Grīva Žanis

Bitītes Dūcenītes ceļojums

Žanis Grīva Bitītes Dūcenītes ceļojums

.

IEPAZĪŠANĀS

Kādā agrā saulainā pavasara rītā, kad pa jūru vēl peldēja neizkusuši ledus gabali, bet krasta kāpās jau ziedēja pūpoli, pie manas istabas loga kāds pieklauvēja. Klauvējieni bija tik viegli un klusi, ka es tos tik tikko sadzirdēju.

«Laikam kāds pavasara putns sit pie loga rūts un grib ienākt sasildīties», — es nodomāju. Nakts taču bija tik salta.

Es piecēlos no rakstāmgalda un pavēros ārā. Aiz loga ieraudzīju nevis putnu, bet mazu, zeltainu bitīti, kas ar trīsošajiem spārniņiem sitās gar stiklu.

Es atvēru logu un sacīju:

— Mazā bitīte, lido vien iekšā! Nakts vēsumā tu laikam esi nosalusi.

Viņa pacēlās spārnos un ielidoja istabā. Man uz galda saules pusē stikla vāzē smaržoja rozes.

—     Apmeties šeit. Te tu sev atradīsi smaržīgu un saldu nektāru.

Viņa uzlaidās uz rozes zieda un sāka stāstīt.

—        Mani kapteinis Klāvs šorīt uz kuģa pabaroja. Es zinu, ka jūs esat draugi. Viņš man parādīja ceļu pie tevis un lūdza tev nodot sirsnīgu sveicienu.

—        Pateicos par sveicieniem. Klāvs tiešām ir mans draugs. Bet kā tad tu nokļuvi uz kuģa? — es brīnījos. — Un vēl pie mana drauga kapteiņa Klāva?

—        Es jau sen braucu ar kuģi, — bitīte žužināja, ložņādama pa ziediem un tos apskatīdama.

—       Tādā vēsumā! — es izbrīnījies iesaucos. — Jūrā vēl ledus, bet ārā pūš ziemelis.

—        Es ziemeļa nebīstos! — bitīte lepni atbildēja. — Es visu laiku braucu kapteiņa kajītē un tikai ostās izlidoju apskatīt pasauli.

—     Tad jau tu daudz esi redzējusi, — es teicu.

—        Ļoti daudz. Esmu izbraukusi tālas jūras un bijusi svešos krastos.

—        Vai tu man par savu braucienu nevarētu pastāstīt? — es jautāju.

—        Varētu gan, bet es redzu, ka tu strādā. Negribu tevi traucēt.

—     Stāsti vien. Es tavu stāstu pierakstīšu un pastāstīšu bērniem.

Un bitīte iesāka stāstīt.

PIRMAIS STĀSTS

Mani sauc par bitīti Dūcenīti. Esmu dzimusi Kubā. Tā ir sala, kur valda mūžīgs pavasaris. Spoža saule, krāšņi ziedi, silti vēji, zila jūra. Esmu dzirdējusi, ka manu dzimteni cilvēki dēvē par Cukura salu, jo tur aug saldas niedres, no kurām iegūst cukuru. Bet citi to sauc par Brīvības salu. Reiz mūsu salā iebruka līdz zobiem apbruņoti vīri, lai apspiestu brīvo kubiešu tautu. Bet tā drosmīgi gāja cīņā un iebrucējus ietrieca jūrā.

Esmu cēlusies no bišu saimes, kas atradās netālu no Kubas galvaspilsētas Havannas. Mūsu mazie bišu stropi stāvēja liela ziedoša dārza vidū. Mēs no rīta līdz vakaram lidojām no zieda uz ziedu un sanesām pilnus stropus saldā medus. Medu ievācām kubiešu bērniem. Viņi dzīvoja turpat mūsu dārzā, lielā Un baltā mājā. So māju sauca par bērnudārzu, un tanī mitinājās daudz zēnu un meiteņu. Katru rītu viņi visi nostājās garās rindās un vingroja, tad'' skrēja uz jūru peldēties, bet pēc tam dārza lapenē ēda brokastis.

Kad brokastis bija paēstas, bērni ar kapļiem uzrušināja zemi ap iedēstītajām puķēm un ar ūdeni aplaistīja karstajā saulē izkaltušās saknes. Pēc tam viņi savā starpā cīkstējās un rotaļājās. Tad, kad saules tveice bija grūti panesama, audzinātāja viņus sapulcināja ēnainā lapenē, mācīja lasīt un stāstīja pasakas.

Reiz klusībā paslēpos blakus audzinātājai uz violeta banāna zieda un noklausījos kādu teiksmu par mūsu salu. Agrāk tur esot bijusi tikai mirdzoša jūra. Bet tad kāds ērglis Amerikas mūžamežos ar saviem asajiem nagiem noķēris milzīgu zaļu ķirzaku. Otrs ērglis, kas bijis tik slinks, ka pats nav vīžojis sev sagādāt barību, viņam uzbrucis. Sākusies nikna cīņa. Beidzot lielo un zaļo ķirzaku sliņķis paķēris, uzšāvies augstu gaisā un aizlidojis jūrā. Bet tur sākusies vētra, rūcis pērkons un zibeņi šāvušies uz visām pusēm. Slinkais ērglis nobijies, uztraukumā izlaidis nolaupīto ķirzaku no nagiem un bailēs meties bēgt. Bet tanī vietā, kur jūrā iekritusi zaļā ķirzaka, radusies pasaules skaistākā sala Kuba. No liela augstuma tā vēl tagad atgādina jūrā iekritušu zaļu milzu ķirzaku.

Kad noklausījos šo teiksmu, es atstāju savu paslēptuvi un nolēmu pārliecināties, vai audzinātāja bērniem stāstījusi patiesību. Uzlidoju augstu augstu. Raugoties lejā, sala patiesi atgādināja zilajā jūrā iemestu zaļu ķirzaku.

No visiem bērnudārza iemītniekiem man vislabāk iepatikās trīs zēni. Viens no tiem bija nēģeru zēns Hozē. Melns kā ogle, ar sprogainiem matiem. Otrs — pelēks, jauks puisēns vārdā Pablo, bet trešais — balts kā no jūras putām piedzimis, ar gaišiem matiem un vasaras raibumiem uz degungala un vaigiem. Tas bija Sančo. Viņa vasaras raibumiņi man atgādināja medus lāsītes, kuras es no ziediem izsūcu un nesu uz savu stropu.

Sie trīs zēni dzīvoja kopā vienā istabiņā un bija lieli draugi. No koka dēlīšiem un bambuka caurajiem stobriem viņi bija iztaisījuši šautenes un bieži rīkoja medību spēles. Viņiem bija skaists, raibs sunītis Bonita. Kad Hozē, Pablo un Sančo ložņāja pa biezokņiem un meklēja plēsīgus zvērus, Bonita allaž skrēja pa priekšu, sīki jo sīki izostīdama katru krūmu un akmeni. Dažreiz šajās medību rotaļās piedalījās viss bērnudārzs, arī meitenes.

B

Tādās reizēs viņi devās tālos pārgājienos pa laukiem un kalniem, paši sЈv ierīkoja naktsmītnes, kurināja ugunskurus un vārīja ēdienu. Naktī viņi savu nometni apsargāja, tai apkārt izlikdami slepenus posteņus.

Bieži vien es, bitīte Dūcenīte, šajos gājienos bērnus pavadīju, izlūkodama jaunas ziedu vietas, kur varētu ievākt medu. Reiz nometnes sardzē stāvēja mani draugi Hozē, Pablo, Sančo un sunītis Bonita. Bet es sildījos pie ugunskura. Sančo atskrēja pie audzinātājas un satraukts stāstīja, ka kalnu biezoknī, sekojot sunītim Bonita, viņi esot uzgājuši bandītu nometni. Audzinātāja visus trīs drosminiekus aizsūtīja uz tuvējo ciemu ;pēc milicijas. Drīz ieradās bruņoti sargi, ielenca bandītus, tos arestēja un aizveda uz cietumu. Par apķērību un drosmi visi trīs draugi saņēma uzslavu un pateicību, bet sunītis Bonita — garšīgu kauliņu.

Kādā dienā Kubas galvaspilsētas Havannas ostā no Padomju

zemes ieradās skaists, baits kuģis ar sarkanu karogu mastā. Bērni lūdza audzinātājai, lai viņus aizvedot apskatīt kuģi. Audzinātāja bija ar mieru. Bērni nomazgājās, uzposās un garā rindā devās uz ostu. Es, protams, viņiem lidoju līdzi, jo arī man ļoti gribējās redzēt svešo kuģi. Rindas priekšgalā so|oja mani draugi. Hozē nesa Kubas karogu, bet Pablo ar Sančo raibus ziedus padomju jūrniekiem.

Uz kuģa bērnus sagaidīja kapteinis Klāvs ar matrožiem. Kuģa salonā jūrnieki bērnus pamieloja ar saldumiem, bet pēc tam parādīja savu lielo okeāna motorkuģi. Tas bija ļoti skaists, un bērni par to bija sajūsmināti.

Hozē sacīja:

—   Kad izaugšu liels, es kļūšu par tirdzniecības flotes jūrnieku.

—     Bet es par kara jūrnieku, — atbildēja Pablo, raudzīdamies uz kādu karakuģi, kas stāvēja ostā. — Es aizstāvēšu savu dzimteni pret bandītu iebrukumiem.

—     Bet es mācīšos par kuģa kapteiniI — Sančo iesaucās. — Es braukšu pa visām pasaules jūrām un redzēšu svešas zemes.

Beidzot kapteinis bērnus ieveda savā kajītē. Tā atgādināja lielu un skaistu istabu ar vairākiem logiem, šos logus kapteinis jūrnieku valodā nosauca par iluminatoriem. Zem tiem uz galda ziedēja puķes. Visu laiku lidojot, mani spārni bija noguruši. Es uzmetos uz kāda zieda un saldi aizsnaudos.

Kad atmodos, kuģis jau bija izgājis jūrā un atradās tālu no manas dzimtās salas krastiem. Bija nakts. Kapteiņa Klāva kajītē dega gaisma, bet iluminatori bija aizvērti, un es vairs netiku ārā. Ar spārniem sitos gar rūti. Kapteinis sadzirdēja, pienāca un jautāja:

—     Bitīte Dūcenīte, kā tad tu esi palikusi uz kuģa?

—          Aizsnaudos, — es atbildēju. — Izlaid mani ārāl Mēģināšu aizlidot līdz krastam.

—           Nē, — kapteinis papurināja galvu. — Arā ir tumšs, kā tu atradīsi ceļu atpakaļ? Bet, ja uznāks vētra, spēcīgais vējš tevi iesviedīs jūrā un tu noslīksi. Labāk jau brauc mums līdzi. Mēs tev parādīsim svešas zemes, bet pēc tam atgriezīsimies atpakaļ tavā dzimtenē.

—     Labi, — es atbildēju. — Bet uz kurieni iet jūsu ceļš?

—         Pāri Atlantijas okeānam uz Āfriku, — atbildēja kapteinis Klāvs.

—     Vai tas ir tālu?

—     Ļoti ļoti tālu.

—          Nu labi, — es beidzot viņam piekritu. — Braukšu tev līdzi. Tikai ar norunu, ka tu mani atvedīsi atpakaļ.

—     Noteikti, — kapteinis apsolīja.

Un tā es kļuvu par kuģa vienīgo pasažieri. Mēs atradāmies jūrā desmit dienas un naktis. Ceļā vairākkārt uznāca spēcīga vētra. Vējš sagrieza jūru virpuļu virpuļos. Odens šaltis lējās uz kuģa klāja un triecās pret iluminatoriem. Kuģis valstījās no vieniem sāniem uz otriem. Sākumā man bija bail, ka milzīgie viļņi mūs visus neierauj okeāna dzelmē. Bet tad es pamazām pieradu. Kuģa šūpošanās sāka atgādināt zieda šūpošanos vējā, un man tā patika. Es mierīgi gulēju savā ziedu gultā, un jūras šalkoņa man likās kā palmu šalkoņa manas dzimtās zemes Kubas krastos.

OTRAIS STĀSTS

Vienpadsmitās dienas rītā mūsu kuģis tuvojās svešam krastam. Kapteinis Klāvs, skūdams bārdu un raudzīdamies uz dūmakā ffto zemes strēmeli pie tālā apvāršņa, sacīja:

•— Bitīte Dūcenīte, vai tu redzi to zaļo svītru? Tā ir Āfrika, prīz mēs piestāsim Gvinejas krastā.

•— Kas tā ir par zemi — Gvineja? — es jautāju.

—     Tā ir tropu zeme Āfrikas rietumu pusē, — paskaidroja kapteinis. — Tur ir vēl karstāks nekā tavā dzimtenē Kubā. Daļa n0 šīs zemes ir pārklāta ar tropiskiem mūžamežiem, kurus sa uc par džungļiem. Tur aug daudz palmu un milzumdaudz ziedošu puķu un krūmu. Pēc ilgā brauciena pa jūrām tu varēsi labi pamieloties. Vai jūti, ka gaiss jau pilns ar saldu medus smaržu?

-— Jā, — es atbildēju. — Tā smaržo violetie banānu ziedi.

—     Gvinejā aug ļoti daudz banānu un ananasu. Tu taču esi mielojusies arī ar ananasiem, vai ne? — kapteinis vaicāja.

—    Bez šaubām, — es lepni atbildēju, jo arī manā dzimtenē Kubā aug saldie un miltainie banāni un sulīgie ananasi.

Kapteinis beidza skūt bārdu un atvēra iluminatoru. Es izlidoju ār ā un nometos masta galā. No šejienes varēja labi novērot v js u plašo apkārtni.

Rīts bija bez vēja, ļoti saulains un silts. Mirdzošā jūra lēni c ļ|ājās uz augšu un uz leju, it kā tā elpotu. Kuģa priekšgals kā aS 5 nazis šķēla zilo ūdeni, izbaidīdams lidojošās zivis. Sudra-

baini mirdzēdamas saulē, tās veseliem bariem pacēlās gaisā un atkal ienira jūrā. Slapjās lidspuras, ar kurām zivis turējās gaisā, saulē zibēja kā putnu spārni.

Netālu no kuģa jūras viļņos parādījās milzīgs kašalots. Lielais jūras zvērs pūta gaisā augstu ūdens strūklu. Kašalots laikam dzinās pakaļ delfīniem, jo nezvēram pa priekšu rotaļādamies peldēja liels delfīnu bars.

Tuvojoties Āfrikas krastam, mums ceļu šķērsoja vairākas salas. Tās bija apaugušas ar tumšzaļām palmām un bieziem krūmiem, šur un tur krastmalā, sulīgajā zaļumā iegrimušas, karstajā dienvidu saulē drūvēja nabadzīgas nēģeru būdiņas. Uz kuģa klāja vecais bocmanis stāstīja kādam jaunam matrozim:

— Paskaties, pie šīm salām agrāk piestājušies jūras laupītāju kuģi. Vecos laikos vergu tirgotāji te ķēra nēģerus. Viņus iekala važās un veda pāri okeānam uz Ameriku. Tur viņi kļuva par bagāto amerikāņu fermeru vergiem. Amerikā vēl tagad nēģerus uzskata par zemākiem cilvēkiem nekā baltos. Patiesībā nēģeri ir tādi paši cilvēki kā mēs, tikai ar melnu ādu.

Jā, tur jau no kāda salas līča mums pretī izbrauca maza nēģeru zvejnieku laiviņa. Tā bija izdobta no apaļa koka stumbra, un to airēja divi gvinejieši — tēvs ar dēlu. Viņi bija gandrīz

kaili, un saulē spīdēja viņu roku spēcīgie muskuļi. Kad laiva apstājās, tēvs iemērca jūrā koka žēklī iestiprinātu tīklu. Drīz viņš to izcēla ārā, un linumā spārdījās vairākas zivis. Dēlēns tās veikli satvēra, iesvieda laivā, un tēvs atkal iemērca tīklu ūdenī. Kad mūsu staltais okeāna milzenis brauca viņiem garām, abi zvejnieki izslējās savā mazajā laiviņā stāvus un draudzīgi māja sveicienus.

Aiz palmām apaugušajām salām parādījās Āfrikas krasts ar lielu pilsētu. Pāri zemajām nēģeru būdiņām augstu gaisā cēlās lieli daudzstāvu nami, palmas un milzīgi koki ar resniem stumbriem. Es nolidoju no masta gala pie kapteiņa un jautāju, kas tie ir par milzeņiem. Un kapteinis paskaidroja:

—     Tie ir baobabi. Daži koki ir tik resni, ka tos var apkampt tikai vairāki desmiti vīru.

Kuģis lēni iegāja ostā un apstājās. To sagaidīja raibs |aužu bars: krāsainās drēbēs ģērbušies vīrieši, sievietes un bērni.

—     Cik ilgi mēs te stāvēsim? — es jautāju Klāvam.

—     Labu laiciņu, — viņš atbildēja. — Lido mierīgi krastā, apskaties pilsētu un aizlido uz džungļiem. Tie nav tālu. Tavā dzimtenē tik lielu un biezu mūžamežu nav. Tikai piesargies no plēsīgiem putniem, lai tie tevi nenoķer un neapēd. Un pārāk ilgi nekavējies.

—     Labi, es gribu apskatīt svešo pasauli, — sacīju kapteinim, pacēlos spārnos un devos uz pilsētu.

Aiz ostas vārtiem auga vairāki baobabi. Es tiem apriņķoju apkārt un nolēmu, ka kapteinis nav pārspīlējis. Koki patiesi bija milzum resni. Baobabu stumbru iedobumos lietus laikā varētu paglābties simtiem bišu saimju. Es nolaidos uz kāda zara un tur sastapos ar meža biti.

—     Māsiņ, kā tevi sauc? — es jautāju.

—     Par Melnkājīti, — viņa atbildēja. — Ko tu vēlies?

—    Es iebraucu no svešām zemēm un gribu apskatīt pilsētu. Vai tu nebūtu tik laipna un man to neparādītu?

—     Kāpēc gan ne, — Melnkājīte atbildēja. — Bet kā tevi sauc?

—     Par Dūcenīti.

—     Labi, — atbildēja Melnkājīte, — tad celsimies spārnos. Vispirms aplidosim pilsētu, bet tad dosimies uz džungļiem. Tikai tu man seko un nenoklīsti. Pie mums plosās šausmīgi pērkona negaisi. Ja bites laikā nepaslēpjas, tad tās noslīkst. Tāpēc uzmanies, Dūcenīt!

Mēs pacēlāmies spārnos un gar palmu galotnēm lidinājāmies uz pilsētu. Es paklausīju savai draudzenei un lidojumā cieši turējos viņai blakus.

—     Kā šo pilsētu sauc? — es jautāju.

—     Konakri, — Melnkājīte atbildēja. — Tulkojumā tas nozīmē — «Balto cilvēku kaps». Pilsēta tādu nosaukumu dabūjusi tāpēc, ka te ir ļoti mitrs un karsts klimats. Ziemeļniekiem to grūti panest.

Jā, saule nudien dedzināja kā uguns. Laime, ka no jūras pūta liega vēsmiņa. Citādi gandrīz varētu apsvilt mani plānie spārniņi un es vairs netiktu atpakaļ uz kuģa.

Pilsētas ielas bija apstādītas ar kokiem. Koku ēnā staigāja melni cilvēki un spēlējās tādi paši melni zēni un meitenes. Kāda kupla koka galotnē, riekstus grauzdami, draudzīgi lēkāja divi zaļgani pērtiķīši. Turpat blakus, kokosa palmā uzrāpušies, zēni ar spožiem naža asmeņiem nocirta vairākus kokosa riekstus. Virvē iesējuši, viņi tos nolaida saviem draugiem, kas apakšā gaidīja. Tie uz akmeņiem milzīgos riekstus pāršķēla un kāri dzēra saldskābo sulu, kas izskatījās zilganbalta kā kazas piens.

Uz kādas ielas bija sapulcējies bars ļaužu. Mēs ar Melnkājīti nolidojām lejā, lai apskatītos, kas tur notiek. Izrādījās, ka naktī pa ielas noteku pilsētā ielavījusies milzīga čūska — pitons. Neapzinādamies draudošās briesmas, bērni ar to sākuši spēlēties. Beidzot no cilvēku drūzmas izgāja kāds policists un tuvojās briesmonim. Piegājis žņaudzējčūskai gandrīz klāt, viņš no maksts izvilka pistoli un to nošāva. Čūska ilgi locījās kā jūras viļņos iemesta resna tauva, līdz beidzot izstiepās visā garumā un sastinga.

Melnkājīte sacīja:

—     Bitīte Dūcenīte, lidosim tālāk. Es tev gribu parādīt arī nabadzīgo ļaužu kvartālus.

—     Labi, Melnkājīte, — es piekritu, un mēs pacēlāmies gaisā. Tanī brīdī mums pāri drāzās divi milzīgi, melni putni. Kad man pārslīdēja viņu pelēkā ēna, es no bailēm nodrebēju.

—     Kas tad tie par briesmoņiem! — es iesaucos.

—     Tie ir grifi, — paskaidroja Melnkājīte. — Dienās viņi mitinās nabadzīgo mājiņu tuvumā un aprij izmestos atkritumus, šos putnus dēvē par sanitāriem. Ja grifu nebūtu, tad pilsētā plosītos dažādas slimības. Viņi pasargā nabadzīgos cilvēkus no ļaunām slimībām.

Melnie putni mums lidoja pa priekšu. Viņi nolaidās kādas vienkāršas būdiņas priekšā uz atkritumu kaudzes un dīvaini iegārdzās. Gandrīz pie katras mājiņas sēdēja pa grifu pārim. Turpat līdzās spēlējās bērni, bārddziņi skuva bārdas, drēbnieki pielaikoja un šuva drēbes, skārdnieki un podnieki darināja traukus. Bet putni tupēja uz savām garajām kājām un gaidīja ēsmu.

—       Man te nepatīk, — es sacīju Melnkājītei. — Vai tavā pilsētā nav kaut kā skaistāka, ko apskatīties?

—     Labi, — atbildēja Melnkājīte, — lidosim uz tirgu.

Drīz vien aiz koku galotnēm starp zemām nēģeru mājiņām parādījās raiba ļaužu drūzma. Tas bija tirgus. Te pirka un pārdeva māla podus un skārda traukus, visvisādus dienvidu augļus, drēbes un citas mantas. Mēs abas ar Melnkājīti uzmetāmies uz vaļēja medus poda un ieturējām brokastis.

— Jā, te jau man patīk, — es sacīju Melnkājītei, ar ziedu lapiņu noslaucīdama saldo muti. — Paldies par brokastīm! Tagad varam lidot tālāk.

—       Dūcenīte, — Melnkājīte iesāka, — aizlidosim līdz Futadžalonas džungļiem. Vai esi ar mieru?

—     Labprāt, — es atbildēju. — Bet kas tas ir — Futadžalona?

—       Tā ir kalnu grēda, kas sākas netālu no mūsu pilsētas, — paskaidroja Melnkājīte. — Tur gandrīz katru dienu ārdās pērkona negaisi, ir ļoti mitrs un karsts. Tāpēc kalnu ielejās aug biezi un skaisti mūžameži — džungļi. Tur zied daudz puķu un mīt visvisādi zvēri. Vai tu esi redzējusi lauvu?

—     Nē.

—     Un ziloni?

—     Arī nē.

—     Bet degunradzi?

—     Manā dzimtenē Kubā tāda zvēra nav, — es atbildēju.

—       Tad lidosim! — iesaucās Melnkājīte, un mēs abas reizē pacēlāmies spārnos.

Aiz pilsētas sākās savanna, apaugusi ar retiem kokiem, saules sargiem līdzīgām akācijām un varen augstu zāli.

—     Kas tā par milzīgu zāli! — es iesaucos. — Vai cukurniedres?

Bitīte Melnkājīte iesmējās.

—      Tās nav cukurniedres. Tā ir ziloņu zāle. Pagaidi vien, drīz tu ieraudzīsi arī ziloņus. Skaties, tur jau ezera malā zem tiem kuplajiem kokiem viņi ganās.

Jā, tur ganījās milzīgi zvēri ar lielām, noļutušām ausīm, gariem snuķiem, baltiem kaula ilkņiem un tievām astītēm. Viņiem kājas bija resnas un strupas kā zemē iedzīti stabi. Daži no ezera snuķos ievilka ūdeni un tad kā no dušas to uzpūta sev virsū. Krasta smiltīs, acis aizvēruši, snauda bariņš laisko krokodilu. Mazi putniņi staigāja pa krokodilu mugurām un knābāja raupjo ādu.

—     Brrr, — es nodrebinājos. — Man bail.

—      Nebaidies, Dūcenīt, — Melnkājīte mani mierināja. — Ja bites zvērus neaiztiek, tad viņi tām neuzbrūk.

Mēs lidojām tālāk. Drīz savannā starp kokiem es pamanīju dīvainus zvērus. Tie bija resni un gari, ar īsām kājām un milzīgu kaula dunci deguna galā.

—     Kas tie tādi? — es izbrīnā iesaucos.

—      Degunradži, — atbildēja Melnkājīte. — Bet tur tālāk zālē guļ vesela lauvu ģimene. Vai tu redzi?

—      Jā, — es atbildēju. — Bet tas gan ir milzīgs kaķis, kas ložņā pa krūmiem!

—     Tas nav kaķis. Tā ir pantera. Nikns un plēsīgs zvērs. Dažkārt viņa iezogas nēģeru ciemos un nolaupa ne tikai kazas, bet arī saplosa bērnus un lielus cilvēkus.

—     Ak šausmas! — es iesaucos. — Varbūt labāk griezīsimies atpakaļ? Man bail, ka arī mums kāds briesmonis neuzklūp virsū.

—     Zvēri bites neaiztiek, — paskaidroja Melnkājīte. — Es jau tev teicu, ka mūsu lielākais ienaidnieks ir tropiskās lietus gāzes un viesulis. Tie te plosās visai bieži. Bet šodien, kā pati redzi, ir zila debess un lietus laikam nebūs. Uz kalnu galotnēm gan guļ biezi mākoņi, bet tas jau tā te ir gandrīz katru dienu.

Es nomierinājos, un mēs lidojām tālāk. Sākās biezs mūžamežs. Zem smuidrajām palmām auga kupli koki un biezi krūmi. Koku stumbri vietu vietām no apakšas līdz augšai bija apvīti ar liānām. Palmu galotnēs zaļi zvirbuļi no sīkām lapu strēmelītēm vija ligzdas. No koka uz koku kā vāveres lēkāja palmu peles un zaļie

Āfrikas pērtiķi. Biezokņos kliedza putni un spiedza sīku zvēriņu balsis. Kalnu upītes krastā slāpes dzesēja antilopes, bet uz krasta karstajām klintīm saritinājusies saulē sildījās liela čūska.

Beidzot starp kokiem parādījās nēģeru ciems. Tam blakus upītes purvainajā krastā izpletās banānu un ananasu plantācijas. Vīri ar spožiem tērauda nažiem no platlapainajiem banānkokiem cirta nost smagos augļu ķekarus, bet sievas un bērni tos uzlika sev uz galvām un nesa prom uz augļu nojumi. Ap banānziedu violetajām tulpēm lidinājās daudz bišu. Viņas mums māja ar spārniem un aicināja lejā pamieloties. Bet mēs nolēmām labāk džungļos uzmeklēt kādu jauku ziedu un lidojām tālāk.

—     Bitīte Dūcenīte, — pēc kāda laiciņa sacīja mana draudzene. — Man šķiet, ka apakšā pie upītes mēs atradīsim visskaistākos ziedus. Lidosim lejā!

Mēs sakļāvām spārnus un nospindzām zemē. Man tik ļoti gribējās nodzerties saldo sulu, ka es tūlīt metos virsū uz pirmā zieda. Tas sakustējās un nikni iesaucās:

—     Ei, kāpēc tu man rāpies virsū?

Pirmo reizi mūžā es sastapos ar tādu ziedu! Viņš kustināja krāsainās ziedlapiņas un turpināja:

—     Man nav ne mazākā prieka tevi turēt uz savas bukapaunas.

—     Esmu bitīte Dūcenīte, un man ir tiesības sūkt medu no visiem ziediem.

Krāsainais zieds tik stipri sakustējās, ka es gandrīz novēlos.

—     Neprātīgā! Nedzel man! Es taču neesmu zieds, bet tauriņš.

—     Tauriņš!—es izbrīnā iesaucos un norāpos zemē. — Kāpēc tad tu man to neteici tūlīt?

—          Kā tad es varēju zināt, ka tu neproti atšķirt tauriņu no zieda!

—          Tu esi tik liels un tik skaists kā brīnumzieds, — es atvainodamās sacīju.

—          Mani draugi ir vēl skaistāki un lielāki, — tauriņš atbildēja. — Mani sauc par Paradīzes taureni.

—          Priecājos iepazīties, — es atbildēju. — Arī manā dzimtenē Kubā ir skaisti taurenīši, bet tik brīnišķīgu kā tevi vēl nekad neesmu sastapusi.

Tagad sarunā iejaucās Melnkājīte. Viņa smiedamās teica:

—          Mūsu mūžamežos, savannās un kalnos dzīvo tik daudz skaistu taurenīšu, ka arī mēs, vietējās bites, tos diezgan bieži sajaucam ar ziediem.

Kalnu galotnēs, uz kurām visu laiku nekustīgi gulēja melns mākonis, kaut kas briesmīgi ierūcās. Ugunīga pātaga vairākkārt pārcirta debesis. Paradīzes taurenis atsveicinājās un steidzīgi pacēlās spārnos.

—     Kas tur notiek? — es jautāju savai draudzenei.

—          Tur pērkons sedlo savu melno mākoņu zirgu. Drīz viņš drāzīsies pāri mūžamežam, uguns pātagu plīkšķinādams un ūdeni straumēm liedams. Mums tūlīt jāpaslēpjas.

—     Varbūt ielīdīsim kādā koka dobumā? — es jautāju.

—           Nē, labāk lidosim uz nēģeru ciemu un paslēpsimies tur zem jumta. Drošs paliek drošs. Tu taču nemaz nezini, ko nozīmē mūsu tropiskās lietus gāzes.

Mēs abas pacēlāmies spārnos un aizlidojām meklēt ciemu. Pa to laiku Pērkons ar savu melno mākoņu zirgu jau bija aizsedzis sauli. Mūžamežā kļuva gandrīz pilnīgi tumšs. Pērkonam pa

priekšu drāzās Viesulis, izraudams ar visām saknēm kokus un vienai otrai mājiņai noceldams apaļos salmu jumtus.

Labi, ka mēs laikā paspējām ielidot un paslēpties nēģeru mājiņā. Nometāmies uz palodzes un raudzījāmies ārā, kur sudrabainām strūklām sāka gāzt lietus. Pērkons neganti rūca un nepārtraukti zibsnīja ar savu mirdzošo zibens pātagu. Viņš virzījās uz jūras pusi, un Viesulis visu laiku skrēja pa priekšu, attīrīdams ceļu no šķēršļiem.

Izbijies no spēcīgajiem rūcieniem, tumšajā istabas kaktā ieraudājās mazs bērns. Melns kā ogle viņš gulēja uz grīdas, ieritinājies segā un kliedza. Es nolaidos viņam blakus un mierināju:

—    Mazais, nekliedz! Tu neesi viens. Es, bitīte Dūcenīte, un mana draudzene Melnkājīte paliksim pie tevis, kamēr negaiss pāries. Kā tevi sauc?

—     Dudū, — mazais šņukstēdams atbildēja.

—     Kur tavs tēvs un māte?

—     Banānu laukā. Novāc augļus.

—    Celies augšā! Kamēr pāries pērkons, paspēlēsimies, — mēs aicinājām.

Zēns uzrausās kājās. Viņa melnie mati cirtojās mazās sprodziņās, bet ap kaklu viņam māte bija aplikusi no zvēru zobiem darinātu kaklarotu. Uz zēna melnajām rokām mirdzēja spirālē savītas sudraba aproces. Dudū bija tik skaists, ka man straujāk iepukstējās mazā bites sirsniņa. Es viņam uzlidinājos uz izstieptās saujas un aicināju viņu dejot.

Dudū manu uzaicinājumu labprāt pieņēma. Ārā lija un dārdēja Pērkona spērieni. Zibens apgaismoja tumšo istabu. Pie sienas pieslietas stāvēja nēģeru bungas tam-tam. Bungas bija pagatavotas no izdobta palmas stumbra, šī caurā koka viens gals bija pārvilkts ar izkaltētu panteras ādu. Mana draudzene Melnkājīte uzlidoja uz bungām, bet mēs ar Dudū sākām dejot.

Melnkājīte ar ķepiņām sita bungas un dziedāja:

Tam-taram, tam-taram, tam-taram!

Zum-zuram, zum-zuram, zum-zuram! Dudū grieza Dūcenīti, Mazo medus sūcenīti. Es ar ķepiņām kā rungām Takti piesitu uz bungām.

Tam-taram, tam-taram, tam-taram!

Zum-zuram, zum-zuram, zum-zuram!

Kas tā bija par skaistu deju!

Lietus beidzās, un pa lodziņu iespīdēja saules gaišie stari.

—      Uz redzēšanos! — es paklanīdamās sacīju Dudū. — 2ēl, ka nevaru ilgāk te uzkavēties. Ostā mani jau gaida kapteinis Klāvs.

—      Bitīte Dūcenīte, paliec! — Dudū lūdzās. — Es tev uztaisīšu mazu stropiņu. Mežā ir daudz puķu. Tu te varēsi labi dzīvot.

—      Nē, man jāatgriežas dzimtenē, — es no sirds aizbildinājos. — Tur man ir draugi, kas mani gaida. Uz redzēšanos, dārgais Dudū!

Zēns atvēra būdiņas logu un izlaida mūs ārā. Kad pacēlāmies gaisā, es pagriezu galvu un paskatījos atpakaļ. Dudū vēl arvien

stāvēja pie mazā lodziņa un māja sveicienus. Spirālveidīgās sudraba aproces saulē vizuļot vizuļoja …

Ostā kapteinis jau mani gaidīja. Kuģis bija sagatavots iziešanai jūrā. Mēs ar Melnkājīti cieši apkampāmies un atvadījāmies.

—       Uz redzēšanos! — viņa mādama sauca, kad es pa iluminatoru ielaidos kapteiņa kajītē.

Un es viņai ar skumju sirdi atbildēju:

—     Uz redzēšanos, Melnkājīte!

TREŠAIS STĀSTS

Mūsu kuģis pacēla enkuru un izgāja jūrā. Sākumā es uzmetos uz radio antenas. Bet dienvidu saulē tā bija tik stipri sakarsusi, ka gandrīz apdedzināju ķepiņas. Tāpēc pacēlos spārnos un uzlidoju uz masta gala. Te pūta viegls vējiņš un varēja redzēt, kas notiek uz kuģa un krastā. Pielicis tālskati pie acīm, kapteinis uzmanīgi raudzījās jūrā un deva komandas stūrmanim. Pie ragainā stūres rata stāvēja jauns stūrmanis un grozīja to no vienas puses uz otru. Kuģa klāja saimnieks — bocmanis ar savu palīgu nomazgāja dūkstis no tikko izvilktā milzu enkura. Matrozis turēja rokā garu gumijas šļūteni, caur kuru plīkstēdama drāzās spēcīga ūdens strūkla.

—    Tū, tu, tū! — pēkšņi ierēcās kuģa svilpe, un tās dobjā skaņa bija dzirdama tāltālu krasta džungļos. Es zināju, ka tas ir kuģa atvadu sveiciens. Droši vien to sadzirdēja arī bitīte Melnkājtte un nēģeru zēns Dudū.

Kuģis apgāja apkārt salām un uzņēma kursu uz ziemeļiem. Uz salu klintīm augstu pakāpušās, ar savām zaļajām lapām vēdināja sveicienus garās un slaidās palmas.

Pēkšņi gaisā kaut kas nošvīkstēja, un man blakus uz masta nolidoja jūras putns Kaija.

—    Esi sveicināta, Dūcenīte, — sacīja Kaija. — Kurp tu braukdama?

—     Uz svešām zemēm, — es atbildēju.

—         Labāk pārdomā un paliec krastā, — viņa teica. — Es jūtu, ka jūrā drīz sāksies vētra.

—     Man vētras nav bail, — es atbildēju.

—          Tā būs barga vētra, — turpināja jūras Kaija. — Es dzirdēju, ka no krasta tuksnešiem uz jūru skrej peldēties Dejojošais Džins.

—     Kas tas ir — Dejojošais Džins? — es jautāju.

—          Tas ir smilšu viesulis, — stāstīja jūras Kaija. — Dejojošais Džins, pa tuksnešiem virpuļodams, sacēlis gaisā un nes līdzi milzum daudz sarkandzeltenu un karstu putekļu. Ja tu paliksi masta galā, tu noslāpsi.

—          Ko tad man var padarīt tāds Dejojošais Džins, — es atbildēju. — Man ir jauka kajīte ar puķēm. Es paslēpšos tur. Mums ir

labs kapteinis. Ja vēlies, arī tev viņš labprāt dos pajumti savā kajītē.

—     Paldies, Dūcenīt, — atbildēja jūras Kaija. — Es tikai atlidoju pavizināties. Un gribēju tevi brīdināt. Dejojošais Džins ir ļoti nikns. Vai tu redzi to vietu, kur jūra saplūst kopā ar debesīm?

—     Redzu.

—     Un to dzeltensarkano svītru pie debesīm?

—     Arī redzu.

—     Tā ir Dejojošā Džina elpa. Viņš no krasta pūš sakaitētas smiltis jūrā. Es lidošu atpakaļ, man no viņa bail. Uz redzēšanos, bitīte Dūcenīte!

—     Uz redzēšanos, jūras Kaija! — es iedūcos.

Kaija izpleta spārnus un pacēlās gaisā. Viņa lidoja atpakaļ uz dienvidu salām. Bet mūsu kuģis peldēja arvien tālāk un tālāk uz ziemeļiem.

Āfrikas zaļais, ar mūžamežiem apaugušais krasts izbeidzās. No kuģa masta skaidri bija saskatāms dzeltenais tuksnesis. Kā milzīgs smilšu stabs krastā virpuļoja viesulis Dejojošais Džins, tālu jūrā pūzdams karstās smilšu strūklas. Uz saulē sakarsētām klintīm, ūdeni meklēdami, rēca un kārpījās izslāpuši lauvas. Cilvēki pieplaka zemei un apsedza galvas, lai nenoslāptu. Es atstāju masta galu un pa iluminatora spraugu ielīdu kapteiņa kajītē. Sausā tuksneša svelme bija nogurdinoša, un es aizsnaudos.

īsti neatceros, cik ilgi tā biju gulējusi. Kad atvēru acis, debesis bija spodras un zilas, bet jūra saulē zaļgani vizuļoja kā milzīgs spogulis. Kapteinis Klāvs, skūdams bārdu, smiedamies sacīja:

—    Tu gan esi liela gulētāja. Ir pagājušas jau četras diennaktis, kopš tu guli.

—     Tik daudz! — es brīnījos. — Kur tad mūsu kuģis tagad atrodas?

Kapteinim uz galda bija izklāta liela jūrnieku karte. Viņš pie tās piegāja, rādīja vietu, kur atrodamies, un stāstīja:

—     Redzi, bitīte Dūcenīte! Mēs atrodamies te, šinī jūrā, kuru sauc par Vidusjūru. Pa labi no mums atrodas Āfrika, pa kreisi — Eiropa. Mūsu kuģis iet uz zemi, kuru sauc par Itāliju. Itālijas dienvidos atrodas liela sala — Sicīlija.

—     Bet kur palika Dejojošais Džins? — es jautāju.

—     Tas kā viesulis aizskrēja atpakaļ uz Āfrikas tuksnešiem, — kapteinis paskaidroja. — Te mēs ar viņu vairs nesatiksimies. Dejojošais Džins dzīvo tuksnešos un tikai pa retam dodas uz jūru nodzerties. Te, Vidusjūrā, mājo maigais Dienvidvējš. Vai tu dzirdi, ka viņš klauvē pie loga un tevi aicina ārā?

—     Labi, iešu ar viņu parunāties, — es sacīju kapteinim un izlidoju ārā. Maigais Dienvidvējš mani draudzīgi sagaidīja. Mēs abi uzlidojām uz masta.

—     šī ir mana valstība, — lepni sacīja Dienvidvējš, pamādams uz plašo apvārsni. — Manā jūrā un manās zemēs mājo mūžīgs pavasaris. Dažreiz gan no sniegiem klātajiem kalniem te ielaužas mans kaimiņš — aukstais Ziemeļvējš, kuru cilvēki iesaukuši par Mistrālu. Bet ilgi es viņam neļauju plosīties. Es viņu iztriecu ārā, un tad manā valstībā atkal iestājas pavasaris. Plaukst koki, zied puķes, bet jūra kļūst silta. Un zilganzaļajos jūras viļņos saule veselām riekšavām saber zeltu un sudrabu, tā ka no šī dzidrā mirdzuma acis žilbst.

—     Vai zeme vēl tālu?

—     Zeme vairs nav tālu, — sacīja Dienvidvējš. — Drīz mēs ieraudzīsim tās krastus.

—    Tavā pavasara valstībā laikam visi cilvēki dzīvo ļoti labi? — es jautāju.

—     Dažādi dzīvo, — viņš atbildēja. — Bagātie dzīvo labi, bet nabagie — slikti. Gan jau tu pati redzēsi, kad sasniegsi krastu.

Zilajā debesmalā parādījās tumšzilgana, robaina svītra.

—     Tā ir zeme, — sacīja Dienvidvējš. — Paliec sveika, bitīte Dūcenīte. Es lidošu uz krastu. Man vēl jābūt pie kāda slima zēna, kurš dzīvo tumšā pagrabā. Es viņam aiznesīšu savu silto elpu un mirdzošu Saules zaķīti. Varbūt mēs vēl tiksimies.

Dienvidvējš pacēlās gaisā un aizlidoja. Es paliku masta galā un raudzījos uz krastu, kas nāca arvien tuvāk un tuvāk. No tumšzilās, robainās svītras pamazām izauga koki un mājas, lauki un dārzi, augsti kalni un dziļas ielejas. Visaugstākā kalna galotne, pārklāta ar sniegu, svieda gaisā baltus dūmu mutuļus. Ap klinšaino galotni lēni ložņāja sudrabaini mākonīši kā baltas aitiņas zilā pļavā. Es nolaidos lejā pie kapteiņa un jautāju:

—     Kas tas ir par kalnu un kāpēc tas kūp?

Kapteinis skaļi iesmējās.

—     Bitīte Dūcenīte, kāda tu esi muļķīte! Tas ir vulkāns. Kalna galā ir bļodai līdzīgs iedobums, ko sauc par krāteri. Krātera dziļumā vārās no zemes karstuma izkausēta masa — lava. Bet no tās gaisā paceļas tvaiki un dūmi. Un tāpēc kalna galotne kūp. Dažreiz šis kalns gaisā izsviež ugunīgu masu un pelnus. Tādās reizēs mēdz sacīt, ka vulkāns sācis darboties. Karstie pelni un šķidrā lava dažreiz visai apkārtnei nodara lielu ļaunumu: izposta ciemus, laukus un dārzus. Vulkāns ir slikts kalns, es tev ieteicu labāk tam netuvoties. Krātera karstumā tu vari sev apdedzināt spārnus.

Es nodrebēju. Tādu ugunsvēmēju kalnu savā bites dzīvē redzēju pirmo reizi.

—    Kā šo kalnu sauc? — es jautāju kapteinim, kad kuģis tuvojās krastam, kur atradās liela pilsēta. — Un kā sauc šo pilsētu?

—     Kalnu sauc par Etnu, bet pilsētu — par Mesīnu.

Man bija liela vēlēšanās pēc iespējas drīzāk visu redzēt pašai. Kapteinis Klāvs deva atļauju, un es pacēlos spārnos, lai dotos uz krastu.

CETURTAIS STĀSTS

Pilsēta, kuru kapteinis Klāvs nosauca par Mesīnu, no bites lidojuma izskatījās ļoti skaista. Gar ielām rindojās balti nami un zaļas alejas. Visapkārt pilsētai bija lieli apelsīnu un citronu dārzi. Oranžie un dzeltenie augļi karājās mūžam zaļo koku zaros kā spožas zelta bumbiņas un skaisti smaržoja. Arī melno zemi klāja zeltainie augļi, kurus nerātnais Dienvidvējš bija nopurinājis no apelsīnkoku un citronkoku zariem. Jūras krastā un pakalnos stāvēja gaišas pilis un vasarnīcas, kur dzīvoja bagātie ļaudis. Bet lielo māju pagrabos un mazās, tumšās būdiņās mita nabadzīgie cilvēki. Es ilgi meklēju savu draugu Dienvidvēju, lai viņš man parāda pilsētu, bet nevarēju nekur atrast. Beidzot es nometos kādam zēnam uz pleca blakus lielai māla krūzei. Krūzē šļakstēja

ūdens. Zēns kaut kur ļoti ātri steidzās un tāpēc mani nemaz nepamanīja.

—          Kurp tu steigdamies? — es jautāju, viņam pielīduši pie pašas auss.

—     Nesu tēvam un viņa draugiem dzert, — zēns atbildēja.

—          Kur tad viņi atrodas? — es ziņkārīgi turpināju mazo izprašņāt.

—     Pazemē, — zēns teica.

—          Pazemē? — es brīnījos. — Kāpēc tad viņi palīduši zem zemes?

—          Mans tēvs ar saviem draugiem strādā sēra raktuvēs, — paskaidroja zēns. — Viņi tur jau ir veselu nedēļu, un es viņiem nesu ūdeni.

—     Kāpēc tad viņi nenāk ārā? — es brīnījos.

—    Tāpēc, ka viņi streiko, — atbildēja zēns.

—     Kas tas ir — streiko?

Zēns par manu nezināšanu iesmējās un pacietīgi sāka skaidrot:

—          Tas nozīmē, ka viņi pazemē pārtraukuši darbu un pieprasījuši, lai raktuvju īpašnieks maksā lielāku algu. Policisti raktuves apsargā un neļauj dot strādniekiem ūdeni, lai dabūtu viņus ārā no šahtām. Bet mēs, zēni, viņiem slepus nesam ūdeni. Citādi viņi no slāpēm nomirtu. Kādu no maniem draugiem — Karlo policisti notvēra un tik stipri sasita, ka viņš tagad guļ slims.

—         Šausmīgi! Kur tad Karlo dzīvo? — es jautāju. — Gribu viņu apciemot.

Zēns pamāja uz kāda liela nama pagraba logu. Logs bija vaļā. Es pacēlos spārnos un ielidoju pagrabā. Kad acis aprada ar

krēslu, es redzēju šauru telpu. Grīdas vietā bija pelēks akmens klons, kas dvesa aukstumu. Arī sienas un griesti bija pelēki un mitri. Nabadzīgā gultā, ar lupatām apsedzies, gulēja slimais zēns. Uz gultas malas ieraudzīju maigo Dienvidvēju, kas mēģināja slimo sasildīt. Uz zēna krūtīm rotaļājās Dienvidvēja atnestais Saules zaķītis.

—    Beidzot jūs atradu! — es priecīgi iesaucos.

Dienvidvējš man māja, lai runāju klusāk.

—     Karlo ir ļoti slims, — čukstēja Dienvidvējš. — Policisti viņu līdz nāvei sasituši. Vai tu nevarētu viņam atnest mazlietiņ medus?

Tūlīt, — es sacīju, pacēlos spārnos un izlidoju ārā. Bagātnieku dārzos ziedēja puķes, zemu noliekušas medus pilnos ziedu kausiņus. Es savācu medu un aiznesu slimajam zēnam, viņš kļuva vesels un atguva spēkus.

—    Paldies, bitīte Dūcenīte un maigais Dienvidvējš! — Karlo

pieceldamies pateicās. — Tagad es atkal esmu vesels un varu uz pazemi aiznest savam izslāpušajam tēvam krūzi ūdens.

Viņš sameklēja lielu māla krūzi un gatavojās aiziet.

—    Vai tu mūs neņemtu līdzi? — es lūdzos.

—      Kāpēc gan ne, — Karlo atbildēja, glāstīdams silto Saules zaķīti, kas vēl arvien lēkāja pa gultu. — Nāciet man līdzi!

Kamēr zēns ar Saules zaķīti izgāja ārā, mēs ar Dienvidvēju izlidojām pa logu un sētā sastapāmies ar saviem draugiem. Zēns no akas iesmēla ūdeni. Pielējis pilnu krūzi, viņš to uzlika uz galvas un steidzās uz sēra raktuvēm pie tēva. Saules zaķītis viņam skrēja pa priekšu. Dienvidvējš kaisīja ziedlapiņas ceļā, bet es dūcu dziesmu.

Ieeju sēra raktuvēs apsargāja policisti. Viņiem pie kājām uz akmeņiem gulēja saplēsta krūze. Lauskām blakus uz mitrās zemes sēdēja un raudāja zēns, kuru es nesen biju saticis uz ielas.

—     Kāpēc tu raudi? — es viņam jautāju.

—      Policisti izlēja ūdeni un sasita krūzi, — viņš elsodams atbildēja. — Bet tur apakšā, pazemē, tēvs ar saviem draugiem gaida ūdeni un nevar sagaidīt.

—     Neraudi. Mēs tūlīt aiznesīsim ūdeni, — es viņu mierināju.

—      Kā jūs nokļūsit pazemē? — zēns jautāja savam draugam Karlo. — Policisti arī tev tūlīt atņems un sasitīs krūzi.

—      Mēs jums palīdzēsim, — sacīja Dienvidvējš. Viņš, dusmīgi šņākdams, uzbruka policistiem, norāva tiem cepures un sāka plosīt matus. Es, nikni dūkdama, lidinājos viņiem apkārt. Pa to laiku spožais Saules zaķītis un zēns ar krūzi iecilpoja šahtas tumšajā ejā. Kad viņi tur jau bija pazuduši, mēs ar Dienvidvēju metamies līdzi.

Dziļi pazemē Saules zaķīša gaismā mēs ieraudzījām vairākus vīrus. Tie bija sēra raktuvju strādnieki. Viņi bija izslāpuši un tikko turējās uz kājām. Kad parādījās Karlo ar ūdens krūzi, vīriem priekā iemirdzējās acis. Tēvs dēlu apkampa un skūpstīja.

—      Karlo, kur tu tik ilgi aizkavējies? — viņš jautāja savam dēlēnam.

—     Policisti mani sasita, un es saslimu.

—     Nabaga Karlo, — zēnam glāstīdams galvu, nopūtās tēvs.

—       Bet tagad atkal esmu vesels, — Karlo priecīgi iesaucās, — un atkal jums nesīšu ūdeni. Saules zaķītis, Dienvidvējš un bitīte Dūcenīte man palīdzēja.

—       Tū, tū, tūl — no ostas puses atskanēja dobji pūtieni. Tā bija mūsu kuģa balss. Kapteinis mani sauca atpakaļ. Es steidzīgi atvadījos no saviem draugiem un pa tumšo alu izlidoju gaišajā klajumā. Pie debesmalas kūpēja milzīgais vulkāns Etna. Saules tveicē viegli drebēja ziedošos dārzos iegrimusī pilsēta. Zilajā jūras šaurumā šūpojās vairāki kuģi.

Atkal dobjš pūtiens nodrebināja gaisu:

—i Tū, tū, tū!

Es lidoju,cik vien ātri spēdama. Kad sasniedzu kuģi, bocmanis ar saviem palīgiem jau bija pacēluši enkuru. Kapteinis Klāvs stāvēja pie liela galda, uz kura bija izklāta jūras karte. Es uzmetos viņam uz pleca un jautāju:

—     Kurp mēs tagad dosimies?

Un kapteinis atbildēja:

—      Te jūras kartē uzzīmēts mūsu ceļš. Mēs pašreiz atrodamies pie Sicīlijas. Tā ir Itālijas sala. No šejienes mēs iesim gar Itālijas piekrasti uz Franciju. Tur atrodas liela osta Marseļa. Tā ir mūsu tuvākais ceļa mērķis.

Es uzmanīgi apskatīju lielo jūras karti un jautāju:

—     Vai Marseļā būs tikpat silts kā te?

—      Drusku vēsāks, — atbildēja kapteinis. — Netālu no Marseļas atrodas kalni, kurus sauc par Alpiem. To augstās galotnes arī vasarā ir klātas ar sniegu. Tajos mājo aukstais Ziemeļvējš Mistrāls.

—     Par to jau man stāstīja Dienvidvējš, — es sacīju kapteinim.

—       Nu redzi — kapteinis nopriecājās. — Tu jau daudz ko zini. Ja Ziemeļvējš Mistrāls nokāps no kalniem un krastā mūs'sagaidīs, tad būs vēss.

—    Tad jau labāk lai viņš paliek kalnos, — es teicu.

Kapteinis iesmējās.

—       Tas jau gan būtu labi. Bet tikko viņš uzzinās, ka mēs tuvojamies krastam, tā būs klāt un pūtīs vēsumu cik jaudas. Tas ir viens no niknākajiem un spēcīgākajiem vējiem. Visus piekrastes kokus viņš, skriedams pāri, saliecis uz jūras pusi. Taisna koka tu tur gandrīz neieraudzīsi.

Es izbrīnījos:

—     Tad jau tas ir vēl niknāks par Dejojošo Džinu.

—       Abi ir labi, — noteica kapteinis. — Bet tu, bitīte Dūcenīte, nebīsties. Tavi spārni ir stipri, un tev viņš neko nespēs padarīt.

Kapteinis iegāja stūres mājā pie stūrmaņa, bet es izlidoju ārā. Vēja gandrīz nemanīja. Mierīgā jūra saulē vizuļoja kā izkausēts zelts. Kuģa izbaidītas, gaisā veseliem bariem pacēlās lidojošās zivis. Netālu rotaļājās delfīni. Es pacēlos spārnos un aizlidoju viņus apciemot.

—          Kur tad tu te atradies, bitīte Dūcenīte! — viens no delfīniem iesaucās.

—     Kas tur ko brīnīties? — es jautāju.

—          Tāpēc, ka jūrā bites nedzīvo, — viņš atbildēja. — Te pat muša nav redzēta.

Es no tiesas sadusmojos.

—          Ak tu viens! Kā tu mani vari pielīdzināt mušai! Es esmu darbīga bite un ļaudīm vācu saldu, smaržīgu medu. Bet tu laikam cita nekā neproti, kā tikai rotaļāties.

Delfīns nokaunējās un pazuda ūdenī. Es lidoju atpakaļ uz kuģi, ielīdu kapteiņa kajītē un ziedos saldi aizsnaudos.

PIEKTAIS STĀSTS

Kādā rītā mani pamodināja savāda šņākoņa. Aiz iluminatora dusmīgi elsa un plosījās Ziemeļvējš Mistrāls. Jūrā bija sacēlušies lieli viļņi. Tie briesmīgi krāca un šņāca, valstīdami mūsu kuģi no vieniem sāniem uz otriem. Kapteiņa kajītē no rakstāmgalda blīkšķēdamas nokrita vairākas grāmatas. Pa grīdu lēkāja krēsli kā kazlēni pļavā. Arī puķu pods, uz kura es snaudu, šūpojās kā noreibis.

Pa durvīm iesteidzās kapteinis Klāvs. Viņš nolika atpakaļ uz rakstāmgalda nokritušās grāmatas, bet dejojošos krēslus stingri pieskrūvēja pie grīdas. Tad viņš pienāca pie manis un teica:

—     Bitīte Dūcenīte, ir sākusies vētra. Ziemeļvējš Mistrāls sacēlis kājās visus nelabos. Jūra plosās kā lauva, krēpes gaisā izslējusi. Pagaidām nelido ārā, bet paliec tepat. Citādi Ziemeļvējš Mistrāis tevi iesviedīs jūrā un noslīcinās.

—     Paldies, — es pateicos kapteinim un iejautājos: — Vai osta vēl tālu?

—    Tu vēl vari pagulēt. Tikko ieiesim ostā, es tevi pamodināšu un izlaidīšu laukā. Marseļas apkārtnē ir daudz dārzu un ziedošu puķu. Kamēr mēs izkrausim un iekrausim kuģi, tu tur mierīgi varēsi ievākt nektāru.

—     Labi, — es atbildēju un gulēju tālāk.

Kad kapteinis mani pamodināja, kuģis jau bija pietauvojies krastam. Mastos iemeties, kauca un spārdījās Ziemeļvējš Mistrāls, bet resnās tauvas turēja kuģi cieši piesietu pie pāļiem. Kapteinis atvēra iluminatoru, un es izlidoju ārā. Niknais Ziemeļvējš Mistrāls arī mani centās satvert, bet es tam turējos pretī. Netālu jūras krastā uz augsta klints pakalna atradās balta baznīciņa. Uzlidoju torņa galā un apskatīju svešo pilsētu.

No ziemeļiem pilsētu ieslēdza zili kalni, bet no dienvidiem tā robežojās ar jūru. No centra uz visām pusēm kā balti stari stiepās ielas, pa kurām plūda milzum daudz mašīnu. Skaistas mājas mijās ar būdiņām, ziedoši dārzi ar kailiem akmens laukumiem. Sur un tur zaļoja palmas. Niknais Mistrāls palmu galotnes bija izplūkājis, un tāpēc tās neizskatījās tik skaistas kā manā dzimtenē Kubā. Gandrīz visi koki bija līki, jo Mistrāls tos bija sašķiebis uz jūras pusi. Ostā stāvēja daudz kuģu un laivu, bet visskaistākais bija mūsu sniegbaltais milzenis. Kuģa mastā lepni plīvoja sarkanais karogs ar sirpi un āmuru vienā stūrī.

Gaisā kaut kas nošvīkstēja, un man blakus nometās diezgan liels un melns putns. Viņa dzeltenajā knābī locījās sarkana slieka.

—     Kas tu esi un kā tevi sauc? — es jautāju putnam.

—    Esmu strazds, — atbildēja spārnotais gaisa lidonis, izlaidis tārpu no mutes. — Bērni mani iesaukuši par Melno Pēteri.

—     Kur tu liksi šo sarkano slieku?

—    Atdošu saviem bērniem brokastīs, — Melnais Pēteris atbildēja. — Viņi šorīt vēl neko nav ēduši.

—     Kur tu dzīvo? — es jautāju.

—    Pilsētas otrā pusē, — atbildēja Melnais Pēteris, — strādnieku kvartālā. Tur man bērni uzbūvēja un piesita kārtsgalā

skaistu būrīti. Par to nu es viņiem katru dienu nosvilpoju pa dziesmiņai.

—    Vai tu, Melno Pēteri, man neparādītu savu mājiņu? —es lūdzos.

—    Kāpēc gan ne, — viņš viesmīlīgi atbildēja. — Lido vien līdzi.

Melnais Pēteris paņēma dzeltenajā knābī sarkano slieku un pacēlās gaisā, bet es viņam sekoju. Mēs pārlidojām pāri gandrīz visai pilsētai. Otrā pilsētas malā atradās mazas, pussagruvušās būdiņas, kurās dzīvoja nabadzīgie ļaudis. Daži savas mītnes bija iekārtojuši pat vecos autobusos un sarūsējušās petrolejas cisternās. Uz krustām šķērsām sasietām virvēm vējā plivinājās žāvēšanai izkārta veļa. Turpat zemē spēlējās noskranduši bērni. Garas kārts galā bija pienaglots strazda būrītis. Melnais Pēteris apsēdās uz savas mājiņas sliekšņa, pasniedza bērniem sarkano slieku, notīrīja dzelteno knābi un teica:

—     Bitīte Dūcenīte, šis ir mans būrītis. Jūties kā mājās.

—     Kāpēc tu izraudzījies savu dzīves vietu tik nabadzīgā kvartālā? — es jautāju savam jaunajam draugam.

Melnais Pēteris domīgi pagrozīja galvu un atbildēja:

—     Te dzīvo labi ļaudis. Viņi mani uzņēma kā savu draugu. Es jau arī esmu nabadzīgs vīrs. Man tik vien tās bagātības kā šis būrītis un bērni. No rīta līdz vakaram strādāju, gādādams ģimenei barību un dāvādams ļaudīm savas dziesmas. Esmu priecīgs, ka viņiem tās patīk.

Netālu smiltīs spēlējās maza meitenīte. Ieraudzījusi strazdu, viņa iesaucās:

—     Melnais Pēteris atlidojisl Uzdziedi kādu dziesmiņul

—    Labi, Marselīna, — Melnais Pēteris atbildēja meitenei. — Es tev nodziedāšu visjaunāko no savām dziesmiņām.

Un strazds iesāka dziedāt. Tik skaistu dziesmiņu es nekad vēl nebiju dzirdējusi. Tā mani savaldzināja, un es sāku dūkt līdzi:

Marselīna, Marselīna, Marselīna, Cik tu jauka esi, to vien putni zina. Es uz spārniem citu gadu arī Tevim atnesīšu siltu pavasari. Marselīna, Marselīna, Marselīna, Cik tu laba esi, to vien putni zina.

—    Paldies, Strazdiņ, par labajiem vārdiem! — iesaucās meitene. — Nākošā gadā lido vien atkal šurp! Bet tagad nāc pie manis! Es taviem bērniem saraku tārpiņus.

Melnais Pēteris nolaidās pie Marselīnas. Kad viņš atgriezās, knābī locījās vairākas sliekas. Būrīša skrejā parādījās viņa bērnu platās mutes. Viņš tanīs iemeta pa tārpiņam un atkal aizlidoja pie Marselīnas. Kad bērni bija pabaroti, Melnais Pēteris lūdza:

—    Marselīna, parādi bitītei Dūcenītei, kur te tuvumā varētu atrast ziedus.

Meitene piecēlās un aicināja sev līdzi. Viņa skrēja no kalna ielejā, un viņas saulē iedegušās basās kājas mirdzēja kā dzeltenas kukurūzas vālītes. Ielejā maza strautiņa malā atradās puķu dobes. Kā tikai te nebija! Baltās lilijas, rozes, medus āboliņš. Strauts, lēkādams pāri gludajiem akmeņiem, aicināja:

—    Bitīte Dūcenīte, nāc nodzeries! Tik tīru un garšīgu ūdeni tu vēl nekad nebūsi baudījusi.

—      Paldies, Strautiņ, — es pateicos, uzlaidos uz silta akmens un nogaršoju vēso ūdeni. Tas patiesi bija garšīgs un atspirdzinošs. Pēkšņi man blakus biezajā zālē kaut kas nočabēja. Es pacēlu galvu un ieraudzīju lielu, melnu kaķi ar zaļām, apa|ām acīm. Kaķis bija sagatavojies lēcienam. Viņa zaļās acis kāri raudzījās uz manu draugu Melno Pēteri.

—     Bēdzl — es uzsaucu strazdam, bet pati metos virsū plēsoņam. Strazds veikli uzlidoja Marselīnai uz pleca, bet es, nikni dūkdama, riņķoju ap kaķi, it kā gatavodamās iedzelt. Kaķis vairākkārt mēģināja mani ar savām ķepām piespiest pie zemes, bet tas viņam neizdevās. To redzēdama, Marselīna zaglīgajam blēdim uzsauca:

—     Skic, projām! Es tevi noķeršu un izpeldināšu strautā.

Uzmetis kūkumu, melnais kaķis pārlēca pāri strautam un

steidzīgi pazuda kuplajā zālē.

—     Bailīgais! — es viņam nosaucu pakaļ.

—    Kaķis baidās no ūdens tāpat kā no uguns, — Marselīna smiedamās sacīja, bet Melnais Pēteris, izglābies no drošas nāves un vēl arvien tupēdams uz meitenes pleca, iesvilpojās:

Marselīna, Marselīna, Marselīna, Cik tu jauka esi, to vien putni zina.

Kādā pilsētas tornī atskanēja pulksteņa sitieni:

—     Ding-dang, ding-dang, ding-dang!

Marselīna iesaucās:

—    Ir jau vēls. Man jāskrej uz zvejnieku ostu. Drīz no jūras nāks mājās mans tēvs.

—    Marselīnas tēvs ir zvejnieks, — pačukstēja Melnais Pēteris. — Pavadīsim viņu līdz zvejnieku ostai.

—          Labi, Marselīna, mēs tev lidosim līdzi, — es teicu, un visi devāmies uz ostu.

Jūras krastā, kur piestājās zvejnieku motorlaivas, rosījās zivju tirgotāji. Viņi uzpirka un pārdeva zivis, omārus, bruņurupučus, gliemenes, jūras ežus un kāpostus. Visgarām piekrastei rindojās grezni restorāni un paviljoni, kuros ēdienu gatavošanai izmantoja zvejnieku lomus.

Kādas garas laipas galā, kas no krasta starp akmeņiem iesniedzās tālu jūrā, piestāja zvejnieku laiva. No tās izkāpa Marselīnas tēvs. Viņš bija ģērbies garos zābakos un vecā, saulē izbalējušā lietusmētelī. Vīra sirmo galvu no vēsā vēja sargāja vētras platmale. Mēs visi steidzāmies viņam pretī. Tēvs savās spēcīgajās rokās satvēra Marselīnu un pacēla augsti gaisā.

—          Nu, kā tad tev klājas, meit? — viņš jautāja. — Tu laikam gribi ēst?

—     Jā, tēt, ļoti… — atbildēja Marselīna.

Tēvs nolika meiteni atpakaļ uz dēļu laipas, izņēma no laivas tumšzaļu un spurainu jūras ezīti, ar kabatas nazi to pāršķēla un pasniedza Marselīnai, sacīdams:

—     Ēd, meit! Tas tev dos spēku.

Pārcirstajās ezīša čaulās gulēja divas oranžas zvaigznītes. Marselīna ar mēlīti tās veikli iedabūja mutē un iesaucās:

—     Cik garšīgs! Vai tu neiedotu man vēl?

Tēvs ar kabatas nazi pārcirta vēl vairākus ezīšus. Kad Marselīna bija paēdusi, viņš sacīja:

—          Redzu, ka tu esi atvedusi līdzi arī savus draugus. 2ēl, ka viņiem man nekā nav.

—     Es jau viņus pabaroju, — Marselīna iesaucās.,' — Melnais

Pēteris dabūja tārpus, bet bitīte Dūcenīte strautmalā — nektāru.

—     Tad ejiet vien mājās, — tēvs teica. — Es pārdošu zivis un atkal došos jūrā. Uz redzēšanos!

Viņš noskūpstīja meiteni un ielēca laivā pie citiem zvejniekiem, bet mēs devāmies atpakaļ uz krastu.

—     Tū, tū, tū! — tālumā atskanēja kuģa sirēna. Es sapratu, ka kapteinis mani meklē, jo kuģis drīz atstās Marseļas ostu. Atvadījusies no Marselīnas un Melnā Pētera, es atgriezos uz kuģa.

Ceļā vairākkārt pavēros atpakaļ. Mani draugi vēl arvien stāvēja turpat, kur šķīrāmies. Melnais Pēteris, tupēdams uz meitenes pleca, man vēdināja sveicienus ar gaisā paceltiem spārniem, bet Marselīna māja ar sniegbaltu kabatas lakatiņu.

»

SESTAIS STĀSTS

Vai zini, kāda izskatās zeme, kuru sauc par Spāniju? Nezini? Es arī nezināju, kamēr kapteinis man to neparādīja uz kartes. Savelc lielās rokas pirkstus dūrē un noliec uz galda. Gandrīz tieši tāda kā dūre izskatās Ibērijas pussala, uz kuras atrodas divas valstis — Spānija un Portugāle. Austrumos un dienvidos Ibērijas pussalu apskalo Vidusjūras ūdeņi, rietumos — Atlantijas okeāns, ziemeļos tā robežojas ar Pireneju kalnu grēdu un Biskajas jūras līci. Pireneji esot grūti pārejami, mežonīgi kalni, kuros dzīvojot lāči, vilki un citi zvēri. To visu man pastāstīja kapteinis Klāvs, kurš pats bijis Spānijā un pats kāpis pāri Pireneju kalniem.

Kad mēs no Marseļas ostas izgājām jūrā un pie apvāršņa nogrima Francijas krasts, es nometos uz kuģa radio antenas un sāku gaidīt, kad parādīsies Spānija. Aukstais Ziemeļvējš Mistrāls mūs vairs nevajāja. Tāpēc jūra bija mierīga un atkal vizuļoja saulē kā spogulis. Pēkšņi gaisā sajutu spēcīgu rožu smaržu. Es brīnījos, no kurienes te, atklātā jūrā, varēja rasties tik stipra ziedu smarža. Aizlidoju un pajautāju kapteinim. Viņš pasmaidīja un atbildēja:

— Bitīte Dūcenīte, rožu smarža plūst šurp no Spānijas krastiem. Spānija ir silta dienvidu zeme, un tur gar jūras piekrasti zied daudz puķu. Vecos laikos jūras braucēji šinī jūrā arī orientējās pēc ziedu smaržas. Viņiem toreiz nebija tādas jūras braucēju kartes kā mums un tādi sarežģīti aparāti kā uz mūsu kuģiem. Vai tu esi redzējusi aparātu, ko sauc par radiolokatoru?

—     Neesmu redzējusi. Vai tu man to nevarētu parādīt?

—     Kāpēc gan ne? — atbildēja kapteinis un mani ielaida stūres telpā. Viņš piegāja pie kādas savādas ierīces ar apa|u stikla ekrānu un sacīja:

—     Bitīte Dūcenīte, šis ir radiolokators. Tas ir ļoti sarežģīts aparāts. Uz šī stikla ekrāna var redzēt kuģus un krastus lielā attālumā. Tos var redzēt arī nakts tumsā un miglā. Ar šo aparātu var noteikt arī kuģu un krastu attālumu. Tas jūrniekiem palīdz izsargāties no sadursmēm un avārijām. Agrāk šādu aparātu nebija, tāpēc miglainā laikā un naktīs vajadzēja ļoti uzmanīties, lai kuģis neuzskrietu krastam vai neuzbrauktu virsū kādam citam kuģim. Paskaties ekrānā un tad visu sapratīsi.

Es uzlidoju uz ekrāna, kas mirdzēja blāvā zaļgandzeltenā gaismā. Tanī ieraudzīju daudz gaismas punktiņu, kas kustējās uz visām pusēm. Kaut kur priekšā vizuļoja zigzagos izrobota zaļgani dzeltena līnija.

—     šī robotā līnija ir Spānijas krasts, bet spožie punktiņi ir kuģi, kas peld uz visām debess pusēm, — paskaidroja kapteinis. — Tātad neaizmirsti. So aparātu sauc par radiolokatoru.

Mēģinādama šo garo un grūto vārdu vairākkārt atkārtot, es gandrīz izmežģīju mēli. Taču beidzot man izdevās izrunāt tīri skaidri:

—     Radiolokators.

—     Bitīte Dūcenīte, tu jau drīz kļūsi par īstu jūrnieku, — kapteinis Klāvs mani uzslavēja. — Ko tu vēl gribi zināt?

—          Kas tas par rīku, kas atrodas stūres ratam priekšā? — mani interesēja lielam pulkstenim līdzīgs aparāts, kurā no vienas puses uz otru šaudījās kaut kāds rādītājs.

—          Tas ir kompass, — atbildēja kapteinis. — Tas rāda debess puses un palīdz mums ieturēt pareizo braukšanas virzienu jeb kursu.

—          A-āāāl — es izbrīnā gari novilku. Tad ievēroju, ka pie stūres vairs nav stūrmaņa, bet stūrmanis ar tālskati rokās stāv pie loga un raugās jūrā.

—          Kāpēc stūrmanis atstājis stūres ratu? — es jautāju kapteinim.

—          Stūre pati automātiski ietur pareizo virzienu, — kapteinis pacietīgi paskaidroja. — Ja laiks ir mierīgs un tuvumā nav kuģu un krastu, tad stūrmanim nav vajadzīgs stāvēt pie stūres un to grozīt.

—     Tad jau arī es varu vadīt kuģi! — es iesaucos.

Kapteinis Klāvs iesmējās.

—          Bitīte Dūcenīte, jūrniekiem ļoti daudz jāzina, un tāpēc viņiem arī daudz jāmācās. Jūrnieka darbs nav vieglais.

—     Bet toties jūs redzat daudz svešu zemju.

—          Jā gan, — atbildēja kapteinis. — Bet par īstiem jūras braucējiem var k|ūt tikai gudri un drosmīgi cilvēki. Muļķiem un bailīgiem uz jūras nav ko iesākt.

—          Jā, tev ir grūts, bet skaists amats, — es sacīju. — Kad atgriezīšos Kubā, ieteikšu saviem draugiem Hozē, Pablo un Sančo, lai arī viņi mācās par jūrniekiem. Viņi ir gudri un drosmīgi zēni. Kā tu domā, vai no viņiem iznāktu īsti jūras braucēji?

—     Cilvēks var sasniegt visu, ja vien viņš pēc tā cenšas, — kapteinis atbildēja. — Dzīves saldais auglis nevienam pats rokās nekrīt.

Stūrmanis, kas visu laiku ar tālskati vēroja jūru, pagriezās pret mums un sacīja:

—     Biedri kapteini, priekšā redzams Spānijas krasts.

Es pacēlos spārnos un izlidoju uz kuģa klāja. Spānijas krasts vairs nebija tālu. Labi ieskatoties, varēja redzēt, ka pret krasta klintīm baltās putās sašķīst jūras viļņi. Puķu smarža bija tik kairinoša, ka es tai nevarēju turēties pretī. Tāpēc es aizlidoju pie kapteiņa un pajautāju, vai mūsu kuģis piestās kādā Spānijas ostā.

—     Nē, — kapteinis noraidoši atbildēja. — Spānijas ostās mūsu kuģus labprāt neielaiž. Tur valda fašisms.

—    Ko tas nozīmē? — es jautāju, jo šo vārdu dzirdēju pirmo reizi. Un kapteinis paskaidroja:

—     Tas nozīmē, ka Spānijā nav brīvības. Tur valda asiņaina diktatūra. Diktators ģenerālis Franko ar saviem kalpiem — fašistiem jau vairākus gadu desmitus tautu tur apspiestībā un verdzībā.

—     Vai tu man neatļautu pa to laiku, kamēr kuģis iet gar Spānijas krastiem, aizlidot uz turieni?* Es apskatīšos, kā tur dzīvo ļaudis, un atkal atgriezīšos.

—     Lido, lido, — kapteinis atļāva un piebilda, lai tikai es nenomaldoties.

Es pacēlos spārnos un devos projām tieši uz to vietu, kur zilajās dūmakās bija redzama liela, balta pilsēta. Kaijas man pastāstīja, ka šo pilsētu saucot Valensija. Pilsētas centrā esot liela, apaļa celtne — vēršu cīņu arēna. Tur pašreiz notiekot vēršu cīņas. Lai es noteikti apskatoties.

Man gan vairāk gribējās pamieloties Spānijas rožu dārzos. Taču paklausīju kaijām un, sasniegusi pilsētu, sāku meklēt apaļo celtni. Es uzlidoju augstu gaisā, lai labāk pārredzētu lielo pilsētu. Pie apvāršņa drūzmējās zili, robaini kalni. No jūras līdz kalniem gandrīz visā līdzenumā zaļoja citronu un apelsīnu koki. Un visur bija milzum daudz ziedu, no vienas vietas. Saldi smaržoja rožu laukumi. «Ja es tur dzīvotu, cik daudz medus ik dienas ievāktu,» es nodomāju.

Pēkšņi ieraudzīju milzīgam gredzenam līdzīgu celtni, pārpildītu ar ļaudīm. Viņi visi sēdēja un skatījās, bet kāds grezni ģērbies vingrs vīrs, turēdams vienā rokā sarkanu drānu, bet otrā zobenu, cīnījās ar satrakotu vērsi. Galvu pieliecis un ragus izstiepis uz priekšu, vērsis nemitīgi uzbruka drosminiekam, bet

tas ar sarkanās drēbes palīdzību veikli izvairījās no ragu dūrieniem. Skatītājiem bieži vien aizrāvās elpa, bet tad viņi paši sāka aurot kā vērši un aplaudēt drosminieka veiklībai. Cilvēku, kas cīnījās ar ragaino briesmoni, viņi sauca par Torero.

—    Torero! Torero! — skatītāji kliedza vienā balsī, uzmundrinādami veiklo cīnītāju.

Es atrados blakus kādai zilai mušai un jautāju, kas tas ir par vīru, kas tribīnē sēd vislabākajā vietā un kuru no visām pusēm apsargā policisti. Zilā muša uz mani aizdomīgi paskatījās un nikni iesaucās:

—     Kā, vai tad tu viņu nepazīsti? Tas taču ir Spānijas diktators. Ja tu nevēlies, lai es tevi uz vietas apcietinu, tad tūlīt viņu pasveicini.

—    Ne prātā nenāk, — es atbildēju. — Esmu bite no Brīvības salas un tāpēc kurai katrai mušai nepaklausīšu.

Zilā muša atkal uz mani aizdomīgi paskatījās.

—    Tu laikam te esi atlidojusi, lai mūsu vadonim slepeni iedzeltu. Es tevi tūlīt arestēšu! — viņa iesaucās un man metās virsū. Man nebija ne mazākās patikas svešā pilsētā cīkstēties un vēl ar mēslu mušu. Tāpēc es pacēlos spārnos un atstāju vēršu cīņas arēnu. Nolaidusies kādā rožu laukumā un padzērusies saldo ziedu sulu, lidoju atpakaļ uz mūsu kuģi.

Pilsētas nomalē ieraudzīju drūmu akmens celtni, no visām pusēm apjoztu ar dzeloņdrāšu žogu. Lielās ēkas logi bija aizrestoti. Pa sētu, bruņotu sargu pavadīti, gāja roku dzelžos iekalti cilvēki. Kādam no šiem vīriem uzlidojusi uz pleca, es jautāju, kur viņus bruņotie sargi ved.

—    Vergu darbā dzen, — drūmi atbildēja vīrs.

—          Kāpēc jums rokas iekaltas dzelžos? — es centos uzzināt, un vīrs atbildēja:

—     Tāpēc, lai mēs tās nevarētu pacelt pret apspiedējiem. Mūsu sarunu iztraucēja Zilā muša, kas man visu laiku bija

sekojusi. Viņa man tik nejauki klupa virsū, ka es tik tikko spēju pacelties gaisā un aizlidot.

SEPTĪTAIS STĀSTS

Kad sasniedzu kuģi, es tūlīt ielidoju pie kapteiņa Klāva. Viņš kā parasti stāvēja, pārliecies pār galdu, kas bija apkrauts ar jūras kartēm, un ar zīmuļa un lineāla palīdzību zīmēja uz tām kuģa turpmāko ceļu.

—     Skaties uz kartes, — viņš mani pamācīja. — Tur vienmēr ir redzams mūsu ceļš. Pašreiz mēs braucam apkārt Ibērijas pussalai. Uz tās, kā jau tev stāstīju, atrodas divas valstis — Spānija un Portugāle. Portugāle aizņem šauru un garu strēmeli pussalas rietumu pusē. Mēs drīz tur brauksim garām. Ja tu vēlēsies, varēsi aizlidot līdz krastam un apskatīties. Portugāles galvaspilsēta Lisabona ir ļoti skaista pilsēta.

—     Un kā tur dzīvo cilvēki? — es jautāju kapteinim.

—     Tāpat kā Spānijā, — atbildēja kapteinis. — Arī tur valda fašisms, un tāpēc cilvēkiem dzīvot ir tikpat grūti kā Spānijā.

—     Tad es tur nelidošu, — atbildēju, rāpodama pa lielo jūras karti un apskatīdama Portugāles izroboto piekrasti.

—     Kā vēlies, — atbildēja kapteinis, vilkdams ar asā zīmuļa galu pa karti uz priekšu. — No Portugāles mēs dosimies cauri Biskaja jūras līcim. Tur droši vien mūs sagaidīs vētra, jo Biskaja līcis ir viena no visvētrainākajām vietām pasaulē.

—     Esmu pieradusi un vētras vairs nebīstos, — lepni atbildēju.

—      Tas ir labi, — kapteinis mani uzslavēja un turpināja: — No Biskaja līča mēs brauksim tālāk uz Angliju. Jūras šaurumu starp Angliju un Franciju sauc par Angļu kanālu. Angļu kanālā parasti vaida bieza migla. Pa šo jūras šaurumu brauc daudz kuģu, tāpēc tur miglā dažkārt notiek kuģu sadursmes. Nogrimst kuģi, un bojā iet jūras braucēji.

—    Tad jau tur bailīgi braukt, — es teicu kapteinim, un kapteinis iesmējās:

—     Bitīte Dūcenīte, nebaidies. Ar mūsu kuģi vēl nekad avārija nav notikusi. Es jau tevi iepazīstināju ar tādu aparātu, kuru sauc par radiolokatoru. Ar to var redzēt gan tumsā, gan miglā. Un miglainā laikā mēs nepārtraukti dodam miglas signālus. Tie ir kuģu sirēnu kaucieni, kas dzirdami ļoti tālu. šie signāli palīdz kuģiem miglā izsargāties no sadursmēm. Bet gan jau tu pati to visu redzēsi un dzirdēsi.

Mēs ar kapteini devāmies uz klāja. Es uzmetos aizvējā uz kuplas krūmu palmas, kuru bocmanis bija iedēstījis skārda spainī, lai to aizvestu no Āfrikas kā dāvanu saviem bērniem. No šejienes bija labi pārredzams Spānijas krasts, kas mirdzēja vakara saulē. Netālu no krasta drūzmējās zilas kalnu virsotnes, ietinušās biezos mākoņos. Bet kalnu piekājē rieta gaismā bija redzama balta pilsēta, kas gulēja krastā kā viļņu izsviesta pērle, šur un tur pāri namu sarkanajiem kārniņu jumtiem pacēlās pa palmu zaļajam čemuram, un gaiss vēl arvien bija pilns rožziedu valdzinošās smaržas.

Pēc trim dienām mēs iebraucām Biskaja līcī. Kapteinim bija taisnība — te patiesi plosījās spēcīga vētra. Zilie viļņi, tik augsti kā māju jumti, kuģi mētāja uz augšu un leju. Jūra rūca kā saniknots lauva, un vētra tik nikni plosījās, it kā tā gribētu mūs aprīt. Bet mūsu kuģis kā balts gulbis tikai peldēja un peldēja uz priekšu par spīti lielajiem viļņiem un niknajai vētrai. Un tā mēs drīz sasniedzām to jūras šaurumu, kuru kapteinis bija kartē nosaucis par Angļu kanālu.

Arī šoreiz kapteinim bija taisnība. Tikko mēs iegājām jūras šaurumā, kuģi no visām pusēm ietina bieza migla. Tā bija balta un necaurredzama kā piens. Tikai virs kuģa mastiem cauri miglai varēja redzēt blāvu debess laukumiņu. Visapkārt jūrā savus miglas signālus pūta kuģi, cits par citu dobjākus. Bet visspēcīgākā sirēna bija mūsu kuģim.

— Tūūūū!Tūūūū!

Vientulīgi un skumji ir ilgu laiku miglā braukt pa jūru. Ne krasts, ne garām braucošie kuģi nav redzami. Tikai gar kuģa bortu skalojas kūpošie jūras ūdeņi. Migla ceļas gaisā kā garaiņi no milzīga katla. Kūp, kūp un nevar izkūpēt. It sevišķi bīstami miglas laikā uz jūras atrasties naktī. Tādā laikā kuģi samazina ātrumu, bet kuģa priekšgalā visu laiku sardzē stāv matrozis. Sī matroža uzdevums ir novērot jūru un brīdināt stūrmani par briesmām. Kapteinis gandrīz visu laiku atrodas pie radiolokatora. Par spīti miglai un nakts tumsai lokatora dzelteni zaļajā ekrānā redzams it viss, kas notiek desmitiem jūras jūdžu attālumā. No šejienes kapteinis dod stūrmanim komandas, uz kuru pusi pagriezt kuģi, kad pretī nāk kāds cits jūras milzenis.

Es šīs miglainās dienas un naktis pavadīju un kuģa klāja bocmaņa palmas pazarē. No šejienes pēc sirēnu rēcieniem es iemācījos gluži labi noteikt, cik tālu atrodas pretim nākošais kuģis. Tikko jutu, ka kāds pienācis mums pārāk tuvu, es tūlīt aizlidoju pie kapteiņa Klāva un viņu brīdināju. Viņš par šādu palīdzību man allaž pateicās:

—    Paldies! Tu jau esi kļuvusi par īstu jūrnieku. — Un beidzot piemetināja: — Bitīte Dūcenīte, priecājies. Drīz būs jauks un skaidrs laiks.

—     Kā tad tu to zini? — es viņam jautāju.

—    Mēs vairākkārt dienā pa radio uztveram ziņojumus par gaidāmo laiku. Tos pārraida visas radiostacijas jūras braucējiem, lai tie zinātu, kur plosās vētra, kur ir migla un kur jauks laiks.

To gan es nezināju. Tāpēc tūlīt ielidoju pa atvērto iluminatoru pie radistiem. Gar sienām te bija izvietoti visdažādākie radioaparāti. Tie dūca kā bišu spiets, un man šī dūkšana gaužām patika. Radisti nosūtīja un pieņēma telegrammas. Mani ieraudzījis, kāds no radistiem teica:

—     Bitīte Dūcenīte, nelido apkārt. Te ir vadi ar elektrību, kas apdraud dzīvību. Tāpēc labāk ej ārā uz klāja. Drīz iestāsies jauks laiks un atspīdēs saulīte.

Es paklausīju un izlidoju ārā. Migla kā uz burvja mājienu sāka izklīst, un drīz vien pie debesīm spoži iemirdzējās saule. Jūras ūdeņi gan vēl garoja, bet migla vairs necēlās gaisā. Tā it kā iekrita jūrā, atstādama aiz sevis zilas debesis un saules spožumu. Visapkārt kā pasakā parādījās desmitiem kuģu, kas vēl nesen slēpās miglas baltajā seģenē. Miglas svilpju kaucieni apklusa, un virs nepārredzamajiem ūdeņiem iestājās miers un klusums.

Arī kapteinis Klāvs bija izslēdzis savu radiolokatoru un iznāca uz klāja paskatīties saules apmirdzēto jūru. Viņš izskatījās noguris, un viņa vaigi bija apauguši ar bieziem bārdas rugājiem.

—    Paliec vien uz klāja un pasildies saulītē, — viņš man sacīja. — Es iešu lejā noskūties un pēc negulētās nakts atpūsties. Migla jūrniekiem nav draudzene, bet ienaidniece. Tagad arī tu to zini, bitīte Dūcenīte.

Man kapteiņa kļuva žēl, un es viņu pavadīju līdz kajītei. Kad kapteinis gāja gulēt, arī es uzlīdu uz ziediem un likos uz auss.

Otrās dienas rītā mūsu kuģis apstājās pie kādas lielas upes ietekas jūrā. Kad es jautāju kapteinim, kas tā ir par upi, viņš atbildēja:

—     Tā ir Anglijas lielākā upe Temza. Mēs izmetām enkuru un gaidām loci. Tikko viņš ieradīsies, mēs pacelsim enkuru un pa Temzas upi dosimies uz augšu līdz Londonai.

—     Kas tas ir par vīru — locis? — es jautāju. — Un kas tā par pilsētu — Londona?

—     Locis ir pieredzes bagāts jūrnieks, kas labi pārzin vietējos kuģu ceļus, — skaidroja kapteinis. — Bez loča palīdzības mēs varētu uzskriet kādā sēklī. Bet Londona ir Anglijas galvaspilsēta. Tā ir viena no vislielākajām pasaules pilsētām un ostām. Drīz tu viņu redzēsi pati savām acīm.

Es pateicos kapteinim un izlidoju ārā uz klāja. Rīts bija saulains un bez vēja. Zilajā debess pļavā kā baltas aitiņas ganījās mazi mākonīši. Ap kuģi, skaļi klaigādamas, lidoja kaijas. No Temzas grīvas jūrā izpeldēja nelieli zvejnieku kuteri un devās uz zvejas vietām. Drīz pie mūsu kuģa piestājās velkonis. No tā pa virves kāpnēm veikli uzrāpās jauns jūrnieks. Kapteinis viņu sirsnīgi sveicināja, un es sapratu, ka atbraucējs ir gaidītais locis. Kapteinis bocmanim deva rīkojumu pacelt enkuru, un drīz vien mūsu baltais okeāna milzenis sāka slīdēt pa Temzas upes plato straumi uz augšu. Pēkšņi man blakus nolaidās pelēks putnelis un savādā žargonā ierunājās:

—     čir, čir! Kas tur ir?

—     Esmu bitīte Dūcenīte, — es viņam atbildēju, — bet kas tu tāds esi?

—    Mans ir darbavīrs Zvirbulis, un tas ir viss, — viņš kā ar cirvi nocirta vārdus. — Čir, čir, čir! Tā tas ir, tā tas ir.

—    Ļoti patīkami iepazīties, — es viņam teicu. — Kamēr mūsu kuģis stāvēs ostā, varbūt tu pa šo laiku man parādītu pilsētu?

—    Ko var, to var, — viņš dūšīgi atbildēja. — čir,čir! Cel spārnus gaisā, lido līdzi!

Zvirbulis uzspurdza gaisā, un es viņam līdzi. Mēs devāmies kuģim pa priekšu uz Londonu. Drīz vien upi no visām pusēm ielenca milzīgas fabrikas un mazi ķieģeļu namiņi. Tie bija cits citam tik līdzīgi, ka nezinātājs te varētu viegli apmaldīties.

—    čir, čir! — Zvirbulis iesaucās. — šite dzīvojam mēs — darbavīri. Tā tas ir, tā tas ir.

No fabriku skursteņiem gaisā cēlās biezi dūmu mākoņi. Visu lielo pilsētu klāja dūmi un putekļi kā pelēka migla. Platā upe bija pilna ar kuģiem un liellaivām, bet ielas bāztin piebāztas ar automašīnām. Tāpēc, no gaisa raugoties, arī ielas atgādināja upes, pa kurām tek pelēka dzelzs straume. No šīs mašīnu straumes cēlās gaisā zilgani benzīna tvaiki, kas koda acīs un nepatīkami smirdēja. Milzīgie tilti, kas savienoja abus Temzas krastus, brīžiem vidū pašķīra un izlaida cauri kuģus. Upe izlocījās līdz pat apvārsnim kā milzīga zilgana čūska. Un līdz pat apvārsnim drūzmējās gan lielas celtnes, gan mazi namiņi, gan greznas pilis, gan nabadzīgas būdiņas, gan zaļi parki, gan kaili akmens laukumi. Tik milzīgu pilsētu es redzēju pirmo reizi.

Pilsētā bija daudz ostu, kurās ieradās kuģi no visām pasaules

malām. Nepārtraukti gaisā cilājās celtņu tērauda rokas, iekraudamas un izkraudamas atvestās mantas. Kā darbīgas skudras šurp un turp skraidīja ostas strādnieki, saliekuši muguras zem smagām nastām.

—    Vai tavā pilsētā puķes arī ir? — es jautāju Zvirbulim. Un Zvirbulis atbildēja:

—    čir, čir! Kā tad nav! Ir, ir!

Viņš nolaidās kādā lielā parkā, kur kanālmalā ziedēja daudz puķu.

Es iemetos ziedos un sāku sūkt garšīgo nektāru.

Pēc tam man radās vēlēšanās apskatīt tuvāk lielo dārzu un milzīgo pilsētu. Mums blakus zālienā ganījās bariņš aitu un saulgozī gulēja daudz cilvēku. Cits snauda, cits lasīja laikrakstu, citi, uz elkoņiem zālē atspiedušies, sarunājās, vēl citi mielojās ar līdzi paņemtām sviestmaizēm. Vienā dārza stūrī bija uzstādītas vairākas tribīnes runātājiem. Uz tām uzkāpuši, gan jauni, gan vecāki cilvēki plātījās ar rokām un kaut ko kliedza.

—     Kas tur notiek? — es jautāju darbavīram Zvirbulim.

—    Mītiņi, — atbildēja Zvirbulis.

—     Kas tas ir — mītiņi?

—    Sapulces, — paskaidroja Zvirbulis. — Viens runā, citi klausās. Tā tas ir.

—    Bet kāpēc tad viņi visi runā vienā laidā? — es atkal meklēju atbildi, un Zvirbulis to man paskaidroja:

—    Viens runā, divi klausās, — Zvirbulis pasmējās un piemetināja: — Sitā pie mums Londonā ir. čir, čir! Mūsu pilsēta ir vecu paražu pilsēta. Vai tu negribi noskatīties sardzes maiņu pie karaļpils?

—     Labprāt, — es atbildēju.

—    Tur tik būs joki, — teica Zvirbulis, un mēs pacēlāmies spārnos. Drīz abi jau bijām pils laukumā uz karalienes Viktorijas pieminekļa un noraudzījāmies sardzes maiņā. Tā bija savāda parāde. Tādu es redzēju pirmo reizi. Sardzes vīri bija ģērbušies sarkanos svārkos, zilās biksēs un milzīgās spalvainās lāčādas cepurēs. Mūzikas taktī viņi griezās, mīņājās uz vietas un lēkāja, tad soļoja no laukuma vienas puses uz otru un atkal griezās, mīņājās un lēkāja. Tie man atgādināja krāsainus alvas zaldātiņus, ar kuriem spēlējās bērni. Darbavīrs Zvirbulis smējās, līdz zemei locīdamies, un arī es nevarēju novaldīt smieklus.

—     Nu, Dūcenīte, vai tagad tu redzi mūsu vecos paradumus? — jautāja mans draugs.

Pa pils vārtiem izbira bars sardzes vīriem līdzīgi ģērbtu spēlmaņu. Citi pūta flautas, citi klarnetes, bet vēl citi rokās turēja lielus ādas maisus, tos laiku pa laikam piepūta ar gaisu un spēlēja.

—     Tie ir dūdelnieki, — Zvirbulis stāstīja. — Bet šis spēļu maiss ir dūdas.

Un tad parādījās jātnieki melnos zirgos ar dīvainām ķiverēm galvā. Pie torņveidīgajām ķiverēm vējā plīvoja kaut kas līdzīgs zirgu astēm. Tas viss izskatījās tik jocīgi, ka mēs ar Zvirbuli atkal nevarējām valdīties no smiekliem.

Zvirbulis man pamāja un sacīja:

—     Tā ir vecā Anglija. Mans domā, ka pietiek uz to skatīties. Laižamies tālāk. Mums jāatrod, kurā ostā pietauvojies tavs kuģis. Tas nebūs viegli. Temzas upē ir daudz ostu.

—     Labi, — es viņam piekritu, — lidosim tālāk.

Mēs pacēlāmies gaisā un devāmies uz Temzas upes pusi. Mums priekšā izauga milzīgs nams ar maziem un lieliem tornīšiem. Tā bija ļoti skaista celtne pašā upes krastā. Lielākajā tornī bija iebūvēts milzīgs pulkstenis.

—   Bim-bam-balalam! — tas sita laiku.

—   čir, čir! — iesaucās darbavīrs Zvirbulis. — šis pasaules lielākais pulkstenis ir. Tam vārds ir Bigbens. Bet šitā lielā māja ar daudzajiem torņiem ir parlamenta ēka. Čir, vai tev skaidrs ir?

—   Jā, man viss ir skaidrs, — es viņam atbildēju, apbrīnodama milzīgo pulksteni. — Bet vai tu neparādītu, kur ir mans kuģis?

—   Čir, mans drīz to atradīs, — Zvirbulis atbildēja. — Bet vai tu redzi, kas tur lejā notiek?

Parlamenta ēkas priekšā uz ietves kā bezdelīgas uz telefona vadiem bija rindā sasēdušies cilvēki. Policisti ar gumijas rundziņām viņus sita un citu pēc cita iesvieda mašīnās ar aizrestotiem logiem.

—     Ko tas nozīmē? — es jautāju Zvirbulim.

—     Policisti apcietina demonstrantus, — Zvirbulis paskaidroja. — Viņi prasa, lai pieliek pie algas. Reiz manējais ar šitā staigāja kopā ar saviem draugiem — ostas vīriem. Policisti tik nikni uzbruka un sita ar gumijas rundziņām, ka vairākus manus

draugus pēc tam aizveda uz slimnīcu. Citus apcietināja un ieslodzīja cietumā. Sitā mēs dzīvo! — smagi nopūzdamies, iečiepstējās darbavīrs Zvirbulis. — Civ, čiv, mēs toreiz bij div. Mans brālis Pelēcis arī. Viņam ostā jāuzrauga svari, kur no kuģiem graudus maisos ber un sver. Viņu viens policists toreiz gandrīz samina uz ielas. Čir, labi, ka tas jau garām ir, un mēs tikām cauri bez izplūktām spalvām. Citādi viņa ģimene būtu palikusi bez apgādnieka.

—     Un ko tu dari ostā? — es iejautājos.

—    Mans atbild par kārtību. Mans uzlas no maisiem zemē nobirušos graudus, — darbavīrs Zvirbulis lepni atbildēja. — Kad pašam guzna pilna, tad mans nes mājās sievai un bērniem. Viņi dzīvo turpat pie ostas spīķera pažobelē. Čiep, čiep! Mans šiem graudus stiep, kamēr nogurst spārni.

Kad sasniedzām ostu, tur bija sācies pusdienas laiks. Skaista meitene motora ratiņos bija strādniekiem atvedusi siltas pusdienas un tēju. Viņi ēda turpat uz kuģa klāja un mūs abus labprāt pieņēma savā barā. Zvirbulim viņi pasniedza smaržīgu maizes doniņu, bet man mirdzošu cukura graudu.

Kāds ostas strādnieks no pudeles lēja glāzē kaut kādu dzeltenīgu šķidrumu, to izdzēra, saviebās un atkal ielēja.

—     Kas tas par dzērienu? — es jautāju Zvirbulim.

—    Tas ir stiprs dzēriens viskijs, — Zvirbulis paskaidroja. — Vai tu vēlies to nogaršot?

Es viņam sacīju, ka nekādus stiprus dzērienus nedzeru, jo esmu pieradusi pie ziedu sulas un skaidra ūdens. Zvirbulis iesmējās un uzlēca uz galda, kur stāvēja glāze. Viņš tanī iemērca knābi, tad pacēla galvu un klunkšķinādams norija lielu malku. Pēc tam viņš sāka klepot un streipuļodams nogāzās no galda.

Strādnieki, to redzot, smējās kā kutināti, bet lielībnieks Zvirbulis nolīda malā.

—     Mans iekamp par daudz un tikko neaizrijās, — viņš kaunīgi nočiepstēja. — Nav gan nekas garšīgs. Tā jau gatavā inde ir, čir! Kā to var iedzert!

Labi pamielojusies pie cukura graudiņa, es pateicos strādniekiem par viesmīlību un gatavojos lidot atpakaļ uz kuģi. Bet to nebūt nebija tik viegli atrast. Londonā bija ļoti daudz ostu, un visās ostās stāvēja milzum daudz kuģu. Pāri platajai Temzas upei veda vairāki tilti. Viens bija ar diviem lieliem, augstiem torņiem. Kad šim torņa tiltam tuvojās kuģi, tas vidū pašķīrās. Divi putna spārniem līdzīgi tilta gabali pacēlās gaisā un izlaida cauri kuģus. Es uzlaidos torņa galā un ziņkārīgi apskatīju neparasto tiltu.

—    Tas ir Tauerbridžs, — man paskaidroja Zvirbulis. — Vai nav skaists, ko?

—     Bet kurā ostā atrodas mans kuģis? — es viņam jautāju, raudzīdamās uz baltajiem gulbjiem un raibajām mežapīlēm, kas peldēja upē.

—     Gan jau mans atradīs, — Zvirbulis mani mierināja. Mēs abi pacēlāmies gaisā, un drīz viņš iesaucās: — Čir, čir, šekur tas ir!

Mēs apsēdāmies uz mūsu kuģa klāja un atvadījāmies. Pēc tam viņš pacēlās spārnos un kā lode ieurbās zilajā debess jumā. Bet es aizlaidos pie kapteiņa un pieteicos, ka esmu atgriezusies mājās.

Drīz mūsu kuģis atstāja Londonu un atkal izgāja atklātā jūrā.

ASTOTAIS STĀSTS

Otrās dienas rītā mūsu kuģis tuvojās zemam, smilšainam krastam. Es pacēlos gaisā, lai apskatītu šo nepazīstamo zemi. Gar krastu bija uzcelti augsti dambji. Aiz tiem tālu jo tālu cietzemē bija izrakti kanāli. Vietām zeme bija zemāka par jūras līmeni, un tad es sāku saprast, kādēļ gar jūras krastu uzcelti dambji. Tie pasargāja plašos līdzenumus no applūšanas. Sur un tur pacēlās sarkanas ķieģeļu mājas, ieaugušas kuplos dārzos un kokos. Gar kanālu malām stiepās lielas sakņu un tulpju plantācijas. Lai gan bija vēl diezgan agrs pavasaris, tulpju plantācijas koši ziedēja. Tik plašus puķu laukus redzēju pirmo reizi. Kamēr mūsu kuģis iegriezās kādā kanālā un lēni gāja tālāk, es lidinājos no zieda uz ziedu, priecādamās par neredzēto krāšņumu un ziedu bagātību. Te gan laikam bitēm ir labi dzīvot, es nodomāju. Ja dzimtene Kuba un draugi mani negaidītu atpakaļ, tad es te uzkavētos ilgāk nekā tikai dažas dienas vien.

Sulīgos zāļu un āboliņa laukos ganījās daudz aitu un govju. Debesis aizsedza viegli pelēki mākoņi, bet no daudzajiem kanāliem gaisā cēlās caurspīdīga migla. Es lidoju atpakaļ uz kuģi, lai pajautātu kapteinim, kā sauc šo zemi.

— Holande, — kapteinis atbildēja, pamādams uz galdu, kur, kā vienmēr, atradās jūrnieku karte. — Apskati labi Holandes karti. Vai tev, bitīte Dūcenīte, neliekas, ka Holande atgādina lielu vēzi ar tālu uz priekšu izstieptām priekškājām? Gandrīz puse no šīs zemes atrodas zemāk par jūras līmeni. Ja te nebūtu uzcelti aizsprosti, ierīkoti kanāli un atūdeņošanas ierīces, tad daļa no šīs skaistās zemes gulētu zem ūdens. Cilvēki te grūtā darbā atkarojuši jūrai un ezeriem zemi. Tie, kam pieder zeme, dzīvo pārtikuši, bet tie, kam zemes nav, bieži vien, trūkuma spiesti, mitinās kanālos uz vecām liellaivām. Ja tu man netici, bitīte Dūcenīte, tad aizlido un apskaties pati, kā te ļaudis dzīvo.

—     Es tev ticu, kaptein. Es aizlidošu un viņus apciemošu. Bet vai tu man nevarētu paskaidrot, kas tie par torņiem ar četriem spārniem galā, kas visu laiku vējā griežas? — es jautāju.

—     Tās ir vējdzirnavas, — kapteinis atbildēja. — Holandē ir ļoti daudz vējdzirnavu.

—     Vai tu man tās atļautu apskatīt? — es lūdzos.

—     Kāpēc gan ne, — atbildēja kapteinis. — Mūsu kuģis labu laiciņu uzkavēsies Roterdamas ostā. Ja vēlies, tad pa to laiku tu vari aizlidot līdz Holandes galvaspilsētai Amsterdamai. Tā no šejienes nav tālu un ir ļoti skaista pilsēta. Tikai nenomaldies un neiekrīti kādā kanālā. To, kā tu pati redzēji, te ir bezgala daudz.

—     Labi, kaptein, — es atbildēju. — Tātad uz redzēšanos!

—     Uz redzēšanos! — iesaucās kapteinis Klāvs.

Es pacēlos gaisā un devos lidojumā pa Holandi. Lielajā Roterdamas ostā stāvēja simtiem kuģu. No skursteņiem cēlās gaisā dūmi, un tie man nemaz nepatika. Ostā kā skudras rosījās strādnieki un kā vaboles dūca un ložņāja automašīnas. Drūmas, no sarkaniem ķieģeļiem celtas noliktavas stiepās gar ostu, aprīdamas kuģu atvestās preces. Meklēju ziedus, bet to te tikpat kā nebija, un tāpēc laidos projām uz laukiem.

Ak mūžs, kas tur bija ziedu! Ne tikai tulpes, bet dažnedažādas puķes. Labi pamielojusies, es uzlaidos uz koka vējdzirnavu jumta. Dzirnavu spārni kā milzīgi zobeni griezdamies cilājās no augšas uz leju, un man no tiem sametās bail. Pēkšņi kanālā atskanēja skaļš izbaiļu kliedziens:

—     Pēk! Pēk! Pēk!

—     Kas tur klaigā? — es uzsaucu.

—      Pēk, pēk, pēk! Nelaimīgais pīlēns, — man atbildēja tā pati balss.

Pacēlos spārnos un lēni lidinājos lejā. Kanālmalā tupēja mazs, gauži nelaimīgs pīlēns. Kad nolaidos blakus, viņš elsodams stāstīja:

—      Pēk, pēk! Es šorīt, mātei neredzot, aizpeldēju no mājām pasauli apskatīties. Un apmaldījos. Tagad vairs nevaru atrast ceļu atpakaļ. Vai tu man nevarētu palīdzēt? Pēk, pēk!

—      Kāpēc gan ne, — es atbildēju. — Tikai nebrēc un mierīgi pastāsti, kāda tad izskatās tava māja.

Pīlēns pārstāja šņukstēt.

—      Ak, mazā bitīte, ja tu zinātu, ko esmu pārdzīvojis, — viņš nopūtās. — Mūsu saime dzīvo kanālā uz vecas liellaivas. Šorīt saimniece mūs ielaida ūdenī papeldēties. Es paslēpos krasta zālē un, kad māte neredzēja, devos pasaulē. Vai tad varēju iedomāties, ka apmaldīšos un vairs nezināšu ceļu atpakaļ uz mājām.

—      Ko tu man tik gari mels! — es viņu pārtraucu. — Labāk pastāsti sīkāk, kāda izskatās tā liellaiva, kur tu dzīvo. Kanālā ir daudz liellaivu. Kā atrast īsto?

Pīlēns brīdi padomāja un tad sacīja:

—      Tā ir pavisam parasta liellaiva, tāda pati kā visas. Bet uz tās dzīvo mans draugs kaķītis Pincītis un maza meitenīte

Marita. Aizlido un pasaki viņiem, ka esmu nomaldījies un nevaru atrast ceļu uz mājām. Tad jau viņi mani uzmeklēs, jo mēs visi esam draugi.

— Lai notiek, — es atbildēju Pīlēnam, — pagaidi mani te. Bet es aizlidošu un mēģināšu atrast tavus draugus.

Es labu laiku lidoju pa kanālu no vienas liellaivas uz otru un meklēju meitenīti Maritu un kaķīti Pincīti. Beidzot uz kādas liellaivas ieraudzīju mazu meiteni, kas izžāva veļu. Viņai pie kājām, kūkumu sacēlis, stāvēja mazs, melns kaķītis ar baltu deguntiņu. Uzlaidusies uz veļas virves, es jautāju:

—     Vai tevi sauc par Maritu?

—          Jā, bitīte Dūcenīte, — meitene atbildēja. — Un manu melno kaķīti sauc par Pincīti.

—     Vai jūs neesat pazaudējuši kādu pīlēnu?

—          Mēs esam pazaudējuši Nelaimīgo pīlēnu, — meitene atbildēja. — Ar viņu mums vienmēr notiek kaut kāda nelaime. Nesen viņš bija ielīdis ūdens notekā un gandrīz vairs netika ārā. Reiz viņš bija paslēpies grozā zem veļas. Māte viņu aiznesa ar visu veļu saimniecei. Labi, ka vēlāk grozu bija pārcilājusi un pīlēnu atradusi. Nez no kurienes tāds nerātnieks radiesl Vai tu, bitīte Dūcenīte, nepateiktu, kur viņš tagad atrodas?

—          Pie vējdzirnavām. Viens pats tup krastā un raud, — es pastāstīju. — Tūlīt aizlidošu un atvedīšu viņu mājās.

—     Esi tik laba, — Marita lūdzās. — Nemaz nezinu, ko lai ar

tādu nerātnieku iesāku.

—  Ņau, ņau! — Pincītis piekrita, ķepu gaisā pacēlis.

Es aizlidoju pie Pīlēna, uzsēdos viņam mugurā un uzsaucu:

—          Meties žigli ūdenī un peldi mājās! Es tev parādīšu ceļu.

—          Ko tu zini no mūsu kanāliem! — Pīlēns iespītējās.

—          Nerunā un klausi, ko tev saku, — es neatlaidos. — Esmu apbraukājusi jūru jūras, un šāds pēk-

t stulis sāks mani te mācīt? Tūlīt meties ūdenī!

Pīlēns paklausīja. Mierīgi pastaigādamās pa Pīlēna spalvaino muguru, es viņam devu komandas gluži tāpat," kā kapteinis to darīja uz sava kuģa, un rādīju ceļu atpakaļ uz mājām. Un tā drīz vien sasniedzām liellaivu, uz kuras stāvēja Marita ar kaķēnu Pincīti. Ieraudzījuši Pīlēnu, kaķēns priecīgi ieņaudējās, bet meitene ņēmās nerātni bārt:

—     Ak tu, palaidnieks tādsl Kāpēc tu bez atļaujas klīsti projām no mājām? Tevi nočieps vēl kāds vanags vai vārna. — Un tad viņa pievērsās man: — Bitīte Dūcenīte, paldies tev par mūsu nerātnieka mājās pārvešanu. Vai tu arī negribi palikt pie mums?

Nē, to gan es nedrīkstēju darīt. Mani taču gaidīja kapteinis. Es zināju, ka viņš bez manis nekur nebrauks, ka viņš mani gaidīs un meklēs, bet, ja neatradīšos, būs ļoti noskumis. Viņš taču apsolīja mani aizvest atpakaļ uz dzimteni.

—     Paliec gan! — tagad arī Nelaimīgais pīlēns lūdzās. — Tu nemaz neesi tik slikta bite, kā sākumā domāju. Mēs ar tevi kopā varētu izpeldēt visus Holandes kanālus.

—     Un puķu tev te pietiktu vienmēr, miau! — kaķēns Pincītis ieņaudējās. Viņš mani draudzīgi noglāstīja ar savām mīkstajām ķepiņām un turpināja:

Miau, miau!

Man draugu nav.

Paliec lūdzu te, Dūcenīt!

—       Nē, kaķulēn, — es viņam atbildēju un pacēlos spārnos. — Palieciet sveiki un dzīvojiet saticīgi! Mani gaida kapteinis un tāls tāls ceļš. Uz redzēšanos, Marita, Pinci un Nelaimīgais pīlēn! Es lidošu tālāk uz Amsterdamu.

—    Uz Amsterdamu! — meitene iesaucās. — 2ēl, ka man nav spārnu. Es tev lidotu līdzi.

—    Man ir spārni, un es tev lidošu līdzi, — sacīja Pīlēns. Bet tikko viņš mēģināja pacelties gaisā, tā tūlīt plunkšķēdams iekrita atpakaļ ūdenī. Mēs visi iesmējāmies, bet es pacēlos spārnos vēl augstāk.

Liela jūras līča krastā manam skatienam atklājās milzīga pilsēta. Ar ziliem kanāliem kā ar tērauda nažiem tā bija sašķelta vairākos kvartālos. Vairums namu bija celti no sarkaniem ķieģeļiem. Daudz tiltu savienoja kanāla krastus, laukumos un bulvāros šalca koki un smaržoja puķes, bet ielas bija stāvgrūdām pilnas ar automašīnām un velosipēdiem. Es nolaidos kanālmalā uz dadža lapas, kas bija nolīkusi līdz ūdenim. Pa kanālu brauca lielas motorlaivas ar tūristiem, un kāds vilnis mani tik tikko neierāva straumē.

—    Zummm! Zummm! — es iedūcos, atkāpdamās uz krasta pusi, un tanī brīdī no ūdens izšāvās gluma vardes galva.

—     Kvāk, kvāk! Kas tur nāk? — Varde jautāja.

—    Bitīte Dūcenīte no Kubas, — es atbildēju. — Vai tu man savās mājās neatļautu nodzerties?

—    Kvāk, kvāk, berbek! — Varde dusmīgi kvākināja. — Te jau ūdens visapkārt tek, bet šī vēl prasa dzert. Vai tu gribi, lai es tev mutē ieleju, kvāk, kvāk, berbek? Nav ne kauna, ne goda.

—     Kāpēc tu esi tik nikna? — es viņai jautāju.

—    Tāpēc, ka tu lido pa zilu un tīru gaisu, bet man jādzīvo dubļos. Iebraucēji ar savām laivām un kuģiem ik dienas sajauc kanāla ūdeni vienās duļķēs. Viss ož pēc benzīna un eļļām. Vai tad tādā ūdenī kārtīga varde var dzīvot? Vai tad tādu ūdeni var dzert?

Es iedzēru malku un tūlīt to izspļāvu. Tas patiesi bija duļķains un nelabi smirdēja. Tagad es sāku saprast Vardes dusmas un sacīju:

—     Tev taisnība, godātā Varde. Tikai nedomā, ka gaiss jums te ir tik tīrs un zils, kā tev tas šķiet. Arī gaiss te smird pēc benzīna un eļļām. Es labāk lidošu projām uz tulpju laukiem un tur no skaidrajiem ziedu kausiņiem nodzeršos rasu. Bet nākamo reizi neesi tik pārlieku barga un neuzskati visus ciemiņus par saviem ienaidniekiem. Es tev nekā ļauna nevēlu. Dzīvo vesela savā kanālā un neņem ļaunā, ka tevi iztraucēju.

—     Kvāk, kvāk, berbek! — viņa no manis atsveicinājās.

Tulpju laukā iebaudījusi nektāru, es devos atpakaļ uz savu

kuģi.

DEVĪTAIS STĀSTS

Desmit dienas un desmit naktis mūsu kuģis gāja pa Atlantijas okeānu uz ziemeļiem. Pa visām desmit dienām ne reizi mēs neredzējām krastu. Visapkārt viļņoja tikai bezgalīgā jūra, vētras sabangota un drūma. Brīžiem tā kauca kā ievainots vilks, brīžiem rēca kā dusmīgs lauva, baltās putu krēpes augstu gaisā svaidīdama. Kuģis šūpojās no vienas puses uz otru un ievaidējās kā dzīvs, kad milzīgie viļņi triecās pret kuģa priekšgalu un pārlējās tam pāri. Ūdens šaltis sitās arī pret kapteiņa kajītes iluminatoru.

Vienpadsmitās dienas rītā jūrā parādījās lieli, zaļganzili peldoši stikla gabali, pārklāti ar baltām pūkām. Kad jautāju kapteinim, no kurienes peld šie milzīgie stikli, viņš skaļi iesmējās:

— Bitīte Dūcenīte, tie nav stikli, bet ledus gabali, apsniguši leduš gabali. Baltās pūkas ir sniegs. Jūras straume šos peldošos ledus gabalus atnesusi no tālajām ziemeļu salām Grenlandes un Spicbergenas. Drīz mūsu kuģis ieies Spicbergenas salu šaurajos līčos, kurus sauc par fjordiem. Tur visapkārt mums būs tikai sniegs un ledus.

Sniegs un ledus! To es redzēju pirmo reizi. Un pirmo reizi ievēroju, ka naktīs vairs nenoriet saule. Tā tikai noslīd gandrīz līdz debesmalai un tad atkal paceļas gaisā. Nakts bija tikpat gaiša kā diena, un man nemaz vairs nenāca miegs.

—     Kāpēc vairs nenoriet saule? — es jautāju kapteinim.

—     Tāpēc, ka mēs atrodamies tālu ziemeļos. Te sācies pavasaris. Nesen te valdīja polārā nakts. Pēc garās nakts iestājusies diena, kad saule nenoriet pat naktī.

—     Tas gan ir jocīgi! — es izbrīnā iesaucos. — Vai špicbergenas salās dzīvo arī cilvēki?

—     Dzīvo gan, — kapteinis Klāvs atbildēja. — Viņi mīt mazās pilsētiņās, un vienā no tām mēs piestāsim. To sauc par Barencburgu. Netālu no šīs pilsētiņas atrodas lielas raktuves. Tanīs iegūst akmeņogles.

No dienvidiem uz ziemeļiem lidoja milzīgi putnu bari. Nogurušie putni nolaidās jūrā starp ledus gabaliem un nebēga, kad mēs braucām garām. Starp putniem peldēja mazi, skaisti zvēriņi, un kapteinis man pastāstīja, ka šos zvēriņus saucot par ūdelēm. Bet tos lielos un resnos, kas tūļīgi ložņāja pa ledus gabaliem un ēda noķertās zivis, saucot par roņiem. Drīz uz kāda liela ledus gabala parādījās divi milzīgi zvēri. Viņi bija balti kā sniegs. Garos kaklus izstiepuši un galvas pacēluši, viņi ostīja gaisu un savādi rūca. Kapteinis paskaidroja, ka šos baltos zvērus saucot par leduslāčiem. Jā, tie gan bija vareni un skaisti dzīvnieki! Man kļuva žēl, ka es šos lielos leduslāčus nevaru paņemt līdzi uz Kubu un aizvest kā dāvanu saviem draugiem bērnudārzā.

Kamēr es apbrīnoju lielos putnu barus un neredzētos ziemeļu zvērus, pie debesmalas bija parādījušās špicbergenas salas. No tālienes tās izskatījās kā milzīgi sniega kalni. Kur vien skaties, visur tikai balti sniegi un zaļi ledi. Mūsu kuģis spraucās starp ledus gabaliem uz priekšu, iegāja kādā šaurā līcī un apstājās. Kad es iejautājos, kāpēc nebraucam tālāk, kapteinis sacīja, ka mēs ar saviem spēkiem vairs netiekot uz priekšu, jo ceļu esot aizsprostojis ledus. Drīz mums palīgā atnākšot cits kuģis — ledlauzis un mūs ievedīšot Barencburgas ostā.

No kāda fjorda, ledu uz visām pusēm šķaidīdams, iznāca un mums tuvojās milzīgs ledlauzis. Tas piepeldēja tuvu klāt, tad apgriezās un devās pa priekšu, atbrīvodams ceļu no ledus. Drīz mēs sasniedzām tālo ziemeļsalu ostu. Kapteinis atvēra logu un teica:

—     Bitīte Dūcenīte, ja tu vēlies, tad lido vien ārā un apskati šo svešo pasauli. Tikai nestaigā pa sniegu un nenosalsti.

—     Paldies, — es viņam pateicos un izlidoju sniegainajā klajumā. Te gan bija dīvaina pasaule! No kāda augsta kalna ielejā ar varenu troksni gāzās sniega lavīna. Pa citu ieleju uz fjorda pusi lēni plūda zilgani zaļa ledus upe. No krasta tā bēra jūrā milzīgus ledus gabalus. Dobji rībēdami, tie no liela augstuma krita jūrā, gaisā uzsviezdami baltas ūdens strūklas. Jā, tagad es sapratu, no kurienes jūrā rodas peldošie ledus lauki.

Pilsētiņa, kuru kapteinis nosauca par Barencburgu, nebija liela. Uz fjorda krasta slīpuma bija sarindojušies mazi namiņi. No dūmeņiem bālganajās ziemeļu debesīs kāpa simtiem pelēku dūmu strūkliņu. Vienā pilsētas malā pacēlās melni ogļu kalni. Tur bija akmeņogļu raktuves. Ogļu racēji strādāja dziļi zem zemes sasalušās virskārtas. Pavasara saulē sniegs mazliet kusa, un visur čurkstēja mazi strautiņi. Bet puķu te nekur nebija. Tikai pašā jūras malā, kur starp akmeņiem sniegs bija nedaudz nokusis, kļuva redzama pelēkzaļa un cieta briežsūna. Uz akmeņiem sēdēja divi zēni ar medību bisēm rokās. Es nolaidos blakus, gribēdama uzsākt sarunu.

—        Vai, kas tad tas par kukaini! — viens iesaucās. — No kurienes tu atlidoji?

—     Esmu bitīte Dūcenīte.

—     Kas tad tā tāda! — otrs brīnījās.

Kļuvu dusmīga un atcirtu:

—     Es jau teicu, ka esmu bite. No Kubas.

—     No Kubas? — zēni izbrīnā iesaucās. — Tik tālu?

—        Nu jā, — es lepni iedūcos. — Vai tad pie jums bites nedzīvo?

Viens no zēniem jocīgi iesmējās.

—        Ir gan dumule! Pie mums pat mušas nedzīvo, kur nu vēl bites.

—     Es ceru, ka mūsu sanesto medu jūs esat nobaudījuši?

—     Protams! — atbildēja otrs zēns. — Bet dzīvu biti redzam pirmo reizi. Zīmējumos gan esam redzējuši. Vai tā ir taisnība, ka tu nikni kožot?

—     Es nekožu, bet dzeļu. Un tikai tiem, kas man dara pāri.

Kamēr mēs tā sēdējām un runājām, turpat blakus no ūdens akmeņainajā krastā izlīda divi resni roņi. Zēni piecēlās, pielika šaujamos rīkus pie vaigiem un izšāva. Sprādziens bija tik briesmīgs, ka es novēlos no akmens un labu laiciņu tuntuļojos, kamēr atkal tiku uz kājām. Tūlīt pacēlos gaisā. Lidoju cik vien ātri spēju un, kad piekusu, nolaidos uz kāda pakalna baltajā sniegā. Man par lielu brīnumu tas bija pūkains un silts. Es līdu pa mīkstajām pūkām uz priekšu un nokļuvu siltā un jaukā alā. Tanī brīdī ala sakustējās un skaļā balsī ierēcās:

—     Ēēēēē! Kas man ielīda ausī?

Kas tad tas par brīnumu! Es steidzos ārā un centos izdibi-

nāt, kas te notiek. Tikai tagad ievēroju, ka baltajā sniegā guļ balts, milzīgs leduslācis un es aiz pārskatīšanās biju viņam uzlidojusi uz kakla un ielīdusi viņa pūkainajā ausī.

—      Kā tu to uzdrošinies? — viņš rūca un mēģināja mani izkratīt sniegā. — No kurienes tāda te gadījusies?

Es uzrāpos Lācim uz melnā purngala, skatījos viņam acīs un atvainojos:

—      Piedod, baltais draugs. Es pārskatījos. Man likās, ka tu esi sniega kupena. Esi tik labs un pasaki, vai tad te tuvumā kāds cilvēks arī ir?

—     Dzīvo gan, bet maz. Vai tu gribi viņus satikt?

—     Jā. Te viss tik balts, ka nevaru atrast atpakaļceļu uz ostu.

—      Labi, — sacīja Leduslācis. — Tupi man uz purngala, un es tevi tūlīt aiznesīšu pie cilvēkiem. Tepat netālu krastmalā atrodas bāka. Vai tu zini, kas tas ir — bāka?

—      Bez šaubām, — es atbildēju. — Bākas ugunis naktī rāda kuģiniekiem ceļu.

—      Tā gan, — Leduslācis noteica, uzrausās kājās un sāka brist pa sniegu uz fjorda pusi. — Vai tu redzi to garo torni uz klintīm? Tā ir bāka, un tur dzīvo mans draugs bākas sargs.

—      Āāāā! — es brīnījos, sildīdamās baltajos tvaikos, kas garoja no lāča lielās mutes. — Tad jau es pie viņa varēšu pagaidīt, kamēr te nāks garām mans kuģis.

—      Kā tad, — Leduslācis atbildēja. — Viņš ir labs vīrs, nekad nevienu zvēru nav aizticis, un tāpēc es pie viņa bieži ciemojos.

Mēs iegājām ielejā, un bāka vairs nebija tālu. No ledus brīvājos fjorda ūdeņos plunčājās un priecīgi klaigāja milzīgi ūdensputnu bari.

—     Ziemā, kad iestājas garā polārā nakts, te viss ir pārklāts ar ledu un sniegu. Tāpēc putni aizlido uz siltām zemēm, jo viņiem, tāpat kā tev, ir spārni. Bet es palieku te un pavasaros gaidu viņus atpakaļ. Bet bākas sargs gaida pirmos kuģus ienākam mūsu fjordā. Kuģi, tāpat kā putni, te parādās tikai pavasarī, kad līči atbrīvojas no ledus.

—     Bet kur tu mīti, Leduslāci? — es jautāju.

—     Skaistā ledus pilī, — Leduslācis lepni atbildēja. — Ziemas naktīs, kad manā ledus pilī iespīd ziemeļblāzma, tā mirdz visvisādās krāsās. Tādu skaistumu tu, bitīte Dūcenīte, vēl neesi redzējusi.

Mēs apstājāmies pie bākas, un pa durvīm mums pretī iznāca bākas sargs.

—     Esiet sveicināti! — pacēlis cepuri, viņš iesaucās. Tad izbrīnā sasita plaukstas un turpināja: — Bitīte, no kurienes tu esi atlidojusi? Te tu nosalsi un nomirsi badā. No briežu sūnas medu neizsūksi. Tev būs jānāk pie mana galda.

Es viņam uzlaidos uz pleca pie pašas auss, jo vīrs no vecuma vairs lāga nedzirdēja, un īsumā izstāstīju par savu ceļojumu. Viņš vērīgi noklausījās manā stāstā un aicināja apskatīt bāku. Mans resnais un lielais draugs Leduslācis pa šaurajām bākas kāpnēm netika augšā. Toties es viegli jo viegli uzlidoju tornī. Bākas sargs man visu laipni izrādīja un izstāstīja.

Torņa apaļajā telpā atradās lielas spuldzes, kas, tumsai iestājoties, iemirdzējās spožā gaismā. Milzīgi spoguļi spožos gaismas kūļus noteiktā laikā raidīja tālu jūrā. Kad es visu pamatīgi jo pamatīgi biju izložņājusi un apskatījusi, fjordā atskanēja mana kuģa spēcīgā un dobjā balss. Es zināju, ka tas ir sveiciens Spicbergenas salām. Bija skaidrs, ka kuģis iziet atklātā jūrā. Es atsveicinājos no saviem draugiem un lidoju pretī kuģim. Tam pa priekšu gāja ledlauzis, stumdams ledus gabalus uz visām pusēm un tā attīrīdams ceļu. Uz klāja norūpējies stāvēja kapteinis. Mani ieraudzījis, viņš priecīgi iesaucās:

—     Es jau sāku raizēties, ka tu esi kaut kur noklīdusi un sniegā nosalusi.

Ārā patiesi bija vēss, un kapteinis mani ielaida savā kajītē apsildīties. Es uzmetos uz zieda, sakļāvu spārnus un aizsnaudos. Pēc kāda laika mani uzmodināja spēcīgs trieciens. Izrādījās, ka liels ledus kalns uzskrējis virsū kuģim un tam sānos pārplēsis vienu tērauda plāksni. Es dzirdēju, ka telpā zem manis burbuļodams ieplūst ūdens. Atskanēja spalgs avārijas signāls. Kapteinis pa skaļruni deva matrožiem rīkojumu steidzīgi aiztaisīt bojājumu. Iebriduši ledainajā ūdenī līdz jostas vietai, vīri ilgi strādāja, kamēr apturēja ūdens ieplūšanu kuģī.

Kad nelaime bija garām, kapteinis Klāvs atgriezās kajītē un teica:

—     Bitīte Dūcenīte, mēs tikko nenogrimām. Tagad tu saproti, ka pa jūru braukt nemaz nav tik viegli.

Tad viņš piegāja pie sienas, kur karājās barometrs, un, tanī paskatījies, turpināja:

—     Barometrs strauji krīt. Drīz sāksies negaiss. Labi, ka laikā paspējām izlabot kuģa bojājumu.

Tikko viņš pateica šos vārdus, aiz loga iesvilpās Viesulis. Sis negantnieks sacēla kājās visu jūru. Tas krāca un rūca, raidīdams mums pretī augstus ūdens kalnus. Pret iluminatora stikliem triecās lietus, sniegs un krusas graudi. Kuģis svaidījās viļņos no vienas puses uz otru. No kāda liela viļņa trieciena kuģis tik spēcīgi nodrebēja, ka mēs abas ar puķi gandrīz nogāzāmies uz grīdas. Laime, ka kapteinis mūs pēdējā acumirklī saturēja.

Sniega vētra plosījās vairākas dienas. Kad vētra pārstāja, mūsu kuģi no visām pusēm ielenca haizivis. Sīs plēsīgās zivis es labi pazinu, jo tās mīt arī pie manas dzimtenes Kubas krastiem. Kuģa saimnieks bocmanis drūmi raudzījās haizivju rotaļā un smagi nopūtās. Kad es viņam jautāju, kāpēc viņš tik grūti pūš, bocmanis atbildēja:

—    Haizivis ir nelaimes vēstneši. Kāpēc viņas visu laiku tik neatlaidīgi mums seko? Gaida, lai mūsu kuģis nogrimtu.

To dzirdēdams, kapteinis Klāvs iesmējās:

—     Bocman, tās ir vecas pasakas. Un tu tām tici?

Netālu no mums gaisā izšāvās divas augstas ūdens strūklas.

—     Bitīte Dūcenīte, vai tu redzi? Tie ir jūras milzeņi kašaloti. Viņi dzenas pakaļ siļķu bariem. Ar savām lielajām mutēm un milzīgajiem zobiem tie katrs pa dienu norij mucām siļķu.

To dzirdot, man spārni ietrīsējās. Labi, ka šie plēsīgie jūras nezvēri netiek mums klāt. Mūsu varenais kuģis peldēja un peldēja tikai uz priekšu, negriezdams ceļu ne haizivju bariem, ne kašalotiem. Bet es mierīgi tupēju uz kapteiņa pleca un, tāpat kā viņš, raudzījos bezgalīgajā jūras klajumā.

Mums pretī nāca kuģis. Sākumā pie debesmalas parādījās tikai mastu gali. Tad kļuva redzami arī skursteņi, bet beidzot mūsu acu priekšā iznira viss kuģa korpuss. Kad jautēju kapteinim, kāpēc kuģis neparādās viss uzreiz, viņš man izskaidroja:

—     Tāpēc, ka zeme ir apaļa. Un arī jūra ir tāda pati. Aiz zilā apvāršņa slēpjas daudz salu un zemju, bet mēs tās neredzam. Tikai tad, kad piebraucam tuvāk, tās iznirst no zemes apaļuma un kļūst redzamas. Un tāpat tas notiek ar pretī braucošiem kuģiem.

—     Bet kas tas tāds? — es jautāju, pamādama uz mākoņiem, kur lidinājās liels un skaists putns ar milzum gariem spārniem.

—     Tas ir jūras putnu valdnieks Albatross, — kapteinis Klāvs teica, — visātrākais un veiklākais putns. Senas teikas stāsta, ka Albatross uz saviem spārniem nesot jūras braucējiem laimi. Tāpēc šo skaisto putnu jūrnieki mīl un cienī. Nesen kāds angļu kuģa kapteinis jūrā nošāvis Albatrosu. Krastā no viņa aizgājuši visi jūrnieki. Un tā šis kuģis vēl tagad valstoties kādā Anglijas ostā. Neviens jūrnieks negribot vairs kāpt uz tāda kuģa, kura kapteinis nošāvis tā laimi.

Tikko kapteinis Klāvs beidza šo stāstu, es ieraudzīju, ka skaistais putns no galvu reibinoša augstuma kā bulta šāvās lejā un sakļautiem spārniem ienira jūrā. Es jau sāku baidīties, ka viņš nenoslīkst, bet tad pēkšņi Albatross atkal parādījās virs ūdens, izpleta sniegbaltos spārnus un lidoja mākoņos, knābī turēdams noķertu zivi. Jā, tas gan bija brīnišķīgs putns. Es viņu biju redzējusi arī agrāk pie Kubas krastiem, bet toreiz nezināju, ka tas ir jūras putnu valdnieks un kuģotāju laimes putns Albatross.

No tālajiem ziemeļiem mūsu kuģis visu laiku peldēja uz dienvidu pusi. Mums pa kreisi bija redzami drūmi krasti. Klinšaino kalnu galos šur un tur pavasara saulē vizēja balts sniegs. Krastus izroboja fjordi, kas aizlocījās starp kalniem dziļi cietzemē. Kapteinis pastāstīja, ka šo zemi saucot par Norvēģiju. Pēc dažām dienām mēs jau ieraudzīšot viņa dzimtenes Padomju Savienības krastus.

No šī brīža kapteinis Klāvs arvien biežāk cēla pie acīm tālskati un raudzījās uz apvārsni. Droši vien viņš lūkoja saskatīt savas dzimtenes krastus. Viņš izskatījās pacilātāks nekā parasti, un viņa acīs dega kaut kāda savāda uguntiņa. Tās laikam bija ilgas pēc dzimtenes, kas bija pārņēmušas manu labo draugu. Lai viņu netraucētu, es pacēlos spārnos, ielidoju kajītē un uzmetos uz savas puķes zieda.

Reiz, kad es tā pārdomāju tālajā ceļā redzēto un dzirdēto, kajītē steidzīgi ienāca kapteinis un teica:

—    Bitīte Dūcenīte, nāc un paskaties uz manas dzimtenes krastieml

Es viņam uzlaidos uz pleca, un mēs abi izgājām uz klāja. Pie apvāršņa bija redzamas ar kokiem apaugušas smilšu kāpas, zvejnieku ciemi un pilsētas.

—    Tā ir Latvija, — kapteinis Klāvs stāstīja. — Pie mums tikko atnācis pavasaris, un tev būs vēl vēsi. Bet dienā, kad mirdzēs saule, tad kļūs gluži silts un tu varēsi mierīgi iepazīties ar manu dzimteni un manas dzimtenes cilvēkiem. Bet pirms tu dodies šai ceļojumā, aizlido pie mana drauga, nodod viņam no manis sveicienus un pastāsti par mūsu kopīgo braucienu. Viņš dzīvo tepat netālu jūras krastā aiz kāpām. Arī mēs ar viņu, tāpat kā ar tevi, esam kopā izbraukuši daudzas tālas jūras un redzējuši daudzas svešas zemes. Viņam būs liels prieks ar tevi satikties.

—     Labi, — es atbildēju kapteinim Klāvam, pacēlos spārnos un lidoju tevi meklēt. Mans stāsts ir galā, un man jādodas atpakaļ pie kapteiņa ziņot, ka savu uzdevumu esmu veikusi. Vai tu negribētu, lai es viņam ko pasaku?

—     Jā gan, — es atbildēju. — Bitīte Dūcenīte, nodod viņam arī no manis vissirsnīgākos sveicienus un sekmes tālajos braucienos. Un pasaki, ka es noteikti aiziešu uz ostu, lai viņu satiktu. Bet, lai tu ceļā neapmaldītos, es tev došu līdzi pavadoni.

Es atvēru logu un iesvilpos. No zaļās tūjas atlidoja un nometās uz palodzes mana draudzene Zīlīte. Viņa bija varen uzposusies: sudrabpelēkos svārciņos, citrondzeltenā blūzītē un melnā priekšautiņā.

—     Ciri, ciri! — viņa iesaucās. — Esmu klāt.

Es viņu iepazīstināju ar bitīti Dūcenīti.

—     Zīlīte, vai tu manai draudzenei bitītei Dūcenītei neparādītu ceļu līdz Rīgas ostai? Viņai steidzīgi jānokļūst atpakaļ uz kuģa pie kapteiņa Klāva. Tu jau Klāvu pazīsti, jo viņš pie mums ir ciemojies.

—     Ciri, ciri! — Zīlīte atbildēja, cilādama spārnus. — Es viņai palīdzēšu, kur vien būs vajadzīgs.

—     Labi, tad nekavējieties un lidojiet, — es viņas mudināju. — Citādi kapteinis vēl iedomāsies, ka bitīte Dūcenīte ir pazudusi.

Es viņai pateicos par apciemojumu, un mēs atvadījāmies.

—     Ja tu kādreiz atbrauksi uz Kubu, tad noteikti apciemo mūsu bērnudārzu, — bitīte Dūcenīte šķiroties sacīja. — Tur es tevi iepazīstināšu ar saviem draugiem Hozē, Pablo, Sančo un sunīti Bonitu.

— Katrā ziņā. Paldies par ielūgumu, — es viņai apsolīju. — Un, kad tu atgriezīsies savā dzimtenē, tad pasveicini savus draugus no manis un visiem mūsu bērniem.

Bitīte Dūcenīte un Zīlīte uzspurdza gaisā. Es stāvēju pie atvērtā loga un māju ar roku, kamēr abas manas draudzenes ieurbās zilajās debesīs.

f

Žanis Grīva

BITĪTES DOCENĪTES CEĻOJUMS Redaktore A. SprTvule Māksi, redaktors H. Purviņl Tehn. redaktore V. B I a u a Korektore G. Brikmane

Nodota salikšanai 1966. g. 7. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 19. septembrī. Papīra formēts 70X90/16. Ofseta pap. 100 g. 5,5 fiz. iespiedi.; 6,44 uzsk. iespiedi.; 3,89 izdevn. I. Metiens 25 000 eks. Maksā 38 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 2079t/J2040. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskēs rūpniecības pārvaldes Rīgas Paraugtipogrāfijā, Puikina ielā 12. Pašūt. Nr. 4593. L2

Ж. Г р и ■ а

ПУТЕШЕСТВИЕ ПЧЕЛКИ ЖУЖЖАЛКИ Художник И. Звйгузис Издательство «Лмесма» На латышском языке

Content

Grīva Žanis Bitītes Dūcenītes ceļojums

IEPAZĪŠANĀS

PIRMAIS STĀSTS

OTRAIS STĀSTS

TREŠAIS STĀSTS

CETURTAIS STĀSTS

PIEKTAIS STĀSTS

SESTAIS STĀSTS

SEPTĪTAIS STĀSTS

ASTOTAIS STĀSTS

DEVĪTAIS STĀSTS