies, nav spēlēts kopš pagājušās vasaras.

Pirmajām bumbiņām viņš aizsita garām, un, kad pēdīgi kādai trāpīja, tā vai nu aizgāja stāvus gaisā, vai arī iekšā tīklā.

— Nesit tik stipri, — Klāss teica un mēģināja parādīt, kā jātur rakete.

— Zinu jau, zinu, — Martins atsaucās, iesāņus pašķielējis uz pagalma pusi, kur staigāja pieaugušie, jo viņam negribējās, ka tie vai arī mazās meitenes redz, cik viņš neveikls. — Bet te ir nogāze, turklāt zāles kumšķiem par daudz apaugusi.

Klāss pagrieza prom galvu, tomēr Martins juta, ka lūpu kaktiņos draugam ir ievilcies viegls, greizs smaidiņš.

Apsmaida mani, Martins nodomāja un, izdzirdis, ka Eina sauc viņu pa virtuves logu, uz karstām pēdām to izmantoja, lai pārtrauktu spēli.

— Eju uz visātrāko, — viņš atsaucās, nometis raketi,

— es skrienu jau!

Laukumiņā laidara priekšā bez pašu saimnieku mašīnas stāvēja vēl trīs, un no kādas tieši tobrīd tika celti ārā guļammaisi un somas.

Kad Martins skriešus šķērsoja pagalma stūri, Edvīns pamājis viņam uzsauca:

— Vislabāk būs, ja tu apsveicināsies ar visiem uzreiz, un priekšā stādīšanās būs pabeigta!

Pāri lielceļam tuvodamies pieaugušajiem, Martins ar pirkstiem izbrauca caur matiem, mēģinādams tos cik necik pieglaust. Kad visi, pēkšņi pārstājuši darboties, pievērsa skatienus viņam, Martins jutās diezgan neapkopts. Mati uz pakauša viņam bija savēlušies ērkulī, un varēja arī manīt, ka tie jau vairākas dienas nav mazgāti.

Nekas, viņš nosprieda, man visnotaļ ir vasaras brīvdienas!

— Sis te tātad ir mūsu vasaras viesis jeb miegamice AAartins, — Edvīns teica uzspēlēti svinīgi un pabīdīja Martinu mazliet uz priekšu, — viņš jau ir sācis iejusties mūsu nostūrī.

Tik briesmīgi jau nu nevajadzētu ampelēties, Martins nodomāja un izvairījās, kad Edvīns maķenīt par strauju mēģināja sabužināt viņam cekulu, nav nekādas vajadzības pataisīt mani smieklīgu.

— Sveiks, cālīt, — sparīgi uzsitis Martinām uz pleca, teica viens no jaunākajiem, garš, kalsns puisis ar kuplu ķiļbārdiņu. — Priecājos tevi redzēt! Klāsiņš man daudz par tevi tika stāstījis šogad. Mani sauc Oke, un te tu redzi mūsu meistardarbu, Mazulīti, četrus mēnešus veca, viņa ir tik sīka, ka gandrīz nav pamanāma!

Cālītis, Martins nodomāja izslējies, ja kāds vārds viņam riebās, tad tieši šis «cālītis», bet, steigā neattapis, kā aizbāzt puisim muti, viņš tikai atteica:

— Par tevi es arī esmu jau dzirdējis, balamute no Es-tcrsundas, tad tāds tu izskaties!

Apkārtējie sāka smieties, un Martins saprata, ka ir trāpījis mērķī, un Oke pats arī zviedza.

— Tieši tā, Martin, es dzirdu, ka brāļuks ir palaidis par mani baumas, — Oke teica, pieķēries bērnu ratiņiem, kuros, ietīts tikai vieglā autiņā, ar mazu, baltu lakatiņu galvā, kailām, tuklām kājelēm spārdījās mazulis. — Es šai malā esmu uzaudzis, tā ka tu no manis vari izdibināt visu ko, arī ziņas par slepenām takām un paslēptuvēm, par piemēru!

Taisni jābrīnās, cik daudz tie par mani jau zina, Marlins nodomāja, atkāpies soli sāņus. Laikam jau brīnās, kāpēc esmu šeit.

Es te neiederos, viņš nosprieda, ievērojis, cik brīvi un nepiespiesti smejas un sarunājas visi klātesošie, atcerēdamies visvisādus kopīgus paziņas un piedzīvojumus. Toties viņi visi sader kopā.

Viņš atkāpās augšup uz dzīvojamās mājas pusi un uz lieveņa augšējā pakāpiena gandrīz saskrējās ar Elnu.

— Labi, ka tu nāc, — viņa teica, — brokastis jau gaida uz galda.

Kamēr viņš notiesāja jau gandrīz atdzisušo olu un ielocīja sev iekšā arī sviestmaizīšu kalnu, Elna šaudījās ap-

kārt pa virtuvi un no vējtvera lieveņa diriģēja ari viesu

izvietošanu.

Oke un Guniila ar Mazulīti apmetīsies lielās mājas dzīvojamā istabā, Elnas Stokholmas radi izmantos guļamistabu un no mantām atbrīvoto nišu, un visa Beklundu saime dzīvos vecajā vasaras virtuvē.

Izplešas pa visu māju, Martins konstatēja, pats pēkšņi juzdamies mazliet atstāts novārtā. Un vecums arī te nevienam nav īstais — septiņpadsmitgadīgie vai atkal sīkie, viņš īgni nosprieda, bet, aptvēris, ka tāda gaušanās nekur neder, saņēmās.

— Un kur tad jūs paši? — viņš jautāja, pielējis sev vēl vienu sulas glāzi. — Kur jūs paši gulēsiet?

— Saspiedīsimies virtuvē uz dīvāna. Ja sirdīm pietiek vietas, tad astēm arī vieta atradīsies, tādu teicienu tu taču laikam būsi dzirdējis? — Elna smiedamās atteica.

— Tādā dienā mājai vajag būt pilnai ar ļaudīm, — viņa piebilda, atbraucījusi no pieres matus, — svētku reizēs ciems vēl vismaz atdzīvojas! Un, ja netrūkst palīgu, viss iet no rokas.

Kad viņa to pateica, Martins jau bija uz sliekšņa un sarāvās, baidīdamies, ka šais vārdos slēpjas nosodījums, bet Elna turpināja:

— Atgādini to šad tad Klāsam, viņš ir nevīža, kam visu laiku jāskatās pakaļ.

Tā nu viņa gluži nedomā, tur slēpjas kas cits, Martins nosprieda, bet tikai ārā uz lieveņa, kur atkal apņēma saules svelme, viņam ienāca prātā, ka viņš nebija novācis savus traukus.

Uz to Elna laikam bija mērķējusi, Martins nodomāja, un niknums sāka svilināt plakstus.

Man tikai aizmirsās, viņš prātoja, vai tad par to nu jā-ceļ brēka.

Pēkšņi viņam sagribējās kaut kur nolīst — un diezgan.

Es nevaru paciest tik daudz ļaužu uzreiz, viņš nosprieda, cilvēkam taču ir brīv pabūt arī vienatnē.

Martins aizlavījās lejā uz kambarīti un cieši aizāķēja durvis. Gaiss te bija nedaudz piesmacis un sastāvējies, un no burciņas nāca stipra dzēsto kaļķu smaka.

Bet te mani vismaz neviens neaiztiek, viņš nosprieda un, iekārtojies uz sēdēšanu, nolika sev priekšā prāvu kaudzi ar veciem žurnāliem.

Turklāt bez manis viņiem droši vien būs vieglāk, jo mani jau te tur tikai par nevīžu un par grūti vadāmu, viņš

nodomāja un pats tūlīt pamanīja, ka domās ir lietojis tos pašus vārdus, ko mamma.

Tieši tā viņa mēdza sacīt:

«Tagad tu paliec jau par daudz nevīžīgs un esi tik grūti vadāms, ka neviens ar tevi vairs netiek galā. Pat trīspadsmit gadu vecumā cilvēks nedrīkst būt tik kaprīzs kā tu. Pieaugušo pacietībai tāpat ir sava robeža. Nav pareizi uzskatīt, ka citi spēj izturēt vairāk nekā tu pats.»

Krietnu brīdi vēlāk, iegrimis kādā vecā «Kalle Atika» turpinājumā, kuru laikam bija jau lasījis sen, vēl pirms pārcelšanās augstāk uz ziemeļpusi, viņš dzirdēja Klāšu pagalmā saucam:

— Martin! Martin! Martin!

Ko viņš tik briesmīgi klaigā, Martins nodomāja, nobraucis lejā no sēžamā, atvieglošanās laiks taču katram pienākas!

— Vai neviens viņu nav redzējis? — viņš dzirdēja Elnu vaicājam un ievēroja, ka balss viņai drīzāk skan satraukti nekā dusmīgi. — Kaut kur taču viņam jābūt, neviens tā bez pēdām nevar pazust.

Mani meklē, Martins prātoja, pats nezinādams, vai tas ir pagodinoši vai aizskaroši.

Viņš atāķēja durvis un, iznācis uz kāpnītēm, bija spiests uzlikt roku uz pieres, jo saulesgaisma grieza acīs.

— Te jau es esmu, — viņš noteica, lēni apgājis apkārt laidara stūrim. — Kas tad ir?

Pie akas bariņā stāvēja Edvīns un Elna, un Oke, un Gunilla, laidara durvju priekšā lēkāja mazās skuķenītes, lejā pie pirtiņas pazibēja viņu vecāki, no virtuves cienīgi iznāca ārā abas vecākās māsas, un no vasaras virtuves, mazliet žvadzošas un aprautas, skanēja stokholmiešu balsis.

— Kas tad ir? — Martins atkārtoja, kad Klāss palēkdamies skrēja viņam pretī. — Ko tu tā klaigā?

— Nekas jau nav, mēs tikai visi kopā gribam apmest kādu līkumu pa ciemu, — Klāss noteica, sprigans un dedzīgs. — Visi grib redzēt, kā te tagad izskatās. Un Mazulīte arī, bez šaubām, ir jāiemidzina...

— Es nezinu, vai es ... — Martins iesāka, bet tūlīt aprāvās un teica: — Skaidrs, ka eju līdzi!

Es visur piedalos, viņš nosprieda, neviens man neiegal-vos ko citu!

— Vispirms iesim pa krastu, — Edvīns teica, sapulcinājis viesus sev apkārt, — un tad augšup uz Hilmera tiltiņu, un pēc tam vēl augstāk līdz galapunktam.

Pieripinājis sev pa ķērienam bumbu, kas pa nakti bija gulējusi ārā zālītē, Klāss paspēra to Martinām. Nesagata vojies Martins palēca gan atpakaļ un sita, bet netrāpīja un pēc tam ar labo kāju aizspēra šķībi. Bumba palēkda-mās noripoja pa nogāzi līdz pirtiņai un tur iepinās starp kājām Okem, kurš jau laikus bija nogājis lejā, jo stūma sev pa priekšu bērnu ratiņus.

— Ņem bumbu, — Martins uzsauca, — tā piespēle bija domāta tev.

— Okei, vaino pats sevi, ka atdevi, — Oke atsaucās un labu brīdi driblēja bumbu sev pa priekšu, kamēr pēdīgi tā izripoja viņam no rokām un nozuda zālē kaut kur taciņas malā.

Skriedams pēc bumbas, Martins manīja, ka tuvāk pie zemes zāle vēl ir slapja no nakts lietus. Paguvis satvert bumbu, iekams Klāss pieskrēja klāt, viņš atkal aizsita to Okem, kurš savukārt atbumboja Martinām atpakaļ, un šoreiz Martins izdarīja neveiksmīgu mēģinājumu padot to tālāk ar galvu. Bumba, kurai būtu vajadzējis skaisti pārlidot pāri taciņai, trāpīja Elnai pa muguru, pārsteigta viņa salēcās un tad mazliet neveikli mēģināja to satvert, kamēr pati un visi apkārtējie sāka smieties.

— Ar bumbošanos man nenāciet virsū, — viņa smiedamās teica, — citādi es iesperšu to vēl ūdenī.

— Sper ūdenī, spēri — Lēna sauca, lēkādama Elnai apkārt, — izdari tā, un mēs dabūsim redzēt, vai bumba peld arī!

Elna smiedamās tecēja pakaļ bumbai, kura pa taciņu nepārtraukti ripoja no viņas prom un pa stāvo nogāzi arvien ātrāk lejā uz krastu.

Pašūpojis galvu, Edvīns atkāpās soli sānis, jo Klāss tobrīd metās uz priekšu un, pārlēcis pāri akmens bluķim, pašā krastmalā paguva vēl bumbu saķert.

— Tādi kā negudri, — Edvīns noteica un, tēlodams izmisumu, noplātīja rokas. — Un tādu pulkā esmu iekūlies pats no brīvas gribas.

Izklausās, ka viņš tikai uzjautrinās, Martins prātoja, viņam, kā redzams, patīk būt barā!

Viens no mazajiem puišeļiem, viņu laikam sauca Matss, pieskrēja pie krasta un pieliecies paraudzīja ar roku ūdeni.

— Šodien nu gan mēs varētu izpeldēties! — viņš diedelēja. — Tikai mazdrusciņ, tikai tepat pie krasta!

Lēna un Mēta bija sajūsmā, jau grasīdamās raut nost bikšeles, un Gunillai vajadzēja iejaukties, lai viņas apturētu.

— Tagad vēl ne, — viņa teica, aizstājusies ceļā, — tagad mēs ejam pastaigāties. — Varbūt vēlāk, uz pēcpusdienu! Kā tu domā, Elna? Vai būs jau silts diezgan?

Klāss gribēja kaut ko sacīt, bet aprāvies nozuda uz taciņas aiz veļas mājas.

Viņam laikam vairs negribas peldēties, Martins nosprieda un, aizsteidzies cauri pieaugušo pulkam, panāca Elnu un Gunillu.

— Itin nemaz vairs nav auksts, — viņš teica, viegli pieskāries Elnas rokai, bet tūdaļ atkal bikli atrāvās, — uz mazu brītiņu mēs taču varētu pamēģināt?

— Redzēs, varbūt vēlāk, — Elna sacīja un noplātīja rokas, — vispār vēl jau mazliet par agru ... Bet man ir grūti tev ko atteikt, — viņa piebilda, pabužinājusi Martina cekulu, un nu Martins bija neziņā, kā to saprast.

Balss neizklausās dusmīga, viņš nosprieda, paliecis prom galvu, nekas slikts ar to nav domāts.

— Jā, velns parāvis, tā nu ir, — Edvīns noteica, kad viņi, nonākuši augšā līdz galapunktam, apstājās, lai pagaidītu Oki, kurš noslēdza garo rindu, vilkdams pa ciņaino nokalni uz augšu bērnu ratiņus. — Bēdīgi gan, ka tik skaists ciems stāv galīgi pamests.

Pieliecies viņš izrāva no ciņainās zemes zāles kušķi.

— Kamolzāle, — Edvīns teica, pavēries apkārt, — jūs nevarat iedomāties, ko Milmers būtu sacījis, atradis te tādu cini? Tad viņam labāk būtu netuvoties.

Visu ceļu, kamēr viņi gāja pa krastmalu, pieaugušie bija atcerējušies tos, kas nozuduši no ciema, nomiruši vai aizbraukuši, un Martins ātri vien bija atmetis nodomu paturēt prātā visu to ciemnieku vārdus. Par dažiem viņš bija dzirdējis no Klāsa, tomēr vairums bija sveši.

Bet par Hilmeru šo to es tagad jau zinu, viņš nosprieda, ar zobiem lupinādams vītola zariņu, ko bija nolauzis krastmalā. Sula bija sīva, un nosēcies viņš izspļāva mizas no mutes. Hilmers bija tas pats, kurš nodzīvoja līdz deviņdesmit astoņiem gadiem un pēdējos divdesmit dzīvoja viens, viņš ir cēlis lielāko da|u no šī ciema mājām reiz, divdesmito gadu sākumā, tātad pirms veselas mūžības.

— Toreiz, kad vēl cerēja, ka zemkopībai ir nākotne pat te, augšā, fjellam pie sāniem, — Hugo sacīja, — bet pēc tam izrādījās, ka tas ir kļūdaini.

— Es par to kļūdainumu neesmu tik cieši pārliecināts, — Edvīns noteica, kļuvis pavisam domīgs, — var gadīties, ka mēs būsim spiesti te, augšā, atkal ķerties pie lietas un pat agrak vēl, nekā var gaidīt.

— Kā tad, kā tad, — Hugo atteica, dūšīgi padauzījis Edvīnam pa muguru. — Tā tu spried gan, Edvīn, bet noti- ] kurni iet savu gaitu, un tur mēs nekā nevaram padarīt. |

— Ak vai, nesāciet nu atkal šīs pārrunas, — Elna sa- 1 cīja, cenzdamās izlikties pikta, — lai nu tas paliek uz kādu citu reizi. Labāk pasmaržojiet Jāņu zāles, viss tagad tā saplaucis, ka prasīt prasās ieelpot šo smaržu.

Pieaugušie bija sastājušies savrup, mazās meitenes un zēni klaigādami skraidīja apkārt. Klāss pilnīgi bija nonācis mazo ielenkumā. Martins turējās mazliet sāņus, cenzdamies nepieiet par tuvu nevienam bariņam, un, kad divas vecākās meitenes, nostājušās viņam blakus, centās izdibināt, kas viņš tāds ir, Martins samulsa.

Ar tām es netikšu nekādā galā, viņš nosprieda, atkāpies aiz žoga uz klēts pusi, es nemaz nezinu, par ko ar tādām var runāt.

Tad man būtu jābūt vai nu gluži mazam, vai atkal pavisam lielam, viņš prātoja, pēkšņi aiz nopietnības nezinādams vairs, kur likt rokas un kājas.

Lielie vēl joprojām stāvēja turpat galapunktā, un Elna aicinoši pamāja Martinām.

— Panāc, — viņa mīlīgā balsī teica. — Vai tu varēsi man drusku pakalpot? Paņem līdzi Klāšu, un aizskrieniet abi tagad līdz Sikstenam. Palūkojiet, lai viņš nepaliek mājās un nekūko viens pats arī šodien. Piesakiet, lai čāpo šurp pie mums. Pēc stundas mēs dzersim kafiju un ēdīsim zemeņu torti, dariet to viņam zināmu!

— О filibabba, tu runā par zemenēm, — Klāss teica, aplaizījies tā, ka visi apkārtējie iesmējās. — Bet tās nebūs te, pie mums, augušas. Vai no Gunillas tas cienasts?

— Padomā tikai nudien, — Gunilla teica un, saķērusi Klāšu, turēja viņu ciet. — Tava nejaukā svainiene ir klāt atkal!

— Nu, vai aizskriesiet? — Elna noprasīja, kad izska*

tijās, ka no negaidītās cīkstēšanās ar Gunillu Klāss ir aizmirsis uzdevumu.

— Pats par sevi saprotams, — Martins atsaucās, saķēris Klāšu aiz rokām, — mēs vienmēr esam tavā rīcībā, Elna!

/•

Laidars bija ciet, bet, atgrūduši va|ā čīkstošās durvis, viņi izdzirda klaudzoņu no vecās aitu kūts puses, un, kad Martins pieklauvēja pie smagajām durvīm, kas veda uz turieni, noskanēja Sikstena rūciens:

— Pie velna, nevienas durvis te nestāv aizslēgtas un nekāda klauvēšana nav vajadzīga!

Viņi dabūja kāpt pāri lūžņu kaudzēm, kamēr tika līdz apkrautajam ēvelsolam, pie kura, aizlicis sejai priekšā nokvēpušu aizsegu, bija pieliecies Sikstens.

I\ad zēni bija savu pavēstījuši, Sikstens sāka purpināt

— Jā jau, jā, — viņš teica, iespļāvis krāsns vaļējās durvīs, — kā nu ne, Jāņi ir tikai vienreiz gadā. Bet paskatieties tikmēr apkārt, man vēl jāsamctina šis nolādētais ķēdes gabals. Gan jau kādu laika kavēkli priekš sevis atradīsiet!

— Viņš ir vienreizējs, — Klāss nočukstēja, kad abi ar Martinu uzmanīgi atkal kāpās atpakaļ uz durvīm, kamēr pie ēvclsola pa grīdu sāka lēkāt dzirksteles. — Izklausās, ka viņš ir īgns, bet tā ir tikai izlikšanās!

Sākdams mazliet piesardzīgi pārcilāt rīkus nojumē pie laidara durvīm, Klāss vēl piebilda:

— Un savas mantas viņš nekad īpaši neuzmana. Vienmēr iedod, ja tikai paprasa.

Pēc smakas varēja pateikt, ka laidars tagad kalpo par smēdi un garāžu, un, kad Martins uzmanīgi parāpās pa kāpnēm, kas veda uz kūtsaugšu, no eļļas un kvēpiem viņam kļuva melni pirksti.

Kūtsaugša bija ar veciem rīkiem, ecēšām un arkliem piebāzta, bet vairums mantu izskatījās tikai pēc lūžņiem.

— Ko viņš ar to visu var iesākt? — Martins jautāja, mulsi skatīdamies apkārt.

— Viņš joprojām te noņemas, ja nestrādā mežā, — Klāss teica. — Tāds viņš allaž ir bijis, kā mammīte mēdz teikt.

— Vai viņš nav tomēr drusku ķerts, ko? — Martins klusinātā balsī jautāja, zīmīgi pielicis pirkstu pie deniņiem.

177

7 — L Frlfc*

— Nē, itin nemaz nav, — Klāss spēji atteica un kāpa atkal lejā, pēkšņi izskatīdamies gandrīz aizvainots.

Viņš ir tik viegli aizskarams, Martins nosprieda, dažreiz tu, cilvēks, nemaz nezini, kā ar viņu apieties.

Nojumēs lejā abpus durvīm, sarindoti gar sienātn, arī stāvēja rati un rīki, un, tā kā caur dēļu sienas šķirbām iespīdēja saules stari, šo to viņi te varēja apskatīt.

Pēkšņi Klāss iesvilpās, mēģinādams pavilkt nost lielu koka kasti.

— Nāc talkā, — viņš dedzīgi iesaucās, — un tu dabūsi kaut ko redzēt!

Aiz kastes tumsā stāvēja motocikls, un Martins tūlīt pal sāka spraukties uz to pusi.

— Darbojas? — viņš iejautājās, paliecies tuvāk.

Stūres gumijas rokturi bija sadiluši un no rāmja un

benzīntvertnes sarkanās krāsas ari nekas liels vairs ne bija palicis pāri. Motora bloks biezas putekļu un kvēpu kārtas pārklāts, toties riepas izskatījās apbrīnojami jaunas.

— Tētuka vecais, mazais motocikliņš, — Klāss paskaid roja. — Kad braucām projām, viņš to te atstāja, lai Sik-stenam ir pie rokas, ja mopēds tam saniķotos.

Martins atslēja motociklu no sienas un pakustinājis dzirdēja, ka benzīntvertnē kaut kas skalojas.

— Pavisam tukšs tā kā nav, — viņš noteica, — Sik-stens laikam būs šad tad to lietojis.

— Lēnāk, lēnāk! — Klāss uzsauca, kad Martins, jāšus apsēdies uz sēdekļa, pa jokam pieliecās pie stūres un sāka kustināt gāzes aizvaru.

— Paklau, — Martins ieteicās, nespēdams apslēpt sajūsmu, — šitas nu gan mums derētu spīdvejam.

Tieši tobrīd viņi izdzirda, ka Sikstens aizcērt smēde* durvis un burkšķēdams iznāk nojumē. Ieraudzījis tur zēnus, viņš apklusa un nāca tuvāk, un Martins neveikli steidzās tikt ārā no segliem.

— Ak tā, esat uzgājuši to bikšudrilli, — Sikstens tikai noteica un, piegājis pie motocikla, paspārdīja tam riepu, vērīgi pārlaida acis motoram, izskrūvēja sveci un noslau cīja pie bikšu stilba un nopūta nost putekļus, iekams ieskrūvēja atpakaļ.

— Pie joda, biju .to gandrīz piemirsis, — Sikstens pēc tam sacīja. — Sāku kļūt tikpat durns kā Hilmers savā laikā. Deviņdesmit astoņi kubiki, sen aiz kalniem nudien

jau tie laiki, kad tādi bija modei Un ar kāju piestartēt to velnu ar nevar — jāiestumj ar stumšanu.

Pēc tam, izvilcis no bikšu aizmugures kabatas lupatu vīkšķi, viņš mēģināja cik necik notīrīt rokas un noburkšķēja:

— Ek, ko tur daudz runāt par tādu draņķi. Nu tad ejam.

Pie laidara durvīm Sikstens pagriezās atpakaļ un vēl atskatījās uz nojumes stūri.

— Ko lai es ar to velnu iesāku? Te stāvēdams, tikpat sarūsēs. Ka tikai jums nav kaut kas padomā...

Izstūmis viņus ārā saulesgaismā, viņš vēl piebilda:

— Negantie puišeļi, joziet nu atpakaļ un ziņojiet, ka tas vecais sakārnis jau pošas!

15

Pie garā galda, kas bija uzklāts ārā lapenē, Klāss un Martins nokļuva katrs savā galā, un Martinām tikai dažreiz izdevās uztvert Klāsa skatienu un parādīt savu neapmierinātību.

Vai mums visu cauru dienu te būs jāsēž un jāklausās viņos, tā viņš būtu gribējis sacīt, bet nu atlika laiku pa laikam tikai garlaikoti paraustīt plecus par tādu svinēšanu.

Cilvēku par daudz, viņš nosprieda.

Visas sarunas vienlaikus ap galdu viņa ausīs saplūda kopā — no ļaudīm, kas te tika pieminēti, viņš gandrīz nevienu nepazina, un jocīgie atgadījumi, kurus Sikstens iejuties bija sācis celt priekšā, tika stāstīti tādā izloksne, kuru Martins saprata tikai pa pusei.

Es te neiederos, viņš nosprieda, man nepavisam nevajadzēja braukt šurp.

Vai arī man vajadzēja būt maziņam, viņš nodomāja, vērojot, kāda uzmanība tiek pievērsta bērneļiem.

Tie te sēž un čalo, un aušojas, un visiem tie šķiet vienreizēji, tieši tāpat kā mūsmājās!

Bet ar mani neviens nezina, kā apieties, viņš prātoja, vēlēdamies nozust tiem no acīm.

Sākumā viens otrs no lielajiem par varītēm bija centušies uzsākt ar viņu sarunas, izteikuši savus parastos smieklīgos pieaugušu cilvēku jautājumus par skolu un va-

л

saras brīvdienām, un viņš bija atbildējis aprauti, bez jebkādas atsaucības.

Izliekas tikai, viņš nosprieda, manīdams, cik zīmīgi daži pāri galdam saskatās, kad viņam bija pasprucis, ka viņejie ir ārzemēs.

— Ak tā, ārzemēs, tu saki, — Anna Beklunde pārvaicāja, pieliekusies viņam tuvāk. — Un tevi neņēma līdzi?

Tad tev gan bija ko bēdāties?

— Nē, nepavisam ar ne, — viņš atteica. — Pats es gribēju braukt šurp, tas man likās vilinošāk nekā kulties pa tām šosejām. Un Klāsam turklāt vajadzēja te kādu ; draugu!

— Bet mājās jums viss ir kārtībā? — Frīda vaicāja, un Martins manīja, cik ziņkāri viņai iezibas acis, Elna arī viņai par Martinu droši vien bija kaut ko izpļāpājusi.

Un nu viņa iedomājas, ka es te sākšu klabēt. Bet pigu tu dabūsi, viņš nosprieda, neizpratnē pacēlis uz viņu acis, pirms ķērās pie sava tortes gabala.

— Kā citādi, mums nudien klājas lieliski, — pēc tam viņš atbildēja. — Bet biedriskums vienmēr ir pirmajā vieta, vai tā nav?

Mēli jau nu es te nepalaidīšu, viņš nosprieda, to man neviens nevarēs pārmest.

Vīri jau pavisam bija iegrimuši pārrunās par lokalizācijas politiku un valsts dotācijām sīksaimniekiem un sīkra-žotājiem, un Martinām bija grūti no tā visa kaut ko saprast.

Man nav arī jāsaprot, viņš nosprieda, es te vairs ilgāk nevaru nosēdēt, lai domā par mani, ko grib.

Viņš atgrūda krēslu un piecēlās, un, padzirdis lapseņu dūkoņu, nevilšus atkāpās. No lapsenēm viņam bija bail jau kopš *tās vasaras Ronnebijā, kad vectēva dārzā viņš bija uzminis lapseņu pūznim un viņam bija meties virsū vesels bars. Bet tagad viņš par lapsenēm gandrīz nopriecājās, jo radās dibināts iemesls atstāt galdu.

Iedams pie Klāsa, viņš saudzīgi piesita Elnai pie pleca un sacīja tik klusām, lai neviens cits nedzird:

— Vai drīkstu iet prom? Man bail no lapsenēm.

— Skaidrs, — viņa atteica, pacēlusi acis un pasmaidījusi savu parasto smaidu. — Te sēdēt nav spiesta lieta, gan jau mēs bez tevis kaut kā iztiksim.

Bet, kad Martins aicināja Klāšu sev līdzi, draugs noraidoši sarauca pieri.

— Vēl ne, — Klāss teica, — es vispirms gribu noklausīties līdz galam, ko Oke stāsta. Turklāt mums nav kur steigties, no peldēšanās tikpat nekas neiznāk — ir tikai piecpadsmit grādi, un priekš sīkajiem, kā tētuks saka, tas vēl ir par maz.

— Par to jau nemaz nav runa, — Martins atteica, noplātījis rokas, — es domāju, mēs varētu atrast sev kādu citu izpriecu!

Bet vari jau tupēt te, kamēr apsūnosi, viņš nosprieda, es nevienam neuzbāžos.

Apgājis apkārt mājai un apmeties uz saules sasildītajām vējtvera kāpnēm, viņš dzirdēja, ka lapenē smiekli kļūst aizvien skaļāki.

Tiem klājas pat jautrāk, kad manis nav tur klāt, viņš nodomāja, tik stipri sakasījis sev vienu stilbu, ka daži odu kodumi sāka asiņot, un es jau neiešu uzmākties.

Bet pēc dažām minūtēm, kad gar mājas stūri pie viņa pieskrēja Lēna un Mēta, saukdamas, ka nupat tiks pušķota kārts un ka itin visiem esot jāpiedalās, Alartins nolēma, ka pamēģinās vēlreiz, un piecēlās no lieveņa.

Es neesmu no malāstāvētājiem, viņš nosprieda, to lai neviens man necenšas iegalvot.

Gunilla savāca sev apkārt meitenes, un kaut kādā veidā viņai bija izdevies dabūt savā barā pat Elīsabeti un Cer-stinu. Tās divas visu laiku bija sēdējušas klusēdamas, un Martins vēl joprojām lāgā nesaprata, par ko viņš būtu varējis uzsākt sarunas ar šīm meitenēm.

Pat Klāss to nezina, viņš nosprieda, redzēdams, ka Klāss viņām iet apkārt gandrīz ar līkumu, baidīdamies, ka tikai nenonāk tuvumā. Viņas ir par daudz garas, par daudz piepūtušās un par daudz vecas, Martins nosprieda, un tomēr īsti pieaugušas arī vēl nav.

— Jūs varētu pagaidām pieskatīt Matsu un Pēteru, — Gunilla viņām teica, — lai mazās meitenes es varu likt pie darba. Un jūs, — viņa turpināja, sabīdījusi Klāšu kopā ar Martinu, — vispirms palīdziet Sikstenam tikt galā ar kārti un pēc tam arī ķerieties pie puķēm.

— Skaidra lieta, — Martins atbildēja, cenzdamies izrādīt dedzību, — bet agrāk es nekad neko tādu neesmu darījis, tā ka īsti nemaz nezinu ...

— Es tev pēc tam ierādīšu, — Gunilla uzsauca, kad mazās meitenītes jau vilka viņu lejā pa nogāzi, — tā nav nekāda lielā māksla,

Kamēr citi pieaugušie vīri palika sēžam pie galda, iegrimuši savās nebeidzamajās pārrunās par lokalizācijas politiku, Sikstenam, kā liekas, nekas nebija pretī mest mieru.

— Tie tik spriež un spriež, — viņš teica, paraustījis plecus, — bet tas neko nelīdz. Ar runāšanu te nekas nav līdzams tagad, kad viss jau put ārā. Un mēs uz to nospļaujamies, vai ne? Pie joda, labāk ņemsim un uzsliesim jaunu karti!

Viņi parakņājās pa vecu zārdu grēdām pie rijas, un pēc tam vairs nepagāja ilgs laiks, kad Sikstens bija nocirtis divas kārtis pienācīgā garumā un, pikti lādēdamies, sanaglojis krusteniski tās kopā.

— Zini, tā nepavisam nav pirmā manā mūžā, — Sikstens sacīja Martinām, — pie joda, katru gadu es taisu jaunu. Kur tas vecās paliek, velns viņu zina.

Kaut arī Martinām bija jāpalīdz izcirst zemē caurumu un jāpieliek roka, lai aizvilktu kārti līdz tās īstajai vietai slīpi iepretī rijas durvīm, viņš tomēr jutās nevajadzīgs. Pļava bija ar bērneļiem un pieaugušajiem pilna—visi smiedamies plūcapuķes, un Klāsam kaklā karājās Matss un Pēters, un Lena, un Mēta, un liekas, ka Klāšu šī svīta tikai ielīksmo.

Juzdamies arī te gandrīz lieks, Martins stāvēja, atslējies pret rijas stūri, un kodīja zāles stiebru.

īstenībā es viņiem itin nemaz neesmu vajadzīgs, viņš nodomāja.

— Nāc šurp tu arī, — Gunilla uzsauca, ar rokas mājienu aicinādama viņu pie kārts, kas nepušķota vēl joprojām gulēja zemē, — tu varēsi palīdzēt vīt vainagus, materiāla te ir diezgan daudz.

Puķes viņa jau bija sašķirojusi brīnum skaistās kaudzēs un, rādīdama, kā vijami vainagi, nobēra puķu vārdus.

— Atraitnītes un gundegas tu taču pazīsti? — viņa vaicāja. — Un jāņuptiķes? Un spulgotnes, skaistas, vai ne? Paņem tās tā te un piespraud klāt vijai, tas nepavisam nav grūti.

Pūlēdamies darīt tieši tā, kā likts, Martins tomēr manīja, ka Gunilla neuzkrītoši pārtaisa viņa viju un pušķus, pirms novieto uz kārts starp meijām.

Pat ar Klāšu viņš nespēja sacensties, un arvien vairāk puķu aizceļoja pāri pie Klāsa.

— Še, ņem tu, — Martins teica, — tik smalkiem darbiem vajag sīkus pirkstiņus. — Turklāt tas viss ir tīrā

bērnišķība — i Jāņu kārts, i spēlēšanās ar vainagiem, viņš nosprieda un piecēlies manījās prom cauri rijai ārā pa pakaļējām durvīm un prom uz mcžiņu, tur, starp ceļu un ezeru.

No lapenes skanēja smiekli, un Martins varēja saklausīt arī Sikstena balsi — nupat arī viņš bija meties iekšā diskusijā, izsaukdams gan smieklus, gan iebildumus.

— Bet es tomēr prom nebraukšu, — Martins dzirdēja Sikstenu nosakām. — Ja tu, cilvēks, iesāc braukāt apkārt no vienas vietas uz otru, tad pēdīgi vairs nemaz nezini, kā tevi sauc, un nepavisam nezini, kur tev ir mājas. Tikai tas, kas zina, kur viņam ir. mājas, zina arī, kas viņš ir.

Pēkšņi Martins saprata, ka viņš ilgojas pēc mājām, un mazo meitenīšu smiekli pļavā lika atcerēties dvīnītes un to, cik viņas varēja būt mīlīgas, kad uzticējās viņam.

Un māmuļa un tētuks, viņš prātoja, kāpēc manējie neko nesaprot!

Patiesībā es nemaz negribēju šurp braukt, viņš nodomāja, to viņiem vismaz vajadzēja saprast. Bet viņi tūlīt atjāva man to darīt, it kā es būtu viņiem apnicis!

— Kā viņi nesaprot.,. — viņš nomurmināja un, samanījis mēles galā sūrstoņu, pārlēca pāri grāvim, un nozuda mežiņā, un nojausma, ka tā varbūt tomēr nav tikai vecāku vaina vien, lika sirdij iepukstēties straujāk.

«Tu esi jau liels diezgan, lai izdarītu secinājumus,» mamma bija sacījusi kādu vakaru vēl pavasara pusē. «Cilvēks nekad nedrīkst iedomāties, ka apkārtējā pasaule pret viņu būs iecietīgāka, nekā viņš pats ir. Pašam vēlāk par visām savām kļūdām ir jāsamaksā.»

Viņš bija aizmirsis, kādā sakarībā notika šī pārruna, bet vārdi vēl vienmēr skanēja ausīs un arī balss, kādā tas bija pateikts, un cik nogurusi viņa bija izskatījusies un kā bija sarāvusies, kad Martins, pielēcis kājās no galda, pie kura sēdēja, bija meties prom, tā aizcirzdams durvis, ka stikli vien nodreb.

Es nepametu uz viņu acis, viņš nodomāja, tomēr zinu tīri labi, kā viņa izskatījās.

Lai neviens nevarētu teikt, ka viņš tāpat vien "ir aizlavījies prom, viņš norāva dažas puķes mežmalā un, izdzirdīs, ka Gunilla viņu jau sauc, dziji ievilka elpu, pārlēca atpakaļ pāri grāvim un pamāja ar puķu pušķi.

Es piedalos, viņš nosprieda, neesmu no tiem, kas nekur nav liekami!

— Tu esi nobēdājies? — Gunilla vaicāja, uzlikusi Martinām roku uz pleca. Viņš nebija dzirdējis soļus un satrūkās tik stipri, ka steķi sašūpojās. Odens, līdz tam gluds un spožs kā spogulis, ap pāļiem saviļņojās, un, mazliet samulsis, Martins pacēla galvu un piespieda sevi paskatīties acīs Gunillai.

Viņas acis bija vērīgas, taču ne nelaipnas, un, kad Gunilla tā skatījās lejup uz Martinu, viņš ievēroja, ka viņai ir nosvīdusi piere.

Viņa nedzen man pēdas, viņš nodomāja, nebūs taču jau iemantojusi pret mani nepatiku.

— Kāds iemesls man būt bēdīgam? — viņš jautāja pēc iespējas draiskulīgākā balsī. — Es tikai cenšos drusku atgūties, tas laikam nebūs aizliegts?

Viņš taču no tiesas visur bija piedalījies, neviens lai nemēģina iegalvot viņam ko citu.

Martins bija stiepis Jāņu kārti, bija mēģinājis vīt ziedu viju, bija gājis Okem talkā galdu aiznest no lapenes uz* riju, bija līdzējis stiept grozus ar traukiem un siltām un aukstām uzkodām, un atspirdzinošu dzērienu un alus kannas, bija pat ar bērneļiem lēcis klases un spēlējis «Pēdējais pāris šķiras» un ne mirkli nebija izrādījis, ka tāda ampelēšanās viņam liekas bērnišķīga.

Bet bezgalīgi tas nav izturams, viņš nosprieda, par varītēm cenzdamies nenolaist acis, kad Gunilla, joprojām viņu vērodama, mazliet smagnēji un neveikli nosēdās viņam blakus uz steķiem.

Bet vecīši, protams, nepadodas, viņš nosprieda, ieklausījies smieklos, kas nāk no pļavas, kur vēl joprojām turpinājās rotaļas. Un Sikstens, viņš, zināms, nupat ir burāsi

Tur bija bijusi vajadzīga pierunāšana, kamēr Sikstens piekrita, lai Oke atnes harmonikas, bet, kad tās bija viņam rokās, likās, ka gala vairs nebūs.

Rokas gan viņam kļūst arvien neveiklākas, Martins nodomāja, ausīdamies uz rijas pusi, no kurienes skanošās pasāžas un treļļi arvien biežāk iznāca netīri.

Nebūs jau viņam glāzē tikai putojošā limonāde vien, Martins prātoja, mēģinādams nepievērst uzmanību tam, ka uz steķiem nav vairs viens pats.

Oke bija nonesis lejā pie rijas paplāti ar pudelēm un nolicis to paēnā pie sienas, un lielie laiku pa laikam piegāja tur un piepildīja savas glāzes.

— Tas jau tikai tā pēc, ka ir Jāņi, — Elna bija sacījusi» un sāji pasmaidījusi, kad viņš pagaršoja, — citādi es neesmu par stiprajiem dzērieniem.

Norāvusi kurpes, Gunilla tagad izstiepa kājas lejā gar pāļiem, tā ka pirkstgali sniedzās līdz pat ūdenim. Viņa sēdēja Martinām gluži blakus, un, pat nepalūkojies uz viņu, Martins juta spēcīgu saulē sasilušas ādas smaržu.

Tālumā ūdenī spoguļojās saliņas priedes, un starp klinšu bluķiem Martins varēja saskatīt arī būdas augšmalu.

Nekad mēs to nedabūsim gatavu, viņš nodomāja, arīdzan tur gaida neizdošanās.

— Jā, labi gan tā drusku atgūties, — Gunilla noteica, pagriezusies pret viņu. — Bet man kļuva nemierīgs prāts, kad iedomājos, ka tu te sēdi sadrūvējies un ilgojies pēc mājām. Vienu bridi man tā gandrīz likās.

Pēkšņi viņam stipri sagribējās izstāstīt viņai par to, kā viss ir sagājis šķērsām.

Pats es to lāgā neapjēdzu, viņš prātoja, bet viņa varbūt saprastu, izskatās, ka viņa māk klausīties.

Manējie arī tādi bija agrāk, pirms viss sagāja greizi.

Bet tas bija tik sen, nupat visi ceļi ir slēgti.

Es jau pat acīs ieskatīties viņiem vairs nevaru, viņš prātoja. Un parunāt ar viņiem arī es nevaru, tā pa īstam nevaru.

Gaiss bija silts un patīkams, un, dzirdot smieklus un klaigas tur, augšā, pie rijas, sajaucamies ar harmoniku skaņām un jūtot smaržas, kas vēdī no Gunillas, kura sēdēja viņam blakus no brīva prāta un gaidīja, ka viņš izkratīs sirdi, Martins saprata, ka nupat viņam ir radusies iespēja.

Viss varbūt sāktu mainīties, viņš nodomāja un vienu brīdi bija jau gatavs padoties.

Bet tad vājuma brīdis bija pāri un iespēja atkal pazaudēta, un Martins izstaipījās mazliet uzspēlēti slinki, ar visu ķermeni juzdams, ka tiek novērots, ka lielie tur, pļavā, visi kā viens tur viņu acīs.

— Nē, itin nemaz neesmu sadrūvējies, — viņš teica atkāsējies, — jūtos baigi labi!

Stāv tur un mani uzmana, viņš nosprieda, celdamies kājās, mazliet lempīgs un stīvs, bezmaz apreibis no stiprās saules un ūdens zaigošanas.

Rokas likās neveiklas, tās, tāpat kā kājas, šķita greizas un par daudz garas, lai būtu viegli kustināmas,

— Bet karsts nu gan, — viņš piebilda, paspēris dažus nedrošus so|us tuvāk ūdenim, — nenāktu par sliktu kāds malks, ja jau pie peldēšanās nevar tikt.

Viņa pacēla acis, un starp uzacīm bija parādījusies rieva, Martins tikai nezināja, vai no acu samiegšanas vai no kādas domas.

— Bet tu ... — viņa teica, pastiepusi uz viņa pusi roku,

— es tiku dzirdējusi no Elnas, ka ...

Tad Martins atkāpās un nolēca no steķiem — plānajām pazolēm cauri pēdas juta gan akmeņainā krasta grumbuļus, bet pret kādu grantī iedūrušos zaru viņš tikai viegli satrieca ceļgalu un, cenzdamies arī to neizrādīt, gausi virzījās prom uz rijas pusi.

Nolādēts, viņš nodomāja, visi trin mēles ap mani, tikai' ap mani vien!

Durvīs viņam nācās iet garām Sikstenam, un tēvocis, 1 vēlreiz greizi paņēmis kādu pasāžu, uzsmaidīja viņam ' platu, vainīgu smaidu.

— Tās velna harmonikas nav lāgā uzskaņotas, — Sik-_• stens tāds kā nokaunējies noteica, — laikam jau skan pēc mērkaķa? Tu pie cita būsi pieradis.

Viņš kaunas no manis, Martins nosprieda, droši vien 1 uzskata, ka būtu labāk, ja manis te nebūtu.

Martins piepildīja sev glāzi no atkorķētās <rPommac» f pudeles un dzerot juta, ka dzēriens jau remdens. Smacīgi ļ karsts bija arī te, rijas pustumsā, kur vienā kaktā Edvīns i bija salicis meijas ar smaržīgām, mazliet lipīgām lāpi- | ņām.

Pa atvērtajām durvīm Martins dzirdēja no pļavas at- ļļ skanam balsis un smieklus, un sajūta, ka viņš te īsti neie- ļ deras, auga augumā.

Tad no mugurpuses viņš manīja sev tuvojamies Klāšu i gausiem, nedrošiem soļiem.

— Ak tā, tur nu tu nāc gan, — Martins steigšus sacīja, j lai nevajadzētu atbildēt uz jautājumiem, un tad viņš pa- i griezās, — es tevi meklēju kā traks.

— Meklēji? — Klāss pārvaicāja. — Man likās, ka tu vairies no manis ...

Pēc tam draugs apklusa, un Martins manīja, ka Klāss ļ izskatās nomākts, jā, Klāss arī.

Nekūsā vairs aiz prieka, Martins nosprieda, ir tāds pavisam pārvērties. •

— Drusku apnicīgi, vai ne? — Martins teica, pavēries ļ laukā pa vienu no rijas lūkām.

Lielie, sadalījusies pulciņos, tagad vai nu stāvēja, vai sēdēja lejā pie Jāņu kārts, un tikai mazās skuķenītes vēl lēkāja apkārt, klaigādamas arvien negantāk,

— Varbūt mēģināsim izdomāt kaut ko? — Martins ierosināja. — Vai mums ari te ir jādirn visu cauru vakaru?

— Nē, nav, — Klāss atteica, virzīdamies uz durvīm, — bet tad tev ir jāizdomā, ko mēs varētu iesākti

— Tādā gadījumā mēs pazūdam ne čiku, ne grabu, — Martins sacīja, bez steigas atstādams riju, un, pārkāpis pāri Sikstena izstieptajām kājām, turpināja ceļu šķērsām pāri p|avai, lai nozustu koku aizsegā. Viņš dzirdēja Klāsa soļus sev cieši aiz muguras un nepagriezās atpakaļ, pirms viņi nebija jau krietnu gabalu no pļavas.

Un tad Martinām pēkšņi bija skaidrs, kas viņiem jādara, un no tā, kas stāvēja priekšā, tūlīt pat straujāk sāka pukstēt sirds.

Bet tikai pēc tam, kad viņi bija jau līdz lielceļam un kaut cik varēja justies drošībā, viņš atklāja Kiāsam savu nodomu.

17

— Tev nav drosmes? — Martins nočukstēja, jo Klāsa sejā parādījās šaubu izteiksme, un tas bija tieši tobrīd, kad viņi, tikuši jau līdz durvīm, nogriezās uz nojumes' pusi.

— Zaķapastala esi, vai? — Martins atkārtoja. — Tev bail, ko viņš teiks?

Motocikls stāvēja turpat savā vietā pie sienas aiz koka kastes, un uz grīdas Martins redzēja mētājamies to pašu eļļaino lupatu vīkšķi, kuru Sikstens pēc sveces notīrīšanas bija aizmetis prom pa roku galam.

— Stāv, kā stāvējis, — Martins secināja, — tīrais izaicinājums nudien!

— Kā ieinteresētajām personām mums taču ir tiesības apskatīt preci, — Martins teica, pūlēdamies izlikties bramanīgs. — Mēs izvilksim to ārā gaismā, kur tādam ir īstā vieta.

Bet nožēlot viņš sāka jau to pašu brīdi, kad viņi vilka motociklu pa nelīdzeno un eļļaino baļķu grīdu.

Varbūt tomēr nevajag, viņš prātoja, iesāņus pametis acis uz Klāšu, kurš bija sasārtušu seju un elpoja aizgūtnēm.

Pašam viņam arī lūpas vajadzēja apslapēt ar mēles galiņu, tās šķit’a sausas it kā aiz uztraukuma.

Bet ir jau par vēlu, viņš nosprieda un atspēries pārvilka pāri augstajam slieksnim arī pakaļējo riteni, nevar jau atiet malā no tā, ko pats esi pasācis.

— Tas nu gan būs baigi kolosāli, — viņš noteica, — pavisam kas cits nekā «Mazās vardītes»!

— Jāa, — Klāss piekrita, — bet uzmanīties gan murns vajag.

Ārā pagalma Martins atslēja motociklu pret laidara sienu un cik necik notīrīja nost siena smalkumus. Klāss saplūca zāles kušķi un mēģināja apslaucīt arī lipīgo sēdekli. Gar ieplīsušajām malām līda ārā pildījums.

No ezera puses lejā joprojām skanēja Sikstena harmonikas, ko caurvija trausls zvanošu smieklu pavediens. īsu brītiņu Martinām ļoti sagribējās doties turp atpakaļ.

Ja es būtu tik maziņš kā tās skuķenītes, viņš domāja, vai arī jau tik liels kā Oke, tad viss noritētu vienkāršāk.

Velak, jau iestumdams motociklu, viņš skaidri dzirdēja pats savas sirds dauzīšanos, tā sitās tik ātri un stipri, it kā viņš taisītos pastrādāt kādas trakulības.

— Pastumsim tāpat kādu gabaliņu, pirms sākam braukt, — viņš sacīja, — nebūs lāgā, ka tie mūs uzreiz izdzird.

Stumjot uz augšu pa šauro, nelīdzeno celiņu, kas veda garām cirstajām klētīm, motocikls šķita nepaklausīgs un smags. Viņam vajadzēja sašķiebt to uz savu pusi, lai varētu aizsniegt otru stūres ragu, un pāris reižu daudz nemaz netrūka, ka Martins būtu palaidis to vaļā.

— Varbūt mums vajadzēja vispirms piepumpēt riepas, — Klāss teica, — pakaļējā ir gandrīz šļaugana.

— Nekas, nekas, — Martins atsaucās, — neesam jau nekādi smagie.

Vēlāk uz nokalnes, kur mājceļš iziet uz lielceļa, motocikls gandrīz gribēja izrauties viņam ārā no rokām. Laikus to pamanījis, Klāss nobremzēja, ar visu spēku ieķēries bagāžniekā.

— Ja tas noskries lejā, mēs viņu augšā vairs nedabūsim, — Martins noelsās, iekodis apakšlūpā, — velns nolādētais ...

— Liksimies labāk mierā, — Klāss sacīja, — man liekas, ka nevajag.

— Nemuldi, — Martins attrauca, ar papēžiem stingri atspēries pret grantēto ceļu un apturējis motociklu tieši

uz krustcelēm, — ja jau tik daudz esam nopūlējušies, tad jāpabrauc ar kādu gabaliņu.

Apsēdies uz sēdekļa, viņš sacīja: — Nu, tad aiziet, iestum tu, tas būs pats vieglākais.

Ātruma pārslēgu pa labi no benzīntvertnes bija grūti iekustināt, bet ar spēcīgu grūdienu Martinām tomēr izdevās iedabūt to īstajā vietā. Pakaļējais ritenis ar rāvienu nobremzējās, bet, kad Klāss no aizmugures stingrāk piespieda, motocikls sāka atkal ripot un, noripojis pa no-kalni tikai kādus desmit metrus, dobji ieklepojās, un motors sāka darboties.

— Velns ar ārā, ieti — Martins uzbudināts iekliedzās. — Vari laist vaļā.

Cauri visām miesām viņš sajuta raustīgās, nelīdzenās motora trīsas. Motors rīstījās un klepoja, un Martinām bija grūti noturēt taisni motociklu. Lai pārslēgtu otro ātrumu, viņam- uz brīdi bija jāatlaiž viena roka no stūres, un, kad motocikls sasvērās, no satraukuma rīkle kļuva sausa, un viņš izdzirda Klāšu saucam no aizmugures:

— Uzmaniesl

—• Nekas nav, — viņš atsaucās, — es tikai pārslēdzu ātrumul

Tiklīdz Martins bija ieslēdzis otro ātrumu, motors sāka strādāt līdzenāk, un pēdējo gabaliņu pa nokalni viņš motociklu jau diezgan labi varēja novadīt pa vienu iebrauktu grambu. Priekšējais ritenis, šķiet, bija šķībs, un pakaļējā riteņa riepa grūdieniem sita cauri un meta motociklu sānis ik reizes, kad vajadzēja tikt pāri kādam grumbulim. Taču motors darbojās — tas bija pats galvenais, un, kad sejai pieskārās glāstīgais vējiņš un bija jāsamiedz acis, lai neapžilbtu rietošās saules staros, Martins pēkšņi iesmējās.

Reiz viņš jau bija pamēģinājis braukt ar mopiņu stāvvietas laukumā starp augstceltnēm uz Bergsvēgena, bet uz motocikla viens viņš ne reizes vēl nebija sēdējis, tāda izdevība viņam nekad vēl nebija gadījusies!

Nekāds puišelis vairs neesmu, viņš nodomāja, labi tieku galā arī ar tol

Uz taisnā ceļa lejā aiz nokalnes, kur izbeidzās žogi, Martins pameta ašu skatienu atpakaļ pāri plecam un re-. dzeja Klāšu joņojam labu gabalu nopakaļus. Viņš ieslēdza brīvgājienu, nobremzēja un nolaida kājas pie zemes, un, kad Klāss elsdams pieskrēja klāt, Martins sēdēja, nevērīgi pūtinādams rokas uz stūres.

— Nebija nekas sarežģīts, — viņš teica, — iet kā pulk-stenis.

_— Kā saaukstējies pulkstenis, vai ne? — Klāss nosmīnēja. — Šķauda kā vecs laivas motoriņš. Vai kā ienāšus saķēris zirgs.

Martins nezināja, kas ir ienāši, bet nelikās zinis, jo viņam jau bija apnicis teikt, ka nesaprot šos laucinieku vārdus, kurus Klāss tā vien bārstīja.

— Tā ja, — Martins sacīja, atbraucījis matus no pie res, — klepo jau gan, tomēr iet. Un tas ir galvenais. — Vai nu tu arī uzsēdīsies?

Tu domā, mēs tiešām abi varēsim pabraukt? — Klāss vaicāja. — Vai tas braucamais nav drusku nedrošs, ko?

— Tu rausties, jā? — Martins jautāja, pavirzījies ne daudz uz priekšu, lai nesaskrāpētos uz atsperēm, kas rē gojās ārā no sēdekļa.

— Nē, ne velna, bet gandrīz izjucis tas ir gan, — Klāss atteica, paraustījis aiz bagāžnieka.

— Tas nekas, — Martins aši atsaucās, — kad tu arī uzsēdīsies virsū, ies līdzenāk.

Klāsam izdevās uzrausties uz motocikla, viņš apķērās Martinām ap vidu, un, pūlēdamies braucamo atkal iekus tināt, Martins cauri kreklam juta sev uz muguras Klāsa elpu.

— Nav nekas briesmīgs, — viņš uzsauca, —' ies kā smērēts.

Motocikls tagad gāja smagāk, un, pat atvēris gāzi vaļā līdz galam, viņš braucamo nevarēja īsti novaldīt. Priek šējais ritenis tagad vēl vairāk metās, un, lai pamatīgā kratīšana neizsistu stūri no rokām, tā bija jātur tik stipri ka pirkstu kauliņi jau metās balti. Martins juta, ka virs lūpa kļūst sāļa no sviedriem.

Tomēr iet, viņš nodomāja, laimīgā kārtā panācis, ka motocikls cik necik turas vienas riteņu grambas vidū un neuzskrien virsū ar zāli apaugušam paaugstinājumam starp grambām.

Pēc pārsimt metriem, vietā, kur pie mežmalas izbeidzās taisnais ceļš, viņš izslēdza ātrumu, un viņam izdevās apstādināt motociklu tieši pie pagrieziena. Nolicis kājas pie zemes, Martins juta, ka ikru muskuļi dreb, un viņš ne kādi nespēja apturēt šīs nepārtrauktās trīsas.

— Mētā nu gan, — Klāss noteica, nobraucis lejā no

bagāžnieka, — tas taču nav lāgā?

— Nav nekas liels, — Martins atteica, jo satraukt Klāšu nebija nekādas vajadzības, un viņš neatklāja, cik grūti patiesībā ir noturēt motociklu uz ce|a, — vecs un sarūsējis, tur visa tā vaina.

— Vai negriezīsimies tagad atpakaļ? — Klāss jautāja.

— Pārējie droši vien brīnās, kur mēs esam palikuši.

— Tūliņ vēl ne, — Martins atteica, — vēl kādu gabaliņu pabrauksim.

Pēkšņi viņš atskārta, ka no mokošās iztaujāšanas viņi nekur neizspruks, jo šīs vecās kuļmašīnas žvadzēšana, protams, būs dzirdēta arī lejā pie ezera.

Nolādēts, viņš nodomāja, un, iedomājoties vien, kas viņus sagaida pēc atgriešanās, bailes sažņaudza krūtis. To jau nu viņi tā neatstās.

— Starp citu, — Martins piebilda, palaidis vaļā stūri,

— tagad ir tava kārta pamēģināt. Taisnīguma labad. Jo tas kā nekā ir tava tētuka bikšudrillis.

Vispirms Klāss noraidoši papurināja galvu, pēc tam tomēr saņēmās un apsēdās uz motocikla.

— Bet kā ar ātruma pārslēgu? — Klāss iejautājās tik klusā un smalkā balstiņā, itin kā būtu nobijies, — es neesmu īsti drošs, vai...

— Par to nekas, — Martins atbildēja, — es pateikšu, kad vajag izspiest sajūgu, un pats no aizmugures pārslēgšu ātrumu, rokas man ir garas diezgan.

Atspēries ar kājām un pāris reižu spēcīgi iešūpojis, viņš no jauna iekustināja motociklu un, tiklīdz atskanēja pirmie šķaudieni, uzlēca uz bagāžnieka. Motocikls tiešām bija nedrošs, tagad Martins to juta, sāņus sita pamatīgi, un ritenis turklāt bija tā nosēdies, ka viņam kājas vilkās gandrīz pa zemi.

Lai aizsniegtu stūri, Klāsam bija stipri jāsaliecas uz priekšu, bet pirmos divus līkumus viņš tomēr pieveica itin labi. Un pēc tam, kad uz nelielās nokalnes ātrums mazliet vēl pieauga, motocikls gāja apbrīnojami līdzeni.

Viņam iet vēl labāk nekā man, Martins nodomāja, pastiepis roku uz priekšu gar Klāsa labo padusi, un tieši uz nākamā pagrieziena krasā līkumā pa kreisi satvēra ātruma pārslēga kloķi, un viņam izdevās pavirzīt vēl vienu robu uz priekšu. Sākumā gan atskanēja spalga žņerkstoņa, bet galu galā pārslēgs tika īstajā vietā, un Martins manīja, ka ar joni pieaug ātrums un motors pilnīgi pārstāj rīstīties.

Tagad dūc tikai, viņš nosprieda, tā ir īstā skaņa!

— Baigi labil — viņš iesaucās, pieliecies Klāsam vel tuvāk klāt,

Un tad viņš ieraudzīja, cik gaužām pārbijies Klāss izskatās, cik stipri viņam ir savilkti žokļi un cik krampjaini viņš tur stūres ragus.

Pārbijies gan, Alartins nodomāja, viņam ir tikai vienpadsmit gadi.

— Nezaudē mieru! — Martins iekliedzās, jo nupat viss bija atkarīgs no viņa, pēkšņi viņš to saprata, — un nedod tik stipru gāzi!

Vēlāk, kad motociklu sāka arvien vairāk svaidīt un tas vispirms uzgrūdās vidusjoslai, pēc tam izslīdēja uz ceļa malu ar biezu grants valni un Martins ieraudzīja nākamo aso līkumu joņojam pretī, viņš uzreiz saprata, ka ar to Klāss vairs netiks galā.

— Ņem nost gāzi! — Martins iekliedzās, un balss viņam bija spalga un asa, viņš skaidri dzirdēja, ka riepa iešņirkstas pret dubļu aizsargu, jo motociklu jau svieda sānis, un, daudz nedomādams, Martins iecirta papēžus zemē un ar rokām cieši jo cieši sagrāba bagāžnieka ma las, tās asi iegriezās rokās, un sev tieši priekšā viņš pēk šņi ieraudzīja, cik saspringušas ir dzīslas Klāsam uz kakla.

Kā auklas, viņš nodomāja, un pēc tam viss jau notika vienā mirklī, ātri un nepielūdzami, un neapturami, un to mēr tik detalizēti un skaidri kā ultrarapīda kadrā.

Martins skaidri dzirdēja, kā viņa papēži dunēdami sitas pret ceļu un pakaļējais ritenis aras pa granti, un, cieši sažņaugtām rokām vēl pūlēdamies aiz bagāžnieka noturēt motociklu taisni, viņš redzēja, kā Klāss labo roku palaiž vaļā no stūres, roka pasviežas uz augšu, stūresrats sa sveras un priekšējais ritenis sagriežas šķērsām, kā Klāss pats arī tiek pasviests uz augšu un izmests no sēdekļa, un viņa vieglais krekliņš noplīvo, kamēr pats straujā lokā palido gaisā un uz priekšu.

Un vienlaikus viņš juta ari to, ka, labajai kājai triecoties pret zemi, viņš palaiž vaļā bagāžnieku un, pirkstiem atliecoties, plaukstas aiz sāpēm iesvilstas un ka moto cikla vairs nav apakšā, un ka pats viņš arī lido pa gaisu un mutē mana asiņu garšu, pirms, izbraucis cauri asiem krūmu zariem, ieveļas zālē.

Martins juta kadiķu skujas durstām seju, un tas sāpēja tikpat stipri, kā iesmeldzās gūža, kad viņš atsitās pret zemi, un tobrīd viņš izdzirda arī, ka motocikls ceļmalā ar blīkšķi apgāžas un slīd uz grāvi.

Un, kad Martinām to pašu brīdi vai arī vēlāk — to viņam nav lemts uzzināt — izdevās pacelt galvu, pārdesmit centimetru attālumā viņš redzēja pakaļējā riteņa riepas protektoru un cauri sarūsējušajiem spieķiem ieraudzīja Klāšu guļam tieši blakus kādam apsūnojušam akmenim. Martins dzirdēja vēju nošalcam koku galotnēs augstu sev virs galvas, un viņam likās, ka viņš dzird arī īsi un spalgi iebrēcamies kādu putnu, pēc tam viss palika klusu, un viņš sajuta, cik durstīgi asa ir sūna, jo nebija vairs spēka noturēt augšā galvu, un tad Martins saprata, ka viss ir par vēlu un viss ir beidzies tieši tik slikti, kā viņš bija nojautis jau tad, kad pirmo reizi ievēroja, cik tievas Klāsam ir rociņas, un mazas un trauslas tās bija arī tad, kad draugs centās novaldīt stūri.

Es to zināju jau no paša iesākuma, Martins domāja, un šī doma vienīgā maisījās pa galvu, kad vēlāk viņš juta — kāds skrien, nesdams viņu uz rokām, un cauri sārtai, smacīgai miglai kā no tālienes viņš dzirdēja žēlabas un bērnu raudas, un satrauktas balsis, un automašīnas durvju aizciršanos.

18

— Mēs dzirdējām jūs braucam, — viņa saka un joprojām sēž turpat pie gultas, turēdama viņa roku, un Martins to neaizvelk, viņš ļauj, lai tā paliek, kur ir, jo tā gulēt šķiet drošāk. — Un pēc tam mēs dzirdējām blīkšķi, tin tad viss palika klusu.

Bet, kas ir ar Klāšu, viņš domā, un zem plakstiņiem iemetas sūrstoņa. Kāpēc viņa neko man nesaka par Klāšu?

Naktī, ik pa brīdim pamodies, viņš aptver, ka ir nogulējis vairākas stundas, jo sienas pulksteņa mazais rādītājs pārlēcis labu gabalu uz priekšu, un viņš ir jau ievērojis arī, ka gaismas laukums no loga virzās apkārt ista bai. Tagad tas ir istabas malā tieši gultas kājgalī, un, pat nepagriezis galvu, viņš saprot, ka žalūzijas ir līdz pusei paceltas.

Pa nakti viņš šad tad ir dzirdējis, ka Elna pieceļas no krēsla un staigā pa istabu, un pieiet pie loga, un vienu reizi cauri pusmiegam viņš ir dzirdējis arī, kā kopēja palīdz Elnai atvērt ventilācijas lūku.

«Te, iekšā, ir par daudz karsts,» Elna čukstus bija sacījusi. «Viņš visu laiku mēģina aizspert prom segu. Un vai viņš tagad nemurgo jau vairāk, māsiņ? Vai tā patiesi jābūt?»

Viņa runā par mani, viņš nosprieda un vairs nelaida vaļā šo domu, jo tā pēkšņi viesa viņā drošības sajūtu pēc visiem tiem murgiem, kas bija traucējuši viņam miegu,— viņš bija mājās stāvējis ārpusē aiz loga un skatījies iekšā virtuvē un arvien stiprāk dauzījis rūti, bet pie galda neviens nebija licies par viņu zinis, un tad viņš bija ievērojis, ka galds ir klāts tikai četriem. Tad mamma pēkšņi bija piecēlusies un pienākusi pie loga, un tētis arī pēc tam bija pienācis un uzlicis roku viņai uz pleca, viņi abi bija lūkojušies laukā pa logu, un, lai gan Martins bija kliedzis un lēkājis, un vicinājis rokas, vecāki nebija viņu redzējuši, bija skatījušies viņam tieši cauri, un viņš bija pamodies pats no savas vaimanāšanas.

«Es domāju, ka tādēļ vien mums ārsts -nav jātraucē,» kāds bija nočukstējis, tai vajadzēja būt kopējai, un, kad Martins kunkstēdams bija mēģinājis piecelties sēdus, viņš juta, ka četras rokas atspiež viņu atpakaļ uz spilvena, un viņš dzirdēja Elnu nočukstam:

«Paga, paga, guli tagad, Martin, gan jau tas arī pāries!»

Viņa mani dzird, viņš bija nodomājis, viņa joprojām par mani ir nomodā, un atkal iemidzis viņš bija atgriezies ciemā pie fjella un sēdējis uz lieveņa, un klausījies, kā Elna virtuvē dungo kādu dziesmiņu, un bija dzirdējis bezdelīgu balsis augšā pie jumta, un pēkšņi līdz pašiem sirds dziļumiem izjutis lielu labsajūtu.

Bet nekad es īsti neuzdrošinājos to atzīt, viņš nodomāja, un vai tas bija sapnī vai nomodā, pats viņš nezina, tam es biju par gļēvu.

— Iestājās pilnīgs klusums, — Elna saka, un Martins nezina, vai viņa pēc iepriekšējā teikuma ir kādu brīdi klusējusi vai nav, — pats sliktākais, ka vairs nebija dzirdama ne skaņa. Tu vari iedomāties, kā mēs visi tad metāmies šķērsām pāri laukiem un brikšņiem, Oke pirmais nonāca galā, viņš jūs atrada.

Martins jut, ka runādama viņa ciešāk saspiež viņa roku, un viņš paspiež preti, lai Elna saprot, ka viņš no tiesas klausās, ka viņš vairs neguļ, lai gan acis tur aizvērtas.

Bet es nezinu, ko atbildēt, viņš nodomā, lai ko es ari teiktu, viss droši vien būs nepareizi.

Mutē viņam ir sūra garša, un, kad viļņiem vien dziļi no iekšpuses kāpj uz augšu nelabums, viņš steigšus pasviež galvu pāri gultas malai. Nelabums ir tik stiprs, ka krūtis plēš vai pušu, bet pāri lūpām tiek tikai kāds mazumiņš valkanu siekalu. Man negribētos būt te iejauktam, | ar tādiem negadījumiem jau raksta tikai avīzēs, viņš nodomā un, juzdams, ka Elna ar vēsu, mitru salveti noslauka viņam zodu, viegli iešņukstas.

— Man gribas uz mājām, — viņš saka caur asarām un atskārš, cik grūti būs visu to izskaidrot un tāpat izstāstīt, kā tas viss īsti notika, krūtīs sāka smelgt arvien stiprāk.

Pats es to nemaz nevaru aptvert, viņš prāto, cieši sažņaudzis Elnas roku, ar kuru viņa vēl joprojām tur viņējo.

— Un es tā nepavisam negribēju, tas notika pats no sevis, — Martins ierunājas, un balss ir neskaidra, piesmakuši, un viņš apklust, juzdams, ka patlaban nespēj parunāt, ka nespēj turēties pretī miegam.

Bet bailes, ka atkal uzmāksies murgi, ja viņš padosies miegam, kas grauž acis, liek turēties tam pretī, un ar piespiešanos viņš izpēta, cik rāda pulkstenis virs durvīm.

Piecas minūtes pāri pusčetriem.

Drīz būs rīts, viņš nodomā, un viss tad atkal sāksies no gala.

Jau laizdamies miegā, viņš aptver, ka pirmām kārtām ir jāpiezvana.

Manējiem ir jādabū tas zināt, viņš nodomā un pēkšņi redz vecākus acu priekšā tik skaidri, it kā tie sēdētu tepat pie gultas.

Viņš redz, kā mamma satrūkstas un paceļ kreiso roku pie mutes, tā viņa mēdz darīt, kad ir pārsteigta, un Martins zina, ka nākamajā mirklī viņai jau asaras saskries acīs un viņa ieraudāsies klusi un mazliet bezpalīdzīgi.

Tādas reizes viņš jau daudzkārt ir piedzīvojis, kad sūdzības no skolas vai kaimiņiem pārāk bieži bija sākušas sekot cita citai, un, pats neko nespēdams paskaidrot, viņš bija pielēcis kājās tā, ka šķīvis nokrīt uz grīdas, un, pirms aizcirta sev aiz muguras durvis, tika izspļāvis tādus vārdus, kas lika mammai nodrebēt un sarauties tik stipri, it kā kāds būtu iesitis viņai pa seju. Un viņš zina, ka viņa paliek sēžot kā pagurusi, lai arī apkārt valda nekārtība, un viņš zina arī, cik smaga ir apziņa, ka tas viss notiek viņa dē], viņa dēļ ik reizes, kad mamma ir nobēdājusies un nogurusi.

«Drīz es vairs nemaz nejaudāšu ar tevi tikt galā,» viņš dzird viņu pie sevis klusi nosakām, «bet manai pacietībai arī ir robežas. Tava nelaime ir tā, ka tu piesavinies sev tiesības vienmēr būt centrā un iedomājies, ka tev ir brīv mūs izmantot.»

šos vārdus viņš ir jau agrāk dzirdējis, un katru reizi tie iedveš viņam lielas bailes, un katru reizi viņš klusu pie sevis murmina vienus un tos pašus atvainošanās vārdus:

«Es tā negribēju, bet tā iznāca, man tas izspruka, iekams biju paguvis apdomāties.»

Un tēti arī viņš redz savā priekšā, un Martins redz, ka vispirms tētis noelšas un pēc tam skatiens viņam satumst, un tētis tik stipri sakož žokļus, ka vaigi savelkas, tieši tā tas mēdz darīt, ja kaut kas iet greizi. Un Martins zina, kāda sajūta pārņem, kad tētim visapkārt plešas klusums un kad tētis staigā pa māju, bungodams ar pirkstu galiem, un nikni piekārto sedziņas un gleznu rāmjus, Martins zina pārāk labi, cik smagi nospiež tāds klusums un cik vilinoši tad ir mesties prom, aizcērtot durvis sev aiz muguras, — aizbēgt cerībā, ka atgriežoties vētra būs jau pāri.

Viņš būs pārskaities, Martins prāto un pa miegam mētā galvu, lai nebūtu jādzird tēva nogurusī balss, kad ar nopūtu tas iesāk savu parasto tirādi:

«Vai tad tu nesaproti, ka tas tev pašam ir par postul»

Bet līdzēt neko nevar, arī par šo negadījumu viņiem jādabū zināt, viņš nodomā un dzird pats sevi murminām:

— Kad pienāks rīts, es piezvanīšu un visu izstāstīšu.

Viņš dzird pulksteņa tikšķus pie sienas un dzirck, kā Elna elpo, sēdēdama uz krēsla pie gultas.

Viņai vajag būt nogurušai līdz nāvei, visu nakti te nosēdējusi, viņš prāto un, ar pūlēm atvēris acis, redz, ka pulkstenis ir ceturksnis pāri pieciem.

— Manējie laikam būs dusmīgi, kā tu domā? — viņš ieminas. — Es gandrīz lieku galvu ķīlā, ka tie būs galīgi pārskaitušies.

— Jāā, — Elna atbild un pavelk prom roku, pie kuras viņš ir turējies, — un ir taču arī iemesls, vai ne?

Viņa neizliekas, Martins nospriež un, kaut arī krūtīs no šīs atbildes sametas auksts, tomēr ir priecīgs — Elna tātad tic, ka viņš var panest patiesību.

— Bet tas patiesībā notika viņu dēļ... — viņš ieminas un apklust, jo ir grūti uzreiz sākt par to visu runāt, turklāt tagad nav arī īstā reize, tagad runa ir nevis galvenokārt par viņu, bet par Klāšu.

Drīz viņa man pateiks, viņš nodomā un saklausa kaut ko iežvadzamies gaitenī, un dzird apslāpētas, tālas balsis, viņa tikai sēž un apdomā, kā lai to man pasaka.

Un tad viņš pēkšņi redz savā priekšā Klāsa pakausi redz, kā drauga garie, gaišie mati plīvo ap ausīm un ap galvu, un viņš redz, cik kalsns un sīks Klāsa augums it zem krekla, kuru vējš izrāvis ārā no biksēm, un cik trausli zem gaišās, maigās ādas izskatās viņa locekļi. Viņš red? kā Klāsa mazās, dzīslainās rociņas sažņaugušas tur ar ieplaisājušu, nodilušu gumiju pārvilktos stūres ragus, un vēlreiz viņam pārskrien trīsas, atceroties, kā motocikls tiek samests sāņus un to sāk mētāt.

Klāss nevarēja mod novaldīt, Martins prāto, viņš ir par sīku un par trauslu, ar tādu mētāšanu viņš nevarēja tikt galā.

— Un es viņu pierunāju, — Martins nomurmina — Klāss negribēja, bet viņam nebija dūšas atteikties, visu laiku tā bija.

Kad šie vārdi ir pāri lūpām, vispirms viņš izbīstas, un viņam atkal ieduras sirdī.

Tieši tā tas bija, es biju tas, kas pavedināja. Un iznāk, ka tā ir mana vaina, viņš prāto, un apziņa, ka izlietu ūdeni nevar sasmelt, liek nodrebēt, un rīkle tā aizžņaudzas, ka viņš tikai ar pūlēm dabū plaušās iekšā gaisu

— Es jau tikpat zinu, — viņš nosaka, — tāpēc labāk pasaki man visu, kā ir.

Tad viņš dzird EInu steigšus ievelkam dziļu elpu un pieceļamies, viņš dzird, ka krēsls nošvīkst pret grīdu, un dzird arī viņas soļus. Elna apiet apkārt gultai un dodas uz durvīm. Martins dzird, ka viņa nospiež kliņķi, viņš aiztur elpu un pēc tam dzird tikai krūtīs dauzāmies savu sirdi.

Tagad viņa man to pasacīs, viņš nodomā, atpakaļceļa vairs nāvi

— Esi mierīgs, Martin, — viņa saka, — es nākšu tūlīt atpakaļ, pasaukšu tikai Edvīnu!

Viņš ir nemierīgs, bet tik stipri karsts vairs nav, Martins dzird Elnas balsi un saprot, ka atkal būs bijis iemidzis, miegā viņš sajuta viņas roku pieskārienu, kad viņa slaucīja viņam no pieres sviedrus, un laiku pa laikam dzirdēja Elnas un Edvīna balsis — čukstošas, klusinātas.

— Viņš murgoja, — viņa čukst, — sauca mammu un vectēvu, viņš nekādi nespēj nogulēt mierīgi.

Par mani runā, Viņš nospriež, nespēdams aptvert, kā tie abi to spēj vai kā atļaujas tagad, pēc visa notikušā.

.Es taču viņus pievīlu, viņš domā, un pēkšņi viss saskan, katrs gabaliņš pēkšņi stāv savā vietā, un mazliet gļēvs viņš brīdi guļ pavisam nekustīgi, vienu brīdi viņš vēl grib izvairīties no atbildības.

Tagad ir jau par vēlu tieši tāpat kā toreiz, viņš nodomā, pēkšņi atcerējies savu izmisumu tajā brīdī, kad melnās drēbēs tērptie nesēji sāka laist lejā vectēva šķirstu, un stindzinošo sajūtu, ka kaut kas ir uz mūžu noslēdzies.

— Viņam, zēnam, nav tik viegli tikt ar sevi galā, — Edvīns saka, — viņā mutuļo daudz kas tāds, ko uz āru nemaz neredz.

— Viņa mamma jau arī lika to manīt, kad pirmo reizi piezvanīja, — Elna klusi nosaka, un Martins aiztur elpu, lai nepalaistu garām ne vārda. — Tagad tieši viņš ir tik nenosvērts, ka tas ir bīstami gan viņam pašam, gan citiem, tā viņa sacīja. Es nodomāju, ka viņa pārspīlē, man viņa šķita drusku tāda uzskrūvēta, bet zināma taisnība viņai tomēr būs bijusi.

Pēc tam tur, pie loga, viss paliek klusu, un Martins pūlas elpot tik neuzkrītoši, cik vien iespējams, lai tikai neatklātos, ka viņš ir pamodies, viņš dzird pulksteņa tikšķus, no dārza slimnīcas priekšā atskan putnu čivināšana, un cauri žalūzijām iespīd jau stiprāka gaisma, tik stipra, ka gandrīz griež acīs.

ir atnācis rīts, viņš nodomā, un tie abi vēl joprojām sēž pie manis.

— Bet es no tiesas ceru, ka viss būs labi, — Elna klusi nosaka, — agrāk taču viņi abi tik labi sapratās.

Tad Edvīns nopūšas un Martins dzird, ka viņš tur, pie loga, uz krēsla sakustas, pūlēdamies apspiest žāvas.

— Tā ja, — Edvīns pēc tam nosaka, — es lāgā neaptveru, kāpēc tam vajadzēja beigties tik traki. Un drusku nelāgi tas ir no mūsu puses arī, es domāju to, ka mēs nepratām viņus, kā nākas, novaldīt.,,

— Tas viss gāja tik ātri, — Elna saka, — es nepaguvu nemaz pierast, varbūt tur tā vaina ...

Tad Martins dziļi ievelk elpu, un, kad viņš paceļ uz augšu labo roku, Elna apklust, viņš nu zina, ka tie abi platām acīm skatās uz viņu, un nu ir viņa reize sākt runāt.

— Par daudz labi es jutos, — viņš saka un pats dzird, cik stulbi tas izklausās. — Tas kļuva bezmaz bīstami.

Es nevaru, viņš nodomā, un vārdi apsīkst, es tikai putroju.

— Bet es nepavisam negribēju, lai tā iznāktu, — viņš saka un piespiež sevi paskatīties uz viņiem abiem, kaut arī gribas nolaist acis, sastopoties ar viņu skatienu. — It kā pats no sevis tas viss ..,

— Nu nu, nu nu, — Elna saka un, pienākusi pie gultas, atkal nospiež viņa plecus atpakaļ uz spilvena, — tava vaina vien tā nebija.

— Bija, — viņš atbild un saprot, ka tagad viņam ir jārunā skaidra valoda, nevienam nav brīv izjaukt tās sakarības, kas šķiet acīm redzamas, — tā bija mana vaina, un neko negroza tas, ko jūs sakāt vai ko viņi...

Mamma un tētis ... — viņš ieminas un nodomā, nu ir jau rīts un drīz man būs viņiem jāzvana.

Viņš dzird, ka Edvīns pieceļas, apiet apkārt gultai un pienāk pie viņa, un, kad Martins mazliet paver acis, viņš redz Edvīna seju pavisam tuvu savējai, un viņš ievēro, ka Edvīna iesirmie mati ap ausīm ir izspūruši un seja aiz noguruma pelēki bāla un krunkaina.

-— Varbūt tu kaut kādā ziņā viņiem gribēji atriebties? — Edvīns jautā, un Martins nekādi nesaprot, kā viens cil* vēks tik zibenīgi spēj salikt kopā divi un divi, un, kad viņš pūlas atbildēt, kaklā ātri sakāpj kamols.

— Man negribas, ka viņi pazūd, — Martins saka un apklust, sajutis, cik nožēlojama izklausās ši taisnošanās.

Pēc tam viņš atsāk atkal:

r— Un, kad man tik labi klājās pie jums, tad man kļuva bail, tad bija bezmaz tā, ka ...

Es nevaru, viņš nodomā un gandrīz jau krīt izmisumā, tas ir par grūtu priekš manis.

— Ne jau tieši atriebties.,. — viņš atsāk un atkal zaudē savaldīšanos, un dauza pa segu ar labo roku, man ir tikai trīspadsmit gadi, viņš domā, no manis nemaz nevar prasīt, lai es izskaidroju kaut ko tādu!

— ...bet panākt, lai tie tevi atkal redz, — EIna piebilst, — panākt, lai tie atkal par tevi rūpējas?

Viņam nav nekas, ko piebilst, jo pats viņš dzird, cik nepārliecinoša izklausās viņa taisnošanās, ar to viņš nekur tālu nevar tikt, un viņš ievēro, ka Elnas balss drīzāk ir nomākta nekā dusmīga, kad viņa ieliek vārdue Martinām mutē.

Viņš pagriež galvu un pūlas piekrītoši pamāt, bet noliedzoša galvas purināšana vien sanāk.

— Tas nebija tā domāts, — viņš murmina, — nepavisam ne.

— Nē, kāda nu tur domāšana, — viņa atsaka, un tagad viņas balss vairs nav tik maiga, — vieglāk jau ir vispār nedomāt!

Tagad viņai ir tāda pati balss kā mammai, Martins nodomā, mazliet atraujas atpakaļ un nolaiž acis, jo saprot, ka Elnai ir taisnība, un viņš pūlas pierast pie tā, cik sāpīgi ir dzirdēt patiesību.

Es sāku kļūt liels, viņš nospriež, turpmāk ar atrunām vairs neizlocīšos!

— Bet kas ir ar Klāšu? — viņš pēc tam iejautājas, jo arī šī patiesība viņam ir jāsagremo. — Vai viņš ir smagi cietis? Vai viņš ir... — nē, pēdējo vārdu viņš nespēj izrunāt, tas iestrēdz mutē kā valkans kamols.

— Ķlāsam nekādas briesmas nedraud, — Edvīns nosaka, — viņš ir tikai pārbijies un apdauzījies.

— Tātad Klāss ir dzīvs? — Martins jautā, un viņam ir grūti novaldīt balsi, lai tā nedrebētu.

— Protams, — Edvīns atbild, — Klāšu droši vien palaidīs mājā jau šodien. Tu esi vairāk cietis — tev ir lauzta kāja, ir smadzeņu satricinājums un vēl kaut kas varbūt*..

Aiz pacilātības un atvieglojuma vispirms gribas iesmieties.

Dzīvs, tas mazais sivēns ir dzīvs, viņš domā, smieklīgi bija iedomāties ko citu, mēs taču nemaz nebraucām tik ātri, apgāzāmies un tikai!

Bet tad krūtīs atkal sāk spiest un līdz ar bailēm atgriežas sūrā garša mutē.

Tomēr mēs varējām aiziet bojā abi divi, viņš nospriež un, ar kreiso roku aiztaustījies līdz Edvīna tulznainajām plaukstām, kas guļ uz gultas malas, saķer tās un tur jo cieši.

Tā tomēr ir mana vaina, viņš domā, es nevaru padarīt to nebijušu! Un tas arī neko vairs nemainītu!

— Nez vai par mani Klāss kaut ko ir ieminējies? —-Martins iejautājas un aiz sasprindzinājuma aiztur elpu, tāpēc ka zina, cik daudz ir atkarīgs no tā, kāda būs atbilde.

— Par to tu vari būt mierīgs, — Edvīns atbild, iesāņus pametis acis uz Elnu, — tikai par tevi vien jau viņš īstenībā ir taujājis. Tas ir, tos īsos brīžus, kamēr bija nomodā.

— Lieliski, man likās, ka viņš varbūt... — Martins iesāk, bet apraujas, izteikt kaut kādas aizdomas būtu slikta zīme, un turklāt viņš redz, ka i Edvīns, i Elna — abi ir jau sapratuši, ko viņš gribējis teikt.

Abi purina galvu, un pieliecies Edvīns saka:

— Nešaubies, Martin, Klāšu nav nemaz tik viegli pārtaisīt!

Tad Edvīns uzliek roku Martinām uz pieres un ar smaidu, kas krunciņas zem acīm vērš vēl dziļākas, ierunājas:

— Un tevi jau nu mēs projām vēl nelaidīsim! Klāss jau atkal ir sācis runāt par būdu ..,

— Vai tad jūs patiesi... — Martins iesāk un pēkšņi vairs nezina, kā pabeigt jautājumu. — Vai jūs patiesi spēsiet ...? Vai jūs domājat, ka es ...?

Labu brīdi valda klusums, un Martins redz, ka Elna ar Edvīnu vērīgi un dziļi ieskatās viens otram acīs, un pēc tam Edvīns vispirms domīgi pamāj, iekams saka:

— Kā gan citādi! Tik viegli jau mēs vis nepadosimies! Un uz priekšu varbūt ies arī druscītiņ vieglāk. Kaut kādu

г

mācību jūs būsiet varbūt guvuši arī no kļūdām? Varbūt pat to, ka ir vērts tomēr padomāt, pirms liek vaļā?

Viņi nav vēl atmetuši man ar roku, pavisam vēl nav, Martins nospriež, un šī doma rada tādu pacilātību un prieku, ka plakstiņi pietūkst un metas mikli, šie cilvēki nudien nav gluži pie pilna prāta!

Viņš jūt, ka asaras ripo lejup pa vaigiem, un, kad Elna ar Edvīnu, kad tie abi pieliecas viņam klāt, viņš pat nemēģina noslēpt, ka raud.

Lai jau ripo vien, viņš nodomā. Pārāk daudz viņi jau zina par mani. Viņu priekšā man nekas vairs nav jātēlo!

«Labāk bez maizes nekā bez grāmatām»

Lennarts Friks, aprakstot pusaudzi Martinu, viņa krasās noskaņojuma maiņas un dzīvo iekšējo pasauli, psiholoģiski smalki iezīmē ši zviedru zēna raksturu, atsedz to kā rīcībā un sarunās, tā paša varoņa pārdomās. Un līdz ar to abos jaunatnes romānos (kā tie zviedru oresē tiek dēvēti) atklājas arī mūsu kaimiņzemes Zviedrijas reālas pieaugušo dzīves problēmas.

Gan Martina, gan viņa drauga Klāsa vecāki, labākus darba un dzīves apstākļus meklējot, bijuši spiesti mainīt dzīvesvietu. Romānā «Draudi» Martins ir tikko šķirts no bērnības draugiem un skolasbiedriem, no iejūtīgās klases audzinātājas un vectēva, un vecmāmiņas nelielajā Dienvidzviedrijas pilsētiņā Ronnebijā un jūt, ka viņam nodarīta liela pārestība. Viņš nespēj iejusties jaunajā vietā —* prāvā ostas pilsētā, nespēj atrast kopīgu valodu ne ar jaunajiem klasesbiedriem, ne audzinātāju, tāpēc nonāk smagā iekšējā konfliktā pats ar sevi un apkārtējiem cilvēkiem. Mūsdienu straujā dzīves tempa un ikdienas rūpju nogurdināti, vecāki nespēj būt gana iejūtīgi pret. dēlu un ieklausīties viņā. Nopietnām pārrunām gluži vienkārši nav laika.

Romāna «Pārpratums» nolikumus kā tumša un smeldzīga zem-strāva pavada pamestā ciema tēls — divpadsmit zemnieku mājas ar tukšām istabām un veciem z.irnekļu tīkliem starp rūtīm un logu stūros. Un kūtis ar satrunējušiem jumtiem. Un sasmacis, pec pelējuma un netīrumiem smirdošs gaiss, un žurkas tukšās klētīs.

Kalnu piekājē netālu no Norvēģijas robežas skaista ezera krastā skumstošais ciems saasina Martina dvēseles nemieru par nesaskaņām viņa vecāku starpā, kālab tie ar vieglu sirdi atļāvuši viņam pavadīt vasaras brīvdienas puspamestā lauku mājā kopā ar drauga Klāsa ģimeni. Martins smagi pārdzīvo Šīs nesaskaņas, bet slēpj tās un cenšas nevienam neko neizrādīt. Tomēr viņu urda neapzināts protests.

Abi romāni «Draudi» un «Pārpratums», kas stāsta par pusaudzi Martinu, ir zviedru vidējās paaudzes rakstnieka Lennarta Frika jaunatnes romānu triloģijas pirmās divas grāmatas un viņa visvairāk lasītie darbi. Sis grāmatas tulkotas vismaz divpadsmit valodas ■— vācu, angju, franču, somu, dāņu, norvēģu, holandiešu u. c.

Rakstnieks publicējis ari vairākus romānus pieaugušajiem — igauņu valodā izdots viņa 1975. gadā sarakstītais romāns «Melis» —, kā arī noveles, dzejoju krājumus un apceres par zviedru mūsdienu literatūru. Pašu mazāko lasītāju interesi izpelnījusies viņa sirsnīgā grāmatiņa bērniem «Vai aļņi ēd suņus?».

Par savu daudzpusīgo literāro darbību rakstnieks 1977. gadā saņēmis kalpotāju arodbiedrības «TCO» lielo literatūras prēmiju.

Rakstnieks dzimis 1939. gadā Ziemejzvicdrijā. Kopš I960, gada viņš dzīvo Stokholmā. Topošā rakstnieka tēvam ir liela mājas bibliotēka, un viņš mēdz sacīt: «Labāk bez maizes nekā bez grāmatām.» Ari dzīves ceļu izvēloties, Lennarts Friks turējies pie tēva atziņas, ka ar vārdiem var Ietekmēt cilvēkus un tātad arī mainīt īstenību.

Atbildot uz jautājumu, kāpēc viņš kļuvis par rakstnieku, Lennarts Friks saka: «Vai tā vajadzētu būt?» — ar šādu domu man šķiet reizē vilinoši un satraucoši, un bīstami tuvoties tām negācijām un tiem raksturiem, kas vērojami mūsu apkārtnē un kas acīmredzot ir izdarījuši nepareizu izvēli, tām personām, ar kurām vairāmies sevi identificēt, — karjeristiem un neveiksminiekiem, no kuriem neviens neesmu «es», bet par tādu es būtu varējis kļūt, ja viņu izcelsme būtu bijusi manējā un viņu sociālie konflikti mani. Tieši šie tēli spiež mani sēsties pie rakstāmmašīnas.»

Lennarts Friks ir arī grāmalizdevējs. 1977. gadā viņš nodibinājis un kopš tā laika vada izdevniecību «Fripress» — vismazāko izdevniecību pasaulē, kā pats ar smaidu mēdz sacīt. Sī izdevniecība izdod da žus desmitus grāmatu gadā, galvenokārt cenzdamās paplašināt zviedru lasītāju redzesloku ar Eiropas mazo tautu izciliem daiļliteratūras darbiem. «Fripress» apgādā zviedru valodā iznākušas arī latviešu dzejnieku Vizmas Belševicas un Imanta Ziedoņa grāmatas.

Lennarts Friks vairākkārt viesojies Padomju Savienībā, apmeklējis arī Rīgu un ticies ar kolēģiem Rakstnieku savienībā un Izdevniecībā «Liesma».

1985

Solveiga Elsberga

Saturs

Draudi

Pārpratums * » • • *

Solveiga Elsberga, Pēcvārds

Леннарт Фрик УГРОЗА. ОШИБКА Рига «Лиесма» 1986 На латышском языке С шведского перевела Солвейга Элсберга Художник Оскаре Берзиньш

Lennarts Friks DRAUDI. PĀRPRATUMS Redaktore J. Roze

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore A. Šiliņa Korektore M. Tlrzīte

Nodota salikšanai 21.05.85. Parakstīta Iespiešanai 18 12.85, Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 10,92 u/.sk. Iespiedi.; 11,24 uzsk. krāsu nov.; 12,38 Iz» devn. I. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 683-5. Cena 1 rb 1. 30 кар. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 249/32195/J-2851. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40.

1

Tā zviedri sauc amerikāņu kinoaktieru pāri; Olivers Hardijs — Hēlans un Steņs Lorels — Halvans. No 1926. g. līdz 1950. gadam tie kopā tēloja daudzās naivās situāciju komēdijās. (Tulk. piez.)

2

Karaliskais automobilistu klubs. (Tulk. piez.)

3

Kooperatīva universālveikals, (Tulk. piez.)

4

Teofrons Munktelis (1815—1887) — zviedru rūpnieks, 1835. gadā nodibina mehāniskās darbnīcas Eskilstūnā. 1932. gadā no tām izveidojas akciju sabiedrība Būlinders-Munktelis, kura uzbūvē pirmo zviedru lokomotīvi. (Tulk. piez.)

5

6

Scooby Doo — populārs komikss. (Tulk. piez.)

7

<rAlters» — ilustrēts nedējas žurnāls, kura nosaukums veidots pēc žurnāla dibinātāja Kārļa Allera (1845—-1926) uzvārda. (Tulk, piez.)

8

Cīņai gatavs. (Angļu vai)

9

10

Siu cilts indiāņu grupa Ziemeļamerikā. Galīgi pakļauta baltajiem 1891. gadā. (Tulk. piez.)

Content

Friks Lennards Draudi. Pārpratums

Draudi

1

3

4

5

6

Pārpratums

1

2

3

5

6

8

10

12

13

14

15

17

18

Saturs

1