Rungulis Māris

Sniega Cilvēki

Māris Rungulis

Sniega Cilvēki

,

PIRMĀ DALA

1. Pēdas sniegā

To, ka tajā dienā sāksies visi pārsteidzošie notikumi, paredzēt nevarēja neviens. Pat Artūrs ne. Viņš, kas visur bija klāt, visu paspēja nofotografēt un aprakstīt. Viņš, kas bieži precīzi prognozēja skolā rīkoto sacensību rezultātus un uzvarētājus nobildēja jau iepriekš, kad tie vēl kautrīgi smaidīja, nevis uzpūtīgā grimasē plati atieza zobus.

Arī todien, vairākus slēpotājus pirms sacensībām rūpīgi nofotografējis, Artūrs garlaikoti pastaigājās gar trases malu, vēloties iegūt vēl dažus kadrus reportāžai par sacensību norisi. Pēc iepriekšējā gada pieredzes viņš zināja: vislabākais skats atsedzas no paugura aiz alkšņu pudura, kur slēpotājiem bija jādodas kalnup, un turp Artūrs arī devās.

Sniegs nebija pārāk dziļš, bet tā virsējā pagājušā naktī uzputinātā pūderkārta rīta saulē vizēja, skaidri iezīmējot katru izcilni, palielāku cini vai nospiedumu. Te nelielā laukumiņā bija lēkājušas vārnas Artūrs diezgan vienaldzīgi pabrida garām skujiņas rakstā atstātajām pēdām, te atkal ieslīpi no meža sniegā vīdēja zaķa ļekatu iespiedumi vai mazums Artūrs tos bija bildējis un licis skolas avīzē, kuras redaktora pienākumus viņš veica jau otro gadu. Bet nevienu lasītāju tas ne pārsteidza, ne mudināja pie dežurantes paņemt kārtējās "Skolas Ziņas" un blakus noliktajā kastītē iemest vienu vienīgu santīmu.

Beidzot aizbridis līdz nolūkotajam alkšņu pudurim, Artūrs caur sava digitālā fotoaparāta skatu meklētāju pārlūkoja iepriekš iebraukto trasi un sastinga tur, kur slēpju sliedes, rāpjoties kalnā, meta mazu līkumiņu ap alkšņiem, trasi šķērsoja milzīgas, sniegā iemītas pēdas. Artūrs lēnām tuvojās superpēdām. Nu nācās arī secināt, ka viņa paša zābaka nospiedums ir tikai apmēram uz pusi īsāks… Bet tas vēl nebija pats dīvainākais! Sniegā nerēgojās vis kaut kāda milža zābaku nospiedumi pēdas bija atstājušas basas kājas…

Tam uzreiz nespējot noticēt, Artūrs kādu gabaliņu paklamzāja pēdām līdzās, un viņu uz vietas pienagloja vēl divi pārsteidzoši atklājumi. Pirmkārt, baso pēdu īstumu apstiprināja rūsgans spalvu kušķis, kas bija pielipis pie vienas superpēdas nospieduma. Un, otrkārt, kādu metru sānis, lielajām pēdām līdzās turējās arī mazāku pēdu pāris. Kāds dzīvnieks ar mazuli Artūram uzreiz iešāvās prātā. Bet kurš dzīvnieks vēl, izņemot cilvēkveidīgos pērtiķus, pārvietojas stāvus?

Nākamā doma lika notirpt Artūra kājām un dzēlīgām skudriņām sākt skraidīt pa muguru… Tas bija… Jā, tas patiešām varēja būt vienīgi…

Un tajā mirklī Artūrs pēkšņi atcerējās, ka viņam rokās ir fotoaparāts. Viņš nometās sniegā uz ceļiem un sāka fotografēt. Tālumā atskanēja starta pistoles šāviens, vēstot par slēpošanas sacensību sākumu, bet Artūrs to nedzirdēja. Viņš, uz ceļiem virzoties paralēli pēdām, tikai fotografēja un fotografēja. Alkšņu pudurim jau tuvojās slēpotāju priekšpulks, bet arī to Artūrs nemanīja. Arvien vairāk attālinoties no trases, Artūrs vēl joprojām nemitīgi klikšķināja sava aparāta slēdzi. Un tas vilkās tieši tik ilgi, cik aparāta atmiņas karte pieņēma jaunus kadrus.

2. Mēs vēl tiksimies!

Madara, "Skolas Ziņu" līdzstrādniece, datora ekrānā lasīja Artūra jaunāko rakstu un ik pa laikam aplaizīja lūpas. Viņas acis kopā ar kursoru skraidīja pa rindām un roka brīžiem nervozi noklikšķināja datorpeli.

Jau gadiem ilgi cilvēku prātus nodarbina dažādas jocīgas parādības: piemēram, lidojošie šķīvīši, spoki, Lohnesa ezera briesmonis, sniega cilvēki… Pēdējie tiek saukti arī par jetijiem.

Madara uz brīdi atrāvās no ekrāna, saglauda aiz ausīm savus gaišos matus un atkal iedziļinājās tekstā.

Pēc vienu zinātnieku domām, pašlaik uz Zemes esot aptuveni 10 sniega cilvēki, kuri dzīvo nomaļos mežos vai kalnos. Savukārt citi zinātnieki uzskata, ka sniega cilvēki ir neizmiruši neandertālieši [1] , kas ir aktīvi galvenokārt naktīs, jo dzīvo ļoti slēpti.

Un tā nav tikai kabinetos un laboratorijās sēdošu cilvēku izdoma! Par jetiju pastāvēšanu stāsta simtiem aculiecinieku, fotogrāfiju un ir pat uzņemta filma, ko paveicis Bobs Klarks no Kanādas.

Kādā agrā aprīļa rītā (ja celsies laicīgi, varbūt tev arī palaimēsies!) Bobs apmēram 250 m no Nelsona upes krasta pamanīja melnu figūru. Ātri izvilcis mobilo telefonu ar kameru, Bobs sāka filmēt.

Videomateriālā ir redzams spalvains, aptuveni 3 m garš radījums, kurš pārvietojas stāvus. Sniega cilvēks caur meldriem pieiet pie upes, tad pagriežas un skatās uz kameru, taču seja ir neskaidra.

Kad šis ieraksts tika parādīts TV, noslēpumainā radījuma meklējumos devās pat vesela ekspedīcija, bet bez lieliem panākumiem.

Madara aizmiedza acis un centās iedomāties trīsmetrīgo figūru upes krastā. Noskurinājusies kā suns pēc peldēšanās, viņa atkal turpināja lasīt.

Savukārt krievu alpīnistu ekspedīcija Altaja kalnos atradusi pilnīgi izkaltušu, pinkainu kāju, kas noteikti nav piederējusi nevienai no šobrīd pazīstamajām dzīvajām būtnēm, bet, spriežot pēc rentgenogrammas, ekstremitāte ir ļoti līdzīga cilvēka kājai…

Šādi un līdzīgi, līdz galam nepierādīti fakti jau vienmēr mulsina cilvēkus, bet nu ir atrasti pilnīgi droši pierādījumi, ka sniega cilvēks tomēr eksistē!!! Un nevis kaut kur tālās, nepieejamās vietās Kanādā, Altajā, Himalaju kalnos -, bet tepat Latvijā mūsu novadā, mūsu ciemā, pavisam precīzi izsakoties, purviņā aiz mežaudzes, kur neviens vien vietējais iedzīvotājs ir lasījis gan dzērvenes, gan akaču malās lācenes.

Jūs, protams, neticat? Bet "Skolas Ziņu" korespondents ir savācis tik neapgāžamus pierādījumus, ka pat visneticīgākie būs spiesti ar tiem rēķināties.

Bet nu faktus galdā!

Piektdien, 23. februārī, pulksten 9.53 pirms slēpošanas sacensību sākuma mūsu korespondents pa iebrauktās trases malu devās uz alkšņu puduri netālajā pakalnā, lai labāk fiksētu sacensību norisi.

Pulksten 9.55 korespondents sniegā pamanīja 51 cm garas pēdas, kas šķērsoja trasi (1. attēls).

Pulksten 9.57 vienā no pēdām tika pamanīta rūsgana vilna, kāda reti sastopama mūsu platuma grādu dzīvniekiem (2. attēls).

Pulksten 9.58 paplašinot pētījumu loku, blakus lielajām atklājās otras, daudz mazākas pēdas, kuras, iespējams, atstājis jetija mazulis. Arī šis mūsdienu zinātnei tik svarīgais fakts nu ir jūsu priekšā (3. attēls).

Pulksten 10.02 mūsu korespondents (varbūt pareizāk būtu teiktpēddzinis) turpināja abu pēdu pāru izsekošanu. Gan lielās, gan mazās, brīžam tuvojoties, brīžam attālinoties, tomēr devās stingri noteiktā virzienā (4. attēls).

Pulksten 10.08pēdas mežaudzē (5. attēls).

Pulksten 10.11 pēdas purva malā, starp pirmajiem ciņiem (6. attēls).

Pulksten 10.17 pēdas, laipojot starp purva akačiem (7. attēls).

Pulksten 10.27 pēdu pēdējā fiksētā vieta neaizsalstoša akača malā (8. attēls). Tālāk pēdas pazūd kā ūdenī (akacī?) iekritušas.

Jā, mīļo lasītāj, tik daudz pārsteidzošu faktu, kas iegūti apmēram pusstundas laikā! Tik daudz vēl neatklātu noslēpumu!

Sniega cilvēki, mēs vēl tiksimies!

"Skolas Ziņu" nākamajos numuros, protams, turpināsim tik veiksmīgi uzsākto izmeklēšanu.

Palieciet kopā ar mums!

Madara piecēlās no datorkrēsla un piegāja pie loga. No šejienes skolas 3. stāva labi bija pārskatāms apsnigušais lauks ar mežaudzi tālumā. Purvu gan aizsedza paretās egles un bezlapainie bērzi.

-   Vai tiešām tur? viņa jautāja Artūram, kas visu raksta lasīšanas laiku klusītēm bija sēdējis pie blakusgalda. Tu taču to nenosapņoji, ko?

-   Bet bildes! Kā tad ar bildēm? Fotoaparāts tās nosapņojis, vai?

3. Grūti noticēt

-   Es tikko izlasīju tavu pārsūtīto rakstu. "Skolas Ziņu" redakcijā ienāca skolotāja Pārsla.

-   Kāda sagadīšanās! Arī Madara pirms brīža ar to rūpīgi iepazinās. Artūrs, liekas, vēlējās novilcināt apspriešanas brīdi, bet skolotāja acīmredzami steidzās un sāka bez ievada:

-  Vai tik tu, Artūr, pārāk daudz nedzīvo internetā? Tur ne tādus brīnumus vien uzzināsi un ieraudzīsi!

-   Bet bildes? Artūrs atkārtoja jau Madarai minēto iebildumu.

-   Kas vēl bez tevis tās pēdas redzēja mežaudzē un purvā? Skolotāja apsēdās, lai visu noskaidrotu. Tas laikam viņai tomēr bija svarīgāk par veicīgu došanos projām.

-    Neviens, Artūrs atbildēja, saviebies kā zobu sāpēs. Kamēr es atgriezos skolā, sākās putenis un visas pēdas aizvilka ciet. Bet bildes? Ir taču bildes! No šī argumenta Artūrs i nedomāja atkāpties.

-   Labi, ir bildes, to arī skolotāja nespēja noliegt. Bet vai pēc tām var izdarīt tik drošus, tik vispārinošus secinājumus?

-    Man arī tam visam ir grūti noticēt. Madara nebūt nebija Artūra pusē.

-    Kam tev ir grūti noticēt? Redakcijas durvīs stāvēja "Skolas Ziņu" maketētājs un kopētājs Simons.

-   Par tiem… par tiem… Madara sastomījās, bet varbūt vienkārši kautrējās Artūra atklājumu nosaukt vārdā.

-   Par… sniega cilvēkiem? Simonām tas gan nebija nekāds tabu.

-    Paga! Artūrs pat salēcās. Kā tu par to zini? Manu rakstu ir lasījusi tikai skolotāja Pārsla un Madara.

-   Es… es… nu stomījās arī Simons, es pirmīt, piedod… Viņš norādīja uz digitālo fotoaparātu, kas stāvēja uz galda. Es pirmīt, kad tevis nebija klāt, ieskatījos tā atmiņā. Tur es redzēju pēdas…

-   Un tu arī domā, ka tās ir sniega cilvēka pēdas? Artūrs, par pārpratumu jau aizmirsis, jautāja cerību pilnā balsī.

-   Nu, protams, kam gan citam! Simons apstiprināja.

-   Bet skolotāja to noliedz, Artūrs turpināja sarunu tikai ar Simonu.

-    Es nenoliedzu, skolotāja aktīvi iejaucās. Es tikai šaubījos, vai faktu nav par maz, lai izdarītu tā-ā-dus secinājumus. Galu galā direktore tieši mani ir norīkojusi par konsultantu skolas avīzei. Un Madara arī šaubās.

-   Tā arī es nesapratu, par ko tu, Madara, īsti šaubies? Simons uzņēmās meitenes tincināšanu. Tevi mulsina, ka sniega cilvēki varētu dzīvot arī pie mums? Ja te būtu Himalaji, tad gan tu nešaubītos, vai ne?

-   Ak, viņu mulsina, ka te nav to Himalaju! Nu iniciatīvu pārņēma Artūrs. Viņš, pat neļaujot Madarai atbildēt, tūlīt arī turpināja: Jā, piedod, pie mums patiešām nav Himalaju. Tikai Gaiziņš. Bet toties ir mūsu purvs… Un tas, izrādās, ir kaut kas vairāk!

-    Un kāpēc tu domā, ka tās ir… sniega cilvēka pēdas? Madara bija pārvarējusi savu mulsumu un abu zēnu uzbrukumu.

-   Kam tad citam, tavuprāt, tās varētu piederēt? Artūrs pats i negatavojās atbildēt. Kingkongam? Tu varbūt pie mums esi redzējusi orangutanus vai šimpanzes? Tie dažkārt mēdz pārvietoties stāvus…

-    Neesmu vis! Madara, mazliet apvainojusies, saknieba lūpas.

-   Nu redzi, tomēr tas tevi netraucē šaubīties.

-   Bet varbūt tās ir vilkaču pēdas? Simons pēkšņi nomainīja sarunas ievirzi.

-   Kāpēc tad uzreiz vilkaču pēdas? Madara nu jau bija sašutusi.

-   Kam vēl tu tās pēdas varētu piedēvēt? jautāja Artūrs.

-   Varbūt Roņu salas lācim? Simons nevilcinājās izteikt jaunu minējumu.

-    Gribi, es internetā tev tūlīt atradīšu lāča pēdas? Artūrs jau klabināja taustiņus. Lāčiem ir lieli nagi, un sniegā paliek pavisam citi nospiedumi.

-    Es jau teicu: tu pārāk daudz dzīvo virtuālajā pasaulē, beidzot iestarpināja skolotāja.

-    Tātad citu priekšlikumu tev nav? No datora monitora atkal pievērsies Madarai, Artūrs gaidīja atbildi.

-   Man arī no paša sākuma nebija, Madara vaļsirdīgi atzinās. Es tikai šaubījos…

-    Es gan ne! ar jaunu sparu apstiprināja Artūrs.

-   Man arī liekas, ka tas nav ne Kingkongs, ne lācis, ne kaimiņu krancis, kas iemācījies staigāt uz pakaļkājām…

-   Nu tad jautājums ir izsmelts! Artūrs rezumēja. Drukājam hipotēzi par sniega cilvēkiem. Goda vārds, lasītājiem būs interesanti.

-    Par to nu gan es nešaubos nemaz, skolotāja Pārsla šoreiz piekrita.

4. Pa jetiju pedam

Skautu vienības vadītājs Kaspars pārlūkoja mazskautus un nesen uzņemtos skautus, tad roverus [2] un visbeidzot skautu meitenes.

-    Ugunskuru jūs mākat iekurt jebkuros laikapstākļos, teltis ceļat pietiekami ātri, bez kompasa mežā nenomaldāties, arī ar mezgla siešanu jums nav problēmu. Tāpēc… vadītājs ieturēja nelielu pauzi, tāpēc mums būtu jāķeras arī pie nopietnākām lietām…

-   Sen bija laiks! Kasparam tūlīt piebalsoja rovers Ivo.

-    Un uz šādām domām mani pamudināja viens raksts vakardienas avīzē. Kaspars no krūšu kabatas izvilka rūpīgi salocītās "Skolas Ziņas".

-   Es arī es arī par tiem sniega cilvēkiem lasīju! komandieri atkal nepacietīgi pārtrauca Ivo, bet Kaspars nesteidzīgi turpināja:

-   Te rakstīts, ka mūsu purviņā it kā esot pamanītas sniega cilvēka pēdas… Es vakar internetā atradu jetiju pēdu nospiedumu, kas nofotografēts kādā Kalifornijas krokodilpurvā. Un man jāatzīst, ka tas ir aplam līdzīgs šajā avīzē redzamajām pēdām. Ja mēs, skauti, tos sniega cilvēkus neatradīsim, tad, ticiet man, to neizdarīs neviens cits. Tāpēc, vadītājs atkal pauzēja un, vērtējoši pārlūkojis savu vienību, noteica, sestdien ar gaismu dosimies tajā purvelī iekšā un… tiksim par visu skaidrībā…

-   Purvā ejot, līdzi vajag garas kārtis! vadītājam nu piebalsoja rovers Ilgvars.

-   Jā, kārtis katram noteikti! komandieris piekrita.

***

Viņi satikās divatā, slepus. Agri miglā. Kaut arī līdz purviņam vēl bija labs gabals ejams, viņi jau sarunājās čukstus.

-   Tu nebaidies no tiem… sniega cilvēkiem? Drošības labad Ivo pat paliecās uz Ilgvara pusi.

-   Kas tur ko baidīties! atčukstēja Ilgvars un tramīgi atskatījās miglā. Garo kārti uz pleca viņš bija sažņaudzis kā šķēpu, gatavs kuru katru brīdi likt to lietā.

Pāri laukiem līdz mežaudzei viņi gāja klusēdami. Nonākuši purvmalā, kļuva mazliet drošāki.

-   Ja mūsu kops [3] "Meža ļaudis" atrastu tos sniega cilvēkus, mēs varētu pārsaukties par "Jetijiem" viņi tādi paši meža ļaudis vien ir, dvesa Ivo.

-   Pārsaukt kopu? Ilgvars čukstot attrauca. Kāpēc kopu? Roverus nomainīt par jetijiem! Ja tu zinātu, kā man nepatīk, kad klasē, it kā būtu manu vārdu aizmirsuši, visi tikai atkārto: rover, rover… Vai es esmu kaut kāds autiņš, vai!

-   Mana vecāmāte atkal nevar to roveru iegaumēt, nosaukuma maiņai piekrita arī Ivo. "Kāpēc tevi tagad sauc par toveri [4] ? Tu jau nemaz neesi tik resns!" viņa vienmēr brīnās.

Bet nu jau viņi bija nonākuši līdz pirmajiem purva bērziņiem. Mežā pakusušais sniegs kopā ar miglu visu ietina baltā vatē, turpretī purvs viņus sagaidīja ar tumšiem lāsmeņiem, virs kuriem dvakoja un mutuļoja purva siltais, smacīgais gaiss, bet zemāk rēgojās apledojušas saliņas. Vienas bija kā labirinti visādi izlocījās akaču starpās, citas, turēdamas vien dažus kroplīgus kokus, bija pieejamas tikai putniem.

-    Kur ta' meklēsim? vairāk ar lūpām, mazāk ar balsi šņācoši izčāpstināja Ilgvars. Tomēr Ivo, neko neatbildējis un ar kārti izbakstot katru nākamo soli, jau virzījās prom pa kādu purva saliņu. Lai nepaliktu gluži viens, Ilgvars bija spiests sekot savam pāriniekam.

Virzoties purvā dziļāk, viņi ik pa brītiņam metās tupus un pētīja apkārtni, dažkārt pat aptaustot pakusušā sniega sasalušos kristāliņus. Te kādu purva saliņu bija šķērsojis zaķis, te pāri uzkalniņam stiepās lapsu pēdu virtene. Līdz šim neviens lielāks nospiedums negadījās viņu ceļā.

-    Tu redzi: jetiju pēdu nav un nav arī cerību, ka būs, kārtējo reizi iečāpstējās Ilgvars. Labāk griežamies atpakaļ.

-   Ja tagad atkāpsimies, tad vienmēr paliksim tikai roveri — jetiji nekad! Ivo ar kārti jau bakstīja nākamos ceļa metrus. Rover Ilgvar, vai dosimies tālāk?

Un tas uz kādu laiku līdzēja: ne pārāk enerģiski cilājot kājas, Ilgvars atsāka turēties līdzi Ivo.

Nu jau viņi purvā bija iegājuši tik tālu, ka starp saliņām arvien biežāk parādījās ar tumšu ūdeni pilnas, neaizsalušas lāmas. Šaurākajām viņi kāpa pāri. Ja gadījās kāda neparedzēti plata, tad pārlēkšanai izmantoja kārtis.

Uzpūta vējš, kam vajadzēja pakliedēt miglu, bet notika pavisam citādi: jau tā grūti caurskatāmie vāli ap viņiem sabiezēja vēl vairāk.

-     Labāk patiešām vienmēr palikt par roveru un iet atpakaļ… Ilgvars činkstēja. Neveiksmīgi pārlēcis kādai lāmai un sāpīgi sasitis ceļgalu, Ivo arī domās atteicās no jetija vārda un pa iemītajām pēdām pēkšņi devās pretējā virzienā. Bet ne katrā vietā bija iespējams precīzi atkārtot šurpnākšanas daudzos līkločus. Šur tur zēni saīsināja maršrutu, šur tur apgāja kādu tumšu slīkšņu, tai pāri nelecot. Tādās reizēs sastapšanās ar abu iepriekš iemītajām pēdām radīja pārliecību, ka viņi nav apmaldījušies.

-   Re, te es paklupu un mēs abi novēlāmies zemē! Ilgvars rādīja kādu iedobi mitrajā sniegā.

-   Bet te es labi atceros! tik ilgi balstīju ar kārti, kamēr tā līdz pusei iegrima tai purva zampā… Labi, ka paši tur neievandījāmies!

-   Savukārt šeit… šeit… Ilgvars nometās četrrāpus un augšā vairs necēlās.

-   Ko tu tur uzgāji? Ivo nostājās līdzās ceļabiedram.

-    Šeit… Vienas mūsu pēdas dodas prom, bet otras jau nāk atpakaļ…

-   Tu gribi teikt, ka mēs šo saliņu esam jau šķērsojuši divas reizes? Arī Ivo nometās tupus.

-   Jā, mēs riņķojam pa apli… Ilgvars nervozi purpināja. Mums ir piemeties vadātājs…

-   Ar to mēs ātri tiksim galā! Jūtot arī sev tuvojamies bailes, Ivo bija gatavs darīt visu, lai no tām izvairītos. Dosimies savām pēdām šķērsām. Gan jau ārā tiksim.

Un, mainījuši virzienu, viņi, atsperoties ar kārtīm, pārlēca paplatam ūdens šķērslim. Tad otrajam un trešajam. Vai nu viņi no brišanas purvā bija jau noguruši, vai arī lāmas un akači šeit pletās platāki vispirms zābaku piesmēla Ivo. Izlējis ledaino ūdeni un izgriezis vilnas zeķi, viņš tikpat enerģiski kā iepriekš turpināja ceļu.

Ilgvara klupiens jau bija bīstamāks: viņš purva zampā iegrima kādu pusmetru no sasniedzamās saliņas. Ar rokām sagrābis tuvākā bērziņa stumbru, Ilgvars centās pievilkties tam klāt, bet akača kampiens nekļuva vaļīgāks.

-    Mani kāds ir saķēris! Velk aiz kājām… Ivo! Ivo! Tu dzirdi, Ivo! viņš nevis vairs bailīgi čukstēja, bet spiedza bez jebkādas piesardzības.

Apvijies Ilgvara glābējam bērziņam, Ivo iekrampējās biedra plaukstā un vilka, un pūta, un stenēja… Tad akacim bija vien pamazām jālaiž Ilgvars vaļā. Bet labo zābaku akacis tomēr paturēja.

-    To viņi neatdos neparko neatdos! Kaut arī ticis sausumā, Ilgvars lēkāja uz vienas kājas un izbaiļu acīm vērās tumšajā ūdenī, no kura cēlās smaga, apdullinoša dvinga.

-   Kādi viņi? Ivo, savukārt tikpat izbijies, skatījās uz Ilgvaru.

-   Tu nesaproti? Tu patiešām nesaproti? Ilgvars nolaida slapjo kāju sniegā un pasteberēja uz akača pusi. Jetiji taču!

-   Tad atņemsim viņiem! Valdīdamies, lai neiesmietos, Ivo savu garo kārti iedūra akacī un, kādu brīdi pavandījies pa to, izķeksēja zābaku.

-   Tas nav mans! Nu Ivo un purvu pārsteidza vēl briesmīgāks izbaiļu bļāviens. Man bija melns zābaks, bet šitais taču ir zaļš!

-    Bet jetiji taču zābakus nevalkā! Arī Ivo bijīgi vērās akacī. Ja šajā nav kāja palikusi iekšā, velc tik virsū un dosimies tālāk.

-   Kājas nav… sev zem deguna murminot, Ilgvars uzstīvēja svešo zābaku un sekoja Ivo. Sekoja, lai vēl ieklamzātu daudzos akačos pirms viņi beidzot sasniedza purva malu un tālumā pamanīja māju jumtus.

-   Cik no šejienes ir līdz ciematam un skolai? Viņi stāvēja mežsargmājas pagalmā.

-     Kādi pāris kilometri būs. Gaisa līnijā… Bet priekšā taču ir purvs! Vai jūs pērnās dzērvenes lasījāt? Pavecāks vīrs vērīgi viņus abus nopētīja, bet, atbildi nesagaidījis, turpināja: Ja līdz skolai iesiet pa ceļu, sanāks kādi astoņi vai visi desmit kilometri. Varbūt līdz krēslai paspēsiet tikt galā.

Un viņi tūlīt pagriezās atpakaļceļam. Pa priekšu I vo, aiz muguras, šad tad ar garo kārti atgrūzdamies, Ilgvars labajā kājā viņam bija zaļš zābaks, kreisajā melns.

Vai Ilgvars, zaļo zābaku plaukšķinot pret ceļa sasalušajiem kukuržņiem, varēja zināt, kam tas pieder?

Tajā rītā, nedaudz vēlāk par abiem roveriem, kas vēlējās pārsaukties par jetijiem, purviņā iegāja arī skautu vadītājs Kaspars. Tāpat citiem nezinot. Naktī viņš bija izlēmis vispirms vienatnē izstaigāt purviņu, baidīdamies, ka enerģiskā skautu vienība nejauši varētu iznīcināt kādas pēdas…

Protams, arī Kasparu tūlīt apņēma mutuļojošie miglas vāli un apdullinošā purva dvaka. Bet viņš bija pieredzējušāks, vērīgāks un labi pazina purviņu.

Tāpēc, ejot pa perimetru, viņam nevajadzēja daudz laika, lai pamanītu divu gājēju pēdas, kas vijās pa purvu krustu šķērsu. Noliecies un pat apskatījis šos iespiedumus gan pakusušajā sniegā, gan dūkstu malās, Kaspars bija apjucis: viņš skaidri zināja, ka sniega cilvēki nenēsā zābakus ar rievotām zolēm, viņu pēdu nospiedumiem vajadzēja būt arī krietni lielākiem, tomēr… tomēr… Pirmkārt, viņi bija divi kā "Skolas Ziņu" fotogrāfijās un, otrkārt, kas gan vēl šajā agrajā rīta stundā varēja atrasties purvā?

Un tad Kaspars sāka saklausīt visādas jocīgas skaņas šņācošas, skrapstošas, čērkstošas… Miglas mutuļi un mainīgais vējš šīs skaņas nēsāja pa purvu, un bija brīži, kad tās, ātri mainot virzienu, it kā apņēma Kasparu no visām pusēm. Nemaz vairs nejūtoties omulīgi, Kaspars tomēr nolēma izdibināt skaņu avotu, bet nu viņš miglā sāka pamanīt arī tumšas ēnas, kas šad tad pat atgādināja dzīvas būtnes… Vienā reizē tās pat sāka tuvoties Kasparam.

Nu viņš, pēkšņu baiļu vadīts, ļekoja pa purvu prom. Garā kārts viņa rokās gan ķērās aiz krūmiem un kroplajiem kociņiem, bet lieti noderēja, kad, lecot pāri kādam tumšam akacim, viņš negaidīti iestiga purva zampā, kas bez kavēšanās vilka viņu iekšā. Pieturēdamies pie šķērsām pārmestās kārts, viņš pats veikli tika laukā, vienīgi pazaudēja zābaku. Bet to meklēt patiešām vairs nebija laika, jo dīvainās ēnas pa miglu peldēja arvien tuvāk un tuvāk…

Beidzot nonācis drošā attālumā, Kaspars atcerējās par fotoaparātu savā mugursomā. To izmantot traucēja gan miglas siena, gan arvien nežēlīgāk salstošā kāja tikai slapjajā zeķē. Tomēr pāris reižu noklikšķinājis fotoaparāta slēdzi, Kaspars no savas šalles un diviem celofāna maisiņiem centās sev sameistarot jaunu "zābaku". Tā darbojoties, bija mirkļi, kad no kustīgo ēnu puses miglā līdz viņam atkal atplīvoja tādas skaņas, kuras varētu radīt pat cilvēka mute un mēle. Bet tās Kaspars, pieredzējis purvā gājējs, jau uzskatīja par māņiem, kas radušies apdullinošās gāzes iespaidā. Tāpēc vajadzēja pēc iespējas ātrāk doties no šejienes ārā. Un viņš nekavējās.

5. Spok, atkapies!

Piektdienas vakarā krodziņā sēdēja daudz cilvēku. Un kopš bārmenis bija atnesis savu zēnu gadu atskaņotāju, lai spēlētu plates, arvien vairāk ieradās vecāki viri, kas pie viena alus kausa varēja dirnēt stundām ilgi. Alfrēds gan necieta tādu tukšu sēdēšanu. Nošķindinājis durvju zvaniņu un iesteidzies iekšā, viņš palūdza bārmenim ieliet mēriņu un drīz vien atkal devās prom.

Jā, arī šajā piektdienas vakarā viss notika kā parasti. Krodziņā nīcēji paspēja pamanīt tikai Alfrēda tumšo jaku, kad viņš jau aizvēra durvis no ārpuses.

Dzestrais pavasara vakars tūlīt atkal apņēma vīru, tiklīdz viņš iznāca no siltās telpas. Bet Alfrēds steidzās un, iespējams, atkušņa dzestrumu pat nepamanīja. Pārgājis pāri apgaismotajam ceļam, viņš gar baznīcas stūri devās uz kapu pusi. Šeit jau spīdēja tikai pa retai laternai, bet nejau gaišas vietas Alfrēds meklēja. Arī kapu galvenie vārti šajā pavēlajā stundā Alfrēdu nemaz neinteresēja. Pagrūdis sānis kādu vaļēju dēli kapu žogā, Alfrēds ielīda iekšā.

Kapu kopiņas vēl vīdēja balti apsnigušas, bet celiņi starp tām jau izvijās melni un bija labi redzami. Iečirkstoties grantij, Alfrēds pa vienu celiņu ātrā solī devās dziļāk kapos. Tomēr arī šeit nevaldīja pilnīgs klusums, kā varētu iedomāties kāds, kas šos kapus nepazīst. Veco skaņuplašu mūzika, kas devīgi plūda ārā pa krodziņa vēdināšanai atvērto logu, sasniedza arī baltos krustus, tumšos pieminekļus un, protams,

Alfrēda ausis. Dziesmu vārdus gan viņš vairs nespēja saklausīt. Bet ne jau tos klausīties viņš bija šurpu nācis!

Noliecies pie kādas ar svaigiem ziediem apliktas kapu kopiņas, Alfrēds pastiepa roku pēc sarkanu neļķu pušķa…

-   Neaiztiec manas puķes! viņš sev aiz muguras pēkšņi izdzirda stingru balsi.

Apmeties riņķī un nevienu runātāju neieraudzījis, Alfrēds pārkrustījās, kaut ko pie sevis nomurmināja un, saklausījis vien veco skaņuplašu mūziku, otrreiz sniedzās pēc iekārotās buķetes.

-   Es taču teicu: neaiztiec manas puķes, Alfrēd! Šoreiz asins stindzinošā balss atskanēja no priekšpuses. Un, kad Alfrēds izbīļa acīm pavērās tur, krēslā, aiz vairākām kapu kopiņām noplīvoja kaut kas balts…

Vai nu baltais tēls kapu dziļumā, vai tas, ka runātājs viņu pazina un sauca vārdā, vispirms sastindzināja Alfrēdu, bet tad pamudināja uz paātrinātu rīcību, kādu dažkārt izraisa milzīgas izbailes. Izgrūdis "Spok, atkāpies!" Alfrēds tomēr paķēra no kopiņas iecerētās neļķes un mežonīgiem lēkšiem metās no kapsētas ārā. Ne viņš vairs spēja atrast žogā dēļu spraugu, ne izvairīties no klupieniem pāri kapakmeņiem.

-  Un, saproties, kad viņš kā mežonīgs kumeļš apmēram pēc piecpadsmit minūtēm iedrāzās atpakaļ krodziņā, tad spēja vien izdvest dažus teikumus: "Atdod šis saka! Alfrēd, atdod! Un plīvoja un smējās zirga balsī!" Mēs viņam jautājām: kas plīvoja, kas smējās zirga balsī? no krodziņa mājās atgriezies, piedzīvoto

aizgūtnēm stāstīja Artūra vectēvs. Bet viņš tikai vicināja pa gaisu sarkanu neļķu pušķi, apsietu ar melnu lenti, un dvesa: "Spok, atkāpies!" Tad, iedzēris bārmeņa pasniegto čarku, sabruka pār leti, neļķes tā arī no rokām neizlaižot. Tomēr nu labi varēja izlasīt, kas bija rakstīts uz lentes.

-   Un kas tur bija rakstīts? Artūrs pārtrauca vectēva stāstu.

-   "Dārgajam aizgājējam", vectēvs atbildēja.

6. Nesaskaņas redakcija

-   Es šim notikumam liktu virsrakstu: "Spoki pārbiedē kapu zagli", Artūrs ierosināja.

-    Bet kāds sakars mūsu "Skolas Ziņām" ar kapu puķu zagli un spokiem, ja pieņemam, ka tādi vispār pastāv? Skolotāja Pārsla pat neiebilda pret konkrēto virsrakstu.

-   Kāds sakars? Jūs, skolotāj, patiešām neredzat sakaru mūsu pagasta vienīgam preses izdevumam ar visu apkārt notiekošo? Artūrs negatavojās piekāpties.

-     Manuprāt, "Skolas Ziņām" būtu jāraksta par notikumiem skolā, mācību stundās. Nu vēl varbūt jāpaseko skolas apkārtnei.

-   Tātad sniega cilvēki, kas šķērsoja slēpošanas trasi, mums nebija jāpamana un jāapraksta?

-    Iespējams bija… Skolotāja aizdomājās. Bet publicēt tās neizteiksmīgās skauta bildes no purva nu gan nav nekādas vajadzības.

-    Kāpēc nav vajadzības? Artūrs kļuva arvien uzstājīgāks.

-   Nu, pirmkārt, jau tāpēc, ka tās divas figūras miglā tikpat labi varēja būt krūmi, nokaltuši koki vai vēl sliktāk kādi apmaldījušies skauti, kas pēc tava raksta izlasīšanas devušies purvā meklēt jetiju pēdas. Es dzirdēju, ka skautu sanāksmē esot lēmuši sniega cilvēkus atrast par jebkādu cenu.

-   Tātad raksts iedarbojās! Ja Artūrs būtu pāvs, viņš šajā brīdī izplestu savu krāšņo asti. Bet, tā kā astes nebija, viņš vienkārši piebilda: Skautu vienībai purvā bija jādodas nākamajā dienā, bet pēc šo fotogrāfiju iegūšanas Kaspars, nevēlēdamies sniega cilvēkus aizbaidīt, pārgājienu atcēla.

-    Un labi vien darīja doties iekšā pa pusei atkusušā purvā patiešām nav prāta darbs. Skolotāja Pārsla vērās Artūrā. Vai tā nevarētu būt sensācija, ja tu, piemēram, nointervētu skolas bibliotekāri un uzzinātu, kādas grāmatas lasa mūsu skolā. Varbūt vispār mūsdienu bērni neko nelasa?

-    Kāda tur sensācija? Artūrs līdzjūtīgi skatījās uz skolotāju. Gribat dzirdēt? Viņš savā mazajā reportiera diktofonā attina kaseti, tad iespieda atskaņošanas taustiņu un aparātiņu pabīdīja tuvāk skolotājai.

"Sakiet, lūdzu, kādas grāmatas mūsu skolas skolēni vispirms meklē bibliotēkas plauktos?" atskanēja viņa paša balss. "Sarkanos Spoku stāstus. Tie ir pavisam nodriskāti," bija labi sadzirdams bibliotekāres zemais balss tembrs. "Ja uz vietas nav Spoku stāstu, ņem zilos Joku un spoku stāstus vai izvēlas dzeltenos Joku stāstus. Pēdējā laikā bibliotēkā nekad neatrodas arī Kungu kapsētas spoks tā ir spoku stāstu izlase."

-   Vai nav zīmīgi, ko? Tagad skolotāja Pārsla uz Artūru skatījās kā uz nabaga radinieku. Tāda informācija ir vairāk vērta par sensācijām.

-   Bet kas to lasīs? Artūrs viebās.

-  Tev jau nav jāiztop lasītājiem. Tev jau nav jāraksta vienīgi par to, kas viņus interesē! Tev…

Bet tā arī Artūrs tajā reizē neuzzināja, kā pareizi viņam būtu jārīkojas, par ko jāraksta, jo redakcijas telpā tobrīd ienāca Madara, un viņas sejā skaidri bija izlasāms, ka noticis kaut kas ārkārtējs.

-   Parādījušās jaunas sniega cilvēku pēdas? Artūrs pasteidzās pirmais.

-   Vēl ļaunāk! Madara izdvesa.

»

-   Tu redzēji viņus pašus? Artūra balsī skanēja gan uztraukums, gan vilšanās.

-   Nē, ne jau sniega cilvēkus!

-   Ko tad? Artūrs paņēma diktofonu un nospieda ieraksta pogu. Nevelc garumā! Stāsti taču!

Un Madara sāka stāstīt.

7. Sudrabainais

Mana vecāmamma aizgāja ciemos pie draudzenes uz blakusmāju, un es apgūlos viņas gultā un ieslēdzu televizoru, Madara stāstīja. Bija silta diena, un lodžijas durvis stāvēja šķirbiņā. Tās mums bieži stāv vaļā, jo lodžija atrodas mājas dienvidu pusē, turklāt mēs dzīvojam otrajā stāvā.

Rādīja kaut kādu meksikāņu seriālu, un man uznāca miegs, tāpēc bija slinkums izslēgt televizoru. Tā nu es gulēju, un vai nu pa sapņiem, vai īstenībā, vai varbūt televizorā atskanēja tāda kā griezīga čīkstoņa, kas gāja cauri kauliem un uzdzina zosādu. Man tik ļoti negribējās vērt acis vaļā, lai uzzinātu, kas notiek. Beidzot tomēr es saņēmos un paskatījos. Un vēl tagad es pilnīgi skaidri acu priekšā redzu, ko ieraudzīju! Brr! Tīrās šausmas! Madara nodrebinājās, vēlreiz pārdzīvojot piedzīvoto. Lodžijas durvis bija līdz galam vaļā, un tajās stāvēja liels, sudrabains stāvs… Visbriesmīgākā bija Sudrabainā galva: gandrīz apaļa ar šauru, melnu mutes spraugu, kas nekustējās. Liekas, ka acu un ausu viņam nemaz nebija. Tomēr es jutu, ka viņš skatās uz mani. Un tas bija tik šausminoši, tik pretīgi! Es gulēju un baidījos pat pakustināt mazo pirkstiņu. Kur nu vēl kliegt un saukt palīgā. Ko tad es būtu saukusi, pat ja spētu! Kā jau stāstīju, vecāmamma bija ciemos, un no turienes viņa nekad ātri neatgriežas. Madara uz kādu brīdi apklusa, un tas viņas stāstījumu padarīja iespaidīgāku. Artūrs meitenē skatījās ar pavērtu muti, bet skolotāja Pārsla vēl nebija bildusi ne vārda.

Bet, ja es nespēju pakustēties, tad tas nenozīmēja, ka Sudrabainais stāvēja mierā. Vēl visu laiku hipnotizēdams mani, viņš spēra soli pāri durvju slieksnim. Bet nejau tā, kā to dara cilvēki! Sudrabainais vispirms izstiepa neparasti garu, kaulainu kāju un tad to lēni, lēni bīdīja pāri slieksnim. Viņam sākot tuvoties, manas bailes pārvarēja stingumu, un es, cik nu spēju, atmuguriski ierāpos gultas stūrī. Tālāk jau nebija kur. Tad Sudrabainais pacēla cimdoto roku un pēkšņi man pamāja. Es aizvēru acis, un tas arī bija gandrīz pēdējais, ko atceros. Varbūt pa sapņiem, bet varbūt īstenībā es atkal saklausīju jau to iepriekš dzirdēto, griezīgo čīkstoņu.

…Es atmodos, kad atgriezās vecāmamma. Sudrabainā istabā vairs nebija, lodžijas durvis stāvēja līdz galam vaļā, bet televizors jau rādīja citu filmu, Madara, smagi nopūtusies, beidza savu stāstu.

-  Un tu droši zini, ka to visu nenosapņoji? nu ierunājās skolotāja Pārsla, kas pacietīgi visu bija noklausījusies.

-   Bet kas atvēra lodžijas durvis? Madara neslēpa savas šaubas.

-   Caurvējš! Skolotājas vienkāršais izskaidrojums šokēja Artūru.

-   Vai tādas detaļas vispār ir iespējams nosapņot? viņš sašutis protestēja.

-   Nosapņot var visu ko! Skolotājas pārliecība bija nesatricināma.

-   Man gan stāsts par Sudrabaino vairāk atgādina patiesu notikumu, Artūrs domīgi novilka.

8. Naktī, bēniņos

īsi pirms pusnakts, pabeidzis datorā ierakstīt Madaras stāstu, Artūrs jutās tik noguris, ka, pat zobus neiztīrījis, ielīda gultā. Tiklīdz gaisma bija izslēgta, miegs

viņu tūlīt iespieda spilvenā. Reizē Artūrs bija kaut kur tālu prom no visa, reizē atradās turpat savā istabā redzēja tās baltos griestus, bet tie nebija apgaismoti ar ikdienas trīsžuburainās lampas gaismu. Griesti visā laukumā spīdēja it kā no iekšpuses, un tāpēc labāk varēja ievērot, ka griesti brīžam tik tikko manāmi saviļņojās un izliecās, it kā kādam spēkam pretojoties. Tā tas turpinājās nenosakāmi ilgi, un Artūrs, to no apakšas vērojot, baidījās, ka griesti ilgi varētu neizturēt. Un tiešām griesti drīz vien padevās, un virs Artūra galvas no tiem izlīda gara, kārna, sudrabaina kāja…

Artūrs pāri galvai uzrāva segu. Jā, kāju redzēt vairs neredzēja, bet varēja dzirdēt, kā kāja smagi dimdina pa griestiem.

Artūram zem segas sāka trūkt gaisa, un viņš piesardzīgi izbāza galvu ārā. Jocīgais griestu apgaismojums nu bija nodzisis tie, kā parasti naktī, vīdēja tumši, bet smagie soļi augšā turpināja dunēt. Pastiepis roku, Artūrs ieslēdza sienas lampu. Smagie soļi šķērsoja viņa istabas griestus, tad nedaudz pieklusa, bet drīz vien atkal atgriezās, lai pa citu maršrutu atbalsotos virs Artūra galvas.

Kāds tagad, nakts laikā, staigāja pa bēniņiem! Beidzot Artūrs to bija sapratis. Un ne vienkārši staigāja, bet dimdināja kā no postamenta nokāpis piemineklis.

Savukārt Artūrs vieglāk par vieglu izslīdēja no savas istabas, tad klusītēm atvēra dzīvokļa ārdurvis un palūrēja kāpņu telpā. Tā bija tukša. Tālu jau nevajadzēja doties, lai nonāktu pie durvīm, kas veda uz bēniņiem. Šai ar spožu skārdu apsistajai ieejai priekšā skaidri bija saskatāma priekškaramā atslēga. Artūrs pat paraustīja to. Aizslēgta! Pavisam apmulsis, bet mazliet nobijies, Artūrs atgriezās dzīvoklī un tiešā ceļā devās uz vecāku istabu. Papa krākšana bija dzirdama jau ārpusē. Tomēr viņu uzmodināt nenācās grūti.

-  Ja tur ievācies kāds bomzis, mēs viņu tūlīt dabūsim ārā! Paps, apņēmības pilns, tūlīt sekoja Artūram.

-   Bet kā viņš varēja tikt iekšā, ja durvis no ārpuses ir aizslēgtas? Artūrs jau jutās tik drošs, ka sāka uzdot jautājumus.

-    Varbūt kāds to ir nejauši ieslēdzis jau vakar vakarā? paps minēja.

Pirms atslēgt bēniņus, viņi, protams, nospieda apgaismojuma slēdzi un pa gaišajām kāpnēm tūlīt devās augšā.

Arī bēniņu telpas abos galos dega gaisma, un nevienu miera traucētāju viņiem ieraudzīt neizdevās. Paps katram gadījumam pacēla vākus vairākām ar dažādiem krāmiem piekrautām kastēm, bet Artūrs izvilka atvilktnes no vecas kumodes, kas šeit stāvēja tik ilgi, cik ilgi vien Artūrs sevi atcerējās.

-    Bet es taču tos soļus dzirdēju! Artūrs apgalvoja.

-    Bet, kā redzi, te neviena paša nav! Paps nožāvājās. Iesim, dēls, gulēt. Man rīt agri jāceļas.

-   Kur tas staigātājs varēja palikt? Artūrs nespēja nomierināties.

-   Uznāksim rīt, gaismā, papētīt, varbūt atrodam kādas pēdas. Paps devās pa kāpnēm lejā. Rīts gudrāks par vakaru! Piedod arī par nakts vidu.

9. Zaļais rūķītis

-   Daiga, vai tu mani uzskati par normālu cilvēku? Pārsla, paņēmusi savu kafiju, apsēdās pretim draudzenei.

-   Jā, Pārsla, es tevi uzskatu par pilnīgi normālu cilvēku! Daiga, to sakot, nevarēja vien atturēties nepasmaidījusi.

-   Tad viss ir vēl daudz sliktāk… Pārsla, kafijai nepieskārusies, acīm redzami sadrūma.

-   Kas ir sliktāk? Daiga gan iedzēra malciņu no savas krūzītes.

-   Es redzu to, kā nav!

-   Kļūst jau interesanti! Piedod par nekautrīgu jautājumu: ko tad tu redzi?

-   Zaļo rūķīti!

-   Tas jau vēl nav nekas. Daiga sakniebtām lūpām noliecās pār savu kafijas krūzi. Daudz sliktāk būtu, ja tu redzētu sarkano kāju, baltos cimdiņus, melno karieti, dzelteno plankumu vai asiņaino dīvānu un žiletes nagus…

-  Ja tu zobosies, es tev vairs neko neteikšu! Pārsla piktojās. Kam tad lai es visu izstāstu, ja ne savai draudzenei?

-Atvaino, tu man atsauci atmiņā to bērnības laiku, kad biju sanatorijā. Tur mēs caurus vakarus un naktis cits citam stāstījām visādus brīnumus, Daiga taisnojās. Un, ja drīkst zināt, kur tad redzēji to… zaļo rūķīti? Daiga izturēja nepasmaidījusi, un Pārsla to novērtēja.

-   Uz palodzes!

-    Uz palodzes? Ļoti piemērota vieta tam radījumam. Daiga atkal bija gatava kuru katru mirkli iespurgties.

-   No rīta es viesistabā atvilku aizkarus un tūlīt pēc tam devos uz vannasistabu. Tur dušā, mazgājot galvu, pēkšņi iedomājos, ka starp puķu podiem esmu pamanījusi kaut ko neparastu… Tādu kā zaļu figūriņu, tā kā rūķīti ar garu, augstu cepuri…

-   Ar garu, augstu cepuri? Daiga atbīdīja kafijas krūzi.

-    Protams, tūlīt pēc dušas es taisnā ceļā gāju to rūķīti aplūkot pamatīgāk.

-Un?

-    Un… nekāda rūķīša tur nebija! Es pat pārcilāju puķu podus. Pārsla pirmoreiz pagaršoja kafiju. Vai, pavisam atdzisusi!

-    Tad tāpēc tu esi satraukusies? Daiga nesaprata. Ko tik cilvēks neiedomājas! Un, ja to visu viņš vēlētos pēc tam atrast uz savas palodzes… Daiga skaņi iesmējās, atcerējusies kādu no savām iedomām.

-    Bet tā jau nebija vienīgā reize, kad es to rūķīti redzēju! Pārsla turpināja.

-   Kad tad vēl jums izdevās sastapties?

-   Apmēram pēc nedēļas. Atgriezusies mājās, paskatījos augšup uz saviem logiem, un tur viņš sēdēja!

-   Kur sēdēja?

-   Uz palodzes, starp puķu podiem.

-   Tad jau vismaz dabūji šo kārtīgi aplūkot.

-   Nē, es to no ielas nemaz necentos darīt, jo steidzos augšā…

-   Tik tālu būtu loģiski. Likās: Daiga rūķīša medībās bija iesaistījusies pilnībā. Bet kas notika tālāk?

-   Mini!

-   Kad tu uzgāji augšā, palodze atkal bija tukša.

-   Pilnīgi pareizi. Nu jau es jutos pamatīgi apjukusi un visu izstāstīju māsai, kas pie manis tolaik ciemojās kopā ar savu mazo meitiņu.

-   Vai tev neliekas, ka tas rūķītis ieradās pie tevis no māsas meitiņas rotaļlietu kastes? Daigai pašai patika sava asprātība.

-    Bet vai tev neliekas, ka es to izskatīju kā pašu pirmo iespējamo variantu? Pārsla pat drusku uzmeta lūpu. Bet māsa apgalvoja, ka viņas meitiņa spēlējoties vienīgi ar lellēm un no citām rotaļlietām pat baidoties, kopš viņai dzimšanas dienā uzdāvināts suns, kas, tam pieskaroties, katru reizi ierējies.

-   Un ko tad tu? Daiga interesējās.

-    Tad es arī pirmo reizi iedomājos, ka ar mani viss nav kārtībā… Pārsla kā bērnībā pielika sev pie deniņiem pirkstu un pagrieza. Tas Daigai likās tikpat komiski kā skolas laikos, kad kāds tā bija darījis, un viņa jautri iesmējās.

-   Man gan smiekli nenāk, atzinās Pārsla. Tagad, katru reizi atgriežoties mājās, vienmēr paskatos augšā uz logiem, vai ieraudzīšu viņu tur sēžam.

-   Un kā?

-   Pagaidām vēl nekā. Bet, tici man, es jūtu, ka tas agri vai vēlu notiks…

-   Tu varbūt pārāk daudz laika pavadi skolā, un pēc ziemas tev trūkst vitamīnu…

-   Kopš pie mums ieradušies sniega cilvēki, tās "Skolas Ziņas" beidz mani nost! Pārsla pārtrauca draudzeni. Katru dienu strīdamies, ko publicēt, kādas bildes likt, cik nopietni jāpārbauda fakti, lai par tiem rakstītu…

-   Jā, mans dēls vienu avīzi arī pārnesa mājās. Viņš gan ir stāvā sajūsmā. Daiga bija iepriecināta par šīs grūtās sarunas temata maiņu.

-   Bet nedrīkst taču baumas un pieņēmumus aprakstīt kā īstenību! Sniega cilvēki un viss cits redakcijā notiekošais, šķita, Pārslu satrauca vairāk par zaļo rūķīti.

-   Lai viņi raksta un lasa, kas viņiem patīk! Daiga deva padomu.

-    Bet direktore mani ir norīkojusi par avīzes konsultantu! Pārsla turējās pretim.

-   Vai pirms sniega cilvēkiem tas rūķītis tev arī kādreiz parādījās?

-   Pirms tam nekad!

-   Manuprāt, konsultējot tu pārāk iejūties tajos notikumos un tagad pati arī sāc redzēt… brīnumus… zaļos rūķīšus ar augstām cepurēm… Daiga ar roku sev virs galvas uzvilka torni. Tev nu ir jāizšķiras starp sniega cilvēkiem un zaļo rūķīti.

-     Lai tad lasītājiem tiek tie sniega cilvēki, cik vien uziet, bet es no sava rūķīša atsakos! Pārsla bija izdarījusi izvēli, tomēr apmierināta neizskatījās.

10. NLO un preses pīles

-   Jau vairāk nekā nedēļu nekas jauns un aprakstīšanas vērts nav noticis! Artūrs žēlojās, stāvēdams aiz muguras Simonām, kas datorā maketēja jauno "Skolas Zinu" numuru.

-   Gan jau vēl kaut kas atgadīsies… Simons pašlaik lielākiem burtiem izcēla virsrakstu "NLO ARĪ PIE MUMS!".

-   Kāpēc tev liekas, ka kaut kas atgadīsies? Artūrs brīnījās.

-   Vai toreiz, pirms mēneša, tu cerēji, ka tik daudz notikumu piedzīvosim? Simons veikli izlocījās no tiešas atbildes. Nu kaut vai šis rakstiņš, ko tagad pārdrukājam no lielās avīzes? Tev patīk, ko?

Artūrs paraustīja plecus un kārtējo reizi pārlasīja tekstu:

Kā pirms nedēļas ziņoja Tīrumnieku "Skolas Ziņas", ciematā redzēts humanoīds, kas, visticamāk, nolaidies ar NLO. Liela auguma citplanētietis sudrabainā skafandrā pārbiedējis skolnieci Madaru, citu postu gan nenodarot.

Te izvirzāmi vairāki jautājumi.

Pirmkārt, vai tas bija neizdevies cilvēku nolaupīšanas mēģinājums?

Otrkārt, kāpēc neviens cits iedzīvotājs, izņemot minēto meiteni, nepamanīja svešo atnācēju un pašu citplanētiešu kuģi ("šķīvīti"?)?

Treškārt, vai vietējā pašvaldība ir darījusi visu, lai pārmeklētu apkārtni? Varbūt kādas pēdas vispār nav pamanītas un vēl tagad atrodamas?

Mums vienmēr jābūt gataviem tikties ar nezināmo un neizzināmo, jo zinātnieki sen jau ir pierādījuši, ka mēs kosmosā neesam vientuļi.

***

-   Patiešām, no vientulības ne vēsts! Te sniega cilvēki, te spoki, te arī citplanētieši… Redakcijā bija ienākusi skolotāja Pārsla un pāri Simona plecam izlasījusi arī pēdējo teikumu. Tātad vēl joprojām šeit valda vārda brīvība?

-    Ko jūs ar to domājat, skolotāj? Artūrs kļuva piesardzīgs.

-    Katrs raksta, ko tik vien vēlas, un redakcija to visu liek avīzē.

-   Jā, mēs cienām dažādus viedokļus!

-   Tad es vēlētos, lai jūs publicētu arī to, ko esmu uzrakstījusi es.

-   Lūdzu, skolotāj, dodiet tik šurp! Izbrīvēsim kādu vietu šajā pašā numurā.

-     Tas būs tāds kā atvadu sveiciens "Skolas Ziņām", jo direktore šodien piekrita atbrīvot mani no konsultanta pienākumiem. Pārsla ļāva datoram aprīt līdzpaņemto disketi. Un, kamēr dators, klusi rūkdams, to vēra vaļā, Pārsla klusi izslīdēja no telpas.

-   Ardievu, zaļo rūķīt… pat savu atvadu sveicienu viņa pateica gandrīz nedzirdami.

Bet "Skolas Ziņu" redakcijā divi puiši iedziļinājās skolotājas rakstītajā.

KAS IR PRESES PĪLES, UN KĀ TĀS RADUŠĀS?

Katrs taču būs dzirdējis teicienu "preses pīle". Bet tikai retais zinās, kāds presei ir sakars ar pīlēm. Un patiešām presei ar pīlēm un ornitoloģiju ir visai attāls sakars. Daudz ciešāks sakars ir avīžniekiem ar vēlēšanos radīt sensācijas, aprakstot notikumus, kas patiesībā ir izdomāti.

Bet vēsturiski ir noticis tā.

19. gadsimtā kāds beļģu žurnālists avīzē publicējis rakstu par pīlēm, ar kurām it kā eksperimentējis viens zinātnieks, lai pierādītu to rijību. Šis zinātnieks, pēc reportiera rakstītā, ir nopircis 20 pīles, no kurām vienu sakapājis gabaliņos un izbarojis atlikušajām deviņpadsmit. Protams, pīles savu ciltsmāsu ātri vien ir apēdušas… Zinātnieks sakapājis nākamo pīli, un atlikušās to atkal notiesājušas. Iesākto eksperimentu zinātnieks atkārtojis vēl 17 reizes, kamēr palikusi tikai viena pati pīle. Līdz ar to uzskatāmi esot bijusi pierādīta pīļu rijība…

Turklāt raksts bijis uzrakstīts ļoti nopietni, un daudzi šim "zinātniskajam eksperimentam" noticējuši, to plaši apspriežot. Tikai vēlāk izrādījies, ka tas viss ir blēņas.

Tā arī piedzima "preses pīle"!

11. Pārvērtības

Simons vakarā bija aizņemts, bet "Skolas Ziņu" jaunais numurs, izdrukāts tikai vienā eksemplārā, vēl atradās redakcijā uz galda, kaut gan rīt no rīta avīzei jau vajadzēja nonākt pie lasītājiem. Lai sakopētu visu nepieciešamo tirāžu, kas pēdējā mēnesī bija četras reizes palielinājusies un trešdienās rautin izrauta no skolas dežurantes rokām, Artūrs, krēslai metoties, atgriezās skolā.

Tās desmit minūtes līdz skolai Artūrs varēja aiziet pat aizsietām acīm, jo šo ceļu viņš mēroja jau astoto gadu, pazīstot katru māju un koku ceļmalā. Tāpēc balti noplēstā miza kādas liepiņas stumbram uzreiz piesaistīja Artūra uzmanību. Kas šeit bija ārdījies?

Viņš uzspīdināja kabatas lukturīti un, pārlēcis pāri grāvim, devās apskatīt koku. Miza nebija bojāta ar nazi! Gan virs, gan zem plēsuma uz liepiņas stumbra skaidri vīdēja nagu pēdas. Tā lācis būtu varējis iezīmēt savu teritoriju Artūrs atcerējās grāmatās lasīto. Bet kur šeit lai gadītos lācis?!

Artūrs apgaismoja arī zemi visapkārt. Aiz liepiņas, uz lauka pusi, gaismas starā atspīdēja pamatīga ūdens peļķe. Kājas sabrienot dubļos, Artūrs devās turp. Tādu kaut ko ieraudzīt vēlreiz Artūrs pat nebija uzdrošinājies cerēt: peļķes malā, dubļos skaidri un nepārprotami! bija saskatāms sniega cilvēka pēdu nospiedums… Pilnīgi svaigs nospiedums. Papēža daļā vēl lēnām sūcās iekšā ūdens.

Tik tuvu sensācijai un atklājumam Artūrs vēl nebija atradies nekad. Reizē baidīdamies un jūtot arī milzīgu sajūsmu, Artūrs ar lukturīti spīdināja, cik tālu vien tā stars sniedzās. Lauks bija tukšs, bet grāvmalu tālāk aizsedza kupli saaugušie kārkli. Ne Artūrs vairs raizējās par dubļos sabristajām kājām, ne baidījās no izsekojamā sniega cilvēka iespējamā uzbrukuma. Ātrāk, ātrāk pa svaigajām pēdām!… Varbūt viņam pat laimēsies ieraudzīt pašu jetiju! Un, ja tā padomā, cik tomēr mazam skaitam cilvēku no vairākiem miljardiem, kas apdzīvoja mūsu planētu, bija izdevies savām acīm skatīt sniega cilvēku!

Mitrajā zemē pie kārkliem Artūrs pēdas sazīmēja atkal. Turklāt vienas lielākas, bet otras mazākas. Tātad jetijs atkal bija kopā ar mazuli. Ak, ja kaut viens liecinieks tagad atrastos Artūram līdzās! Tā gribējās ar viņu dalīties vienam pašam emociju bija par daudz.

Aiz pirmā kārklu pudura jetiji bija devušies uz grāvja pusi. Tomēr pēdas veda vienīgi lejā. Neko darīt -, slapjajām kurpēm žļerkstot, Artūrs kūla dūņas ar dubļiem. Turklāt visu laiku apgaismojot abas stāvās grāvja malas, cerot, ka sniega cilvēki, beiguši jaukt pēdas, tomēr būs izrāpušies ārā vienā vai otrā pusē. Un tādu vietu viņš patiešām saskatīja sniega cilvēki bija izvēlējušies ceļa pusi. Pa tā mīksto malu pēdas veda tieši tai virzienā, kādā bija jādodas arī Artūram. Un tur arī sekot bija ērti. Varēja pat kāpināt tempu, vienīgi traucēja žļerkstošās kurpes, kas, saprotams, joprojām bija pilnas ar dubļaino rāvu. Bet noģērbt tos sasodītos apavus, izliet ūdeni un izgriezt zeķes nudien nebija vaļas.

Te pēkšņi stop! Pēdas aiz pēdējā kārklu pudura atkal šķērsoja grāvi un pāri laukam nogriezās uz vēl patālo skolas sporta laukumu, ko aizsedza vecā parka koki.

Vakars bija jau gandrīz sabiezējis par īstu tumsu, vienīgi debesis vēl blāzmoja, un šajā pēdējā krēslas brīdī Artūrs pamanīja divus tumšus stāvus, kas, tikpat ātri kā parādījušies, pazuda parka kokos. Protams, no tāda attāluma Artūrs nekādas detaļas saskatīt nevarēja. Vienīgi tumšās figūras nebija tik lielas, kā Artūrs, vērojot pēdas, bija iedomājies. Bet laika pārdomām nebija, un jetiju pazušanas vieta bija viegli atrodama. Tāpēc ar pēdu meklēšanu velti nekavēdamies, Artūrs skrēja turp.

Kā jau paredzējis, viņš ātri nonāca parka alejas galā. Jā, te smiltīs abas pēdas vēl atradās līdzās un virzījās uz sporta laukumu. Tā malā, ko apgaismoja pirmā laterna, parka aleja pārgāja slapjā celiņā, un pēdas pēkšņi aprāvās. Izgaisa, un viss! Pacēlās debesīs? Septiņjūdžu zābakiem pārlidoja pāri sporta laukumam? Turpināja ceļu augšup pa kāda veca koka stumbru?

Artūrs atgriezās tur, kur aleja beidzās. Šeit vēl pēdas bija labi saskatāmas. Dažus metrus tālāk arī. Vēl uz priekšu pletās tāds kā nomīdīts laukumiņš. Nu, nežēlojot arī bikses, Artūrs nometās rāpus un izložņāja slapjo zemi. Te vēl bija mīdījusies viena jetija basā kāja, bet blakus rēgojās normāla zābaka nospiedums ar rievotu zoli.

Artūrs paspīdināja lukturīti tā gaisma kļuva blāvāka. Arī otra jetija mazākās pēdas pārvērtās zolēs ļoti raksturīgās tām, kādas bija arī viņa paša ķīniešu krosenēm.

Šis uzdevums, šī jocīgā pārvērtība uz kādu brīdi viņu galīgi samulsināja. Bet tad, tāpat četrrāpus pasekojis rievotajām zolēm un ķīniešu krosenēm skolas virzienā, viņa apmulsums lēnām pārvērtās sapīkumā un

visbeidzot dusmās. Ne jau nu sniega cilvēki nesāja sev līdzi apavus! Un kā lai viņi tos dabūtu virsū uz savām milzīgajām pēdām? Sniega cilvēki, kas taisnā ceļā no purva un rāvainā novadgrāvja pa vakariem pieklājīgi devās pamācīties uz vietējo skolu!

Dusmas Artūru vai smacēja nost, kad viņš pa pazīstamajām pēdām arvien vairāk tuvojās skolai. Jā, rievotie un slapjie kroseņu nospiedumi nu bija labi saskatāmi arī uz skolas kāpņu pakāpieniem.

Artūrs devās skolā iekšā un lejā uz ģērbtuvi. Sasniedzis to, Artūrs tomēr pārliecinājās, ka tā ir tukša. Bet izsekotās pēdas bija atstājušas daudzus slapjus nospiedumus uz grīdas flīzēm. Artūrs vēlreiz pavērās visapkārt. Šajā telpā paslēpties varēja vienīgi zaļajos skapīšos. Pirmās durvis bija ciet. Otrās arī. Raustot trešās, Artūrs skapīšu rindas viņā galā sadzirdēja tādu kā skrapstoņu, kā iečabēšanos. Ātriem soļiem viņš metās turp.

OTRĀ DALA

1. Kā radīt sensāciju?

Sadzirdējis aizdomīgu troksni zaļo skapīšu rindas galā, Artūrs ātri devās turp. Pēdējās durvis vērās vaļā viegli. Kopš nokāpšanas ģērbtuvē Artūrs ne mirkli nebija baidījies satikties ar sniega cilvēkiem. Un šoreiz nekļūdījās. Skapītī, kājas sev klāt pierāvis, sēdēja Simons.

-   Sveiks, sensāciju medniek! Viņš nemaz nebija apmulsis un tūlīt rāpās laukā.

-   Kur tad ir otrs "sniega cilvēks"? Artūrs virināja citu skapīšu durvis un drīz vien uzdūrās arī Simona klasesbiedram Stefanam, kuru viņš tāpat labi pazina no biežās ciemošanās redakcijā.

-   Šoreiz tev patiešām paveicās! Stefans nekautrīgi smaidīja. Varbūt kādreiz slavens kļūsi?

-    Turklāt pavisam drīz… Kad publicēšu sniega cilvēku mīklas atminējumu! Artūrs no kabatas izvilka savu digitālo fotoaparātu un, zibspuldzei uzliesmojot, nofotografēja Stefanu skapī. Bet viņš jau nemaz neslēpās! Nesteidzīgi rāpās ārā, ļaujot sevi tā arī nobildēt. Beidzot, lai Artūra laime būtu pilnīga, Stefans vēl gaismā izcēla četras milzīgas pēdas, kas ar siksniņām kā veco laiku slēpes viegli bija piestiprināmas apaviem. Protams, viens pēdu pāris izrādījās apmēram par piecpadsmit centimetriem īsāks nu tieši kā nospiedumi sniegā un dubļos!

-   Kurš tad bija mazulis? Artūrs paskarbi jautāja un, sev par pārsteigumu, saņēma arī skaidru atbildi.

-    Viņš! Stefans norādīja uz augumā sīkāko Simonu. Vai tad tas nav redzams?

Kā pēc pasūtījuma Simons nu paņēma savas pēdas, un Artūrs atkal negausīgi fotografēja. Tomēr arvien vairāk Artūram likās, ka viņš ticis muļķots ne tikai iepriekš, bet arī tagad. Tieši tagad visvairāk! Taču, atgaiņājis šīs domas, viņš tomēr turpināja tvert vērtīgos mirkļus.

-   Nu, vai tavai sensācijai tagad pietiks? Simons ierunājās.

-   Pietiks, liekas jau, ka pietiks… Artūrs nomurmināja, bet apjēdza, ka pēc loģikas Simonām un Stefanam nemaz nevajadzētu viņam palīdzēt. Artūrs bija reportieris, paparaci, mednieks, bet viņi izsekojamie, kam pienāktos izvairīties, bēguļot, nedoties rokā, vismaz aizsegt seju! Kā jau fotoreportiera medījumam. Te kaut kas slēpās, bet viņš netika gudrs par šīs spēles noteikumiem.

-   Tātad tu saki: sensācijai materiālu pietiks? pārjautāja Stefans.

-   Jā, rīt iznāks avīzes speciālizlaidums dubulttirāžā! Artūrs jau izgaršoja savus panākumus.

-    Un pēc tam? Kas ar tavu lapeli būs pēc tam? -

Stefans atklāti ņirdza.

-    Pēc tam? Artūrs apjuka. Par to viņš nemaz nebija vēl domājis.

-   Tu nodrukāsi pēdējo sensāciju… Un pēc tam? Kas vairs tās "Skolas Ziņas" lasīs pēc tam?

-   Varbūt… man vēl izdosies kaut ko atklāt? Tā nu gan nebija pārliecinoša atbilde.

-    Patiešām… varbūt… izdosies… tagad zobojās Simons. Bet ja nu neizdosies?

-   Un tici man: vairāk neizdosies nekā izdosies! nu atkal ierunājās Stefans. Ko tad tu atklāsi, ja visas mīklas būs atminētas, mēs būsim atmaskoti un turpmāk nedarbosimies, lai radītu tās sensācijas.

Un viņi abi, jetiju pēdas pasituši padusē, grasījās doties prom.

-   Vai tu atceries, cik maz tava avīze interesēja lasītājus pirms… pirms sniega cilvēkiem? Simons runāja nežēlīgi. Tev laikam aizmirsies, kā mēs redakcijā stundām ilgi spriedām, kādā veidā vairāk piesaistīt lasītājus?

-    Un pēc tā sensāciju speciālizlaiduma būs tieši tāpat! Visām cerībām treknu punktu pielika Stefans.

-    Bet, ja mūsu ciemā ik pa laikam notiktu kaut kas tāds, kas interesētu daudzus… tad… varbūt… tad, iespējams, to avīzi arī pirktu par pieciem santīmiem un kāds vēl pasūtītu… Mums tikai jāturpina darboties kopā… Simons iesvēla jaunas cerības.

Nē, Artūrs nebija aizmirsis, kā "Skolas Ziņu" paka pēc pakas nelasītas nodzeltēja uz dežurantes galdiņa. Tāpat viņš atcerējās savu satraukumu, rakstot pirmo gabalu par jetijiem, un to starpbrīdi, kad avīzes pirmoreiz pietrūka, bet viņš to veicīgi piekopēja klāt. Tikai mulsināja Simona priekšlikums, tāpēc Artūrs pārjautāja:

-    Mums vajadzētu darboties kopā? Jūs gribat ar mani kopā strādāt redakcijā un… meklēt jaunas sensācijas?

-   Mēs redakcijā? Viņi abi smējās, kā labu anekdoti izdzirdējuši. Vai tu pavisam dumjš esi palicis, vai? Kur tad mēs kopā tās sensācijas atradīsim? Tu domā: tās tevi, nu labi, mūs kaut kur gaida? Stefans ķiķināja.

-   Man liekas, ka negaida gan, Artūrs bēdīgs piekrita.

-    Tātad: ja negaida, tad tās ir jārada pašiem, Simons precizēja.

-    Pašiem? Šo domu Artūram uzreiz saprast bija pagrūti.

-   Jā, mēs tās sensācijas izdomāsim un notikumus izspēlēsim, bet tu rakstīsi un fotografēsi! Simons jau dalīja pienākumus. Un avīzi pirks, un lasīs, un pasūtīs!

-    Tas man nebija ienācis prātā, Artūrs atzinās.

-    Bet mums, redz, ienāca prātā. Simons kļuva pavisam lietišķs. Ja jau esam satikušies, tad mums kopā būtu jānokopē tās rītdienas "Skolas Ziņas". Kā noprotu no mūsu sarunas, tad speciālizlaiduma tomēr nebūs?

-    Nebūs! Artūrs apstiprināja, un viņi pa kāpnēm devās augšā uz redakcijas telpu. Kolīdz kopētājs izmeta svaigu pirmo lappusi, tā acīs uzreiz dūrās viens trekns virsraksts: "KAS IR PRESES PĪLES, UN KĀ TĀS RADUŠĀS?"

2. Slepena intervija

Nokopējuši visu "Skolas Ziņu" tirāžu, viņi uzreiz vēl nedevās prom, un Artūrs to izmantoja.

-   Par tām sniega cilvēka pēdām man viss skaidrs, viņš teica Simonām, bet tas rūsganais spalvu kušķis…

-    Kas tev ir skaidrs par pēdām? Simons izlikās sašutis.

-   Nu… es tās redzēju… Artūrs apliecināja.

-    Bet vai tu zini, cik daudz mēs ar tām noņēmāmies? Simons bija gatavs atklāt tikai viņam un Stefanam zināmo.

-    Vai tiešām daudz? Artūrs savus sarunu biedrus vedināja uz atklātību un, atvēris rakstāmgalda atvilktni, tur sataustīja diktofonu. Ieraksta pogu viņš spēja nospiest jebkurā laikā bez skatīšanās.

-   Lai izskatītos ticami, tām pēdām taču vajadzēja atgādināt cilvēkveidīgas būtnes kāju nospiedumus. Sarunai pievienojās arī Stefans. Tāpēc es savas kailās pēdas ieminu mālos, kas bija palikuši pāri no krāsns mūrēšanas, tad nospiedumus nofotografējām, datorā palielinājām un izveidojām no jauna. Kad beidzot tie apkalta, piespiedām pilnus ar būvniecības putām.

-   Un iznāca patiešām ticami! Artūrs neuzkrītoši ieskatījās atvilktnē un pārliecinājās, ka kasete griežas. Nesen ieliktās baterijas droši vien pietiks vairākām stundām par to viņš bija pārliecināts.

-   Bet vai tu varbūt domā, ka tā uzreiz iznāca sniega cilvēka pēdas? ņēmās stāstīt Simons. Tās vēl bija jānoslīpē un jāizvelk cauri siksniņas. Tās mēs pievācām bērnudārzā, kur sīkuļi šļūkāja ar mazajām plastmasas slēpītēm.

-    Bet spalvas? Artūrs prašņāja. Kur jūs tās ņēmāt?

-   Tas bija pat dzīvībai bīstami! Stefans skaidroja. Man kaimiņos dzīvo Lesija, ko patiesībā sauc par Hari!

-   Lesija, ko sauc par Hari? Tas Artūram šķita par grūtu un nesaprotamu.

-   Kas tur ko nesaprast? Simons precizēja. Stefana kaimiņmājā dzīvo kollijs Haris, ko visi apkārtnes bērni sauc par Lesiju. Paņēmuši manas māsas suku, mēs pie šī Hara arī iegājām ciemos. Bet viņš neparko negribēja dalīties savās spalvās ar mums! Nācās doties uz veikalu pēc cīsiņiem. Kamēr šis ņukāja, tikmēr ļāva pieskarties saviem sāniem, bet kā am! aprija iedoto, tā uzreiz kampa mums un skaļi rēja…

-   Tomēr spalvu mums jau pietika, lai tu noticētu, Stefans lepni nobeidza.

-    Bet kā tajā piektdienas vakarā jūs zinājāt, ka Alfrēds ieradīsies kapos pēc puķēm? Artūrs turpināja intervēt Simonu un Stefanu, viņiem nemanot.

-   Mana vecmāmiņa bija ievērojusi, ka vienmēr pēc bērēm Tīrumnieku kapsētā Alfrēds tirgojas ar puķēm pie Aizsilnieku kapu vārtiem. Atlika vien to Alfrēdu izsekot.

-   Un tā jūs, balti kā spoki, viņam visur staigājāt līdzi? Artūrs brīnījās.

-    Tu dumjš esi, vai? Šodien jau otro reizi viņu apsaukāja Stefans. Savus baltos apmetņus bijām sabāzuši Simona mugursomā. Un, kad Alfrēds iegāja krodziņā, mēs jau slēpāmies krūmos pie kapu vārtiem, notikušo visos sīkumos atcerējās Stefans. Bet viņš, līdz vārtiem neatnācis, kapos ielīda cauri žogam un tad… Tad Simons nobijās!

-   Tu pats trīcēji tā, ka parunāt nevarēji! Simons izsaucās. "Var… varbūt… metam mie… mie… mieru!" To vakaru atceroties, viņš mēdījās.

-    Esss nevaru to mugureni attttaisīt! nu savu balsi trīcināja Stefans, rādot ar pirkstu uz Simonu.

-   Un es patiešām nevarēju to mugursomu attaisīt! Simons smiedamies apstiprināja.

-   Bet tālāk? Kas bija tālāk? Artūrs steidzināja.

-    Šis tomēr to mugureni atmūķēja, mēs apsedzāmies ar baltajiem paltrakiem un knapi paspējām pirmie līdz tās dienas apbedījumam pirms tur ieradās Alfrēds, Stefans stāstīja. Turklāt gaismās, kas spīdēja no ceļa, bija redzams, ka Alfrēds ir nobijies vēl vairāk par mums. Un tad jau pavisam droši es viņam pateicu: "Neaiztiec manas puķes!"

-   Bet kājās tu necēlies tupēji kā pūpēdis, paslēpies aiz pieminekļa, Simons iebilda.

-   Es jau tūlīt būtu cēlies, bet tu sāki saukt viņu vārdā! Stefans nepiekrita. Un tad Alfrēds smagi dvesa: "Spok, atkāpies! Spok, atkāpies!"

Te nu viņi abi bija vienisprātis un gandrīz reizē iesmējās.

-   Un kurš ar NLO nolaidās uz Madaras lodžijas? Artūrs turpināja intervēt.

-   Nejau ar NLO! Simons uzjautrinājās. Stefans ielīda pa lūku no apakšas, no pirmā stāva lodžijas, jo zem Madaras vecāsmammas dzīvo mans brālēns.

-   Bet čīkstoņa? Tā briesmīgā čīkstoņa, ko viņa dzirdēja? Artūrs atcerējās Madaras stāstu.

-  Tās lūkas eņģes bija ierūsējušas! Droši vien gadiem nelietotas, Stefans atcerējās.

-   Un kur radās sudrabainais tērps? Tavs brālēns ir kosmonauts, vai?

-   Nē, viņš ir bobslejists! Tas bija viņa kombinezons, kuram ar sudrabainu skoču mēs vēl aizlīmējām visus uzrakstus. Arī ķiveres aizsargstiklu.

-    Un man gandrīz nepalika ne spraudziņas, pa kurieni skatīties… Es visu laiku baidījos paklupt, Stefans klāstīja.

-   Bet ja nu Madara būtu paķērusi, piemēram, birstes kātu un… maukuši pa to sudrabaino ķiveri? aizdomājās Artūrs.

-   Risks jau bija! Stefans piekrita. Bet… tā kā Simona brālēns pat sabijās, ieraudzījis mani bez sejas… Madara jau arī nav nekāda drosmīgā! Vienīgi neizdomājām, ko man darīt tad, ja viņa sāktu kliegt.

-   Bet viņa taču nekliedza.

-   Ne skaņas neizdvesa, Stefans apliecināja.

-   Un kā jūs dabūjāt gatavu to garo, kaulaino kāju? Artūrs vēroja, kā galda atvilktnē joprojām vēl darbojas diktofons.

-   Kādu kāju? Gan Stefans, gan Simons bija izbrīnījies. Nebija tur nekādas garas un kaulainas kājas! Tas gan viņai būs izlicies.

-    Pavisam nesaprotami. Artūrs vairāk ticēja Madarai. Varbūt jūs apgalvosiet, ka netēlojāt spokus

manos bēninos?

-   Tavos bēniņos arī spokojās? Simons ar Stefanu saskatījās un vienlaicīgi iespurdzās.

3. Fotoreportāža

Katrs, kurš tajā rītā pie dežuranta par pieciem santīmiem nopirka "Skolas Ziņas", uzreiz pirmajā lappusē ieraudzīja lielu virsrakstu:

"SMARŽO PĒC MUSKUSA VAI ĶIPLOKIEM".

Zemāk mazākiem burtiem bija izlasāms tikai viens vārds:

"Fotoreportāža".

Tad sekoja ievads.

Apmēram pirms mēneša (mūsu uzmanīgākie lasītāji to noteikti atceras!) "Skolas Ziņas" jau publicēja sensacionālu materiālu par atrastajām pēdām, ko, iespējams, ieminuši sniega cilvēki. Nu mūsu rīcībā nākuši klāt vēl jauni un neapgāžami fakti, kas apliecina, ka sniega cilvēki tik tiešām eksistē un mitinās mūsu purvā. Bet tālāk lai runā fotogrāfijas! Labāk vienreiz redzēt nekā simtreiz dzirdēt!

"Skolas Ziņu" redakcija

Fotoreportāžas attēli bija numurēti, un zem katra atradās paraksts ar komentāru.

Attēls nr. 1

Miglaina fotogrāfija, uz kuras neskaidri redzams cilvēkveidīgs radījums ar šauru pieri un lielu, izvirzītu žokli. Aiz viņa salīkušās muguras fons bija izplūdis. Tiklab tas varēja būt purvs, krūmājs, krēslains padebesis, kā pašas fotogrāfijas defekts.

Paraksts zem bildes vēstīja:

Tuvāk sniega cilvēkam mums neizdevās piekļūt, jo viņš ir ļoti tramīgs. Šis foto no liela attāluma ir uzņemts krēslā, kad sākas jetiju aktīvākās stundas.

Attēls nr. 2

Vairākas tumšas figūras starp retiem kokiem. Cik tumšie stāvi ir lieli, nebija nosakāms.

Paraksts:

Skautu vienības vadītājs Kaspars, uzņemot šo attēlu, pirms tam purvā bija dzirdējis šņācošas un čērkstošas skaņas. Varbūt jetiji tā sazinās?

Attēls nr 3.

Kādas virtuves pieliekamā kambara plaukts, uz kura sarindotas burciņas ar baltām etiķetēm: "Plūmju zapte", "Upenes svaigas ar cukuru", "Ķiršu kompots" utt. Burciņu rindas pašā vidū skaidri pamanāms, ka vairāku trūkst.

Paraksts:

Šis attēls savukārt liecina, ka jetiji tāpat kā cilvēki ļoti mīl saldumus, jo X mājas pieliekamajā caur atvērto vēdlodziņu paņemtas 2 burciņas ar zemeņu ievārījumu. Kā apliecināja saimniece, turpat līdzās atradušās arī marinētas sēnes, bet paņemts tieši ievārījums, kuru vārot zemenes un cukurs likts attiecībā 1:1.

Kā izpētīja mūsu korespondents, minētajā pieliekamajā plaukts no vēdlodziņa atrodas «2m attālumā. Neviena cilvēka roka tik tālu nesniegtos!

Attēls nr. 4

Tuvplānā pie mājas pakša iztukšota ievārījuma burciņa ar uzrakstu "Zemeņu zapte". Burciņai blakus aizskrūvējamais vāciņš.

Paraksts:

Pirmkārt, ir skaidrāks par skaidru, ka sniega cilvēkiem šajā gadalaikā ļoti trūkst pārtikas. Vai gan citādi viņi dotos bīstamos sirojumos pa mājām?

Otrkārt, burciņas vāka atskrūvēšana liecina par sniega cilvēku attīstīto intelektu.

Attēls nr. 5

Pa pusei ar ūdeni piesmēlies lielas pēdas nospiedums dubļos. Blakus tam nolikts garš, dzeltens lineāls. Pēda sniedzas līdz 52 cm atzīmei.

Paraksts:

Pilnīgi svaigs sniega cilvēka pēdas nospiedums purva dūņās. Kad mūsu korespondents pamanīja pēdu, tā, tikko iemīta, bija sausa un gaisā vēl varēja sajust jetiju īpatnējo smaržu tā kā pēc muskusa vai ķiplokiem. Nu jau, kā redzams fotogrāfijā, pēdas nospiedums ir daļēji piepildījies ar rāvu. Un vēl pēc mirkļa tas pazuda pavisam. Šeit izskaidrojums, kāpēc jetiju pēdas ir tik reti sastopamas.

***

Visu garo starpbrīdi Artūrs pavadīja skolas gaiteņa 2. stāvā pie kāpņu margām. Pārliecoties tām nedaudz pāri, labi varēja redzēt dežuranta būdiņu, ap kuru kņada nenorima ne mirkli. Daudzi ziņkārīgākie, iegādājušies "Skolas Ziņu" jaunāko numuru, turpat to arī lasīja, pētīja fotogrāfijas un apsprieda redzēto un lasīto.

-  Ja šiem garšo ievārījums, es pat veselu grozu varu aiznest uz purvu. Kāds sākumskolas zēns uzreiz bija gatavs rīkoties. Mums vēl no pagājušā gada ir pilns pagrabs!

-  Mana mamma arī liek klāt daudz cukura, viņam žirgti atbildēja kāda bižaina meitene. Tētis atveda veselu maisu, un viņa to visu izvārīja zaptēs.

-   Diezin vai tie sniega cilvēki medu arī ēd? prātoja cits lasītājs.

-    Ēd, noteikti ēd! apliecināja blakusstāvētājs. Kad sniega nav, tie sniega cilvēki droši vien ēd visu.

Artūram pagāja garām Simons un piemiedza ar aci. Viņi bija norunājuši ārpus redakcijas citu klātbūtnē vairs nesatikties. Tomēr īsi pēc zvana, kad skolas gaitenis bija jau tukšs, viņi gandrīz saskrējās, steidzoties katrs uz savu klasi.

-   Iedomājies tik, Simons ierunājās pusbalsī, es nesu atpakaļ uz bibliotēku to grāmatu par neandertāliešiem, no kuras ieskenējām bildi. Viņš atstiepa apakšlūpu un salieca kūkumā muguru. Bet tur priekšā bija Pārsliņa. Es uzreiz ieslēdzos atpakaļgaitā. Nav ko velti zīmēties!

-    Mani arī šorīt gandrīz pieķēra, Artūrs viņam atbildēja. Kaut arī mums pilns kambaris ar visu kaut ko, vecāmāte tomēr bija pamanījusi pārstumdītās burkas. "Man jau patīk, ka tu neesi slinks," viņa saka, "un pats spēj kaut ko paņemt, bet tāpēc jau nav jāsajauc visa kārtība."

-   Vai tad kāds ir vandījies pa to kambari? Simons atkal piemiedza ar aci. No tiem jetijiem vairs nav glābiņa!

-   Patiešām nav! Artūrs atsmaidīja savu platāko smaidu. Bet jaunākās "Skolas Ziņas" es mājās tomēr nedrīkstu nest.

4. Haizivs

Pēc Lieldienām, kas togad bija vēlu, pēkšņi, kā no vasaras vidus pārcelta, viena karsta nedēļa mežmalās izplaucēja vizbuļus un dārzos narcises. Dažās dienās no vēl mitrās zemes saule izvilka arī zāli un piepildīja ar kurkuļiem Tīrumnieku lielo dīķi, kas tikai krastā stāvētājiem izskatījās pēc gandrīz parastas ūdenskrātuves varbūt vienīgi pārāk līkumotiem krastiem… Bet tiem, kas pavērās uz šo dīķi no vecā ūdenstorņa, uzreiz atsedzās racēju iecere: dīķis pēc savas kontūras atgādināja Latvijas karti i Kolkas raga smaile vērsās uz ziemeļiem, i Rīgas līča plašais apaļums omulīgi izliecās, pievilinot peldētājus un bradātājus. Šodien, sestdienā, uz smilšainās sēres vairāk gan bija to, kas šļakstinājās, spiedza un vēl neriskēja peldus sasniegt Lietuvas robežu, piemēram, pie Bauskas.

Tāpēc dīvaino spuru dīķī, netālu no Ventspils, neviens uzreiz nepamanīja. Tikai tad, kad tā jau bija sasniegusi Kurzemes centru, kur apmēram varētu atrasties Kuldīga vai Sabile, pirmie iebļāvās:

-   Haizivs!

-   Dīķī haizivs!

Vēl kāds laiciņš pagāja, kamēr lielākā daļa bradātāju spiegdama sasniedza krastu un tur, drošībā, bļāva vēl spalgāk:

-   Haizivs!

-   Patiešām haizivs!

-   Kas dīķī ielaidis haizivi!?

Liekas, lielā trokšņa sabiedēta, virs ūdens ne pārāk ātri slīdošā spura strauji mainīja virzienu un devās uz Liepājas pusi.

Nu jau tie, kas krastā jutās droši, skriešus metās garām Engurei un Mērsragam, Rojai un Kolkai, Mazirbei un Ventspilij varbūt cerot no Pāvilostas haizivi apskatīt labāk, bet spura atkal pagriezās un uzņēma kursu uz Brocēniem vai Saldu. Izsekotāji nu bija sprukās! Protams, vislabāk spuras gaitu būtu vērot no dienvidiem, no Lietuvas pierobežas, bet Mažeiki un Zagare taču atradās dīķa otrā pusē. Un spura pat nedomāja apstāties, lai kāds to aplūkotu pamatīgāk. Nu jau sasniegusi Dobeli, garām Jelgavai tā droši virzījās uz Aizkraukli. Tagad gan baskājainie sekotāji aši atgriezās pa to pašu ceļu, kuru vēl pirms neilga laiciņa bija veltīgi veikuši.

Protams, atrodoties pie Kolkas, ir neiespējami ievērot to, kas notiek Iecavas apkārtnē. Bet, ja tu esi dīķī iebridis pie Olaines, tad nofotografēt spuru netālu no Jelgavas ir tīrais nieks! Un tā arī Artūrs vairākkārt izdarīja, jo tieši viņš tālredzīgi bija iebridis pie Olaines. Turklāt vēlāk kaut ko nobildēt būtu pat neiespējami, jo aiz Aizkraukles dīķis drīz vien pletās plašumā un dziļumā. Bet spuru tas nenobaidīja tā, savā nemainīgajā gaitā ieslīdējusi Latgalē, stūrēja vien tālāk austrumu virzienā. Ap Viļāniem to šad tad jau aizsedza dīķī ieaugušie kārkli, bet, sasniedzot Zilupi, spura pazuda biezajos krūmu puduros.

Sekotāji, kas spuras pēdējos redzamos brīžus vēroja no Saulkrastiem, pakāpusies kādā neizlīdzinātas zemes paugurā, pēc dižā skrējiena uz Pāvilostu un atpakaļ vairs pat neposās tālajam ceļam gar Krievijas pierobežu. Tāpēc īsti laikā pie viņiem piegāja Artūrs ar ieslēgtu diktofonu.

-   Kā jums liekas, kas iemitinājies mūsu dīķī?

-   Šausmas! Vistuvāk stāvošā meitene vēl pūta un dvesa, ar abām plaukstām aizsegusi muti. Te es vairs ūdenī neiešu! Nekad! Ja nu viņa te dzīvoja jau pagājušajā vasarā, kad es šajā dīķī mācījos peldēt!

-    Pēc spuras izskatījās kā haizivs, bet… Kāds zēns vēl nenolaida acis no dīķa gludās ūdens virsmas. Bet… cik esmu redzējis filmās, tad haizivs savu asti kustina tā. Viņš ar roku vēzēja paralēli zemei. Bet šī to darīja pavisam citādi! Kā… nāra: no augšas uz leju… Zēns ar roku atkal attēloja pieminētās astes kustības. To es redzēju kādā multenē.

-   Kas iemitinājies mūsu dīķī? Artūra jautājumu atkārtoja cits zēns, kam nu tagad intervētājs pie deguna bija piegrūdis diktofonu. Manuprāt, daudz svarīgāk ir izpētīt un saprast, kā tas vai tā te varēja nokļūt. Mūsu dīķī taču neviena upe neietek. Ja nu vienīgi pa mums nezināmu apakšzemes tuneli… Es vienā grāmatā lasīju, ka Nesija, kas dzīvo Lohnesa ezerā Skotijā, ik pa laikam pa apakšzemes tuneli iepeldot okeānā, tāpēc zinātnieki viņu nevarot atrast.

-   Es tam visam vienkārši nespēju noticēt! Kāda meitene arī bija satraukusies vairāk par zēniem. Nespēju, un viss! Sitiet mani nost, tam es nespēju noticēt! Runātājas acis uztraukumā skraidīja un plakstiņi mirkšķinājās. Diezin vai tie sniega cilvēki tie jetiji labi peld?

-    Bet spura? Kur tad šiem gadījās spura? kāds uztraukto meiteni pārtrauca.

-   Jā, pareizi, bija taču spura… Un meitene apklusa.

-   Sniega cilvēks ar muguras spuru! Skaļās balss īpašnieks no mugurpuses iedunkāja meiteni. Acis vajadzēja paņemt rokās!

-    Viņai jau tāpat tās ir uz kātiņiem! cits zēns metās talkā dunkātājam.

Un tad Artūrs ievēroja kādu no visiem atstatus stāvošu puisi. Viņš to nepazina, tāpēc izlēma, ka svešais nemācās vinu skolā.

-   Un ko tu domā par notikušo? Artūrs svešo tomēr uzrunāja.

-    Es domāju… Man ar katru brīdi vairāk liekas, ka… mūs… mani kāds vienkārši cenšas apmuļķot! to teikdams, svešais cieši skatījās intervētājā.

5. Līdakas galva

-    Tu domā, ka man nesala, kad es tēloju to haizivi? Stefans jautāja, saglaužot vēl slapjos, izspūrušos matus.

-     Tev taču mugurā bija hidrotērps, Artūrs iebilda.

-   Hidrotērps? Bet auksti tik un tā. Mēs bijām runājuši, ka es izmetīšu nelielu līkumu gar Kurzemes piekrasti, tu mani nofotografēsi un basta, bet iznāca peldēt pāri visai Latvijail

-    Kad visi metās haizivi aplūkot tuvāk, es vairs nevarēju viņus aizturēt! Artūrs ne pārāk pārliecinoši atrunājās.

-    Tu to i nemēģināji darīt! iestarpināja Simons. Tas pat no Lietuvas puses bija redzams… Kā iebridi dīķī, tā, fotoaparātu no rokām neizlaidis, pat neizkustējies.

-   Man vajadzēja labus, ticamus kadrus, Artūrs skaidroja jau mazāk izvairīgi. Un tie patiešām ir iznākuši perfekti.

-   Ak tāpēc man, bēgot no tiem nejēgām, vajadzēja tev peldēt tieši garām? Stefans arvien vairāk uzvilkās. Vai zini, kad šie bija jau apskrējuši Kolkas ragu, es, strauji mainot virzienu, pārāk dziļi iegremdēju galvu ūdenī un elpošanas caurule piesmēlās…

-Jā, varbūt, lai trubiņu ieslēptu spurā, tā bija nozāģēta pārāk īsa … Artūrs sarunu virzīja uz tehniskām lietām.

-   Un, kad es no bailēm, ka esmu atklāts, izpūtu ūdeni, piesmēlu trubiņu otrreiz… Stefans gribēja izstāstīt piedzīvoto. Vai tev kādreiz ir bijusi pilna mute ar kurkuļiem?

-    Tās izpūstās ūdens šaltis patiešām bija superīgas! Artūrs neskopojās ar uzslavu. Tu izskatījies pēc vaļa Atlantijas okeānā. Valis ar haizivs spuru! Šie kadri man arī ir iznākuši.

-   Es jautāju: vai tev kādreiz ir bijusi pilna mute ar kurkuļiem? Stefans dusmojās un to nemaz neslēpa.

-    Bet tev tikai perfekti iznākušie kadri, superīgas šaltis…

-  Jā, tas patiešām nav godīgi! pievienojās Simons.

-   Mēs domājam, veidojam maskas, spuras, pēdas, bet tu tikai fotografē, apraksti un liec avīzē!

Kā tev, Artūr, izdodas atklāt šīs pārsteidzošās lietas? Stefans čiepstēja meitenes balsī.

-   Malacis, Artūr! dobjā basā ierunājās Simons un uzklapēja redaktoram uz pleca. Kā tu vienmēr paspēj noķert īstos brīžus un kadrus?

-   Tas patiešām nav godīgi! Stefans atkārtoja vēlreiz. Tevi visi slavē, apbrīno, bet kas mums no tā? Zini, vecīt, mums reiz pietiek! Muļķo tu viņus viens pats! Kāpēc mums jābaidās, jāsalst, jāslēpjas?

-   Bet jūs paši to visu uzsākāt, paši gribējāt! Artūrs bija pagalam apjucis.

-   Tolaik varbūt bija interesanti… Kā mēs tevi… Simons, atceroties visu notikušo, pat pasmaidīja. Bet tagad vairs nav interesanti, un mēs beidzam.

-   Tagad, kad lasītāji katru jauno avīzi gaida, tikko pabeiguši lasīt iepriekšējo numuru? Artūrs vaimanāja.

-   Tas neko nemaina! Stefans noskaldīja. Daudz kas notiek. Nu vairs nenotiks! Gan jau šie visu ātri aizmirsīs.

-   Vai gribat, lai es par jums uztaisu reportāžu? Artūrs bija ar mieru tirgoties.

-   Reportāžu? Jaunā ideja Simonu nedaudz ieinteresēja. Par ko?

-   Par ko vien vēlaties! Artūrs bija ar mieru viņiem abiem atdot visus krājumus no savas vecāsmammas pieliekamā kambara.

-   Es gribētu būt veiksmīgs makšķernieks! Stefans atcerējās dīķa pārpeldēšanas laikā caur masku redzētās karpas.

-   Es… Simons palēnām pieslēdzās Artūra reportāžas idejai. Es… pat nezinu…

-    Būsim abi veiksmīgi makšķernieki! Stefans mudināja. Šī avantūra viņu patiešām vilināja.

-   Nu labi, es piekrītu būsim veiksmīgi makšķernieki.

Simona atbilde iepriecināja Artūru. Viņš jau bija tik tālu attapies, ka spēja būt lietišķs.

-   Ko tad makškerēsim?

-    Karpas. Lielas karpas! Stefanam daudz nebija jādomā.

-   Līdakas ir krutāk, iebilda Simons. Daudz krutāk!

-   Tad rīt krēslā tiekamies pie dīķa. Tas ir labākais copes laiks! nu jau komandēja Artūrs.

-   Ar šito pātadziņu tu gribi izvilkt krutu līdaku? Stefans, tēlojot smieklu lēkmi, saķēra vēderu un novēlās zālē. Es būšu beigts!

-    Ko es varu darīt, ja man nav labākas makšķeres? Simons īsti nezināja, vai apvainoties vai turpināt taisnoties. Šo man tētis uzdāvināja, kad es pabeidzu pirmo klasi.

-    Pirmo klasi? Stefans krekstēja un pukstēja, vāļājoties dīķmalā. Bet zāle bija mitra, un viņš drīz vien cēlās augšā.

-    Re, ar šādu špineri gan var cerēt uz kaut ko nopietnu! Stefans savu spiningu ar korķa kātu un "Salmo" spoli sniedza Simonām. Tad viņš no vējjakas kabatas izņēma garenu kastīti ar vizuļiem.

-    Noderēs, viss noderēs! Nu bija ieradies arī Artūrs bez makšķeres, toties ar piena kanniņu rokā. Sākam, kamēr migla nav vēl izklīdusi.

-   Kam tev migla vajadzīga? brīnījās Stefans.

-     Lai rastos ticamība: agrs, miglains rīts, divi neskaidri stāvi ūdensmalā, kas gaida savu lielo lomu… Ja jūs tikai zinātu, kāda nozīme ir detaļām tās katru fufeli pārvērš īstenībā! Artūrs jau bija aizrāvies.

-   Par to miglu viss skaidrs, bet kam tev tā piena kanniņa? Ko darīsim ar to? Simons prašņāja.

-   Tajā kanniņā ir karūsas. Artūrs noņēma vāku.

-   Tātad mēs līdakas ķersim ar dzīvo ēsmu! Stefans kaut ko bija dzirdējis par makšķerēšanu.

-   Nav šajā dīķī līdaku! Un nekad nav bijis! Artūrs noskaldīja.

-   Bet tu vakar solīji! Ne tikai Simons, bet arī Stefans izskatījās vīlies.

-   Ja solīju, tad būs… Bildes, bet pašu līdaku nebūs!

-    Kā tu to dabūsi gatavu? Tagad pat abi triku meistari bija apmulsuši.

-    Tūlīt redzēsiet! Artūrs noņēma mugursomu, atraisīja auklu un izņēma cieši aizsietu, necaurspīdīgu celofāna maisiņu. Nedaudz viebdamies, viņš sēja maisiņu vaļā. Vispirms dīķmalā izplatījās riebīga pūstošas zivs smaka, tad no maisiņa zālē izvēlās liela līdakas galva…

-   Ko mēs darīsim ar to? Stefans aizspieda degunu, bet Simons pat dažus soļus atkāpās.

-     Mieru, tikai mieru! Artūrs no mugursomas ārējās kabatas izņēma savu digitālo kameru. Tu, Simon, no kanniņas izvelc vienu karūsu un uzspraud savas makšķerītes āķim. Bet tu, Stefan, rādi šurp savu vizuļu kolekciju. Artūram scenārijs bija galvā. Nu veicīgāk, zēni! Redziet, migla paliek arvien caurspīdīgāka.

Ar mazo, zeltaino karūsu āķa galā uz miglainā dīķa fona dzīvās ēsmas vilcējs Simons tiešām izskatījās ļoti pārliecinoši. Savukārt Stefana vizuļi tuvplānā radīja iespaidu par ļoti nopietnu makšķernieku ar lielu pieredzi.

-   Bet tagad pie kāda krāsaināka vizuļa jāpiekabina tā tur! Artūrs norādīja uz milzīgās līdakas galvu. Bet no uzrunātajiem neviens pat nepakustējās.

-   Vai tiešām tu nevarēji dabūt īstu līdaku? Stefans viebās. Sitai smirdoņai riebjas pat pieskarties!

-     Fotogrāfijas nesmirdēs, ticiet man! Artūrs apgalvoja un, laikam baidoties, ka nepiedabūs triku meistarus turpināt iesākto, kļuva atklātāks. Nu nepaveicās man ar to līdaku, nepaveicās! Pirms nedēļas vectēvs to pārnesa mājās svaigāku par svaigu, un es domāju, ka tā vēl joprojām atrodas saldētavā, bet izrādījās, ka vecāmāte jau sen to ir samalusi kotletēs… Šo galvu es, par laimi, vēl izvilku no atkritumu konteinera pagalmā. Nu saviebās arī Artūrs.

-   Par laimi? Stefans spēra soli tuvāk smirdošajai galvai. Kam par laimi, kam…?

-  To vizuli vienkārši aizkabini aiz lūpas un laid dīķī iekšā! Artūrs atdzīvojās.

-   Tev viegli runāt… aizkabini aiz lūpas… noliecies pie galvas, burkšķēja Stefans.

Tikko dīķī ielaistā galva ūdenī ap žaunām meta plašus lokus, nevienam nevarēja ienākt prātā, ka pati zivs jau sen apēsta kotletēs.

Iepriekšējo ainu fotografējot no sāniem, labi bija pamanāms, kā Stefans atspēries vilka lielo lomu. Efektīgi izskatījās arī zem līdakas svara saliektā spininga spicīte. Cik maziņš tuvplānā likās svītrainais vizulis un tievie Stefana pirksti, ņemot to ārā no līdakas lielās, zobiem pilnās mutes!… Un cik ļoti saviebies no pūstošās zivs smakas aiz kadra palika Stefans pats!

Ar sausiem meldriem piebāztā mugursoma Simona plecos varēja liecināt vienīgi par brangu lomu, atgriežoties no zvejas.

-   Tikai neaizmirstiet to galvu! promejot brīdināja Artūrs.

Kā to var aizmirst! Ar kreiso roku aizspiedis degunu, Simons smirdekli ielidināja labi tālu dīķī.

sķ sģc sļc

Reportāžas "Pavasara lomi" publicēšanas dienas

novakarē ne viens vien Tīrumnieku skolas makškernieks līkņāja ap dīķi gan pie baltās līča sēres, gan Latgales aizaugušajos krastos.

-   Kur te līdakas radušās? brīnījās pieaugušie.

-  Zivju ikrus nereti, pielipušus kājām, pārnēsā ūdensputni. Artūrs bija gatavs paskaidrot katram, kas interesējās, un pie vienas reizes arī viņu nofotografēt.

Bet, kad krastā tika izskalota kādas puspuvušas līdakas nu īstas milzenes! galva, pat tie, kas šaubījās visvairāk, steidzās uz mājām pēc makšķerrīkiem. Tomēr nevienam vairs tā nelaimējās kā Stefanam.

-   Lai veicas! Ne asakas! ik makškerniekam novē-

>

lēja Artūrs un klikšķināja sava digitālā aparāta slēdzi. Šīs bildes viņš bija iecerējis ievietot nodaļā "Pa publicētā materiāla pēdām".

6. Smaka, kas nezūd

Bija pagājusi nedēļa. Pie dīķa grozījās arvien mazāk cilvēku. Arī pirmo aktīvo makšķerēšanas dienu publicētās fotogrāfijas vairs neko nemainīja. Palikuši bez lomiem, makšķernieki bija vīlušies un kopā ar viņiem arī lasītāji. Nākamajā "Skolas Ziņu" numurā vajadzēja kaut ko uzmundrinošu un pārsteidzošu.

Vairākas dienas nesastapis ne Simonu, ne Stefanu, Artūrs jau grasījās partnerus apciemot mājās, bet kādā starpbrīdī viņi paši ieradās redakcijā. Kopā un neslēpjoties. Tas Artūru darīja uzmanīgu. Priekšnojauta viņu brīdināja, ka ne jau ar jaunu triku ieceri Simons un Stefans viņu tūlīt iepazīstinās. Un priekšnojauta Artūru nepievīla!

-    Vai tu zini, ka es pēc tās puvušās zivs smirdēju trīs dienas? Stefans iesāka. Nevarēju nomazgāt ne ar ziepēm, ne veļas pulveri… Es pat apsmidzinājos ar māsas smaržām, bet tā nolādētā smaka tik un tā bija jūtama cauri. Vienalga, kur es gāju, vienmēr tuvumā parādījās kāds kaķis un sāka berzēties gar manām kājām. Stefans apklusa. Simons un Artūrs arī klusēja, saprotot, ka Stefans vēl nav beidzis.

-  Atklāti sakot, man vēl tagad liekas, ka es smirdu, Stefans turpināja. Kad es to atceros, neko tādu vairs negribas ne zivs smaku, ne arī ko citu…

-   Vai tad tu, sniegā ieminot jetiju pēdas, arī smirdēji? Artūrs vēl centās atgādināt spilgtākos notikumus. Vai pēc kapu zagļa nobaidīšanas smirdēji? Vai…

-   Es jau teicu, ka neko tādu vairs nevēlos ne saost, ne piedzīvot!

Te nu Artūram patiešām nebija ko piebilst. Viņš pagriezās pret Simonu visu laiku klusējošo Simonu.

-   Nē, sensāciju medniek! Man arī pietiek! Simons strupi izgrūda, jo arī viņš bija vienisprātis ar Stefanu.

-   Ka tikai nu jūs vēlāk nenožēlotu! Artūrs mainīja taktiku.

-    Tu, protams, tagad visiem atklāsi, kā tapa šie triki? Stefans Artūra teiktajā saklausīja vienīgi draudus.

-    Man tikai liekas, ka nevienam vairs nebūs tik interesanti, Artūrs centās precizēt iepriekš sacīto.

-Ja gatavojies visu atklāt, tad jo ātrāk, jo labāk… Stefans pabeidza iesākto. Arī tam Simons piekrita klusējot. Un viņi abi kopā drūmi, kādi ienākuši, tādi arī atstāja redakciju.

7. Lauminas ābeļdārzā

Pierunāt uzstāties skolas dejas grupas četras meitenes ar viņu jauno iestudējumu laumiņu deju Artūram nemaz nebija grūti. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņām par to tika solīts raksts "Skolas Ziņās". Meitenes vienīgi brīnījās, kāpēc viņām jādejo labi patālu no skolas ziedošajā ābeļdārzā pēc pulksten septiņiem vakarā, kad jau krēslo… Tāpat meitenes nesaprata, kāpēc, dejai beidzoties, viņas savos laumiņu tērpos nedrīkstēja tūlīt atgriezties skolā, bet pēc pārģērbšanās bija jāiziet no ābeļdārza ārā uz ceļa pusi. Varbūt tomēr visvairāk laumiņas izbrīnīja Artūra piekodinājums par šo uzstāšanos ābeļdārzā nepļāpāt. Tikai tad iznākšot labs raksts un visiem liels pārsteigums.

Vai viņas, deju grupas meitenes, nebija uzstājušās skolā un kultūras namā? Vai nebija piedalījušās televīzijas humora raidījumā? Un vienmēr visiem par to stāstījušas un sagādājušas tāpēc vēl lielāku pārsteigumu. Bet par rakstu skolas avīzē viņas bija gatavas uz visādiem noteikumiem, no kuriem pēdējais patiešām likās jocīgāks par jocīgu: laumiņai Līgai bija jādejo ar mobilo telefonu rokā un pēc Artūra pirmā zvana tūlīt jāpārtrauc viss priekšnesums.

Un varbūt laumiņas tik ļoti nebrīnītos, ja vien Artūrs būtu viņām pateicis, ka tieši septiņos vakarā skolas trešajā stāvā sākas mazo klašu bērnu keramikas pulciņa nodarbība un šī kabineta logi ir tieši ziedošā ābeļdārza pusē.

Tātad laumiņu dejai jau bija zināmi skatītāji un, iespējams, arī apbrīnotāji, jo, sākoties pulciņa nodarbībai, viena pirmklasniece no māliem veidoja ziedošu ābeli. Lai iesāktais veidojums vairāk līdzinātos īstai ābelei, viņa ar savu dēlīti pārcēlās uz palodzes, no kurienes ābeļdārzs bija labi pārskatāms. Un, protams, nepagāja ilgs laiciņš, kad viņa tālumā pamanīja virpuļojam četras gaišas figūras, kas bija tik gaisīgas kā baltas ēnas.

-   Es labāk veidošu laumiņas, pirmklasniece ierunājās. Lūdzu, skolotāj, ja?

-   Kāpēc tu, Inga, gribi veidot tieši laumiņas? skolotāja painteresējās.

-    Tāpēc, ka es tās tagad redzu, Inga iesākto ābeli samīcīja atkal māla pikā un izplāja plakanu uz dēlīša.

-   Tev gan ir spilgta fantāzija! Skolotāja pienāca pie veidotājas un, pavērusies ārā pa logu, neteica vairs neko. Arī viņai pašai bija pārāk spilgta fantāzija. Ingas pieminētās laumiņas tik tiešām viegli kā tādi taurenīši plivinājās dārzā.

Meitenes! Skolotājai un Ingai līdzās nostājās vēl viena pirmklasniece. Meitenes! viņa atkārtoja jau skaļāk. Tur dārzā… patiešām… tur… starp ābelēm… tur…

Lieki būtu stāstīt, ka visi, kas atradās veidošanas telpā, mirkli vēlāk jau drūzmējās pie logiem. Tāpēc viņi pat nepamanīja telpā ienākam "Skolas Ziņu" redaktoru Artūru.

***

Bet ābeļdārza dziļumā četras baltas laumiņas viegli vieglītēm riņķoja ap ziedošo ābeļu stumbriem vai, saķērušās rokās, plivinājās gaisīgā aplī. Bet to noturēt ātri virpuļojošu bija visgrūtāk, jo laumiņai Līgai sasvīdušajā saujā sažņaugtais telefons visu laiku traucēja stingri saķerties rokās ar citām dejotājām. Un vienā tādā reizē telefons Līgai izslīdēja no plaukstas un, atsitoties pret akmeni, kas bija pievelts pie kādas ābeles stumbra, sadalījās vairākās sastāvdaļās.

Iztaustījusies mitrajā zālē un puskrēslā tā arī neatrodot pazudušo bateriju, Līga nolēma to sameklēt nākamās dienas gaismā un atkal iekļāvās dejotāju pulciņā. Nu viņa jutās daudz, daudz brīvāka, un, šķiet, viņu priekšnesums nu kļuva vēl gaisīgāks, vēl izteiksmīgāk plīvojošs.

Nemanāmi ienācis veidošanas telpā, Artūrs pārliecinājās, ka viss norit pat daudz veiksmīgāk, nekā viņš bija iecerējis, sameklēja laumiņas Līgas telefona numuru un zvanīja priekšnesumu vajadzēja beigt, kad tas vislabāk izskatījās un radīja lielu ticamību.

Līgas telefons neatsaucās, toties atsaucās operatores lietišķā balss:

-  Adresāts pašreiz nav sasniedzams! Lai adresātam nosūtītu jūsu apmaksātu īsziņu par šo zvanu, lūdzu, sagaidiet signālu!

Artūrs sagaidīja, un īsziņa aizejot nopīkstēja. Tad, izbāzies cauri citiem skatītājiem, viņš pārliecinājās, ka laumiņas bija vēl turpat. Artūrs nosūtīja otru īsziņu.

Pēdējā mēnesī Artūrs vairākas reizes bija paļāvies uz savām priekšnojautām, un tās šoreiz vēstīja, ka labi nebūs. Tāpēc Artūrs īsziņas sūtīja vēl un vēlreiz. Tad atkal un atkal.

Bet adresāts tā arī palika nesasniedzams.

# # ^

Kaut arī laumiņas visu laiku kustējās, pavasara vakara dzestrums viņas ieskāva arvien ciešāk. Plānie, gaisīgie tērpi nebija piemēroti, lai meitenes ilgi uzturētos ārā, vakara vēsumā.

-   Beidzam! laumiņa Līga ierosināja. Mēs jau nodejojām vismaz divas reizes ilgāk, nekā bija runāts.

Neviena laumiņa neiebilda.

Tāpat viegli cilājot kājas, viņas devās no dārza ārā uz ceļa pusi. Bet šo atkāpšanos ik pa gabalam aizšķērsoja šārīta lietus ūdens peļķes. Pārgājušas uz citu ābeļu rindstarpu, viņas tāpat netika tālāk. Dārzs uz ceļa pusi laidās it kā lejā no kalna. Laumiņa Līga saslapināja savas vieglās, baltās kurpītes, laumiņa Liene paklupa kādā paltī, laumiņa Lāsma sāpīgi uzgrūdās līkas ābeles rēpuļainajam stumbram, laumiņa Lolita jutās tik nosalusi, ka sāka šņukstēt.

-    Meitenes, iesim pa taisno atpakaļ uz skolu! mudināja laumiņa Līga.

-   Bet… Lolita pārstāja šņukstēt.

-   Nekādus "bet"! Līga nepiekāpās. Vai tu gribi saķert plaušu karsoni?

To laumiņa Lolita negribēja gan un sekoja Līgai.

Pārējās divas laumiņas plīvoja viņām līdzi.

***

Skolas trešā stāva keramikas pulciņa kabineta logi stāvēja līdz galam vaļā. Pa tiem izliekušies vērotāji arvien skaidrāk saskatīja, ka zem skolas laternām četras laumiņas pārvēršas četrās parastās, dubļainās meitenēs, kas lēnām tuvojas skolai.

-   Es taču teicu: nav nekādu lauminu, nav! Kāds zēns pelēkā jakā labi samīcīja savu māla piku un atvēzējies lidināja to balti tērpto meiteņu virzienā.

-   Mani arī tik ātri nevar apvest ap stūri! Nu arī otrs zēns neskopojās ar saviem māliem, bet tāpat netrāpīja nācējām.

-  Vai prāts, zēni! Ko jūs darāt? Rimstieties! Skolotāja grūda logus ciet. Vai tad tas nebija skaisti? Man vismaz patika.

Man arī! piebalsoja Inga. Bet Artūrs klusēja. Viņš bija drūms un noskaities.

Lielā sensācija viņam bija aizplīvojusi gar degunu.

8. Pelkē

1 -     Bet varbūt avīze vispār var iztikt bez sensācijām? Artūrs vērās tukšajā datora ekrānā.

-    Vai tad mūs kāds lasīs? No sava datora atrāvās Madara un pagriezās pret redaktoru. Mūsu lasītāji ir jau pieraduši pie ārkārtējiem notikumiem, kas nenotiek katru dienu.

-   Toreiz tu arī šaubījies, kad mēs sākām par sniega cilvēkiem, Artūrs atgādināja.

-   Toreiz es šaubījos, vai tās pēdas patiešām pieder sniega cilvēkiem. Arī Madara neko nebija aizmirsusi. Jā, tas bija briesmīgi, kad Sudrabainais mani apciemoja, bet pēc tam… pēc tam… Cik daudzi mani lūdza izstāstīt, kā viss noticis, kā es jutos, satiekoties ar to… citplanētieti.

-   Ja parasto ikdienas dzīvi aprakstītu interesantāk, nu… neparastāk, varbūt patiešām varētu iztikt bez sensācijām?

-   Bet vai tu droši zini, ka mūs lasīs?

-    Lasīs, noteikti lasīs! Uz Artūra datora ekrāna jau parādījās pirmie burti, kas jau virknējās vārdos un teikumos.

Nākamo "Skolas Ziņu" pirmajā lappusē bija tikai četri milzīgi virsraksti un pie katra klāt neliela fotogrāfija.

Paņēmis rokā jauno avīzi, katrs lasītājs uzreiz pamanīja pirmo:

"KO BROKASTĪS ĒD SKOLAS DIREKTORE?"

Iepriekšējā skolas izlaidumā uzņemtajā fotogrāfijā direktore bija redzama ar nedaudz pavērtu muti, sapņaini augšup pavērstām acīm un milzīgu puķu pušķi rokās.

Zemāk lasītāji sastapās ar nedaudz mazāku virsrakstu:

"MATEMĀTIKAS SKOLOTĀJS BIJIS DIVNIEKU KARALIS!"

Skolotāja portrets datorā bija iestrādāts biezā, no divniekiem veidotā rāmī.

Neviena skatam nevarēja paslīdēt garām trešais virsraksts:

"VAI SMĒĶĒŠANA IETEKMĒ SEKMES?"

Šo papildināja foto ar zēnu bariņu aiz skolas malkas šķūņa. Daži smēķētāji no 7.a klases bija labi atpazīstami.

Bet lappuses pašā apakšā greznojās ceturtais virsraksts:

"KĀPĒC PAVASARA BALLĒ KRISTĪNE NEDEJOJA AR EDGARU?"

Foto rādīja saviebušos meiteni ar gaišiem matiem, kas fotogrāfam rāda mēli.

Bet avīzes nākamajās lappusēs par katru pieteikto tematu bija iespējams izlasīt vairāk.

-    Kur tu ķēri, ka Andersons bijis divnieku karalis? interesējās Madara.

-    Pagājušajā gadā pie mums ciemos bija atnācis papa darbabiedrs, Artūrs neslēpa. Uzzinājis, ka man ne īpaši veicas algebrā, viņš iesmējās: "Un kā lai tev veiktos, ja Andersons pats bija visīstākais divnieku karalis! Mēs taču esam skolasbiedri. Pat labi čomi bijām!"

-   Un ar to tev pietika, lai uzliktu tādu virsrakstu? Madara brīnījās.

-    Es taču rakstu: kā pauda anonīms avots, kas nevēlējās atklāt savu vārdu… Artūrs bija pārsteigts par Madaras piekasību. Bet vai nav super skolas stingrākais skolotājs pats kādreiz bijis nesekmīgais!

-   Un kāpēc tā Kristīne nedejoja ar Edgaru? Madara vispirms pārskatīja arī citus pirmās lappuses virsrakstus. Tad "Skolas Ziņu" atvērumā iedziļinājās intervijā.

Korespondents: Kristīne, mūsu lasītājus interesē, kāpēc tu skolas pavasara ballē nedejoji ar Edgaru, kad viņš tevi uzlūdza?

Kristīne: Es nedejoju?

Kor.: Tā apgalvo daudzi, kas atradās zālē!

Kr.: Apgalvo? Daudzi?

Kor.: Jā, daudzi ir redzējuši, kā Edgars ir pieliecies pie tevis, bet tu neesot viņam pievērsusi ne vismazāko uzmanību.

Kr.: Uzmanību es? Edgars pieliecies pie manis?

Kor.: Jā, jā, Edgars pie tevis!

Kr.: Man sāpēja kāja.

Kor.: Un tāpēc vien tu atraidīji Edgaru?

Kr.: Es atraidīju?

Kor.: Tu atraidīji.

Kr.: Man sāpēja kāja! Vai tu, kretīn, to saproti! Kāja!!! Ko piesienies? Darīt nav ko?

Un šajā brīdī Kristīne mūsu korespondentam parādīja garu

mēli… Tā nu tagad ir redzama arī šeit!

***

Pēcpusdienā Artūru pie sevis izsauca skolas direktore.

-  Kā tu zini, ko es ēdu brokastīs? viņa jautāja tieši un bez aplinkiem.

-   Mēs pagājušā nedēļā tikāmies tirgū. Vai atceraties es jūs vēl pasveicināju? Artūrs taisnojās.

-    Bet kāds tam sakars ar manām brokastīm? direktore nesaprata.

-    Tirgū jūs pirkāt olas un žāvētu gaļu, Artūrs turpināja, un es secināju, ka jūs no rītiem ēdat angļu brokastis: ceptas olas ar speķi…

-   Paklau, Serlok Holms! Direktore valdījās, lai nepasmaidītu. Man tomēr liekas, ka tā preses brīvība ir aizgājusi par tālu. Nu jau direktore runāja stingrā balsī. Labi, lai paliek tie tavi secinājumi par manām brokastīm, bet ar matemātikas skolotāju tev gan būs nopietna saruna. Ja avīzē vēl parādīsies kaut kādi pekstiņi, tad rēķinies ar cenzūru*. Par to tu taču esi kaut ko dzirdējis?

-   Esmu, Artūrs apstiprināja.

-   Tad varbūt esi dzirdējis arī par to, ka avīzē nav vēlams likt bildes, kurās cilvēks ir izķēmots? Direktore pievilka sev tuvāk vāzi ar ziediem, tad pacēla acis pret griestiem un pavēra muti.

Artūrs saprata, ka par šo joku smaidīt nedrīkst.

***

Arī nākamajā dienā nekas nebija beidzies.

Pirms stundām ap skolas lielo ziņojumu dēli drūzmējās paliels lasītāju bariņš. Kad pietuvojās Artūrs, tas pašķīrās, un nu ari Artūrs pamanīja pie dēļa piespraustas vairākas nokopētas lapas. Tās bija matemātikas skolotāja Andersona skolas gadu liecības. Nevienā, nevienā pašā nevarēja pat trijniekus atrast!

-  Nu, vai tā nav sensācija! Turpat līdzās stāvēja arī pats skolotājs un smaidīja savu visdīvaināko smaidu, no kura bijās pat vidusskolēni. Izrādās, Andersons nav bijis nekāds divnieku karalis, kā apgalvo daža laba tenku lapa! Tu, redaktor, esi aizmirsis, ka fakti ir jāpārbauda. Tāpat atgādinu tev, ka jau nākamajā numurā gaidīšu atvainošanās vēstuli un, protams, melu atsaukumu. Tā, lūk, draugs…

-   Mēs tomēr paši netiekam skaidrībā, kā smēķēšana ietekmē sekmes? Ejot mājup, pie sporta laukuma Artūru visriņķī apstāja zēni no 7.a klases.

-    Starpbrīžos mazāk paliek laika norakstīt… Artūrs mēģināja jokot, kaut gan zēni uz jokiem nemaz nebija noskaņoti.

-   Un kāpēc tad tu pats nenoraksti, bet slepus ložņā apkārt un klikšķini savu sūda aparātu? zēni uzvilkās arvien vairāk. Tu varbūt domāji, ka mēs esam kaut kādi sniega cilvēki, ko?

-   Tas nebija slepus! Artūrs apgalvoja. Jūs tikai mani neievērojāt.

-    Bet tagad gan mēs tevi labi redzam. Pat pārāk labi! zēns, kas stāvēja vistuvāk, spēcīgi pagrūda Artūru, un viņš, iepriekš nepamanījis, ka cits notupies aizmugurē, lidoja pāri tā mugurai. Bet tur, kur grantētais ceļš pārgāja zālienā, pēc lietiem vienmēr piepildījās liela, gara peļķe. Tajā nu viņš gulēja augšpēdus un labi sadzirdēja aizejošos:

-   Varbūt tagad, skribent, tu sāksi atšķirt cilvēkus no jetijiem!

9. Vai viegli būt haizivij?

Cerot saņemt piecus santīmus par katru pārdoto avīzes eksemplāru, redakcijā kā izplatītāji pieteicās vai puse no visiem trešklasniekiem un pat daži pirmklasnieki.

-   Nu mums avīžu zēnu un meiteņu pietiks, Artūrs rēķināja. Un no katra izplatītā eksemplāra redakcijas kasē vēl paliks desmit santīmu.

-  Tu esi trīskāršojis cenu? Madara jautāja. Kāpēc es par to uzzinu pēdējā?

-   Nē, tu esi otrā tūlīt pēc manis, Artūrs skaidroja.

-    Es vēl neesmu lasījusi nevienu rakstu! Ja tev mana palīdzība nav vajadzīga, tad… Madara turpināja bozties.

-   Šis ir īpašs numurs, un man gribējās, lai arī tev tas būtu pārsteigums. Artūrs joprojām palika noslēpumains.

-   Un kad tu paspēji šo īpašo numuru samaketēt un pārkopēt? Simons taču sen nav rādījies, Madara neslēpa, ka ir apvainojusies.

-   Maketēt man palīdzēja Pārsla, kad es viņai visu izstāstīju. Bet kopēju es viens pats līdz pusnaktij, kamēr skolas sargs mani izdzina ārā.

-   Nu tik tiešām pārsteigumu bez gala! Madara vairs nelikās sapīkusi.

-    Jā, apsolu, tev pārsteigumu netrūks! Artūrs

Madarai pasniedza svaigo avīzes numuru.

***

"ATKLĀTA SUDRABAINĀ "CITPLANĒTIEŠA" MĪKLA" tas bija viens no pirmajiem virsrakstiem, ko pusbalsī izlasīja Madara.

-   Es atradu kļūdu! viņa iesaucās. Citplanētietis nezin kāpēc ir ielikts pēdiņās.

-    Nav tur nekādas kļūdas! jau strupi atbildēja Artūrs.

Madara sev interesējošā raksta virsrakstu izrunāja pusbalsī, turpretī trešklasnieki, katrs ar "Skolas Ziņu" paku rokās, savas balsis netaupīja nemaz.

-   Patiesība par sniega cilvēkiem! pirmā stāva gaitenī, cik vien spēka, bļāva kāds avīžu puika.

-   Kā tika makšķerēta lielā līdaka! skolas ēdnīcā spiedza kāda avīžu meitene.

-   Par jetijiem izlikās Simons un Stefans! skanēja pagrabstāva ģērbtuvē.

-    Nu ir zināms, kas apēda zemeņu ievārījumu! tika piekliegts arī vestibils.

-   Kapsētas spoki sākuši runāt! Troksnis un kņada izcēlās arī pie ciema veikala, iepretim krodziņam, no kurienes pāri ceļam labi varēja saredzēt krustus un kapliču.

-   Vai viegli būt haizivij? kāda sīciņa balss čiepstēja pie autobusu pieturas, un maza rociņa gaisā vicināja

"Skolas Zinas".

-   Viltnieku vaļsirdīga atzīšanās! Šis avīžu puika kliegdams stāvēja uz palodzes pasta nodaļā un turpat uzreiz pārdeva trīs eksemplārus.

-   Ar blēžiem sadarbojies blēdis! Skolas direktores kabinetā iemetās kāds cits avīžu puika un nosvieda uz galda avīzi.

-   Kas sadarbojies? Direktore pacēla acis no saviem papīriem.

-   Blēdis! Mazais avīžu puika, ar abām kājām kopā lēkdams, atkārtoja ik uz soļa. Blēdis! Blēdis! Blēdis!…

10. Gada skolēns

-    Tavs pirmais jaunās redaktores pienākums būs sarīkot skolā aptauju "Gada skolēns", skolotāja Pārsla skaidroja Madarai.

-   Vai es to spēšu? Madara izskatījās dziļi nelaimīga.

-   Gan jau varēsi! skolotāja drošināja.

-  Ja būtu Artūrs, mēs pa abiem to noteikti paveiktu…

-   Direktore uzskata, ka viņam kā redaktoram vairs nevar uzticēties, skolotāja teica.

-   Es gan viņam ticu! Madara iesaucās.

-   Arī pēc tā Sudrabainā ciemošanās pie tevis? Pārsla jautāja.

-   To jau izdomāja Simons ar Stefanu vieni paši! Artūrs pats arī noticēja tam citplanētietim…

-    Cik vienkārši tie atlido pie mums un cik vienkārši atkal pārvēršas par parastiem puikām bobslejistu kombinezonā! skolotāja ironizēja, bet pēkšņi, atcerējusies zaļo rūķīti, viņa šo tematu vairs neturpināja, toties atcerējās sarunas sākumu. Lai sarīkotu aptauju par Gada skolēnu, "Skolas Ziņās" būtu publicējama anketa.

-   Anketa? Madara bija šausmās.

-   Nav tur nekā biedējoša! Pārsla mierināja meiteni. Vajadzīgi tikai divi jautājumi.

-    Kādi? Madara pievilka tuvāk papīra lapu un paķēra zīmuli.

Pārsla, kādu brīdi paklusējusi, nodiktēja:

-   Pirmais. Kuru savu skolasbiedru tu izvēlētos par Gada skolēnu ? Otrais. Kāpēc, tavuprāt, viņš vai viņa ir pelnījusi būt par Gada skolēnu ?

-   Un viss?

-  Šī anketa ir jāpublicē kopā ar paziņojumu, ka izvēlētais Gada skolēns vasaras brīvlaikā veselu mēnesi atpūtīsies nometnē pie Rāznas ezera.

-   Ja nu man vienai neizdodas sarīkot to aptauju? Madara atkal šaubījās. Direktore Artūram neuzticas kā redaktoram, bet palīdzēt man… viņš taču varētu…

-   Varētu gan, Pārsla piekrita. Varētu, ja vien vēlētos…

-   Viņš vēlēsies! Viņš noteikti vēlēsies!

Madara nekļūdījās jau tās pašas dienas pēcpusdienā viņi abi kopā ar Artūru sameklēja Rāznas ezera fotogrāfiju, uz kuras fona publicēt aptauju. Tad izdomāja arī konkursu, kā izteiksmīgāk apsveikt uzvarētāju pēc aptaujas rezultātu pasludināšanas.

-   Piemēram, varētu ierasties Sudrabainais ar garo, kaulaino kāju un iedot dadžu buķeti citplanētiešu puķes! Artūrs arvien vairāk iedzīvojās un skatījās uz Madaru.

-   Nē, labāk būtu sniega cilvēki ar pusizēstām ievārījuma burciņām! Madara Artūram nepalika parādā.

-   Tad es ierosinu kapsētas spoku, kurš atnestu sarkanu neļķu pušķi!

-   Un kas vainas būtu bēniņu spokam? Viņš varētu ierasties smagiem, dunošiem soļiem! Madara smējās.

-    Kā tu par to kaut ko zini? Artūrs bija pārsteigts.

-  To man kā lielu noslēpumu pastāstīja pats bēniņu spoks, Madara uzreiz neatzinās.

-    Simons vai Stefans? Artūram bija svarīgi to uzzināt.

-   Pirmais karsts!

-   Bet kā viņš tika iekšā pa aizslēgtajām bēniņu durvīm? Mēs ar papu pārbaudījām tās bija ciet.

-   Ja tu pateiksi, kā Sudrabainais nolaidās uz otrā stāva lodžijas, tad varbūt uzzināsi par to bēniņu spoku, Madara nepiekāpās.

-     Sudrabainais iekāpa pa dzelzs lūku lodžijas grīdā, Artūrs bija pārāk saintriģēts, lai vilcinātos ar atbildi.

-   Vai, cik līdzīgi! Madara iesaucās.

-   Kas līdzīgi? Artūrs pat paliecās uz priekšu.

-    Tavs bēniņu spoks iekāpa pa jumta lūku, pabaidīja gulētājus un atkal izkāpa ārā, Madara atklāja.

-   Tagad es saprotu. Artūrs atslāba. Ja tu tikai zinātu, cik es par to lauzīju galvu un tā arī nevarēju neko sakarīgu izdomāt.

-   Man arī skaidrs: tā griezīgā čīkstoņa atskanēja, kad tika virināta ierūsējusī lodžijas grīdas lūka. Madara jutās tikpat atvieglota.

-   No šīs sarunas "Skolas Ziņās" iznāktu labs raksts ar virsrakstu "Pēdējie noslēpumi atklājušies!". Artūrs smaidīja pavisam citādi nekā pirms brīža.

-     Tu varbūt arī šo sarunu slepeni ierakstīji? Madara iedzēla, bet atbildes vietā sagaidīja vien pārmetošu skatienu. Par noslēpumiem gan vairs ne! Mums jādarbojas ar aptauju.

-   Kā zini, redaktore esi tu! Artūrs jau atkal smaidīja kā parasti. Vai tad pajokot nedrīkst?

Veselu mēnesi lielā vēlēšanu urna ar uzrakstu "Gada skolēns" atradās skolas vestibilā un katrs, kurš nāca iekšā vai gāja ārā, varēja izdarīt savu izvēli. Artūrs, ikreiz ejot urnai garām, atklāja sevī pilnīgi pretējas jūtas: viņam ļoti patika uz to skatīties un ar prieka pilnu cerību iztēloties to lapiņu saturu, kas jau bija samestas iekšā. Bet tajā pašā laikā viņu neiedomājami baidīja brīdis, kad urnu vērs vaļā un skaitīs rezultātus…

Bija noslēdzies arī konkurss par uzvarētāja apsveikšanu. Vērtētājiem vairāk par citiem iesniegtajiem patika priekšlikums Gada skolēnam galvā uzlikt vainadziņu, veidotu no lauru lapām.

-    Iedomājies tik: lai tas vainadziņš turētos un nekristu nost, man bija nepieciešamas desmit paciņas lauru lapu! Madara sūdzējās Artūram.

-   Un vai tagad tas uz galvas turas labi? Artūrs interesējās.

-  Uz manas jā! Madara atvēra atvilktni un izņēma savu darinājumu. Bet manējā nav nekāda lielā visas draudzeņu cepures vienmēr slīd uz ausīm.

-   Dod, es piemērīšu! Artūrs pastiepa roku.

-   Tev arī der kā uzliets! Madara priecājās. Un labi piestāv.

-   Tad nofotografē mani! Artūrs vēl arvien visur nēsāja līdzi savu digitālo kameru. Lai es arī varu redzēt. Spoguļa taču nav.

-    Nu, pasmaidi! Madara pavērsa objektīvu pret Artūru.

-   Pagaidi, vēl ne! Pievelc tuvplānu un noņem sarkano acu efektu! Es taču negribu izskatīties kā trusītis, viņš izrīkoja.

-   Lai paskatītos, būs labi tāpat. Madara nospieda slēdzi, un nozibsnīja zibspuldze.

***

Kad aptaujas urnas saturs bija izbērts uz skolotāju istabas lielā galda, direktore jautājoši pavērās Artūrā, bet neko nebilda.

Artūrs pievilka sev klāt anketu kaudzi un sāka tās šķirot. Bet gandrīz visas bija jāliek vienā kaudzē, jo uz jautājumu "Kuru savu skolasbiedru tu izvēlētos par Gada skolēnu?" atbildes bija atšķirīgas vienīgi formulējumos. Vieni rakstīja: "Jokdarus Simonu un Stefanu", otri: "Asprātīgopārīti Simonu un Stefanu", trešie: "Sniega cilvēkus, protams, Simonu + Stefanu ", bet citi vienkārši minēja abu vārdus bez komentāriem.

Uz jautājumu "Kāpēc" atbildes bija daudzveidīgākas.

"NLOpie mums? Es noticēju un vēl tagad ticu."

"Tas bija, kā piedzīvojumu stāstu lasot!"

"TVes nekad tik aizraujošu filmu nebiju redzējusi! Turklāt es pati tajā piedalījos!"

"Jā, viņi mānījās, bet loti interesanti mānījās! Par iztēli desmit. Par inscenējumu tikpat."

"Mūsu "sniega cilvēki" mani pamudināja daudz izlasīt par īstajiem sniega cilvēkiem. Darbosimies kopā, un mūs neviens neatklās!"

"Super! Man vairāk nav ko teikt!"

Kāds cits teksts bija rakstīts pieauguša cilvēka rokrakstā:

"Es gandrīz vai nomiru aiz smiekliem, uzzinot par smirdošo līdakas galvu. Nabaga Stefans!"

-   Paklausieties, kas te rakstīts par Artūru! Pārsla laikam bija sajutusi, kā viņa garastāvoklis arvien vairāk slīd zem nulles. "Tikai izdomas bagāts redaktors var izveidot tik interesantu avīzi!"

-   Man arī te viens Artūra cienītājs viņu slavē! negribīgi atzina direktore, bet uzrakstīto nenolasīja.

Artūrs bija sašķirojis un saskaitījis visas anketas. Atdevis tās Madarai, viņš klusi izgāja no skolotāju istabas.

''Kāpēc vienmēr piepildās tieši vissliktākās nojautas?" Artūrs sev jautāja. Viena neatminēta mīkla tomēr palika.

Aptaujas kopējie rezultāti bija šādi: no lielajā urnā iemestajām divsimt septiņdesmit anketām divsimt piecdesmit divās par Gada skolēnu bija izvirzīts Simons un Stefans.

No skolotāju istabas Madara taisnā ceļā devās uz veikalu, kur nopirka vēl desmit paciņas lauru lapu vainagi taču bija nepieciešami abiem zēniem.

-   Meitiņ, tējai tās nav lietojamas! Rūgtas. Pārdevēja Madaru jau bija ievērojusi. Tikai pie zupām un mērcēm. Un tad arī pa vienai.

11. Dīvaini un baigi..

Tikai skolas dienās Madara dzīvoja pie vecāsmammas vairākstāvu mājas dzīvoklī. Nedēļas nogalēs un brīvdienās viņa no Tīrumnieku centra atgriezās savās attālajās mājās pie mammas, tēta un māsām.

Un tagad, jūnijā, kad tētis brīvajos brīžos jau veda kalnā malku Jāņu ugunskuram, Madara kopā ar māsām nakšņoja kūtsaugšā, kur jau smaržoja svaigi pļautais siens, bet lejā ik pa brīdim smagi nopūtās govis, kājas pret grīdu dipināja aitas un laktā nemierīgi ieklukstējās vistas.

Tomēr šie parastie lauku trokšņi ne Madaru traucēja, ne arī darīja piesardzīgu. Tāpat kā Neri pie kūts stūra garā ķēdē piesieto suni. Bet, kad tajā naktī suns, sākumā pāris reižu dobji ierējies, nepārstāja plosīties, zmisīgās rejas vēl papildinot ar aizsmakušu gaudov anu, Madara atmeta segu sānis, pierāpoja pie kūtsugšas vārtiem un, pavērusi tos šķirbiņā, paskatījās rā… Tas, ko viņa tur ieraudzīja, kuru katru padaītu nemierīgu! Tas bija tik dīvaini, pārsteidzoši un aigi…

Ja Simons un Stefans pirms dažām dienām nebūtu evušies uz nometni pie Rāznas ezera, Madara varbūt aļi iesmietos un ātri rāptos atpakaļ guļvietā. Bet nu ņai izkalta mute un pat nepietika drosmes, lai sauktu alīgā, lai izkustētos un tūlīt modinātu māsas. Un tad viņu pavisam sastindzināja nākamā doma: nu tas, ko viņa tagad redz, notiek īstenībā? Ne kāda domāts, ne izspēlēts. Tādas šausmas īstenībā!

Suns vēl reizi iegaudojās un uz vēdera ielīda būdā. Noklabēja mājas ārdurvis, kāds iznāca pagalmā un iededza nakts spuldzi.

Madara vēl joprojām skatījās ārā platām, baiļu pilnām acīm.

Nekas nebija beidzies. Viss turpinājās…

SATURS

Pirmā daļa

1.  Pēdas sniegā………………………………………………. 5

2.  Mēs vēl tiksimies!……………………………………….. 8

3.  Grūti noticēt…………………………………………….. 11

4.  Pajetiju pēdām………………………………………….. 15

5.  Spok, atkāpies!…………………………………………. 23

6.  Nesaskaņas redakcijā………………………………… 26

7.  Sudrabainais…………………………………………….. 28

8.  Naktī, bēniņos…………………………………………… 31

9.  Zaļais rūķītis…………………………………………….. 34

10.  NLO un preses pīles…………………………………. 39

11.  Pārvērtības……………………………………………… 41

Otrā daļa

1.  Kā radīt sensāciju?…………………………………….. 47

2.  Slepenā intervija……………… ……………………… 51

3.  Fotoreportāža…………………………………………… 55

4.  Haizivs…………………………………………………….. 59

5.  Līdakas galva……………………………………………. 63

6.  Smaka, kas nezūd……………………………………… 70

7.  Laumiņas ābeļdārzā…………………………………… 72

8.  Peļķē…'……………………………………………………. 78

9.  Vai viegli būt haizivij?………………………………… 83

10.  Gada skolēns…………………………………………… 85

11.  Dīvaini un baigi……………………………………….. 92

Maris Itungulis SNIEGA CILVĒKI

Redaktors Aldis Vēuers

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2705. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] Neandertālieši cilvēkveidīgas būtnes, kas dzīvojušas pirms 10 000-4000 gadiem akmens laikmetā. Savu nosaukumu ieguvušas pēc 19. gs. Neanderas ielejā (Vācijā, netālu no Diseldorfas) atrastā skeleta. (Autora piez.)

[2] Rovers skauts, kurš sasniedzis 16 gadu vecumu un izturējis pārbaudījumu viens pats pavadījis nakti mežā. (Autora piez.)

[3] Kops skautu pulciņa posms jeb apakšgrupa. Red.

piez.)

[4] Toveris kubls, baļļa liels, apaļš koka trauks bez vāka, agrāk izmantoja kāpostu skābēšanai, veļas mazgāšanai. (Autora

piez.)

[4] Cenzūra preses uzraudzība vai pārbaude, ko veic cenzors. Daudzos gadījumos ari aizliegums publicēt vienu vai otru informāciju, kas, pēc cenzora domām, ir kaitīga sabiedrībai. (.Autora piez.)

Content

Rungulis Māris Sniega Cilvēki

PIRMĀ DALA

1. Pēdas sniegā

2. Mēs vēl tiksimies!

3. Grūti noticēt

4. Pa jetiju pedam

5. Spok, atkapies!

6. Nesaskaņas redakcija

7. Sudrabainais

8. Naktī, bēniņos

9. Zaļais rūķītis

10. NLO un preses pīles

11. Pārvērtības

OTRĀ DALA

1. Kā radīt sensāciju?

2. Slepena intervija

3. Fotoreportāža

4. Haizivs

5. Līdakas galva

6. Smaka, kas nezūd

7. Lauminas ābeļdārzā

8. Pelkē

9. Vai viegli būt haizivij?

10. Gada skolēns

11. Dīvaini un baigi..

SATURS