Juhņēvičs Ēvalds

Pasaules bērni. Divdesmit otrais gadagājums

Pasaules bērni. Divdesmit otrais gadagājums

Ārzemju rakstnieku stāsti

.

ŠARLS VILDRAKS, franču rakstnieks. IENAIDNIEKS

— Tu taču jau esi sagatavojis stundas, — man sacīja māte. — Aizskrien uz bodi un nopērc man par divi sū^1 rīvmaizi!

— Labi, māmiņ!

Māte man iedeva vara monētu, un es gāju. Toreiz mārciņā maizes maksāja četri sū.

Pusdancodams un lēkdams no pakāpiena uz pakāpienu, es aulekšiem noskrēju pa trepēm, katru pakāpienu ritma dēļ atzīmēdams, ātri berot: — Par divi sū rīvmaizi! Rīvmaizi par divi sū! — Pēc tā visa es jau biju drošs, ka savu uzdevumu neaizmirsīšu; turklāt tas mani uzjautrināja — lēkt uzreiz pār trim pakāpieniem, ieķeroties trepju margās. Bet, kad biju nokļuvis šaurajā apakšstāva priekšnamā, kura galā bija redzama ielas gaisma, ietve un gājēji, es uzreiz atcerējos Fijo un apstājos, jo man sametās bēdīgs prāts.

Lai aizdzītu ļauno likteni, es vairākas reizes ātri nomurmināju: — Lai viņa nav pie durvīm! Lai viņa nav pie durvīm! — Un pēc tam, piesardzīgi palūkojies uz ielu, uzmanīgi apskatīju vispirms mūsu ietvi — pa to man būs jāiet —, pēc tam ietvi pretējā ielas pusē līdz septiņpadsmitā nama vārtiem, kas atradās netālu no mums. Fijo tur varēja stāvēt daudzas stundas, sabāzis rokas kabatās un atslējies pret durvju stenderi vai arī iespiedies sienas iedobumā.

Labi! Šoreiz viņa nebija. Es atviegloti nopūtos un jozu pēc rīvmaizes — skrēju pa mūsu ietvi, lai šķērsotu ielu pret pašu maiznīcu.

Atgriezdamies mājās, pārliecinājos, ka ceļš joprojām ir brīvs, un gāju nesteigdamies, pārcilādams galvā tā stāstiņa sīkumus, kuru vakar biju beidzis lasīt.

Pēkšņi es nodrebēju: man dzinās pakaļ! Tas, protams, bija Fijo, viņš man dzinās pakaļ visiem spēkiem. Iebāzis dziļāk kabatā turziņu ar rīvmaizi, es laidu ļekas vaļā.

Šoreiz man izdevās paglābties no ienaidnieka. Ar stipri pukstošu sirdi, elsdams pūzdams es pilnā sparā iemetos priekšnama tumsā un dzirdēju, kā aiz manis uz asfalta nošņirkstēja Fijo naglotie zābaki un ar ieskriešanos atsitās pret aizvērtajām durvīm. Bet visbiežāk es tiku dauzīts kaulainām dūrēm pa muguru un jostasvietu divdesmit metrus garā skrējienā. Sitieni bira kā krusa, un tad es metos bēgt.

Starp mani un Fijo nekad nebija bijis nekāda strīda un nekādas izskaidrošanās. Pirms divi gadiem mēs abi bijām mācījušies vienā klasē, bet viens pret otru izturējāmies gluži vienaldzīgi. Pēc tam viņš nezin kāpēc mainīja skolu un es ar viņu sastapos tikai uz ielas: viņš sadrūvējies stāvēja viens pats, neatiedams no septiņpadsmitā nama ieejas durvīm.

Reiz viņš dzinās man pakaļ trakās dusmās, un pēc tam tas sāka atkārtoties ik reizi, kad viņš ar mani sastapās: viņš redzēja, ka es neesmu spējīgs viņam pretoties. Bet, dzīdamies man pakaļ un mani sizdams, viņš ne reizes nepagodināja mani ar kādu vārdu, iztika bez draudiem un apvainojumiem. Acīmredzot viņš mani neieredzēja, pats nezinādams, par ko; varbūt mana priekšauta dēļ, kas viņam likās esam pārāk tīrs, vai arī manu uzspodrināto kurpju dēļ.

Bet mūsu sadursmēs viņš ievēroja zināmus likumus, ko bija noteicis viņš pats, kaut ko līdzīgu mednieku likumiem vai ielu kustības noteikumiem. Tā, piemēram, viņš nekad neatļāvās kaut vai vienu centimetru pārkāpt pār mūsu mājas slieksni vai arī skriet man pakaļ priekšnamā. Ja viņš, piemēram, redzēja, ka es nesu maizi, kādu pudeli vai tīkliņu ar kartupeļiem, vai kaut ko citu, kas mani varētu traucēt skrējienā vai aizstāvoties, viņš man neuzbruka. Lielākais, ko viņš līdzīgos gadījumos atļāvās, bija nobiedēt mani, izlikdamies, ka metas kautiņā, un pierakstīt sev par labu vēl vienu punktu; bet tādās reizēs viņš nekad neatgāja nost no savas mājas durvīm.

Ja viņš redzēja, ka es uz ielas spēlējos ar kādiem diviem draugiem, arī tad viņš nekustēja no vietas, bet tikai noskatījās uz mums ar nicīgu skatienu. Varbūt viņš domāja, ka arī spēle ir svētums tāpat kā maize vai piens? Vai arī viņš baidījās, ka tādos brīžos man apkārt ir aizstāvji?

Dažreiz man iznāca iet viņam garām pa ietvi kopā ar vecākiem, pavisam tuvu viņam. Tādos gadījumos viņš izlikās mani neredzam — un es viņam atbildēju ar to pašu. Mājās es nekā nestāstīju par Fijo un viņa uzbrukumiem — nestāstīju pat mātei, kurai parasti uzticēju savus noslēpumus un bēdas. To darīt man liedza kaut kādas dīvainas jūtas, kurās jaucās kopā kautrība, lepnums un mazliet kauns.

Bet reiz gadījās tā, ka, pats nemaz nemanīdams, pa pusei nodevu sevi tēvam.

Tai siltajā jūnija dienā, kad lēnām tuvojās vakars, mēs abi ar viņu sēdējām pie loga mūsu ceturtajā stāvā, iegrimuši spēlē, kuru mēs saucām par «automašīnu spēli». Šās spēles būtība bija tāda, ka mums katram pēc kārtas vajadzēja uzminēt, uz kuru pusi — pa labi vai pa kreisi — ielas galā iegriezīsies garāmbraucošā mašīna.

Vajadzēja savākt divpadsmit punktus. Ja vinnēju es, tad dabūju konfekti, ja tēvs — viņš drīkstēja izpīpēt cigareti. Bet arī tais gadījumos, kad viņš paspēlēja, es augstsirdīgi atļāvu viņam uzpīpēt, piešķirdams to nevis kā apbalvojumu, bet mierinājuma veidā. Pats par sevi saprotams, ka mums bija arī «mierinājuma» konfektes.

Automašīnu ilgu laiku uz ielas nebija. Pēc tām skatoties, es pēkšņi ieraudzīju Fijo. Viņš, kā parasti, stāvēja pie savas mājas, sakrustojis kājas un atspiedies pret durvīm. Iepriekšējā dienā, kad es gāju garām septiņpadsmitajam namam, viņš mani diezgan stipri iekaustīja. Noslēpums sāka kļūt pārāk smags. Es jutu nepieciešamību kaut mazliet atvieglot savu sirdi, kaut maķenīt atklāt savu noslēpumu.

Samākslotā balsī, it kā starp citu es sacīju tēvam:

— Vai tu redzi tur to puiku pie septiņpadsmitā nama vārtiem?

— Redzu. Un kas tad ir?

— Vakar es skrienu no bodes uz māju, steidzos, tāpēc ka mamma mani gaidīja, un viņš uzreiz metas man pakaļ! Es nekādi nevarēju saprast, ko viņš no manis grib. Viņš mani panāca tieši tai mirklī, kad es skrēju iekšā mūsu durvīs, un pamatīgi iezvēla ar dūri pa muguru.

— Vai tu viņam sadevi pretī?

— Nē...

Šis nedrošais «nē» nozīmēja: «Sadot pretī Fijo? Tu viņu slikti pazīsti!»

— Kā? — tēvs pārvaicāja. — Tu dabūji pa kaklu un nedevi pretī? Ar kaunu muki no šā smurguļa? Viņš taču ir mazāka auguma nekā tu!

Es nosarku un sāku melot:

— Nē taču, es tikai ļoti steidzos. Man bija rokās pētersīļi. Saproti, pētersīļu saišķītis, pēc kā mamma mani bija aizsūtījusi. Turklāt, vai zini, man nemaz nesāpēja. Droši vien viņš gribēja paspēlēties. Es viņu pazīstu, viņa uzvārds ir Fijo. Ar viņu otrajā klasē kopā mācījāmies. Viņš pirmo reizi tā pret mani izturējās. Bet es viņam neieteiktu to turpināt...

— Labu veiksmi! — tēvs sacīja.

Bet viņš mani labi pazina un acīmredzot noticēja man tikai pa pusei, jo piebilda:

— Redzi, dēliņ, ja tagad, kad tev drīz jau būs vienpadsmit gadu, tu atļausi kuram katram nekauņam tā pret sevi izturēties, tad vēlāk tam nebūs ne gala, ne malas. Tu kļūsi par viņu upuri uz visu mūžu. Vēlāk, kad iestāsies armijā, tu būsi pagalam, ja pašā sākumā neizturēsies kā īsts vīrietis. Esi labs biedrs labiem puišiem, bet proti dot pretsparu visādiem draņķiem — vai arī tu kļūsi par mūžīgu grēkāzi un izsūtāmo puiku visādiem rupjiem tēviņiem. Ļauni cilvēki gandrīz vienmēr ir zaķpastalas. Viņi uzbrūk tikai tiem, kurus uzskata par nespējīgiem dot pretsparu... Bet kā tad, dēliņ, ir ar mūsu mašīnām? Tu jau divas esi palaidis garām. Tagad ir tava kārta spēlēt...

Partija turpinājās, bet es visu laiku domāju par tēva vārdiem.

Ak vai, viņam bija caur un cauri taisnība! Kāpēc es biju kļuvis par pastāvīgo Fija upuri, par viņa laupījumu? Tāpēc, ka muku no viņa. Tātad, ja pirmajā izdevīgajā gadījumā es viņam nepretošos, tad visu mūžu saņemšu sitienus un pļaukas. Un viņš taču tiešām nebija garāks par mani, drīzāk pat mazāka auguma. Garš, protams, vēl nenozīmē — stiprs. Bet vai viņš ir stiprāks par mani? Man taču nebija nekāda priekšstata par viņa spēku, un es nekad nemēģināju to uzzināt. Viņam gluži vienkārši pietika ar to, ka viņš man uzbruka, — un viņš man likās nemūžam neuzvarams. Man sametās kauns. Kauns par savu gļēvumu. Ko gan tēvs domātu, ja zinātu visu patiesību? ...

Vakarā, gulēdams gultā, es nozvērējos, ka pirmajā izdevīgajā gadījumā sastapšos ar Fijo aci pret aci. Un, ja es tai reizē dabūšu pa purnu, tad došu viņam pretī. Viss bija labāks nekā šis mūžīgais pazemojums, šīs pastāvīgās bailes. Bet varbūt Fijo ir tieši tāds zaķpastala, par kādiem tēvs runāja? Viņš taču ne reizes nestājās man ceļā, nenostājās pret mani aci pret aci, bet vienmēr jāva man paiet garām viņa mājai — un tikai tad skrēja pāri ielai, metās man pakaļ un sita ar dūri pa muguru.

Ļoti labi! Es vairs no viņa nemukšu. Tagad es sastapšos ar viņu aci pret aci. Mani pat sāka kratīt drudzis pieņemtā lēmuma dēļ, un es ilgi nevarēju iemigt. Es gan baidījos no šā kautiņa, gan alku pēc tā kā pēc savas atbrīvošanas.

Pienāca rīts. Es nesaņēmu nekādus uzdevumus, bet man atļāva iet laukā paspēlēties. Par kādu spēli varēja būt runa? Draugu aicinājumi neaizsniedza manas ausis: es noraizējies meklēju Fijo. Bet viņš bija tikpat kā ūdenī iekritis. Es pat sadūšojos aiziet diezgan tālu no mūsu mājas un ne vienreiz vien nogāju garām septiņpadsmitā nama vārtiem.

«Jo labāk,» es nopūtos un devos mājup. Māte brīnījās, ka esmu tik agri pārnācis. Bet es teicu, ka nebija ar ko spēlēties.

Tiesa, nevarēja teikt, ka es Fijo būtu pārāk ilgi gaidījis, bet galu galā jutos apmierināts, pat lepns mazliet: biju pildījis savu pienākumu. Un šis pirmais drošais solis mani norūdīja un nomierināja. Ja Fijo nebija uz ielas — tā taču nebija mana vaina. Iedams lejā pa trepēm, es vairs nelūdzu likteni: «Lai viņa nav uz ielas! Lai viņa nav pie durvīm!» Es gan ari neteicu: «Lai viņš tur ir!» Es godīgi nolēmu neietekmēt likteni.

Nākamā diena bija ceturtdiena. Paraudzījies no rīta pa logu, es no galvas līdz pat papēžiem nodrebēju: Fijo drūmi stāvēja savā postenī!

Manī iekšā kāda valdonīga, vīrišķīga balss nemitīgi atkārtoja: «Ej turp! Ej turp! Vajag, lai tu tūdaļ pat ietu uz turieni!» Bet kāda cita balss — maza puišeļa balss iebilda: «Nevis tūlīt, bet pēcpusdienā! Viņš tur kvernēs augu dienu, šodien taču ir ceturtdiena^2!»

Ar stipri pukstošu sirdi es divreiz apgāju apkārt galdam, neiedrošinādamies pieiet pie loga. Tad līdzīgi automātam devos uz mātes istabu.

— Māmiņ, vai tev nav nekā, ko man uzdot izdarīt? — es jautāju. — Es varu aiziet uz bodi.

— Nē, mīļais. Bet kas tad ir?

— Man jānopērk dzēšgumija. Mums rit ir zīmēšanas stunda, un man nav gumijas.

— Nu tad nopērc. Tikai ej uzmanīgi pāri ielai!

Es lēnām nokāpu pa trepēm, pacēlis galvu un vīstīdams dūres. Atkāpšanās ceļš bija atgriezts. Es stingri noteicu divi reizes:

— Lai viņš tur ir! Lai viņš neaiziet prom no durvīm!

Es nevilcinoties izgāju uz ielas. Fijo mani neredzēja: viņš bija pagriezis muguru pret ielu un skatījās savas mājas priekšnamā. Tai brīdī garām brauca rati, ar kādiem Parīzē izvadā ledu. Tielēnām virzījās uz Fijo pusi. Es sāku iet blakus ratiem un tādējādi pagāju garām septiņpadsmitajam namam nemanīts. Tad es iegāju bodē, kurā pārdeva avīzes un rakstāmpiederumus, un bodnieks man pasniedza gumiju par divi sū. Pēc tam, nenolaizdams acu no Fijo, es atkal sāku iet pāri ielai. Es viņam tuvojos nesteigdamies, bet ko man maksāja katrs solis!

Viņš mani pamanīja tikai tad, kad atrados pret pašām viņa mājas durvīm. Es cieši lūkojos uz viņu, un viņš metās man pretī uz ielas bruģa. Man instinktīvi sagribējās skriet prom, bet tai pašā mirklī es apslāpēju šo vēlēšanos.

Pirms Fijo pieskrēja man klāt, es metos pretī, pastiepis uz priekšu abas dūres, domādams vienīgi par to, kā varētu sevi pasargāt no viņa sitiena. Es stingri satvēru viņu aiz pleciem, un starp mums izveidojās atstarpe izstieptas rokas garumā. Fijo man nevarēja ne iesist, ne atbrīvoties; arī viņš bija ieķēries man plecos, un tā mēs mīdījāmies uz vietas, uzmetuši kukumu un lūkodami viens otru atgrūst. Uz mirkli Fijo palaida manu plecu vaļā, lai varētu man iesist. Sitiens bez kāda spēka ķēra mani kaut kur pie kakla. Bet Fijo vājināja savas pūles, un es viņu piespiedu vienu soli atkāpties. Tad viņš sāka mani abām rokām grūstīt. Ne viņš, ne es netikām izrunājuši ne vārda. Tagad es redzēju pavisam tuvu viņa īsi apcirpto, gaišmataino galvu, taisno, plāno degunu un izķēmoto muti. Mani pirksti ieķērās viņa stipri apdilušajā atlokāmajā samta apkaklē, kas bija pārlaista pār melno priekšautu, kurš spīdēja aiz netīrības.

Viņš mani nikni grūstīja, bet viņam tik tikko izdevās mani izkustināt no vietas. Mirkli vēlāk es viņu atgrūdu atpakaļ par veselu soli, pēc tam vēl par vienu. Tad viņš man spļāva. Es atbildēju ar to pašu; starp mums sākās riebīga sacensība, kas ilga tikmēr, kamēr mums pietrūka siekalu. Redzēt savu spļāvienu uz bālā Fijo sejas, ko klāja vieglas pūciņas, man bija vēl pretīgāk nekā just viņa spļāvienus uz savas sejas.

Bet tagad man izdevās piespiest pretinieku pakāpties atpakaļ — un viņš vairs nepretojās. Tā es viņu spiedu atpakaļ līdz ietves galam, un viņš paklupa pret grāvīti bruģa malā.

Tai brīdī kāda sieviete metās mūs izšķirt, un, tā kā Fijo atkal man spļāva, viņa to nosauca par riebīgu puiku, pakaunināja mūs abus un gāja prom.

Fijo noslaucīja seju priekšautā, bet es izņēmu mutautiņu. Tad viņš atkal nikni palēcās un iesita man; es atbildēju ar to pašu.

— Pamēģini tikai! — es sacīju.

Es jutu, ka šie vārdi šeit neiederas, bet centos runāt draud-pilnā balsī, lai piespiestu Fijo turēties pieklājības robežās.

— Tagad tu redzi, ka esmu stiprāks par tevi, — es teicu.

— Ja tu atkal neliksies mierā, es tevi dzīšu līdz pat tavām durvīm!

— Nekā nebija, — viņš paraustīja plecus, — tu pats zini, ka es vienmēr varu tevi piekaut, pirms tu no manis aizmūc.

— Turpmāk tā vairs nebūs: es nebaidos no taviem sitieniem. Tagad es tevi gaidīšu tāpat kā šodien. Gan tu redzēsi!

Es pagāju no viņa nost drošā solī, stingri pārliecināts vairs viņam nepadoties, kaut arī šķielēju ar acīm un biju nomodā, tomēr baiļodamies no pēkšņa uzbrukuma no mugurpuses. Taču pēc dažiem soļiem atskatījies, es ieraudzīju, ka Fijo ir atgriezies pie savām durvīm un brauka ar roku sasisto kāju. Droši vien viņš to bija nobrāzis gar ietves malu.

Mani bija pārņēmis uzvarētāja lepnums. Tai pašā vakarā pie vakariņu galda es it kā starp citu ievadīju tēvu notikumu gaita:

— Zini, tēt, tas puika, kuru es tev toreiz rādīju, atkal gribēja man uzbrukt no muguras. Bet es viņu sakampu aiz kakla un aizgrūdu līdz pat durvīm. Viņš vairs nemaz kājās neturējās. Nē, es viņam nenodarīju lielas sāpes, bet esmu pārliecināts, ka tagad viņš vairs negribēs mani aiztikt.

— Tā ir pavisam cita lieta! — tēvs uzteica.

— Ir gan kauš|i tie puikas! — māte saviebās.

Fijo man vairs neuzbruka. Kad es gāju garām, viņš manī vienaldzīgi noskatījās, it kā neciešami garlaikotos vai domātu kaut ko citu.

Viņā raugoties, arī es izjutu satraukumu un, kas bija vēl dīvaināk, žēlumu un pat simpātijas. Agrākās pārestības vairs netika ņemtas vērā, tagad es jutu, ka savukārt esmu nodarījis pāri viņam, un man bija kauns par mums abiem tā kautiņa dēļ.

Iztālēm vērodams Fijo tā, lai viņš mani neredzētu, es jutu, ka viņu kaut kas apbēdina. Kaut gan vai tad arī pirms mūsu sakaušanās viņš nebija tāds pats?

* * *

Bija dienas vidus, un es nācu no skolas. Iegriezies mūsu ielā, es pēkšņi ieraudzīju, ka pretī nāk bēru gājiens. «Pēc pēdējās kategorijas,» es ar lietpratēja skatienu noteicu, saskatījis liķratiem nožēlojamās melnās bārkstis. Lieta tā, ka pirms dažām dienām kāds draugs bija atstiepis uz skolu brīnišķīgu apbedīšanas piederumu veikala katalogu un mēs aizrautīgi apskatījām daždažādu modēju un kategoriju līķratus. Tagad mēs šai jomā bijām lieli lietpratēji.

Es apstājos ietves malā, lai noskatītos gājienu. Tās bija trūcīga cilvēka bēres. Šķita, ka zirgi ir nokrāsoti melni — tikpat kā dzelteni zābaki, kas nospodrināti ar melnu apavu krēmu. Uz zārka, kas bija pārklāts ar vienkāršu melnu pārsegu, bija uzlikti divi lēti stikla pērlīšu vainadziņi.

Es noņēmu no galvas bereti un pēkšņi ieraudzīju, ka aiz zārka, turēdamies pie rokas kādam vīram ar bēdu sagrauztu seju, iet Fijo. Tas droši vien bija viņa tēvs. Kopā ar viņu gāja vēl daži cilvēki, un viņu vidū es pazinu septiņpadsmitā nama durvju sardzi.

Iedams garām, Fijo nopietni paskatījās uz mani un ar galvas mājienu sveicināja, es viņam tāpat atbildēju.

Bet, kad es piegāju pie septiņpadsmitā nama, tad ieraudzīju, ka vairāki mūsu ielas bērni lasa uz durvīm uzlīmēto sēru paziņojumu melnā ietvarā.

— Kas tad ir miris? — iedams klat, es jautāju.

— Fijo māte, — kāds no zēniem man atbildēja. — Skaties, viņa vārds arī šeit ir minēts. 2iljens Fijo. Mēs viņu nupat redzējām, kad sēru gājiens devās ce|ā. Un, zini, viņa tēvs raudāja. Arī Fijo tecēja asaras, bet varēja redzēt, ka viņš valdās, lai neraudātu visu acu priekšā.

Nākamajā dienā, iznācis no maiznīcas, es sadūros aci pret aci ar Fijo.

— Es tevi gaidīju, — viņš sacīja, — redzēju, ka tu iegāji maiznīcā. Zini, es tev gribēju pateikties par to, ka tu apstājies sēru gājiena laikā un noņēmi cepuri.

Viņš to pateica klusā balsī un |oti svinīgi, bet es skatījos uz viņa sēru lenti ap piedurkni, uz viņa novājējušo, sadzeltējušo vienpadsmit gadus veca zēna seju — zēna, kuram nesen bija nomirusi māte.

Es nezināju, ko atbildēt, man uznāca raudiens. Beidzot ar asaru kamolu kaklā es nomurmināju:

— Tā taču piederas ... noņemt cepuri.

— Jā, tā piederas. Bet es redzēju, ka daži to nedarīja. Acīmredzot viņi domāja, ka bēres nav pietiekami lepnas. Bet bija arī tādi, kas noņēma cepures. Ļoti daudzi. Un sievietes meta krustu ... Tu jau arī noņēmi cepuri, kaut gan varbūt biji uz mani dusmīgs. Tu pat apstājies, lai mūs sagaidītu. Tāpēc es ari tev pateicos.

Es tikko jaudāju nomurmināt:

— Es uz tevi nemaz nedusmojos ... un es ļoti labi saprotu, kādas jums bēdas.

Viņa pierē iespiedās ātri gaistoša krunka, viņš iešņukstejas un sāka iet man blakus, joprojām runādams:

— Protams, tas ir ļoti smagi, bet mammai ir labāk, ka viņa nomira. Tā visi saka, ari tētis. Viņa pārāk mocījās, un tas ilga vairākus mēnešus. Izveseļoties viņa vairs nevarēja. Viņai bija vēzis. Vai tu zini, kas tas ir — vēzis? Nezini? Tas ir, kad visas iekšas saēd. Un tad tik dikti sāp, ka cilvēki visu laiku kliedz. Kad mammai uznāca lēkmes, viņa valdījās, kamēr pietika speķa. Manis dēļ... Vai arī lūdza, lai es eju prom no mājas. Vēlāk es vairs negaidīju, lai viņa to teiktu, pats skrēju prom. Kad es redzēju, ka viņai ļoti sāp, sacīju, ka iešu paspēlēties laukā. Un, tiklīdz biju aizvēris durvis, viņa jau sāka kliegt. No tā varēja prātā sajukt.

Uz brīdi viņš apklusa un tad no jauna apvaldītā niknumā turpināja:

— Es būtu varējis izdarīt nezin ko, lai tikai viņai nesāpētu, būtu varējis aizdedzināt māju vai nosist kādu! Pie vārtiem, kur tu mani redzēji, es vēl dzirdēju viņas kliedzienus, jo mēs dzīvojam apakšstāvā, sētas pusē. Bet man bija tur jāpaliek, jāklausās un jāgaida, kad viņai kļūs vieglāk un viņa vairs nekliegs. Tad es gāju mājās. Pats saproti, ka spēlēšanās man nebija ne prātā ...

— Ak protams, — es pavisam klusu noteicu.

Viņš paskatījās uz mani, pagausināja soli un nedrošā balsī, par kaut ko apmulsis, jautāja:

— Saki — vai tu atceries? Kad es tev dzinos pakaļ līdz pat durvīm... Tu droši vien klusībā sev jautāji, kāpēc es tā daru... Tas bija aiz dusmām. Saproti, lai izgāztu uz kādu savas dusmas. Kad es tevi ieraudzīju pirmo reizi, tu gāji garām ar tik mierīgu un apmierinātu izskatu, bet mana mamma kliedza — un es tevi gribēju miltos samalt... vai pašam pārvērsties miltos. Un vēlāk... es kaut ko izgudroju... Tikai man kauns tev to stāstīt. Jo tas ir ļoti muļķīgi.

— Pastāsti, Fijo, — es palūdzu. — Tomēr pastāsti!

Viņš dziļi nopūtās, kā to mēdz darīt bērni, kad viņiem ir smaga sirds, un sasparojās:

— Es pat priecājos, ka tu to zināsi. Biju izdomājis tādu kā spēli, kaut gan tā nebija nekāda spēle. Es sev iestāstīju: «Tieši viņš ir mammas slimība ...» Un tā katru reizi, kad tu gāji garām, es tev dzinos pakaļ. Tu droši vien nodomāsi, ka es esmu mazliet jucis, bet, kad tev dzinos pakaļ, man šķita, ka es daru kaut ko tādu, kas atvieglo mammas mokas. Tu redzi, tas ir muļķīgs izskaidrojums, bet tu mani sapratīsi...

— Es saprotu, protams, — es ar tīru sirdsapziņu protestēju.

— Nezin ko var izdarīt, kad māte tā mokās.

— Tev_ bija taisnība, kad tu teici, ka tas jāizbeidz, — īsu brīd[ klusējis, Fijo turpināja, — jo tas mātei nelīdzēja, viņa vēl vairāk cieta un mocījās. Nu, un vēlāk dzīties tev paka) man kļuva par tādu kā uzjautrināšanos. Es to darīju, pat neapjauzdams, ko daru. Bet uzjautrināties, kad tava māte kliedz aiz sāpēm, — tas ir pats pēdējais, un tas atnes nelaimi.

Mēs bijām pienākuši pie septiņpadsmitā nama.

— Vēlreiz pateicos, — Fijo svinīgi atkārtoja.

Viņš man cieši paspieda roku, kā to mēdz darīt bērēs nelaiķa tuvinieki.

Pēc tam mēs ar Fijo kļuvām draugi.

ANTONIO FERESS, spāņu rakstnieks. GANUZĒNS HUANIKO

Huaniko joza pa uzarto lauku, līdz nonāca tā otrā galā, kas slīpi gāja lejup. Garā, dzeltenā māla pauguru grēda stiepās līdz sakņu dārziem pašā upmalā. Pauguru nogāzes no vienas puses klāja virši un izbārstīti apaļi akmeņi. Otrā pusē bija redzama olīvkoku birzs.

No augšas zēns pamanīja, ka cūkas, nelikdamās ne zinis par veco meldru žogu, metas uz zemes gabalu, kas piederēja Karasko. Aiz zaļajiem stublājiem viņas nevarēja redzēt, un viņas izklīda pa visu lauku, to izrakņādamas un sajaukdamas kartupeļus ar zemi. Huaniko ņēmās kliegt, uzlasīdams prāvākus akmeņus, bet viņa balstiņa bija tikko dzirdama. Tad, joprojām kliegdams, viņš metās skriet, ko nagi nes, lejā no paugura. Skrienot mezdams akmeņus, zēns šad tad apstājās tikai tāpēc, lai atvilktu elpu. Tad viņš pārlēca pār žogu, izraudams no tā mietu.

Viņš uzmeta žiglu skatienu cūku nodarītajiem postījumiem — aplauztajiem, izrakņātajiem kartupeļu ceriem — un no visa spēka ieblieza veprim pa galvu. Pēc tam viņš sāka sist pa labi un kreisi, līdz bija izdevies dabūt cūkas laukā no dārza.

— Nu! Laukā! Laukā!

Cūkas negribīgi paklausīja, urkšķēdamas un atskatīdamās uz dārzu. Un ganam tās no jauna bija jāpaskubina gan ar mietu, gan ar kājas spērieniem.

Kad ganāmpulks bija pagājis tālāk, Huaniko pieliecās, lai pakasītu veprim muguru un vēderu. Apmierinātais dzīvnieks apgūlās uz sāniem, pieraudams klāt kājas. Agrāk, kad sivēniņi vēl bija pavisam mazi, zēnam ļoti patika ņemt viņus rokās, it kā nosakot viņu svaru. Tādās reizēs viņš mēdza sacīt mātei:

«Mamm, kā tu domā, cik šis ruksis sver? Un šitas kuilītis?» Un viņš kasīja sivēniem muguras, līdz tie nogūlās zemē aiz labpatikas. «Urkš-urkš-urkš ...» Bet viņš tos kutināja un smaidīdams vaicāja mātei:

«Cik viņi varētu svērt, mamm?»

Huaniko bija saulē apdegusi, vasarraibumiem nosēta seja, kurā mirdzēja dzidri zilas acis. Sis vājais, nemierpilnais garkājis zeņķis bija ģērbies vecā kreklā bez pogām un īsās biksēs, kas bija apjoztas ar resnu auklu. No auklas nokarājās tarbiņa ar brokastīm.

Ganuzēns paraudzījās apkārt, vai kāds nav redzējis, ko cūkas izdarījušas dārzā.

— Nu, nu, žigli laukā! Žiglāk, žiglāk! Vai jūs domājat, ka es ar jums netikšu galā? — Huaniko sarunājās ar ganāmpulku, laizdams darbā mietu. Iedams viņš laiku pa laikam sabāza kreklu biksēs un savilka ciešāk auklu.

Izgājis uz iemītā, akmeņainā ceļa, zēns sastapa Kino sievu, kuras dārzs bija blakus Karasko zemes gabalam. Tā viņam piedraudēja:

— Lai es tavas cūkas šeit vairs neredzētu!

Huaniko dzina ganāmpulku tālāk. Viņš pārgāja pāri laukam un nonāca paugura pretējā pusē. Viņš nedroši soļoja gar izžuvušo strautu, kura krastos rēgojās nodzeltējuši meldri.

— Nu, nu, žiglāk, žiglāk, kaut jūs ...

Sai mirkli viņš ienīda savu ganāmpulku: viņš skaidri iztēlojās, kā Karasko ieiet dārzā un nelabā balsī bļauj. Droši vien kaimiņiene jau paguvusi tam visu izstāstīt...

Gaiss smirdēja pēc purva dūņām un mitruma. Pie kājām zēnam izlēca krupis. Viņš paraudzījās uz augšu, vērodams putnu lidojumu, tad pievērsa skatienu irbuleņu briksnājam, meklēdams ligzdu. Veci ļaudis stāstīja, ka šeit vai mazliet augstāk uz kailas nogāzes dumpja mātīte izdējot vienu vienīgu olu un katru dienu pārnesot to uz jaunu vietu. Huaniko to vēl nekad nebija redzējis.

Zēns atkal uzkāpa paugurā un apstājās ceļa tuvumā, pūlēdamies saskatīt, kas notiek lejā. Drīz viņš ieraudzīja, ka augšup nāk Karasko. Huaniko viņu pazina jau no tālienes: dārza īpašnieks ar labo kāju mazliet kliboja. Runāja, ka viņš bijis ievainots karā.

— Pagaidi, nelieti, gan tu redzēsi! Pasūdzēšos policijā, tad tevi krietni samizos! Tur tu dabūsi velnu redzēt!

Ganuzēns ne pa jokam nobijās. Karasko tiešām bija briesmīgs: vājš, pinkains, galva aiz dusmām trīc, mati taisni acīs lien. Huaniko sāka dzīt prom cūkas un metās pakaļ ganāmpulkam uz kazenāju brikšņiem ceļmalā. Tagad zēns un cūkas joza pāri laukam.

Huaniko nepavisam negribēja, lai viņu noķer. Skriedams viņš paraudzījās uz ogām. Tās vēl nebija ienākušās un bija saldskābas un sarkanas — tikai pret sauli vērstā puse bija tumšāka. Saule cepināja. Beidzot zēns un cūkas nokļuva līdz vientuļajam ozolam. Zēns apstājās un ieklausījās. Visapkārt bija kluss.

Huaniko papurināja koku — un zemē sāka birt zaļas zīles ar cieši uzmauktām micītēm. No tādām micītēm puikas mēdz sev taisīt vilciņus.

— Te jums būs ēdamais, ēdiet veselas, barojieties! Nu gan man ies plāni jūsu dēļ, kaut velns jūs parautu!

Huaniko apsēdās uz akmens un ņēmās ar mietu vilkt svītras uz zemes. Sākumā viņš uzvilka kaut kādus burtus un ciparus, cenzdamies atcerēties skolā iemācīto, pēc tam uzrakstīja savu vārdu. Atgriezties mājās viņš baidījās. īpaši bail sametās, kad iedomājās, kā ieradīsies policisti un saņems viņu ciet. Turklāt, ko var zināt, ņems un piekaus kā čigānus vai olīvu zagļus . . . Saule rietēja aiz tālumā redzamās ozolu birzs. Šķita, ka lauka viņā galā aizdedzies ugunsgrēks.

Laiks bija griezties mājup. Huaniko baidījās no tā brīža, un sirds viņam bija nemiera pilna. Viņš žigli apēda savu maizi, bet atlikušās drupačas nobēra cūkām.

— Urkš-urkš ... Nu gan es dabūšu sutu, kaut jūs izčibētu! — ganuzēns atkārtoja, izspļaudams tomāta mizu un izbērdams cūkām atlikušo sāli. Pēc tam viņš pakasīja veprim vēderu, un tas, priecīgi urkšķēdams, nogūlās zemē.

Huaniko atgriezās mājās tikai pēc saulrieta, bet pie apvāršņa vēl kvēloja mākoņu malas. Māte sēdēja uz sliekšņa, ieaijādama mazāko brāļuku, kas bija iemidzis viņai klēpī. Cūkas metās uz kūti.

— Labvakar, mamm!

— Ej vien iekšā, dēliņ!

Acīmredzot viņa nekā nezināja, jo vēl ilgi klusēdama aijāja mazuli. Pēc tam viņa piecēlās, lai sadzītu kūtī vistas. Zēns varēja dzirdēt, kā tās kladzināja, pamazām apklusdamas. Mātei mugurā bija gari, melni brunči — vienos tauku traipos, apķepuši netīrumiem.

Huaniko iegāja kūtī. Cūkas, saspiedušās kaktā, gatavojās uz naktsguļu. No augšas pa logu iespīdēja vāra gaisma. Otrā kaktā virs tukšajām silēm nokarājās zirnekļa tīkls. Kad tēvs bija dzīvs, viņi tur turēja pelēko ēzeli. To pērnziem pārdeva par sešsimt pesetām. Cūkas gulēja zemē, saspiedušās aplītī. Zēns piegāja pie cūkām un viegli iespēra tām ar kāju. Cūkas miegaini ieurkšķējās. Huaniko atcerējās, kā tēvs ēzelīša mugurā mēdza doties pēc olīvām vai pēc žagariem. Viņi abi ar māti tad iznāca uz sliekšņa viņu pavadīt. Māte vienmēr bija ļoti jautra, kaut gan itin bieži viņu vienīgais uzturs bija olīveļļā pamērcēta maize un saujiņa olīvu. Ja, bijis tēvs vēl dzīvs, viss būtu citādi!

Huaniko vēlreiz paskatījās uz tukšajām silēm, pēc tam uz satumsušo logu. Viņam sametās bail. Viņš baidījās no tuvojošās nakts. Jau aizdegās pirmā zvaigzne. Zemesvēži sisināja aizvien skaļāk un skaļāk, it kā viņus dzīvus cepinātu uz uguns.

Zēns iznāca ārā no kūts. Viņam šķita, ka tuf vēl aizvien stāv viņu ēzelītis. Māte jau bija apguldījusi brāļuku un pašlaik nesa no akas divus pilnus spaiņus ūdens. Viņa bija neliela auguma, mazliet garāka par Huaniko un vēl vājāka, un izskatījās vecāka par saviem gadiem dziļo krunku dēļ.

Zēns uzmeta skatienu ciematam, kas atradās ielejā. Tumsā spilgti izcēlās balsinātās mājiņas, tālāk, lejā, bija redzamas ielas un baznīca ar augsto, balto zvanu torni. Divi puiši ar kapļiem pār plecu atgriezās no lauka. Viņiem aiz muguras trešais stūma divriteni, kas bija apkrauts dažādiem darbarīkiem. Pirms gulētiešanas zēns vēl vairākas reizes palūkojās uz ceļu. Policijas iecirknis atradās ciema viņā galā blakus baznīcai, otrpus zvanu torņa, kur bija novijis sev ligzdu stārķis. Lai nokļūtu Huaniko mājā, policistiem bija jāpāriet pār tiltu un saliecoties jāuziet augšā pa stāvo ieliņu.

• • *

Gandrīz visā ciemā, kurā dzīvoja Huaniko, bija vienīgi zemas, baltas mājiņas. Tikai galvenajā ielā pacēlās bagātnieku mājas ar balkoniem un slēģiem, un iekšējiem pagalmiem, no kuriem plūda vēsums. Pagalmos visās malās stāvēja un karājās puķupodi ar puķēm un no lielām krūzēm lēni sūcās ūdens. Galvenā iela beidzās ar laukumu, kurā auga trīs nelieli apelsīnu koki ar bumb-veida vainagiem un rūgtiem augļiem un dažas akācijas, kuru resnie stumbri bija sasprēgājuši aiz vecuma. Seit allaž mēdza pulcēties cilvēki. Jaunieši — tuvāk mājām, bet sirmgalvji — laukuma vidū, tur, kur auga daži apputējuši krūmi un stāvēja zaļi koka soli uz dzelzs kājiņām. Uz tiem parasti mēdza sēdēt sirmgalvji. Turpat arī šurpu turpu staigāja policisti. Laiku pa laikam viņi piegāja gan pie vienas, gan pie citas grupas. Rokās vai padusē viņiem bija steki. Policisti ar tiem spēlējās, šad tad piesizdami sev pie lieliem. Viņu zilais formas tērps bija pieputējis un izbalējis.

Tai vietā, kur beidzās viena no ielām, uz augsta pjedestāla stāvēja neliela dievmātes statuja.

Lauku darbu sezonā vakaros visi ciema krogi bija stāvgrūdām pilnL Krogu bija daudz, un tie atradās visattālākajos nostūros, stāvās, šaurās, nebruģētās ieliņās. Pustumsā, pirms vēl iedegās elektrība, varēja saskatīt pie logiem sēdošo pastāvīgo apmeklētāju sejas. Bija vēl arī kafejnīca, kur vienmēr pulcējās vieni un tie paši cilvēki: bagātnieki un vidēji pārtikuši zemnieki.

\

Viņi pavadīja vakaru pie tases melnas kafijas. Tur mēdza iegriezties arī policisti, kas bija brīvi no dežūras.

Ap dienas nogali mēdza pulceties domino spēlmaņi. Ka-rasko parasti trinās starp bagātniekiem. Viņi spēlēja uz melnām marmora plāksnītēm, kas izskatījās pēc kapu plāksnēm. Pie katra loga stāvēja pa galdiņam. Septiņi galdi, un uz visiem māla krūzes ar uzrakstu: «Bārs «Toledo pils»». Skanēt skanēja domino kauliņi. Tā viņi pavadīja laiku, nododamies vienīgi spēlei un nebeidzamām sarunām.

— Garām.

— Tukšā — tukšā. Seši — seši.

— Seši — pieci.

— Jauki būtu izcept kādu teļu uz svētā Antonija dienu!

— Dzird, ka pie jums Soto šogad esot laba raža, vai taisnība?

— Četri — trīs.

— Paklau, Karasko, šķiet, ka tev klājas itin labi, vai ne? Piekāp rīt pie mums, manai sievai ir kāds darbiņš priekš tevis.

— Labi, don Hulian.

— Garām.

— Trīs — pieci. Pieci — pieci.

— Pieci — tukšā. Divi — tukšā.

— Garām.

— Ko tu vienā gabalā skandini «garām» un «garām» ...

Neizlaizdami no mutes paštaisīto cigareti, spēlmaņi abām

rokām sajauca kauliņus. Laiku pa laikam viņi bakstīja zobus ar tievu koka irbulīti, pēc tam to noglabāja aiz platmales lentes, un šo platmali viņi nekad nenoņēma. Tiem, kas ieradās vēlāk, neatlika nekas cits kā noskatīšanās, stāvot aiz spēlmaņu muguras.

— Jā, kas tad ir ar mūsu jauno skolotāju — vai viņš ir mūks?

— Jā.

— Trīs — četri.

— Bet Borbotiljo rudzi jau esot ienākušies.

— Tu, Manuel, droši vien vēl pirksi pļaujmašīnu, vai ne?

— Četri — četri.

— Jā, šogad dienasstrādnieki necik daudz nenopelnīs ...

— Četri — divi.

— Klau, Morāles, noorganizē uz trīspadsmito teļa cepeti!

— Mana jaunākā pašlaik ir Haenā pie mūķenēm, bet dēls Granadā.

— Divi — divi. Divi — trīs. Trīs — trīs.

— Garām.

— Tu saki, ka svaini tomēr nošāva?

— Nē, paklausies, tas vīniņš ir stiprs, kas to būtu domājis...

Spēlēja līdz vēlai naktij. Dažreiz kafejnīcā iegriezās pats kaprālis. Pa logu bija redzamas divas pelēkas kolonnas, viena augstāka, otra zemāka. Tuvākā bija koka, otra^1 — mūra. Par spīti vēlajai stundai, pie bankas ēkas, atspiedošies pret sienu, stāvēja vīrieši. Viņi izklaidējās ar to, ka laiku pa laikam nospļāvās turpat uz bruģa. Daži zemnieki lēnām pastaigājās nakts klusumā. Visi vīrieši reizē atskatījās, kad garām gāja kāda jauna meiča, piespiedusi pie gurna krūzi ar ūdeni. Viņi to pavadīja ar kvēlu, iekāres pilnu skatienu. Pāri laukumam skraidīja ūdensve-dēju ēzelīši un izkāmējuši, bailīgi suņi. Sāka iedegties laternas. Tagad izskatījās, ka ciema augšdaļa ir nokaisīta miltiem. Vējš izplatīja irbuleņu, kūtsmēslu un laukumā ziedošo apelsīnkoku jaukto smaržu.

— Alkalds sacīja, ka esot laiks atkal balsināt mājas.

— Nedomājiet, don Manuel, šis iecirknis man sagādā itin daudz raižu!

— Labi, labi.

— Lai viņam sadod, kā nākas! Tāpat kā Fransisko, kuru noķēra ar zagtām olīvām. Policisti toreiz gods godam pastradāja!

— Klausies, Karasko, es pati viņu sodīšu. Nedomā, ka...

— Nekā nebūs! Mani ap stūri vis neapvedīsi! Uz iecirkni, uz iecirkni! Tur viņu izmācīs!

— Huaniko, Huaniko! Nāc nu šurp!

Zēns uzmodās. Viņš dzirdēja balsis: kāds dedzīgi strīdējās lejā pie vārtiem. Naktī viņš vairākas reizes uztrūkās no bailēm, bet plakstiņi bija tik smagi, acis kā ar smiltīm piebirušas — un viņš uz vietas no jauna aizmiga. Bet tagad rīta vēsums, kas ieplūda pa logu, lika zēnam nodrebēt, it kā uzšaujot ar pātagu. Viņš pietrūkās no gultas un žigli uzrāva kājās bikses, kā parasti apsiedams tās ar auklu.

— Huaniko, nāc lejā!

— Nav ko viņu aizsargāt, to tavu dēliņu! Prom uz iecirkni! Sados viņam tur piparus! Uz priekšu zinās!

— Ko tad tu tur dari, vārnas skaiti, vai, tūļa tāds?! — māte uzkliedza ganuzēnam. — Tu tik snauduļo, bet cūkas svešā dārzā saskrējušas!

— Man netīšām, mamm, — Huaniko no augšas atbildēja. — Vai tad es tīšām ...

— Nāc tik tūlīt lejā! Karasko ir taisnība. Tur tevi atri izmācīs.

— Tur viņš dabūs velnu redzēt!

— Žiglāk, žiglāk nāc lejā, tūļa nolādētais!

Zēns neiedrošinājās iet lejā, bailes pieauga vairāk un vairāk. Viņš dzirdēja, kā māte un Karasko nemitīgi kliedza, pec tam ieraudzīja klibiķi pa logu. Viņš gāja projām, visu laiku atskatīdamies, pats ar sevi sarunādamies un nikni žestikulēdams. «Pagaidi, viņi tev rādīs...» Ļaudis runāja, ka Karasko ticis karā ievainots, tāpēc tad arī klibojot.

«Tagad viņš steigsies uz iecirkni. Pēc tam atnāks žandarmi. Viņi abi ies katrs savā ceļa pusē klusēdami, viens uz otru neskatīdamies. Viņi vienmēr tā iet. Tā bija arī todien — viņi uzlika čigānam roku dzelžus un aizveda.»

— Nāc taču beidzot lejā, nolādētais puika! Tūlīt būs tev pakaļ! Karasko ir taisnība. Viņi tevi pataisīs mīkstu kā vasks! — māte kliedza.

Mājā izmisīgi un bez apstājas raudāja jaunākais brāļuks.

— Kad tu beidzot līdīsi ārā, nelaimīgais? Tik un tā atnāks policisti, un viņi tevi viens divi dabūs lejā!

Viņš atcerējās, kā toreiz atnāca pēc čigāna. Viņi bija divi, viņi gāja blakus pa ceļu klusēdami, viens uz otru neskatīdamies. No loga sāka nākt vēsums. Huaniko sarāvās, pār muguru

pārskrēja auksti šermuļi. Viņš cieši sakoda zobus, lai tie tik skaļi neklabētu.

— Mamm, es taču to nedarīju tīšām, — zēns žēli sacīja, pārkāries pār trepēm un pieturēdams bikses. — Es negribu, lai viņi mani ņem ciet.

— Nekas, viņi tev izdzīs dullumu no galvas! Nomizos vēl pamatīgāk nekā Fransisko par nozagtajām olīvām!

No bailēm Huaniko iesāpējās vēders. Rokas viņam neklausīja, zobi klabēja vienā klabēšanā. Bailes viņu bija uzdzinušas pašā augšā.

— Kas ir? Vai tu no turienes nāksi vienrei? lejā? — māte atkārtoja.

Huaniko atcerējās, kā veda prom Fransisko. Viņam pakaļ gāja vesels pūlis un, protams, daudz puišeļu. Visi nogriezās aiz baltā zvanu torņa un pilnīgā klusumā apstājās mazliet tālāk no policijas iecirkņa, noskatīdamies, kā Fransisko ieslēdz. Zēns saķēra rokām vēderu, pūlēdamies saturēt lejup slīdošās bikses. Viņu kratīja drebuļi. Zobi klabēja. Viņš sev sakoda lūpas, bet drebuļi nerimās. Mute bija izžuvusi, viņš nespēja parunāt un tikai domās nemitīgi atkārtoja: «Tas bija netīšām, mamm. Cūkām taču vajag daudz ēdamā. Galvenais, ka viņas labi uzbarosies.»

— Nāc laukā, draņķi tāds! Tūlīt būs tev pakaļ un tevi aizvedīs !

Huaniko uzlīda vēl augstāk — pašos bēniņos. Seit bija tumšs un gaisma iespiedās tikai caur spraugām starp dakstiņiem. Gaismas stari iespraucās tumsā aiz melnajām, resnajām spārēm. Bēniņi bija tukši. Zēna galva gandrīz saskārās ar jumtu. Viņš to varēja aizsniegt ar roku. Huaniko dzirdēja mātes kliedzienus un brāļuka raudāšanu. Pēkšņi iestājās klusums. Tāds pats kā todien, kad viss pūlis — puikas, sievietes un sirmgalvji — apstājas dažu soļu atstatumā no policijas iecirkņa. No galvas līdz kājām drebēdams, zēns kaut kā piesēja pie spāres auklu un iebāza galvu starp to un vecu, izžuvušu siju.

— Nāc lejā, Huaniko, nāc lejā!

IVO ANDRIČS, serbu rakstnieks. IZBRAUKUMS

Sestdienas pievakarē — vasaras laikā — viņi devās ceļā Dobruņas virzienā. Pieci ģimnāzisti un vietējās pamatskolas skolotājs, kas bija Dobruņā dzimis. Skolotāja draugs un biedrs, atvaļinājumu mājās, Dobruņā, pavadīdams, bija uzaicinājis viņus ciemos. Viņi brauca gadījuma ratos — ar sienu un salmiem smagi piekrautos pajūgos.

Brauciens likās neparasts un priecīgs. Tikuši kādu gabalu ārpus pilsētas, viņi sāka dziedāt. Braucējs uzšāva zirgiem ar pātagu, rati līgojās un kratījās, nežēlīgi mētādami kopā saspiedušos jaunos ļaudis. Viņu vaigi drebēja un zobi klabēja — tā jau cilvēks var mēli nokost! — bet jaunekļi dziedāja vien tālāk ratu riteņu graboņā jūtami pārveidotās balsīs.

Dobruņā viņi nonāca līdz ar tumsu — un prieki turpinājās. Vakars pagāja,’ skaitot dzejoļus, runājoties un jokojot. Viņi gulēja tukšā skolā uz brīnišķa, svaiga siena. Un, no rīta piecēlušies agri jo agri, uzrāpās zaļā kalnā, kura dienvidu nogāzē atradās stāva aiza ar veca cietokšņa drupām. Tas kādreiz, sen pirms turku iebrukuma, piederēja varenai un kupli sazarotai kņazu Pavloviču dzimtai.

No trim pusēm cietoksnis bija nepieejams. Tas slējās uz stāvām un gludām akmens klintīm, bet starp tām tālu lejā — tumšos dziļumos — tecēja maza, bet dzīvības un spēka pilna upīte Rzava. Tikai ziemeļos no cietokšņa pletās līdzenas pļavas ar ganāmpulkiem. Vienā tādā pļavā viņi pavadīja visu saulaino dienu — ēnā zem trim lielām, cieši vienotrai blakus augošām bumbierēm. Cietoksni varēja aplūkot tikai iztālēm, jo klinšu bluķi un izārdītie akmeņu krāvumi nosprostoja vienīgo ceļu uz galvenajiem vārtiem, kas, vēl netaisīdamies sabrukt, rēgojās tur, augšā, vienkop ar tikko saskatāmām paceļamā tilta atliekām. Daži torņi gulēja drupās, citi vēl puslīdz turējās kopā. Arī pati celtne bija gandrīz pilnīgi sabrukusi, tikai dažas sienas vēl palikušas stāvam ar tukšiem logu caurumiem — šaujamlūkām — un mīklaini vēstīja par kādu brīnumainu, pilnīgi nezināmu dzīvi.

Skaistās dienas un visa pieredzētā iedrošinātie ģimnāzisti tūdaļ gribēja doties uz cietoksni. Bet vietējie iedzīvotāji lūdza jaunos ļaudis atmest šo nodomu, jo tikt līdz cietoksnim neesot iespējams, kaut gan, no apakšas skatoties, tas liekoties viegli izdarāms. Turklāt klintainē un drupās slēpjoties liels daudzums čūsku. Tomēr visuzņēmīgākā trijotne devās turp. Šķērsoja dziļu, sausu ieplaku mūru pakājē un mēģināja tuvoties cietokšņa vārtiem. Taču ceļš izrādījās daudz garāks un grūtāks, nekā no lejas bija licies. Lielu un mazu akmeņu lavīnas bruka lejup zem viņu kājām. Drupās guļošie akmeņi joprojām vēl sargāja cietoksni no svešas acs. Bet visgarām slējās tikai kaila klints ar retiem izdegušas zāles kušķiem — tur nebija ko iesākt.

Nedaudz nokaunējušies, viņi griezās atpakaļ. Visjaunākais no tiem, Petars vārdā, kādā akmeņu un kaļķu kaudzē atrada pamatīgu, liku naglu, varenu āķi, uz kura kādreiz senos laikos droši vien tikuši karināti ieroči, zirglietas vai kādi citi pasmagāki priekšmeti. Puika atnesa šo kāsi gluži kā trofeju, rādīja visiem un nešķīrās no tā pat vakariņu laikā.

Kad beidzās dievkalpojums vietējā baznīcā, atnāca daži skolotāja radagabali ar vīnogu degvīnu un citām veltēm. Vesels bariņš cilvēku apmetās mazajā, ēnainajā laukumiņā zem skaidrajām debesīm bez neviena mākonīša. Dzēra un ēda, dziedāja un spēlēja, svaidīja akmeņus un stāstīja gan jocīgus, gan bēdīgus notikumus. Cienastā bija medus, salds krējums, cepta jērgaļa, biezpiena rauši, rakija un avota ūdens.

Petars gulēja zālē nedaudz atstatus no citiem. Viņš jutās aizkustināts, pārmaiņu, apkārtējā plašuma un draugu jautrības pārņemts, taču tanī pašā laikā likās piekusis. Puiku mocīja apziņa, ka viņš ir jaunāks par citiem un tāpēc lieks. Arī viņam gribējās parunāties un pajokot, bet katrs mēģinājums iesaistīties sarunā cieta neveiksmi, un puika tikai sadrūma vēl vairāk. Viņa balsi nevarēja saklausīt šajos smieklos un murdoņā; viss, ko viņš sadūšojās pasacīt, palika nepamanīts. Petars labu brīdi gremdējās domās un klusēja, rotaļādamies ar kāsi. Viņš lūkojās uz cietokšņa sienām ar logu caurumiem, kam cauri spīdēja zilas, tukšas vasaras debesis. Aiz šiem logiem nebija istabu, tikai melni kovārņi tur vija sev ligzdas.

Dienai dziestot, kļuva aizvien smagāk no uzmācīgā karstuma, pamatīgās maltītes un lauku rakijas. Viss šķita lipīgs un tau^ kains. Sakarsusī zāle smaržoja, kukaiņi žužināja pa gaisu. Netālu no Petara sēdēja padzīvojis, krunkains zemnieks ar sirmām, apcirptām ūsām un lēnām, bet nepagurstoši stāstīja par cietoksni, veciem laikiem un ļaužu likteņiem. Šis vīrs bija viens no tiem zemkopjiem, kas mīl pastāstīt par pagājušo, neatdalot pagātni

no tagadnes, arī savas mājas rūpes un lauku darbus nepiemirstot. Tas bija ciema vecākā brālis, kas dzīvoja laukos. Viņu sauca Leka. Atšķirībā no brāļa, viltīga un divkosīga cilvēka, viņš bija atklāts un godīgs, ar tīkamu seju un dzīvu, mīlīgu runu.

Petars pūlējās klausīties vecā vīra stāstā, līdz runa, smiekli un troksnis saplūda vienmuļā, iemidzinošā dūkoņā. Puikam pēc visa pieredzētā pa galvu maisījās tādas domas, kas pilsētā prātā nenāktu, bet bridi vēlāk visu pārmāca nepārvarams nomidzis, zeltains un svina smags kā biezs medus saulē. Un atkal jau sapnī atnāca tas, ko tur, pilsētā, nemūžam nenosapņot, — tumšāks par pašu nakti un par dienas gaismu gaišāks.

Ir vasara kādā senā laikā un gadsimtā un tveice, un Rzava ir kritusies — no pietekām un mirdzošiem ezeriņiem tumšiem līkumiem satecējusi, ievilkusies dziļi klinšu pakājē zem cietokšņa mūriem. Un cietoksnis stāv neskarts, liels un varens, ar visiem kņaziem Pavlovičiem, kareivjiem un kalpiem. Pašā cietoksnī valda ēna un vēsums — šos mūrus ziemas elpa nekad pilnīgi nepamet. Akmens nišas un pakāpieni atbalso valodas un soļus. Kņaze Pavloviča, vecā cietokšņa pavēlnieka jaunā sieva, līdz pagurumam, līdz neprātam izkliegusies uz saimes ļaudīm, svaidās šurpu turpu, no kakta kaktā. Neviens viņai neatbild ne vārda, neviens neatsaucas. (Kņazs jau mēnesi karagājienā un par atgriešanos neko nav ziņojis.) Visi liec galvas viņas priekšā, bet tas vēl

vairāk tracina un kaitina; viņa staigā, sunīdama tukšās istabas un lamādama kāpnes, nolādēdama tās kopā ar visu šo cietoksni, tā iemītniekiem, ūdeni zem tā un debesīm tam pāri. Pati vairs nesaprot, ko īsti izkliedz viņas mute: vārdi jaucas ar spalgām raudām un velnišķām gaudām, un tas viss kopā skan apnicīgi un ļauni, aizvainojuma un niknuma pilnas vaimanas. Viņas seju nevar skaidri saskatīt, tikai redzams, ka tā aiz dusmām miroņbāla, acis asinīm pieplūdušas, un viss dzīvības spēks balsī. Neganti mētādamās šurpu turpu, viņa visu laiku pinas tērpa krokās, rauj tās uz augšu un burza, un ņurca neapzinātām, izmisīgām kustībām.

Tikai sapņos var redzēt tik satracinātus un nevaldāmus cilvēkus kā šī pilskundze, kura no bērnības radusi nepakļauties nevienam, vienīgi savām iegribām, nevienam nedot norēķinus par saviem vārdiem un darbiem.

Tā tas turpinās kopš rīta. Viņa ir pagurusi un nikna uz visu pasauli. Kamēr mazgājās, viņa novilka dārgu gredzenu no labās rokas un nolika uz zema plauktiņa. Viņa domāja, ka to tur aizmirsusi (kā jau reizēm bija gadījies). Pēcāk atminējusies, griezās atpakaļ — gredzena vairs nebija nekur. Tad arī sākās šī kliegšana un skraidelēšana no viena gala uz otru.

— Elēna, Elēna! — viņa sauca, smakdama aiz dusmām un niknodamās, ka nevar pakliegt vēl skaļāk un spalgāk. Tad uz kņazes saucienu atnāca slaida meitene, vārdā Elēna, — pa pusei kalpone, pa pusei tāda kā audžumeita kņazu ģimenē. Kad Elēnai apritēja septiņi gadi, viņas tēvs krita kaujā, pēc tam kad visu mūžu bija nokalpojis kņaza dienestā. Elēna bija uzaugusi cietoksnī. Tagad viņai ritēja astoņpadsmitais gads. No tās dienas, kad vecais kņazs pirms gadiem pieciem pārveda jaunu sievu, Elēna kalpoja jaunajai kundzei. Un visu laiku gaišā un maigā meitene bija pirmā, pār kuras galvu brāzās kundzes dusmu viesuļi, kad viņai uznāca untumi — ar vai bez iemesla, bet vienmēr bez sajēgas un mēra. Un visu laiku viņa dzīvo vienās bailēs. Bailēs no tā, ko kņaze varētu sadomāt un arī izdarīt, no visa iespējamā; šīs bailes, šķiet, meiteni pārakmeņojušas — viņas vaibsti un stāja gandrīz vai dzelžaina mulsuma un stinguma apzīmogoti.

Tais mirkļos, kad meitene atbrīvojas no šīs apmātības, tā ir visbrīnišķīgākā un jaukākā būtne cietoksnī un visā apkaimē. Taču tādi mirkļi negadās bieži.

Arī tagad, kā vienmēr līdzīgos gadījumos, Elēna stāv savai pavēlniecei pretī sastingusi, stīvu skatienu un mēmām lūpām, nevarīgi rokas nolaidusi. Visi cietokšņa iemītnieki kņazi pazīst caurcaurēm un Elēna it sevišķi — viņa biežāk par biežu piedzīvojusi šādu trakošanu. Tie ir brīži, kad kņazes galvā dzimst tādas šaubas un iedomas, kādas ar veselu prātu nekādi neaptvert, bet mute bārsta vārdus, kurus, pazīstot viņu, nekad nevarētu iedomāties. Un tas viss kopā ar neiedomājamām kustībām.

Šoreiz dusmas viņai uz brīdi atņēma valodu un spēju kustēties.

— Gredzenu! Atdod man gredzenu! — pilskundze šņaca.

Vairāk ar brīnpilno skatienu nekā ar vārdiem vai kustībām

meitene lika saprast, ka pirmīt, kundzes istabas uzkopdama, nekādu gredzenu nav redzējusi. Pie tam viņa drebēja un trīcēja — satraukusies, kā mēdz satraukties nevainīgi un godīgi cilvēki.

Kņaze ar asu kustību parāva uz augšu sava tērpa krokas, paspēra pāris garu soļu, droši vien neapjēgdama, kurp un kāpēc iet, tikpat ātri apcirtās apkārt, satvēra meiteni aiz rokas un, purinādama to kā jaunu augļukociņu, kliedza:

— Gredzenu! Vai dzirdi, blēde! Blēde, blēde! Jūs visi esat zagļi! Gredzenu!

Apakšā, savā istabā, šo kliegšanu klausījās vecais pārraugs Radošs un viņa sieva Staņislava, mēmi saskatīdamies un galvas šūpodami. Arī viņiem tas nebija nekas jauns.

(Pirmajā gadā, kad tika pārvesta jaunā kņaze, Radošs šajā pašā istabā sacīja savai sievai čukstus un ar tādu pašu mulsu skatienu:

— Sitā sieva vienreiz izdarīs kaut ko nelabu.

Staņislava par atbildi tikai piespieda labās rokas rādītājpirkstu sev pie lūpām.)

Radošs bija dzimis šajā cietoksnī un gluži vai saaudzis ar to. Tādēļ un viņa sirmo matu un cienīgās izturēšanās dēļ kņaze tā priekšā mēdza mazliet apvaldīties, taču lielāku niknuma lēkmju laikā aizmirsās un sunīja arī viņu tāpat kā citus. Tāpēc sirmgalvis cik spēdams vairījās kņazei šādos brīžos rādīties acīs.

Diena pagāja, bet cietoksnī joprojām nebija miera. Vēlāk arī pats Radošs mēģināja nomierināt pilskundzi un aizstāvēt meiteni, kuru viņi ar sievu mīlēja kā savu bērnu. Viņš gribēja pateikt, ka, lai cik šis gadījums būtu nelāgs un neizskaidrojams, vajag savaldīties un saglabāt ticību cilvēkiem, katrā ziņā Elēnu nevajadzētu turēt aizdomās.

Kņaze neļāva viņam neko daudz pasacīt, turklāt arī teikto netika uzklausījusi. Elēnas vārdu minot vien, pilskundze atkal iedegās dusmās un piedraudēja cepināt meiteni uz lēnas uguns, kamēr atzīsies un atdos gredzenu, bet, ja neatzīsies, — saraustīt gabalos. Pēc tam — kurla un akla pret visu — tikai mēroja istabu pec istabas nevienādiem soļiem, ik pa brīdim rīstīdamās un žagodamās.

— Gredzenu! Gredzenu! Gredzenu!

Radošs pavēlēja sākt gredzena meklēšanu un ielīda atpakaļ, savā būcenī. Tur viņš sēdēja, domās nogrimis, Staņislavas baiļ-pilnos skatus nevērodams. Tikai reizi sakustējās, pagājās līdz logam un sacīja skaļi, it kā runātos ar kādu tur, laukā:

— Lai tā būtu vai pati zvaigzne no debesīm, nevis gredzens — arī tad ir par traku tas, ko viņa dara ar mums un ar sevi pašu.

Staņislava, kā vienmēr, tikai piespieda labās rokas rādītājpirkstu pie lūpām.

Todien vecais vīrs netika teicis vairs ne vārda. Bet pa visu cietoksni kalpi un kalpones — visa saime — meklēja gredzenu. Pārmeklēja malu malas, sākot no pagrabiem un beidzot ar dakstiņiem augstākā torņa jumtā, vairīdamies cik spēdami no salikšanās ar pilskundzi, grieza apkārt visus kaktus, kamēr satumsa vakars. No rīta meklēšana sākās no jauna. Pilskundze joprojām ārdījās. Bet dienu vēlāk pirms pusdienām Staņislava pirmā ievēroja, ka Elēna pazudusi. Visi turpināja meklēt gan gredzenu, gan meiteni, skraidelēja līdz tumsai, bet neatrada ne vienu, ne otru — ne tajā, ne nākamajā dienā. Tikai pēcāk līdz ar pirmo lietu Rzava izmeta krasta smiltīs meitenes ķermeni stundas gājiena attālumā no cietokšņa.

Todien cietoksnis atgādināja kapliču. Bet pilskundze rītā pēc Elēnas bērēm atrada pazudušo gredzenu, kas bija ieslīdējis aiz viņas rītakleitas oderes — lielās meklēšanas laikā neviens neuzdrīkstējās to pārmeklēt. Turēdama gredzenu sažņaugtā, pie krūtīm piespiestā dūrē, kņaze nozuda attālās, krēslainās istabās, kur zem dziļi cirstajiem logiem tālu lejā tecēja upe. Pilskundzei vēl pietika spēka izmest gredzenu pa logu, pēc tam viņa no savas baltās zīda jostas sasēja cilpu un pakārās pie kāda liela āķa, uz kura parasti mēdza karināt zirglietas.

No rīta cietoksnī valdīja smacējošs klusums. Kā īstā kapličā.

Kāda no kalponēm ievēroja, ka pilskundzes nav viņas istabās, un pavēstīja to citiem. Taču neviens neiedrošinājās iet viņu meklēt, baidīdamies no viņas jaunām dusmām. Līdz pat pusdienām. Tad viņu atrada — jau stingu un sazilējušu.

Sākās briesmīga skraidīšana un uztraukums. Sauca cits citu un visbeidzot — Radošu kā vecāko un gudrāko šajā nelaimīgajā cietoksnī, vienīgo, no kura varēja gaidīt saprātīgu lēmumu vai labu padomu.

Vaimanas lauzās caur saltajām, klusajām akmens sienām, tās drebēja no raudām. Murdošs troksnis un atsevišķas balsis dūca aizvien skaļāk un draudēja sagāzt akmens velves.

Murdošs troksnis apkārt, kas reizi pa reizei izrāva puiku no snaudas, bet netraucēja sapņot, bija pieņēmies. Vai varbūt sapnis sāka irt pats no sevis? Puika atdarīja acis. «Ak!» dziļi uzelpoja, iznirstot no miega jūras tumšā ūdens. Vēl ar apmiglotu, neskaidru skatu redzēja savam sapnim priekšplānā Ļekas galvu ar sirmajām, apcirptajām ūsām, kuras nupat kā bija piederējušas vecajam Radošam. Puikas ausis tapa dzirdīgas. Noklusa kalpu vaimanas un žēlabas cietoksnī, un aizvien skaidrāk varēja dzirdēt skolasbiedru smieklus un izsaucienus mazliet tālāk, kur tie ēnā spēlēja jautras spēles. Aizvien skaidrāk puika dzirdēja arī to, ko runāja Leka, sēdēdams turpat, kur pirmīt, — gluži blakām. Vecais vīrs vēl arvien stāstīja par cietoksni, skaidrodams pārējiem, kas īsti ārda un grauj cietokšņus. Arda turki, bet grauj nesaskaņas, ļaužu nemiers un netaisnība. Arī klausītāji brīdi pa brīdim izmeta pa kādai piezīmei. Bet tur, kur beidzās pļava, augstu jo augstu stāvēja drupas, asi iezīmēdamās pret caurspīdīgām, zilām, saules nokaitētām debesīm.

Petars lūkojās apkārt un klausījās, juzdamies laimīgs un atbrīvots, mirkšķinādams acis un pūlēdamies apjēgt, kas bijis īstenībā un kas sirmgalvja stāstīts, bet kas — baismīgajā sapnī, kurš apmāja viņu šajā gaismas pilnajā dienā, kamēr viņš īsu brīdi bija ļāvies miegam.

Pret tās pašas dienas vakaru viņi brauca atpakaļ uz pilsētu tādos pašos ratos, dziedot tās pašas dziesmas. Petars, zvilnēdams pusguļus uz siena un kratīdamies augšup — lejup, joprojām pūlējās tikt skaidrībā, kas noticis sapnī un kas stāstā. Kā pa miegam puika sajuta kaut ko asu un cietu sānos duramies. Palūkoja ar roku un kamzoļa kabatā sataustīja lielo, līko kāsi. Par spīti nogurumam, puišu dziedāšana līdz ar krēslu pieņēmās spēkā, saplūstot ar ratu rīboņu. Tāpat kā pirmīt pļavā, puika centās, lai arī viņa balss būtu dzirdama, taču atkal no tā nekas neiznāca. Kādubrīd, kad saskanīgās balsis vilka augstu, lai arī ne pašu augstāko meldiju, puika izvilka no kabatas aso priekšmetu un pat nepaskatījies ar īsu, noteiktu atvēzienu iesvieda upē, gar kuras malu viņi tobrīd brauca.

BOGDANS MITOVS, bulgāru rakstnieks. TĀDS DRAUGS

Tas, ko es jums stāstīšu, atgadījās ar mani, eē,. pirms veseliem diviem gadiem, kad es vēl biju maziņš. Reiz — tas bija vasarā — atkal gāju peldēties uz Vitu. Man ļoti patīk ņemties pa ūdeni, tikai vannā ne, kad mazgā ar ziepēm, bet upē un tieši tādā, kāda ir mūsu Vita. Nav ne pārāk dziļa, ne pārāk sekla un ir bez atvariem. Jo atvars ir kaut kas briesmīgs. Ierauj tevi iekšā, un tad grūti izkļūt, ja neesi labs peldētājs. Es tāds neesmu, tomēr savus desmit metrus un vēl mazdrusciņ nopeldēt varu mierīgi.

Tātad toreiz, tajā vasaras dienā, es atkal steidzos uz Vitu. Mājinieki visi no rīta līdz vakaram strādāja uz lauka — nebija, kas mani uzrauga. Mamma, šķiet, zināja, ka es eju peldēties, jo rītos, pēc tam kad bija noskaitījusi visus darbus, kas man pa dienu jāpadara, nekad neaizmirsa piekodināt: neej uz Vitu, ūdens ir viltīgs, tam nevar uzticēties! Es tikai miegaini māju ar galvu, tāpēc ka vēl biju zem segas. Bet vēlāk, kad viss uzdotais bija paveikts, lavījos prom uz upi. Un ar skubu. Todien tāpat... Kad es tā gāju un dziedāju — neatminos vairs, ko īsti, jo šad tad es saceru dziesmas pats, — ceļā pēkšņi gadījās kumeliņš. Es pieliku soli, laidos pat rikšiem, baidīdamies, ka tikai tas neaizbēg. Kad biju jau tuvu, kumeliņš apstājās un ielūkojās man acīs. Bija garām kājām un lielu galvu, tāpēc izskatījās diezgan smieklīgs. Zirgu bērni jau vienmēr ir tādi.

«Nāc, nāc pie manis!» es saucu un māju ar roku, taču kumeliņš tikai stāvēja uz savām slaikajām kājām un skatījās man acīs. «Vai tev bail? Es taču neesmu nemaz tik briesmīgs. Nu, nāc un pasaki — kur tu tā viens iesi?»

Runādams lēnītēm tuvojos kumeliņam, taču, kad biju jau klāt un stiepu roku, lai noglāstītu, viņš pasvieda galvu gaisā un rikšoja prom. Es drāzu pakaļ un drīz arī panācu. Ne velti biiu pats labākais skrējējs ciema mūsgalā. Apskāvu kumeliņu ap kaklu un runāju tikai tālāk, bet viņš vienā laidā rāvās laukā. Tobrīd netālu iezviedzās ķēve — un kumelēns cirtās tik spēji, ka nācās viņu palaist. Nu šis likās aulekšiem taisni pāri druvai. Es pakaļ.

Skrienu un skatos apkārt, vai kāds nerāsies, ka mīdu labību. Jo nomīdītu labību vēlāk ir grūti pļaut — kombains nespēj uztvert un nogriezt stiebrus. Zirdziņš to nezināja, drāzās tikai uz priekšu. Abi izskrējām nopļautā laukumiņā, tur stāvēja rati — un pie tiem bija piesieta ķēve. Kad kumeliņš pielēkšoja pie viņas, ķēve nosprauslājās un pieglauda ausis. Mazais sitās sānis, es izmantoju mirkli un atkal viņu noķēru.

«Tu meklē mammu?» no jauna ņēmos runāt. «Sī nav viņa, ko? Nekas, gan atradīsim! Tikai vajag klausīt mani, bet tu... Ar tādām lielām ausīm jau, bet pavisam neklausīgs!»

Runāju un glāstu kumeliņam kaklu, kļauju viņa galvu sev pie vaiga, un viņš, šķiet, saprot, ka es nedarīšu neko ļaunu, sāk mani apošņāt un berzēt vaigu gar manējo. Bet tad, vai no kā sabijās, vai, es nezinu, šāvās atkal uz priekšu. Lai iet, kur grib, es nospriedu, ja ir tāds mežonis. Viņa dēļ es kavēju peldēšanos! Tā es sev saku, tomēr acis pie kumeliņa vien. Un es arī uzņēmu vislielāko ātrumu. Manīju, kā vējš svelpj gar ausim, tik ātri es skrēju. Zirdziņš reizēm pagrieza galvu un atskatījās. Sapratu, ka viņš grib rotaļāties, un viss piktums pagaisa. Taču pēkšņi kāja nez kur aizmetās — un es izstiepos uz deguna smiltīs. Nobrāzu ceļgalus un kreiso elkoni arī, taču neraudāju. Cēlos augšā, notraucu putekļus un gāju. Par ko lai raudātu? Es vienmēr esmu brīnījies par puišeļiem, kas brēc par katru mazāko sāpīti, it kā šiem būtu noticis nezin kas. Brēc vai nebrēc, sāpes jau nezudīs. Kumeliņš bija apstājies un, kad tuvojos viņam, snaikstīja pretī galvu kā atvainodamies. Soļojām tālāk divatā, un es pūlējos neklibot.

Norāvu dažas vārpas, izberzēju saujā, aizpūtu sēnalas un iebēru pusi graudu mutē. Otru pusi devu zirdziņam, bet tas tikai apostīja un parāvās nost. Muļķītis! Nezina, ka tas ir viens no lielākajiem gardumiem! Tā mēs pienācām pie upes. Nu vispirms vajadzēja izpeldēties, tad varēs atkal meklēt viņa mammu. Upē man bija sava zināma vieta, uz kurieni gāju katru dienu. Gluži kā man radīta: kad aizbridu līdz vidum, ūdens tikai līdz pleciem. Vilku zirdziņu arī, lai nāk peldēties, taču šis kā ietiepjas, kā sāk turēties pretī! Bija galīgi noputējis, tāpēc es gribēju nomazgāt. Manā ierastajā vietā jau plunčojās vairāki puikas, tie tūlīt skrēja palīdzēt. Pa visiem iedabūjām kumeliņu dažus soļus upē. Kad viņš aptvēra, ka ūdens nav nekas bīstams, tālāk gāja jau pats, ošņāja ūdeni un pakārpīja te ar vienu priekškāju, te ar otru.

«Mamma tevi nepazīs, tādu tīru ieraudzījusi!» es teicu un berzu viņam muguru, kājas, vēderu. «Tevi laikam nav mazgājuši no pašas dzimšanas. Mani gan mamma ik sestdienu bāž vannā un mazgā ar kodīgām ziepēm. Kad tiek acīs, nevar neko vairs redzēt.»

Kumeliņš pēkšņi sāka raudzīties ūdenī. Arī es ieskatījos ciešāk.

«Tas esi tu — tikpat kā spogulī!» skaidroju, bet šis tikai blenž.

Ko tu zirgam iestāstīsi!

Tajā brīdī, kad viņš bija piebāzis savu purniņu klāt tā kume-iēna purniņam, kurš vērās pretī no ūdens, tuvumā atkal iezviedzās ķēve. Mans draugs pacirta galvu gaisā un saausījās. Ķēve iezviedzās vēlreiz. Kumeliņš pāris lēcienos bija krastā. Es viņam pakaļ. Pakampu savas drēbes un jozu. Skriedams paguvu uzraut tikai bikšeles. Atkal atskanēja zviegšana, likās, pavisam netālu.

Ek, kā mēs joņojām! Pasitu drēbes padusē un spolēju, ko nagi nes. Taču kumeliņš ari izrādījās brašs skrējējs. Bija klāt pie ķēves pirmais. Tā viņu pamanīja jau pa gabalu, zviedza vēl spalgāk un nemierīgi dīdījās, kā grasīdamās pārraut saiti, kas viņu turēja pie ratu riteņa. Sī ķēve bija daudz skaistāka par to, kas glauda ausis un sprauslāja. Mugura spīdīga kā zīds, krēpes sarkanīgas, gludas un mirdzošas. Kumelēns pieskrēja, ķēve viņu apostīja, un tad viņš tūdaļ ņēmās zīst. Laikam bija ļoti izsalcis. Mamma bučoja savam bērnam muguriņu, un viņas acis smaidīja. Es stāvēju turpat blakus un redzēju, ka ķēves acīs nudien bija smaids.

«Skat, atradās gan!» piepeši izdzirdēju kādu sakām. Atskatījos. Pie mums bija pienācis vīrs ar milzīgām ūsām.

«Tēvoc, vai tas jūsu kumeliņš?» es vaicāju.

«Mans gan, tikai bija noklīdis, jau cik ilgi meklēju.»

«Tēvoc, es viņu atradu!» nolēmu padižoties, jo manī brieda kāda slepena doma.

«Patiesi? Lai tev laba veselība, zēn! Vadzi, lec ratos, aizvedīšu uz ciemu.»

Vīrs iejūdza ķēvi, un rati kratīdamies ripoja pa putekļaino ceļu. Sēdēju viņam blakus un skatījos, acis nenovērsdams, uz kumeliņu, kas soļoja līdzās mātei. Doma neatlaidīgi urdījās prātā.

«Tēvoc!»

«Jā, runā, zēn! Es tev aizmirsu paprasīt, kā dēls tu esi.»

«Yasila Bojadžijas,» es atbildēju.

«A! Labi, ka tu atradi kumeliņu, es jau teicu, ka vairs ne kāju nejutu, šo meklēdams.»

Viņš uzšmaukstināja ķēvei, lai pasteidzas. Tā sāka rikšot, mazais dipināja blakus.

«Tēvoc!» es atkārtoju.

«Jā?»

«Tēvoc... vai jūs man ļautu rūpēties par savu kumeliņu?»

«Tas, zēn, īstenībā nemaz nav mans, bet kooperatīva. Es esmu tur zirgkopis. Taču kāpēc lai neļautu? Nāc, kad gribi, un rūpējies par viņu. Ja ir tāda vēlēšanās ...»

«Ir, tēvoc! Ir!»

Un es sāku kopt kumeliņu. Un tas tikai auga un auga. Taisnību sakot, ne jau tālab, ka viņu kopu es. Bet varbūt tieši tālab? Un izauga par skaistāko zirgu visā saimniecībā. Par straujāko auļotāju arī.

Kad es tagad aizeju, viņš jau no tālienes mani pazīst un noliec kaklu, lai paglāsta. Un, kad uzkāpju viņam mugurā, jauki rikšo — tā vienmērīgi, it kā piesargādams, lai nenokristu. Jo es neesmu diez cik prasmīgs jātnieks, tur nav ko lielīties. Taču tāds būšu! Kāpēc lai nebūtu, ja man ir tik labs un rūpīgs draugs? Turklāt pats ugunīgākais auļotājs mūsu ciemā.

IVANS CANKARS, slovēņu rakstnieks. LAPSA

Mums reiz piederēja lapsēns, kas nodzīvoja gūstā tikai dažas dienas. Pie lapsēna būra atradās tukša muca. Kādu rītu atnācu lapsēnu aplūkot un ieraudzīju dzīvnieciņu karājamies ķēdē virs mucas jau beigtu un sastingušu.

Tonakt zvērēns bija mēģinājis tikt brīvībā — pārrāpies pari krātiņa šķērssienai un palicis karājamies gaisā, mucu neaizsniedzis.

Visi sacīja, ka tā bijusi nejaušība. Turpretī es joprojām esmu pārliecināts, ka dzīvnieks tīši padarīja sev galu; plaši atvērtās acis — divi blāvi opāli — nudien nelikās baiļu vai sāpju pilni, drīzāk gan nesamierināmi naidīgi.

Ilgi un sirsnīgi nožēlojām zvēra bēdīgo galu, tomēr brīnumainā kārtā ne manī, ne arī citos nepamodās it nekas kaunam, nedz nožēlai līdzīgs.

Pēc kāda laiciņa nopirkām citu lapsēnu, vēl jaunāku — tikai pāris nedēļu vecu.

Mazs puisēns atveda lapsasbērnu ķēdē piesietu. Dzīvnieciņš uzvedās nemierīgi, trūkās pie katra sīkākā troksnīša; gaišdzeltenās acis rādījās brīnpilnas; taču, kad zvērēns uzmeta man zibenīgu skatu no dziļajiem acu dobuļiem, īsu brītiņu šim skatienam cilvēka sejā atduroties, es šķitos manījis šajās acīs bez izbrīna mostam arī vēl ko citu — daudz dziļāku.

Pirmo nakti lapsēnu novietojām tukšā kambarītī turpat blakus manai istabai. Zvērēns ierāvās kaktiņā; gaišās acis tumsā spīdēja kā kaķim. Naktī mani uzmodināja sirdīga, griezīga, neaizmirstama balss: — Kē, kēv, kēv... kēv, kēv, kēv... — Pirmajā brīdī, kamēr nebiju vēl pilnīgi pamodies, man likās, ka dzīvnieks rej tepat man pie gultas — ar priekšējām ķepām uz segas, pret gultas malu atspiedies. Tā vispār nelikās esam lapsa, bet gan kāds cits — daudz lielāks radījums, pa pusei uzjautrinošs, pa pusei atbaidošs, tāds, kādi mēdz cilvēkus biedēt pa sapņiem. Mani pārņēma nepatīkama sajūta: «Ej savu ceļu... vai tad es tevi turu?» Zvērs ierējās otrreiz, vēl niknāk un griezīgāk, bet es atviegloti nopūtos: «Ak, tā taču ir tikai lapsa!»

Piecēlos, pieslīdēju pie durvīm un klusām tās pavēru. Visapkārt valdīja miers un klusums, tikai kaktā spīdēja dzeltenu acu pāris.

Nākamajā dienā iekārtojām lapsai plašu, ērtu mājiņu blakus dārza sētai. Piesējām zvērēnu garā ķēdē, lai tas varētu brīvi staigāt. Taču dzīvnieks pat nedomāja pastaigāties. Reižu reizēm mājiņas ieejā pavīdēja ūsains, maigs purniņš, kas nozuda, tiklīdz tuvumā parādījās cilvēks.

Tikai vēlu vakarā pārsteidzu zvēriņu ārpusē pie žoga; ķēde nožvadzēja — un gūsteknis nozuda, ierāvies savas mājiņas tālākajā kaktā. Ievēroju, ka dzīvnieks mēģinājis rakt zemi pie aizžogojuma. No rīta atnesu gūsteknim pienā izmērcētas maizes drusciņas, taču lapsēns nerādījās.

— Ei, lapsa! Lapsiņ!

Ķēde bija cieši nostiepta, tā nozuda zem aizžogojuma izraktajā ejā, kas veda dārzā.

Ei, lapsēn!

Es parāvu ķēdi, taču tā nostiepās vēl vairāk, pat mājiņa sašķiebās un sāka zvāļoties, kaut gan tā bija diezgan smaga. Kad pavilku no visa spēka, no aizžogojuma apakšas parādījās smailais purniņš — spalva uz skausta bija sabozta, izvalbītās acis likās nespodras, varbūt notrulušas aiz bailēm vai niknuma.

Atstāju ķēdi mierā un iegāju dārzā apskatīties. Jānudien, lapsēns pa šo vienu nakti bija zem aizžogojuma izracis tik dziju eju, ka varēja tajā paslēpties. Kā likās, gūsteknis bija pamatīgi strādājis.

Drīz vien sākām lapsu barot ar svaigu, asiņainu gaļu. Kad aiznesu gūsteknim barību, tas vairs neslēpās mājiņā, bet steidzās man pretī un raustīja ķēdi. Sākumā pakampa tikai vienu kumosu un iebēga būdā, uz sliekšņa bažīgi palūkodamies atpakaļ, lai pārliecinātos, vai noskatos tam pakaļ. Gūstekņa skatiens nelikās draudzīgs un pateicīgs; tajā nebija nekā suniska.

Pēc tam zvērēns atgriezās, lai pakamptu arī otru un trešo kumosu un aizbēgtu ar katru atsevišķi. Kumosus gūsteknis ņēma no rokas, tas tiesa, — rijīgi, nelaipni, bailīgi un bezkaunīgi vienlaikus. Kā jau zvērs, kas radis ņemt pats, dāvanas ubagot nepieradināms.

Mūsu kalpotāja bija saskaitījusi visas perētājas un cāļus. Kādu rītu viņa, tos barodama, pamanīja, ka trūkst vislabākās dejējvistas — pelēcītes. Tā izrādījās pazudusi bez pēdām. Visur izmeklējāmies, izsaucāmies, pēcāk pārlūkojām lapsas būdu. Zvērs staveja mājiņas durvīs pavisam rāms un mierīgs, lūkojās pretī nevainīgāk kā jelkad, šķiet, pat nedaudz samiedzis acis, itin kā saules gaisma viņu žilbinātu. Rūpīgi pārbaudījām laukumu

visapkārt būdai, taču neatradām nevienu vistas dūniņu, nekādu pēdu.

— Viņš taču nevar būt to kluksti aprijis veselu, ar visu knābj un spalvām?

Taču šaubas palika, un šaubas radīja neticību. Mēs pārvietojām lapsēnu vientuļā vietā, nostūrī aiz verandas, kur vistas-nemēdza iemaldīties. Turpat netālu atradās koka sprosts ar trušiem.

Reiz, pagalmā iznācis, nostājos uz sliekšņa palūkoties, kāds būs laiks. Aiz verandas saklausīju mīkstus būkšķus, tie atskanēja noteiktos laika sprīžos, itin kā netālu ar āmuru dauzītu žogu vai durvis.

Lapsa, ar neaprēķināmu spēku savu smago māju aizvilkusi līdz trušu sprostam, bija aprēķinājusi un noteikusi, kur koks vis-plānāks. Tad viņa sasparojās un ar visu ķermeņa priekšdaļu, purnu ieskaitot, metās sprosta durvīs; uzbrukums atkārtojās — vienu, otru, trešo reizi. Durtiņas ieliecās, parādījās šaura sprauga.

— Ei, lapsaslops!

Dzīvnieks greizi palūkojās manī — nelaipni kā cilvēks, kam uzmācīgs garāmgājējs traucē darīt steidzamu, vajadzīgu darbu,— un atsāka savu nodarbību — ritmiski, ar apbrīnojamu spēku.

Lai durtiņas no tiesas neielūztu un zvērs nenokostu trušus, mēs to no jauna pārvietojām aizžogojumā pie dārza sētas, taču ķēdi saīsinājām uz pusi. Lapsa jutās nokļuvusi apcietinājumā ar stingru režīmu — pat viņas skatiens kļuva vēl nelaipnāks un neiecietīgāks. Piepeši manī radīja izbrīnu tas, ka gūsteknis pārstājis riet. Pat naktī nedzirdējām ne skaņas; zvērs spītīgi klusēja kā bezvainīgs ieslodzītais, kas sapratis, ka kliegšana un bļaušana viņam nepalīdzēs. Mazpamazām gūsteknis pavisam no mums atsvešinājās, arī no manis; reizēm tas šķita dzīvojam gluži citā pasaulē, kas man nebija pazīstama un varētu izbiedēt vai samulsināt, ja izdotos tajā ieskatīties.

Ieslodzītais radījums sēdēja pie aizžogojuma gluži rāms, kuplo asti lokā uz zemes izliecis. Pa savu paplato eju, ko pats bija izracis, zvērs raudzījās lejup uz dārzu, uz zaļajām pļavām tālumā un tikko saskatāmajiem siliem, rīta saules staru brīnišķi piesildītiem.

Turpat blakus lapsai un tās mājiņai pa smiltīm kašņājās vistas. Gūsteknis nelikās par tām ne zinis, pat gaisu nepaostīja, mirkšķināja acis, dziļās pārdomās gremdēdamies, un, iespējams, putnus nemaz neievēroja. Trekns, garkājains cālis knābādams un kašņādams bija pienācis lapsai gluži klāt. Lapsa turpināja vērot dārzu, pļavas un mežus. Un pēkšņi zibenīgā ātrumā, ašāk par zibenīgāko domu, lēca un sagrāba savu upuri. Nepaspēju ne apjēgt, kā viss notika: spalvas vien noputēja, cālim neatlika laika ne ieklukstēties.

Pēc dažām dienām aizbraucu no mājām. Kad atgriezos, lapsas vairs neatradu, vienīgi mājiņa vēl oda pēc tās. Pie manas istabas sliekšņa gulēja par kājslauķi pārvērsts dzīvnieks, kas atgādināja lapsu. Akots bija noplucis un zaudējis krāsu, stikla acis truli un muļķīgi bolījās. Sievas bija dzīvnieku nositušas.

Pie pusdienu galda pavaicāju:

— Kāpēc jūs to darījāt? Kā jūs varējāt?

— Tas nezvērs taču zaga vistas!

Mēs turpinājām ēst, ne vārda nerunādami.

VLADIMIRS NAZORS, horvātu rakstnieks. «STRIĶU MEDĪBAS»

I

Mūsu bēniņos bija istabiņa, kura kādu laiku mūs neatvairāmi vilināja.

Uz sarūsējušiem āķiem un naglām tur pie sienas karājās virves un auklas — ritu|iem vien. Vasarās, kad piebrieda vīnogu ķekari, šie rituļi un lūku pīteņi bieži vien atritinājās šurp diezin no kurienes kā apsēsti un pakarinājās uz šiem āķiem, lai pamazītēm vien atkal nozustu, itin kā būtu kur aizlidojuši. Vēlāk, ziemas laikā, tie šķita iemiguši uz saviem kāšiem, ziemodami un pacietīgi gaidīdami savu augšāmcelšanos.

Un kā tikai te nebija! Grozi un groziņi — lieli un mazi, ar un bez vākiem, veci un jauni, stūraini un bez stūru, gludi, apdriskāti, vēderaini un iekritušiem sāniem. Te bija sūkļa pinumu ķoči ar un bez rokturiem, resnu un smalku auklu šķeteres, pīteņi ābolu nešanai un bosniešu kurvji, sapirkti gadatirgos viņpus lielā kanāla.

Un visi smaržoja pēc čužām, vīnogu sulas nosēdumiem, skābeniem biezumiem, notriepti ar sarkanu sulu kā svaigām asinīm. Pirksti liptin lipa tiem klāt. Mušas metās tiem virsū baru bariem.

Kaņepāju auklas bija vecas, apvazātas un nodriskātas, rituļi mezglos un punos, plūksnainiem galiem, dažviet sadiluši un sakaltuši. Sur un tur spuraini diegu kumšķi rēgojās laukā no izrīvētākām vietām. Berzējoties pušumos izberzti, vietumis nažu asmeņu sagraizīti, lopu un cilvēku zobu apkrimsti, tie līdzinājās saplacinātām, beigtām čūskām. Oda kā nu kurais — vieni pēc sviedriem un kazu ādas, citi pēc taukiem un piedegušas eļļas, vēl citi pēc āra krūmājiem, sausseržiem un rozmarīna.

Līdzās katram kāsim uz sienas bija atzīmēta viena gada diena; pret vairākiem no tiem stāvēja rakstīti pa vienam vai — retumis — pa diviem — lielākoties sieviešu vārdiem.

Kamēr nesapratām, kā, kāpēc un no kurienes tas viss nācis, mēs, bērni, bieži vien mēdzām ielavīties kambarī un pētīt klāt-pienākušos, kā arī atzīmēt izkūpējušos krāmus. Mēs boksterējām uzrakstus un spurdzām ikreiz, kad uzgājām mums pazīstamas ciematnieces vārdu — kādu kūmu Lukru, Dumu vai Mandinu.

Kad tikām skaidrībā, kas un kā, mūsu aizraušanās ar groziem un striķiem auga augumā un mēs tos sagaidījām, nepacietīgi uz mājas sliekšņa stāvēdami.

Visas šīs lietas nesalaidās pašas bēniņu kambarītī — mūsu puisis Ivans tās «ķēra» vīnalaukos — vienas vasaru, citas ziemu.

Mēs nevarējām vien sagaidīt to stundu, kad viņš parādīsies mājas priekšā, no lauka vai, kā mēs mēdzām sacīt, «no medībām» nākdams, ar kurvjiem rokā vai virvju saišķi pār plecu.

— Ivan, cik šoreiz sanāca?

— Vai no Lukras?

— Vai Dumas?

Mēs skrējām viņam pretī un lakstījām kā kazlēni ap viņu, raustīdami «guvumu» ar rokām, raudami to katrs uz savu pusi un nesdami paši mājā iekšā.

Par visu vairāk mūs priecināja ķoči, turpat vai vienmēr visgatavāko vīnogu ķekaru pilni; vīnogas pēcāk nāca galdā, un atlikumu māte nākamajā dienā sadalīja mums. Labākais, ko tur varēja atrast, bija vīģes. Mūs priecēja arī virves, jo noderēja lēkāšanai.

Kad māmuļa bija izcēlusi no kurvja ķekarus, mēs paši nesām Ivana «lomu» kambarī un karinājām pie sienas.

Puisim vajadzēja nākt kopā ar mums. Viņš tad nosēdās uz soliņa istabas vidū, bet mēs viņam apkārt. Mēs izvaicājām, kurā laukā viņš pamanījis zaglēnu, vai bijusi pakaļdzīšanās ar traci, ko vīnogu zaglis teicis un kā pretī turējies. Gribējām zināt, vai zaglis kārojis mūsu vīnogas ēšanai vai pārdošanai. Cik liela augļu nasta liekusi zaru, kas nolauzts mūsu vīnājos vai mūsu olīvkokos. Vai zaglis tika raudājis un plosījies atņemtā ķoča vai pīteņa pēc. Kādu sodanaudu tas maksās, kad tēvs ziņos par zādzību ciema vecākajam. Zagle varētu sacīt, ka tā nav bijusi viņa, ka Ivans pārskatījies, bet ko lai teiktu, kad puisis parādīs vecākajam viņai piederošo gardibena grozu un striķi? Ciemā ikkuram zināms, kas katrās mājās atrodas. Un tad vēl vārds! Vārds!

— Ivan, nosauc vārdu!

_ Mēs rausāmies uz sola uz kāšiem uzkabināt atnesto mantu. Tēvs varēja priecāties, ka mēs paši radinājāmies pie kāda darba.

Gandrīz vienmēr puisis Ivans zināja ari zagli vārdā saukt. Un sekoja jauna smieklu šalts.

— Mandina Kacatova!

— Nelaiķa Jures Bumbardes Lukre.

— Vecā Kļaka.

— Urā! Mums jau rokā divas Lukres un Mandinas!

Mēs bijām tik apmierināti ar puisi, ka cienājām viņu ar tēva tabaku un vienu otru mēriņu saimnieku vīna.

Mēs vēlējāmies, lai kambari būtu jo dienas jo vairāk pīteņu, striķu un auklu, lai papildinātos savādo vārdu saraksti uz sienām. Nejāvām kalpiem to visu aiztikt. Un paši vienmēr visu pārskaitījām.

II

Tomēr tās mantas šad un tad mēdza nozust, jo sevišķi lielākie un veselākie kurvji; retu reizi puisis mums pateica, ka zagle samaksājusi sodu, atlīdzinājusi zaudējumu un paņēmusi atpakaļ savu grozu vai virves rituli.

Tikai vēlāk dabūjām zināt, ka sievas slepus nāca pie mūsu mātes un tikām žēlojās un lūdzās, kamēr beigu beigās atgriezās ciematā, nesdamas savus grozus plecā; bet grozā turklāt vēl gulēja klaips mūsmājā ceptas maizes. Tēvs to visu zināja, taču izlikās neko neredzam. Ciema vecākajam zādzību pieteica tikai retumis. Tēvs mēdza sacīt:

— Tie pāris vīnogu ķekari ir tik mazā vērtē, ka grozs maksās vairāk par tā saturu, bet bailes tikt nopeltām un groza zaudējums jau ir pietiekams sods tām bārajām nabadzītēm.

Tomēr tēvs vēlējās, lai puisis Ivans apstaigā vīnalaukus un tvarsta zaglēnus, pats nevienam viņa apgrēcību piedot negrasīdamies. Viņš piesacīja kalpam būt modrākam un nepielūdzamākam «striķu medībās», jo pa ziemu arī mēs salām līdzenumā uz salas, kur neaug koki, un zagles vairākkārt iekuram aplauzīja dzīvus olīvkoku zarus.

Tādēļ arī tēvam viengad sprakstoši saltā decembrī nebija pa prātam, ka puisis no saviem pārraudzīšanas gājieniem gandrīz vai vienmēr pārnāca tukšām rokām.

Kādudien tēvs sacīja:

— Man ticis zināms, ka sievišķi apkapā vīnogulājus pie Milnas. Rīt no rīta arī tu dosies uz turieni kopā ar Ivanu. — Es jau zināju, kālab tēvs sūta mani līdzi. Arī mēs, bērni, dusmojāmies par to, ka mūsu rokas un ausis aiz aukstuma stinga, bet ziema tapa aizvien negantāka, ziemsvētki tepat pie durvīm, kur garnadži sildās, kurinādami mūsu malku, bet Ivans neceļ ne ausu.

Paskatīšos pats savām acīm to viņa sargāšanu. Varbūt galu galā ko neko pārnesīsim šinī izsalušajā mājā.

III

No rīta es biju kājās agri jo agri. Tiku tīri dusmīgs, kad mēs izvīkstījāmies ceļā turpat vai ap pusdienu laiku, Aiz tā paša iemesla soļoju ātrāk par Ivanu.

Kādu laiku gājām gar jūras krastu, pēc tam pa kalnu pāreju, tālāk augšup un augšup vien līdz kādai nokalnei.

Mums apkārt viss kails, bez dzīvības. Debess apmākusies, zeme akmenscieta, vīnstīgas nobraucītas, olīvkoku lapas sačerve-lētas. Pūš ass vējelis. Man deguns nosalis. Ausis deg un sūrst. Kāss atbalsojas tālu jo tālu šinī tuksnesī.

— Tā var sasaldēties. Bet nav dē| kam.

— Kā tā — nav dēļ kam? Vismaz neļausim mums visu nočiept.

— Tas jau redzams, ka nekur nav ne dzīvas radības. Kas lai šitādā spelgoņā līstu vīnājos? Neviens nav tik dulns.

Tādas puiša runas mani tikai tracināja. Vai šis domā, ka spēlīte viņam ies no rokas arī tagad, kad es nāku līdzi? Vai tad tēvs velti būtu mani sūtījis?

— Sievišķi apkapā un izvazā zarus, — atkārtoju tēva sacīto gandrīz vārds vārdā.

— Tās nabaga sievas!

— Nabaga? Zagles! Laupītājas! Es viņām uzlaistu žandarmus! Lai ieliek viņas cietumā!

Gluži aizrāvos, stāstīdams, ko visu es darītu, bijis tēva, ciema vecākā vai kāda puiša vietā. Es gan prastos neatdot svešiem savu labumu — to, kas pašam vajadzīgs. Kur tad vēl malku ziemas laikā, kad ziemsvētki nāk virsū, bet rokām aiz aukstuma āda sasprēgājusi!

Savāktu visus tos striķus un kurvjus un pielaistu uguni!

— Tiesa gan. Tie man arī visu laiku pa kājām maisās, — tā kalps.

— Par ko tad vairs neviena nenes?

— Ar lielu lērumu ļaužu esmu sanīdies to grabažu dēļ. Ne man, ne sievai vairs nedod miera tie nolāpītie sievišķi. Ja izslāpis palūdzu ūdens malku, šīs man pretī: «Atdod striķi!» Es nevaru dzīvot naidā ar visu ciemu.

— Ivan, tev vienkārši no tiem sievišķiem bail!

Viņš sadrūvējas un apklust.

Pārlūkojām divus vīnalaukus, kur atradām visu labā kārtībā.

Jūra tur tālu lejā zem mums rādījās mierpilna, tik vien kā melna. Vējiņš šaustīja mūsu sejas, kā ar ledainām adatiņām durstīdams.

Grasījāmies jau doties atceļā, kad izdzirdām noklaudzam cirvi.

— Hā! — uzkliedzu.

Puisis satrūkās, saausījās. Un sacīja:

— Domājams, tas ir Okrubjakovā. Bet varbūt arī ne. Kaut kur netālu, bet tas nav mūsu laukos.

Un viņš veda mani projām pa apkārtceļu.

Trokšņa virzienā iedami, nonācām vīnalaukā, kur kāds sādžinieks apkapāja sen nocirsta olīvkoka celmu. Turpat blakus viņa sieva un bērni sēja kopā malkas nastiņu.

— Dievs palīdz! — Ivans pasveicināja.

Sādžinieki atsaucās; mēs apstājāmies. Vīrs pažēlojās par aukstumu. Ja te nebijis olīvkoku celmu, tad tik būtu ziemsvētki — tīrās mocības! Viņš te ņemoties, kopš gaisma aususi. Tagad vēl jānesot šitā smagā nasta kādas pusotras stundas gājiena attālu! Rītu varot sasnigt sniegs, tad netikšot laukā ne soli — gatavā nabagmāja!

— Jūs ejat apgaitā? — vīrs pavaicā.

— Nupat jau vīkšāmies mājup. Ja man nebijis bail gauži samocīt jauno saimnieku, aizkāptu līdz Okrubjakoviem. Aizvakar tiku pašu redzējis. Un... kad jau esam te nonākuši...

— Tad ejam! — es teicu.

Un mēs gājām.

Vējš pamazām pierimst. Debess tumsnējiem mākoņiem nosegta. Salst klusītēm un kodīgi.

— Varbūt vēl šonakt snigs, — Ivans saka.

— Kam nepaņēmi šaujamo?

— Kālab lai būtu ņēmis? Zaķi te nav redzēti.

— Var uzkrist laupītāji.

— Liecieties mierā! Skaidri redzams, kas notiek. Nav nevienas dzīvas dvēseles.

Bet man vēl joprojām kāda doma nedod miera. Nekādi negribējās ticēt, ka pārnāksim tukšām rokām. Kā liekas, tēvs bija domājis galvenokārt Okrubjakovu, kad sacīja: «Vīnogājos pie Milnas.» Tie bija plaši un bagātīgi stādījumi, kur Ivans, strādādams vaiga sviedros vīnkopja darbus, netaupīja pūļu. Tur mēs vēl varējām ko piedzīvot. Mans tēvs zina, ko runā.

— Ivan, ja mēs noķersim laupītāju, tad neatņemsim tikai striķi vien.

— Ko tad vēl?

— Visu sasieto nastu.

— Kas tad to nesīs?

— Pats zaglis.

Ivans sāka smieties.

— Tā nemēdz gadīties. Laupītāji aizbēgs.

— Jā, ja tu ar šaujamo viņu nepiespiedīsi nest nastu lejā līdz mūsmājām. Būtu tā darījis, tad mēs vis nesaltu.

— Ej nu ej, jaunais saimniek! — kalps smēja. — Ja citi puiši tā darītu, tad es arī varētu pamēģināt. Varbūt kas sanāktu. Bet šobrīsniņ ne tur laupītāju, ne man šaujamā.

— Pa diviem mēs iztiktu arī bez šaujamā.

— Ja nu vienīgi es pagalam sadusmotos ...

Man nebūt nebija pa prātam, ka puisis smej un atbild tā, itin kā es jokotos.

Tādēļ es nesacīju vairs ne vārda.

IV

Mēs nonācām pie vīnogulājiem. Ivans piepeši apstājās. Ņēmās ausīties, apkārt lūkodamies, pamāja man, lai apklustu. Tad viņš nozuda aiz sētas. Drīz vien ieraudzīju kalpa galvu pazibam krūmos viņpus sētas. Ar viņa palīdzību pārkūņo-jos sētai pāri.

Kad puisis pielieca kādu zaru, ieraudzīju vīnogulājos lejpus mums kādu sievieti. Viņa ik pa brītiņam pieliecās, iekuru uzlasīdama: sausus olīvkoku zarus, izkaltušās un satrunējušās vīnstīgas.

— Zagle? — es nočukstēju.

— Ir gan, — puisis sacīja un nolamājās, — šai niez nagi pēc maniem stādījumiem!

— Sadosim viņai! — teicu, ilgodamies pēc pakaļdzīšanās ar notveršanu.

Sī sieva man šķita kas dīvains un neizprotams — pa pusei sieviete, pa pusei ragana; tai jāmetas virsū tūlīt pat un ar visiem spēkiem.

Taču Ivans domāja citādi.

Mēs paslēptuvē nogaidījām, līdz atklājām, kurp viņa nes žagarus. Kad ieraudzījām nastiņu, kalps atkal palīdzēja man tikt pāri žogam uz celiņa; pa to mēs zagāmies uz priekšu garām kādiem desmit olīvkokiem, tad viņš strauji izlēca pie sētas un iesaucās:

— Ei, saimniek!

Ieraudzīju viņu sēžam uz kurināmā nastiņas un nevērīgi šķielējam uz sievieti, kura otrpus vīnogulājam lūkojās šurp, sastingusi ar mietu rokā.

— Ko tu dari?! Aizbēgs taču!

— Nebīsties, nebēgs. Te ir viņas striķis, ar ko nasta apsieta. Un piedevām vēl zeķe.

— Tu viņu pazīsti?

— Tā puslīdz. Viņa būs no xMazciema.

Un puisis ņemas tīt smēķi.

Biju domājis, ka «striķu medības» notiek pavisam citādi — ar bļaustīšanos, laušanos caur vīnogulājiem, lēkšanu pāri sētai un zaglēna grābšanu ciet, ar pamatīgu saraušanos beigās, no kuras mēs izietu kā uzvarētāji. Bet kur nu! Vēsā mierā, kāds nieks viltības — un gan nasta, gan striķis, gan zeķe, ko svešā iesākusi adīt, — viss ir tavs. Tagad Ivans varētu guvumu pievākt un doties projām.

Taču puisis likās būt miermīlīgs un bezrūpīgs, kaut viņa sejā varēju lasīt dusmas uz zagli, kura iedrošinājusies postīt viņa stādītos vīnogulājus it kā savu īpašumu. Pie tam laupītāja ir no cita ciema, tātad nav jābīstas no ķīviņa ar viņas tuviniekiem ši te striķa dēļ, kas neaiztikts guļ kalpam pie kājām.

Sapratu, ka puisim kas padomā un jāgaida vēl kādi stiķi. Tāpēc neteicu ne vārda. Apsēdos uz nastiņas puisim līdzās.

Bet sieviete joprojām mūs aplūkoja. Mietu rokā turēdama, mīņādamās, mūsu mierpilnās izturēšanās un klusēšanas izbrīnīta.

Pēkšņi viņa nometa mietu, iegrāba roku pakausī saritinātajās bizēs un iesaucās:

— Es zinu, kas jūs esat!

— Tad pasaki! — atsaucas mūsu puisis.

— Tas ir saimniekzēns no Jūrciema.

— Jums būs gadījies tikties Mazciemā, kad viņš skolā gāja. Vai ne?

— Nevar būt! Nē, nē! — viņa iesaucās, lamatas samanījusi.

Redzēdama, ka mēs nekustam no vietas, viņa palēnām tuvojas. Un atkal apstājas — saspringta un uzmanīga. Viņas acis kavējas pie striķa un pussasietās nastiņas, un pusnoadītās zeķes ar visām adatām un kamolu.

Tā bija vēl jauna sieviete ar sausu, izmocītu seju, dziļi iegrimušām acīm, tik zaļiem redzokļiem kā kaķim, dzīslainu kaklu un lielu, rūgti sakniebtu muti. Viņas drēbes izskatījās nonēsātas, ielāpu ielāpos, kurpes bija par lielu un cilājās. Sī seja man nešķita sveša, tomēr redzēju, ka Ivans sievieti nepazīst un viņa dusmas aug augumā.

— Vai tu zini, kam šitie vīni pieder?

— Zinu.

— Un tātad?

Zagle neatbildēja. It kā gaidījusi citādu sarunu. Mums apklustot, viņa iespieda rokas sānos un sacīja:

— Lai mani uzklausa jaunais saimnieks, ne tu! Tu esi tikai laukstrādnieks, viņa kalps. Tā ir — esmu ienākusi viņa tiesā. Kaut ko nocirtu, kaut ko nolauzu, kaut ko salasīju un sasēju šinī nastiņā. Tā ir patiesība. Bet zaudējums taču nav nekāds lielais, Es teiktu: nekāds! Lai taču viņš apskatās! Lai liek roku uz sirdsl Ja es būtu ko vairāk ...

— Ka tevi piķis ...

— Tu stāvi klusu! Site noteicējs ir jaunais saimniekdēls no Jūrciema. Tu mani esi saticis Okrubjakovā, tāpēc tā runā. Bijis man kāds aizstāvis, tad tu pierautos! Es tevi pazīstu.

Puisis gribēja lēkt augšā. Taču savaldījās.

Bet svešā atsāka runāt par savām bēdām un nelaimēm. Lūkojās man sejā. Aizrāvās runādama. Viņas balss drebēja. Sieviete runāja ilgi, jucekligi, taču prātīgi, no visas sirds. Un visubeidzot sacīja:

— Lai tikai jaunais saimnieks paklausās! Tā ir: esmu no Mazciema. To mājeli ceļa malā viņš būs redzējis. Mazu mazītiņu. Dūmos nomelnējušu. Pilnu bērneļiem — puskailiem, badainiem, nosalušiem... Ak vai! «Mammu, man auksti! Mammu, dod!» Bet ko lai dodu? Kur ņemt? Neviena vīnstīga man nepieder. Neviens celms. Ne zars. Ne lapa. Pat ne akmens kalnā. Nav drosmes paņemt — viss svešs. Viss pieder citiem ... Viss. Pat ūdens lāse. Un grauds zemē. Un zāles stiebrs.

Sākumā raudzījos viņā kā nolēmēts, šīs vārdu straumes apmāts. Tie atsitās pret mani, lai atlēktu nost, kaut kur iekristu un pazustu. Tādas runas man bija kas pilnīgi jauns. Bet, kad viņas vārdi sāka nonākt līdz manai apziņai, es sajutos, it kā verdošas lāses lāsotu manī iekšā un tecētu man cauri. Vārdu jēgu neaptverdams, es tos izjutu kā kaut ko augošu, kaut ko tādu, kas ielaužas manī dedzinot un kņudinot, gluži kā skudras lodātu. Mani māca žēlums; baidījos, ka zagle trāpījusi īstajā vietā.

— Izbeidz! Tu tiešām esi nabadze. Jaunajam saimniekam ir laba sirds. Ņem savu zeķi un ej savu ceļu! — sacīja kalps tādā balsī, kas varētu apmānīt sievieti, bet ne mani.

— Vai patiešām?

— Pasteidzies! Taisies, ka pazūdi!

Viņa vēlreiz palūkojās uz mums, tad uzmanīgi paspēra soli uz priekšu. Tuvojās zeķei. Un pēdējā mirklī pagriezās, lai kaķes veiklībā mestos pie virves.

V

Taču kalps bija viņu uzmanījis. Brīdi vēlāk abi stāvēja viens otram pretī, katrs turot rokā savu striķa galu.

— Kumēdiņu rādītāja! Tu to visu sagvelzi striķa gala dēļ! Es tev teicu ņemt zeķi, bet tu — hop! — pēc striķa.

— Laid vaļā! Nedošu jaunu striķi!

— To mēs vēl redzēsim!

Un viņi ņēmās stīvēties. Sievietei vedās vieglāk, jo viņa stāvēja nedaudz zemāk, tāpēc varēja pamatīgi atsperties ar kājām pret zemi un iegult striķī ar visu ķermeņa svaru, toties Ivanam nācās vilkt ari sievieti pašu, pie tam raugoties, lai uz nogāzes nepaslīdētu kāja. Sieviete bija grūtumu norūdīta, kalsna un stiegraina, radusi smagi strādāt. Viņa pamanījās aptīt striķa galu ap labās rokas delmu, raudama arī ar kreiso roku. Kolīdz Ivans dabūja kārtīgi atsperties un stingrāk pievilkt, viņas mugura izliecās kā loks, galva pašķiebās tā, ka varēja redzēt saspringto kaklu ar divām piepampušām dzīslām, kuras spēcīgi pulsēja...

Es stāvēju, atzvilis pret kurināmā nastiņu, un lūkojos vienīgi sievietē. Pirmās sniega pārsliņas slīdēja pār manu seju, taču es tās tik tikko manīju. Pirmajā brīdī man gribējās, lai puisis spēcīgāk parauj savu galu un tādējādi viss ātrāk beidzas. Taču, redzot sievietes sasprindzinājumu, viņas seju un rokas, kaut kas man aizķēra sirdi, turēja mani uz vietas nekustīgu un mēmu kā piekaltu, un tikmēr izjutu daļu no tām mokām, kādas izjuta viņa.

Ivanu, kā likās, bija pats nelabais apsēdis. Viņš iegūla striķī ar visu spēku, nikniem rāvieniem.

— Laid vaļā, nelaimīgā! Vai... tas tev dārgi maksās! Nesīsi nastu ar visu striķi lejā uz Jūrciemu. Uh!

Viņa svaidījās kā liela zivs, kuru velk malā. Divreiz paklupa. Tūdaļ atkal bija augšā un vēl vairāk saspringa, saņēma visus spēkus. Neparko nelaida striķi vaļā, kaut tas nobrāza viņas rokām ādu. Pēc katra kritiena viņa likās topam spēcīgāka. Svešās mati atraisījušies izira pār muguru. Ģērbs padusē pārplīsis, apkakles pogas notrūkušas. Viņas seja tagad likās vēl bālāka. Acis, iegrimušas vēl dziļāk, šķita lielākas un skumjākas, tādas kā sastingušas, bez neviena domas atspīduma. Kamēr Ivans drebēja un metās sarkans vaigā, viņa šķita nemaz vairs neelpojam.

— Laid vaļā, trakā!

Sieviete nokrita uz mutes zemē. Puisis vilka viņu lejup. Taču viņa atkal pielēca kājās. Un ieķērās striķī ar vēl izmisīgāku spēku, it kā saskare ar zemi būtu viņai atdevusi zūdošos spēkus, paskubinājusi. Sieviete izskatījās vēl nelaimīgāka, taču arī apņēmīgāka. Saplēstā piedurkne karājās pusnotrūkusi. No divām skrambām uz sejas sūcās asinis.

Es jutu sevī kādu kustību. Likās, mani kāds grūž uz priekšu, met nez kur tukšumā. Baidījos, ka var būt par vēlu, ka sieviete pakritīs, sabruks.

— Ivan!

Mani pašu izbrīnīja šī vārda skaņa. Ar to izteicu kalpam ko tādu, ko ne viņš, ne zagle no manis negaidīja.

— Ivan! — iesaucos skaļāk.

Viņi mani nedzirdēja. Puisis bija sakopojis visus spēkus, bet viņas rokas jau vairs nespēja striķi saturēt. Vēl mirklis — un.,.

Pielēcu sievietei klāt, sagrābu striķi un palīdzēju viņai.

— Ivan! Laid!

Puisis apstājās, taču neatlaida striķa galu. Lūkojās manī apjucis, nezinādams, ko iesākt.

— Laid! Laid! — saucu, viss degdams kā ugunī, raustīdams striķi no visa spēka.

Puisis sāka svārstīties. Tad pēkšņi neapmierināts nogrozīja galvu, kaut ko nomurmināja un palaida striķi vaļā. Arī viņa soli atkāpās, atstādama savu striķa galu man rokā. Pacēlis striķi, pasniedzu to zaglei:

— Ņem! Sasien savu nesamo un ej!

Darīju to visu, neapjēgdams, ko īsti daru, balss un rokas man drebēja.

Un mans satraukums nerimās vēl kādu laiku.

Tas norima tikai tad, kad redzēju sievieti, zem kurināmā nastas salīkušu, iznākam no vīnogulāja un steberējam prom uz Maz-ciemu aizvien biezāk krītošo balto sniegpārslu un ziemas dienas krēslainās pievakares aizsegā.

JANS ANTONIJS GRABOVSKIS, poĻu rakstnieks. EIROPA

Eiropa. Pasaules daļa? Stāsts par ģeogrāfiju? Nē taču! Eiropa ir kaķis, precīzāk izsakoties — kaķene.

Viņu mums atnesa lietus. Tas notika agrā pavasarī. Lija pamatīgi un bez mitēšanās. Laiks bija drēgns. Vairākas dienas nevarēja no mājas laukā rādīties. Suņi klīda apkārt kā nopērti.

Vai esat pieredzējuši šādu laiku? Esat. Nu, tad jūs nebrīnīsieties, ka manas māsas meita Krisja visiem spēkiem pūlējās atvairīt garlaicību. Un tomēr garlaikojās. Es to nopratu no viņas jautājumiem.

Kas būtu, ja būtu tas un tas? Un kas būtu, ja tā un t,ā nebūtu?

Vai jums ir gadījies dzirdēt tādus jautājumus? Ar jūsu atļauju tos neatkārtošu. Man Krisja patīk, un jūs varat nešaubīties, ka viņa ir tīri jauks un gudrs meitēns. Bet, ja augām dienām sijā lietus un debesis netaisās skaidroties, tad kurš katrs var zaudēt līdzsvaru.

Pēdīgi Krisja sadzina rokā savu mīļo lelli Rozīti. Lelles svārciņi nebija īsti pa prātam. Tos vajadzēja pāršūt. Iešņakstējās šķēres, un ne mazumu tika nopūlēta arī mēle, tāpēc ka Krisja aizvien, kad bija kas darāms, lika mēlei trūkties, it kā tā būtu vainīga. Viņa kožļāja to no vienas, kožļāja no otras puses. Bet, ja Krisja apstrādāja savu mēli, tad visiem uzreiz bija skaidrs, ka viņa ir ļoti aizņemta. Pēkšņi Krisja iejautājās:

— Dzirdi?

— Ko tad?

— Nu paklausies!

Krisja pameta savas lupatiņas. Sākām ausīties. Aiz loga bija dzirdami pīkstieni.

— Tur raud mazs bērniņš, — Krisja ieminējās.

— Tad gan šim brēkulītim jābūt neiedomājami mazam.

— Tur noteikti raud bērns, — Krisja tiepās. — Arā tumšs, viņš būs apmaldījies un nevar atrast māju, kur izmisusi viņu gaida māmiņa.

— Kāpēc viņa mazulīti vienu pašu laida laukā?

— Tāpēc; ka' viņa nevarēja’ bērniņu izvest pastaigāties. Varbūt viņai citi bērni ir slimi? Vai dieniņ, kā raud! Iesim paskatīsimies! Palīdzēsim viņam. Atvedīsim uz istabu, sasildīsim, uzprasīsim, kur viņš dzīvo. — Krisja jau atradās pie durvīm.

— Atvērsim logu, — ierosināju. — Pīkstieni skan tepat aiz loga. Paskatīsimies, kas tur īsti ir.

— Nē, nē! Nav ko skatīties! Tas nabadziņš jānes iekšā, — Krisja nerirtļās un grasījās jau skriet ārā.

— Redzēsim, — es teicu, atvērdams logu. — Varbūt šis bērns pats ienāks pie mums istabā.

Sadzirdējām žēlus pīkstienus, tādus kā smilkstienus, raudas. Bet nelaimīgā ^adībiņa nebija saskatāma. Krisja izliecās pa logu. Es pacēlu lampu.

— Re! Rekur! Vai dieniņ, kā salijis!

Uz palodzes tupēja kaķēns. Slapjš kā no ūdens izvilkts sūklis. Kad iecēlām istabā, zem viņa satecēja vesela peļķe. Viņš izskatījās nožēlojams, gauži nosalis. Vārstīja sārto mutīti un raudāja.

— Katrīna! Katrīna! Vai plīts virtuvē kuras? Iekuriniet, Katrīnas tante, plīti! — sauca Krisja.

Viņa aiznesa kaķēnu uz virtuvi un tur kopā ar Katrīnu slaucīja bēdulīti, žāvēja, baroja, dzirdināja.

Vai esat kādreiz redzējuši slapju kaķi? Neviens dzīvnieks neizskatās tik nožēlojams kā salijis kaķis. Tad viņš nemaz vairs neatgādina kaķi. Viņš izskatās pēc glumas zarnas uz četrām kājām. Ne vēsts no pūkainības. Visīstākais preteklis.

Arī mūsu viesis man pirmajā mirklī izskatījās pavisam nepievilcīgs. Iekams viņš vēl nebija apkopts, negribējās nemaz virsū skatīties. Kad Krisja un Katrīna bija viņu aprūpējušas, iegāju virtuvē. Uz siltās plīts bija nolikts tīsitoklītis.

— Guļ, — Krisja man pačukstēja. — Nemodiniet, tēvocīt!

— Lai kaķenīte izguļas! — piebilda Katrīna, kad pastiepu roku pēc tīstokļa. — Gan jau apskatīsi, kad nabadzīte būs atžirgusi.

«Vai tu re,» sevī nodomāju, «Krisja jau pamodinājusi Katrīnā labvēlību!»

Ņemiet vērā — Katrīna vienmēr apgalvoja, ka nevarot kaķiem uzticēties. Viņa esot pazinusi ģimeni, kurā kaķis nosmacējis bērnu. No kaķiem viņai rodoties nelaba dūša.

— Bet ko tagad iesāksim ar suņiem?

— Lai tikai kāds pamēģina viņu aiztikt! — Katrīna uzbudinājās. — Kas tev te meklējams? Vai kāds tevi sauca? — viņa strostēja Tupu. Sis, padzirdējis balsis virtuvē, nāca skatīties, vai tikai kāds šķīvis nav jāizlaiza.

Tupa veikli aizmanījās projām. Viņš nekavējās, vēl jo vairak tādē|, ka Katrīna paķēra putekļu sitamo. No šī rīka visi suņi baidījās kā no uguns. Kādēļ — kas to lai zina, jo neviens ar to vēl nebija pērts.

— Katrīnas tante, jūs pamodinājāt kaķenīti, — Krisja nočukstēja, ieraudzīdama, ka tlstoklītis sakustas.

Viņa pieskrēja pie plīts. Arī Katrīna noliecās pā/ lupatām. Abas mēģināja mazulīti iemidzināt, bet pūles bija veltas. No tīstokļa izlīda laukā balts purniņš. Kaķenīte izslēja galviņu, cik vien augstu varēdama, un nožāvājās tik saldi, tik plati, ka pašai bija jānoskurinās. Pēc tam no lupatām izlīda laukā yiss ķermenis. Kaķenīte paskatījās pa labi, pa kreisi, palūkojās uz mums.

— Smejas! Smejas! — Krisja iesaucās, gribēdama paņemt kaķenīti klēpī.

— Ej nu, kurš kaķis tad smejas! — attrauca Katrīna.

— Krisja, neaiztiec viņu! Paskatīsimies, kas būs.

Mazā tīksmi izstaipījās.

— Tēvocīt, vai redzat, cik skaista! Pasakaina! Vai ne? — Krisja jūsmoja.

— Paskatieties, — ieteicos, — cik interesants raibums uz muguras!

— Taisni tāds kā karte.

— Eiropa.

— Jā, pareizi! Eiropa! — Krisja līksmi iesaucās. — Sauksim viņu par Eiropu! Tas būs ļoti neparasti.

— Labi, lai notiek, sauksim par Eiropu, — es piekritu.

Katrīna bija tik sašutusi, ka uz plīts katli vien nograbēja.

— Kaut kas nedzirdēts! Kurš tad kaķi jelkad saucis tādā vārdā? Kāpēc šis dabasbērns tīšuprāt jāizāksta? Mēs gribam būt tik oriģināli kā neviens. Vienu suni nosaucām par Tupu, otru — par Capu. Tīrais izsmiekls, vairāk nekas!

— Bet Katrīnas tante!... — Krisja centās pierunāt.

— Liecies mierā, man tādas nerrastības nepatīk! Skic! — viņa uzsauca kaķenītei, kas dzenāja korķi pa plīts virsu.

— Katrīna, — es devos Krisjai palīgā, — Eiropa ir pasaules daļa, kurā mēs dzīvojam.

— Es dzīvoju Ravā, nevis Eiropā.

— Starp citu, par Eiropu sauca arī skaistu sievieti. Viņa bija tik daiļa, ka pats grieķu dievs Zevs pārvērtās par vērsi, lai viņu varētu pavizināt...

— Kas man daļas gar šo grieķu ērmu! Gribat, sauciet par Eiropu! Kas tad man! Skic! Es tevi vienmēr saukšu par Mīlulīti un nekā citādi. Se nu pieniņš, padzeries, Mīlulīt!

Un tā no šī brīža melnraibajai kaķenītei bija divi vārdi. Mēs abi ar Krisju viņu saucām par Eiropu, bet Katrīna par Mīlulīti. Varēja domāt, ka viņai ir vārds un uzvārds. Turpmākie notikumi parādīja, ka incīti vajadzēja saukt par Eiropu Mīlulīti, nevis par Mīlulīti Eiropu. Kādēļ tā? Par to jūs pārliecināsieties paši.

Jūs tačii esat redzējuši mazus kaķēnus, zināt, ka tie ir visdraiskākie radījumi pasaulē.

— Mūsu Eiropa ir visdraiskākā mincīte pasaulē, — Krisja visdziļākā pārliecībā apgalvoja.

— Otru tādu draiskuli kā mūsu Mīlulīte neesmu redzējusi, — Katrīna viņai piekrita.

Lietus lija trīs dienas. Kas pa šo laiku mājās notika, tas nav izstāstāms. Ej kiir iedams — kaķenīte priekšā. Nupat viņa draiskojās ar papīriem, tagad jau sēž uz skapja, no skapja — hop! — ielec aizkaros, no aizkariem nokrīt uz bufetes. Pastaigājas pa glāžu un glāzīšu rindām. Reiz viņa uzlēca uz degošas lampas. Apdedzināja ķepiņas. Skaidrs, ka sāpēja, tomēr neraudāja, tikai saboza spalvu, paskatījās uz lampu un — frr, frr! — nospraus-lojās, turklāt tik dusmīgi, ka lampas cilindrs saplīsa sīkās drumslās.

Kaķenīte līda papīrgrozā, lai tur pačaukstinātos, dzenāja diegu spolītes pa visām istabām, ripināja kamolus. Katrīna reiz visu dienu nevarēja atrast kamolu, kurš bija paripināts zem dīvāna viesistabā.

— Mīlulīt, manu mīļo nebēdnīt, kā tad tā! — viņa bārās.

Bet ko varēja iesākt, ja uz bāršanos draiskule atbildēja ar jaunām aušībām un smējās kā kutināta, tad piepeši saspringa, izlieca muguru kūkumā, paslēja asti stāvus gaisā un uzlēca uz pleciem? Murrādama pieglaudās pie vaiga vienreiz, otrreiz, un tad — ej ķer vēju! Kā lielgabala šāviņš Eiropa nokrita starp katliem un kastroļiem, pēc brīža jau tupēja uz augstās krāsns, lai nākamajā mirklī uzkluptu diega spolītei un triektu to zem skapja.

Neiedomājieties, ka mincīte tikai blēņojās. Viņa iepazinās ar pasaules lietām. Trīs no tām viņu interesēja visvairāk.

Vispirmām kārtām — pulksteņa svārsts. Viņa to pamanīja, atrazdamās uz skapja. Pamanījusi sastinga un, acis piemiegusi, skatījās, brīnījās:

«Mirdz un danco! Kas tas par joku?»

Kaķenīte uzmanīgi tuvojās pulkstenim. Mēģināja ar ķepu piedurties svārstam, bet nevarēja to aizsniegt. Cik vien tālu varēdama, viņa izstiepās uz priekšu un atkārtoja mēģinājumu.

— Incīt, kāp no skapja zemē! — es uzsaucu, jo man šīs izdarības ne sevišķi" patika. Lampa jaū bija saplēsta. Kaķenīte uzmeta man nicīgu skatienu:

«Vai tu re ko, neļaus izdibināt to, kas mani interesē!»

Viņa nopētīja pulksteni no vienas puses, no otras. Vēlreiz mēģināja aizsniegt.

«Tā nekas nebūs. Mēģināsim no apakšas.»

Vienā lēcienā nebēdne atradās uz grīdas. Pielīdusi/ pie pašas sienas, skatījās uz augšu: /

«Lēkt vai nelēkt?»

Un — hop! Būtu lēkusi vēl sparīgāk, atsvaru Rumbas būtu nost.

— Nāc nu, mazo draudziņ, — saku kaķenītei. t— Tā tu man pulksteni sabojāsi. Tādus blēņdarus mēs pazīstam.

Ņemu šo klēpi. Skrāpējas, grib atbrīvoties, piĶti sprauslā. Atdodu Krisjai. Viņai ar kaut ko izdodas novērst mincîtes uzmanību, un līdz vakaram ir miers.

Katrīna ienes vakariņas. Tās ir mazliet novēlotas. Bet Katrīnai nepatīk aizrādījumi, tālab pati sāk taisnoties:

— Jau septiņi! Mīļo stundiņ, tik ilgi veļa bija jārullē!

— Ir jau pusastoņi, — es aizrādu.

— Ko? Kur tad pusastoņi! Patlaban sit septiņi.

Patiešām pulkstenis sit: bim, bim, bim! Skaitām. Kas tas? Septiņi, astoņi... divpadsmit, trīspadsmit... divdesmit...

— Mī un žē! Kas tie par brīnumiem? — Katrīna izsaucas, un — plaukš! — bļoda viņai izkrīt no rokām uz galda.

Bet pulkstenis tik sit un sit. Kaķenīte, ieķērusies atsvaru ķēdē, brauc uz leju.

Noceļu viņu nost. Nozūd pagultē. Bet, ja jūs domājat, ka šis izbīlis padarīja viņu rāmāku, tad maldāties.

Nākamajā dienā jau no paša rīta, kad vēl slēģi bija ciet, kaut kas nožvarkstēja, nodzinkstēja — un tad atskanēja žēli ņaudieni. Pielēcu no gultas. Skatos — pulkstenis kumuro pa grīdu. Eiropa, sapinusies atsvaru ķēdēs, velk to aiz sevis un nelabā balsī brēc.

Kopš šī brīža mūsu laikrādis apklusa uz visiem laikiem.

Eiropu sevišķi interesēja vēl vannasistaba. Līdzko tika atgriezts vaļā krāns un sāka plīkšķēt ūdens, viņa pa galvu pa kaklu cauri visām istabām traucās uz vannasistabu un, uzlēkusi uz vannas malas, sāka vērot šalcošo ūdens strūklu. Sprīdi pa sprīdim tai tuvojās un ar ķepu — caps!

«Skanoša, caurspīdīga nūja! Turklāt vēl slapja! Pē!» viņa skurinādamās viebās.

Pa vannas malu Eiropa lavījās tālāk un nopētīja strūklu no otras puses. Capsi — atkal ar ķepu. Un atkal skurinājās.

«Jocīgi, nudien jocīgi! Kur tad tai nūjai gals?» viņa prātoja un dziļi jo dziļi vannā noliecās uz leju. «A! Skaidrs!»

Un, re, Eiropa jau zem vannas. Lodā šurp un turp. Meklē, kur beidzaš strūkla. Tad atkal — hop! — uzlec augšā, lai, pastaigādamās pa vannas malu, turpinātu tvarstīt strūklu.

\

«Tie nu gan ir brīnumi!» Eiropa netika gudra.

Reiz kādā aizrautības brīdī viņa tikko nenoslīka. Gribēja satvert strūklu ar abām priekšķepām, paslīdēja un — plunkš! — ūdenī. Krista kuru katru brīdi gatavojās kāpt vannā.

Ak to raudāšanu, ak tās žēlabas! Eiropa izbailēs brēca tā, it kā dzīvai kāqs ādu vilktu pār acīm.

Ja jūs domājat, ka pēc šīs peldes Eiropa zaudēja_ interesi par vannu, tad maldāties. Jau nākamajā rītā viņa atradās atkal van-nasistabā. Pētīja vannas dibenu. Pastaigājās šurpu turpu, glūnēja un murrāja kā tējkanna, kad ūdens vārās.

Pēdīgi Eiropai acīmredzot iešāvās prātā, ka noslēpuma atrisinājums meklējams nevis vannā, nevis krānā, bet ūdens karsē-tavā. Un vienā stiepienā viņa uzlēca uz karsētavas augšas.

«Ak vai! Ak vai!» viņa iebrēcās pārvērstā balsī un, kā prātu zaudējusi, šaudījās no istabas uz istabu.

Kopš tā brīža vannasistabā Eiropa vairs negāja. Sāka interesēties par ko citu.

Krisja uz palodzes turēja milzīgu stikla burku ar zelta zivtiņām. Eiropa stundām ilgi sēdēja pie šīs burkas. Viņu uztrauca tas, ka zivtiņas caurspīdīgajā burkā bija labi saredzamas, bet nebija aizsniedzamas.

Lūk, zivtiņa peld taisni virsū. Eiropa saspringst, nenolaiž no tās acis. Kuru katru mirkli zivs būs tepat degungalā un atliks tikai taisīt lēcienu. Kaķenīte gaida, lec un atsitas pret stiklu. Tupi tikai atkal un skaties!

«Neizdevās. Pamēģināsim vēlreiz,» Eiropa sev iegalvoja, gatavodamās uzbrukt no citas puses. Un atkal — paukš! — ar galvu pret stiklu. Triecieni nebūt nebija patīkami, bet viņa nerimās.

Visbeidzot ienāca prātā uzrāpties augšā uz burkas. Balansēdama kā cirka māksliniece uz burkas šaurās maliņas, Eiropa neizlaida no acīm zivtiņas. Un prātoja, kā piekļūt tām klāt. Mērc ķepu ūdenī. Slapjš. Rauj žigli ķepu ārā un purina nost ūdens lāses. Bet zivis, kā par spīti, peld tepat vien. Mērc ķepu vēlreiz. Saslapina to atkal, bet zivis nobēg burkas dibenā.

Eiropa cenšas ieņemt ērtāku stāvokli.

«Lai notiek kas notikdams! Slapjums nav liela nelaime, bet es tās dabūšu ciet!» viņa apņemas un liecas pār burkas malu arvien dziļāk.

Aijaijai! Kas pēc tam notika! Burka nogāzās uz grīdas, un Eiropa vienā lēcienā atradās uz skapja.

Galu galā zivtiņas vajadzēja pārlikt citā burkā un bur;ku turēt pieliekamajā.

— Paklau, Krisja, — ierunājos, — vai Eiropa nesagādā mums pārāk daudz rūpju? Burka vēl nebūtu nekas, bet pulkstenis... Diezin vai to vairs varēs salabot.

— Mīlulīte neko ļaunu nedara, — iejaucās mūsu sarunā Katrīna. — Vai viņa kaut ko aiztiek virtuvē? Pulkstenis/nokrita tāpēc, ka nagla nebija kārtīgi iedzīta sienā. 7

— Bet burka?

— Ja Eiropa būtu zinājusi, ka burka nogāzīsies, tad, bez šaubām, nebūtu to aiztikusi. Vai ne, Katrīna? — Krisja aizstāvēja kaķenīti. — Vakar tu, tēvocīt, pats sasiti glāzi. Visiem skaidrs, ka ne jau tīšām. Katram kādreiz tas var atgadīties!

Nevienam gan nebija noslēpums, kā es šo glāzi sasitu. Glāze tāpēc izspruka no rokām, kad Eiropa negaidot uzlēca man uz pleciem.

Bet vai vērts bija ar Krisju un Katrīnu strīdēties? Liku Eiropu mierā.

Eiropa sastapās ar suņiem tūlīt pirmajā dienā pēc lietavām.

Eiropa izgāja no mājas. Spīdēja saule, laiks bija silts. Viņa tīksmi izstaipījās. Palūkojās visapkārt. Sienmalē pie suņu bļodas čiepstēja zvirbuļi. Kaķenīte pieplaka pie zemes, lai sāktu medības.

— Atvainojiet — ko jūs šeit darāt?

Eiropa atskatījās.

— Prom, prom! — viņa iesprauslājās, ieraudzījusi Capu, kas, vēlīgi kūļādams asti, viņai tuvojās.

— Nevajag spļaudīties, tas nav pieklājīgi, — Capa aizrādīja, atpakaļ kāpdamies. — Piedošanu, bet es gribētu noskaidrot, no kurienes jūs esat te uzradusies.

— No mājas, es nāku no mājas, — Eiropa atbildēja.

— Redzat, cienītā, mēs, suņi, neticam nevienam, kamēr neesam personiski pārliecinājušies... Jūs man atļautu... — viņš noņurdēja un pastiepa uz kaķenes pusi purnu.

Čapa_ dziļi jo dziļi ievilka gaisu nāsīs. Bet arvien vēl neticēja.

— Jūs, ja nemaldos, smaržojat pēc mūsu saimnieces, jaun-kundz ... Un pēc mūsu virtuves. Piedošanu ...

Atkal viņš piebīdīja klāt savu purnu. Apošņāja kaķeni no galvas līdz kājām.

— Jā, jā, kā tad! — viņš pārsteigts atkārtoja, apošņādams arī pašu Eiropas purniņu. — Pieniņš, galvenokārt manāms pieniņš. Pieniņš nav peļams, bet man labāk garšo gaļa.

Viņš nolaizīja kaķenītei aizausi.

— Piedodiet, es mazgājos pati, — Eiropa ieņaudejas.

Taču projām nebēga. Capa bija dzīvespriecīgs un draudzīgs suns. Viņam likās, ka pēc iepazīšanās vajag parotaļaties.

— Jūs, cienītā, medījāt zvirbuļus. Ļoti pareizi! Sie nejaucēni vienmēr izēd mums bļodu tukšu. Aidā, medīsim par abiem!

To teicis, viņš ar tādu skubu metās uz zvirbuļu pusi, it kā tā būtu viņa vispatīkamākā rotaļa. Izmeta vairākus lokus. Atskatījās. Eiropa nebija pakustējusies no vietas.

— Jums, jaunkundz, apnika medīt? Nu tad izvēlēsimies kādu citu rotaļu. Man arī ne sevišķi patīk trenkāt putnus. Nekad vēl man nav izdevies nevienu pašu noķert, — viņš atklāti atzinās. — Kāda rotaļa jums vislabāk patīk? Man franču cīņa. Kurš kuru pirmais noliks uz lāpstiņām. Vai esat ar mieru? Es sāku. Uzmanieties!

Un tūdaļ sekoja straujš uzbrukums. Vienā mirklī Eiropa bija piespiesta pie zemes un žēli ieņaudējās.

— Aizstāvies, aizstāvies! — Capa viņu uzmudināja, izlikdamies, ka tūlīt kodīs. Bet kaķenīte ņaudēja arvien stiprāk.

— Laid vaļā, laid! — viņa sauca.

Capa atlēca nost. Kaķenīte notupās zemē un ļāva asarām vaļu.

— Man ne prātā nenāca, ka tu esi tāda pinkšķe. Vai tev kas sāp? Kāpēc neko nesaki? Jocīgs radījums!

Sai brīdī pagalmā parādījās citi suņi, un Čapa aizskrēja tiem pastāstīt jaunumus:

— Zināt ko, te ir viena jaunkundze, kas smaržo pēc Katrīnas, pārtiek tikai no piena un činkst par katru vismazāko nieku.

— Kur ir, kur ir?

— Sienmalē. Vai dzirdat, kā ņerkst?

— Tas ir kaķis, — teica Tupa, kas bija ]oti pieredzējis un kas čapam neuzticējās un uzskatīja viņu par nulli.

— Kaķis, kaķis! — Čapa sašuta. — Paod pats, tad redzēsi!

Visi suņi devās pie ņaudošās Eiropas. Vispirms apostīja iztālēm, pēc tam ilgi savus purnus grūda klāt viņas kažokam.

— Nu, ko jūs tagad teiksiet? — Capa jautāja.

— Hm, ož pēc mūsu mājas — tur nu nav nekādu šaubu.

— Tātad tas ir mūsu kaķis, — noteica Tupa, kas bija visvecākais, visstiprākais suns.

— Skaidrs, ka mūsu, — piekrita pārējie suņi.

— Bet kā ar viņu var rotaļāties? — jautāja Capa.

— Es nekad vēl neesmu rotaļājies ar kaķi, — lepni atbildēja Tupa un lēni aizgāja projām. Pārējie suņi viņam sekoja.

Tā ar Eiropu iepazinās pārējie pagalma iemītnieki. Viņai tika parādīta laipnība un reizē arī atturība.

Vienīgi Capa bija sirsnīgāks. Viņš bija liels kārumnieks. Tiklīdz iešķindējās šķīvji, pameta visu un joza uz verandu, kur mēs ēdām tanīs dienās, kad laiks bija jauks. Eiropa no viņa neatpalika.

Pirms brokastīm, pusdienām un vakariņām abi jau tupēja verandā uz sola.

— Re, lielie kārumnieki jau klāt! Nekavēsimies, — teica Katrīna, ieraudzījusi sēdošo pāri.

Un te nu jāteic, ka nekad viņi Viens otram neņēma kumosus nost. Tikai Capa vienmēr pārbaudīja, kas bija ticis Eiropai, apošņāja viņas purniņu, kad kumoss jau bija apēsts.

— A, zinu — baltmaize! Ar sviestu! Es arī gribu, es arī! — viņš sāka diedelēt, skatīdamies mums acīs un skrāpēdamies ar kājām pa grīdu.

Vienīgi Lords, kas bija nelaipns un rupjš suns, turklāt rīma ar neremdināmu apetīti, reizēm rūca uz Eiropu, kad viņa tuvojās suņu bļodai.

Glūnēja, kad viņa iedomājās tuvoties.

— Ko tu te lien? Neaiztiec! Ej prom!

Reiz viņš pat sagrāba Eiropu ar zobiem. Ai, kas tas bija par brēcienu, ko viņa tad laida vaļā! Tupa metās aizstāvēt.

— Vai tas ir mūsu kaķis? — viņš noprasīja Lordam. — Ir mūsu vai nav mūsu?

— Ir mūsu, bet lai te nelien.

— Vai tā ir tava bļoda?

— Mana.

— Ak tā?! — Tupa iekliedzās, un, iekams Lords paguva attapties, viņš jau bija nolikts uz lāpstiņām.

— Vai, vai, es tā vairs nedarīšu! — viņš smilkstēja.

— To tu liec aiz auss! — Tupa noteica aiziedams.

Bet Eiropa tupēja uz malkas šķūnīša jumta un cītīgi mazgājās.

Turpmāk viņa drīkstēja pagalmā darīt, ko vien gribēja. Viņa tā sadraudzējās ar suņiem, ka gulēja tikai suņu būdas bēniņos.

Jūs droši vien nevarat iedomāties, kas tie par bēniņiem. Suņu būdas griestiem es biju izmantojis vecu kājslauķi. Vienā vietā tas bija atplīsis, un pa šo spraugu Eiropa līda iekšā un iekārtojās tur, augšā, uz guļu. Vai tagad sapratāt?

Lielākas saskaņas vairs nevarēja būt par to, kāda valdīja starp suņiem un Eiropu.

Tikai vienreiz gan tik tikko nesākās plūkšanās. Kādēļ? Peles dēļ.

Tas notika tā. Malkas šķūnīša grīda vienā vietā bija iepuvusi. Pie šī cauruma Eiropa dežurēja stundām ilgi. Te bija gaidāmas peles. Taču viņa nebija tik pacietīga, lai gaidītu, kamēr pele izlīdīs no alas. Laiku pa laikam viņa pati ielīda caurumā tik dziļi, ka aste vien rēgojās laukā.

Reiz šķūnītī ieskrēja mūsu sētas suņu draugs Strupulis. Pamanījis Eiropas asti, kas rēgojās laukā no alas, viņš iesaucās:

— Klau — ko tu tur dari?

Eiropa izlīda no alas un pārmeta viņam:

— Tu man aizbaidīji peli!

Strupulis ieskatījās caurumā, paostīja.

— Ir, — viņš piekrita, —vari nešaubīties.

— Es pati zinu, — atsaucās Eiropa. — Jau trīs dienas sēžu pie šī cauruma.

— Tiešām? — Strupulis brīnījās. — Un līdz šim laikam vēl neesi noķērusi?

— Pamēģini tu noķert! — Eiropa nošņācās.

Strupulis neko neatbildēja. Pagriezās un aizsteberēja projām. Viņš pagaidīja, kamēr Eiropa iziet laukā no šķūnīša pagalmā. Zip! — un jau sēdēja pie cauruma.

Strupulis bija pacietīgs, viņš gaidīja un gaidīja. Un, re, alā parādījās pelīte. Strupulis — ne čiku ne grabu. Tikai, kad viņa pietecēja pie bļodas, tad — capsl — un pelei vairs nebija kur sprukt.

Ar medījuma zobos viņš izskrēja pagalmā. Saradās citi suņi. Strupulis vēlīgi atļāva apostīt peli. Lords gribēja atņemt. Drīzāk gan pa jokam nekā nopietni, jo suņiem peles negaršo. Nu pagalmā gāja ņigu-ņegu.

Te pēkšņi uz šķūnīša jumta parādījās Eiropa.

— Atdod manu peli! Tā ir mana pele! — viņa sauca Stru-pulim.

Strupulis šos kaķes lāstus neņēma vērā. Viņš muka no suņiem, kas mina uz papēžiem. Izsprucis no Tupās, viņš cirtās uz šķūnīša pusi.

Eiropa to vien gaidīja. Viņa krita kā akmens lejā, ieklupa viņam krāgā un ņēmās kaustīt.

— Ak vai! Ak vai! — Strupulis iekaucās ne pa jokam. Cirtās sāņus, izrāvās, nosvieda no skausta kaķeni un deva kājām ziņu.

Eiropa metās pakaļ. Iztrieca aiz vārtiem.

— Vai tu redzējies! — Tupa noteica. — Sadeva pa īstam? Pats redzēju, kā asinis šim tecēja no deguna. Ar kaķeni joki mazi?

Eiropa atgriezās aizelsusies. Metās klāt pie suņu bļodas. Laka viru.

— Maza, bet neganta, — brīnījās Tupa, noskatīdamies uz kaķeni.

Viņš nekad nevarēja palikt mierā, ja kāds cits ēda, tādēļ izkāra mēli, aplaizījās, tomēr piedurties bļodai neuzdrošinājās.

Eiropa auga. Mazā kaķenīte izvērtās par skaistu kaķi, cieši sadraudzējās ar suņiem. Es negribētu Eiropu noniecināt, bet kā lai citādi pasaka: viņa atsitās suņos.

Vispirms jau viņa mīlinājās tā, kā neviens kaķis to nedara. Ne tikai pieglaudās, murrāja, dancoja, piesizdama priekškājas, luncinājās, kā to dara visi kaķi. Visi to dara. Vai ne?

Bet Eiropa darīja to, ko neviens kaķis nedara. Viņa ar savu rožsārto mēlīti laizīja rokas, vaigus. Vai jums ir gadījies redzēt kaķi, kurš mīlinās kā suns?

No suņiem viņa iemācījās skriet pie vārtiņiem, tiklīdz nāca kāds svešs cilvēks. Un tas vēl nebija viss. Viņa gāja nopakaļ un lēca krūtīs, kad no mums kāds atgriezās mājās.

Tātad tā bija neparasta kaķe. Nemaz nebrīnos, ka mūsu suņi viņu tā ieredzēja.

Bet kā viņa satika ar citiem suņiem? Gan šā, gan tā. Ar tiem, kuri ieradās mūsu pagalmā uz suņu sapulcēm, viņa satika labi. Tāpēc ka tie nebija vis kaut kādi, bet gan kārtīgi suņi, kā, piemēram, Amors, kam bija dižciltīgi radinieki. Viņam bija tēvoča putnu suņa galva, kāda cita tēvoča vilku sugas suņa aste, tuvu

radu taksu garais viduklis. Bēt, tā kā aste bija nocirsta pavisam strupa, tad viņā varēja saskatīt ari raksturīgu foksterjera iezīmi.

Vēl pie mums nāca ruds sētas suns, ko nez kādēļ sauca par aveni — Maliņu. Spalva viņam bija cieta kā skrāpis, aste saritinājusies divos gredzenos. Bet visa suņu bara sirds un dvēsele bija foksterjera, vilku sugas suņa un putnu suņa atvase Strupu-iis, kura dzīslās arīdzan ritēja fokša, vilku sugas, putnu suņa un pat pēdu dzinēja asinis. Tas bija gudrs, attapīgs suns. Viņš vienmēr prata ievirzīt rotaļu tā, ka visi suņi cits citu dzenāja pa pagalmu, bet viņš pats atradās pie mērķa, proti, pie ēdiena bļodas. Visiem viņš patika, jo bija draisks, saticīgs, vienmēr prata uzsākt ko interesantu. Visinteresantākā noskriešanās pa pagalmu bija tad, kad vedējs bija Strupulis.

So rotaļu laikā Eiropa tupēja uz malkas šķūnīša jumta. Viņa ar suņiem nerotaļājās, tikai noskatījās. Nevienam sunim neienāca prātā viņu aizskart vai pateikt ko nejauku.

Bet vai citi suņi viņu aiztika? Jā, starp suņiem, tāpat kā starp cilvēkiem, atgadās arī dīvaiņi.

Kaimiņos mita suns, ko sauca par Rēksi. Vārds Reksis cēlies no latīņu vārda rex, un tas nozīmē — karalis. Lai nu kam, bet Rēksim šis vārds bija īsti piemērots. Reksis bija milzīgs vilku sugas skaistulis! Izstādēs viņš bija ieguvis diplomus un medaļas. Karalis kas karalis! Un tomēr... Varbūt viņš bija pārgudrs? Ej nu sazini. Viņš izjauca katru labi pasāktu rotaļu. Notiek skriešanās sacīkstes, bet šis nostājas ceļā un rej diezin uz ko. Notiek mērošanās spēkiem. Tāpat vien. Pa jokam. Bet šis atšiepj zobus pa īstam un liek kājas pār pleciem. Piedevām viņš bija tāds maz-dūšelis, ka taisni kauns.

Vienreiz, otrreiz Reksis atnāca pie mums ne lūgts, ne saukts. Eiropa nerādījās acīs. Trešajā reizē viņš atnāca pavisam negaidīti, kad mūsu suņi un suņu viesi spēlēja paslēpes. Neko nepajautājis, viņš sāka lēkāt un apriet Eiropu, kas gulšņāja uz malkas šķūnīša jumta.

— Rau! Kaķis! Rau! Kaķis! — viņš vaukšķēja. — Jāgrābj ciet!

Amors apstājās, piesteberēja ar savām ielīkājām kājām pie

šķūnīša un uzsauca:

— Rēksi, izbeidz! Tas ir šo kaķis.

— Kas man par daļu! Kaķis! Rau, kaķis! Jāgrābj ciet! — Reksis rēja un lēkāja, pūlēdamies aizsniegt jumtu.

Eiropa sapiktojās un sāka sprauslāt:

— Prom, prrrom! Kas vēl nebūs?

Tupa sāniski pienāca Rēksim klāt.

— Rēksi, liec mierā mūsu kaķi! — viņš centās saukt pie prāta negantnieku.

Strupulim mēle nekad nebija piesieta, viņš vienmēr tarkšķēja kā tirgus sieva, un nu Rēksi viņš šaustīja bez saudzības:

— Tu, tāds un šitāds! Kā tu ciemos uzvedies?

Jebkurš cits suns neliktu divreiz sevi apsaukt, tūlīt mitētos un nozustu. Bet Rēksim ne silts, ne auksts. Skaļi riedams, viņš atkārtoja palēcienus un tikko ar ilkņiem nesatvēra Eiropu.

Tas nu bija par daudz! Tupa uzlēca viņam uz skausta. Amors cirtās sānos, bet mazais un piesardzīgais Strupulis centās piekļūt pavēderei.

Un kautiņš gāja vaļā. Atskrēja vēl citi suņi. Es jums sīkumos neatstāstīšu šo plūkšanos. Bet tas nu gan jāteic, ka turpmāk Rēksim vairs nebija izredžu izstādēs lepoties ar savu izskatu. Viņš atgriezās mājās ar pusnokostu ausi.

— Vai, vai! Vai, vai! — viņš smilkstēja, diebdams ceļam pāri.

— Nu, vai vēl neliksi mierā mūsu Eiropu?! — pakaļ sauca mūsu suņi.

— Nekauņa! Bezgodis! — Strupulis rēja, zemi kārpīdams.

— Citreiz zināsi, kā starp godīgiem suņiem jāuzvedas!

Vai Eiropai patika suņi? Manuprāt, jā. Lai gan, bez šaubām, suņu draudzība viņai bija diezgan apgrūtinoša. Kādēļ? Tādēļ, ka suņi turēja pienācīgā attālumā visus citus kaķus, ar kuriem Eiropa labprāt būtu biedrojusies. Nācās garlaikoties. Viņa snauda un žāvājās caurām dienām. Jūs gribat zināt, vai vientulība bija mokoša? Ak, protams! Pamēģiniet iedomāties, kā būtu, ja visu laiku jums būtu jādzīvo starp radījumiem, kuri jūs nesaprastu, kuriem svešas būtu jūsu rūpes! Jūs runātu par pelēm klētī, bet tie jums teiktu: «Mums patlaban truši prātā.» Paši saprotat, citādi tas nevarēja būt.

Eiropa no jumta redzēja citus kaķus. Turpat kaimiņos mita balts runcis. Reizēm viņi parunājās, bet tikai iztālēm. Eiropa, kas tikpat kā nekur ārpus mājas nebija bijusi, uzzināja jaunumus par atkritumu kastēm, tenkas par kaimiņiem. Viņa labprāt būtu uzaicinājusi sarunu biedru ciemos, lai vēl šo un to uzzinātu. Bet par to nebija ko domāt!

Vajadzēja tikai kādam kaķim parādīties pagalmā.

— Re, kaķis! Rrre, kaķis! — tūlīt iesaucās suns, kurš pirmais viņu bija pamanījis. — Svešs kaķis! Svešs kaķis!

Un tad sākās jandāliņš. Kas vien varēja paskriet, metās pakaļ uzklīdenim. Bļodas, toveri lidoja pa gaisu. Suņu varza ietriecās sakņu dārzā. Vai tās bija puķes vai saknes — viss tika izdan-gāts.

— Lenc viņu, lenc no kreisās! — sauca Tupa Capam, kas

šāvās kaķim pakaļ kā lode.

— Tūlīt notveršu! Tūlīt! — gavilēja foksis, grasīdamies jau grābt ciet svešo kaķi, bet tas — žviks! — uzskrēja kokā.

Tad koks tika aplenkts un sākās bēgļa noriešana.

— Ko tu te līdi? Tas ir mūsu kaķis! Kas tevi te sauca? Kāp zemē, kāp zemē! Dzirdi?

Kaķis pat nedomāja paklausīt. Viņš tupēja kokā pusstundu, stundu. Suņi no riešanas pat aizsmaka.

Tupa vairākkārt skrēja pie manis, aizvilka mani uz dārzu, rādīja pārbiedēto pe|u junkuru. — Nodzen viņu! Dabū zemē! — viņš lūdza, lēkādams man riņķī un rokas laizīdams. — Vai tu re ko! Šis nāks pie mūsu Eiropas! Kāpēc viņai kaķis vajadzīgs? Dabū viņu zemē! Mēs šo pārmācīsim!

Suņus vajadzēja aizvilināt prom pie cita koka. Parādīju viņiem, ka tur zaros kaut kas slēpjas. Nu visi lēkāja ap stumbru, pūlēdamies saskatīt un sasniegt otru kaķi. Pa to laiku kokā uzdzītais nabadziņš spruka brīvībā.

Tātad Eiropai bija jādzīvo vientulībā. Man bija aizdomas, ka tas labi nebeigsies.

Un man bija taisnība. Kādurīt skatāmies — Eiropas nav. Nozudusi kā akmens ūdenī. Piens tasītē nebija izdzerts. Viņa neieradās arī uz pusdienām. Tāpat neatnāca uz vakariņām. Bēdu lietas! Krisja raudāja. Katrīna bija pikta — grūstīja, stumdīja kastroļus, ka skanēja vien.

— Neviens, neviens cits nav vainīgs, tikai Reksis. Viņš Mīlulīti nobendējis. Tas ir briesmonis, nevis suns!

No šī brīža izcēlās karš starp Katrīnu un nešpetno milzeni viņpus ceļam. Vajadzēja tikai šim parādīties, lai Katrīna grābtu rokās slotu vai pat lāpstu. Cīņā ar viņu no jaunā kājslauķa palika pāri tikai driskās.

Tagad, ja kāds no mājas suņiem kaut ko nočiepa, par vainīgo tika uzskatīts Reksis. Tā viņam atriebās nepieklājīgā izturēšanās pret Eiropu.

Pagāja vairākas nedēļas. No Eiropas nebija ne vēsts. Krisja staigāja apkārt nobēdājusies. Mūsu pagalmā bija notikušas dažas pārmaiņas. Strupulis apmetās pie mums uz pastāvīgu dzīvi. Saimnieki aizbrauca projām un nevarēja viņu paņemt sev līdzi.

Pienāca Krisjas vārdadiena. Katrīna nolēma šo dienu pienācīgi atzīmēt.

— Pagatavošu šokolādes krēmu, — viņa man sacīja svinību priekšvakarā. — Uzcepšu Krisjas iemīļotos pīrāgus ar ķiršu ievārījumu. Tikai neļauj Krisjai nākt virtuvē, jo es gribu sagādāt pārsteigumu.

Sanāca ciemiņi. Visi jutās lieliski. Vajadzēja sēsties pie galda, viss bija sagatavots. Pēc mirkļa būtu jāpasniedz vārdadienas krēms.

— Vai dieniņ! Vai iesi projām! Vai iesi projām, rīma tāds! — pēkšņi virtuvē atskanēja Katrīnas kliedzieni.

Skrienam uz virtuvi. Krēms apēsts līdz pēdējam pikucītim.

Strupulis dabūja pamatīgu brāzienu, bet krēms bija notiesāts.

Svētku mielastā krēms izpalika, tomēr visi bija apmierināti, izklīda vēlā vakarā.

Strupulis nerādījās mājiniekiem acīs augu dienu. Bet, tā kā viņam patika gulšņāt virtuvē krāsns priekšā, tad viņš neizturēja un, kad mājā iestājās klusums, ielavījās kaktā. Glūnēja uz Katrīnu un neslēpa savu apvainojumu:

— Tāds brāziens — un par ko? Nieka pēc! Man nemaz negaršoja. Vēl tagad sāja dūša.

Katrīna pamanīja suni, kad iededza lampu.

— Ak tu te esi ielīdis? — viņa iesaucās, nākdama klāt ar pamatīgu skangalu rokā.

Strupulis pielēca kājās. Bet laukā nebēga. Purnu pastiepis,, metās pa kāpnēm augšā. Notupās uz augšējā pakāpiena un rēja, laiku pa laikam pamezdams acis uz Katrīnu:

— Lūdzu, izbeidz! Es zinu, ko daru. Ver tikai vaļā bēniņu durvis! Ver vaļā, kad es saku!

Katrīna atskrēja pie manis.

— Zagļi! Nav šaubu — mūsu mājā zagļi! Strupulis rej, ka bail!

— Kur?

— Bēniņos. Noslepušies, lai naktī mūs aplaupītu, nogalētu...

— Katrīna, nerunā niekus! — pūlējos viņu nomierināt.

— Jā! — viņa apvainojās. — Vai man sapnī nerādījās plūmes? Vienmēr, kad redzu sapnī plūmes, tad skaidrs, ka būs nelaime.

— Pa kurieni tad viņi tur būtu varējuši iekļūt? Vai pa vēdlodziņu? Labi ja kaķis tur var iespraukties.

_— Bet vai plūmes neko nenozīmē? Es taču teicu, ka man plūmes rādījās sapnī, — Katrīna tiepās.

Ko tu viņai iestāstīsi? Paņemu sveci un eju. Strupulis rej vai aizrīdamies. Atveru bēniņu durvis. Suns iedrāžas iekšā un nozūd kaut kur salmos. Sekoju viņam.

— Katrīna, Katrīna, pasauc Krisju un nāc arī pati šurp!

— Krisja, Krisja, nāc tūlīt pie manis!

Salmos gulēja trīs mazi kaķēniņi. Viens balts, divi tumši brūni.

— Vai, cik smukiņi! — Krisja jūsmoja.

— Jau redz! Un actiņas zilas kā krellītes! Ropcīt, tev ir skaisti bērni. Nudien, kā bildē!

Katrīna no šī brīža atzina kaķes vārdu, tikai pēc sava prāta to saīsināja.

— Slavējiet kaķīšus! Citādi kaķu māte pamet savus bērniņus, ja tos neslavē, — viņa aizrādīja.

Es nu apjūsmoju bez stājas un mitas. Bet vislielākā sajūsmā bija Strupulis. Viņš smilkstēja aiz prieka, laizīja kaķeni, apostīja kaķēnus.

— Vai tiešām skaisti? — Eiropa murrāja, skatīdamās te uz mums, te uz Strupuli.

— Nu, un kur tad tie tavi zagļi? — pavilku uz zoba Katrīnu.

— Plūmes sapnī tālab man būs rādījušās, ka Strupulis to krēmu izlaka.

— Toties viņš atrada Eiropu, — Krisja aizstāvēja suni.

— Nāc nu šurp, Strupuli, izlīgsim mieru, — Katrīna piekrita un pastiepa sunim roku.

— Eiropa atradās! Eiropa atradās! — Strupulis atsaucās, asti luncinādams un jozdams no Katrīnas pie kaķenes un atpakaļ.

Eiropa ar bērniem palika bēniņos.

Acīmredzot Katrīna tik tiešām labi pazina kaķus, vai arī mūsu Eiropa bija ārkārtīgi patmīlīga māte. Es tikai vienu dienu neuzkāpu bēniņos — un, re, Eiropa ar kaķēnu jau bija klāt. Viņa nolika to uz galda manā priekšā un murrāja:

— Vai redzi, cik smukiņš?

— Ķic, ķic! Ļoti smukiņš! — atbildēju.

Eiropa ar lepnumu skatījās man acīs. Tad, paņēmusi ņaudošo kaķēniņu, uzkāpa atpakaļ bēniņos.

Tad kādurīt brokastlaikā, kad mēs visi atradāmies virtuvē» ieradās Eiropa. Viņa murrāja, ņaudēja, atskatījās.

— Tēvocīt, skaties, tēvocīt! — sauca Krisja.

— Viņa ved bērnus uz virtuvi, — paskaidroja Katrīna, izbrīnā sasizdama rokas.

Durvju spraugā parādījās Baltiņš, pēc tam abi pārējie. Eiropa glaudās klāt Katrīnai un luncinājās ap piena tasīti:

— Dodiet maniem bērniņiem pienu! Viņi ir jau tik lieli, ka viena vairs nevaru viņus piebarot.

Tā, lūk, Eiropas bērni izgāja pasaulē. Suņi kaķēniņus uzņēma ļoti draudzīgi. Capa viņus cītīgi nomazgāja. Viņiem gan radās neliela savstarpēja nesaprašanās, jo abi brūnie kaķēni iekārtojās grozā, kurš kalpoja kartupeļu mizām, bet kurā viņam patika pa dienu snauduļot.

Capa mēģināja kaķēniem ieskaidrot, ka tie ielīduši svešā daļā.

— Atvainojiet, bet tas ir mans grozs, — viņš ieteicas, asti luncinādams.

Tā bija veltīga runāšana. Kaķēni groza jutās ka savās majas, meta kūleņus, spēlēja paslēpes.

— Atvainojiet, — Capa atkārtoja un mēģināja iespraukties grozā.

Sākumā viņš uztupās uz groza malas. Kaķeni nelikās zinis. Tad viņš iesēdās dziļāk, vēl dziļāk. Driz ieņemts bija viss grozs. Kaķēni iesprauslojās un — hop! — uzlēca uz kastes virs groza.

Capam netikās gulēt grozā, viņš ieņurdējās:

— Kāpēc lai es gulšņātu, kad tik daudz kā interesanta ir visapkārt!

Patlaban Strupulis no zemes bija izkašņājis vecu, izbalējušu kaulu un aiz gara laika ņēmās to grauzt.

— Strupullt, dod man pagrauzt! — Capa iesaucās, un acis viņam iedegās iekārē.

Te pēkšņi kaut kas ass pārslīdēja pār pakausi. Viņš papurināja galvu. Skrāpē.

«Tā būs negantā muša,» Capa nodomāja, atkal galvu papurinādams, bet acis no kaula neatraudams, tāpēc ka Strupulis to ņēmās vijāt pa pagalmu, mest gaisā, aicinādams piedalīties spēlē.

Tanī mirklī viņš sajuta asu cirtienu. Kaste sašūpojās. Kaut kas skaudrs iecirtās Capam galvā.

Un viņš deva kājām ziņu.

— Vai! Vai! Kā sāp! Vai, kā dur! Vai, kā kniebj! — viņš kaukdams riņķoja pa pagalmu.

— Nu, vai vēl aiztiksi Eiropas bērnus? — zobojās Strupulis.

No tā laika kaķīši varēja gulēt Capas grozā kā savā migā.

Kādudien visa kaķu ģimenīte rotaļājās pagalma. Māmiņa, kā

parasti, snauduļoja uz malkas šķūnīša jumta. Laiks bija silts. Viņa snauda un tikai laiku pa laikam pavēra vienu aci un paraudzījās visapkārt. Suņi gulēja. Capa, izstiepis saulgozi visas četras kājas, pa miegam reizēm sarāvās un dobji ierūcās.

Viņš sapņoja, ka dzenas pakaļ trusim.

Tanī brīdī pagalmā paglūnēja kāds svešs suns. Viņš iebaza galvu pa vārtiņiem un atrāvās. Pagrozījās vārtiņu priekša un atkal paglūnēja pagalmā.

Kārtīgs suns, ciemos nākdams, nekad tā nedara. Bet šis zagās pagalmā kā daždien zaglis. Spēra soļus, nagus izstiepis kā vilks. Aste bija iemiegta kājstarpē. Pameta skatienu visapkārt, pamanīja toverīti ar pīļu ēdieniem. lelaka, atskatījās, ielaka velreiz. Paošņāja gaisu. Glūnēdams caur pieri, zagās uz mazās suņu bļodiņas pusi. Kā par spīti, taisni tobrīd tur pie piena tases mielojās Baltiņš.

Svešais suns atieza ilkņus. Nākamajā mirklī viņš būtu meties virsū mazajam. Pēkšņi vienā lēcienā viņam skaustā ieklupa Eiropa. Suns bija liels, spēcīgs, turklāt izsalcis.

Sajuzdams svelošus cirtienus pa acīm, suns palēcās gaisā un nokrita uz muguras, piespiezdams kaķi pie zemes. Nu viņš bija virspusē un sagrāba Eiropu ar zobiem. Eiropa aiz sāpēm žēli iebrēcās. Visi suņi metās palīgā.

Svešajam nācās palaist kaķeni vaļā un aizsargāties, tāpēc ka Tupa viņam jau bija uzmeties uz skausta, Strupulis plucināja pavēderi, Capa apstrādāja sānus un Amors bija pieklupis pie rīkles.

Eiropa nemaz nevarēja uztrausties kājās. Sirdi plosošā balsī sauca sev klāt bērnus.

— Mīļo stundiņ, kas tad tur notiek?! — iesaucās Katrīna.

Izskrējām pagalmā.

— Kaķenīt, Ropcīt! Kas tev pāri nodarīja? — Katrīna raudāja, noliekdamās pār Eiropu.

Atnesu kaķīšus. Eiropa parausa viņus zem sevis. Tik tikko varēdama pacelt galvu, laizīja bērnus. Tad sakņupa.

Vai esat kādreiz redzējuši slimu kaķi? Slims kaķis atgādina vecu, nodeldētu piedurkni. Tik gauži izskatījās arī Eiropa.

Nedomājiet, ka par savu drosmi viņa samaksāja ar dzīvību. Viņa sirga ļoti ilgi. Bet nu jau atkal gulšņā uz šķūnīša jumta tāpat kā senāk.

Mūsu Mīlule Eiropa nav vis kaut kāda nieka kaķe. Katrīna pareizi izraudzījās viņai vārdu, nosaukdama par Mīluli, jo viņa patiešām ir bezgala mīļa. Tomēr arī otrs vārds — Eiropa viņai ir itin piemērots.

Kādēļ? Nu, mēs taču jau teicām — tā raibuma dēļ.

JUHANS BORGENS, norvēģu rakstnieks. JERUNA UN MAZULIS

Mazā Jeruna bija labsirdīga meitene. Kad norisinājās šeit aprakstītie notikumi, viņai bija četrarpus gadu. xM.azā Jeruna dzīvoja pilsētā, glīta nama otrajā stāvā, un no viņas dzīvokļa logiem pavērās skats uz pļaviņu, kurā kuploja zāle gluži kā laukos. Pļaviņai piekļāvās vēl viens pagalms, ko klāja akmens šķembas. Aiz tā pacēlās vairāki citi nami. Vienā no tiem dzīvoja Mazulis, kurš nebija tik labsirdīgs kā Jeruna.

Jeruna jau bija tīrais eņģelis, nevis bērns. Klusi, kā aizsap-ņojusies viņa mēdza brist pa zāli, nogrimusi savās domās. Viņa labprāt ļāva vaļu iztēlei un saskatīja visos apkārtējos priekšmetos dzīvas būtnes. Iztēle meitenei bija neierobežota. Visam viņa piešķīra savu īpašu nozīmi. Atkritumu kastes aiz dzīvžoga, kam nupat spraucās mazas, gaiši zaļas lapiņas, viņai bija nami. Koki pie nožogojuma, kas atdalīja pļaviņu no šķembām klātā pagalma, bija cilvēki. Vienu koku sauca par tēvoci Jānu, kāda viņai nekad nebija bijis, bet kas bija daudz labsirdīgāks par visiem viņas īstajiem tēvočiem. Citu koku sauca par Hirbinsena kungu. Jeruna mēdza to uzrunāt «Hirbinsena kungs» un, to teikdama, allaž laipni pasmaidīja.

Hirbinscns bija asprātīgs un neparasts. Tomēr viņš bija vīrietis un viņa nedrīkstēja atļauties to zobot, pat mazdrusciņ ne. Reiz māte sacīja Jerunai:

— Bet, Jerun, šis Hirbinsens taču galu galā ir tikai koks.

Un, kad Jeruna pamanīja, ka Hirbinsens patiesi ir tikai koks, viņa kļuva vēl klusāka. Tagad viņa vairs nejutās ne par vienu pārāka. Kad vien Jeruna izdzirda raudam kādu bērnu, kas bija par viņu mazāks, meitene tūdaļ steidzās pie tā, nometās līdzās zālē — un abi raudāja.

Visi pieaugušie vienprātīgi uzskatīja viņu par eņģeli.

Mazulim piederēja divi divriteņi. Kad pirmais viņam apnika, viņš sāka brēkt, pieprasīdams, lai viņam nopērkot pusaudžu velosipēdu. Kaut gan tikai četrus gadus vecs, Mazulis bija liels,

resns un diezgan nejauks puika. Tad māte steidzīgi iznāca pie viņa ar otru divriteni un teica:

— Se, Mazuli, te ir tavs divritenis, ņem to un brauc!

Mazulis paņēma divriteni un nomierinājās — tik aplam nejauks jau viņš galu galā nemaz nebija —, taču drīz viņam apnika arī tas. Tad kādu dienu viņš ieraudzīja Jerunu.

Tiesa, šī nebija pirmā reize, kad viņš ieraudzīja meiteni. Mazulis redzēja Jerunu katru dienu caur nožogojuma stiepļu pinumu. Taču tā īsti viņš meiteni ieraudzīja tikai šobrīd. Jeruna bija skaista; viņas zilās acis ilgi kavējās pie ikkatra priekšmeta, kas gadījās viņas redzes lokā. Tāpēc Mazulis, pirmoreiz Jerunu tā īsti ieraudzījis, ilgi nespēja novērst no viņas skatienu. Meitene nebija kustīga un nemierīga kā citi bērni, kas ne mirkli nespēja palikt uz vietas, ja kaut kur šķita norisam kas interesants. Mazulis visu dienu nostāvēja šķembām klātajā pagalmā un vēroja meiteni caur stiepļu pinumu. Nākamajā dienā viņš tai sacīja:

— Es līdīšu pāri pie tevis.

Kā teicis, tā viņš arī darīja. Uzmanīgi iebīdīdams kurpju purngalus pinuma caurumos, viņš lēni sāka rāpties augšup. Mazulis uzrāpās līdz pašai augšai un brītiņu karājās tur gluži kā maišelis. Pēc tam puišelis atlaida dūrītes vaļā, nokūleņoja lejā un sāka brēkt.

Tas atkārtojās dienu pēc dienas, un, visiem par pārsteigumu, mazā Jeruna ik reizes rāmi vēroja, kā puišelis lēni rāpjas augšup

un pēc tam kūleniski nolido lejā. Un, kamēr viņš brēca, meitene stāvēja, noliekusies pār viņu, taču neraudāja. Dīvainā kārtā šķita, ka tas viņai sagādā apmierinājumu. Un, kad Mazulis beidzot uztrausās kājās, izberzēdams pa seju asaras un visus netīrumus, ko vien šai apkārtnē bija iespējams savākt, Jeruna paņēma viņu pie rokas, uzspļava viņam uz sejiņas un izberzēja ar svārciņu stērbeli, saceldama bruncīšu malu tik augstu, ka kļuva redzamas biksītes. Mazulim ši rīkošanās patika, un dienu no dienas viņš brēca arvien aizrautīgāk, krizdams lejā no nožogojuma, kas patiesībā bija itin augsts — divreiz augstāks par pašu puišeli.

Reiz Jeruna sacīja:

— Divritenis.

— Divritenis? — pārjautāja Mazulis.

Šī bija viņu pirmā saruna visā šajā laikā.

— Divritenis, — atkārtoja Jeruna.

Abi Mazuļa divriteņi ievērojami atšķīrās viens no otra. Viens bija zaļš un glīts, ar pulēta koka sēdekli. Otram sēdeklis bija no brūnas ādas un balstījās u.z trim nelielām spirālveida atsperēm — tieši kā tas mēdz būt pieaugušo velosipēdiem.

Kādā no nākamajām dienām Mazulis ieradās pie Jerunas-neparastā veidā. Viņš nerāpās pāri nožogojumam, bet gāja apkārt pa ielu, kur viņam bija aizliegts iziet. Viņš stūma divriteni ar brūno sēdekli uz trim spirālveida atsperēm, kas bija gluži tādas pašas konstrukcijas kā pieaugušo velosipēdiem.

— Ņem, — viņš teica un pastūma divriteni Jerunai, ar visu savu izturēšanos likdams saprast, ka tagad šis braucamais pieder viņai.

Jeruna ilgi skatījās uz Mazuli. Pirmkārt, viņš satiekoties ne-raudaja kā parasti, otrkārt, meiteni bija samulsinājis neparastais piedāvājums. Tad, pastiepusi abas rokas uz divriteņa pusi, viņa sacīja:

— Labi, es pavizināšos un atdošu.

— Pavisam, — teica Mazulis un pastūma divriteni uz viņas pusi.

— Nē, tikai mazdrusciņ, — izbijusies iebilda Jeruna.

Mazulis aizskarts ietiepīgi skatījās viņā caur pieri un apņēmīgi atkārtoja:

— Pavisam!

Tagad abi bērni nogaidīdami stāvēja viens otram pretī. Tacf meitene apņēmīgi uzsēdās uz divriteņa un sāka mīt pedāļus. Viņa pirmo reizi brauca ar divriteni. Mazajā, nopietnajā sejiņā lēnām uzblāzmoja tik gaišs smaids, ka mums, kas stāvējām pie loga un dienu no dienas vērojām šī romāna norisi, kamols sakāpa kaklā.

Un Jeruna tagad jau pavisam citāda balsi sacīja:

— Divritenis.

— Ņem pavisam, — teica Mazulis.

Pēc kāda laiciņa mēs kļuvām liecinieki neticamai ainai. Mazā Jeruna cauru dienu braukāja ar divriteni gan pa akmens šķembām nožogojuma otrā pusē, gan pa zāli pļaviņas pusē. Bet viņai pa pēdām, gluži kā šunelis pavadā, skraidīja Mazulis ar laimīgu smaidu uz lūpām. Nekad vēl Mazulis par kādu no saviem divriteņiem nebija priecājies tā kā par šo, kas vairs nepiederēja viņam, un neviens vēl nekad nebija redzējis Jerunu tādu kā šobrīd. Tikko viņa apstājās uz brītiņu atpūsties — tas gan notika ļoti reti —, tūlīt viņai klāt bija Mazulis, kas, burtiski, kārās meitenei kaklā. Jeruna dusmīgi rāvās laukā, bet, jo niknāk viņa centās izrauties, jo vairāk tas patika Mazulim, kurš bija pieradis vienmēr visus izrīkot. Jeruna vairs neraudāja, ieraudzījusi brēcošu bērnu. Tieši otrādi, tagad viņa prata izturēties pret to tapat kā jebkura māte — nepievērst raudātāja asarām nekādu uzmanību. Un visi pieaugušie vienprātīgi secināja, ka Jeruna vairs nelīdzinās eņģelim. Viņas zilās acis mirdzēja vēl spožāk nekā agrāk. Mazulim meitene šķita vēl pievilcīgāka un skaistāka, un viņš kļuva arvien labsirdīgāks.

Tomēr Mazuļa mātei dēla pārmaiņa nebija pa prātam — acīmredzot tāpēc, ka viņai pašai nebija izdevies zēnu padarīt tādu. Un drīz notika nelabojams pavērsiens. Reiz Mazuļa māte ciešāk ieskatījās divritenī, ar kuru vizinājās Jeruna, un uzsauca:

— Paklausies, Mazuli! Vai tad tas nav tavs divritenis?

— Ko? — apmulsis nomurmināja Mazulis.

— Tu ļoti labi dzirdēji, ko es teicu. Vai tad tas nav tavs divritenis, ar ko Jeruna vizinās? Kā tas gadījās pie viņas?

To teikdama, sieviete nikni raudzījās uz abiem bērniem. Taču Mazulim likās, ka māte visvairāk dusmojās tieši uz viņu.

— Tu mēli esi norijis, vai?! — viņa uzbrēca.

Pēc neilgas iekšējas cīņas Mazulis uzveica sevi un izgrūda:

— Viņa man to atņēma!

— Viņa atņēma tev divriteni? Ak kungs! Jeruna, vai tiešām tu esi spējīga atņemt Mazulim divriteni? Tūlīt pat ved to šurp, tu, nejaukā meitene!

Vairākkārt, iedams garām mājai, es redzēju šo divriteni. Tas stāvēja nojumē zem klajas debess, un neviens tam nepieskārās. Pirmajās dienās mums likās, ka Mazuli, tiklīdz viņš iznāca no mājas, kaut kas vilktin vilka pie nožogojuma. Taču viņš nespēja pieiet tam klāt. Viņš stāvēja, grauzdams nagus, kamēr tie sāka« asiņot, un pēc tam aiz niknuma sāka tā raudāt, ka žēlabainie brēcieni grieztin griezās sirdī. Un, tā kā nevienam nebūtu pa spēkam viņu nomierināt, pats gudrākais bija ļaut puišelim izraudāties.

Mazulis un Jeruna vairs ne reizes nerunāja viens ar otru. Tagad meitene uzturējās tikai savā pusē, pļaviņā, un allaž rotaļājās pietiekami tālu no pinuma žoga. Vaigos viņai vairs neziedēja sārtas rozes, un, ja kaut kur ieraudājās kāds mazs bērns, viņa raudāja tam līdzi.

Visi pieaugušie, tāpat kā agrāk, vienprātīgi uzskata viņu par eņģeli.

ĢERTRŪDE LILJA, zviedru rakstniece. PAZUDUŠAIS DĒLS

Albīns uzauga vientuļā lauku novadā. Viņa tēva saimniecība nebija nedz sevišķi maza, nedz ari nabadzīga. Mājas ieskāva pašu mežs, bet aiz tā sākās lielie valsts meži. Uz skolu Albīnam bija jāmēro pusjūdzi^3 garš ceļš un tikpat daudz atpakaļ.

Varbūt tieši izglītības grūtā sasniedzamība padarīja to Albinam tik pievilcīgu, piešķīra tai kaut ko no aizliegtā augļa salduma. Albīnam bija jāpārvar ne tikai ceļa grūtības uz skolu, viņam bija jācīnās arī ar citu pretestību. Tēvs skolu uzskatīja par nederīgu izgudrojumu. Pats viņš prata kaut cik lasīt un uzrakstīt savu vārdu tā, ka vismaz pats to bez grūtībām varēja izlasīt. Viņam likās, ka arī Albīnam ar tādu izglītību pietiktu. No citiem tēviem viņš atšķīrās ar to, ka attiecībā uz dēlu viņam nebija itin nekādu fantastiski godkārīgu plānu. Toties viņš bija īsts zemnieks: Albīnam jāpaljek pie zemes, jāpārņem sava tēva saimniecība, jādod dzīvība dēliem, kuri savukārt mantotu un koptu mājas, un tā tas turpinātos — kaut vai līdz pasaules bojāejai.

Albīns vēl par jaunu, lai uzsāktu strīdu skolas jautājumos. Viņš bija obligātajā skolas vecumā, un viņam bija jāpabeidz paredzētās klases, kaut arī tēvs neskopojās ar asām piezīmēm.

Neveikli pašūtās, vienkāršās drēbēs, raupjos, smagos apavos, pieliektu muguru Albīns tecēja uz skolu. Starp šiem zemnieku bērniem, kas nekur tālāk par baznīcu un staciju nebija bijuši, jau nu nekādus modes ākstus nevarēja meklēt, taču Albīns ar savu vienkāršību krasi atšķīrās no pārējiem. Varbūt bija arī kaut kas cits, kas viņu padarīja citādu. Katrā ziņā Albīns nebija viens no viņiem. Pārējie biedri viņu vienkārši pacieta, varbūt viņi uzskatīja to par zemāku, bet varbūt aiz tā slēpās arī zināma cieņa. Rezultāts jau nu īstenībā bija viens un tas pats.

Tikai viens vienīgs cilvēks pievērsa Albīnam vairāk uzmanības — tas bija skolotājs. Albīnu izsaucot, viņš aizvien saspringti noskatījās, kā Albīns gausi piecēlās no sola, atvēra savu plato muti un ar tālumā vērstu skatienu platā dialektā atbildēja uzdotos jautājumus. Protams, atbildes vienmēr bija pareizas. Tomēr klasesbiedri, kas daudz tālāk par savu deguna galu neredzēja, turēja viņu par vislielāko muļķi.

Tad Albīna skolas gaitas bija galā. Tēvs bija apmierināts, ka nu visus viņa spēkus varēs izmantot tikai zemes darbiem.

Un Albīns? Vai viņš bija apmierināts? Neviens viņam to nejautāja. Bet kāpēc gan lai viņš nebūtu apmierināts? Viņš taču bija apģērbts, varēja svētdienās iet uz baznīcu un vasarās ap-mek'et strēlnieku svētkus, kas parasti notika pie stacijas. Un uz iesvētīšanas dienu viņš kā dāvanu saņēma divriteni.

Divritenis bija domāts, lai padarītu viņam turpmāko dzīvi patīkamāku. Bet nekā. Kā mēs vēlāk redzēsim — tas kalpoja gandrīz vai noziedzīgiem nolūkiem.

Albīnam bija dīvains paradums — viņš lasīja. Grāmatas viņš dabūja no ciema bibliotēkas un skolotāja. Citi jauni vīrieši, kad vien bija laiks, sabāzuši rokas bikšu kabatās, sēdēja vai labprāt atstiepās gultā. Albīnam turpretim katrā brīvā brīdī bija kaut kas acu priekšā — vai nu grāmata, vai avīze. Protams, tēvam tas nepatika, tas radīja nemieru, ka kaut kas nebija tā, kā tam vajadzētu būt. Albīnu gan nevarēja vainot, ka viņš nekārtīgi veiktu savus pienākumus, tomēr šaubas palika, ka ne viss izdarīts pienācīgi. Ja viņš būtu sēdējis ar rokām bikšu kabatās vai arī kādā vaļas brīdī atlaidies gultā, tad drīzāk varētu domāt, ka viņa intereses saistās ar zemes kopšanu. Katra atkāpšanās no vispārpieņemtā darba un atpūtas veida neliecināja neko labu. Pa dienu Albīns tīrumā ara vistaisnākās vagas, lai vakarā atkal ķertos pie grāmatām. Bet tēvam aizvien likās, ka vagas nav vēl pietiekami taisnas. Lasīt grāmatu nozīmēja atstāt vagas savam liktenim; tas nozīmēja, ka, tiklīdz bija nolikts arkls, tas bija izmests no domām, izslēgts no sapņiem miegā. īsi sakot, tas nozīmēja apkaunojošu vienaldzību un necieņu pret zemi.

Tēva instinkts īstenībā bija pareizs. Kādu dienu tiešām izrādījās, ka dēlam nav patiesas intereses par zemi.

Albīns bija nez kādā vajadzībā aizsūtīts uz staciju. Vakarā, sēžot pie vakariņām, viņš pēkšņi ierunājās:

— Nu ir sākusi darbu jaunā skola.

— Kāda skola? — tēvs vienaldzīgi jautāja.

— Augstākā tautskola, — atbildēja Albīns, un viņa mutē šis vārds skanēja kā «augstskola».

— Augstākā tautskola, — tēvs atkārtoja. — Tu jau savas skolas gaitas beidzi, un tur tev nav nekā, ko meklēt.

Albīns brīdi klusēja.

— Varbūt es arī drīkstētu tur iet? — viņš beidzot jautāja.

Tēvs raudzījās viņā mēms aiz pārsteigumā.

Māte arī paskatījās uz dēlu, un viņa pamanīja to, ko tēva acis nebija saskatījušas: no uztraukuma Albīns bija nobālējis.

Tad arī tēvs atdabūja valodu.

— Vai tev tiešām nekā cita nav ko darīt kā nodoties slinkumam? Tagad, kad tu beidzot vari nopelnīt vismaz vēdera tiesu.

— Es sākšu iet skolā nākamajā mēnesī, — teica Albins. — Es jau tur pieteicos.

Tēvs tikai iepleta acis un muti, bet nekāda dusmu izvirduma nebija, kā to gaidīja māte un Albīns. Viņa mute tikai savilkās ironiskā smīnā.

— Ej vien skolā, bet tikai pats uz sava rēķina, — viņš noteica.

Albīns neizskatījās satriekts, viņš pat šķita priecīgs.

— Tātad tu man atjauj? — viņš jautāja.

— Atļauju? . . . Ej, bet tikai pats uz sava rēķina, es jau teicu.

Vairāk par skolu netika runāts. Albīns vāca sienu, pļava labību un arī ieveda to. Viņš strādāja kā parasti.

Bet kādu rītu augusta beigās Albīns nebija atrodams savā gultā. Viņš neieradās mājās ne uz brokastīm, ne ari uz pusdienām. Viņš bija prom.

Māte neizrādīja nekādu nemieru, bet tēvs gan:

— Viņš taču nebūs aizgājis uz upi peldēties un tur arī palicis?

— Albins? Aizgājis peldēties? Viņš taču šodien sāk iet augstākajā tautskolā. — Un arī mātei šis vārds izskanēja kā «augstskola».

— Ak tā, tad jau viņš drīz būs atpakaļ, — tēvs lakoniski noteica.

Tēvam bija taisnība. Kaut arī Albīns neatgriezās tik ātri, kā tēvs to bija domājis. Trīs ceturkšņus māte izturēja, slepeni no saimniecības ieturēdama sviestu, maizi, olas un citu nepieciešamāko, kā ari naudu mācību maksai un grāmatām. Bet tad jau Albīns atgriezās mājās. Viņa sagaidīšanai gan neviens teļš netika nokauts. Viss bija tāpat kā agrāk. Albīns ara, kūla, lauza, akmeņus un palīdzēja kūtī. Tēvs bija samērā laipns, jo viņam taču bija bijusi taisnība. Albīna dumpošanās bija nožēlojami izgāzusies.

Bet tad Albīnam sāka pa pastu bieži pienākt vēstules un bandroles, veseli saiņi. Tēvā gan tas radīja aizdomas, bet sevišķas bažas nesagādāja, jo likās, ka tas jau neko nemaksā. Bija jau iespējams, ka tam, kas bija mācījies augstākajā tautskola, pievērsa īpašu uzmanību.

Sie sūtījumi Albīnu pilnīgi aizņēma, katru brīvo brīdi viņš kaut ko lasīja un rakstīja. Tā viņš kādu laiku turējās un neviens viņu netraucēja. Tas viss taču nebija sliktāk kā kāršu spēle vai arī aizraušanās ar meitenēm — nu jau Albīns nāca tajos gados.

Tikai Albīns sāka izskatīties bālāks, kļuva tāds nemierīgs, naktīs slikti gulēja. Nebija jau nekāds brīnums, jo par viņa galvu it kā bija pakārts Damokla zobens.

Kādu dienu ari notika gaidītais lūzums. Tajā dienā tēvam pienāca vēstule, kuru viņš ilgi grozīja pirkstos, tad beidzot uzlika brilles un atplēsa. Mazliet piepūloties, viņš sāka aptvert tās saturu. Vēstule nebija gara. Tajā bija īsi pateikts: ja'viņš nesamaksās skolai parādu par dēla pasūtītajiem neklātienes mācību materiāliem, tad šo parādu piedzīs piespiedu kārtā.

Samaksāt Albīna parādus? Albīns vēl varētu priecāties, ka nesaņem pērienu.

Bet nākamajā dienā Albīns un viņa divritenis bija pazuduši.

Tēvs tagad saprata — ja jau nu viņa dēls bija tāds neizdevies radījums, nekam nederīgs indivīds, tad jau viņa aizbēgšana no mājām bija tikai dabisks iznākums. Nekāds īsts zemkopis viņš nebūtu kļuvis. Tēvs mierīgi varēja uzskatīt, ka viņam nav dēla.

Ja kāds šajā skaistajā augusta rītā butu piecelies agrāk, tas būtu pamanījis uz ceļa saliekušos riteņbraucēju. Un, ja šis skatītājs būtu viņam sekojis, tas būtu pārsteigts, ka braucējs it ka nemaz nedomāja apstāties — ne pie 'baznīcas, ne stacijas. Un, ja viņš tam sekotu līdz pat naktij, tad ar izbrīnu redzetu, ka

riteņbraucējs vēl nav sasniedzis mērķi. Protams, viņš pārnakšņoja kādā šķūnī, bet nākamajā ritā atkal devās ceļā. Saule spīdēja, ritenis čīkstēja, jo īsti jauns tas nekad nebija bijis. Automašīnas nošalca garām, trauca pretī; riteņbraucēju dzina tikai viena doma: tikt uz priekšu. Viņš nekad neapstājās pie lielām mājām, vienīgi pie mazām un, tur iegājis, lūdza pārdot ko ēdamu. Bieži vien viņam to iedeva kā dāvanu, kas tiešām bija dieva žēlastība. Vienu kronu un piecdesmit ēres gan var taupīt un taupīt neiedomājami ilgi, bet galu galā tās tomēr izbeidzas. Un šo naudu nedrīkstēja izdot, iekams nebija sasniegts mērķis.

Reizēm viņš pašā dienas karstumā nodrebinājās, tad viņš palēnināja gaitu, pedāļi griezās gausāk, tomēr neapstājās. Kaut kas lielāks nekā bailes no parāda piedzīšanas dzina viņu uz priekšu — kaut kas dīvains un baigs, bet spēcīgs kā pati daba — pašsaglabāšanās dziņa. Viņš nedrīkstēja atgriezties — tā būtu bojāeja.

Trešās dienas pēcpusdienā Albins stāvēja skolas direktora priekšā. Tur nu viņš stāvēja, kā parasti, platiem, pieliektiem pleciem, raupjās kurpēs un slikti pieguļošā apģērbā.

Nebija neviena, kas ar drebēšanu domātu par viņa likteni, kas vēlētos, lai viņa āriene kaut cik saskanētu ar viņa dvēselē degošajām zināšanu slāpēm, viņa skaidrajām domām un kvēli, jo neviens nezināja, ka viņš tur stāvēja, neviens, izņemot māti, un viņa droši vien aizvien bija turējusi viņa ārieni par pašu pilnību.

Direktors, kas bieži vien mēdza nostāties opozīcijā, klusēdams noklausījās vārdu straumi, kas tā novada platajā dialektā plūda no Albīna mutes. Viņš dzīvē bija sastapies ar dažādiem neparastiem radījumiem plašajā dieva pasaulē un bija mācījies nespriest par suni pēc spalvas. Visu beidzot izšķīra Albina labās sekmes mācībās. Direktors deva savu piekrišanu Albīnam turpināt mācības un mācību maksu nokārtot kaut kad vēlāk.

Māte bieži vakaros stāvēja mājas priekšā un klausījās, vai nedzirdēs Albīna riteņa ķēžu grabēšanu.

Viņa saprata, ka ceļš bija garš, bet nu jau gan viņam vajadzēja būt atpakaļ ... Tomēr viņa nesadzirdēja neko citu kā vien šalkoņu no lielajiem mežiem, kas apņēma mājas un šķīra tās no visiem pārējiem kaimiņiem un ārpasaules. Ar dziļu nopūtu viņa aizvēra ārdurvis un gāja iekšā. Naktīs viņa slikti gulēja. Vai Albīnam ceļā kas atgadījies? Varbūt savā stūrgalvībā un izmisumā viņš sev kaut ko nodarījis?

Bet pēc kāda mēneša pienāca vēstule no Albīna. Viņš rakstīja, ka dabūjis darbu un jūtoties labi. Nekāda lūguma pēc naudas, nekādas prasības pēc palīdzības.

Tēvs, izlasījis vēstuli, nolika to pie malas ar nelaimi vēstošu klusēšanu: nu Albins bija galīgi kļuvis par pazudušo delu.

Nekad vairs Albīns netika pieminēts. Bet, kad labība saka nogatavoties un darbs dzina darbu, gadījās, ka māte sajuta rūgtumu pret dēlu. Vecākiem pietrūka viņa stipro roku. Bet galvenais — darbs vairs nesagādāja nekādu prieku. Kādam nolūkam tad lai strādā? Kas gan no Albīna tur, pilsētā, iznāks? Fabrikas strādnieks? Vai arī nekur nederīgs cilvēciņš, nespējīgs prasmīgi izlietot savu mantojumu, kad tas kādreiz nāks viņa rokās? ...

Tēvam mugura pamazām saguba. Viņš kļuva īdzīgs un skopulīgs, nekāda patīkamā sabiedrība tiem, kas bija priecīgi.

Nedēļas, mēneši, pat gadi jau bija aizritējuši, bet no Albīna nebija nekādu ziņu. iedama pa vagām un noliekusies stādīdama kartupeļus, māte aprēķināja, ka nu jau trīs gadi pagājuši, kopš Albīns bija projām no mājām. Viņa izslēja taisni sāpošo muguru un raudzījās pāri tīrumam, kas likās bez gala un malas. Visi šie kartupeļi. .. Tos viņi ēdīs — viņa un viņas vīrs —, pārējos varēs pārdot, kamēr viņu vienīgais dēls varbūt cieš badu.

Pārnākuši mājās uz pusdienām, viņi atrada zem durvīm pabāztu vēstuli. Vēstuļu iznēsātājs tā mēdza darīt, ja neviena nebija mājās.

Mātei raibs sametās gar acīm, kad viņa saprata, ka vēstulē ir no Albīna. Albīns bija dzīvs! Viss pārējais bija nesvarīgs!

Bez kāda ārēja satraukuma tēvs mierīgi sameklēja brilles. Pagāja gan labs brīdis, kamēr viņš tās atrada. Māte pa to laiku stāvēja pie pavarda un cepa gaļu. Viņa, kā parasti, grozīja gaļas šķēles un noņēma no pannas tās, kas bija izcepušās. Vienīgi nazis un dakšiņas nošķindēja skaļāk, liekot šķēles bļodā.

— Viņš raksta, ka sestdien braukšot mājās un vēlētos, lai es viņu pie vilciena sagaidu, — tēvs rūgti noteica.

Iestājās klusums, kurā abi domāja vienu un to pašu: divritenis. «Arī divriteni viņš ir nodzīvojis,» domāja tēvs. «Nabaga bērns, pat divriteni viņš nav varējis paturēt,» domāja māte.

Protams, māte neuzdrošinājās jautāt, ko tēvs domā par vēstuli un vai viņš gatavojas braukt uz staciju. Viņa arī nezināja, vai drīkst cerēt, ka Albīns atnāks kājām, ja tēvs viņu nesagaidīs. Vienīgais, ko viņa uzdrošinājās, bija sajust lielu prieku par to, ka Albīns dzīvs. Visam citam nebija nozīmes.

Albīns bija stacijā un tūlīt pameta acis uz stacijas pulksteni. Viņš bija rakstījis, ar kādu vilcienu ieradīsies, bet neviens viņu nesagaidīja.

Visi cilvēki jau bija atstājuši staciju. Kāds stacijas darbinieks vēl kārtoja šo un to, bet tad ari viņš aizgāja. Visa stacija kļuva klusa un tukša.

Viņš varētu aiziet uz tuvējo bērzu birztalu un tur pagaidīt. Bet, ja nu tēvs ierodas, viņš taču meklēs Albinu šeit, stacijas ēka. Neapmierināts viņš iegāja uzgaidāmajā telpā, apsēdās uz sola, sabāza rokas bikšu kabatās, izstiepa kājas un nolēma gaidīt vēl kādu stundas ceturksni.

«Nav jau arī svarīgi, vai tēvs ierodas vai ne,» viņš pie sevis domāja. Tās divas jūdzes viņš varēja noiet ari kājām, satikt māti un tūlit nākt atpakaļ...

Mokošās gaidās viņš saspringti uztvēra katru skaņu. Minūtes gausi vilkās uz priekšu — garas kā pati mūžība —, pēc tam izgaisdamas reibinoši ātri. Vēl trūka tikai divu minūšu līdz ceturksnim...

Piepeši viņš sarāvās. Bija dzirdama ratu tarkšķēšana, kas aizvien tuvojās. Kad viņš paskatījās ārā pa logu, karsts asiņu vilnis viņam iesitās sejā. Tur ārā stāvēja tēvs un vēl kaut ko kārtoja pie ratiem — parastajiem, vienkāršajiem darba ratiem...

Viņi sastapās tieši uzgaidāmās telpas durvīs. Albīns — mazliet taisnāks, tēvs — mazliet līkāks nekā šķiroties. Albinam galvā bija žilbinoši balta cepure, tāda pati kā mācītāja dēliem, kad tie pavasaros atgriezās no skolas.

Dažus acumirk|us viņi stāvēja klusi viens pretī otram. Beidzot tēvs pastiepa roku.

— Sveicu ar atgriešanos! — viņš teica.

— Paldies! Tiešām jauki, ka tu atbrauci mani sagaidīt... — Albīna balss mazliet drebēja.

Tēvs skatījās uz Albīnu un viņa cepuri, pēc tam uz darba ratiem.

— Tādos darba ratos tu nevari braukt, — viņš pēdīgi teica.

— Tagad mums ir autobusi. Sēsties autobusā un brauc, cik vien tālu tas iet, un pagaidi — tur es tev atbraukšu pretī ar atsperu ratiem ...

Gaišs prieks pārņēma Albīnu. Viņu pāršalca tā pati sajūsma, gaviles, kas viņa biedriem lika mest gaisā savas vecās skolas cepures, — viņš bija svētku vērts. Pirmoreiz dzīvē viņu uzskatīja ar mīlestības pilnu cieņu un tieši viņa tuvākie cilvēki. Visi sarūgtinājumi, visi pazemojumi, visas grūtības, vienlaikus strādājot un mācoties, nu bija aizmirsti. Viņš bija students^4!

— Es labāk braukšu ar mūsu sirmīti visu ceļu, — teica Albīns un kopā ar tēvu devās uz ratiem.

Zirdziņš sāka tecēt lēnā riksī. Tēvs un dēls klusēdami sēdēja blakus uz dēja, kas bija pārlikts pār ratiem.

Tēvu visu laiku tirdīja nemiers: vai māte būs iedomājusies izcept kādu pīrāgu un izvārīt kafiju, kad viņi ieradīsies? Viņš gan nebija teicis, ka brauks Albīnam pretī, tikai bija runājis par braucienu uz dzirnavām. Bet vai tad nu viņa pati neko neiedomāsies?

Albīns sēdēja un raudzījās uz tīrumiem un pļavam, un viņā dega karstas ilgas pielikt savu roku spēku.

— Vai āboliņš šogad būs labs? — viņš ieprasījās.

— Nekad nav bijis tik varens ...

HERMANIS HESE, vācu rakstnieks. NO BĒRNU DIENĀM

Tālo, brūno mežu kopš dažām dienām ietinusi spirgti zaļgana migla; takas malā es šodien atradu pirmo pavērušos gaiļbiksiti; valgajās, dzidrajās debesīs snauž mīlīgie aprīļa mākoņi; plašie, nupat kā uzartie tīrumi ir tik starojoši brūni un dzestrajā gaisā izskatās tik lūdzoši, it kā būtu noilgojušies pieņemt sēklu un diedzēt, izmēģināt sevī snaudošos spēkus tūkstošos zaļu asnu un dīgstošu stiebru, sajust ienākamies ražu, lai vēlāk to atkal atdotu. Viss gaida, viss gatavojas, viss sapņo un plaukst trauslā, liegi skurbinošā tapšanas drudzī — asns pretī saulei, tīrums — mākonim, jaunā zālīte — pavasara gaisam. Gadu no gada es ap šo laiku ar nepacietību un ilgošanos saspringti gaidu, it kā vajadzētu būt kādam sevišķam mirklim, kas man atklātu piedzimšanas brīnumu, it kā man būtu lemts vienreiz veselu stundu pilnībā noskatīties skaistuma un spēka rašanās brīnumā, izprast to, redzēt, kā dzīvība smiedamās izlec no zemes un lielām bērna acīm raugās gaismā. Un gadu no gada šis brīnums man aizskan un aizsmaržo garām — mīlēts, pielūgts un neizprasts; tas ir klāt, un es to neesmu redzējis atnākam, neesmu redzējis ne asna apvalku pārplīstam, ne dzidrā avota pirmo atspulgu gaisā uzzibam. Visās malās piepeši ir uzziedējušas puķes, koki dižojas ar savu saplaukušo lapotni vai putu baltajiem ziediem, un putni siltenajā zilgmē met līksmus lokus. Brīnums ir noticis, kaut arī es to neesmu redzējis, meži sakuplo, tāli pakalni aicina, ir pienācis laiks apbruņoties ar zābakiem un somu, makšķerkātu un airiem un no visas sirds priecāties par brīnišķo gadalaiku, kad gads ir pašā plaukumā, — par gadalaiku, kas ikreiz liekas skaistāks, nekā tas jebkad agrāk ir bijis, un kas ikreiz, šķiet, aizsteidzas ātrākiem soļiem.

Cik garš, cik neizsakāmi garš bijis pavasaris senāk, kad es vēl biju zēnsl

Un, ja vien laiks atļauj un sirds ir līksma, es ilgi guļu miklajā zālē vai uzrāpjos turpat tuvumā kādā prāvākā koka stumbrā, ■šūpojos zaros, ieelpoju pumpuru un svaigo sveķu smaržu, vēroju :sev virs galvas sajaucamies zaru tiklu ar lapu zaļumu un debesu zilgmi un kā mēnessērdzīgais vai bikls viesis ieeju savos bērnības dienu izmirušajos dārzos. Nonākt tur laimējas reti, un tomēr ir tik burvīgi, tiem atkal pārlidojot pāri, sajust pirmās jaunības dzidro rīta gaisu un vēlreiz kaut uz brīdi ieraudzīt pasauli tādu, kāda tā nākusi no dieva rokām un kādu mēs visi to bērnībā esam skatījuši, kad spēka un skaistuma brīnums notika mūsos pašos. Kad koki stiepās pret debesīm tik stūrgalvīgi un priecīgi, kad narcise un hiacinte dārzā plauka tik eleganti skaista un cilvēki, kurus mēs vēl tik maz pazinām, nāca mums pretī tik mīlīgi un laipni, jo viņi uz mūsu gludajām pierītēm vēl sajuta dievišķīguma elpu, par kuru mēs nekā nezinājām un kura augšanas drudzī bez mūsu gribas un ziņas nozuda. Cik straujš un nevaldāms puika es biju, cik raižu es tēvam sagādāju jau no mazotnes, cik baiļu un vaidu mātei! — un tomēr arī uz manas pieres bija dieva mirdzums un viss, uz ko es paskatījos, bija skaists un dzīvs, un manās domās un sapņos, kaut arī tie nebūt nebija tik dievbijīgi, it saticīgi dzīvoja eņģeļi, brīnumi un pasakas.

Atmiņas par bērnību man saistās ar svaigi uzartu tīrumu smaržu un mežu plaukstošo zaļumu, ik pavasari tās mani uzmeklē un liek man pa pusei aizmirsto un neapjausto laiku dažās stundās no jauna izdzīvot. Arī šobrīd pie tā kavējas manas domas, un„ ja vien izdotos, es gribētu par to pastāstīt.

Mūsu guļamistabā slēģi bija aizvērti, un es tumsā gulēju pusnomodā, dzirdēju sev līdzās vienmērīgi, noteiktā ritmā elpojam savu brāli un atkal brīnījos, ka, par spīti aizvērtajām acīm., melnās tumsas vietā redzu raibum raibas krāsas, violetus un drūmi tumšsārtus riņķus, kas pastāvīgi kļuva plašāki, krēslā izplūda un pastāvīgi uzradās no jauna ar šauru, dzeltenu maliņu apkārt. Es klausījos arī vēja, kas no kalniem atplūda gausām, vēsām pūsmām, liegi čabinājās lielajās papelēs un brīžam smagi atspiedās pret vaidošo jumtu. Man atkal bija žēl, ka bērniem nakti jāguļ un viņi nedrīkst iet laukā vai vismaz pastāvēt pie loga, un es atcerējos kādu nakti, kad māte bija aizmirsusi pievērt slēģus.

Toreiz nakts vidū pamodos, klusītiņām piecēlos un baiļodamies piegāju pie loga; laukā bija neparasti gaišs, ne miņas no melnuma un aklās tumsas, kā es biju iedomājies. Vrss likās apslāpēts, blāvs un skumīgs, debesīs vaidēdami slīdēja mākoņi, un izskatījās, ka zilgani melnie kalni steidzas tiem līdzi — kā nobijušies, kā no tuvojošās nelaimes mukdami. Papeles snauda un rādījās pavisam bālas kā kaut kas miris vai izdzisis, pagalmā, kā parasti, stāvēja sols, sile pie akas un jaunā kastaņa — arī tie šķita drusciņ noguruši un sadrūmuši. Es nezinu, vai ilgi vai iikai īsu brītiņu biju tupējis pie loga un vērojis bālo, pārvērtušos pasauli, kad tuvumā žēlodamās ieskanējās kāda dzīvnieka balss — bailīgi un raudulīgi. Tas varēja būt suns, varbūt aita vai teļš, kas pamodies un tumsā sajutis bailes. Tās sagrāba arī mani, un es iemuku atpakaļ savā istabā un ielīdu gultā, neapjēgdams, vai man jāraud vai ne. Taču, nepaguvis to noskaidrot, es iemigu.

Tas viss atkal noslēpumainības plīvurā tīts atradās laukā aiz loga un uzglūnēja caur aizvērtajiem slēģiem, un likās tik vilinoši un reizē tik bīstami to visu atkal skatīt. Es atkal iztēlojos drūmos kokus, gurdo, rēgaino gaismu, pieklusušo pagalmu, mākoņiem līdzi mūkošos kalnus, bālganās šautras debesīs un blāvo, pelēcīgajā tālumā izgaistošo lielceļu. Šobrīd, ietinies lielā, melnā mētelī, pa to lavījās zaglis vai slepkava vai arī, nakts izbiedēts un dzīvnieku vajāts, šurpu turpu šaudījās nomaldījies ceļinieks. Varbūt tas bija kāds zēns, tikpat vecs, cik es, pazudis, aizmucis vai nolaupīts, vai palicis bez vecākiem, un, kaut ari viņam nemaz nebija bail, viņu varēja nonāvēt pirmais nakts gars vai aiznest vilks. Var arī gadīties, ka viņu parauj līdzi uz mežu laupītāji un viņš pats kļūst par laupītāju ar zobenu vai divstobru pistoli, lielu platmali un gariem jātnieku zābakiem.

No šejienes vēl atlika viens solis, pakļāvīgs kritiens nemaņā,— un es jau stāvētu sapņu zemē un varētu visu, kas tagad vēl dzīvoja manās atmiņās, domās un fantāzijā, ar acīm redzēt un rokām aptaustīt.

Taču es neiemigu, jo šajā mirklī istabā pa atslēgas caurumu no vecāku guļamistabas pie manis iespraucās tievs, sarkanīgs stariņš, piepildīja istabu ar vāru, trīsošu nojausmu par gaismu un uzzīmēja uz drēbju skapja durvīm, kas piepeši blāvi iemirdzējās, dzelteni robotu plankumu. Es zināju, ka tēvs pašlaik iet gulēt. Es tik tikko dzirdēju viņu zeķēs staigājam pa istabu, un tūliņ pēc tam arī atskanēja viņa klusinātā, zemā balss. Viņš vēl kādu brītiņu sarunājās ar māti.

— Vai bērni guļ? — tēvs jautāja.

— Jā, jau sen, — māte atteica, un es nokaunējos, ka tomēr esmu vēl nomodā. Tad uz mirkli iestājās klusums, taču gaisma nenodzisa. Man sametās garlaicīgi un snaudiens jau vēra acis «iet, kad no jauna ieskanējās mātes balss:

— Vai apjautājies, kā iet Brozijam?

— Es pats viņu apciemoju, — tēvs sacīja. — Vakarā biju aizgājis. 2ēl uz viņu skatīties.

— Vai tad ir tik ļauni?

— Pavisam ļauni. Tu redzēsi, ka līdz ar pavasari viņš aizies. Viņa vaigā jau ir jaušama nāve.

— Kā tu domā, — māte saka, — vai nevajadzētu uz turieni aizsūtīt puiku? Varbūt tas nāktu par labu.

— Kā gribi, — atbildēja tēvs, — nepieciešams tas nav. Ko tik mazs bērns no visa tā saprot?

— Nu tad — arlabunakti!

— Jā, arlabunakti!

Gaisma nodzisa, gaiss vairs netrīsēja, grīda un skapja durvis satumsa, un es, pievēris acis, atkal ieraudzīju šūpojamies un piemilztam violetos un tumšsārtos apļus ar dzelteno maliņu.

Taču, kamēr vecāki iemiga un visapkārt iestājās klusums, mana uzbangotā dvēsele nakts melnumā pamodās. Pa pusei saprastā saruna tajā bija iekritusi kā auglis dīķī, un nu ātri augošie apaļie riņķi steidzīgi un baiļpilni vēlās no tās prom un lika tai ietrīsēties satrauktā ziņkārē.

Brozijs, par kuru vecāki tikko runāja, bija man no acīm gandrīz vai pagaisis, par viņu man bija labākajā gadījumā saglabājušās blāvas, padzisušas atmiņas. Tagad šis zēns, kura vārds man jau tikpat kā bija izkritis no prāta, kā lauztin lauzās man lēnām klāt un vērtās atkal par dzīvu tēlu. Sākumā es vienīgi atcerējos, ka agrāk šo vārdu tiku bieži dzirdējis un pats to saucis. Tad atmiņā atausa kāda rudens diena, kad man tika uzdāvināti āboli. Atcerējos, ka dāvinātājs bija Brozija tēvs, un piepeši es atkal visu zināju.

Es ieraudzīju skaistu zēnu, kas bija gadu vecāks par mani, taču augumā nebija garāks, viņu sauca Brozijs. Iespējams, ka pirms gada viņa tēvs bija kļuvis par mūsu kaimiņu un zēns par manu rotaļu biedru, taču tik tālu manas atmiņas nesniedzās. Es atkal viņu skaidri redzēju: Brozijs valkāja adītu, zilu vilnas bereti ar diviem dīvainiem radziņiem, un kabatā viņam aizvien bija āboli vai gabaliņš maizes, vienmēr viņam pa rokai atradās kāda ideja, spēle vai priekšlikums, ja kļuva garlaicīgi. Un viņš valkāja vesti, arī darbdienās, par to es viņu ļoti apskaudu; sākumā domāju, ka viņam nemaz nav spēka, bet tad viņš reiz sadeva pamatīgu kāvienu ciema kalēja māceklim, kas viņu izsmēja par bereti ar ragiem (bereti bija adījusi Brozija māte), pēc tam man ilgāku laiku bija bail no viņa. Brozijam piederēja pieradināts krauklis, taču rudenī viņš tika pārbarots ar jaunajiem kartupeļiem un nobeidzās, mēs viņu apglabājām. Zārka vietā mēs paņēmām kādu kārbu, taču tā izrādījās par mazu, un vēlāk ne par ko īsti negāja virsū vāks; es kā mācītājs turēju kapa runu, un, kad Brozijs, tajā klausīdamies, ieraudājās, mans mazais brālis sāka smieties; Brozijs viņam iesita, un es viņam iesitu vēlreiz; Mazais iegaudojās, un mēs aizskrējām katrs uz: savu pusi; pēc tam pie mums ieradās Brozija mamma un sacīja* ka viņš jūtoties vainīgs un, ja mēs rit pēcpusdienā varētu atnākt, viņa uzvārītu kafiju un izceptu rauga kūku — maizes krāsni tā sanākot tik garšīga! Un pie kafijas Brozijs mums izstāstīja kādu stāstu, ko, ticis līdz pusei, aizvien sāka no gala, un, kaut arī es nekad neesmu varējis šo stāstu iegaumēt, man arvien nāca smiekli, tiklīdz es to atcerējos.

Taču tas bija tikai sākums. Man uzreiz atausa atmiņā tūkstošiem piedzīvojumu, visi no tās vasaras un rudens, kad mēs ar Broziju kopā rotaļājāmies, un tos visus es biju dažos mēnešos, kopš viņš vairs nenāca, tikpat kā aizmirsis. Tagad tie lidoja šurp no visām pusēm kā putni, kad ziemā tiem pamet graudus, — visi uzreiz, vesels mākonis.

Es atkal atcerējos saulaino rudens dienu; jumiķim no ratnīcas bija izmucis lauku piekūns. Apgrieztais spārns bija ataudzis, misiņa ķēdi ap kāju putns bija pārberzis un pametis šauro, krēslaino šķūni. Tagad viņš mierīgi tupēja pretī mājai kādā ābelē un turpat vai ducis cilvēku stāvēja pie ābeles uz ce|a, skatījās augšup, sarunājās un izteica priekšlikumus. Mums, zēniem, Bro-zijam un man, bija sevišķi nomākts garastāvoklis, kad mēs tur kopā ar citiem cilvēkiem stāvējām un skatījāmies uz putnu, kas, mierīgi sēdēdams kokā, vērīgi un pārgalvīgi raudzījās lejup.

— Tas vairs neatgriezīsies, — kāds noteica. Taču kalps Gotlobs sacīja: — Ja vien šis spētu palidot, tas sen jau būtu gabalā. — Piekūns, neatlaizdams nagus no zara, vairākkārt iemēģināja savus lielos spārnus; mēs bijām šaušmīgi uztraukušies, un es pat nezināju, par ko vairāk priecātos — ja viņš aizmuktu vai tiktu sagūstīts. Beidzot Gotlobs pieslēja trepes, jumiķis pats uzrausās augšā un izstiepa roku pēc sava piekūna. Putns pameta zaru un sparīgi savicināja spārnus. Mums, zēniem, sirds iepuk-stējās tik strauji, ka elpa aizrāvās; kā apburti mēs vērojām skaisto putnu, viņa spārnus, un tad pienāca tas burvīgais mirklis,, kad piekūns vēl spēcīgāk ievēzēja spārnus un, tiklīdz viņš saprata, ka spēj lidot, lēnām un lepni, mezdams plašus lokus, cēlās augstāk un augstāk gaisā, līdz k|uva tik mazs kā cīrulis un bez skaņas nozuda mirguļojošajās debesīs. Kad cilvēki jau bija izklīduši, mēs arvien vēl stāvējām, pavērsuši seju pret debesīm, pārmeklēdami katru debess stūrīti, un pēkšņi Brozijs priekā spēji iegavilējās un uzsauca putnam nopakaļ:

— Lido vien prom, nu tu atkal esi brīvībā!

Atcerējos arī kaimiņa ratu šķūni. Kad lietus gāza kā ar spaiņiem, mēs tupējām tajā, cieši piespiedušies viens pie otra, klausījāmies, kā plosās negaiss, un vērojām pagalmu, kur urdziņas un strautiņi satecēja jūrās, kas pletās plašumā, saplūda kopā >un pārvērtās. Un reiz, kad mēs tā tupējām un klausījāmies, Brozijs, uzsākdams valodu, sacīja:

— Klausies, nupat nāk grēku plūdi, ko mēs tagad iesāksim? Visi ciemi jau ir apslīkuši, ūdens uzkāpis līdz mežam.

Tad mēs visu to iztēlojāmies, skatījāmies pagalmā, klausījāmies lietus grabināšanā un sadzirdējām tajā tālu viļņu plosīšanos un satrakotu jūru. Es sacīju, ka mums vajadzētu pagatavot plostu vismaz no četriem vai pieciem baļķiem, tas mūs abus noturētu. Taču Brozijs man uzkliedza:

— Tā, un ko iesāks tavs tētis un mamma, un mans tētis, un mana mamma, un kaķis, un tavs Mazais? Vai viņus tu neņemsi līdzi?

Par to es, saprotams, izbīlī un satraukumā nebiju padomājis un kā atvainodamies meloju:

— Jā, bet es domāju, ka viņi visi jau ir noslīkuši.

Brozijs skaidri to iztēlojās, un tāpēc sacīja:

— Tagad spēlēsim ko citu.

Un toreiz, kad bija vēl dzīvs un lēkāja apkārt viņa nabaga krauklis, mēs to kādudien paņēmām līdzi uz savu dārza mājiņu un uzsēdinājām uz sijas; tas skraidīja šurpu turpu, jo netika lejā. Es pastiepu krauklim savu pirkstu un kā jokodamies teicu:

— Se, Jakob, iekod!

Krauklis man iecirta pirkstā. Diezin ko sāpīgi nebija, taču es noskaitos un par sodu gribēju tam iesist. Brozijs satvēra mani ap viduci un turēja stingri ciet, kamēr putns bailēs noplivinājās no baļķa lejā un izmuka laukā.

— Laid mani vaļā, — es kliedzu, — viņš man ieknāba pirkstā! — un cīkstējos ar Broziju.

— Tu pats viņam sacīji: Jakob, iekod! — Brozijs man skaļā balsī atgādināja, likdams saprast, ka putnam ir pilnīga taisnība.

Es biju saērcināts par viņa pamācībām, nodomāju — lai nu butu —, taču klusībā apņēmos krauklim citureiz atriebties.

Kad Brozijs jau bija izgājis no darza un atradās pusceļā uz mājām, viņš apgriezās riņķī, vēlreiz pasauca mani un nāca atpakaļ; es gaidīju. Pienācis man klāt, Brozijs sacīja:

— Apsoli man, ka tu Jakobu vairs neaiztiksi, — vai norunāts?

Kad es iespītējos un neatbildēju, viņš piesolīja man divus

lielus ābolus, un es piekritu; tad Brozijs devās mājās.

Pavisam drīz Brozija tēva dārzā nogatavojās pirmie Jakoba ■āboli, un viņš man divus atnesa — pašus lielākos un skaistākos. Es nokaunējos un negribēju uzreiz ņemt, taču Brozijs sacīja:

— Ņem taču, tie vairs nav par Jakobu, es tev būtu iedevis .arī tapat un tavam Mazajam arī.

Tad es ābolus paņēmu.

Bet reiz mēs veselu pēcpusdienu bijām noskraidījuši pa pļavu: un tad iegājuši mežā, kur zem krūmiem auga mīksta sūna. Sajutuši nogurumu, mēs nosēdāmies uz zemes. Ap kādu sēni dīca vairākas mušas, gaisā lidoja visvisādi putni, dažus no tiem mēs pazinām, bet vairumu ne, klausījāmies ari kāda čakla dzeņa kalšanā, un mums ap sirdi kļuva pavisam labi un priecīgi, mēs-viens otram gandrīz neko neteicām, un, tikai ja kāds bija ko īpašu atklājis, viņš pamāja vai parādīja to otram. Velvē virs mums staroja liega, zaļa gaisma, mežs tālumā izzuda brūnā, noslēpumainā krēslā, ik sakustēšanās, ik lapu čaukstiens vai spārnu švīksts bija saistīts ar noburtiem pasaku tēliem, tas atbalsojās noslēpumainās skaņās un varēja daudz ko nozīmēt.

Tā kā Brozijam no skriešanas bija kļuvis par siltu, viņš novilka jaku un arī vesti un izstiepās zālē. Un tad tas notika — viņš pagriezās riņķī, krekls ap kaklu viņam pavērās, un es pamatīgi izbijos, jo ieraudzīju uz viņa baltajiem pleciem garu, sārtu rētu. Es jau gribēju Broziju iztaujāt, kā rēta radusies, un nopriecājos, ka tūliņ dzirdēšu stāstu par īstu nelaimes gadījumu, taču kas zina, kā tas nācās, ka es uz reizi vairs negribēju neko jautāt un izlikos, ka nekā nebūtu redzējis. Tomēr man sametās pagalam žēl Brozija ar viņa lielo rētu, tā noteikti bija trakoti asiņojusi un sāpējusi, un mani piepeši sagrāba daudz lielāks maigums pret viņu nekā iepriekš, taču pateikt es neko nejaudāju. Vēlāk mēs kopā izgājām no meža un pārnācām mājās, es uzskrēju augšā istabā, paņēmu savu labāko rīpeli no resna plūškoka stumbra, ko vienreiz man kalps bija iztaisījis, nokāpu atkal lejā un uzdāvināju to Brozijam. Sākumā viņš domāja, ka es jokoju, bet vēlāk negribēja rīpeli pieņemt un pat salika rokas aiz muguras, tā ka man nekas cits neatlika kā iebāzt viņam to kabatā.

Un tā, cits pakaļ citam, man atkal atausa atmiņā šie notikumi. Arī gadījums cglājā viņpus strautam; reiz mēs divatā bijām turp aizklīduši, jo gribējām redzēt stirnas. Iegājām plašajā egļu audzē, spērām soļus pa gludo, brūno zemi starp taisnajiem stumbriem, kas iesniedzās gluži vai debesīs, taču, lai cik tālu mēs gājām, nesastapām nevienu stirnu. Toties starp kailajām egļu saknēm redzējām neskaitāmus klintsbluķus, un gandrīz vai uz katra no tiem bija kāda vieta, kur auga gaišs, niecīgs sūnas kušķītis, līdzīgs mazai, zaļai dzimumzīmītei. Vienu šādu sūnas kušķīti, kas nebija lielāks par plaukstu, es gribēju noplūkt. Taču Brozijs strauji sacīja:

— Nē, lai paliek!

Es vaicāju, kāpēc, un viņš man paskaidroja:

— Kur eņģelis gājis pa mežu, tur paliek viņa pēdas; tiklīdz eņģelis sper soli, tā akmenī tūliņ izaug sūnas laukumiņš.

Tagad mēs aizmirsām stirnas un gaidījām, vai tieši šobrīd nenāks kāds eņģelis. Mēs stāvējām un skatījāmies apkārt: visā imežā valdīja nāves klusums, uz brūnās zemes liesmoja gaiši ■saules laukumiņi, tālumā stāvie stumbri saplūda augstā, iesārtā kolonnu sienā, virs kuplajām, melnajām galotnēm bija zila debess. Brīžam uzpūta pavisam liega vēja pūsmiņa, tad atkal pazuda. Mūs pārņēma baiļu un svētsvinības sajūta, jo te valdīja ■dziļš miers un vientulība un drīz varēja parādīties eņģelis; pēc brīža mēs abi pavisam klusu un ātri devāmies garām daudzajiem klintsbluķiem un stumbriem ārā no meža. Kad atkal nonācām pļavā un tikām pāri strautam, mēs vēl ilgi skatījāmies atpakaļ, tad žigli skrējām mājās.

Vēlāk mums ar Broziju vēlreiz iznāca strīds, tad mēs atkal salīgām mieru. Tuvojās jau ziema, kad man pateica, ka Brozijs esot slims, un jautāja, vai es negribot viņu apciemot. Es arī reizi vai divas biju aizgājis, viņš gulēja gultā un gandrīz nekā nerunāja, man bija bail un garlaicīgi, kaut gan viņa māte man uzdāvināja pusi apelsīna. Tas arī viss; es spēlējos ar brāli un kalpu zēniem vai meitenēm, un tā pagāja ilgs, ilgs laiks. Uzkrita sniegs un nokusa, un uzkrita vēlreiz; strauts aizsala, atkusa, kļuva brūns un balts, izgāja no krastiem un atnesa no ielejas noslīkušu sivēnmāti un lērumu malkas; tika izperēti cāļi, un trīs no tiem nobeidzās; mans brālītis saslima un atkal izveseļojās; šķūņos tika kults un istabās vērpts, un tagad atkal tika uzarti tīrumi — tas viss notika bez Brozija. Tā viņš kļuva tālāks un tālāks, kamēr beidzot pagaisa un es viņu aizmirsu — līdz pat šim brīdim, līdz šai naktij, kad sārtā gaisma ieplūda pa atslēgas caurumu un es izdzirdēju tēvu sakām mātei:

«Līdz ar pavasari viņš aizies.»

Daudzo juceklīgo atmiņu un jūtu pārņemts, es iemigu, un varbūt jau nākamajā dienā tieksmē pēc jauniem piedzīvojumiem tik tikko pamodinātās atmiņas par nozudušo rotaļu draugu būtu atkal pagaisušas un nekad vairs nebūtu tādas savā svaigumā, skaistumā un spilgtumā atgriezušās. Taču tūliņ pie brokastgalda māte man pavaicāja:

— Vai tu kādreiz iedomājies arī par Broziju, kurš ar jums agrāk vienmēr spēlējās?

Es satraukti iesaucos — jā, un viņa savā laipnajā balsī turpināja:

— Pavasarī, vai zini, jums abiem kopā vajadzētu iet uz skolu. Bet tagad viņš ir tik ļoti slims, ka diezin vai no tā kas sanāks. Vai tu negribētu viņu kādreiz apciemot?

Māte to sacīja tik nopietni, ka es atcerējos, ko tēvs naktī bija teicis, un mani pārņēma gan šausmas, gan baiļu pilna ziņkāre.

Brozijam, pēc tēva vārdiem, vaigā vajadzēja būt jaušamai nāvei, •un tas šķita man neizsakāmi baismīgi un brīnumaini.

Es atkal sacīju — jā, un māte man piekodināja:

— Tikai atceries, ka viņš ir ļoti slims! Jūs tagad nedrīkstēsiet spēlēties un trokšņot.

Es visu apsolīju un jau uzreiz centos būt pavisam nosvērts un rātns; tajā pašā rītā es devos turp. Māja, aizslēpusies aiz abām kailajām kastaņām, dzestrajā priekšpusdienas gaisā šķita pieklususi un mazlietiņ svinīga; es apstājos, kādu brīdi pagaidīju, ieklausījos, kas notiek priekšnamā, un mani gandrīz vai pārņēma vēlēšanās skriet mājup. Tad es piepeši sadūšojos, ātri pakāpos pa trim sarkanīgajiem akmens pakāpieniem, skatīdamies apkārt, iegāju pa pusatvērtajām durvīm un pie tuvākajām durvīm pieklauvēju. Brozija mate bija maza auguma, šiverīga un maiga sieviete; viņa iznāca laukā, pacēla mani rokās, noskūpstīja un tad pavaicāja:

— Vai tu nāc ciemos pie Brozija?

Pēc necik ilga laika viņa, turēdama mani pie rokas, jau stāvēja augšstāvā pie baltām istabas durvīm. Es skatījos uz šo roku, kurai vajadzēja mani vest pie neskaidri nojaustiem baismiem brīnumiem, it kā tā piederētu kādam burvim vai eņģelim. Sirds kā brīdinādama bailēs nevaldāmi dauzījās, es meklēju spēkus, lai rautos atpakaļ, tā ka Brozija mātei gandrīz vai ar varu nācās mani ievilkt istabā. Tā bija liela, gaiša un mājīgi jauka telpa; apjucis un izbijies es stāvēju pie durvīm, raudzījos uz gaišo gultu, līdz sieviete pieveda mani tai klāt. Tad Brozijs pagriezās pret mums.

Es vērīgi ielūkojos viņa sejā, tā bija šaura un smaila, taču nāvi tajā es saskatīt nespēju, vienīgi kādu vāru gaismiņu un acīs kaut ko neparastu — laipnību, nopietnību un pacietību; ieskatoties viņa acīs, man sirdī radās līdzīgas sajūtas, kā stāvot un klausoties eglāja klusumā, kad es baismu pilnā ziņkārē aizturēju elpu un dzirdēju sev pavisam tuvu garām paejam eņģeli.

Brozijs man pamāja un pastiepa pretī vienu roku, kas bija karsta, sausa un novājējusi. Māte Broziju noglāstīja, pamāja man ar galvu un atkal izgāja no istabas; tā es paliku viens pie slimnieka mazās, augstās gultas, skatījos uz viņu, un labu brīdi mēs klusējām.

— Vai tas vēl esi tu? — Brozijs noteica.

Un es:

— Jā, un tu arī tas pats?

Un viņš:

— Vai tevi atsūtīja tava māte?

Es pamāju.

Viņš bija noguris* un viņa galva atkal noslīga uz spilvena. Es nezināju, ko teikt, košļāju savas cepures pušķi un visu laiku uz viņu vien skatījos un viņš uz mani, līdz pasmaidīja un kā jokodamies pievēra acis.

Tad viņš mazliet pagriezās uz sāniem, un, līdzko viņš to izdarīja, es pēkšņi pamanīju zem krekla pogām spraugā pazibam kaut ko sārtu, tā bija lielā rēta uz viņa pleca, un, tiklīdz es to biju ieraudzījis, man piepeši uznāca nevaldāmas raudas.

— Kas lēcies? — viņš tūliņ pavaicāja.

Es, joprojām raudādams, nespēju atbildēt, berzēju ar raupjo cepuri sev vaigus, līdz tie sāka sūrstēt.

— Pasaki taču! Par ko tu raudi?

— Tikai tāpēc, ka tu esi tik slims, — es izdabūju pār lūpām. Taču tas nebija patiesais iemesls. Tas bija tikai spējš un žēluma pilns maiguma vilnis, kādu es jau senāk reiz biju izjutis sevī. uzvilnījām un kas citādi nespēja no sirds izlauzties laukā.

— Tik ļauni nemaz nav, — Brozijs sacīja.

— Vai tu drīz atkal būsi vesels?

— Jā, varbūt.

— Kad?

— Nezinu. Tik ātri tas neiet.

Pēc brīža es piepeši pamanīju, ka Brozijs ir iemidzis. Es vēl mirkli pakavējos, tad devos laukā, pa kāpnēm lejā un atkal mājās, kur es biju ļoti priecīgs, ka māte mani neizjautāja. Viņa gan redzēja, ka esmu pārvērties, ka esmu daudz pārdzīvojis, taču, neko neteikdama, tikai parlaida roku pār maniem matiem un pamāja.

Un tomēr iespējams, ka es tajā dienā vēl biju Joti palaidnīgs, trakulīgs un negants — vai nu saķīvējos ar savu mazo brāli, nokaitināju kalponi pie pavarda, vai blandījos pa slapju lauku un pārnācu mājās, nosmulējies līdz ausīm. Kaut kas tamlīdzīgs katrā ziņā bija noticis, jo atceros pavisam skaidri, ka tajā pašā vakarā māte paskatījās uz mani maigām un nopietnām acīm — varbūt viņa tāpat bez vārdiem gribēja man atgādināt par šorīt piedzīvoto. Es arī viņu ļoti labi sapratu un pat sajutu nožēlu, un viņa, to pamanījusi, izdarīja ko neparastu. Māte iedeva man no sava puķu plaukta mazu māla podu, piepildītu ar zemi: taja bija iestādīts melnīgsnējs sīpols, kas bija jau izdzinis dažas smailas, gaiši zaļas, sulīgas jaunas lapiņas. Tā bija hiacinte. Māte, man to pasniegdama, sacīja:

— Skaties, tagad es tev to atdodu. Vēlāk izaugs liela, skaista puķe. Es to nolikšu tur, un tu ielāgo, ka nedrīkst ne pieskarties tai, ne mētāt to riņķī un katru dienu divas reizes sīpols jālaista; ja tu aizmirsīsi, es atgādināšu. Un, ja izaugs skaista puķe, tu drīkstēsi to paņemt un aiznest Brozijam, lai viņam arī tiktu kāds prieks. Vai tu apņemsies to izdarīt?

Māte lika mani gulēt, bet es tikām ar lepnumu domāju par puķi, kuras uzraudzīšana man šķita godpilns un svarīgs uzdevums, taču jau nākamajā rītā es aizmirsu, ka tā jāaplaista, un māte man atgādināja.

— Kā tad ir ar Brozija puķi? — viņa pavaicāja, un viņai tolaik ne reizi vien nācās to darīt. Un tomēr mani nekas tik ļoti nenodarbināja un neaplaimoja kā mans puķpodiņš. Bija pietiekami daudz citu, arī lielāku un skaistāku puķu gan istabā, gan dārzā, un tēvs un māte man tās bieži rādīja. Un tomēr tā bija pirmā reize, kad es no visas sirds apbrīnoju sīku dēstiņu, loloju un kopu, un rūpējos par to.

Dažas dienas puķīte izskatījās diezgan bēdīga, šķita, ka tai piemetusies kāda slimība un ka tai nepietiek spēka izaugt lielai. Kad es sākumā par to noskumu un izrādīju savu nepacietību, māte sacīja:

— Redzi, ar puķi pašlaik ir tieši tāpat kā ar Broziju, kurš ir ļoti slims. Jāizturas vēl mīļāk un saudzīgāk nekā parasti.

So salīdzinājumu es sapratu, un tas manī radīja pavisam jaunu domu, kas ar laiku pilnīgi pārņēma mani savā varā. Es tagad nojautu slepenu kopsakaru starp mazo, ar pūlēm dīgstošo puķi un slimo Broziju, es pat nelokāmi ticēju: ja hiacinte izplauks, arī mans rotaļu biedrs atveseļosies. Taču, ja puķe neizaugs, viņš nomirs, un, ja tā nonīks manas sliktās kopšanas dēļ, tad pie

Brozija nāves būšu vainīgs es. Kad šis domu aplis manī bija noslēdzies, es sargāju puķpodu ar bailēm un dedzību kā nezin, kādu dārgumu, kurā ieslēpti īpaši — vienīgi man zināmi uix uzticēti burvju spēki.

Trīs vai četras dienas pēc mana pirmā apciemojuma, kad dēsts^ vēl izskatījās ļoti bēdīgs, es atkal devos uz kaimiņmāju. Brozijam vajadzēja gulēt pavisam mierīgi, un, tā kā man nebija nekā,, ko teikt, es stāvēju tuvu pie gultas un vēroju uz augstā pagalvja-nolikto slimnieka galvu, kas baltajos palagos izskatījās silta un mīlīga. Lāgu lāgiem viņš pavēra acis un atkal aizvēra — tās-bija viņa vienīgās kustības; gudrāks un vecāks vērotājs, iespējams, būtu manījis, ka Brozija mazā dvēsele jau kļuvusi nemierīga un sāk domāt par atgriešanos mājās. Tieši brīdī, kad man-jau sametās bail no istabiņas klusuma, ienāca kaimiņiene ui* klusiem soļiem laipni izvadīja mani laukā.

Kad ierados nākamo reizi, man jau bija daudz labāk ap dūšu* jo mana puķe mājās ar jaunu sparu un spēku dzina smailās* līksmās lapas. Šoreiz arī slimnieks bija ļoti ņiprs.

— Vai tu atminies arī Jakobu, kad tas vēl bija dzīvs? — viņš man vaicāja.

Un mēs atcerējāmies kraukli, spriedelējām par viņu, atdarinājām tos trīs vārdiņus, kurus viņš prata izrunāt, un runājām ar ilgošanos un sajūsmu par kādu pelēku vai iesarkanu papagaili, kurš senos laikos esot te iemaldījies. Man uznāca lielā pļāpāšana, un uz īsu brīdi, kamēr vēl Brozijs nebija noguris, es viņa slimību pilnībā aizmirsu. Es izstāstīju notikumu par aizmukušo papagaili; šis stāsts bija viena no mūsu mājas leģendām.. Tā kulminācijā vecs sētnieks, ieraudzījis skaisto putnu sēžam uz; šķūņa jumta, tūliņ pieslējis kāpnes un gribējis to noķert. Taču* kad viņš parādījies uz jumta un uzmanīgi tuvojies papagailim* tas sacījis:

«Labdien!»

Tad kalps noņēmis cepuri un atbildējis:

«Lūdzu piedošanu, es jūs nupat gandrīz, tā sacīt, noturēju par putnu.»

Kad es to biju izstāstījis, man likās, ka Brozijs tūliņ pilnā balsī sāks smieties. Tā kā viņš to uzreiz nedarīja, es izbrīnījies paskatījos uz viņu. Brozijs tik tikko jaušami no visas sirds smaidīja, viņa vaigi bija kļuvuši mazlietiņ sārtāki nekā pirmīt, taču viņš neko neteica un skaļi nesmējās.

Un pēkšņi man šķita, ka viņš ir daudzus gadus vecāks par mani. Mana jautrība ar joni pagaisa, tās vietā uzmācās apmulsums un satraukums, jo es skaidri sajutu, ka starp mums abiem izaudzis kaut kas jauns — traucējošs un svešs.

Pāri istabai pārsīca liela ziemas muša, un es pavaicāju, vai 'man to nevajadzētu noķert.

— Nē, lai viņa lido! — Brozijs atteica.

Arī šie vārdi man skanēja kā pieauguša cilvēka sacīti. Apjucis •es devos prom.

Mājupceļā es pirmo reizi mūžā sajutu kaut ko no apjausmu pilnā, aizplīvurotā priekšpavasara skaistuma, ko vēlāk izbaudīju tikai pēc gadiem, kad biju jau gandrīz pieaudzis.

Kas tas bija un kā radās, es nezinu. Es tikai atcerējos, ka glāstīja vēss vējš, ka tīrumu malā rēgojās slapji, tumši zemes kukuržņi un blāvi izdalījās arumu vagas un ka gaisā bija jūtama īpaša dienvidu dvesma. Es arī atcerējos, ka gribēju dungot kādu meldiņu un tūliņ atkal pārtraucu, jo mani nezin kas nomāca un apklusināja.

Šis īsais mājupceļš no kaimiņmājām man iegūlis dziļi atmiņā. Sīkumos es tikpat kā vairs neko neatceros, taču lāgiem, kad man ■vēlēts ar aizvērtām acīm turpu atgriezties, man šķiet, ka redzu zemi vēlreiz bērna acīm — dieva tikko radītu un dāvātu, rāmi snaudošu savā neaizskartajā skaistumā, tādu, ar kādu mēs, vecie, vairs sastopamies vienīgi mākslinieku un dzejnieku darbos. Ceļš varbūt pat nebija divsimt soļus garš, taču gan uz tā, gan virs tā, gan blakus tam tik daudz kas dzīvoja un notika un es redzēju •daudzkārt vairāk nekā dažā labā ceļojumā, kuros es vēlāk devos.

Kaili augļu koki slēja gaisā draudošos zaru murskuļus, to smalkajās galotnītēs spīdēja sarkanbrūni un sveķaini pumpuri, pāri tiem traucās vējš un skrejošu mākoņu pulki, lejā, it kā pavasara raudzēta, piemilza kailā zeme. Pielijušais grāvis pārplūda un sūtīja pāri ceļam šauru, duļķainu urdziņu; tajā peldēja vecas bumbieres lapas un brūni koka gabaliņi, un katrs no tiem bija kuģis, traucās uz priekšu un uzskrēja uz sēkļa, tos piemeklēja prieki, grūtības un visdažādākie likteņi, un es tos izdzīvoju kopā ar šiem kuģiem.

Piepeši ieraudzīju gaisā tumšu putnu, kas apsviedās riņķī un grīļodamies plivinājās, tad pēkšņi izgrūda garu, skanīgu trilleri, uzšāvās augšā un pazuda; mana sirds izbrīnījusies aizlidoja tam līdzi.

Pretī brauca tukši vezuma rati, tiem līdzās rikšoja piejūdzamais zirgs, rati čīkstēdami un grabēdami aizripoja garām, un manu skatienu līdz pat nākamajam līkumam piesaistīja spēcīgais kumeļš, kas nāca no svešas pasaules un tajā ari pazuda, modinādams skaistas, gaisīgas nojautas un līdzi tās paraudams.

Atmiņā palikusi sīka epizode, varbūt divas vai trīs, bet kurš ies saskaitīt visus notikumus, satraukumus un priekus, ko bērnam -starp vienu pulksteņa vēzienu un otru var dot akmeņi, dēsti, putni, gaiss, krāsas un ēnas un ko bērns tūliņ atkal aizmirst, bet tomēr nes līdzi savos likteņos un pārvērtībās, kas gadu gaitā viņu piemeklē? īpaša debess nokrāsa pie pamales, mazākais troksnītis mājās, dārzā vai mežā, atlidojis tauriņš vai arī steidzīgi gaistoša smarža mani bieži modina uz dažiem mirkļiem veselas atmiņu gūzmas par šiem laikiem. Tie nav pilnīgi skaidri redzami un visos sīkumos atsaucami, taču tiem visiem ir tā pati dārgā smarža vēl no tiem laikiem, kad starp mani un to akmeni, putnu vai strautu pastāvēja kāda iekšēja dzīve un saistība, kuras lauskas es savā dedzībā tiecos saglabāt.

Mana puķe tikām iztaisnojās, stiepa savas lapas uz augšu un manāmi pieņēmās spēka. Kopā ar to auga mans prieks un ticība, ka Brozijs izveseļosies. Pienāca arī diena, kad starp smalkajām lapām parādījās un stiepās pretī gaismai apaļš, sārts pumpurs, un diena, kad pumpurs pārplīsa un skatienam pavērās noslēpumains zieds — vesels čemurs sārtu ziedlapiņu ar bālganām malām. Toties dienu, kad es podu ar lepnumu un priecīgu satraukumu nesu uz kaimiņmāju un nodevu Brozijam, esmu pilnīgi aizmirsis.

Tad atkal bija kāda gaiša, saulaina diena; no tumšās tīruma zemes jau līda laukā smalki, zaļi asniņi, mākoņiem bija zeltainas maliņas, un slapjajos ceļos, pagalmos un namu priekšās spoguļojās maiga, tīra debess. Brozija gultiņa bija piestumta tuvāk pie loga, uz kura palodzes saulē zaigoja sārtā hiacinte; slimnieks bija pavilkts mazlietiņ sēdus un atbalstīts pret spilveniem. Viņš runāja ar mani nedaudz vairāk kā parasti, pār viņa apcirpto, blondo galvu līksmi un mirdzoši krita silta gaisma, un caur viņa ausīm tā likās iesarkana. Es biju labā noskaņojumā un, protams, redzēju, ka tagad pavisam drīz viņš būs pilnīgi vesels. Brozija māte sēdēja klāt un, kad viņai šķita, ka pietiekami esam runājušies, uzdāvināja man pusi no ziemas bumbiera un sūtīja mani mājās. Jau uz kāpnēm es iekodos bumbierī, tas bija mīksts un salds kā medus, un sula pilēja man uz zoda un rokas. Apgrauzto serdi es pa ceļam ar lielu līkumu aizsviedu tīrumā.

Nākamajā dienā gāza kā no spaiņa, man vajadzēja sēdēt mājās, un es drīkstēju ar tīri nomazgātām rokām tīksmināties par bilžu bībeli, kur man jau bija daudzi mīluļi, no kuriem vismīļākie bija paradīzes lauva, Elijas kamieļi un mazais Mozus niedrēs. Taču, kad arī otrā dienā bez mitas lija, es kļuvu īdzīgs. Pusi priekšpusdienas es blenzu pa logu uz pielijušo pagalmu un kastaņu, tad cita pakaļ citai nāca visas manas rotaļas, un, kad tās bija apnikušas un laiks iegriezies pret vakaru, izcēlās vēl strīds ar manu brāli. Tā pati vecā dziesma: mēs kaitinājām viens otru, kamēr Mazais man pateica kādu nekrietnu lamuvārdu, es viņam iesitu, un viņš kaukdams izskrēja cauri istabai, priekšnamam, virtuvei, uzdrāzās pa kāpnēm augšā guļamistabā pie mātes, iemetās viņai klēpī, un māte mani putodamās sūtīja prom. Tad pārnāca mājās tēvs, lika man visu izstāstīt, nosodīja mani un kopā ar nepieciešamām pamācībām aizsūtīja gulēt, kur es jutos neizsakāmi nelaimīgs, taču drīz vien, asarām plūstot, iemigu.

Kad es atkal, domājams, nakamaja rītā, stāvēju pie Brozija slimības gultas, viņa māte pastāvīgi turēja mutei priekšā pirkstu un brīdinoši uz mani skatījās, Brozijs turpretī gulēja pievērtām acīm un klusi stenēja. Es satraucies skatījos viņa sejā; tā bija bāla un sāpēs savilkta. Un, kad Brozija māte paņēma manu roku un nolika to uz Brozija rokas, viņš pavēra acis un klusējot īsu mirklīti uz mani paskatījās. Slimnieka acis bija lielas un pārvērtušās, un, kad viņš uz mani palūkojās, tajās bija svešs, dīvains skatiens kā no kādas tālienes, it kā viņš mani nemaz nepazītu un būtu par mani izbrīnījies, it kā viņam tajā pašā laikā būtu citas — daudz svarīgākas domas. Pēc īsa brītiņa es uz pirkstgaliem atkal izslīdēju laukā.

Taču pēcpusdienā, kamēr māte Brozijam pēc viņa lūguma kaut ko stāstija, viņš iegrima snaudā, kas ilga līdz pat vakaram, un tajā laikā viņa vārgie sirdspuksti lēnītēm pierima un izdzisa.

Kad es gāju gulēt, mana māte jau to zināja. Tomēr pateica man tikai nākamajā rītā. Vēlāk es visu dienu staigāju kā mēnessērdzīgs apkārt un iztēlojos, ka Brozijs ir nonācis pie eņģeļiem un pats ir pārvērties par eņģeli. To, ka viņa mazais, izdilušais ķermenis ar rētu pār plecu guļ kaimiņu mājā, es nezināju, arī no bērēm es nekā neredzēju un nedzirdēju.

Manas domas ap Broziju vien riņķoja, un laikam pagāja krietns brīdis, kamēr mirušais man tapa tāls un neredzams. Pēc tam agri un strauji iestājās īsts pavasaris: kalni kļuva zaļi un dzelteni, dārzā smaržoja pēc jauniem dzinumiem, kastaņa no pārsprāgušajiem pumpuru apvalkiem dzina laukā mīkstas, saritinājušās lapas, un visās grāvmalās uz sulīgiem kātiņiem smējās zeltaini dzeltenās purenes.

M0RLIJS KALAHANS, kanādiešu rakstnieks. LIETIŠĶS PRIEKŠLIKUMS

Tajā vasarā, kad divpadsmit gadus vecais Lūks Boldvins atbrauca dzīvot pie sava tēvoča Henrija viņa mājā upes krastā līdzās kokzāģētavai, viņš arvien atcerējās solījumu, ko' tika devis mirstošajam tēvam: censties vienmēr un visur līdzināties tēvocim. Un tāpēc viņš uzmanīgi vēroja savu tēvoci.

Tēvocis Henrijs, kas strādāja par pārvaldnieku kokzāģētavā,, bija liela auguma plecīgs cilvēks, kas svēra mazliet mazāk par simt kilogramiem. Seja viņam bija vēju appūsta, ķieģeļu krāsā. Kaut gan viņš atstāja ļoti spēcīga cilvēka iespaidu, veselība viņam nebija nekāda labā. Tēvoci mocīja sāpes mugurā un plecos,, un ārsti nekādi netika skaidrībā par šo sāpju cēloni.

Pats pirmais, ko Lūks uzzināja par savu tēvoci, bija tas, ka-visi viņu ciena. Kad viņš sarunājās ar saviem kokzāģētavas strādniekiem, tie vienmēr klausījās viņā ar bijību un uzmanību. Viņa sieva Ilelēna, Lūka krustmāte, labsirdīga, patukla, ļoti vienkārša sieviete, reizēm sacīja zēnam: «Centies būt tāds kā tavs tēvocis Henrijs! Viņš ir tik praktisks — taisni brīnums! Visu dara ar apdomu, bez liekas steigas.»

Pa kokzāģētavu Lūks staigāja kopā ar tēvoci Henriju ne tikai tāpēc, ka viņam patika tīrā, svaigā smarža, kas plūda no sazāģētajiem baļķiem un zāģskaidu kaudzes. Vēl viņam patika arī-stingrais, pārliecinošais tonis, kādā tēvocis runāja ar strādniekiem.

Reizēm tēvocis Henrijs mēdza apstāties un pastāstīt Lūkam par dažādiem koksnes veidiem. «Vienmēr centies izprast lietas būtību,» viņš sacīja. «Ja tas tev izdosies, tu sapratīsi, kas ir noderīgi un no kā labumu nav ko gaidīt, un tad neviens tevi nevarēs apvest ap stūri.»

Viņš parādīja Lūkam, kā kokzāģētavā tiek izmantots viss, kam ir kaut mazākā vērtība. Lūks klausījās viņā un domāja: «Nez vai pasaulē vēl ir kaut viens cilvēks, kas tikpat labi zina,, no kā būs labums un ko var atmest malā kā nelietderīgu?»

Tēvocis Henrijs uzreiz saprata, ka Lūkam vajadzīgs velosipēds, ar ko braukāt uz skolu, kas atradās divu jūdžu attālumā no viņu mājas, pilsētā, un viņš nopirka zēnam labu velosipēdu. Viņš zināja, ka Lūkam vajadzīgs labs, izturīgs apģērbs. Viņš-zināja pilnīgi precīzi, cik daudz naudas vajadzīgs krustmātei Helēnai saimniecības izdevumiem, zināja jebkuras preces cenu,, zināja, cik jāmaksā par veļas mazgāšanu visai ģimenei.

Vakaros Lūks sēdēja ēdamistabā un skatījās, kā tēvocis raksta kaut kādus ciparus savā melnajā piezīmju grāmatiņā, ko allaž nēsāja vestes kabatā. Lūks zināja, ka tēvocis Henrijs sarēķina ienākumus no jebkura, pat visnenozīmīgākā darījuma, kas dienā noslēgts. Lūks nosprieda, ka viņš izaudzis arī kļūs par tādu cilvēku, ko visi ciena lietišķā rakstura dēļ. Taču pastāvīgi Lūks,, protams, nevarēja vērot tēvoci un mācīties no viņa. Bieži, skatīdamies uz tēvoci Henriju, Lūks atcerējās savu tēvu, un tad viņam sametās vientulīgi ap sirdi. Un zēns sāka izgudrot sev otru — noslēpumainu dzīvi tepat kokzāģētavā. Viņa pavadonis un draugs bija vienpadsmit gadus vecais skotu aitu suns, vārdā Dens, kas bija ar vienu aci akls un mazliet piekliboja ar kreiso pakaļkāju. Dens bija jau krietni izplūdis miesās un kļuvis gauss. Viņš ļoti pieķērās Lūkam. Suņa vienīgā acs bija dzintara krāsā, un arī spalva viņam bija tādā pašā krāsā kā dzintars. Kad' Lūks no rītiem brauca uz skolu, vecais aitu suns pavadīja viņu gandrīz pusjūdzi, bet, kad dienā zēns atgriezās mājās, Dens jau gaidīja viņu pie vārtiem.

Reizēm viņi abi rotaļājās pie dzirnavu dīķa vai arī aizstaigāja gar strautu līdz ezeram. Lūks nekad nfejutās vientuļš, kad viņam līdzās bija Dens.

Upē stāvēja veca airu laiva, kas kalpoja abiem draugiem par pirātu kuģi, un viņi paši bija pirāti; Lūks deva komandas kapteinim Denam, un šķita, ka suns tās saprot — tik sajūsmināti tas luncināja asti. Dzīvnieka dzintara krāsas acs bija nepārspējami modra, tajā jautās saprāts un atzinība.

Pēc tam viņi ielīda krūmos upītes otrā krastā un spēlēja tīģeru medniekus. Protams, vecais aitu suns bija vājš mednieks — pārāk gauss un kūtrs. Tēvocis Henrijs neņēma Denu sev līdzi pat tad, kad gāja medīt trušus un citus sīkākus dzīvniekus.

Viņi izlīda no krūmiem, atgūlās mitrajā, zālēm apaugušajā upes krastā un jutās kā vistuvākie draugi. Lūks kaut ko stāstīja sunim (viņš runāja pavisam nopietni), bet aitu suns, kā zēnam likās, smaidīja viņam ar savu vienīgo aci. Zālē gulēdams. Lūks pastāstīja sunim daudz ko tādu, ko nebūtu stāstījis ne savam tēvocim, ne krustmātei Helēnai. Un ne jau tas bija galvenais, cik svarīgs ir viņa stāstītais: viņš gluži vienkārši stāstīja par sevi to, ko stāstītu tēvam vai mātei, ja tie būtu dzīvi. Pēc tam draugi devās mājās ēst vakariņas, bet pēc vakariņām viņi parasti noskrēja lejā no kalna uz mistera Kempa māju un apjautājās vecajam Kempam, vai drīkstot iet viņam līdzi pārdzīt mājās viņa četras govis. Večuks vienmēr priecājās par viņu ierašanos. Viņam patika skatīties, kā Lūks kopā ar suni skraida apkārt govīm, bet zēnam likās, ka viņi auļo uz zirgiem pa plašajiem līdzenumiem Klinšaino kalnu pakājē.

Tēvocis Henrijs sunim nepievērsa lielu uzmanību. Tikai reiz, lieveni paklupis pret to, tēvocis pašūpoja galvu un domīgi novilka:

— Tas, nabags, savu laiku ir nodzīvojis. Tagad no viņa vairs nav nekāda labuma — tikai ēd, guļ un maisās pa kājām.

Reiz (tas notika svētdienā, vasaras brīvlaikā) visa ģimene, atgriezusies no baznīcas, paēda pusdienas un pēc tam izgāja uz lieveņa, kur gulēja suns. Lūks apsēdās uz kāpnītēm, atspiedies ar muguru pret stabu, kas balstīja jumtu, tēvocis Henrijs atlaidās šūpuļkrēslā, bet krustmāte Helēna iekārtojās guļamtīklā. Lūks, nenovērsis skatienu no suņa, piesita ar plaukstu pie pakāpiena. Viņš piesita trīs reizes. Tas bija signāls — aitu suns, pacēlis galvu, ar pūlēm uzslējās, vārgi pavēcināja asti par zirni, ka dzirdējis, un devās pie Lūka pāri visam lievenim. Taču suns vēl nebija gluži pamodies, turklāt viņa aklā acs atradas šūpuļkrēsla pusē. Kad viņš gāja tam garām, kreisā ķepa pakļuva zem krēsla. Ar briesmīgu kaucienu suns nolēca lejā pa kāpnītēm un klibodams pazuda aiz stūra. Tur viņš apstājās, tāpēc ka izdzirda Lūka soļus — zēns skrēja sunim pakaļ. Tik tikko Lūks bija pieskāries dzīvniekam ar roku, tas nomierinājās. Dens sāka rāmi laizīt zēnam roku, itin kā piedošanu lūgdams.

— Lūk, — tēvocis Henrijs skarbi pasauca zēnu, — atved suni šurp!

Kad zēns bija atvedis aitu suni uz lieveni, tēvocis pamāja ar galvu un teica:

— Paldies, Lūk!

Pēc tam viņš izvilka cigāru, aizsmēķēja, nolika savas lielās delnas un ceļgaliem un sāka šūpoties krēslā. Ar sapīkušu skatienu viņš vērīgi raudzījās uz Denu. Acīmredzot tēvocis pārdomāja kaut ko ļoti svarīgu, kas attiecās uz suni.

— Kas noticis, tēvoc? — satraukti jautāja Lūks.

— Suns kļuvis pavisam akls, — atbildēja tēvocis Henrijs.

— Nepavisam! — ātri iebilda zēns. — Viņš tikai bija pagriezies pret jūsu krēslu ar aklo aci — tas arī viss, tēvoc.

— Un zobu tam arī vairs nav, — tēvocis Henrijs turpināja, nepievērsdams uzmanību Lūka vārdiem. Pagriezies pret guļamtīklu, viņš uzsauca sievai: — Helēn, apsēdies, lūdzu, šeit, es tev •gribu kaut ko sacīt.

Kad krustmāte piecēlās un aizgāja pie viņa, tēvocis Henrijs-turpināja:

— Helēn, es pirms dažām dienām jau domāju par šo suni. Tas ir gandrīz akls; vai tu ievēroji, ka tad, kad mēs atgriezāmies no baznīcas, tas pat neierējās?

— Tiesa, Henrij, suns nerēja vis.

— Tagad no tā vairs nav nekāda labuma, pat par mājas-sargu tas vairs neder.

— Nabadziņš, kā man viņa žēl!

— Un medībām tas arī vairs nav derīgs. Un vai tev neliekas,, ka tas ļoti daudz apēd?

— Tikpat daudz, cik agrāk, Henrij.

— Šķiet skaidrs, ka turēt šo suni vēl ilgāk būtu lieka greznība. Laiks raisīties no tā vaļā.

— To arvien ir ļoti grūti izdomāt, kā tikt vaļā no suņa,. Henrij.

— Es tieši par to domāju. Daži uzskata, ka vislabākais ir suni nošaut. Bet man jau gandrīz gadu nav patronu bisei. Noindēt suni — tā ir pārāk grūta nāve. Laikam pats vienkāršākais būtu to noslīcināt, tas ari daudz laika neaizņems. Cs sarunāšu ar kādu no kokzāģētavas vīriem.

Lūks nokrita zemē, apķērās vecajam aitu sunim ap kaklu un iekliedzās:

— Tēvoci Henrij, Dens ir brīnišķīgs suns! Jūs nemaz nezināt,, cik viņš labs!

— Viņš ir pārāk vecs, dēliņ, — rāmi atteica tēvocis Henrijs.

— Agri vai vēlu jāatbrīvojas no katra suņa. Jābūt praktiskam. Es tev dabūšu kucēnu, dēliņ. Mazu sunīti, gudru, kura turēšanas izdevumi atmaksāsies. Sis kucēns izaugs kopā ar tevi.

— Es negribu nekādu kucēnu! — iekliedzās Lūks, aizgriezdamies projām.

Suns sāka grozīties ap zēnu un ierējās. Pēc tam tas sāka laizīt Lūkam pakausi ar savu garo, sārto mēli.

Krustmāte Helēna, uztvērusi vīra skatienu, pielika pirkstu pie lūpām.

— Veci suņi, tādi kā mūsu Dens, bieži pazūd, meklēdami vietu, kur nomirt. Vai tā nav, Henrij?

— Tiesa gan, — tēvocis steigšus piekrita. — Taisnību sakot, kad Dens vakar kaut kur nozuda, es jau par to iedomājos.

Viņš nožāvājās un šķita aizmirstam suni.

Taču Lūkam bija baigi ap sirdi, jo viņš pazina tēvoča raksturu. Viņš zināja — ja tēvocis nospriedis, ka no suņa nav labuma un jātiek vaļā, viņš kaunēsies pats no sevis, ja nolemto neizpildīs kādu sentimentālu iedomu dēļ. Sirds dziļumos Lūks saprata, ka viņam neizdosies iežēlināt tēvoci Henriju. Un zēns nosprieda, ka atliek vienīgi noslēpt suni no tēvoča, aizvest no mājas un barot, kad tēvoča Henrija nebūs tuvumā.

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku Lūks ieraudzīja, ka tēvocis nāk no kokzāģētavas uz mājas pusi un kopā ar viņu — vecais strādnieks Sems Kārters. Sems Kārters bija vīrs ap sešdesmit, drūms, salīcis un gauss cilvēks ar sirmu bārdu. Mugurā viņam bija gaišzils kombinezons un tādas pašas krāsas krekls. Lūks piepeši ieraudzīja, ka tēvocis iedod Semam cigāru un tas ieliek to kabatā. Lūks nekad agrāk nebija redzējis, ka tēvocis dotu Semam cigārus vai vispār pievērstu viņam kādu uzmanību.

Pēc pusdienām tēvocis Henrijs it kā starp citu pateica, lai Lūks paņemot velosipēdu un aizbraucot uz pilsētu nopirkt viņam 'Cigārus.

— Es ņemšu līdzi Denu, — sacīja zēns.

— Labāk nevajag, dēliņ, — atbildēja tēvocis. — Tad tev brauciens uz pilsētu vilksies līdz vakaram. Man vajadzīgi cigāri. Brauc nu, Lūk!

Tēvoča tonis bija tik ikdienišķs, ka Lūks gandrīz noticēja — varbūt tēvocis nemaz necenšas dabūt viņu projām. Protams, ■Lūkam jādara, kas teikts. Zēns vēl ne reizes nebija uzdrīkstējies neizpildīt tēvoča rīkojumus. Bet, kad viņš uzsēdās uz velosipēda un bija nobraucis jau gandrīz ceturtdaļjūdzi pa taciņu, kas veda gar upes krastu līdz pašam pilsētas ceļam, viņš pēkšņi atkal atcerējās redzēto ainu — kā tēvocis Henrijs deva vecajam Kar-teram cigāru.

Lūku sagrāba nemiers. Viņš nobremzēja, nokāpa no velosipēda un, domās nogrimis, apstājās uz saules pielietā ceļa. Vecais Kār-ters ir drūms cilvēks, pret visu vienaldzīgs. Viņš jau nu nesāks žēlot suni. Un piepeši Lūks saprata, ka nedrīkst braukt uz pilsētu, iekams nebūs pārliecinājies, ka ar suni viņa prombūtnes laikā nenotiks nekas ļauns.

No tās vietas, kur viņš bija apstājies, Lūks varēja saskatīt tēvoča māju, kas atradās viņā lauka malā.

Lūks atstāja velosipēdu grāvi un devās uz mājas pusi. Viņš gribēja piekļūt tai pēc iespējas tuvāk, lai Dens varētu_ sadzirdēt viņa svilpienu. Zēns apstājās metrus piecdesmit no mājas. Viņš iesvilpās un nogaidīja, taču suns nekur nebija redzams. Varbūt tas guļ mājas priekšā vai varbūt ir aizskrējis uz kokzāģētavu? Svilpa Lūks paklusi, un skaļās zāģu kaukšanas dēļ Dens varēja svilpienu arī nesadzirdēt. Dažas minūtes Lūks stāvēja, nekādi nevarēdams izdomāt, ko darīt, pēc tam nolēma atgriezties uz ceļa, paņemt velosipēdu un braukt atpakaļ līdz tai vietai, kur taciņa krustojas ar ceļu. Tur viņš varēs atstāt velosipēdu, uzkāpt pa taku augšā un, slēpdamies augstajā zālē, nokļūt gandrīz līdz pašai mājai. No turienes var redzēt gan mājas priekšpusi, gan kokzāģētavu un pats palikt nepamanīts.

Lūks nobrauca pa taciņu apmēram simt metru, un, kad bija nokļuvis tai vietā, kur upe strauji paigriezās uz mājas pusi, sirds viņam krūtīs salēcās un zēns apstājās kā zemē iemiets: upē, pašā dziļākajā vietā šūpojās veca laiva, un tajā sēdēja Sems Kārters un aitu suns Dens.

Večuks zilajā kombinezonā smēķēja cigāru. Suns ar apmierinātu izskatu tupēja viņam līdzās. Laiku pa laiciņam tas draudzīgi nolaizīja vecā vīra roku. Denam ap kaklu bija apsieta virve. Visa šī aina Lūkam šķita kā baigs sapnis. Tā bija tik nereāla — tās dalībnieki apmierināti un rāmi, pat dūmu strūkliņa no cigāra vijās augšup neparasti miermīlīgi. Taču, kad Lūks iesaucās:

— Den, peldi ātrāk šurp! — un suns ielēca upē, viņš pamanīja, ka Sema kreisā roka dziļi iemērkta ūdenī — viņš tajā turēja virvi, bet virves galā bija piesiets smags akmens. Lūks šausmās iekliedzās:

— Nevajag! Lūdzu, lūdzu, nevajag!

Taču tajā pašā mirklī Kārters jau iesvieda akmeni ūdenī. Kokzāģētavas lielo, kaucošo zāģu troksnī večuks zēnu nebija sadzirdējis. Un tomēr Kārters izskatījās satrūcies — viņš pievērsa trulu skatienu krastam, tad piepeši nokāra galvu un sāka ātri irties uz malu.

Luks skatījas uz suni. Likās, ka tas grasītos ienirt nelielā dziļumā, tad pēkšņi ta pakaļējās ķepas sāka kult ūdens virsmu, pēc tam suns pazuda zem ūdens. Lūks skatījās uz viņu šņukstēdams un drebedams: zēns sajuta, ka viņam nolaupījuši kādu laimīgu, citu acīm noslēptu dzīves daļu. Viņš skatījās, kā sun& slīkst, un, šķiet, rīkojas pēc kāda iepriekš pārdomāta plāna: roka ieskreja kabatā, sataustīja saliekamo nazi, atvāza to, tad zēns-norāva bikses, nosvieda zābakus, kaut ko sirdīgi šķendēdamies pie sevis un dedzīgi vēlēdamies, kaut Sems Kārters ātrāk pazustu; skatienam.

Vecais vīrs nokļuva krastā nepilnas minūtes laikā un zaglīgi nozuda aiz upes līkuma, it kā juzdams, ka zēns viņu izseko. Taču Lūks nenovērsa acis no tās vietas, kur zem ūdens bija pazudis Dens. Tiklīdz večuks vairs nebija redzams, Lūks nošļūca lejā pa krastu un ielēca ūdenī; saules stari apspīdēja viņa kalsno stāvu, acis dega nepacietība. Lūks steidzās uz dziļāko vietu. Viņš saliecās un ienira. Zēna acis drīz pierada pie zaļpelēkās migliņas, pie smilšu krāsas upes dibena un zemūdens akmeņiem.

Viņš jau sajuta sāpes krūtīs, kad pēkšņi ieraudzīja ēnu — tur suns peldēja cieši nostieptās virves galā, kam bija piesiets akmens. Zēns aizķēra virvi ar nazi. Grieziens nebija pietiekami stiprs, jo ūdens bremzēja kustības. Lūks satvēra virvi kreisajā rokā un sāka to griezt. Piepeši suns sāka lēni celties augšup; Pēc tam ari zēna galva iznira no ūdens. Viņš kāri rija gaisu, reizē vilkdams pie sevis virvi un airēdamies ar rokām pa ūdeni. Zēns ļoti ātri izpeldēja no dziļuma, un drīz vien viņa kājas sataustīja dibenu.

Lūks vilka suni ārā no ūdens. Streipuļodams viņš brida uz krastu, ik uz soļa klupdams, jo Dens bija smags un nekustīgs, gluži kā beigts.

Zēns izrāpās krastā un nometās guļus zālē, cieši spiezdams sev klāt suni, pūlēdamies to sasildīt ar savu ķermeni. Tomēr Dens gulēja nekustīgi un tā redzīgā acs joprojām bija aizvērta. Tad Lūks nolēma rīkoties kā pieredzējis, lietpratīgs cilvēks. Viņš uzslējās uz ceļiem, apvēla suni uz vēdera un saspieda to starp ceļgaliem.

Drebošiem pirkstiem zēns sataustīja suņa mīkstos sānus un sāka tos spaidīt, te atliekdamies atpakaļ un iztaisnodamies, te atkal saliekdamies ar visu ķermeni. Viņš cerēja, ka tā izdosies izdabūt ūdeni no suņa plaušām. Lūks kādreiz bija lasījis, ka slīkoņus, kuri jau uzskatīti par mirušiem, izdevies glābt tieši' šādā veidā.

— Nu, Den, nu, lūdzu, draudziņ! — viņš sirsnīgi čukstēja,

Kad no suņa mutes izlija mazliet ūdens. Lūka sirds nodrebēja un viņš sāka lūgties:

— Tu nedrīksti nobeigties, Den! Nedrīksti, nedrīksti! Es tev neļaušu!

Viņš turpināja spaidīt suņa sānus, nemitīgi liekdamies uz priekšu un atkal iztaisnodamies. No suņa mutes izlija vēl mazliet ūdens. Lūks juta, ka suņa ķermenis viegli iedrebas.

— Redzi nu. Den, tu esi dzīvs, — viņš nočukstēja. — Lieliski! Tagad tikai, draudziņ, nepadodies!

Piepeši suns sāka klepot, atmeta galvu atpakaļ un atvēra savu redzīgo aci. Viņi abi skatījās viens uz otru. Tad suns, stingri atspēries ar ķepām pret zemi, mēģināja piecelties, sagrīļojās un tomēr piecēlās, palikdams kā sastindzis. Pēc tam tas nopurinājās, tāpat kā jebkurš suns izpurina ūdeni no kažoka, pagrieza galvu, paskatījās uz zēnu un vārgi nolaizīja viņam vaigu ar savu sarkano mēli.

— Gulsties, Den! — pavēlēja Lūks.

Kad suns apgūlās zemē zēnam līdzās, Lūks aizvēra acis, paslēpa seju mitrajā suņa kažokā un nekādi nespēja saprast, ‘kāpēc roku un kāju muskuļi sākuši tik drudžaini drebēt — reakcija bija novēlojusies, viss taču jau aiz muguras.

— Guli, Den. — viņš laipni sacīja.

Lūks atgriezās uz taciņas, savāca savas drēbes, tad atkal  devās tur, kur gulēja suns, un saģērbās.

— Mums labāk laikam vajadzētu pazust no šejienes, Den, — viņš sacīja. — Nelien ārā no zāles. Ejam!

Tad zēns izdzirda krustmātes balsi, kas sauca viņu:

— Lūk, Lūk! Nāc šurp, Lūk!

— Klusu, Den! — nočukstēja zēns.

Pagāja dažas minūtes, un viņš izdzirda tēvoča Henrija balsi:

— Lūk, Lūk! — Tad tēvocis sāka nākt lejup pa taciņu. Zēns ar suni redzēja, kā viņš apstājas — plecīgs, iespaidīgs, rokas sānos iespiedis. Tēvocis brīdi paskatījās lejā, tad pagriezās un devās atpakaļ uz māju.

Zēns gulēja zemē un skatījās, kā saule apspīd tēvoča Henrija kaklu, un prieku par to, ka suns izglābts, nomainīja izmisums. Lūks zināja: pat tad, ja viņam piedos, ka viņš izglābis suni, tēvoča plānu viņš ir izjaucis. Tēvocis Henrijs ir nolēmis tikt vaļā no suņa, un pēc dažām dienām viņš tādā vai citādā veidā to izdarīs, tāpat kā kokzāģētavā viņš pamanās tikt vaļā no visa, •kas, pēc viņa domām, bija nevajadzīgs, kā dēļ nebija vērts tērēt naudu.

Zēns apgriezās uz muguras un sāka raudzīties mākoņos, kas gandrīz nekustējās. Viņam sametās baigi. Viņš nedrīkstēja atgriezties mājās, nevarēja arī aiziet uz mežu, paslēpt tur suni un barot. Suni, protams, vajadzētu piesiet, citādi Dens atgrieztos mājās.

— Mums, šķiet, nav kurp iet, Den, — zēns skumji nočukstēja.

Bet Dens tobrīd vēroja tauriņu, kas laidelējās virs viņu galvām. Lūks mazliet pacēlās augšup un cauri zāles saaudzēm paskatījās uz mājas stūri. Tad viņš pagriezās un sāka skatīties uz otru pusi — uz plašo, zilo ezeru. Nopūties viņš atkal atlaidās zemē, un tā viņi tur gulēja vairākas stundas, kamēr kokzāģētavā apklusa zāģu troksnis.

— Te mēs ilgāk nevaram palikt, Den, — beidzot teica zēns.

— Mums jāaiziet pēc iespējas tālāk no šejienes. Turies ciešāk pie zemes, draudziņ!

Un viņi sāka līst prom pa zāli, arvien vairāk attālinādamies no mājām. Kad no turienes viņus vairs nevarēja redzēt, Lūks piecēlās kājās un teciņus metās pāri laukam uz grantēto ceļu, kas veda uz pilsētu.

Kamēr viņi skrēja, suns laiku pa laikam atskatījās atpakaļ, it kā jautādams, kāpēc Lūks tā skrien un kāpēc izskatās tik noguris — tikko cilā kājas, galvu nokāris uz krūtīm.

— Kājas vairs netur, Den, re, kas par vainu, — Lūks paskaidroja sunim. — Un nekādi nevaru izdomāt, kur lai tevi noslēpju.

Iedami garām mājiņai, kur dzīvoja misters Kemps, viņi ieraudzīja veco vīru, kas sēdēja uz lieveņa. Lūks apstājās. Viņam ienāca prātā, ka misters Kemps taču viņus tika mīlējis, ka Lūks ar prieku bija palīdzējis viņam vakaros sadzīt mājās govis. Un Dens vienmēr skrēja viņam līdzi. Zēns paskatījās uz lievenī sēdošo večuku un satraukti teica:

— Man gribētos, Den, kaut varētu uz viņu paļauties. Būtu labi, ja viņš izrādītos pilnīgs muļķis un nejēga un nesāktu prātot, vai tu esi kaut kā vērts vai ne. Nu, ejam!

Zēns apņēmīgi atvēra vārtiņus, taču sirds dziļumos juta biklumu un apzinājās savu niecīgumu.

— Sveicināts, dēliņ! Nu, ko tu man labu pateiksi? — no lieveņa viņu apsveica misters Kemps.

Viņš bija kalsns, stiegrains vīrietis, ģērbies tumši brūnā kreklā. Viņam bija sirmas, paspūrušas ūsas, grumbaina āda, kas atgādināja zābaka stulmu, taču acis arvien raudzījās gaiši un draudzīgi.

— Vai es drīkstu ar jums parunāt, mister Kemp? — jautāja Lūks.

— Nu protams. Runā.

— Tas ir par Denu. Dens ir brīnišķīgs suns, bet jūs jau to, protams, zināt tikpat labi kā es. Gribēju jums pajautāt, vai viņš nevarētu dzīvot pie jums.

— Kāpēc lai viņš dzīvotu pie manis, dēliņ?

— Redzat, kas par lietu, — zēns sāka stāstīt, ar grūtībām meklēdams vārdus, — tēvocis man vairs neļauj turēt viņu mājās... saka — suns esot par vecu. — Zēna lūpas iedrebējās, un viņš, vairs neapstādamies, izstāstīja vecajam vīram visu notikušo.

— Tad re, kā, — lēni noteica misters Kemps. Viņš piecēlās, izgāja uz kāpnītēm un apsēdās tieši uz pakāpieniem.

Vecais vīrs sāka glāstīt suņa galvu.

— Protams, Dens ir vecs, dēliņ, — misters Kemps rāmi teica.

— Un no veca suņa agri vai vēlu jāatbrīvojas. Tavs tēvocis to zina. Varbūt viņam taisnība — Dens tiešām nav tās naudas vērts, kas viņa dēļ jāizdod.

— Viņš ēd maz, mister Kemp, tikai vienu reizi dienā.

— Man negribētos. Lūk, lai tu domātu, ka tēvocis Henrijs ir cietsirdīgs, bezjūtīgs cilvēks, — turpināja misters Kemps. — Viņš nav slikts cilvēks... Varbūt vienīgi pārlieku praktisks un skarbs.

— Tā laikam ir gan, — piekrita Lūks, nepacietīgi gaidīdams, ko večuks sacīs tālāk, un vēlēdamies ticēt tam, ko lasīja viņa acīs.

— Varbūt ir vērts izteikt viņam lietišķu priekšlikumu?

— Ko ... kā jūs to domājat?

— Redzi, man diezgan labi patīk, kā tu pa vakariem sadzen mājās manas govis, — sacīja misters Kemps, savās domās smaidīdams. — Taisnību sakot, es domāju, ka man nebūtu nekādas vajadzības staigāt tev līdzi, kad tu tās dzen mājās. Pieņemsim, ka es maksātu tev septiņdesmit piecus centus nedēļā. Vai tu būtu ar mieru katru vakaru sadzīt manas govis kūtī?

— Nu protams, mister Kemp!

— Nu re, cik labi, dēliņ! Ar tevi mēs līgumu tā kā būtu noslēguši. Tagad paklausies, kas tev jādara: ej mājās un, pirms vēl tēvocis paspējis atvērt muti, saki viņam tieši un skaidri, ka esi atnācis ar lietišķu priekšlikumu. Pasaki to kā īsts vīrs, tā, kā es to saku tev. Piedāvā viņam septiņdesmit piecus centus nedēļā par suņa barošanu.

— Bet tēvocim jau nevajag tos septiņdesmit piecus centus, mister Kemp, — drebošā balsī sacīja zēns.

— Protams, nevajag, — piekrita vecais vīrs. — Tur jau ir tas joks. Runā ar tēvoci atklāti. Atceries, ka viņam pret Denu nav nekādu īpašu iebildumu. Spied uz to, dēliņ. Pēc tam tu man pastāstīsi, ko esat izlēmuši, — viņš piebilda, jautri pasmaidīdams. — Tu taču savu tēvoci kaut drusciņ pazīsti, vai ne? Viss būs kārtībā. Vismaz man tā liekas.

— Es pamēģināšu, mister Kemp, — sacīja Lūks. — Liels paldies jums!

Tomēr uz panākumiem viņš sevišķi necerēja, kaut arī zināia: Kemps ir gudrs vīrs, kas nemēģinās viņu krāpt; un tomēr Luks neticēja, ka septiņdesmit pieci centi nedēļā iekārdinās viņa nelokāmo tēvoci.

— Ejam, Den! — viņš pasauca suni un lēnām sāka iet uz māju pusi.

Kad viņi kāpa augšup pa taciņu, krustmāte Helēna, kas stāvēja pie loga, pilnā balsī iesaucās:

— Henrij, Henrij, dieviņ augstais, Lūks ar suni atgriezušiesl

Soļus desmit no mājas Lūks apstājās un saspringti gaidīja,

kad iznāks tēvocis.

Tēvocis Henrijs steidzīgi iznāca no mājas, bet, tiklīdz ieraudzīja suni un Lūku, strauji apstājās, nobālēja, un apakšžoklis viņam atkārās.

— Bet, Lūk, — viņš nočukstēja, — sunim taču kaklā bija piesiets akmens.

— Es izvilku viņu no ūdens, — bažīgi sacīja zēns.

— Ahā, saprotu, — noteica tēvocis Henrijs, un pamazām viņa seja atkal atguva sārtumu. — Tu izvilki viņu no ūdens, jā? — viņš pārvaicāja, joprojām iesānis skatīdamies uz suni. — Tev nevajadzēja to darīt. Redzi, es pats liku Semam Kārteram viņu noslīcināt.

— Pagaidiet mirklīti, tēvoci Henrij! — teica Lūks, cenzdamies runāt noteikti un stingri. Viņš jutās drošāks, kad no mājas iznāca arī krustmāte Helēna un nostājās vīram aiz muguras. Viņa neizskatījās dusmīga, un zēns turpināja mazliet drošāk:

— Es jums gribu izteikt lietišķu priekšlikumu, tēvoci Henrij.

— Ko tu gribi izteikt? — pārjautāja tēvocis Henrijs, joprojām juzdamies neērti: tas, ka zēns kopā ar suni stāvēja tieši viņa priekšā, radīja dīvaini nelāgu izjūtu.

— Lietišķu priekšlikumu, — ātri atteica Lūks. — Es zinu, ka jūsu mājās izdevumi par Denu neatmaksājas. Man liekas, ka nevienam citam, izņemot mani, viņš nav vajadzīgs. Tāpēc es jums maksāšu septiņdesmit piecus centus nedēļā par viņa barošanu.

— Par ko tu runā? — pārsteigts noprasīja tēvocis Henrijs.

— Kur tu ņemsi septiņdesmit piecus centus nedēļā, Lūk?

— Es vakaros sadzīšu mājās mistera Kempa govis.

— Dieva dēļ, Henrij! — ar nelaimīgu seju iejaucās krustmāte Helēna. — Lai taču sunītis paliek pie mums!

— Par to nevar būt ne runas! — tēvocis Henrijs uzsauca viņai nopaka|. — Šai jautājumā mums jāparāda stingrība.

Taču pats viņš jutās satriekts, viņu pārņēma nelaimes apjauta, kas iznīcināja pašpārliecību. Viņš lēnām apsēdās savā šūpuļkrēslā, ar delnu plikšķinādams sev pa seju. Viņam gribējās piekāpties, gribējās sacīt: «Labi, vari paturēt suni mājās,» — taču viņš kaunējās par šo vājumu un sentimentalitāti. Viņš stūrgalvīgi pretojās šai tieksmei, izmisīgi centās panākt, lai dvēseles satraukums rimtos un to aizstātu normāls, lietderīgs veselais saprāts. Un tāpēc viņš šūpojās krēslā un domāja. Beidzot tēvocis pasmaidīja.

— Tu esi zeperis ar galvu uz pleciem, Lūk, — viņš lēni noteica. — To tu neesi slikti izdomājis. Man šķiet, ka es pieņemšu tavu priekšlikumu.

— Lieliski, tēvoci Henrij, paldies jums!

— Es pieņemšu tavu priekšlikumu tāpēc, ka šis notikums tev, šķiet, būs kaut ko iemācījis, — viņš domīgi turpināja.

— Jā, tēvoci Henrij.

— Tu sapratīsi, ka pat visgudrākajiem cilvēkiem lieka greznība maksā naudu, kas iegūta sūrā darbā.

— Man vienalga.

— Kādreiz tev to vajadzēs saprast. Un es domāju, ka tu to sapratīsi, jo tevī neapšaubāmi mājo kāda praktiska dzirksts. Tas mani iepriecina. Nu labi, dēliņ, — viņš noteica, pasmaidīja un ar atvieglojuma sajūtu iegāja mājā.

Pagriezies pret suni, Lūks klusi nočukstēja:

— Nu, ko tu par to teiksi?

Kad zēns apsēdās uz pakāpieniem, suns iekārtojās viņam blakus; zēns dzirdēja istabā tēvoča balsi — viņš sarunājās ar krustmāti Helēnu. Lūka acis priekā mirdzēja. Bet pēc brīža viņš sāka prātot, kā gan misters Kemps tik labi pazīst tēvoča Henrija raksturu. Un zēns sāka sapņot par to, ka reiz viņš būs tikpat gudrs kā vecais misters Kemps un tad iemācīsies, kā jāizturas pret cilvēkiem. Varbūt jau tagad viņš būs iemācījies novērtēt dažas tēvoča īpašības, kuras, pēc tēva domām, bija tik svarīgi saprast.

Nolicis galvu sunim uz kakla, zēns sev zvērēja — lai par ko viņš reiz kļūtu, viņam vienmēr atliks nedaudz naudas, lai spētu pasargāt no praktiskajiem cilvēkiem visu, kas viņam dārgs.

ČĀRLZS ROBERTSS, kanādiešu rakstnieks. LIESMOJOŠO APĻU VARONIS

I

Tieši pret austrumiem slējās viscaur aizu izvagots sniegains kalns, bet tā pakājē drūzmējās ļoti daudz ne visai augstu, ar drūmiem meža biezokņiem apaugušu pauguru, starp kuriem vizēja tēraudzils ūdens. Sur tur virs koku galotnēm vēl plīvoja garas, baltas miglas strēles, bet to malas jau kusa dzidrajā gaisā, atkāpdamās rīta blāzmas priekšā. Tā bija tur, lejā. Bet vientulīgajā Baltā Kalna virsotnē jau valdīja gaiša diena. Kalna virsotnes robainā mugura pēkšņi iekvēlojās sārtenās ugunīs un peldēja rožainu, maigi sārtu un zeltainu staru viļņos. Drīz viss apvārsnis un gaišie viļņi slīdēja pa kalna nogāzēm uz leju, visu atklādami un pārvērzdami. Gaismas viļņi nonāca arī lidz alas ieejai, kas atradās uz šaura klints izciļņa. Kad gaisma iespiedās drūmajā alā, no tās bez trokšņa izslīdēja garš, lunkans, muskuļots, sārti brūns zvērs, it kā arī tas gribētu sagaidīt rītausmu un sūtīt tai izaicinājumu. Iznākusi uz augstās klints — alas sliekšņa —, puma apstājās, iepletusi priekškājas. Platām, spoži kvēlojošām nenosakāmas krāsas acīm puma cieši raudzījās uz horizontu un noslēpumu pilno apkārtni. Kamēr rītausmas krāšņums plūda no kalna ielejā, aizdzīdams caurspīdīgās, pelēkzilganās ēnas, ausmas teiksmainā gaisma apspīdēja katru laukumu un pakalnu, krastu, briedi vai alni.

Puma bija lielisks zvērs ar platu galvu un spēcīgiem pleciem, gandrīz vai tādiem kā lauvu mātītei. Pumas vērīgajā, mierīgajā skatienā, ar kādu tā nolūkojās plašumā savu skadro acu priekšā, bija kaut kas valdonīgs, it kā tās lielā varenība jau sen nebūtu devusi iemesla pat vismazākajām šaubām. Tomēr puma pēkšņi nodrebēja. Tās acis piemiedzās, spēcīgie muskuļi saspringa kā uzvilkta atspere. Pieplakusi pie zemes, puma strauji pagrieza galvu pa kreisi un sāka klausīties. Tālu lejā zem šaurā klints izciļņa, kur veda ceļš uz pumas alu, tā izdzirda soļu troksni.

Klausīdamās puma aizvien ciešāk un ciešāk pieplaka pie zemes, un viņas acīs iezalgojās plēsīga, zaļa uguns. Zvērs te nikni sažņieba ausis, te atkal izslēja, gluži kā iztaujādams tuvojošās skaņas. Niknumam pret nelūgto viesi, kas bija iedrošinājies ienākt viņas plašumos, pievienojās baiļu izjūta, jo aiz pumas siltajā alas stūrī, kā kaķēni savilkušies mīksta, pūkaina kamolā, gulēja divi viņas mazuļi.

Taka uz pumas alu bija labi nomīdīta, un, tā ka viņas stipro smaku varēja saost visapkārt, zvērs saprata, ka tuvojas nepiedzīvojis gadījuma viesis. Bez šaubām, tas bija ienaidnieks, jo nācējs nekādi nemēģināja slēpt savu klātieni. Nē, tas nav cilvēks — par to puma drīz vien pārliecinājās. Reizē ar šo pārliecību arī bailes mazinājās, toties niknums pieņēmās. Ne visai garā, pūkainā pumas aste sabozās vēl vairāk un sāka kustēties. Nogūlusies uz vēdera, puma aizlīda līdz klints izciļņa malai un vērīgi aplūkoja visu uz priekšu izvirzīto klints daļu._

Nācēju vēl nevarēja redzēt. Bet soļu troksni zvērs dzirdēja pavisam skaidri. Mīksta, bet pasmaga gaita, nevērīga akmeņu pagrūšana, neapvaldīta elšana un šķaudas — tas taču lācis un turklāt tāds lācis, kas sagatavojies doties atklātā cīņā. Labi, lācis atradīs, ko meklē. Milzīgā puma lāčus nīda. Tūkstošiem senču tai bija atstājuši kā mantojumu neapslāpējamu naidu pret lāčiem.

Dažas jūdzes uz ziemeļiem no Baltā Kalna, aizam izvagotas kalnu grēdas otrā pusē, atradās auglīga ieleja, kur nesen bija apmetušies kolonisti. Visur skanēja spalgi cirvju klaudzieni. Visapkārt atbalsojās šāvieni. Cilvēku valdonīgās balsis un pašpārliecinātie smiekli modināja izbrīnu un bailīgas nojausmas visos meža zvēros, kas dzīvoja ielejā. So apvidu valdonis bija vecais, milzīgais, sudraboti pelēkais nelāgas iedabas lācis. Lācis, ko bija saniknojusi viņa augstāko tiesību aizskaršana, bet kas jau bija paguvis pārliecināties, ka nav iespējams cīnīties ar cilvēku — ar radījumu, kurš spēja pa gabalu izgrūst pērkonu un zibeni, — bija nolēmis atkāpties uz vientuļāku apvidu. Dažas dienas lācis tomēr šaubījās un nez ko drūmi gaidīja, bet, ko īsti, to viņš pats nezināja. Beidzot lācis sastapās ar cilvēku, kas brauca savā laivā gluži tuvu stāvajam upes krastam. Aklā niknumā un atriebības alkās degdams, lācis metās uz krastu. Bet, kad zvērs sasniedza ūdensmalu, cilvēks jau atradās tālu. Un tieši tobrīd, kad lācis stāvēja, šaubīdamies un gatavodamies peldēt pakaļ cilvēkam, tas pēc visu cilvēku briesmīgās paražas sāka runāt ar pērkonu un zibeni. Lācis sajuta, ka viņam kaut kas iedzeļ pleca augšdaļā, itin kā viņam uzreiz būtu iekodis miljons lapseņu, un dedzinošās sāpes piespieda lāci atkāpties. Sim nolādētajam cilvēkam nevarēs padarīt neko. Jāaizvācas tālāk, kur cilvēka kāja vēl nav soli spērusi.

Un, rau, jau veselas divi dienas niknuma pārņemtais lācis devās uz dienvidiem, tikai paretam apstādamies, lai paēstu un pagulētu. Lācis gāja uz vientuļo Baltā Kalna smaili. Jo tālāk viņš aizgāja no vecajām, pierastajām vietām, jo mazākas kļuva viņa bailes, bet niknums augdams auga, tāpēc ka nerimstoši smeldza brūce kaklā, tieši tādā vietā, kur to nevarēja aplaizīt. Toties mušām bija viegli piekļūt pie brūces, un tās tur arī piekļuva. Ap to laiku, kad lācis bija sasniedzis visstāvākās Baltā Kalna klintis, viņu pārņēma dusmu trakums. Lācis bija gatavs gāzties virsū veselam karaspēkam, ja tas gadītos ceļā. Apvēlis kādu akmeni, zem kura ņudzēja tārpi, kāpuri un skorpioni, lācis to aizmeta ar vienu vienīgu piktu ķetnas vēzienu. Noķēris kādu trusīti, viņš to lielā niknumā sapluinīja, it kā viņa galvenais uzdevums būtu saplosīt, nevis apēst.

Beidzot lācis uzdūrās pumas pēdām. Tās apostījis, lācis kļuva vēl negantāks. Pumas vienmēr lācis bija ienīdis. Lācim nekad nebija gadījies nomākt sevī seno naidu pret pumām, jo neviena puma nebija iedrošinājusies uzsākt ar viņu atklātu cīņu. Bet bieži vien pumas rūkdamas bija tam metušas savu izaicinājumu, slēpdamās ozolu vai priežu zaros tādās vietās, kur lācis nevarēja tām piekļūt.

Pilns atriebes alku — lācis gāja pa taku uz priekšu. Ievērojis, ka ceļš labi iemīts un ved augšup starp kailām klintīm, viņš saprata, ka taka neapšaubāmi ved uz pumas midzeni. Lāci pārņēma atriebīgs prieks. Viņš bija pārliecināts, ka atradīs vai nu pašu pumu, vai tās neapsargātos bērnus.

Kad puma beidzot pamanīja ienaidnieku, kas parādījās takas līkumā, un redzēja tā milzīgo augumu, viņa nemierīgi un vērīgi palūkojās pār plecu atpakaļ uz stūrīti, kur gulēja tās aizmigušie bērni. Ja pumai būtu kaut mazākā iespēja abus mazuļus sveikus un veselus aiznest prom, tā bērnu glābšanas labā atsacītos no cīņas. Taču puma nevarēja abus bērnus uzreiz saņemt mutē un rāpties ar tiem pa kalna slīpo nogāzi. Bet pamest kaut vienu puma negribēja. Mazu brīdi viņa šaubījās, it kā pārdomādama, vai nesagaidīt uzbrukumu pie alas ieejas. Pēc tam puma aizlīda uz priekšu, kur klints izcilnis nebija platāks par trim pēdām, un takas vidū cieši picplaka pie zemes — klusa, vērīga un nekustīga kā akmens tēls.

Kad lācis ieraudzīja pumu, viņa mazajās, niknajās, melnajās acīs uzreiz iekvēlojās sarkana uguns. Neveikli, bet strauji lācis devās uz priekšu. Likās, ka šis gigantiskais, ar vilnu klātais ķermenis ātri vien tiks galā ar lokano un vieglo pumu. Vieta cīņai bija bīstama — šaurs klints izcilnis, kas svērās pār tūkstoš pēdu dziļu bezdibeni. Tomēr nicība un zvērīgais niknums uzmanīgo lāci apstulbināja. Viņš sāka rēkt un metās cīņā.

Pie zemes pieplakusi puma piecēlās tikai tad, kad pretinieks no tās bija desmit pēdu attālumā. Tad puma, it kā atsperu sviesta, palēcās gaisā. Bultas ātrumā lācis izslējās pakaļkājās un atvēzēja savu milzīgo ķetnu, lai atsistu uzbrukumu. Taču lācis nebija pietiekami veikls un nebija paredzējis, cik lunkana spēj būt puma. Neparasti veikli puma uzlēca lācim uz muguras ar purnu uz lāča astes pusi. Nepagāja ne mirklis, kad puma jau bija apgriezusies un sāka ar nagiem un zobiem plosīt lāča kaklu, bet pumas pakaļējo ķepu briesmīgie nagi plosīja lāča sānus.

Apstulbinātais lācis sāka rēkt aiz sāpēm, centās nokratīt pumu, lai to sagrābtu ar ķetnām un dotu tai triecienu. Patiešām ar tādu triecienu būtu pieticis, lai saberztu paša varenākā vērša galvaskausu. Bet lācis pumu nevarēja aizsniegt. Tad viņš izslējās pakaļkājās un kāpās atpakaļ uz klints sienu, lai ar sava milzu ķermeņa smagumu pumu nospiestu. Lācim tas gandrīz izdevās. Puma tik tikko paguva palēkties uz augšu, bet ne pietiekami tālu. Viena pumas ķepa palika iespīlēta un tika saspiesta. Pēc mirkļa, zaudējis līdzsvaru, lācis nogāzās pār izciļņa malu. Lai izglābtos, lācis ārkārtīgā satraukumā centās pie kaut kā pietverties, bet izdevās ieķerties vienīgi pumas vēderā. Puma par jaunu iekodās lāča kaklā, un tās nagi plosīja un plēsa visu lāča ķermeni. Lācis sažņaudza pumu savos skāvienos, un tad šis drausmīgais zvēru kamols, kuri viens otru koda ar zobiem un, šausmīga niknuma pārņemti, spiegdami un rēkdami kūleņoja pa zemi, nogāzās

tumšajā bezdibenī. Joprojām turēdami viens otru nāvīgā skāvienā, zvēri vispirms atsitās pret klints izcilni un, atlēkuši no tā, it kā kopā cieši saauguši, vēlās arvien tālāk un tālāk dziļumā. Pēc tam, kritienā apgriezušies, abi zvēri atdalījās viens no otra un gaisā plaši ieplestām ķetnām gāzās lejup, un ienira bezdibeņa dziļajā tumsā, kur dienas gaisma vēl nebija paguvusi iespiesties.

Uz šīs cīņas neparedzētajām beigām paspēja ierasties kāda pierobežas ciema bārdains kolonists, kurš jau krietnu pusstundu bija sekojis lācim pa pēdām un gaidījis, kamēr kļūs gaišāks, lai varētu labi notēmēt. Cilvēks godbijīgi pienāca pie drausmīgās cīņas vietas un, ceļos nometies, paraudzījās uz leju bezdibeņa dziļumā.

— Nu, bija gan drosmīgs šitas kaķis! — viņš nomurmināja, kāpdamies atpakaļ un uzmezdams zīmīgu skatienu kalniem ap sevi, itin kā gaidīdams no tiem iebildumus.

Bet kalni acīmredzot bija ar viņu vienisprātis: kalni cieta klusu. Cilvēks uzmanīgi piecēlās kājās un gāja uz alu.

Cilvēks droši gāja alā, jo zināja, ka pumas tēviņš tālu ielejā nošauts pirms dažām nedēļām. Pumas mazuļus vīrs atrada guļam un sāka tos glaudīt. Sajutuši cilvēka pieskārienus un saoduši cilvēka smaku, mazuļi pamodās, sāka sprauslāt un skrāpēties tikpat drošsirdīgi, kā to būtu darījusi viņu māte. Kaut arī mazuļi bija vēl jauniņi, to nagi jau spēja skrāpēt līdz asinīm.

— Redz, kas par drošiniekiem šitie mazie velnēni! — atraudams roku, vīrs labsirdīgi norūca un noslaucīja asinis gar biksēm.

Pēc tam viņš novilka svārkus, uzmeta tos virsū nemierīgajiem zvērēniem, cieši ievīstīja viņus svārkos tā, lai viņi nevarētu izbāzt savus nagus, un devās atpakaļceļā uz ciemu, nesdams rokās nemierīgo, ņurdošo saini.

Trīs mēnešus vēlāk lutinātos un labi barotos diviem dzīvespriecīgiem kaķēniem līdzīgos pumas mazuļus, kuri bija pārliecināti, ka cilvēks ir viņu labdaris, kolonists pārdeva ceļojošam tirgotājam. Viens no gūstekņiem, mātīte, tika nosūtīts uz zooloģisko dārzu Klusā okeāna krastā; otrs, tēviņš, kas bija augumā lielāks, bet mierīgāks un paklausīgāks, nonāca vienā no austrumu štatiem kāda zvēru dīdītāja rokās.

II

— Man liekas. Karalis šovakar būs nemierīgs. Uzmaniet viņu labi! — teica drosmīgais zvēru dīdītāja palīgs En-dijs Hanzens, liela auguma zviedrs gaišiem matiem.

Hanzens vienmēr bija apvaldīts, nekad neiekaisa dusmās, un tāpēc zvēri zem viņa mierīgo, pavēlniecisko, zilo acu skatiena palaikam uzvedās teicami.

Pret zvēriem Hanzens izturējās Joti mīlīgi un dažkārt pat izdabāja zvēru untumiem, bet vienmēr tā, ka dzīvnieki to nenojauta.

— Mitējieties burkšķēt, Endij! — atbildēja zvēru dīdītājs sen-jors Tomazo. — Ja jau man vajadzēs sākt uzmanīt Karali, tad es labāk savu darbu pavisam metu pie malas. Neceliet naidu draugu vidū, Endij!

— Bez šaubām, Bils neriskēs jums neklausīt, — sacīja Ilan-zens. — Bet viņš izturas dīvaini. Esiet tomēr piesardzīgi: ka tikai viņš nesāk plēsties ar citiem zvēriem!

— Es domāju, ka pratīšu dzīvniekus savaldīt, — zvēru dīdītājs sausi atbildēja un aizgāja, lai sagatavotu visu izrādei. Cauri nostieptajam buru audeklam varēja dzirdēt interesanto izrādi noskatīties sanākušā pūla neskaidro murdoņu.

Zvēru dīdītājs bija Viljams Spārkss, dzimis Mēnas štatā Lielās Cibigas pilsētā, bet viņam bija kalsena, tumsnēja seja un skadras, zaļganbrūnas acis. Turklāt viņš pazina publikas tieksmi uz romantiku. Tāpēc viņš bija pieņēmis skanīgo pseidonīmu — senjors Tomazo. Viņš apgalvoja, ka gadījumā, ja viņš uzstātos .ar savu vārdu, nevienam pat prātā nenāktu, ka viņš spēj savaldīt zvērus. Vienīgi šī nenozīmīgā vārda maiņa, citādi senjors Tomazo nekādā veidā neblēdījās. Viņš bija lielisks zvēru dīdītājs. Tāpat kā zviedrs, viņš nepazina baiļu, un viņa skatiens bija tikpat valdonīgs kā zviedram, bet viņa pieredze nesalīdzināmi lielāka. Tā kā senjoram bija straujāks temperaments nekā viņa mierīgajam palīgam, viņš reizēm iekaisa un izturējās pret zvēriem nežēlīgi. To vidū viņam bija savi mīlu|i un galvenais mīlulis bija Karalis — liela puma. Karalis |oti mīlēja savu saimnieku un bija pats gudrākais un piemīlīgākais no visiem zvēriem, kādi jebkad dresēti.

Nedaudzajos mēnešos, kuru laikā Hanzens strādāja par Tomazo palīgu, viņa panākumi bija tieši apbrīnojami, un priekšnieks izjuta kaut ko līdzīgu aizvainojumam, kad zviedrs viņu brīdināja par lielo pumu. Tomēr Tomazo pārāk augstu vērtēja Hanzenu, lai viņa brīdinājumu atstātu neievērotu, un, iedams uz ģērbtuvi posties, bija domīgs. Pēc kāda brīža — tērpies nevainojamā Irākā un mirdzošām lakādas kurpēm kājās — Tomazo nogāja gar zvēru krātiņiem un katram dzīvniekam, garām iedams, pateica kādu valdonīgu vārdu.

Ieelpodams aso un sīvo krātiņa smaku, Tomazo izjuta savu radniecību ar meža zvēriem. Tomazo tos visus saprata. Vērīgi ielūkodamies katrā krātiņā, viņš zināja, ka tie zvēri, kuri sastaps viņa skatienu, uzreiz kļūs mierīgi. Viss ritēja labi, kamēr Tomazo nebija nonācis līdz krātiņam, kurā atradās lielais lācis — zvērnīcas pēdējais ieguvums. Lācis bez mitas mīdījās* švīkstinādams ar ķetnām, un kaut ko sevī ņurdēja. Zvērs jau sen atradās gūstā un bija labi dresēts. Tomazo lāci uzskatīja par paklausīgu un pietiekami gudru, lai to nekavējoties uzņemtu trupā. Bet šajā vakarā zvēra acis bija pielijušas asinīm: viņš acīm redzami bija nervozs. Zvēru dīdītājam vajadzēja lācim divreiz uzkliegt, pirms tas viņam pievērsa uzmanību. Bet pēc tam lācis tūdaļ kļuva mīlīgs un paklausīgs. No mātes krūts tikko atņemtam kucēnam nav tik nevainīgs izskats, kādu var pieņemt lācis, ja to vēlas.

— Aha, vecais! Kā liekas, tu šodien neesi labā omā? Nu nekas, mēs tevi uzmanīsim! — Tomazo norūca.

Viņš pavicināja smago pātagu, un lācis paklausīgi notupās uz pakaļkājām, pazemīgi nokārdams priekšķepas uz leju. Tomazo cieši ieskatījās lācim acīs.

— Pielūko, neaizmirsti, tev jābūt jautrākam! — viņš brīdinoši noteica.

Pēc tam Tomazo atgriezās pie pirmā krātiņa, kurā atradās-puma, un piegāja cieši klāt pie restu spraišļiem. Lielais kaķis* skaļi ņurdēdams, pienāca un sāka berzēt purnu pie cilvēka sāniem.

— Kā redzams, ar tevi, mans draugs, viss kārtībā, — sacīja Tomazo, pakasīdams zvēram aizausis. — Endijam būs galvā kas sagriezies, ja viņš domā, ka tieši ar tevi jābūt uzmanīgam.

Aiz dzelzs restēm iežogotās ejas un plānās buru audekla sienas atskanēja metāla šķindas: tur strādnieki izrādei cēla lielo būri. Sāka spēlēt orķestris, bet drīz noklusa. Pierima arī neredzamā pūļa nemitīgā dūkoņa, un iestājās spraigs klusums. Vajadzēja sākt izrādi. Ejas viņā galā pie noslēdzamajām durvīm uz krātiņu — spraugu parādījās Hanzens. Tomazo atvēra pumas krātiņa durvis. No tā izslīdēja Karalis un, klusi soļodams ar savām mīkstajām ķepām, strauji sekoja savam saimniekam, dodamies lejup pa eju. Hanzens plaši atgrūda durvis, atmirdzēja žilbinoša gaisma, un pa skatītāju rindām nošalca satraukti čuksti. Karalis valdonīgi iegāja arēnā, mierīgi raudzīdamies uz nepacietīgi gaidošo skatītāju rindām. Tā bija Karaļa parastā privilēģija — iznākt vienam pašam krietnu pusminūti pirms pārējiem trupas zvēriem. Kā redzams, Karalis savu privilēģiju prata novērtēt. Puma apgāja apkārt lielajam krātiņam, uzkāpa uz po-desta, izslējusies notupās un mīlīgām acīm sāka aplūkot pūli.. Ilga nenorimstošu aplausu duna pāršalca skatītāju rindas — parastā nodeva Karalim, kas tik ļoti bija pieradis saņemt šos aplausus, ka to iztrūkums sabojātu viņam garastāvokli uz visu izrādes laiku.

Ar pātagu rokā senjors Tomazo ieņēma iežogojumā savu vietu, bet Hanzens nostājās viņam iepretī. Hanzenam vajadzēja uzmanīt, lai katrs ienākušais zvērs dotos tieši uz savu podestu vai solu. Jebkura kļūda radītu sajukumu, jo dzīvnieki, gluži kā bērni, dedzīgi aizstāvēja savas tiesības. Lielajā ejā kāds apkalpotājs citu pēc cita vēra vaļā krātiņus, un jau pēc brīža arēnā ienāca vesela zvēru procesija un virzījās starp eleganto senjoru un vienkārši ģērbto zviedru. Vispirms ieradās impozants, balts Angoras āzis, augstu gaisā izslējis savu ragiem vainagoto, bārdaino galvu, soļodams ar saviem mīkstajiem, melnajiem nagiem, piemiegtām acīm un ierautu asti. Pakaļ āzim zagās melndzei-tens leopards. Likās, ka leopards āzim labprāt būtu meties virsū, ja tam nebūtu bail no senjora. Leopards negribīgi uzkāpa uz sava sēdekļa blakus āzim. Bet baltais āzis ar lielām, lepni puspievērtām, dzeltenām acīm nepievērsa savam bīstamajam kaimiņam ne mazākās uzmanības. Azis nevērīgi gremoja zābaku auklas gabaliņu, ko bija pacēlis, iedams pa gaiteni.

Pēc leoparda ar vienaldzīgu izskatu iznāca lauva un pašcieņas pilns aizgāja uz savu vietu. Pēc tam no ejas iznāca otrs lauva. Tas apstājās pie ieejas un pavērās uz spoži apgaismoto arēnu ar šaubām un neapmierinātību skatienā. Kā pātagas plīkšķis spalgā balsī Tomazo nokliedza dažus vārdus — un lauva steidzīgi devās uz priekšu. Bet zvērs acīmredzot bija piemirsis savu vietu, jo pēc kārtas uzlēca uz trim tuvākajiem podestiem. Taču, paklausīdams pātagas plīkšķiem, katru reizi, it kā lūgdams ■piedošanu, atkal nokāpa. Beidzot uzbudinātais lauva sasniedza vietu, kur tam bija atļauts palikt. Tur viņš, acis blisinādams, notupās un acīm redzami bija stipri sarūgtināts.

Aiz lauvas skrēja vilks. Tas nikni atņirdza zobus, kad lauva uz bridi bija ieņēmis tā vietu. Šim zvēram bija liela interese par ļaudīm, un. tikko nonācis savā vietā, viņš tūdaļ pat pagrieza galvu un ar šaurajām, zaļajām acīm raudzījās uz tuvākajiem cirka apmeklētājiem, it kā pūlēdamies tos samulsināt. Pēc vilka iznāca ļoti skaists Bengālijas tīģeris. Dzīvnieka ādas dzeltenas un melnās svītras šķita gluži kā ar taukiem ieziestas. Tīģeris aizslīdēja tieši uz savu vietu, nicinoši to apostīja un nogūlās podesta priekšā. Atskanēja trīskārtējs pātagas plīkšķis, bet tīģeris tikai piemiedza acis. Visapkārt iestājās nāves klusums. Tomazo metās uz priekšu, sagrāba zvēru aiz skausta un spēcīgi sakratīja. Tad tīģeris mazliet pacēlās, atvēra savu sarkano, ka alu milzīgo rīkli un rēca zvēru dīdītājam tieši sejā. Skatītāju rindām pārskrēja trīsas, bet vienā otrā vietā atskanēja izbiedētu sieviešu kliedzieni.

Lai izmantotu efektu, senjors kādu brīdi stāvēja nekustēdamies. Pēc tam pēkšņi noliecās, sakampa abas tīģera pakaļkājas, droši nolika tās uz podesta un atstāja tīģeri šajā neērtajā pozā.

— Rau, arī visa palīdzība, uz ko tu vari cerēt no manis, — viņš skaļā balsī noteica.

Pūlis trokšņaini izrādīja savu sajūsmu un piekrišanu. Tīģeris uzrāpās uz podesta ar visu ķermeni, kā kaķis ar ķepu nomazgāja purnu un patīkamā apziņā, ka labi izpildījis savu numuru, notupās, savilkdams seju laipnā grimasē.

Pēc tam skatītāju uzmanība pievērsās krātiņa ieejai, kur acīmredzot bija gadījusies kāda klizma. Tomazo asi paplīkšķināja pātagu un niknā balsī kādam uzkliedza pavēli. Taču neviens nerādījās. Tad garais zviedrs, izlikdamies satraukts, sagrāba dakšas — zvēru dīdītāja nepieciešamo rīku, kas vienmēr nolikts pa rokai briesmu gadījumam, — vairākas reizes strauji grūda ar tām ejā un strauji atlēca atpakaļ. Uzbudinātie skatītāji pietrūkās kājās no savām vietām. Kas tas īsti ir par briesmoni tur, ejas otrā galā, kurš saceļ tik daudz nemiera? Nākamajā acumirklī, kad Tomazo pātaga, nikni svilpdama, rakstīja apļus ap viņa paša galvu, arēnā lēni, ar lepni atmestu galvu ienāca mazs, neveikls tumšas krāsas mopsis. Smieklu šaltis uzvirmoja no visām pusēm, un sajūsminātie skatītāji, skaļi smiedamies, apsēdās savās vietās.

Mopsis cienīgi aplūkoja skatītājus. Tad, acīmredzot atzinis, ka tikai pats lielākais lauva būs viņa cienīgs pretinieks, mopsis, neganti un izaicinoši riedams, metās pie tā. Lauva no augšas paraudzījās uz kvekšķi, itin kā gribēdams sacīt, ka viņam šis ļembasts jau apnicis, un nožāvājās. Mopsis, acīm redzami vīlies, pagriezās uz otru pusi, meklēdams jaunu pretinieku. Suns ieraudzīja pumas garo asti, kas nokarājās no podesta. Mopsis uzklupa pumas astei un sāka to plosīt kā žurku. Bet aste spēji pacēlās augšup — un mopsis aizkūleņoja pa arēnu.

Piecēlies un nopurinājis zāģskaidas, suns sāka nikni rūkt un sagrieza savu asti ritenī. Dusmīgi sabozies, draudīgā izskatā mopsis uz pirkstgaliem devās atpakaļ pie pumas podesta, acīmredzot nolēmis nomazgāt apvainojumu, ko tam nodarījusi puma. Šoreiz mopša izaicinājums tika pieņemts. Noplīkšķēja Tomazo pātaga, bet skatītāji bija pārāk uzbudināti, lai to dzirdētu. Milzīgā puma noslīdēja no paaugstinājuma, paskrēja dažus soļus uz priekšu un pieplaka pie zemes.

Spalgi riedams, mopsis metās pumai virsū. Tajā pašā brīdī puma palēcās gaisā un, aprakstīdama skaistu pusapli, nolēca zemē pēdas desmit aiz sava pretinieka. Tad puma zibens ātrumā pagriezās atpakaļ un atkal pieplaka pie zemes. Bet mopsis aiz briesmīga niknuma, ka tam nebija izdevies atriebties, ari apgriezās un tajā pašā mirkli uzklupa pumai. Suns ieķērās pumai kaklā. Šausmīgi spiegdams, milzīgais zvērs nogāzās uz sāniem un izstiepa kājas. Mopsis apgāja pumai apkārt, pārliecinājās, ka ienaidnieks beigts, bet pēc tam, spalgi un līksmi riedams, skrēja uz sava upura podestu, lai notuptos tur. Atkal noplīkšķēja pātaga. Puma piecēlās, lēni aizgāja uz savu vietu, uzkāpa uz podesta un gādīgi apskāva suni ar milzīgajām priekšķetnām.

Aplausi vēl nebija pilnīgi norimuši, kad pie būra ieejas parādījās ļoti liels, smilšbrūns ķermenis. Izslējies uz pakaļkājām, ar musketi plecā zvērs lēni un valdonīgi apgāja arēnai apkārt, garam ejot, aizdomīgi aplūkodams visus zvērus, vienīgi vilku ne. Senjora un Hanzena vērīgās acis pamanīja, ka, ejot garām pumai, lācis no tās turējās tālāk nekā no citiem zvēriem un ka puma nikni pieglauda ausis. Tobrīd gari stiepts un skaļš pātagas plīkšķis piespieda lāci un pumu izturēties, kā pieklājas. Viss noritēja labi, tikai mopsis, tupēdams zem pumas ķetnām, sāka izaicinoši riet. Smilšbrūnais zvērs nonāca pie sava sēdekļa, kas bija smieklīgi mazs, ar troksni aizmeta šauteni, nolaidās uz visām četrām kājām un ar skaļu, atvieglotu nopūtu «uuf!» pārvērtās par lāci.

Senjors Tomazo bija apmierināts. Viņš nostājās apļa pašā centrā. Noplīkšķinājis pātagu, Tomazo sāka spalgi kliegt. Skatītāji, bez šaubām, bija pārliecināti, ka Tomazo kliedz visīstākajā itāliešu valodā. Visi zvēri tūdaļ nokāpa no saviem sēdekļiem un, dažādi pārkārtodamies, nostājās ap senjoru Tomazo — visi, izņemot lāci, kas, uz šo zvēru kadriļu neaicināts, joprojām palika savā vietā un nicīgi nolūkojās uz pārējiem zvēriem. Pēc jauna signāla zvēru kadriļa beidzās un visi dzīvnieki steidzās atpakaļ uz savām vietām, tikai viens lauva ne. Tas izskatījās pēc kautrīga skolēna, kas gatavojas eksaminēties, kavējās, stāvēdams arēnas vidū. Apkalpotāji atnesa virvi. Hanzens saņēma virves vienu galu, bet apkalpotājs otru, un viņi sāka virvi lēnām griezt. Senjors Tomazo iekliedzās, lauva ieslīdēja virves virpuļojošajā aplī un, gluži kā nokaunējies, sāka smagi lēkt pār virvi. Cirkā dimdēja aplausi. Sis savdabīgais priekšnesums ilga kādu pusminūti, un katru reizi, kad virve laidās uz leju, atskanēja pātagas plīkšķis. Pēkšņi lauva, noliecis galvu, laidās bēgt, uzrāpās savā podestā un, itin kā gaidīdams kāvienu, cieši samiedza acis. Bet, tā kā neviens viņu netaisījās pērt un skatītāji skaļi smējās, lauva atkal atvēra acis un blenza uz visām pusēm, it kā gribēdams sacīt: «Nu, vai es veikli neizšmaucu?»

Nākamais programmas numurs bija šūpotnes. Kalpotāji arēnā ienesa platu, biezu dēli un tam apakšā pret vidu nolika ap divi pēdas augstu atbalstu. Pēc Tomazo dotas zīmes drūmais leopards slinkiem soļiem devās pie dēļa un, pieliecis vienu dēļa galu pie zemes, uzkāpa uz tā. Dēļa vidū leopards pāris mirkļu uzmanīgi balansēja, kamēr dēlis ar otru galu nosvērās uz leju, tad leopards turp aizlīda un nogūlās. Pēc tam no sava sēdekļa aši nolēca āzis, graciozi uzkāpa uz dēļa, pārkāpa pāri tā centram un aizgāja uz dēļa gaisā pacelto galu. Taču āža svars bija par mazu, lai spētu pacelt vai kaut mazlietiņ pakustināt leopardu, kas izpildīja droša un uzticama enkura lomu. Sis augstais, izcilais postenis āzim acīmredzot patika, jo viņš pilnīgi aukstasinīgi palika tur stāvam un augstprātīgā labvēlībā noraugāmies uz citiem zvēriem.

No jauna atskanēja Tomazo pātagas plīkšķis. Vienā mirklī •Karalis nolēca no savas vietas, aizskrēja pie dēļa, uzlēca tam pašā vidū. Neapmierināts ar to, ka viņu grib padzīt no izcilā posteņa, āzis piecirta kāju un aizvainots iebadīja pumai ar ragiem. Bet puma ar vienu savas milzu ķepas nevērīgu vēzienu nogrūda āzi zemē un ieņēma tā vietu dēja galā. Ņurdēdams un tvarstīdamies ar ķetnām pie dēļa, leopards pacēlās gaisā. Puma par leopardu bija ievērojami smagāka. Nodimdēja aplausi. Bet programmas numurs acīmredzot vēl nebija beidzies. Pienāca arī azim patīkams bridis. Mirkli viņš šaubījās, kamēr izdzirda Tomazo vārdus. Tad āzis atkal uzlēca uz dēļa pret vidu un, pagriezies ar purnu pret Karali, collu pēc collas kāpās atpakaļ uz leoparda pusi tik ilgi, kamēr leopards sāka slīdēt uz leju. Ar lepni paceltu galvu, graciozi dejodams, āzis lēnām balansēja uz priekšu un atpakaļ. Lielais ekvilibrists savu uzdevumu veica ar teicamu prasmi. Pa to laiku, kamēr senjors Tomazo, pateikdamies par aplausiem, klanījās uz visām pusēm, leopards, āzis un puma lepni atgriezās savās vietās.

Tūdaļ pēc tam arēnā ieskrēja četri dzeltenās un sarkanās livrejās tērpti apkalpotāji, un katrs no tiem nesa lielu apli. Viņi nostājās gar krātiņa iekšējo sienu vienādos attālumos cits no cita un turēja apļus sev priekšā ap četru pēdu augstumā no zemes. Pēc Tomazo komandas zvēri sakārtojās rindā — tas nenotika bez Tomazo pātagas spēcīgiem plīkšķiem un skarbiem uzkliedzieniem — un cits pēc cita lēca cauri apļiem. Lēca visi zvēri, vienīgi mopsis veltīgi pūlējās uzlēkt līdz apļiem, bet lācis, kas lēkt nemaz neprata, apļiem vienkārši apgāja apkārt, izlikdamies, ka tos nemaz nav pamanījis. Tad apkalpotāji atnesa vēl četrus ar baltu papīru pārvilktus apļus — un puma pirmā atklāja ceļu cauri tiem. Kad rinda nonāca līdz lācim, pātaga noplīkšķēja kaut kā īpaši. Šoreiz lācis negāja apļiem garām ka pirms tam, bet izbāza galvu cauri pirmajam aplim un, uzmaucis to sev kaklā, gāja tālāk. Tā lācis savāca visus četrus apļus un devās ar tiem uz savu vietu; tur viņš apstājās, nemitīgi trīdamies kājām un nepacietīgi ņurdēdams, kamēr viņu atbrīvoja no nepatīkamās nastas.

Brīdi vēlāk apkalpotājs iznesa vēl četrus apļus. Pēc izskata šo apļu uzdevums varēja būt tāds pats kā iepriekšējo, bet apkalpotāji šos apļus turēja no sevis pa gabalu ar dzelzs nūjām, kam galos bija āķi. Pie apļiem pielika degošu sērkociņu. Uzreiz uzliesmoja dzeltena uguns. Liesmu mēles plīvoja ap apļiem. Visi zvēri, tikai Karalis ne, nemierīgi sakustējās savās vietās. Noplīkšķēja pātaga — un zvēri no jauna sakārtojās rindās un skrēja pie liesmojošajiem apļiem, it kā gatavodamies lēkt tiem cauri. To nedarīja vienīgi puma, kura, lūkodamās ugunī, mierīgi tupēja savā vietā, un lācis, kurš spiegdams izrādīja savu neapmierinātību, kaut arī zināja, ka tam šajā priekšnesumā nebūs jāpiedalās. Katrs zvērs, tuvodamies aplim, sākumā cieši pieplaka pie zemes, bet pēc tam žigli kā izbiedēts kaķis izskrēja aplim pa apakšu. Vienīgi baltais āzis uzslējās un nevērīgi pārlēca aplim pāri. Izlikdamies stipri vīlies, senjors Tomazo pavēlēja zvēriem doties uz savām vietām un, rokas saņēmis, stāvēja nokārtu galvu, it kā pārlikdams, ko darīt tālāk. Tad Karalis lepni nokāpa no sava podesta un piegāja pie šausmīgajiem ugunīgajiem vārtiem. Ar nepiespiestu grāciju viņš izslēja savu vijīgo ķermeni un viegli pēc kārtas izlēca cauri visiem četriem apļiem. Atskanēja aplausi. Divreiz puma izlēca cauri šausmīgajiem apļiem, būdama tikpat vienaldzīga pret plīvojošajām liesmām kā pret vēja viļņotu zāli. Tad puma pēkšņi apstājās, pagrieza galvu uz Tomazo pusi un, it kā kaut ko gaidīdama, uz viņu paskatījās. Tomazo piegāja pie zvēra, pakasīja tam aizausi un apgalvoja, ka tas ir varonis. Pēc tam, lepni kustinādams ūsas, Karalis aizgāja uz savu vietu.

Kad liesmojošie apļi no arēnas bija aizvākti, skatītāji no jauna apsēdās. Sākās gatavošanās pašam aizraujošākajam programmas numuram. Apkalpotāji arēnā ienesa no koka pagatavotas statnes ar dažādos augstumos ierīkotiem pakāpieniem un sēdekļiem. Senjors Tomazo satina pātagu un, turēdams tās smago, ar svinu pielieto rokturi gluži kā scepteri, ieņēma statņu vidū savu vietu mazliet paaugstinātā sēdeklī. Hanzens ar dakšām vienā rokā un līdzīgu pātagu kā Tomazo otrā rokā nostājās netālu no senjora Tomazo. Skatītāju rindām pārskrēja drebuļi. Sākās pats bīstamākais programmas numurs. Rau, pienāca tīģeris un visā garumā izstiepās pie Tomazo kājām, izpildīdams saimnieka kāju atbalsta vietu. Lācis un vislielākais lauva novietojās savam saimniekam abās pusēs. Likās, ka tie ar savām varenajām ■ķetnām balstās uz sava kunga pleciem, bet īstenībā dzīvnieku ķetnas balstījās uz maziem, šauriem plauktiņiem, šim nolūkam īpaši ierīkotiem. Pēc tam nāca otrs lauva un, it kā apliecinādams padevību, nolika savu smago galvu uz Tomazo ceļgaliem. Arī citi zvēri lēnām rāpās uz statņiem, raudzīdamies apkārt un it kā pūlēdamies atcerēties savas vietas. Garais zviedrs spalgi noplīkšķināja pātagu un dobjā, skarbā balsī nokliedza dažus pavēlošus vārdus, lai atmodinātu zvēru atmiņu. Acīmredzot tikai Karalis skaidri zināja, kas tam darāms; tas izstiepa savu sarkanbrūno augumu visā garumā uz plaukta, kas atradās tieši virs lāča un lauvas galvas. Bet, kāpdams statnī no aizmugures puses, Karalis pieglauda ausis un, pildot savu lomu, izrādīja dīvainu nepatiku. Hanzena asās acis to tūda| pamanīja — un viņa pātaga noplīkšķēja gaisā tieši virs pumas purna. Karalis joprojām vēl šaubījās. Lauva pumai nepievērsa nekādu uzmanību, bet lācis pacēla ar asinīm pielijušās acis un nikni papurināja galvu. Tas viss bija tīrie nieki, pārāk nenozīmīgi, lai piegrieztu skatītāju vērību. Tikai viens cilvēks, kas sēdēja pašā centrā tieši pretī arēnai, nopietns un labi ģērbies, ar vara sarkanu seju, izspiestiem vaigukauliem, iedubušiem vaigiem un kā kraukļa spārni taisniem, melniem matiem, sacīja savam paziņam:

— Sie viri ir labi zvēru dīdītāji, bet viņi neko nesaprot no pumām. Bet mēs zinām, ka starp pumu un lāci pastāv no senčiem mantots naids un, kad šie zvēri sastopas, gaidāmi sarežģījumi.

Runātājs bija tīrasinīgs siu cilts indiānis, beidzis kursu kādā no Austrumu universitātēm. Indiānis noliecās uz priekšu un viņa dziļi zem pieres guļošajās acīs iekvēlojās dīvaina uguns, kad Karalis, negribīgi paklausīdams pātagas pavēlei, nogūlās un izstiepās uz sava plaukta. Karaļa nervozi drebošās ķetnas atradās vienas pēdas attālumā no lāča galvas. Karaļa nāsis trīsēja, it kā tas ieelpotu kādu riebīgu smaku, aste sabozās divreiz resnāka, nekā bija parasti. Indiānis — vienīgais no visiem klātesošajiem — izprata šo norišu nozīmi. Viņš uzlika roku savam paziņam uz ceļgaliem, it kā neapzināti to sargādams.

Kādas pozīcijas vajadzēja ieņemt citiem zvēriem, tas palika •uz visiem laikiem nezināms. Pumas muskuļi saspringa.

— Ge-ou! — norūca sarkanādainais, satraukumā sākdams junāt savu senču valodā.

Pavīdēja zibensātrs pumas ķetnas vēzējiens, atskanēja Han-.zena kliedziens.

— Vva! — iesēcās pārsteigtais lācis.

Lai izvairītos no lāča zvēliena, Karalis atlēca atpakaļ uz statņa augšas. Bet pret pumu nevērsās lāča niknums. Sajēgu zaudējušais zvērs acīmredzot domāja, ka saimnieks viņu nodevis. Ierēkdamies lācis ar savu briesmīgo priekšķetnu zvēla Tomazo. Tomazo bija gribējis nolēkt no sava sēdekļa, bet viņa plecu trāpīja šausmīgais trieciens, kas saberza viņa kaulus un nogāza viņu bez samaņas zemē.

Baidīdamies no soda, pārējie zvēri metās uz savām vietām vai, pareizāk sakot, uz tuvākajiem podestiem un sāka niknu cīniņu par tiesībām uz tiem. Lācis šausmīgā niknumā gāzās virsū Tomazo. Skatītāji kliedza kā traki. Sagrābis dakšas abām rokām, Hanzens steidzās glābt Tomazo. No visām pusēm skrēja ar dakšām bruņoti apkalpotāji.

Taču, iekams kāds bija paguvis nonākt līdz katastrofas vietai, vispārējā jūklī atskanēja drausmīgs, sirdi plosošs spiedziens — un pumas sarkanbrūnais augums kā zibens šāvās no statņa augšas un uzklupa lāča mugurai.

No trieciena milzīgais zvērs nogāzās uz purna zemē. Kamēr lācis dusmās ar nagiem grābstījās gaisā ap sevi, cenzdamies satvert Karali, Hanzens izvilka bezsamaņā guļošo Tomazo un divi apkalpotāji viņu steigšus aiznesa no arēnas.

Kā skatītājus, tā četrkājainos artistus bija pārņēmis neprāts. Dažādās vietās zvēri saķērušies plosījās, bet dažus mirkļus visu cilvēku skatieni bija kā piekalti arēnas centram, kur risinājās cīņa uz dzīvību vai nāvi.

Kaut ari puma bija četras reizes vieglāka par lāci un pēc lieluma pumas augums bija tikai ceturtā daļa no gigantiskā pretinieka ķermeņa, drausmajā cīņā puma tomēr guva pārsvaru. Hanzenam nebija laika pārdomām. Viņam pat nebija laika, lai pārliecinātos, vai viņa saimnieks dzīvs vai miris. Hanzena uzdevums bija glābt vērtīgo īpašumu un neļaut zvēriem citam citu saplosīt. Viņam nebija nekādas daļas, ka Tomazo glābšanā tik enerģiski bija piedalījies Karalis. Hanzens nežēlīgi badīja Karali ar dakšām un apbēra tā galvu ar negantu sitienu krusu, cenzdamies aizdzīt pumu no lāča. Bet viss velti... Pa to laiku atskrēja citi sargi ar virvēm un dzelzs nūjām. Pēc pāris mirkļiem abi ienaidnieki bija laimīgi saķerti arkānos. Tad ar lielām pūlēm pumu un lāci, asinīm noplūdušus, aizveda katru uz savu pusi. Padarīti akli ar segām, kas tiem tika uzmestas uz galvas, zvēri bija spiesti padoties. Viņus aizvilka no arēnas un bez ceremonijām iegrūda būros. Kad lācis un Karalis bija no arēnas aizvākti, arī pārējie zvēru kautiņi drīz tika likvidēti. Taču āzi, apmierinādams sen iesakņojušos dīvainu naidu, bija nokodis leopards, bet vilku pamatīgi bija apstrādājis viens no satrauktajiem lauvām, jo vilks tam nebija gribējis atdot savu sēdekli. Vienīgi mopsis bija ticis sveikā cauri: tas bija pratis palikt tik aukstasinīgs, ka, sākoties pirmajiem miera un kārtības traucējumiem, bija paslēpies zem podesta un visu laiku palicis tur. Kad visi zvēri bija savaldīti un pa vienam aizvesti uz krātiņiem, mopsis izlīda no sava klusā kaktiņa un bēdīgi gāja citiem zvēriem pakaļ. Suņa astes gredzeni, kas viņam piešķīra tik pašapzinīgu izskatu, bija pavisam attinušies.

Sai laikā skatītāju vidū izplatījās vēsts, ka Tomazo neesot miris un, kaut arī cietis smagus miesas bojājumus, tomēr palikšot dzīvs. Ļaudis tūdaļ nomierinājās, priecādamies, ka velti nav izdevuši naudu. Apkalpotāji lielo būri izjauca un aiznesa. Steidzīgi tika sakārtota arēna. Un divi klauni ar milzu kurpēm — tās gandrīz veselu pēdu pārsniedza viņu pirkstgalus — sāka staigāt pa arēnu, cenzdamies aizvairīt atmiņas par notikušo.

III

Cirka maršrutā bija lielās ziemeļrietumu štatu pilsētas. Nākamajā dienā cirks devās ceļā, atstājis Tomazo slimnīcā ar salauztu plecu un rūgtumu sirdī. Tuvākajā pilsētā Hanzens stājās senjora Tomazo vietā, bet viņa vadītās izrādes bija krietni sašaurinātas un daudz vienkāršākas. Pirmām kārtām Hanzens vēl nebija ieguvis pār zvēriem tādu varu, lai spētu izpildīt visus Tomazo priekšnesuma numurus. Lācis, vilks un viens 3auva bija ievainoti. Puma, taisnību sakot, gan bija izveseļojusies, bet tās raksturs bija manāmi pārvērties. Neviens skaidri nezināja, vai puma skuma pēc Tomazo, kuru tā dievināja, vai arī to māca drūms naids pret dakšu dūrieniem un sitieniem, ko līdz tam laikam nebija pazinusi. Karalis gulēja vai, domās iegrimis, tupēja sabozies un nikns sava būra tālākajā kaktā. Hanzens bija ievērojis zaļas uguntiņas iezalgojamies pumas ieplestajās acīs un no skarbas rīcības piesardzīgi atturējās.

Hanzens rīkojās pareizi. Jo puma, bez šaubām, ienīda visus cilvēkus un it īpaši neieredzēja garo zviedru. Karaļa miglainajā apziņā bija iegūlusies pārliecība, ka Hanzens neaizmirstamajā kautiņa dienā nostājies pret viņu un Tomazo, un zvērs alka atriebības. Tajā pašā laikā Karalis juta, ka saimnieks viņu pametis. Un, kamēr Karalis tā sēdēja, domās iegrimis, ar katru dienu tam pieauga vēlēšanās aizbēgt — vēlēšanās, kādu Karalis nekad agrāk nebija izjutis. Varbūt puma neskaidri cerēja atrast Tomazo. Katrā ziņā zvērs gribēja bēgt kaut kur prom no šīs pasaules, kas bija izrādījusies tik naidīga. Kad šīs jūtas kļuva pārāk spēcīgas, puma pēkšņi piecēlās un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ pa būri līdzīgi meža zvēram, kas tikko kritis gūstā.

Pumai palīgā nāca gadījums. Vēlu naktī cirks sasniedza mazu pilsētiņu, kas atradās starp pakalniem. Vilciens vairākas stundas bija nokavējies. Valdīja tumša nakts. Visur jautās dīvains nemiers un apjukums. īsais ceļš no stacijas uz laukumu, kur vajadzēja uzcelt teltis, bija tik sliktā stāvoklī, ka varēja pat sākt šaubīties par tā esamību. Ceļš līkumoja pa stāvas gravas malu. Ratiem, kuros atradās Karaļa krātiņš, tumsā viens ritenis līdz pašai rumbai iegrima dziļā dūkstī. No grūdiena gravas mala nobruka un nogāzās, aizraudama līdzi arī zirgus. Krātiņa virsa sašķīda.

Dziļā tumsa pumas acīm bija tikai patīkama un labvēlīga krēslība. Puma ieraudzīja spraugu, kas bija pietiekami liela, lai varētu pa to izlīst, bet aiz krātiņa, aiz negantajiem kliedzieniem, aiz viļņojošajām laternu ugunīm zem blāvajām debesīm bija redzams biezs, tumšs mežs. Pirms ļaudis paguva nokāpt līdz katastrofas vietai, zvērs izlīda no krātiņa. Puma bija brīvībā! Pieplakusi pie zemes, puma devās aizvien tālāk uz priekšu un sasniedza mežu, iekams ļaudis uzzināja par tās bēgšanu. Piesardzīgi, bet ātri puma taisni skrēja uz priekšu. Pēc piecām minūtēm ar rungām, virvēm un laternām bruņotu cirka darbinieku grupa devās Karali gūstīt. Vēl pēc piecpadsmit minūtēm vai puse pilsētiņas vīriešu bija iesaistīti šai darbā un ar patiku steidzās pa pumas pēdām. Taču zvērs jau bija tālu un skrēja uz priekšu tik ātri, kā nespētu neviena parasta puma. Dzīvodama cilvēku vidū, puma nebija ieguvusi nekādu zināšanu par kokiem, tāpēc tai nebija nelāgā paraduma rāpties kokos un slēpties zaros, lai paraudzītos, ko grib darīt tās vajātāji. Karalis nolēma bēgt, lai atbrīvotos un varbūt atrastu savu pazudušo saimnieku, un tāpēc tas skrēja taisni uz priekšu. Pēc pāris stundām puma sasniedza klinšainu, aizām izvagotu un cilvēkam galīgi nepārejamu kalnu grēdu, pār kuru varbūt tikai dienā cilvēks varētu kaut kā tikt pāri. Zvērs viegli uzkāpa kalna virsotnē. Tur, vientulīgajā augstumā, tas sajutās drošībā un nogūlās mazliet atpūsties. Pēc tam pa līkumaino un garo kalna rietumu nogāzi puma devās tālāk un ap rītausmu nonāca vientuļā, ar mežu apaugušā ielejā, kur čaloja daudz strautu.

Ap šo laiku puma sajuta lielu izsalkumu. Medījumu bija daudz. Pēc diviem vai trim pazemojošiem mēģinājumiem notvert trusīti — mūsu puma savā mūžā bija medījusi tikai nokautu aitu gaļu — puma noķēra treknu irbi un no jauna atguva pašcieņu. Ļoti iespējams, ka puma būtu palikusi turpat, kaut arī Tomazo nekur nebija redzams. Bet aiz ielejas tālāk uz vakariem Karalis ieraudzīja kalnus, kas to dīvainā kārtā vilināja pie sevis. It īpaši pumu vilināja vientuļa smailgalu virsotne, kas zvēroja sudraba un safīra krāsā, augstu izslējusies pār izmētātajiem pakalniem. Puma tagad zināja, ka dodas tieši turp, un apstājās vienīgi nepieciešamības gadījumos, lai pamedītu vai izgulētos. Krātiņš, arēna, pātaga, Hanzens, lācis un pat lepnuma pilnais satraukums, kas viņu vienmēr pārņēma, izpildot priekšnesumu numuru ar liesmojošiem apļiem, jauno un interesanto iespaidu varā pumas atmiņā ātri izbalēja, iegrima aizmirstības tumsā. Beidzot, sasniegusi aizu izvagotās, klinšainās Baltā Kalna nogāzes, puma sajuta savādu apmierinājumu.

Arī šajos apvidos varēja labi medīt. Kaut arī puma jutās drošībā, viņa tomēr necentās iekārtot midzeni, bet kāpa arvien augstāk un augstāk kalnos. Jo augstāk puma uzkāpa, jo lielāka auga tās apmierinātības sajūta — un zvērs vairs pat neilgojās pēc sava saimnieka. Pumā sāka mosties līdz šim snaudošie instinkti. Viņa pamazām pārvērtās par meža zvēru. Tikai tad, kad puma pie avota uzdūrās mitrā zemē dziļi iemītām, garām kāju pēdām vai kādam lāča vilnas kušķim vai arī ieraudzīja ar nagiem noskrāpētu un saskrambātu koka mizu, atkal pamodās viņas atmiņas. Tādās reizēs viņa pieglauda ausis, acīs viņai iekvēlojās zaļganas guntiņas, puma sita ar asti pa sāniem un, pieplakusi pie zemes, draudīgi raudzījās uz biezokni, cerēdama saskatīt savu nāvīgo ienaidnieku. Puma vēl pilnīgi nebija iemācījusies atšķirt vecu smaku no jaunas.

Ap to laiku Baltajā Kalnā pa milzīga lāča pēdām kāpa mednieks, no austrumu štatiem atbraucis kolonists, kas bija apmeties netālu ielejā. Būdams vingrs vīrs ar tumšu un izteiksmīgu seju, viņš gāja pa bīstamajām pēdām ar tādu bezrūpību, kas uzreiz lika nojaust, ka brūno lāci viņš tuvumā nekad nav redzējis. Pēdas veda pa šauru klints izcilni gar stāvas, ar krūmiem apaugušas nogāzes malu. Nogāzes pakājē uz resna zara bija nogūlusies puma un vēroja, vai garām neies piemērots medījums. Virs galvas atskanējušā trokšņa iztraucēta, puma pavērās uz augšu un ieraudzīja mednieku. Tas, bez šaubām, nebija Tomazo, bet mednieks viņai atgādināja Tomazo, un pumas skadrās acis nolūkojās uz cilvēku visai labvēlīgi. Pumai nebija naida ne pret vienu cilvēku, tikai pret zviedru.

Vēl arī kāds cits bija izdzirdis mednieka neuzmanīgos solus: izdzirda lācis, apstājās un sāka klausīties. Oho! Kāds tam seko! Lācis saniknojās, apgriezās un ar troksni devās atpakaļ, lai palūkotos, kas iedrošinājies tam sekot. Apgājis ap klinti, lācis sadūrās aci pret aci ar cilvēku un, dobji ierēcies, tūdaļ metās tam virsū.

Medniekam nebija pat tik daudz laika, lai smago šauteni paceltu pie pleca. Mazlietiņ pavilcis ieroci, viņš izšāva uz labu iaimi, bez tēmēšanas. Šāviens kaut kur trāpīja, bez šaubām, ne tur, kur vajadzēja, jo pat uz mirkli neaizkavēja lāča zvērīgo uzbrukumu. Bet sagaidīt uzbrukumu nozīmētu tikt uzreiz noslaucītam no zemes virsas. Atlika tikai viens ceļš. Dziļi zem sevis mednieks ieraudzīja saules apspīdētus krūmus, kas tam likās mīksti. Viņš lēca no klints izciļņa tieši lejā. Nogāze bija ļoti slīpa, bet ne pilnīgi stāva, mednieks turklāt iekrita pašā biezoknī, kas krietni vājināja triecienu. Šautene aizlidoja tālu sāņus. Ķerdamies pie krūmiem, cilvēks pielēca kājās, bet nevarēja noturēties. Kūleņodams uz leju, kritiena apdullināts, tomēr būdams pie pilnas apziņas, ar putekļiem un lapām piebirušu muti un acīm viņš beidzot ievēlās purvainā dangā zem milzenīga koka saknēm.

Pēc tam kad mednieks bija iztīrījis muti un acis, viņš vispirms sajuta, ka nevar pacelt kreiso roku. Otra sajūta: viņš, no viena ienaidnieka bēgdams, ir uzkritis otram ienaidniekam virsū. Izmisumā cieši sakodis zobus, viņš izvilka aiz jostas aizbāzto garo mednieka dunci un, piecēlies uz ceļgala, nolēma ar godu izcīnīt viņam priekšā stāvošo liktenīgo cīņu. Tuvāk par sešām pēdām, gandrīz virs viņa galvas, uz zara nogūlusies un sagatavojusies lēcienam bija pati lielākā puma, kādu vien viņam gadījies redzēt. Atrodoties aci pret aci ar jaunajām nāves briesmām, mednieka apziņa noskaidrojās un viņš atkal sasprindzināja nervus un muskuļus. Mednieka stāvoklis bija bez cerībām, viņš to zināja, bet sirds atteicās tam ticēt. Pēkšņi izbrīnā viņš pamanīja, ka puma nemaz neskatās uz viņu, bet pāri viņa galvai raugās kaut kur tālumā. Mednieks palūkojās pumas skatiena virzienā, un atkal viņam saplaka dūša, šoreiz visas cerības izputēja galīgi. Pa nogāzi uz leju strauji rāpās lācis. No lāča atvērtās iekaisušās rīkles tecēja siekalas.

Juzdamies kā pele slazdā, mednieks mēģināja aizkļūt līdz kokam, izmisumā cerēdams atrast kādu vietu, kas viņam, sastopoties ar pretinieku, sagādātu kaut kādas priekšrocības un dotu iespēju pirms nāves pāris reižu ietriekt dūci naidnieka ķermenī. Bet brīdī, kad viņš pakustējās, lācis kūleņodams vēlās lejā. Mednieks palēca sāņus un, dūci pacēlis, pagriezās ar savu nevarīgo roku pret koka stumbru. Bet tajā pašā acumirklī — ak, brīnums! — garais, sarkanais pumas ķermenis bez trokšņa lidoja uz priekšu un uzklupa milzīgajam, brūnajam lācim.

Cilvēkam likās, ka visi pazemes spēki uzreiz atdzīvojušies un sākuši trakot. Gaiss bija pilns kliedzienu, vaidu, rēkoņas ur> skaļas rūkšanas. Visapkārt tika izlauzīti krūmi. Brīžam virspusē bija lācis, brīžam puma. Zvēri kūleņiem vēlās pa zemi, un pārsteigtais mednieks brīdi nepakustējās no vietas. Beidzot viņš attapās. Viņš redzēja, ka puma kādu neizprotamu iemeslu dēļ nākusi viņam palīgā. Bet tāpat viņš saprata, ka milzīgais lācis tomēr uzvarēs pumu. Un, rau, tā vietā, lai aizlavītos prom un pamestu pumu bojāejai, mednieks, nogaidījis izdevīgu mirkli, pieskrēja pie lāča un iegrūda savu dūci viņa kaklā līdz pašam rokturim tajā vietā, kur kakls savienojas ar galvaskausu. Tad cilvēks atlēca sāņus.

Troksnis kaut kā dīvaini noklusa. Milzīgā zvēra ķermenis lēnām nošļuka zemē kā nedzīvs kalns, puma joprojām skrāpēja un plosīja lāča ķermeni ar savu pakaļkāju asajiem nagiem.

Pēc brīža puma acīmredzot saprata, ka guvusi negaidītu uzvaru. Caurcaurēm noplūdusi asinīm, briesmīgi izpluinīta, bet, kā redzams, joprojām pilna cīņasgribas un spēka — tā palaida vaļā nedzīvo lāci, kas vairs nepretojās, un lepni pavērās apkārt. Pumas neprātīgās acis sastapās ar mednieka acīm, un tas īstenībā bija baigs mirklis. Taču lielais zvērs tūdaļ novērsās un, kā likās, pilnīgi aizmirsa cilvēka klātbūtni. Puma nogūlās zemē un cītīgi sāka laizīt savas brūces. Ļoti izbrīnījies un no jauna sajuzdams, ka sāp lauztā roka, mednieks nemanot nozuda.

Pēc pāris stundām stipri pagurusī puma piecēlās, pagāja garām sava beigtā ienaidnieka ķermenim, ne acu nepamezdama uz to, un sāka rāpties augšup uz klints izcilni. Tagad pumai bija nepieciešams patvērums, kur tā varētu justies drošībā. Arvien augstāk un augstāk kāpa puma pa līkumoto, šauro taciņu un beidzot nonāca klinšainā laukumā drūmas alas priekšā. Purna ļoti labi zināja, ka ir nogalinājusi šīs alas saimnieku, un tāpēc bez šaubīšanās devās alā iekšā.

Tur puma, laizīdama savas brūces, slēpās divi dienas. Est pumai negribējās, bet pāris reižu, sajuzdama drudžainu karstumu, kas cēlās no brūcēm, viņa izgāja ārā, nokāpa pa taciņu lejāk, kur bija redzējusi no klints iztekam aukstu avotu.

Pumas izturība un tīrais gaiss veicināja brūču ātru dzīšanu, un viņa izveseļojās. Trešās dienas rītausmā puma sajuta izsalkumu un, saprazdama, ka tai jāmeklē kāds sīkāks medījums, jo ar lielu tagad tā nespētu tikt galā, izlīda no alas tieši tai brīdī, kad pirmais biklais un maigais lecošās saules stars iespīdēja alā. Bet pirms nokāpšanas no klints puma apstājās un, iegrimusi kādās miglainās atmiņās, ar nekustīgu skatienu raudzījās caur dzidro tāli uz pakalnu virsotnēm, uz miglā tītajiem, pelēkzaļa-jiem mežiem, uz ūdens plašumu, kas zaigoja kā tērauds, uz visu to, pie kā beidzot bija atgriezusies.

KARSONA MAKALERSA, amerikāņu rakstniece. KOKS, KLINTS, MĀKONIS

Tajā rītā lija un vēl bija arī ļoti tumšs. Kad zēns bija ticis līdz kafejnīcai, viņa maršruts bija gandrīz galā un viņš iegāja iedzert tasi kafijas. Kafejnīca bija va|ā cauru diennakti; tā piederēja niknam un skopam vīram, vārdā Leo. Pēc drēgnās, tukšās ielas tur šķita mājīgi un gaiši: pie letes sēdēja pāris karavīru, trīs vērpēji no kokvilnas vērptuves un pašā kaktā — vēl viens virs, kurš bezmaz vai bija iebāzis degunu alus kausā.

Puika nēsāja lidotāju cepuri. Viņš atsprādzēja siksniņu zem zoda un labajā pusē uzsita uz augšu cepures atloku, atklādams mazu, sārtu ausi; kad viņš dzēra kafiju, kādam bieži vien ienāca prātā ar viņu draudzīgi aprunāties. Taču šorīt Leo pat neskatījās uz zēna pusi un arī visi pārējie sēdēja klusēdami. Viņš jau bija samaksājis un gāja uz durvīm, kad kāda balss sacīja:

— Dēliņ, ei, dēliņ!

Zēns apgriezās — viņam ar pirkstu meta vīrs, kurš sēdēja kaktā. Vīrs bija nolicis alus kausu un pēkšņi izskatījās ārkārtīgi laimīgs. Viņš bija gara auguma, ar lielu degunu bālajā sejā un blāviem, rudiem matiem.

— Ei, dēliņ!

Zēns gāja pie viņa. Zēns bija pārāk mazs saviem divpadsmit gadiem, un avīžu soma vienu plecu viņam bija krietni vien novilkusi uz leju. Tas bija zemāks par otru. Viņam bija plakana, vasarraibumaina seja, un viņa acis bija apa|ās bērna acis.

— Jā, mister?

Vīrs uzlika roku uz avīžpuikas pleca, tad satvēra viņa zodu un pagrozīja seju no vienas puses uz otru. Zēns nemierīgi atrāvās.

— Klau — kas tie par jokiem?

Viņa balss aizlūza; kafejnīcā piepeši kļuva sevišķi klusu.

Virs lēnām sacīja:

— Es tevi mīlu.

Vīri pie letes iesmējās. Zēns, kurš bija drūmi saviebies un pasities sānis, nesaprata, ko darīt. Viņš paskatījās pār leti uz

Leo, taču Leo visus vēroja garlaikoti un ar vieglu sminu. Zēns ari mēģināja pasmieties. Tikai vīrs palika nopietns, pat bēdīgs.

— Es negribu tevi ķircināt, dēliņ, — viņš sacīja. — Piesēdr un iedzer alu kopā ar mani. Man tev kaut kas jāizstāsta. — Piesardzīgi, vienīgi ar acs kaktiņu puika paskatījās uz vīriem pie letes, it kā vaicādams, ko lai dara. Viņi atkal sūca alu un ēda-brokastis, nelikdamies ne zinis par notiekošo.

Leo nolika uz letes tasi kafijas un krējuma kausiņu.

— Viņš vēl mazs, — Leo noteica.

Puika uztrausās uz ķebļa. Viņa auss zem cepures atloka bija-ļoti maza un sarkana. Vīrs pamāja uz zēna pusi. — Tas ir svarīgi, — viņš sacīja. Tad viņš kaut ko izvilka no bikškabatas un, turēdams to atvērtā plaukstā, pagriezās pret zēnu.

— Skaties ļoti uzmanīgi, — vīrs teica.

Puika lūkojās vērīgi, bet tur nebija nekā tāda, kas būtu īpašas-uzmanības vērts. Lielajā, netīrajā plaukstā vīrs turēja fotogrāfiju. Tā bija sievietes seja, taču skaidri bija saredzama tikai viņas-cepure un kleita.

— Redzi? — vīrs jautāja.

Zēns pamāja, un vīrs paņēma plaukstā citu attēlu. Pludmalē stāvēja sieviete peldkostīmā, kas īpaši izcēla viņas lielo vēderu, — un tas arī bija galvenais, ar ko šis foto varēja būt ievērojams.

— Labi apskatīji? — Vīrs liecās tiivāk un beidzot noprasīja:

— Esi viņu redzējis?

Zēns sēdēja nekustēdamies un ieslīpi skatījās vīrā.

— Laikam jau ne.

— Nav svarīgi. — Vīrs uzpūta elpu fotogrāfijām un iebāza tās atpakaļ kabatā. — Tā bija mana sieva.

— Mirusi? — zēns jautāja.

Vīrs papurināja galvu. Viņš savilka lūpas kā uz svilpošanu un sacīja:

— Nūū ... es paskaidrošu.

Uz letes vīra priekšā stāvēja liels, brūns kauss ar alu. Viņš to necēla pie lūpām, bet gan nokāra galvu un tā kādu brīdi sēdēja, skatīdamies alus aplītī. Tad ar abām rokām pašķieba kausu* un sāka lēniem malkiem dzert alu.

— Tā tu vienu vakaru aizmigsi ar visu savu lielo degunu alū un noslīksi, — teica Leo. — Klaidonis noslīks alū. Tādam tāda nāve.

Avīžpuika mēģināja pamāt Leo. Kamēr vīrs neskatījās uz viņa pusi, zēns savieba seju un kustināja lūpas, bez skaņas vaicādams: — Pilnā? — Taču Leo tikai uzrāva uzacis un aizgriezās, lai uz restēm uzmestu cepties dažas sārtas šķiņķa šķēles.

Vīrs atgrūda kausu, iztaisnojās un uzlika rokas uz letes. Viņam bija bēdīga seja, kad viņš paskatījās uz avīžpuiku. Vīrs nemaz nemirkšķināja, plakstiņi tikai reizumis ar neatvairāmu smagumu piesedza gaišzaļās acis. Ausa gaismiņa, un zēns piebāzto avīžu somu pārvietoja no viena pleca uz otru.

— Es runāju par mīlestību, — teica vīrs. — Man tā ir īsta zinātne.

Puika jau bija pa pusei noslīdējis no ķebļa. Taču vīrs pacēla •rādītājpirkstu — un viņā jautās kaut kas tāds, kas aizturēja zēnu un neļāva viņam aiziet.

— Pirms divpadsmit gadiem es apprecējos ar to sievieti, ko tu redzēji fotogrāfijā. Viņa bija mana sieva gadu deviņus mēnešus trīs dienas un divas naktis. Jā. Es viņu mīlēju. Jā... — Klusā un gaudenā balss kļuva skaļāka, un vīrs sacīja vēlreiz:

— Es mīlēju viņu. Es domāju, ka viņa arī mani mīl. Toreiz cs strādāju par dzelzceļa inženieri. Viņai bija viss, ko vien sirds var vēlēties. Man pat prātā neienāca, ka tā bija par maz. Vai tu zini, kas notika?

— Mjā, — teica Leo.

Vīrs nenolaida acu no zēna sejas.

— Viņa pameta mani. Vienu vakaru es pārnāku — māja tukša, viņas — nav. Viņa pameta mani.

— Ar citu? — prasīja zēns.

Vīrs piesardzīgi uzlika plaukstu uz letes.

— Nu dabiski, dēliņ. Tādos gadījumos sieviete nekad neaiziet viena.

Kafejnīcā bija klusums, ārā uz ielas čabēja lietutiņš — melns un nebeidzams. Leo ar garkātainas dakšiņas zariem spieda gaļu pie cepamām restēm.

— Un tu veselus vienpadsmit gadus dzenā rokā to padauzu! Tu, vecais skrandu mērkaķi!

Pirmo reizi pa visu šo laiku vīrs pameta acis uz Leo: — Lūdzu, bez rupjībām! Starp citu, es ar jums nerunāju. — Viņš pagriezās pret zēnu un paļāvīgi kā līdzzinātājam sacīja pusbalsī: — Nepievērsīsim viņam uzmanību, ko?

Avīžpuika nenoteikti pamāja.

— Tas bija tā, — vīrs turpināja. — Es vispār esmu viegli iespaidojams. Visu dzīvi te viens, te kas cits ietekmējis mani. Mēness gaisma. Skaistas meitenes kāja. Te viens, te kas cits. Bet

tur jau tā lieta, ka pat tad, kad es par to priecājos, man bija dīvaina sajūta — it kā no manis censtos izlauzties kaut kas dziji apslēpts. Likās, ka es nevaru vienu jutoņu saistīt pie citas, patlabanējo pie iepriekšējās, nevaru just pilnīgi. Sievietes? Man savā mūžā viņu bijis diezgan. Un atkal tas pats. Kaut kas tā arī nebija izlauzies no manis. Es biju cilvēks, kurš nekad nebija mīlējis.

Vīrs loti lēnām aizvēra plakstiņus, un tas izskatījās tā, it kā, lugai beidzoties, uz skatuves nolaistos aizkars. Kad viņš atkal sāka runāt, viņa balsī skanēja satraukums. Vīrs tik steidzīgi bēra vārdus, ka šķita — trīc pat viņa lielo, ļengano ausu Jipiņas.

— Tad es satiku to sievieti. Man bija piecdesmit viens gads. Viņa vienmēr teica, ka esot trīsdesmitgadīga. Es viņu satiku ben-zīnstacijā, un pēc trim dienām mēs apprecējāmies. Un zini, kas tad notika? Es nevaru tā īsti izstāstīt. Viss, ko es kādreiz biju jutis, tad atgriezās un bija ar to sievieti. Un vairāk nekas no tā, ko sajutu, neviena mana jutoņa negāja no manis prom, bet gan izbeidzās pie viņas. — Vīrs pēkšņi aprāvās un paberzēja savu garo degunu. Viņa balss atkal pieklusa — izskatījās, ka viņš sev ko pārmestu.

— Es te nepareizi skaidroju. Notika tā: arī pirms tam man bija lieliskas jutoņas un nelieli prieciņi — tas viss manī bija. Taču šī sieviete manai dvēselei bija kaut kas līdzīgs montāžas konveijeram. Sie mazie manis gabaliņi izgāja cauri viņai, un es.

kas pirms tam biju sadrumstalots, iznācu ārā vesels. Tagad tu kaut ko saprati?

— Kā viņu sauca? — zēns jautāja.

— Ak, — vīrs sacīja, — es viņu saucu par Dodo. Bet tas nav būtiski.

— Vai tu viņu mēģināji dabūt atpakaļ?

Likās, virs nebija dzirdējis jautājumu. — Tagad tu vari iedomāties, kā es jutos, kad viņa mani pameta.

Leo noņēma no restēm šķiņķi un divas šķēles iegrūda iegrieztā maizītē. Viņam bija gluži pelēka seja ar šķirbiņām acu vietā un saplacinātu degunu, uz kura bija nomanāmas blāvi zilas dzīsliņas. Viens no vērptuves strādniekiem vēl gribēja kafiju, un Leo viņam ielēja tajā pašā tasē. Viņš to nekad nedarīja par brīvu. Vērpējs te ēda brokastis ik ritus, taču — jo labāk Leo pazina savus klientus, jo stingrāk ar viņiem apgājās. Pats Leo skrubināja šķiņķmaizi ar tādu sejas izteiksmi, it kā sev to nemaz nenovēlētu.

— Un tā tu viņu nekad vairs nesatiki?

Zēns nezināja, ko domāt par vīru, un bērna sejā ziņkāre mijās ar šaubām. Viņš bija iesācējs avīžpuika un vēl nebija pieradis būt pilsētā tik melnā, savādi agrā rīta stundā.

— Jā, — sacīja vīrs. — Es daudz ko darīju, lai atdabūtu viņu. Es mēģināju atrast, kur viņa dzīvo. Aizbraucu uz Talsu — tur viņai bija radinieki. Un uz Mobilu. Es izbraukāju ikvienu pilsētu, ko viņa man kādreiz bija pieminējusi, vajāju katru cilvēku, ko viņa bija pazinusi. Taisa, Atlanta, Čikāga, Memfisa ... Gandrīz divus gadus es dauzījos apkārt, cenzdamies atrast, kur viņa apmetusies.

— Bet tas pārītis bija pagaisis no zemes virsas! — ieņir-dzās Leo.

— Neklausies viņā, — vīrs klusām teica zēnam. — Un tāpat aizmirsti tos divus gadus. Arī tie nav būtiski. Svarīgākais, ka apmēram trešajā ar mani atgadījās kaut kas jocīgs.

— Kas? — prasīja puika.

Vīrs noliecās un pašķieba kausu, lai varētu iesūkt malku alus. Tikko viņš bija pārliecies pār kausu, viņa nāsis sāka viegli drebēt — viņš saoda novadējušos alu un atgrūda to.

— Iesākumā jāteic, ka mīlestība ir viena jocīga lieta. Vispirms man tik vien bija prātā kā atdabūt viņu. Tā bija īsta apsēstība. Pēc tam kad jau bija kāds laiks pagājis, es mēģināju viņu atcerēties. Un zini, kas atklājās?

— Nē, — teica zēns.

— Kad es gulēju gultā un gribēju domāt par viņu, galvā bija pilnīgs tukšums. Es viņu nevarēju ieraudzīt. Es mēģināju paskatīties fotogrāfijās un tad domāt. Nekādas jēgas. Nekādas. Tukšums. Vari iedomāties?

— Klau! — Leo iesaucās. — Iedomājies tikai — šitam tukš-paurim galvā bija tukšums!

Lēnām, kā mušas gaiņādams, vīrs pavicināja roku. Viņa zaļās acis saspringti urbās avīžpuikas sejiņā.

— Te — nejauši uz ietves atrasts stikla gabals. Vai pieccentu monētas ieripošana mūzikas automātā. Ena uz sienas nakti. Un es viņu atcerējos. Tas varēja notikt uz ielas, un tad man nekas cits neatlika kā raudāt un triekt galvu pret elektrības stabu. Tu saproti?

— Stikla gabals? — novilka zēns.

— Vienalga, kas. Es ne iedomāties nevarēju, kad un kur viņu atcerēšos. Varbūt tev liekas, ka no tā var kaut kā izsargāties. Bet atmiņas nenāk pie cilvēka taisni tad, kad viņam gribas, — tās nāk aplinkus un no kaktiem. Es biju pateicīgs par visu, kas pie manis atgriezās. Un piepeši nevis es ķemmēju visus nostūrus, lai atrastu viņu, — viņa pati sāka mani vajāt manā sirdi. Iedomājies, viņa vajāja mani! Un manā sirdī!

Tad zēns jautāja:

— Kur tu toreiz biji?

— Uh, — novaidējās vīrs. — Es biju nāvīgi noskaities. Tas bija gandrīz kā mēris. Atzīstos, dēliņ, es žūpoju. Es dzīvoju izlaidīgi. Es grēkoju, cik vien varēju. Pat runāt negribas. Kad es atminos to laiku, man galvā viss it kā sarec, — tik briesmīgi tas bija.

Vīrs noliecās uz priekšu un ar pieri atbalstījās pret leti. Pāris mirkļu viņš palika tā — savilcies, atklājis cīpslainu, rudām spalvām apaugušu kaklu un salicis rokas kā lūgšanā. Tad vīrs iztaisnojās: viņš smaidīja, un piepeši viņa vecišķā un drebelīgā seja iegaismojās.

— Tas notika piektajā gadā, — viņš sacīja. — Un ar to iesākās mana zinātne.

Leo ņirdzīgi savilka lūpas. — Jā, zēn, neviens no mums nepaliek jaunāks, — viņš teica. Tad pēkšņās dusmās savēla mur-skulī trauklupatu, ko turēja rokās, un meta to pret grīdu. — Tu, vecais sprāgoņa Romeo!

— Kas notika? — zēns vaicāja.

Vecā vīra balss bija tīra un skaidra. — Miers, — viņš sacīja.

— Hm?

— Zinātniski to grūti izskaidrot, dēliņ, — vīrs teica. — Es domāju loģiskākais izskaidrojums ir tāds, ka mēs abi tik ilgi bijām šķirti, ka visbeidzot īstenība un izdoma cieši satinās kopā un tās vairs nevarēja atšķetināt. Miers. Savāds un brīnum jauks tukšums. Portlendā bija pavasaris un katru pēcpusdienu lija. Pievakarēs, gaismu neieslēgdams, es mēdzu atlaisties gultā. Un tā pamazām man atnāca sapratne.

Kafejnīcas logi rīta gaismā tapa blāvi zili. Abi karavīri samaksāja par alu un atvēra durvis. Viens no viņiem pārlaida ar ķemmi pār matiem un notrausa dubļus no stilbtiņiem, pirms gāja ārā. Visi trīs vērptuves strādnieki klusēdami ēda brokastis. Pie sienas tikšķēja pulkstenis.

— Nu tā. Klausies uzmanīgi. Es domāju par mīlestību un izdomāju līdz galam. Es aptvēru, kas mums ir galīgi šķērsām. Vīrieši iemīlas pirmo reizi. Un ko viņi iemīl?

Zēnam mute bija pusvirus, un viņš nekā neteica.

— Sievieti, — sacīja vecais vīrs. — Bez zināšanas, pazīdami viņu tikai vārda pēc, vīrieši pakļaujas visbīstamākajam un vissvētākajam pārdzīvojumam uz šīs dieva zemītes. Viņi iemīlas sievietē. Vai tas ir pareizi, dēliņ?

— Nuū, — zēns neskaidri novilka.

— Viņi sāk no mīlestības nepareizā gala. Viņi sāk no visaugstākā punkta. Vai tu vari apjaust, cik tas ir nožēlojami? Zini,, kā vīriešiem vajadzētu mīlēt?

Vecais vīrs pasniedzās, nogrāba puiku aiz ādas jakas apkakles, vieglītēm sapurināja un pievērsa viņam savas zaļās, nopietnās acis.

— Dēliņ, vai tu zini, ar ko būtu jāsākas mīlestībai?

Zēns klausīdamies sēdēja maziņš un sarāvies, un kluss. Viņš-noliedzoši pakratīja galvu. Vecais vīrs pieliecās viņam klāt vēl ciešāk un nočukstēja:

— Ar koku. Klinti. Mākoni.

Vēl arvien ārā uz ielas lija maigs, pelēks, nebeidzams lietus. Vērptuves sirēna nosvilpa maiņu, un visi trīs vērpēji samaksāja un izgāja. Kafejnīcā palika tikai Leo, vecais vīrs un mazais avīžpuika.

— Toreiz Portlendā pieturējās apmēram tāds pats laiks, — vīrs sacīja. — Toreiz, kad man atnāca sapratne. Es visu pārdomāju un iesāku ļoti piesardzīgi. Es varēju no ielas kaut ko' pacelt un aiznest uz mājām. Es nopirku zelta zivtiņu un koncentrējos uz zelta zivtiņu, un iemīlēju to. Es pakāpeniski pārgāju no vienas lietas pie otras. Diendienā pilnveidoju savu tehniku. Pa ceļam no Portlendas uz Sandjego...

— Aizveries, tu! — pēkšņi iekliedzās Leo. — Aizveries! Aizveries! — Vecais vīrs vēl aizvien turēja zēnu aiz jakas apkakles: vīrs trīcēja, un viņa sejā bija nopietnība un gaišums, un saviļņojums. — Pa šiem pēdējiem sešiem gadiem es esmu krietni nodarbojies ar sevi un esmu radījis savu zinātni. Un tagad es esmu meistars, dēliņ. Es varu mīlēt jebko. Lai to izdarītu, man pat nevajag par to domāt. Es redzu ļaužpilnu ielu — un brīnišķa gaisma ieplūst manī. Es vēroju putnu debesīs. Vai satieku klaidoni uz ceļa. Visu, dēliņ. Un katru. Visus svešiniekus un visus savus mīļos. Vai tu aptver, ko nozīmē tāda zinātne kā manējā?

Zēns pat nepakustējās, tikai sēdēja, ar rokām cieši ieķēries letes malā. Visbeidzot viņš vaicāja:

— Jūs tiešām domājat, ka vēl satiksiet tādu sievieti?

— Ko? Ko tu teici, dēliņ?

— Es gribēju pajautāt, — zēns bikli novilka, — vai jūs pēc tam vēlreiz esat iemīlējis sievieti?

Vecais vīrs atlaidās no avīžpuikas apkakles. Viņš aizgriezās, un pirmo reizi pa visu šo laiku viņa acīs parādījās apjukums un nenoteiktība. Vīrs pacēla no letes kausu un līdz dibenam izdzēra dzelteno alu. Tad viņš teica:

— Nē, dēliņ, redzi, tas ir pēdējais solis manā zinātnē. Es eju piesardzīgi. Un es vēl neesmu tam īsti gatavs.

— Ak tā! — izsaucās Leo.

Vecais vīrs jau stāvēja durvju ailē. — Atceries, — viņš sacīja. Agrā rīta pelēkās, rēnās gaismas ierāmēts, viņš izskatījās sarāvies un izvārdzis, un noplucis. Tomēr vīrs gaiši smaidīja.

— Atceries, ka es mīlu tevi, — viņš teica, mādams ar roku. Un durvis klusām aizvērās aiz viņa.

Zēns nerunāja ilgu laiku. Viņš plikšķināja pats sev pa pieri un braukāja ar nosmulēto rādītājpirkstu pa tukšās tases augšmalu. Galu galā, neskatīdamies uz Leo, puika prasīja:

— Viņš bija piedzēries?

— Nē, — īsi atteica Leo.

Zēna skaidrā balstiņa kļuva skaļāka: — Tad varbūt sarijies narkotikas?

— Nē.

Zēns paraudzījās uz Leo, un viņa plakanajā sejiņā pavīdēja izmisums, balss kļuva uzbāzīga un spiedzīga: — Traks? Vai varbūt mēnessērdzīgs? — Te avīžpuika kā šaubīdamies pieklusināja balsi. — Leo! Ko? — Leo viņam neatbildēja. Leo bija kafejnīcas īpašnieks jau četrpadsmito gadu, un viņš pats domāja, ka labi var noteikt trakuma pakāpi gan pilsētiņas īpatņiem, gan nejaušiem garāmgājējiem, kuri te iemaldījās no nakts. Viņš zināja katra dīvainības. Taču Leo negribēja atbildēt šim gaidošajam bērnam. Viņš saviebās un neteica ne vārda.

Puika nolaida lejup cepures atloku uz labās auss un, aizgriezies uz promiešanu, izmeta piezīmi, kas viņam pašam likās pietiekami droša, vienīgo piezīmi, kuru neviens nevarētu apņirgāt:

— Bet puspasaules gan viņš bija apbraukājis.

ANISIA MIRANDA, kubiešu rakstniece. SKUMJAS

Kad Karloss Valdess ieradās mūsu kopmītnē, viņš sacīja, ka esot atbraucis no Mansaniļas un ka viņu ģimenē esot pieci bērni.

Viņš mums bieži stāstīja, ka viņiem bijuši vairāki mazi zemes gabali, kurus apstrādājusi viņu pašu ģimene, bet tagad viņu un citu zemes gabali esot apvienoti lauksaimniecības kooperatīvā. Arī divas viņa māsas mācoties Havanā, viens brālis esot lidotājs, bet mājās palikuši tēvs, māte un vecākais brālis.

— Es jus kaut kad iepazīstināšu ar savu vecenīti, — viņš mums teica, — visā pasaulē nav skaistākas un labsirdīgākas mātes. Viņa mums vienmēr saka, ka mīlot mūs visus vienādi, bet es zinu, ka mani viņa mīl par visiem vairāk, jo es esmu visjaunākais.

Pēkšņi mūs sāka uztraukt tas, ka Karloss nekad nesaņem vēstules no mājām. Viņa māsas neatnāk viņu apciemot, kaut arī dzīvo Havanā, un viņš arī neapciemo māsas.

Tālab tad es viņam pajautāju:

— Paklau, Kārlos, — vai tava mamma tev neraksta vēstules?

— Viņa ir ļoti aizņemta, viņai taču nav neviena, kas palīdzētu mājas darbos.

— Kāpēc tad tu viņai neaizraksti?

— Man nepatīk rakstīt vēstules, vai zini, es ciest nevaru stāstīt par to, kas jau noticis.

— Tu jau vari nestāstīt, ja tev tas nepatīk, bet aizraksti vienkārši, ka tev viss ir kārtībā.

— Labi, tuvākajās dienās aizrakstīšu.

Un Karloss aizrakstīja savai mammai vēstuli. Viņš tagad regulāri rakstīja vēstules tāpat kā es, un mēs abi kopā gājām uz pastu nosūtīt.

Es gandrīz katru nedēļu saņēmu ziņas no mājām un ne vien es, gandrīz visi zēni, izņemot Karlosu. Bet viņš jau bija nosūtījis piecas vēstules, mēs reizē tās iemetām pastkastītē. Man negribējās par to ar viņu runāt. Ja viņš ir mierīgs, kam viņu baidīt? Citi zēni arī sāka uztraukties, īpaši pēc tam, kad pastnieks atnesa atpakaļ vienu no Karlosa nosūtītajām vēstulēm. Pastnieks mums paskaidroja, ka vēstulē norādītajā adresē nav neviena, kam būtu mūsu Karlosa vecāku uzvārds.

Kad Karloss atnāca, mēs viņam pastāstījām, ko pastnieks bija teicis, bet tas viņu nemaz neuztrauca.

— Pastnieks kaut ko ir sajaucis. Mūsu ģimeni visā apkaimē pazīst, — viņš mums ļoti mierīgi pateica.

Mēs nemaz nezinājām, ko domāt, mūs pārsteidza Karlosa bezrūpība.

Bet kopš tās dienas Karloss, tāpat kā mēs visi, sāka no rītiem gaidīt pastnieku. Pastnieks atnāca, izdalīja vēstules un uzklausīja vienu un to pašu jautājumu:

— Vai Karlosam Valdesam ir kaut kas?

— Nav, dēliņ. Droši vien rīt būs.

Bet vēstuļu Karlosam nebija, pareizāk sakot, bija, bet tās bija vēstules, kuras viņš katru nedēļu nosūtīja un saņēma atpakaļ.

Mēs sākām ievērot, ka Karloss skumst. Mums kļuva kauns: mums taču bija licies, ka viņš savu mammu nemīl, neuztraucas viņas dēļ. Mēs nezinājām, kā viņu mierināt. Kad viņa klātbūtnē atnāca pastnieks, kāds tam jautāja:

— Vai Karlosam Valdesam ir kaut kas?

Un tad reiz visprātīgākais un mierīgākais no mums visiem pirms stundām sacīja:

— Es domāju, Kārlos, ka būs labāk, ja mēs visu pastāstīsim Sonijai un palūgsim viņu aizrakstīt, varbūt pat skolas direkcijas vārdā, lai mums paziņo, vai ar taviem vecākiem, ar tavu ģimeni nav kaut kas noticis.

— Vai tu traks esi? — Karloss iekliedzās, pietrūcies kājās.

— Vai tu vari iedomāties, kā mana veča pārbīsies, saņemot vēstuli no direkcijas?!

— Nu, tad palūdz atļauju un nedēļas nogalē aizbrauc uz mājām, — es viņam ieteicu.

— Jūs nu gan esat tīrie muļķi! Mana mamma visu mūžu ir situsies, lai mēs varētu mācīties... Viņa nomirs, ja tagad mani ieraudzīs. Viņa taču nodomās, ka es esmu pametis skolu!

Mēs apklusām, jo klasē ienāca Sonija, mūsu vēstures skolotāja, un sākās stunda.

Pagāja divas trīs nedēļas, un kādu vakaru, kad Karloss ēdamistabā gatavoja stundas, mēs sapulcējāmies guļamistabā un nospriedām rīkoties, nesakot ne vārda Karlosam. Nākamajā dienā, kad Sonija ienāca klasē, Huans piecēlās no sola un sacīja:

— Biedre Sonija, mēs gribam jūs lūgt izdarīt kādu pakalpojumu.

— Par ko ir runa? Vai jūs gribat braukt kaut kur ekskursijā?

— Nē, mēs gribētu, lai jūs vai kāds no direkcijas aizrakstītu Karlosa ģimenei vēstuli, jo kopš tā laika, kā viņš ir atbraucis šurp, viņš ne reizes nav saņēmis no mājām vēstules. Un visas vēstules, ko viņš nosūta, atnāk atpakaļ.

Iekams Sonija bija atbildējusi, Karloss nodurtu galvu piecēlās no sola, izgāja no klases un metās skriešus augšā pa trepēm uz guļamistabu. Man šķita, ka viņš bija sācis raudāt. Mēs nezinājām, ko darīt, un no tā, ko izdzirdējām no Sonijas, kļuvām vai mēmi.

— Par kādām vēstulēm un par kādiem Karlosa tuviniekiem jūs runājat? Karlosam taču neviena nav, viņš ir apaļš bārenis ...

Es nemaz nespēju aprakstīt, kas notika klasē šais pēdējās minūtēs. Pēc tam mēs, visi divdesmit pieci bērni, kas dzīvojām kopmītnē, uzgājām guļamistabā. Sonija nāca kopā ar mums.

Karloss gulēja gultā, raudzīdamies griestos, pār vaigiem viņam ritēja asaras. Un tad Hoakins, vismazākais zēns mūsu grupā, pateica kaut ko tādu, ka mēs visi gandrīz apraudājāmies:

— Kārlos, vai tu gribi, es būšu tev brālis?

Un Karloss atbildēja:

— Draugs, kā tad es būšu tev brālis, ja tu esi tik balts kā ibiss^1, bet es melns kā nodegulis?

Viens otrs no mums iesmējās, bet dažs notrausa asaru.

1 Ibiss — Kubā dzīvojošs putns baltām spalvām.

Neviens nekā nejautāja, taču sasprindzinājums it kā pagaisa. Bet ne uz ilgu laiku.

Mēs domājām un domājām, tomēr nekā neizdomājām.

Sonija stundās mums stāstīja, ka Kubā tagad_ neesot ne bāreņu, ne bezpajumtnieku bērnu, jo visiem esot atvērtas skolas. Visi bērni — gan tie, kas dzīvojot skolu kopmītnēs, gan tie, kuriem ir piederīgie, — visi viņi esot brāļi. Viņa vēl daudz ko sacīja, bet tas nemaz neatvieglināja radušos stāvokli.

Pirmo reizi mēs izjutām, kas ir īstas bēdas. Mēs visi mēdzām apbēdināt savus tuviniekus, bet tas, ko mēs uzzinājām, nebija salīdzināms ne ar ko. Mūs pārņēma īstas skumjas.

Un atkal knīpa Hoakins, kuru mēs iesaucām par Ibisu, visu izšķīra. Viņš izdarīja to, ko neviens no mums nebija iedomājies darīt.

Kad atnāca pastnieks, viņš pasniedza Hoakinam vēstuli; Hoakins to izlasīja un pēkšņi izsaucās:

— Darīts! Zēni, viss ir kārtībā! Viss kārtībā!

— Kas ir kārtībā? — es viņam vaicāju.

— Viss, tagad Karlosam ir ģimene!

— Paklau, ar tādām lietām nejoko, — viņam sacīja Huans.

— Kas par jokiem? Nekādu joku! Es aizrakstīju mammai, pastāstīju viņai visu, un viņa man šai vēstulē atbildēja, ka viņai neesot nekādu iebildumu, ja viņai būtu vēl viens dēls. Un tagad Karlosam no tiesas ir pieci brāļi, jo mēs ģimenē esam pieci.

Mēs smējāmies un priecājāmies kā neprātīgi, bet Hoakins aizskrēja meklēt Karlosu. Mēs redzējām, kā pagalmā viņi apskāvās, un izdzirdējām Hoakina balsi:

— Kārlos, tas taču nav nekas, ka tu esi melns kā nodegulis, bet es tik balts kā ibiss! Mēs tiešām varam būt brāļi!

Pēc dažām dienām sākās brīvdienas. Skolnieki brauca uz mājām. Karloss brauca mājās kopā ar Hoakinu. Viņš brauca iepazīties ar saviem jaunajiem vecākiem.

B. R. FORTUNE, Trinidadas un Tobago rakstnieks. GADATIRGU

Pienāca ilgi gaidītā diena, viss bija gatavs sacensībām. Staba augšgalā īsām auklām piesēja šķiņķi, pudeli viskija un pudeli ruma, bet pašā augšā pie staba piestiprināja mazu papes kārbiņu, kurā atradās simt dolāru kupīra.

Es stāvēju raibā pūlī pie staba, kas pacēlās kādas divdesmit piecas pēdas virs zemes un izskatījās pēc kuģa masta bez takelāžas. Vispirms ar ēveli, tad ar smilšpapīru staba virsma bija iā noslīpēta, ka bija kļuvusi gluda kā stikls, un pēc tam stabu no apakšas līdz pat augšai bija pamatīgi nozieduši ar cūku taukiem. Tauki briesmīgām baltām lēkšķēm klāja koksni, no karstuma tie kusa un slīdēja uz leju bezveidīgām, neglītām pikām.

Divi soļu atstatumā no staba stāvēja mērs un vienā gabalā skatījās rokaspulkstenī. Mērs bija ģērbies ērtā, maisam līdzīgā buru audekla uzvalkā. Viņš stāvēja ar tādu sejas izteiksmi, it kā karstums viņam būtu nodarījis personisku apvainojumu. Viņš bija gara auguma masīvs nēģeris kuplām ūsām, kas izskatījās pēc samudžināta zābaksaišu kamola. Cietās matu sprogas slējās uz augšu tā, it kā būtu sacēlušās stāvus aiz bailēm.

Karstums torīt kā viļņiem plūda uz augšu no pašām zemes dzīlēm, bet saule, likās, bija pametusi zenītu un, pieplakusi pie zemes, gaidīja, kad zemeslode, liesmu pārņemta, pārsprāgs. Bet, ja sasvīdušās, lipīgās delnas pielika pie acīm un paraudzījās debesīs, varēja viegli pārliecināties, ka saule stāv savā agrākajā vietā un, plati atvērusi savu ugunīgo rīkli, plēsonīgi ņirdz. Karstums zagās klāt no visām pusēm, apņēma augumu un spiedās cauri ādai.

Sacensībām, kuru atklāšana bija noteikta uz dienas vidu, bija jāsākas kuru katru brīdi. Mērs aplaizīja lūpas un, neatraudams acu no sava pulksteņa ciparnīcas, iesaucās:

— Starts!

Pirmais drosminieks vecām sporta biksītēm kājās, aitādas vesti mugurā ieskriedamies uzlēca stabā, bet uzreiz strauji nobrauca pa to zemē, stipri atsizdamies ar dibenu. Tauki bija viņam salipuši padusēs, pieķērušies pie zoda un vaiga.

Pūlis — ap četrsimt cilvēku — vēderus turēdams smējās, skatoties, kā viņš ar mokām pieceļas kājās — tikpat kā muša, kas brīnumainā kārtā izglābusies no mušu ķeramā.

Mērs skaļi smējās, slaucīdams slapjo pieri: sviedri viņam straumēm tecēja acīs.

Pie staba pienāca otrais veiklinieks, viņš pagriezās atpakaļ un palocījās pūlim. Viņa garajos, žiglajos pirkstos, kas bija līdzīgi lunkaniem, kustīgiem zariem, bija kaut kas no kaķa. Viņa plāns atšķīrās no priekšgājēja ar to, ka viņš nelēca stabā ieskrie-damies, bet centās to pieveikt ar laipnību. Viņš mazliet palēcās, ieķērās stabā un palika tajā karājoties. Pēc tam arī viņš nobrauca lejā, cieši aptvēris stabu kā māte, kas mīlīgi aijā slimu bērnu.

Staba apakšējā daļa, kādas desmit pēdas gludās, brūnās koksnes, bija tīra no taukiem. Tagad varēja pat atšķirt šķiedras, kas izskatījās pēc baltiem, vērienīgiem triepumiem uz audekla. Zariņi izskatījās pēc mīkstajā koksnes virsmā iespraustiem sīpoliem.

Laimes izmēģinātāju skaits nemazinājās. Ikviens uzrāpās collas sešas augstāk par savu priekšgājēju un, šļūkdams pa stabu lejā, paņēma līdzi veselas saujas tauku. Daži mēģināja noturēties stabā ar smilšu un maisauduma palīdzību. Ap stabu, kas pacēlās pūļa vidū kā Everesta smaile, bija redzamas smilšu kaudzītes un rīsu un cukura maisu lupatas.

Pēkšņi skatītāji saviļņojās, pār vispārējo murdoņu gaisā uzšāvās balsis, kam līdzīgi atbalsij pievienojās pūlis:

— Augstkāpējs! Augstkāpējs!

Es par viņu biju dzirdējis, bet nekad agrāk nebiju redzējis. Cilvēki pašķīrās, dodami ceļu nepārspētajam čempionam. Viņš bija uzvarējis šais sacensībās jau piecus gadus no vietas. Izmetis augstkāpēju mazajā arēnā, pūlis no jauna saslēdzās ap stabu.

Augstkāpējs bija maza auguma, melnum melns — tik melnu nēģeri es vēl nekad nebiju redzējis. Sprogainie mati bija apcirpti tik īsi, ka izskatījās tikai pēc putekļu kārtiņas virs apaļās pieres. Aitādas veste, kas no putekļiem bija kļuvusi pelēka, uz viņa platajiem pleciem stirkšķēja visās vīlēs, bet rokas izskatījās pēc taustekļiem. Rupjos ielāpus sporta biksītēm acīmredzot viņš bija uzlicis pats ar saviem resnajiem, spēcīgajiem pirkstiem. Bet sevišķi pārsteidza viņa kāju pirksti, kas samērā ar viņa mazo augumu bija pārāk gari un milzīgām locītavām, kam piemita neiedomājamas tveršanas spējas. Ejot kāju pirksti viņam urbās zemē, atstādami dziļas pēdas.

Viņš apstājās pie staba un nomērīja to ar skatienu. Seja sastinga, skatiens bija saspringts, biezās, melnās lūpas sakļāvušās cietā, nekustīgā, taisnā līnijā. Bet mirkli vēlāk viņa seja sāka kustēties kā ūdens, kas no pēkšņas vēja pūsmas pārklājies ņirbu

vilnīšiem, viņš pasmaidīja, pagriezās pret pūli un zemu palocījās.

— Augstkāpējs! Augstkāpējs! — apsveikdams iedūcās pūlis.

Viņš iztaisnojās, bet tūdaļ atkal pieliecās un, pagrābis no zemes tauku piku, plānu kārtiņu uzzieda sev uz krūtīm, vēdera un kājām. Tad viņš piegāja pie smilšu kaudzītes un, pagrābis divas lielas saujas, apkaisīja sevi no galvas līdz kājām. Tagad viņš izskatījās pēc milzīgas smilšpapīra loksnes.

Piegājis pie staba, viņš palēcās, ieķērās tajā un atšķirībā no pārējiem nenoslīdēja lejā. Dzīvnieku nagiem līdzīgie pirksti cieši ieurbās gludajā virsmā.

Pūlis aiz pārsteiguma iekliedzās un salīgojās, kāds man no muguras uzgāzās virsū.

Dažas sekundes Augstkāpējs palika tai pašā vietā, sakampis stabu cīkstoņa tvērienā. Tad, paraudamies ar visu augumu, viņš parāpās dažas collas uz augšu. Viņa rokas bija aizsniegušas atzīmi, ko bija atstājis veiksmīgākais viņa priekšgājējs. Varēja redzēt viņa kāju muskuļus. Tad viņš no jauna parāvās ar visu augumu uz augšu un iemērca rokas taukos. Augstkāpējs sāka lēnām slīdēt lejup, bet tomēr apstājās. Šķita, ka viņš ir pieaudzis pie staba, pienaglots pie tā.

Viņš smagi elpoja, lāpstiņas uz muguras bija izspiedušās kā spārni. Atraudams drīz vienu, drīz otru roku no staba, viņš nokratīja pielipušos taukus zemē un atkal rāpās uz augšu, atbalstīdamies uz plati izplestajiem kāju pirkstiem. Tagad viņš steidzās, viņa rokas kāri un žigli gremdējās taukos un purināja tos zemē.

Pūlis iekliedzās — Augstkāpējs bija jau pie mērķa. Tagad nedrīkstēja vilcināties, nedrīkstēja apstāties — bija pienācis izšķirīgais mirklis: vai nu uzvara, vai sakāve.

Viņš jau bija garām šķiņķim — viņam vajadzīgi simt dolāri!' No karstuma un uztraukuma pūlis sastinga, un vienīgi sienāžu sisināšana pārtrauca klusumu, kas klājās pār visu pasauli.

— Džordž Beiker! Džordž Beiker! — pēkšņi atskanēja sievietes balss. Pūlis sakustējās, it kā to būtu satraucis šāviens. Augstkāpējs nodrebēja un sastinga uz vietas.

Sieviete bija kaut kur pūļa aizmugurē, bet viņas balss pāršķēla gaisu virs laukuma kā uzasināta izkapts.

Augstkāpējs pagriezās un paskatījās no augšas uz pūli turp, no kurienes skanēja kliedziens:

— Neaizmirsti, Džordž Beiker, vakar tu man apsolīji atdot šo naudu! Tātad simtnieks ir mans! Laiks tev beidzot parūpēties par savu bērnu!

Augstkāpēja augums kļuva slābans, muskuļi noplakdami pazuda zem gludās, līdzenās ādas. Augstkāpējs lēnām norāpās pa stabu un nolēca zemē. Viņš palūkojās uz mums skumīgām, vainas pilnām acīm, it kā būtu mūs visus pievīlis, un pūlis gari stiepti nopūtās. Nodūris galvu, kaunēdamies par savu sakāvi, viņš aizslāja projām.

Es iedomājos bērnu, tādu melnacainu knauķi, kuru tēvs Augstkāpējs acīmredzot negrib atzīt par savu. Zēns vai meitene? Kaut gan tas taču neko negroza!

Bet tās pašas dienas vakarā es no jauna sadūros ar Augst-kāpēju, gandrīz uzkāpu viņam virsū. Viņš vārtījās uz ietves līdz nemaņai piedzēries ...

K. K. BLEKS, Jamaikas rakstnieks. GLĀBŠANA

Dīvaina vieta ir šī Franču Osta — dīvaini skaista un dīvaini noslēpumaina. Viena no galvenajām Franču Ostas miklām ir Vecais Tīģeris. Atceros, kā es viņu ieraudzīju pirmo reizi. Viņš tupēja viņpus novadgrāvja, atspiedies ar muguru pret sagrautās gubernatora mājas tukšai gliemežnīcai līdzīgo sienu Kara|a ielas stūri. Agrākajos laikos tieši šai vietā stāvēja sarg-būda, un gar to allaž šurpu turpu staigāja apbruņojies sargs, tērpies sarkanā šinelī, — šis sargs sargāja gubernatora mieru. Tagad viss ir pārvērties. Pils ir nodegusi, gubernatori un sargi nozuduši. Palicis tikai Vecais Tīģeris un dzeltena plāksnīte ar uzrakstu: «Taisni — uz Kingstonu».

Atceros, ka todien viņš man izskatījās pavisam maziņš. Kājās viņam bija nošķiebušās sandales, cauras bikses un mugurā tik ļoti noplīsis krekls, ka no tā bija palikušas tikai auduma strēmeles, ne platākas par divi collām. Dievs vien zina, kad viņš pēdējo reizi bija mazgājies. Gaišie ielas putekļi, kas bija dziļi iekodušies ādā, viņa rokas un kājas bija pārvērtuši pelnu pelēkā krāsā. Viņš bija pilnīgs plikpauris, ja neskaita retās sirmo matu sprodziņas pie ausīm; šīs sprodziņas saplūda kopā ar pinkainu, baltu bārdu, kas apņēma melno seju.

Tā viņš sēdēja tai mūsu pirmajā iepazīšanās dienā — pussnaudā, nolaidis uz ceļiem vājās rokas ar nedzīvi lejup nokārtajām delnām. Sastopoties ar viņa ūdeņaino acu blāvo skatienu, varēja likties, ka viņš ir akls. Viņš neskaitīja lūgsnas un nebilda neviena vārda līdz tam brīdim, kamēr es nebiju pienācis pavisam tuvu; tikai tad viena viņa roka sakustējās, pagriezās ar delnu uz augšu, izveidojot padziļinājumu, un sāka vienmērīgi šūpoties uz augšu — uz leju, uz augšu — uz leju. Es paguvu pāriet pār ielu un atvērt durvis uz iestādi, kurā man bija jāaprunājas par darbu, bet šī plānā delna joprojām šūpojās kopā ar monētu, ko es tajā biju ielicis.

Starp citu, darbu es dabūju — kaut gan tam nav nekāda sakara ar mūsu stāstu, ja neņem vērā to faktu, ka man iznāca

uzkavēties Franču Ostā vairākas nedēļas un turpināt pazīšanos ar Veco Tīģeri. Otrreiz mēs sastapāmies mazliet citādos apstākļos. Es viņu ieraudzīju tai pašā vietā — Karaļa ielas stūrī pie gubernatora mājas blakus dzeltenajai plāksnītei. Bet tagad viņš stāvēja aizstāvēdamies un spalgā deguna balsī izkliedza lāstus puiku baram, kas turējās tādā attālumā, lai viņš tos nevarētu aizsniegt ar nūju, un nelabā rīklē bļāva: — Vecais Tīģeris! Vecais Tīģeris!

Atklāti sakot, tas bija nomācošs skats: nevarīgs, novārdzis, kā no bībeles lapām iznācis sirmgalvis, atspiedies pret sienu, atgaiņājas no skaļi rēcoša pūļa, kas par viņu ņirgājas, un izkliedz lāstus un draudus par iesauku, ar kādu viņu visnotaļ vajā: Vecais Tīģeris!

Sākumā es nodomāju, ka šis skats ir tīrā nejaušība. Bet biju maldījies. Drīz vien man pastāstīja, ka «Tīģera vajāšana» ir viena no Franču Ostas dīvainībām. Šī izrāde, kas atkārtojās diendienā vienā un tai pašā vietā pēc viena un tā paša scenārija, uz svešu cilvēku atstāja kaut kādu neizprotamu iespaidu. Apbrīnojami!

Es ļoti labi atceros dienu, kad pirmo reizi aizmirsu savu skatītāja lomu. Biju izgājis uz ielas otro brokastu laikā un nokļuvu pašā izrādes kulminācijā. Es sāku zēnus pierunāt, lai viņi izklīst pa mājām un «atstāj mierā vecīgo cilvēku». Daži puikas ar drūmu seju pagāja nost, bet vairākums nesteidzās uzklausīt

manus ieteikumus. — Nepievērsiet viņiem uzmanību, — es pamācīju vedp ubagu, bet diez vai viņš dzirdēja un diez vai mani saprata. Pagājis dažus soļus pa ielu, es atskatījos un ieraudzīju, ka puišeļi ir atgriezušies pie savām neizprotamajām un riebīgajām izdarībām.

Es mēģināju iedarboties uz viņiem vēlreiz. Ir jābūt tīram muļķim, lai nesaprastu: bērniem aiztures centri nav tādi kā mums. Labās jūtas viņos ir virspusējas, audzināšanas važas — tikai plāna plēvīte. Tieksme pēc prieka ir viņu galvenā nepieciešamība, un, ja atmetam konvencionalitātes, uz to viņiem arī ir neapšaubāmas tiesības. Bērni dara tikai to, kas viņiem ir tīkams, un dara to, tiklīdz viņiem rodas tāda iespēja, — bez kādiem ierobežojumiem un bez moralizējošiem prātojumiem.

Un kas gan zēniem var sagādāt lielāku prieku nekā spēle «Tīģera medības»! Viņi vienmēr ir pārliecināti par savas rīcības pareizumu. Glābiņš acīmredzot bija atkarīgs no paša vecā ubaga. Ja kāds spēs iestāstīt, ka viņam nevajag pievērst uzmanību visām nerrošanām, mocītāji metīs mieru. Es nolēmu mēģināt.

Nākamajā dienā devos uz turieni atkal. Tikko savu ienaidnieku pamests, Vecais Tīģeris vēl bija ļoti uzbudināts. Es viņam iedevu trīs pensus — visu, kas man bija.

— Cik jums gadu? — es vaicāju — daļēji aiz ziņkārības, bet vairāk sarunas uzsākšanas dēļ. Viņš paskatījās uz mani. Mutes kaktiņos viņam spīdēja siekalas, acis asaroja, un tajās vēl nebija atdzisis naids.

— Es dzīvoju pārāk ilgi, — viņš atbildēja raudulīgā deguna balsī. — Pārāk ilgi.

Jūs taču piekritīsiet, ka drebuļi skrien pa kauliem, dzirdot tādus vārdus.

— Kāpēc jūs puikām atbildat? — es sirmgalvim pārmetu.

— Vai tad jūs tiešām nesaprotat: jums tikai vajag vienu reizi paklusēt — un viņi liksies mierā.

— Bet, eskvair... viņi man met ar akmeņiem, — ubags paskaidroja. Viņš pielika roku pie galvas un parādīja man sarecējušu asiņu traipu uz sirmā deniņa.

Droši vien es viņam nebūtu ticējis, ja nebūtu to redzējis pats savām acīm. Tā bija nejauka diena. Man šķiet, ka «Tīģera medību» dēļ toreiz bija sanācis vairāk zēnu nekā parasti. Sākumā viņi meta akmeņus it kā negribēdami. Kāds puika ielaida sirmgalvim ar gludu oli un, pārliecinājies, ka tas Veco Tīģeri sanikno daudz vairāk nekā nerrošana, meta otrreiz. Viņa priekšzīmei sekoja vēl divi «mednieki». Es viņiem uzkliedzu pa sava kantora logu, bet visapkārt valdīja neiedomājams troksnis.

Turklāt svieda arī tie daži puikas, kuri sadzirdēja ifianu kliedzienu. Drīz vien jau visi bērni meta ar oļiem, bet vēlāk arī ar prāviem akmeņiem Vecajam Tīģerim, kas, attaisnodams savu iesauku, mētājās kā meža zvērs. Viņš murminādams lādējās un lūkoja aizsniegt savus mocītājus ar resnu bambusa nūju. Beidzot, galīgi izmisis, viņš meta savu ieroci pūlī, un smagā bambusa nūja, atsizdamās pret mūsu mājas sienu, aizķēra mazu zēnu, kurš — gods godam — klusi stāvēja dīkdieņu pūlī. Līdz pat sava mūža galam es neaizmirsīšu šo skatu: pūlis apmētā ar akmeņiem vecu ubagu, un neviens cilvēks nepakustina ne pirkstu, lai viņam palīdzētu. Mani kliedzieni pa logu nogrima troksnī. Nogrima!

Mana pacietība bija galā. Es jau pietiekami ilgi biju pabijis Franču Ostā, lai iepazītos gan ar skolas direktoru, gan ar policijas priekšnieku. Biju saticis viņus abus klubā. Jau pašā pirmajā tikšanās reizē es tiku viņiem ierunājies par Vecā Tīģera likteni. Abi to dzirdēja pirmo reizi.

— Bērni dažreiz palaiž ļaunus jokus, — es skaidroju direktoram. — Viņi spēj būt pat nežēlīgi, it īpaši, ja upuris lūko pretoties. Bet viņi ir jāmāca — viņiem jāmāca ne vien zinības, bet arī daudz kas cits. Teiksim, labsirdība. Viņiem jāpaskaidro, ka pret cilvēkiem nedrīkst izturēties, kā ienāk prātā. Turklāt šīs «Tīģeru medības» ir arī bīstamas, — es piebildu. — Viens no jūsu mazajiem zēniem gandrīz aizgāja bojā, kad nabaga ubags iemeta pūlī savu bambusa nūju ...

Sarunā ar policijas priekšnieku es izveidoju mazliet citādu loģisko ķēdi... Sak, kā būs, ja nu Vecajam Tīģerim kādreiz izdosies dabūt rokā kādu no saviem pāridarītājiem? Viņš taču to var sakropļot vai pat nosist. Likums ir bargs, un tad netiks ņemts vērā, ka šie paši bērni un viņu vecāki diendienā noveda veco ubagu līdz galīgam izmisumam. Vai policija nevarētu iejaukties, kamēr nav par vēlu?

Tagad, raugoties atpakaļ, es nonāku pie slēdziena, ka mani sarunas biedri pret mani izturējās diezgan labvēlīgi. Viņi pacietīgi un uzmanīgi mani uzklausīja, un mans stāstījums neapšaubāmi viņus uztrauca. Taisnību sakot, arī es pats jau biju tuvu izmisumam. Bet krīze iestājās vēlāk — tai dienā, kad es ieraudzīju Veco Tīģeri guļam garšļaukus uz bruģa un izdzirdēju viņa izmisīgo kliedzienu: — Sit nost! Sit nost! — Es izskrēju ārā no kantora. Man grūti atcerēties, ko tieši es toreiz sacīju. Zinu tikai to, ka man kļuva neizsakāmi sāpīgi. Es domāju apmēram tā: kāda jēga izteikt pretenzijas kādam, ja pats neesi nekā darījis, lai sirmgalvi glābtu?

Dažreiz es sāku prātot, kā man būtu beigusies tā diena, ja nebijis tās vecenītes, kas pēkšņi nostājās manā pusē, un konstebla, kurš negaidot izlīda tikpat kā no zemes.

Kopš tā laika man bija grūti aukstasinīgi un loģiski tirzāt Vecā Tīģera problēmu. Kā par postu, arī manas personiskās lietas nebija pārāk labvēlīgas. Jau ar pašu pirmo dienu man kļuva pretīgs mans darbs, un drīz es sapratu, ka tas būs jāatstāj. Turklāt vēl divas nedēļas es nogulēju ar malārijas lēkmi. Kaut gan varbūt tieši tas atnesa man vēlamo atvieglinājumu. Slimības laikā manī notika tas lūzums, kura dēļ es pieņēmu lēmumu pamest Franču Ostu. Tieši tai brīdī pienāca jauns darba piedāvājums.

Divu nedēļu atpūtas laikā es daudz ko pārdomāju, arī par Veco Tīģeri. Es mēģināju iestāstīt viņam ceļu, kā glābties, bet nekas no tā neiznāca. Maz cerību bija pārtaisīt Franču Ostas iedzīvotāju psiholoģiju. Es spēru soli arī šai virzienā, bet tikpat veltīgi. Man gluži vienkārši nebija tam nedz laika, nedz spēka. Un kas tad galu galā es tāds biju, lai uzstātos par sabiedriskās morāles reformētāju? Un vispār: ja cilvēki no sava godīguma augstumiem savā rīcībā nesaskata nekā ļauna, tad varbūt tajā tiešām nav nekā ļauna? Tā es centos pārliecināt sevi. Briesmīga nelaime ir piedzimt tik jūtīgam. Diemžēl arī man nav vairs izredžu kļūt citādam. Un, ja tā, es izdarīju slēdzienu, tad slimību var uzveikt nevis ar zālēm, bet ar apstākļu maiņu, pilnīgi novēršot tos cēloņus, kas slimību radījuši. Es nenoguris par to visu domāju. Ilgi nevarēju izgudrot, kā savas idejas īstenot dzīvē, bet galu galā atrisinājums nāca pats no sevis. Taču, pirms ķeros pie šā beidzamā līdzekļa, bija jānoskaidro šādi tādi sīkumi Vecā Tīģera biogrāfijā.

Par viņa agrāko dzīvi man izdevās uzzināt maz. Noskaidrojās tikai tas, ka viņš kādreiz bija atbraucis no Vecās Ostas un agrāk bija strādājis par ogļraci. Kas tieši viņu bija atvedis uz šo pilsētiņu — itin neviens nevarēja atcerēties. Katrā ziņā tagad neviens par viņu nerūpējās un arī viņam nebija par ko rūpēties. Būdams nepazīstams ubags, viņš augām dienām stāvēja uz ielas ar izstieptu roku un aizmiga tur, kur viņam uznāca nakts tumsa, — visbiežāk kādas sabiedriskās ēkas segtā galerijā centrālajā laukumā. Seit iekārtojās uz naktsguļu arī citi dzīves pabērni. Nākdams vakaros mājās, es ne vienreiz vien tiku gājis garām viņu bivakam. Tumsā tikko saskatīdams šo nelaimīgo cilvēku saliektos augumus, kas bija atlaidušies uz aukstajām akmens plātnēm, es dzirdēju, kā viņi vaid, šņukst un mētājas miegā. Slimi, izsalkuši, ērmoti starp greznajiem portikiem un kolonādēm — līdz ar gaismu viņi pazudīs, atstādami tikai sliktu smaku, kas sajauksies kopa ar Franču Ostā sapuvušo augļu smaku.

Tātad tas viss man palīdzēja izšķirties. Ceļš uz glābšanu kļuva skaidrāks. Vēl tikai bija jāprecizē sīkumi. Vispirms nepieciešams lauzt līgumu ar kantori. Pēc tam — nomaksāt rēķinus: saimniecei, ārstam, dārzniekam, klubam. Un beidzot — Vecais Tīģeris...

Pulkstenis jau bija desmit vakarā, kad es iemetu ceļasomu automašīnas bagāžniekā — automašīnu biju noīrējis speciāli šim braucienam — un nosēdos pie stūres. Pēc ilgas meklēšanas es atradu Veco Tīģeri — viņš lumpačoja pa Karaļa ielu, dodamies uz centrālo laukumu. Bija jāpasteidzas, lai neizlaistu viņu no redzes loka aizvien vairāk un vairāk sabiezējošā nakts miglā. Par laimi, iela bija tukša, un neviens neredzēja, kā mana mašīna panāca sirmgalvi un apstājās. Es izlēcu ārā, satvēru Veco Tīģeri aiz rokas, iestūmu viņu sēdeklī un aizslēdzu mašīnas durvis. Tas viss tika izdarīts ātrāk, nekā viņš paguva kaut ko apjēgt.

— Ko jūs darāt? — Vecais Tīģeris jautāja man jau pazīstamajā deguna balsī. — Ko jūs no manis gribat?

— Mēs mazliet pavizināsimies, — es atbildēju, neatraudams acu no luksofora: bija pēc iespējas ātrāk jātiek arā no pilsētas.

— Laidiet mani vaļā! — viņš lūdzās. — Ko jūs darāt?

Man nebija laika strīdēties. Kustība pa ceļu uz Kingstonu bija dzīva, un uz stūra pie tilta drūzmējās cilvēki. Tikt tikai ārā no pilsētas! Mans pasažieris vēl aizvien man aiz muguras kaut ko purpināja, lūkodams noskaidrot, kāpēc viņš ir nolaupīts. To es viņam pagaidām negribēju paskaidrot. Un vispār vai bija maz vērts ielaisties paskaidrojumos? Diez vai viņš sapratīs, un vai tad viņam nav vienalga, kāds ir mans mērķis? Visa operācija bija noritējusi pat daudz gludāk, nekā biju domājis. Droši vien es biju pieņēmis pareizu lēmumu: mums abiem jābrauc prom no pilsētas. Glābiņš!

Tas viss notika decembrī. Nakts bija auksta un skaidra. Ceļmalā kupli ziedēja žilbinoši balti tīteņi, kokospalmas zari šalca vieglajā jūras vējā, virs tuvās cukurniedru plantācijas zibināja jāņtārpiņi.

Es pagriezos pret savu ceļabiedru. Viņš sēdēja sarāvies, salīcis uz priekšu un bailīgi raudzīdamies apkārt kā ūpis. Ar rokām viņš neapzināti kasīja krūtis zem netīrā, saplēstā krekla. Mūsu skatieni sastapās, un vecis no jauna sāka činkstēt:

— Ko jūs ar mani darāt? I\o jūs darāt?

Šoreiz es viņam uzmundrinoši uzsmaidīju.

— Vai jūs mani nepazīstat? — es jautāju. — Es ... es esmu eskvairs, atceraties? (Tā bija vienīgā uzruna, ar kādu viņš mani tika pagodinājis. Kā citādi es būtu varējis viņam atgādināt mūsu pazīšanos?) Es jūs vedu ceļojumā. Mēs aizbrauksim abi divi tālu, tālu — labi tālu no Franču Ostas.

Ap pusnakti es apturēju mašīnu stāvvietā aiz draudzes baznīcas. Tumšas, neglītas ēkas bija sablīvējušās uz šaurās ietves, neciešami smirdēja atejas. Es atvēru pakaļējās durvis un gandrīz grūšus izgrūdu sirmgalvi no mašīnas. Viņa bambusa nūja nokrita uz ietves, es noliecos, pacēlu to un ieliku viņam rokā kopā ar desmit šiliņu naudaszīmi. Pēc tam iesēdos mašīnā un aizbraucu. Abi nebijām izrunājuši neviena vārda.

Es jutu, ka man no sirds novēlies akmens. Es sev lūkoju iestāstīt, ka esmu rīkojies pareizi. Glābiņš! Vecais Tīģeris bija viens no tiem nelaimīgajiem cilvēkiem, kas nevienam un nekur nav vajadzīgi. Vai tad viņam nav vienalga, kur ubagot — Franču Ostā vai Kingstonā? Protams, labāk tur, kur es varēšu viņam palīdzēt, un kur viņš vismaz būs drošībā — te taču neviens nezina sirmgalvja iesauku un neņemsies viņu mocīt. Seit viņš varēs sākt visu no jauna, tāpat arī es. Seit viņu vismaz liks mierā. Un arī mani. Jā, jā, mums abiem jāatstāj Franču Osta. Tikai tas būs glābiņš!

Mani paša dzīves plāni tobrīd bija miglaini, un pagāja vairāk nekā divas nedēļas, iekām mēs no jauna tikāmies. Pēc visa spriežot, viņš nebija atstājis vietu, kur es viņu tonakt biju izsēdinājis. Vai nu šā, vai tā, es viņu atradu tupam pussēdus, viņa rokas, tāpat kā agrāk, gulēja uz ceļiem, bet delnas bija gurdi nokārušās. Vecais Tīģeris neizrādīja par mani nekādu interesi. Viņš neskaitīja lūgsnas. Viņš tikai nekustīgi sēdēja. Tik nomāktu un nelaimīgu es viņu nekad nebiju redzējis. Labi vēl, ka viņš nebija pametis šo vietu. Galu galā es biju uzņēmies kaut kādu atbildību par_ sirmgalvi un man gribējās pārliecināties, ka ar viņu viss ir kartībā.

— Hallo! — es viņam uzsaucu. Man pēkšņi ienāca prātā doma, ka es vēl līdz šim nezinu viņa īsto vārdu. Vienīgi — Vecais Tīģeris. Viņš neatbildēja. Es pieskāros viņa plecam: — Vai jūs mani neatceraties? Es esmu eskvairs, atceraties?

Viņš paskatījās manī pusaklām, ūdeņainām acīm. Sai skatienā nepavīdeja nekāda doma. Pat ja vecais ubags mani pazina, viņš to nekādi neizrādīja. Pēkšņi viņš piecēlās, paņēma savu nūju un netīro tarbu, acīmredzot grasīdamies iet prom. Es stāvēju kā zibens ķerts. Pat neparaudzījies uz savu glābēju, Vecais Tīģeris saka slat projām.

— Uz kurieni tad jūs? — es izsaucos, bet viņš pat neizrādīja, ka būtu dzirdējis. — Vecais Tīģeri! — man nemanot izspruka. Pēkšņi viņš sastinga uz vietas, tad pagriezās pret mani ar seju, viņa blāvās un stingās acis mirdzēja. Tai mirkli galīgā atsvešināšanās sirmgalvim nozuda, viņš atkal kļuva tāds, kāds bija. Nomurminājis kaut kādus lamuvārdus man pazīstamajā deguna balsī, viņš aiztipināja pa ielu, nikni dauzīdams nūju pret ietvi. Un es ieraudzīju agrāko Veco Tīģeri — tādu, kas vicina rokas, skaļi lādas un — man neizprotamā kārtā — ir laimīgs!

Tonakt un nākamās naktis es daudz domāju par Veco Tiģeri. Aizvien no jauna atmiņā man uzpeldēja tās nedēļas, kuras biju pavadijis Franču Ostā, un tie bēdīgie skati, kādus biju vērojis pa kantora logu. Bēdīgie? Jā, protams. Vismaz man tā likās. Ņirgāšanās par vecu ubagu dzina mani izmisumā. Tā it kā meta ēnu uz visu manu dzīvi šai pilsētiņā. Protams, maz kurš tam piešķīra kādu nozīmi. Gājēji steidzās savās gaitās un vispār neievēroja «Tīģera medības», iekām es nebiju pievērsis viņu uzmanību sirmgalvim. Bet bērni un pieaugušie, kas piedalījās vajāšanā, — tie jau nu noteikti ne par ko neuztraucās. Taču, runājot par pašu Veco Tīģeri...

Nē! Nevar tiešām iedomāties, ka mokas var darīt cilvēku laimīgu. Viņš, protams, izjuta visbriesmīgākās ciešanas — diendienā vienā un tai pašā vietā. Bet tieši šeit tad arī slēpās mīkla. Es viņam biju bieži vaicājis: kāpēc jūs paliekat šeit sēdām — jūs taču zināt, ka tūlīt skolnieki dosies mājās? Kāpēc jūs pievēršat viņiem uzmanību? Kāpēc atbildat, kad viņi jūs kaitina? Kapec jus paklusām neaizejat prom no viņiem?

Vai tas var būt, ka viņam bija patīkami, kad viņu kaitināja? Bet ja nu tas tā ir? Ja es esmu pastrādājis muļķību, to nesaprazdams, aizmirsdams, ka cilvēki brīžiem atrod prieku visdīvainākos un negaidītākos likteņa pavērsienos? Mēdz taču būt, ka pat niecīga apkārtējo cilvēku intereses izrādīšana dažam ir dārgāka nekā jebkādas intereses trūkums, jebkurš uztraukums ir patīkamāks par vienmuļo dzīvi, jebkura iespēja atrasties notikumu centrā vēlamāka par aizmirstību. Pat tad, ja viss notiek uz ielas stūra un jums ir tikai ubaga loma — ubaga, par kuru visi ņirgājas un kuru visi nicina!

Un vēl vienas mokpilnas šaubas nedeva man mieru. Kas vadīja mani pašu? Žēlums pret vecu ubagu? Nosliece uz labdarību? Naids pret nežēlību? Mīlestība pret dzīves pabērniem? Cieņa pret citu cilvēku pašlepnumu? Vai gluži kas cits — egoisms, kaut arī neapzināts? Egoisms no sākuma līdz beigām — kopš tās dienas, kad es pirmo reizi ieliku vecā sirmgalvja rokā trīs pensus, un līdz tai dienai, kad es ar varu aizvedu viņu uz Kingstonu. Tās visas bija ubagdāvanas — tie pirmie trīs pensi, pēc tam vēl daži un beidzot desmit šiliņu papīriņš, ko es viņam iegrūdu uz laukuma pie draudzes baznīcas. Viens no veidiem iežēlināt dievus, kuru aizgādnība man bija tik ļoti vajadzīga un pēc kuru labvēlības es tik ļoti dzinos! Tieksme atpirkties un nomierināt pašam savu sirdsapziņu! Gļēvulība un egoisms no sākuma līdz galam!

Vai tikai es negribēju savu cenšanos pamest Franču Ostu izskaidrot ar vēlēšanos palīdzēt Vecajam Tīģerim? Vai nesajaucu personiskās nepatikšanas ar viņa nelaimēm? Ak dievs, ko •es uz to varēju atbildēt!

Bija vajadzīgs vēl kāds laiks un vēl dažas sastapšanās ar Veco Tīģeri, iekām es izlēmu, kā man rīkoties. Parasti es sirmgalvi atradu nomāktu un vienaldzīgu sēžam viņam tīkamajā nišā baznīcas piedurvē. Ne reizes viņš neizrādīja interesi ne par mani, ne par šiliņu, ko es neiztrūkstoši ieliku viņam rokā (nebija jēgas pārtraukt dāvanas pasniegšanu šai stadijā, jo es biju aizgājis pārāk tālu, lai tā uzreiz visu atmestu).

Reiz es viņu ieraudzīju blakus ubadzei — vecai kuprītei, kas augas dienas rakņājas pilsētas atkritumu izgāztuvēs un mēslu urnās. Es piegāju viņam klāt, kā parasti draudzīgi izprašņādams, bet, kā aizvien, nesaņēmu atbildes.

Kuprīte ar drūmu seju mani vēroja.

— Viņu sauc par Veco Tīģeri, — viņa sacīja, stiepdama vārdus. — Sauciet viņu tā, citādi atbildes nedabūsiet.

Es iedevu šiliņu arī viņai.

Tonakt es atkal noīrēju automašīnu, sameklēju Veco Tīģeri pie draudzes baznīcas un nogādāju atpakaļ Franču Ostā, izsēdinādams tai pašā laukumā. Man tobrīd bija darīšanas Santaanas ciematā, tā ka brauciens bija īsti parocīgs ...

Pēc divi dienām es atceļā braucu cauri Franču Ostai. Tas bija ap dienas vidu, un, tuvojoties Karaļa ielai, es iztālēm ievēroju uz stūra ļaužu pūli. Tā vidū blakus plāksnītei ar uzrakstu «Taisni — uz Kingstonu» es ieraudzīju Veco Tīģeri. Tas bija viņš, agrākais Vecais Tīģeris. Atspiedies pret sienu, vicinādams bambusa nūju, skaļi lādēdamies smalkā deguna balsī, viņš atgaiņājās no kliedzošiem, neganti smejošiem cilvēkiem, kas viņu bija ielenkuši pusaplī.

Es piebremzēju. Uz kādu mirkli viņi pieklusa un pagāja sānis, palaizdami cauri automašīnu. No kreisās puses — no mana agrākā kantora logiem skanēja rakstāmmašīnu klikšķi — darbs ritēja savu gaitu. Labajā pusē tālumā bija redzama māja, kurā es biju dzīvojis, bet šeit, krustcelēs, tikpat kā aktieris pie rampas, stāvēja vecs, piekauts ubags. Un viņš bija... laimīgs?! Vai to es biju gribējis? Vai to es uzskatīju par glābiņu?

«Vecais Tīģeris!» pūlis rēca, kamēr es lēnām braucu pāri laukumam.

Mani kratīja drebuļi.

0RASI0 KIROGA, urugvajiešu rakstnieks. SLINKĀ BITE

Reiz kādā stropā dzīvoja bite, kurai nepatika strādāt. Viņa lidinājās no zieda uz ziedu, vāca nektāru, taču nepārstrādāja medū, bet mielojās pati.

Sī bite, varat iedomāties, bija slinka. Ik rītus, tiklīdz uzlēca saulīte, bite izbāza galvu no skrejas un, pārliecinājusies, ka laiks ir jauks, uzcirtās, paberzējusi galvu ar ķepiņām, kā to dara mušas, un devās izlidojumā, priecādamās par skaisto dienu. Viņa dūca, vai pamirdama aiz sajūsmas, nenogurusi lidinājās no zieda uz ziedu, atgriezās stropā, atkal izlidoja — un tā augu dienu, kamēr citas bites bez atpūtas strādāja, pildīdamas šūnas ar medu, jo medus ir barība mazajām bitītēm, kas nule nākušas pasaulē.

Tā kā bites ir nopietnas un apzinīgas darbinieces, tās drīz vien sāka dusmoties uz slinko māsiņu par tās dīkajām izpriecām.

Pie ejas stropā aizvien rosās vairākas bites, kas sargā savu māju no citiem kukaiņiem. Parasti tās ir visvecākās, visprasmīgākās un gudrākās bites, un muguriņas tām norīvētas kailas, nemitīgi lodājot pa stropa skrēju iekšā un ārā.

Un tad kādu dienu sargbites aizturēja slinko bitīti, kad tā gribēja līst iekšā stropā, un sacīja:

— Paklau, draudzenīt, arī tev ir jāstrādā, jo visas bites vienmēr strādā.

Bitīte atbildēja:

— Es visu dienu lidinājos un nogurstu līdz beidzamajam.

— Vajag, lai tu nevis nogurtu līdz beidzamajam, — sargi viņai atbildēja, — bet strādātu cik varēdama. Tas ir mūsu pirmais brīdinājums.

To pateikuši, sargi ielaida bitīti stropā.

Bet slinkā bitīte turpināja darīt, kā darījusi. Tālab sargi nākamajā dienā viņai sacīja:

— Vajag strādāt, mās.

Un bitīte tūdaļ atbildēja:

— Tuvākajās dienās noteikti sākšu.

— Vajag, lai tu sāktu nevis tuvākajās dienās, — sargi viņai atbildēja, — bet rit pat. Un pielūko, ka nepiemirsti!

Un sargi ielaida bitīti stropā.

Nākamās dienas vakarā atkārtojās tas pats. Bet, pirms kāds-paguva ko sacīt, slinkā bitīte iesaucās:

— Jā, jā, māsiņas, es atceros, ko apsolīju!

— Vajag, lai tu ne vien atcerētos, — sargi viņai atbildēja,

— bet arī pildītu, ko esi solījusi. Šodien ir deviņpadsmitais aprīlis. Tad atceries, ka rit, divdesmitajā, tev jāatnes kaut lāsīte medus, bet tagad vari iet.

To pateikuši, sargi pavirzījās malā un negribīgi ielaida slinka biti stropā.

Bet arī nākamā diena pagāja tāpat kā iepriekšējās, tikai ar tādu atšķirību, ka pirms saulrieta laiks sadraņķojās un sāka pūst salts vējš.

Slinkā bitīte steidzīgi lidoja uz savu stropu, prātodama par to, cik silti un mājīgi ir mājās. Bet, kad viņa gribēja ielīst stropā,, sargi bitīti nelaida.

— Nedrīkst! — viņi stingri sacīja.

— Es gribu mājās! — bitīte iesaucās. — Tas ir mans strops!1

— Nē, šis strops pieder čaklām bitēm, — sargi viņai atbildēja.

— Sliņķēm šeit nav vietas.

— Es noteikti sākšu rīt strādāt! — bitīte uzstāja.

— Nav rītdienas tiem, kas nestrādā, — atbildēja vecās bites,, kurām allaž patīk pafilozofēt.

Un, to sacīdamas, viņas izstūma slinko bitīti laukā.

Nezinādama, ko iesākt, bitīte palidinājās vēl kādu brītiņu,, taču nakts jau nāca virsū un visapkārt iestājās melna tumsa. Bitīte gribēja uzlaisties uz kādas lapiņas, bet nokrita zemē. Aiz aukstuma viņa bija gluži sastingusi un nejaudāja vairs lidot.

Lodādama pa zemi, rāpdamās pāri sprungulīšiem un akmentiņiem, kuri viņai šķita kā kalni, bitīte beidzot aizkļuva līdz stropam — tieši tai brīdī, kad nokrita pirmās aukstās lietus lāses.

— Ak dievs! — iesaucās nelaimīgā bezpajumtniece. — Sākas lietus, es nomiršu aiz aukstuma!

Un bitīte mēģināja ielīst stropā. Bet sargi atkal aizšķērsoja, viņai ceļu.

— Piedodiet man! — bitīte lūdzās. — Ielaidiet mani mājā?

— Par vēlu, — sargi atbildēja.

— Mīļās māsiņas, saprotiet! Es gribu gulēt!

— Par vēlu!

— Draudzenītes, apžēlojieties! Man salst!

— Nav iespējams!

— Es jūs lūdzu! Citādi nomiršu!

Sargi viņai atbildēja:

— Nē, tu nenomirsi. Bet vienā naktī tu uzzināsi, ko nozīmē -atpūta, kas nopelnīta ar darbu. Ej prom!

Un sargi viņu padzina.

Drebēdama aiz aukstuma, nolaidusi samirkušos sparniņus, mūsu bitīte klupdama krizdama aizvilkās nezin kur; viņa rāpoja, rāpoja un pēkšņi ievēlās kādā alā.

Viņa krita, krita, un viņai šķita, ka kritiens nekad neapstāsies. Beidzot viņa nokrita alas dibenā un pēkšņi atradās blakus čūskai, zaļai čūskai ar brūngani sarkaniem plankumiem uz muguras. Saritinājusies kamolā, čūska skatījās uz nelūgto viešņu, sagatavojusies kuru katru mirkli mesties virsū.

Ala, kurā iekrita slinkā bitīte, patiesībā nebija ala, kā viņa domāja, bet bedre, kas bija palikusi pēc sen pārstādīta koka. Seit arī čūska dzīvoja.

Čūskas ēd bites, tās viņām ir pat kārums, tālab mūsu bitīte, ieraudzījusi savā priekšā ienaidnieku, aiz šausmām aizvēra acis un nočukstēja:

— Gals klāt! Pēdējo reizi skatu pasauli.

Bitītei par lielu pārsteigumu, čūska ne vien neapēda viņu, bet, gluži otrādi, sāka ar viņu runāties.

— Kā tev klājas, bitīt? — čūska jautāja. — Tev droši vien netīkas strādāt, ja atrodies šeit tik vēlā stundā.

— Jā, tu uzminēji, — sliņķe nočukstēja, — es nestrādāju un pati pie visa esmu vainīga.

— Tādā gadījumā, — čūska ņirdzīgi nošņāca, — es atbrīvošu pasauli no tik pretīga radījuma kā tu: es apēdīšu tevi, bitīt.

Slinkā bitīte, drebēdama pie visām miesām, iesaucās:

— Tas būs netaisnīgi, pavisam netaisnīgi! Jūs gribat apēst mani vienīgi tāpēc, ka esat spēcīgāka. Cilvēki gan zina, kas ir taisnība ...

— Ak, ak! — čūska sacīja, saritinādamās kamolā. — Tu tik labi pazīsti cilvēkus? Un tu apgalvo, itin kā cilvēki, kas atņem jums medu, ir taisnīgāki nekā es? Ak tu, muļķe!

— Tas nav galvenais, — bitīte iebilda.

— Kas tad?

— Tas, ka viņi ir gudrāki par mums, — bitīte sacīja.

Bet čūska smiedamās iesaucās:

— Labi! Taisnīgi vai netaisnīgi, bet es tevi apēdīšu. Sagatavojies ... — Un čūska izslējās, lai mestos savam upurim virsū.

Bet bitīte iesaucās:

— Jūs darāt to tāpēc, ka es esmu gudrāka par jums!

— Gudrāka par mani? Ak tu, pintiķe! — čūska apskaitās.

— Jā, gudrāka, — bitīte atkārtoja.

— Labi, — čūska sacīja, — paskatīsimies, kura no mums gudrāka; tas vēl jāpierāda. Norunājam izdarīt ko neparastu! Kura izdarīs visneparastāko, tā arī būs vinnētāja. Ja vinnēšu es, tevi apēdīšu.

— Bet ja vinnēšu es? — bitīte vaicāja.

— Ja vinnēsi tu, — čūska noteica, — es atļaušu tev pavadīt šeit visu nakti līdz pat rītam. Vai esi ar mieru?

— Esmu, — bitīte atbildēja.

Čūska atkal jautri iesmējās — viņa bija izdomājusi kaut ko tik neparastu, ka bitīte savu mūžu to nevarētu atkārtot.

Ko tad čūska bija izdomājusi? Lūk, ko: vienā mirklī viņa izšāvās laukā no bedres un, iekams bitīte paguva attapties, atgriezās ar eikalipta pogaļu, ko bija norāvusi no tā paša koka, kura paēnā stāvēja strops.

No tādām pogaļām puikas darina vilciņus un sauc tos par eikaliptēniem.

— Raugi, ko es tagad izdarīšu, — čūska sacīja. — Skaties uzmanīgi! — Un, ātri apvijusi ap pogaļu asti gluži kā auklu, viņa ar tādu spēku iegrieza to, ka jaunais eikalipta vilciņš iedūcās un aizvirpuļoja kā traks.

Čūska triumfēja, tāpēc ka neviena bite nespētu likt vilciņam tā virpuļot. Bet, kad vilciņš sasvērās uz sāniem un pēc tam apstājās, bite sacīja:

— Loti veikli! Es, protams, nevaru to izdarīt.

— Tad es tevi apēdīšu! — čūska iesaucās.

— Yrienu mirklīti! To es nevaru, bet es izdarīšu kaut ko tādu, ko nevar neviens.

— Ko tad?

— Izgaisīšu.

— Kā tā? — čūska iesaucās, aiz pārsteiguma palēkdamās.

— Izgaisīsi, neiziedama no šejienes? Un neielīzdama zemē?

— Jā, neielīzdama zemē.

— Tad izgaisti! Ja neizdarīsi, tūdaļ tevi apēdīšu! — čūska piedraudēja.

Bet bitīte, kamēr vilciņš virpuļoja, bija paguvusi apskatīt visu bedri un pamanījusi kaktā kādu augu. Tas bija mazs krūmiņš, patiesībā nevis krūmiņš, bet zālīte ar lielām lapām.

Bite pierāpās pie zālītes, cenzdamās tai nepieskarties, un sacīja:

— Tagad mana kārta, senjora čūska. Esiet tik laipna — novērsieties un skaitiet līdz trim. Tiklīdz būsit pateikusi «trīs», meklējiet mani it visur. Manis nebūs!

Tā arī notika. Čūska ātri nopurpināja: — Viens, divi, trīs ... — pagriezās un aiz pārsteiguma ieplēti rīkli: bedrē neviena nebija. Viņa paskatījās uz augšu, uz leju, pa labi, pa kreisi, pārmeklēja visus kaktus, apskatīja zālīti, aptaustīja visu ar mēli. Veltas pūles: bite bija izgaisusi.

Tad čūska saprata, ka viņas numurs ar vilciņu gan bijis veikls, taču bites uzdotā mīkla vēl āķīgāka. Ko viņa izdarījusi? Kur paslēpusies? Minēdams neatminēsi!

— Labi, — čūska noteica. — Padodos! Kur tu esi?

Un tad nez no kurienes atskanēja smalka, tikko dzirdama balstiņa — tā bija bites balstiņa.

— Un tu man nedarīsi neko ļaunu? — balstiņa vaicāja. — Apzvēri?

— Zvēru! — čūska atbildēja. — Kur tu esi?

— Seit, — bitīte atsaucās, pēkšņi izrāpodama no zālītes lapu kausiņa.

Kas tad bija noticis? Izskaidrojums vienkāršāks par vienkāršu. Zālīte, kurā bija paslēpusies bitīte, tiek saukta «neskaries man klāt!». Tās lapiņas sakļaujas pie mazākā pieskāriena. Bet tas, par ko mēs stāstām, notika Misonesas provincē, kur ļoti bagāta augu valsts, un lapiņas šai zālītei ir ļoti lielas. Un, kad bitīte pieskārās zālītei, lapiņas sakļāvās kopā, paslēpdamas mūsu paziņu no ienaidnieka.

Nebūdama laba novērotāja, čūska nebija pievērsusi uzmanību šai neparastās zālītes īpatnībai, turpretī gudrā bite to sen jau zināja un tagad izmantoja, lai glābtu savu dzīvību.

čūska neko nesacīja, taču bija tik ļoti saniknota par zaudējumu, ka nabaga bitītei vairākas reizes naktī vajadzēja viņaš atgādināt doto zvērestu.

Iestājās bezgala gara nakts, kuru abas sāncenses pavadīja, ierāvušās vistālakajā kaktā, jo uznāca spēcīgs negaiss un bedrē straumēm tecēja ūdens. Bija ļoti auksts un tumšs. Kaut acis ņem pirkstos! Čūska vai ik brīdi sajuta vēlēšanos mesties bitei virsū, un tā ikreiz, tiklīdz to pamanīja, domāja, ka pēdējā stundiņa klāt.

Nekad savu mūžu bitīte nebija domājusi, ka nakts varētu būt tik auksta, tik gara un briesmīga. Ar skumjām viņa atcerējās savu bijušo dzīvi, cik saldi bija gulēt siltajā stropā, un klusītēm raudāja.

Kad pienāca rīts un uzlēca saule, mūsu bitīte izlidoja no bedres un atkal apraudājās, kad pielidoja pie stropa, kur tik uzcītīgi strādāja viņas ciltsmāsas.

Sargi, neteikdami ne vārda, ielaida viņu stropā, jo saprata, ka atgriezusies nevis dīkdiene, bet apzinīga bite, kas vienā nakti izgājusi bargu dzīves skolu.

Tā arī bija. Pēc šīs nakts neviena bite visā stropā nesavāca tik daudz ziedputekšņu un neizstrādāja tik daudz medus.

Bet, kad pienāca rudens un reizē arī gals bites dzīvei, mūsu bitīte atrada brīvu brīdi, lai pirms nāves atstātu novēlējumus jaunajām bitēm, kas dūca viņai apkārt:

— Ne tik daudz mūsu prāts, bet gan mūsu darbs dara mūs spēcīgas. Man tikai vienreiz vajadzēja likt lietā visu savu prātu — kad briesmās bija mana dzīvība. Bet man nemaz nebūtu vajadzējis tā piepūlēt savu prātu, ja būtu strādājusi tāpat kā visas. Lidinādamās augu dienu bez darba, es noguru ne mazāk kā tad, ja būtu strādājusi. Man toreiz trūka pienākuma apziņas, un es to ieguvu liktenīgajā naktī.

Strādājiet, draudzenītes, domājot par to, ka mūsu pūliņu mērķis ir visu kopīgā laime, un tas stāv pāri katra atsevišķa darītāja nogurumam! Cilvēki šo tiekšanos sauc par Ideālu, un viņiem ir taisnība. Nedrīkst būt citas filozofijas nedz cilvēka, nedz bites dzīvē.

ŽANS PLIJĀ, beniniešu rakstnieks. SARKANAIS AUTOMOBILIS

Uz sakarsušā asfalta dūca melnbalts vilciņš. Tam apkārt, rotaļlietas apburti, drūzmējās noskranduši zēni. Mazliet tuvāk vilciņam stāvēja gados vecāks puisis ar pātagu rokās. Laiku pa laikam viņš lika skatītājiem atkāpties, pacēla pātagu un — klankts! Vilciņš pacēlās gaisā, apmeta skaistu loku un, trakulīgi griezdamies, nokrita pie zemes dažu soļu attālumā. Ar sajūsmas pilniem saucieniem zēni atkal sastājās ap rotaļlietu, kas virpuļoja brīnumainā dejā.

Piepeši viens no viņiem satvēra pātagu. Vilciņš apstājās. Rotaļlietas saimnieks izrāva zēnam pātagu no rokām, bet viņu pašu aizgrūda prom, tad noliecās, pacēla vilciņu un par jaunu to sagrieza. Zvikts! žvikts! — švīkstēja pātaga. Zumm! zumm! — dūca vilciņš. Pieskardamies zemei, tas nosvērās uz sāniem, tad iztaisnojās un, zēnu jautro smieklu un saucienu pavadīts, griezās uz vietas riņķī vien, riņķī vien.

Maliņā, atbalstījies pret koku, stāvēja vēl kāds puišelis. Arī viņš bija gatavs ar skatienu vai aprīt vilciņu, vienīgi zēnu pūlis ik pa brīdim aizstājās priekšā — un puišelim visu laiku vajadzēja noliekties te pa labi, te pa kreisi.

Pātaga nošvīkstēja vēlreiz — un vilciņš nokrita zemē netālu no koka, taisni puišelim pie kājām. Viņš uzreiz satvēra rotaļlietu un laidās prom, ko nagi nes. Aiz muguras atskanēja sašutušas balsis.

Visi metās pakaļ zaglim, kura pēdas skaidri iezīmējās svelmainajās smiltīs. Puisēns šaudījās te uz vienu, te uz citu pusi, visu laiku skatīdamies atpakaļ. Pēc tam viņš nogriezās pa kreisi un aizdrāzās pa šauru šķērSieliņu. Atstatums starp bēgli un vajātāju samazinājās. No mugurpuses visu laiku atskanēja saucieni:

— Turi viņu! Turi!

Piepeši kāds no sekotājiem pacēla akmeni un no visa spēka meta. Citi darīja to pašu. Pāri puišelim bira akmeņu krusa. Viens no akmeņiem trāpīja mērķī. Zaglēns sagrīļojās, atskatījās, paklupa, taču nenokrita, un te, kā par nelaimi, pārtrūka bikšu lences — un bikses noslīdēja lejā. Puišelis drudžaini mētājās ar rokām pa gaisu un novēlās uz deguna putekļos.

Vajātāji saklupa viņam virsū, to acīs zvēroja atriebības kāre. No nemitīgajiem belzieniem puišeļa mugura dunēja kā bungas. Sākumā viņš neko nejuta, vienīgi dzirdēja, ka sirds dauzās kā neprātīga. Baidīdamies izlaist laupījumu no rokām, viņš nepretojās. Tad puišelis mēģināja piecelties, taču nevarēja. Viņš atkal pakrita, aizžmiedza acis un ar kreiso roku piesedza galvu. Jo vairāk zaglēns tika sists, jo spēcīgāk viņš sažņaudza labajā rokā koka konusu, aplipušu ar siltiem smilšu graudiņiem. Vilciņa īpašnieks nošvīkstināja pātagu. Puišelim ausīs iezvanījās tūkstošiem zvaniņu. Pirksti iepletās un palaida vilciņu vaļā. Mantas saimnieks to tūliņ pievāca.

— Labi, pietiks!

Nogranda uzvarošs «urā!», un zēni uzreiz nomierinājās.

— Zaglēns! Paklīdis kucēns! Kauns tavam tēvam! — iekliedzās viens.

Puišelis, arvien vēl gulēdams zemē, piedraudēja tam ar sīku, smieklīgu dūrīti.

— Huligāns! — iebrēcās kāds cits.

Zēni līksmodami nogriezās ap stūri un aizgāja.

Mazais zaglēns skaļi ieraudājās. Pēc tam piecēlās, piegāja pie mājas, aiz kuras bija nozuduši zēni, un ieraudzīja meiteni. Viņa žēli skatījās uz puišeli.

— Taisies, ka tiec! — viņš, nezinādams aiz kauna, kur dēties, nopurpināja caur zobiem.

Nesdama uz galvas grozu, garām gāja kāda sieviete. Pamanījusi zēnu, viņa iesaucās:

— Mansavī! Ko tu šeit dari? Pēc kā tu izskaties!

Zēns, pūlēdamies uzvilkt bikses, atbildes vietā kaut ko murmināja.

— Nāc, es tevi aizvedīšu mājās! — sieviete sacīja.

Viņa paņēma Mansavī pie rokas un vilka sev līdzi.

— Neaiztiec mani! — atsperdamies norūca zēns.

— Viņš nozaga vilciņu, — meitene paziņoja.

— Apklusti! — Mansavī nošņācās.

— Nu, pagaidi tikai, šoreiz tu sveikā neizspruksi! — sieviete piedraudēja.

Pēc neilga laika viņi nonāca pie kāda pa daļai sapuvuša bambusa žoga. Pagalmā bija redzama būda, sarūsējušais skārds uz jumta vietām bija piespiests ar akmeņiem. Logam priekšā karājās niedru pītenis. Gaisma istabā ieplūda pa bambusa durvju un sienu spraugām.

Pagalmā līdzās atkritumu tvertnei smiltīs rosījās trīs mazuļi. Viņi ielenca Mansavī. Pats lielākais aizskrēja mājās.

— Mamma, — viņš uzsauca, — nāc paskaties uz Mansavī!

Māte, gados vēl pajauna sieviete; steigšus izsteidzās laukā.

Viņai pie sāniem piesietais bērns ieraudājās. Saņēmis pļauku, tas ieaurojās vēl briesmīgāk nekā pirmīt.

— Kas ar tevi noticis? Mansavī! Kur tu esi bijis?

Mansavī stāvēja, skumīgi nokāris galvu, un klusēja. Kaimiņiene iztapīgi paskaidroja, ka viņš nozadzis vilciņu un par to dabūjis no draugiem brāzienu.

— Huligāns, kauns mūsu ģimenei!

Māte sagrāba viņu aiz auss un iegrūda mājā.

— Man pietiek! Tagad tev būs darīšana ar tēvu. Tev tik vien prātā kā izkauties un saplēst drēbes!

Dusmu kauss lija pāri malām, un viņa pavisam aizmirsa, ka tepat līdzās stāv kaimiņiene; pēcāk Mansavī māte apķērās un ņēmās atvainoties.

— Nav par ko, — kaimiņiene atbildēja. — Uz redzēšanos, un. priecīgus ziemassvētkus!

— O, diezin vai man tie būs priecīgi!

Kaimiņiene aizgāja. Pie ieejas parādījās liela auguma vīrs ar ķelli un svērteni rokās, uz acīm viņam bija uzmaukta veca filca cepure. Cauri noplīsušajiem šortiem spīdēja apakšbikses. Viņš gāja smagiem soļiem.

— Labvakar, tēti! — mazulis, mezdamies pretī, iesaucās.

Vīrietis sveicienu neatņēma. Sieva, uzrunādama stūrī aizmirsto-

Mansavī, skaļā balsī teica:

— Izstāsti nu, ko tu esi pastrādājis, resgali!

Mansavī klusēja. Tad viņa pagriezās pret tēvu:

— Paraugies uz savu dēlu — viņš ir zaglis!

Vīra seja pārakmeņojās. Nevērīgi nosviedis instrumentus uz galda, viņš noņēma no naglas, kas bija iedzīta bambusa sienā, šauru vēršādas siksnu. Sāpīgi sitieni sekoja cits citam, taču Mansavī neraudāja, tikai dažas reizes vārgi novaidējās. Puišelis zināja, ka lūgšanās nespēs mīkstināt tēva sirdi, un māte arī nebija viņa pusē. Beidzot pēriens bija galā.

— Prom no šejienes! — tēvs uzkliedza. — Šodien tu iesi gulēt neēdis!

Mansavī kā bulta izlidoja no mājas un nonāca uz ielas. Pirmais, ko viņš satika, bija Abokī, jautrs, mazdrusciņ smieklīgs zēns — tik melns, ka pat viņa smaganas šķita iezilganas. Puišeļu uzmanību piesaistīja rosība, kas valdīja ap ūdenskrānu. Tam blakus stāvēja tukši spaiņi, emaljētas bļodas, māla krūkas. Apkārt krānam, lāčojot basām kājām pa peļķi, grūstījās, klaigāja, bārās meitenes un sievietes. Tās, kuras bija ieradušās vēlāk, pacietīgi gaidīja savu rindu, atbalstījušās pret mājas sienu vai sasēdušās uz spaiņiem, apgāztiem ar dibenu uz augšu.

— Palaidiet ievainoto! — uzsauca Abokī.

Ziņkāre lika sievietēm pagriezties. Puns, pāršķeltā lūpa, smiltis matos — tas viss piedeva Mansavī nožēlojamu izskatu. Sievietes atkāpās un palaida viņu pie krāna. Mansavī noliecās: pār viņu siltām, caurspīdīgām strūkliņām, kas līdzīgas kristāla nūjiņām, tecēja ūdens. Sākumā tas dedzināja jēlumus uz muguras, bet vēlāk iedarbojās kā dzīvinošs balzams. Mansavī šai lietū tirināja kājas, vai plīsdams no smiekliem. Draugs berzēja viņa miesu.

Sievietes ļoti ātri saprata, ka blēņdari gluži vienkārši dauzās, kavē dārgo laiku un traucē satecināt ūdeni.

— Nu diezgan! — kāda sieviete uzsauca. — Pazūdiet no acīm!

Draugi, kuriem ļoti negribējās pamest šo dievišķo dušu, sākumā izlikās, ka nedzird. Un tomēr beigās neko citu nevarēja darīt kā atbrīvot vietu.

Zēni devās meklēt jaunus piedzīvojumus. Ilgi viņi klaiņoja pa saules apmirdzētajām ielām. Zēni apstājās pie kādas pārnēsājamas letes ar ceptu jamsu^5 un pankūkām. Vēderi bija tukši. Tirgotāja, pazinusi Abokī, iedeva viņiem dažus gabalus jamsa, kas bija vēl palikuši pāri. Puikas ēda tos ceļā uz garāžu, no kurienes atskanēja āmuru klaudzieni un zāģa čīgā-šana.

Drīz vien ēdamais bija notiesāts — ko darīt nebija. Viņi nonāca uz ielas, kuras malā kokiem bija apgrieztas galotnes. Varēja domāt, ka šajā vakarā pirms ziemassvētkiem te norunājuši satikties visi Kotonu bērni, visi klaidoņi.

Seit skanēja velosipēdu zvani, automobiļu taures, zēnu klaigas. Visapkārt valdīja satraukums un jautrība. Abokī un Mansavī ievēroja bariņu bērnu, kas pilnā balsī dziedāja.

Abokī pielika soli.

— Ejam ātrāk! — viņš sacīja. — Paskatīsimies.

Dziedātāji bija sastājušies lokā ap diviem zēniem, kas aizrautīgi dejoja maskās. Vienam galvā bija dzeltena kapuce ar caurumiem acu vietās, otram — smaidoša maska no sārta kartona. Pavadītāji — cits ar akmeni, cits ar lielu naglu — sita ritmu uz tukšām sardīņu kārbām un pudelēm.

Abokī un viņa draugs bija sajūsmā. Viņi pievienojās raibajam pulciņam, kas devās tirdzniecības kvartāla virzienā. Strādnieki šosejas malā apstājās, lai paskatītos uz līksmojošajiem zēniem. Dejotāji lēkāja, veidoja sarežģītas figūras un piruetes. Skatītāji smējās no visas sirds un nemanīja, ka saceJas vesels putekļu mākonis. Beigu beigās viens no viņiem nosvieda dejotājam dzeltenajā kapucē desmit franku monētu pie kājām. Pateicīgie zēni nodejoja vēl kādu deju un aizgāja.

Mazliet tālāk viņi ieraudzīja vecu eiropieti; viņam bija blāva, pergamentam līdzīga seja, un viņš bija atspiedies ar elkoņiem pret verandas margām. Vira spalvainajam augumam cieši piegūla sporta krekls. Bērni, ticēdami plaši izplatītam uzskatam, ka baltais cilvēks ir devīgāks par melno, pienāca tuvāk un sāka dziedāt.

Večuks iegāja no balkona mājā. Negaidot atskanēja niknas suņa rejas. Bērnu balsīs iezagās apjukums, tūliņ tās apklusa pavisam. Arī dejotāji pārtrauca deju.

— Baltais cilvēks noteikti atgriezīsies, — viens no zēniem teica.

— Viņš aizgāja pēc naudas, — piebalsoja kāds cits.

Rejas tikām kļuva arvien draudīgākas. Piepeši verandas durvju abas puses atsprāga vajā — un pa tām izmetās milzīgs suns ar baismīgiem ilkņiem. Puikas pajuka kur kurais. Verandā atkal uzradās večuks ar bālo, pergamentam līdzīgo seju. Viņš nosvilpās. Suns atgriezās verandā. Saimnieks vēl ilgi tam glaudīja muguru.

Mansavī sajuta nogurumu. Sūdzēties nevarēja — laiks tika pavadīts interesanti, taču arvien biežāk par sevi atgādināja tukšais vēders. Zēns palēnināja soli, ar acīm meklēdams draugu. Taču viņa nekur nebija.

Pašā ielas galā spilgtas ugunis spīdināja veikals «•Monoprix», no kura gūzmām vēlās laukā cilvēki ar saiņiem rokās. Mansavī pameta savus ceļabiedrus un nolēma izmēģināt laimi viens pats. Viņš piegāja pie veikala vitrīnas, paskatījās uz savām noskran-dušajām biksēm, tad uz pircēju apģērbu, un viņam kļuva neomulīgi — viņš šajā salīdzinājumā acīm redzami bija zaudētājs. Mansavī klīda no vienām durvīm pie citām. Baltā grants čirkstēja zem kājām. Cerībā dabūt naudu dažiem kukurūzas raušiem viņš pārvarēja savu neticību un pastiepa roku pretī cilvēkam skaistā, baltā zīda gandurā^6 ar sarkanu turku cepuri galvā. Cilvēks novērsa acis un pagāja garām. Mansavī nolēma neatkāpties un piedāvājās cilvēkam sarkanajā cepurē aiznest saini, taču tas dusmās pagrūda viņu malā. Puišeli padzina arī sievietes, kas nesa filao^1 zaru. Tad Mansavī devās pie diviem laipna izskata jaunlaulātajiem. Vīrs parakņājās pa kabatu, izvilka saburzītu kabatlakatiņu, kabatas portfeli un piecdesmit franku papīriņu. Nevienas, kaut pašas niecīgākās monētas! Vīrietis iebāza naudu atpaka| kabatā un gāja tālāk. Sieva uzskatīja par nepieciešamu atvainoties.

— Mums nav sīknaudas, — viņa sacīja Mansavī, kas arvien vēl stāvēja ar izstieptu roku.

Beidzot viņš nolēma ieiet veikalā. Plaukti gluži vai lūza no preču pārpilnības. Mansavī palika kā sastindzis pie krāsainiem bumbuļiem, kas karājās ziemassvētku eglītes zaros. Citi bumbuļi,, kas griezās un mirguļoja spilgtajā lampu gaismā, bija iekarināti diegos zem griestu vītnēm. Mansavī, stāvot uz augšu paceltām acīm, noreiba galva. Puišelim šķita, ka viņš nonācis pasakainā pilī. Kāds viņu pagrūda, un Mansavī acīm pavērās jauns brīnums. Tepat līdzās karājās metālisks stabs, pie kura bija piestiprinātas neskaitāmas bumbas. Iepretī bumbām, blenzdamas stiklainām acīm uz puišeli, stāvēja lelles: iesārtas ar gaišiem matiem, melnas ...

Mansavī apgāja riņķī šim stendam un, nonācis pie mehānisko rotaļlietu un mazo automobilīšu sekcijas, gluži vai iekliedzās no sajūsmas. Seit bija kravas mašīnas ar tumši zaļām piekabēm, tanki, milzīgi celtņi, dzelteni rati, reaktīvās lidmašīnas ar smailiem, bālgani ziliem spārniem. Līdzās cita uz citas gulēja vieglās automašīnas — debesu zilas, pelēkas, smilšu krāsā un blāvi dzeltenas. Mansavī piegāja tuvāk un sastinga no izbrīna, nespēdams atraut skatienu no mirdzoša, sarkana kā tomāts mersedesa ar melniem riteņiem un baltām maliņām ap tiem. Nav vārdam vietas — šis bija pats skaistākais automobilis!

Mansavī aizsapņojās. Puišelis iztēlojās, kā viņš, piesējis automobili aukliņā, lepni pastaigājas sava kvartāla zēnu priekšā — to pašu zēnu, kas bija viņu tik nežēlīgi piekāvuši. Viņš būtu nogājis taisni pa ceļa vidu. Viņš jau redzēja skaudības pilnās bērnu sejas. Saprotams, ka Mansavī nevienam nebūtu ļāvis tam pieskarties. Tikai jautājums, kā lai nopērk šo automobili! Puišelim uznāca skumjas. Kaklā spiedās kamols. Viņš atcerējās noslēpumaino Salatēti, par kuru viņam bija stāstījuši draugi. Tie apgalvoja, ka Salatētis nakti pirms ziemassvētkiem nolaižoties no debesīm, lai noslēptu paklausīgo bērnu zābakos dāvanas. Vai viņu, Mansavī, var saukt par paklausīgu? Saprotams, viņš nodomaja. Un tomēr šīm cerībām nebija lemts piepildīties. Viņš bēdīgi paskatījās uz kāju pietūkušajiem pirkstiem — apavu puišelim nebija. Nē, pasakainā vecīša dāvanas viņš nekad nevarēs saņemt. Pircēju vilnis pagrūda Mansavī malā, taču viņš tūliņ atkal atgriezās pie savas sarkanās ...

Ko tas nozīmē? Sirds zēnam vai pamira. Sarkanais automobilis bija nozudis. Mansavī metās cauri drūzmai. Nopakaļ atskanēja dusmīgas balsis. Viņš ieraudzīja «savu» automobili pārdevējai rokās — viņa to iesaiņoja. Mansavī izberzēja acis. Pie kases stāvēja plecīgs vīrietis. Vienu no viņa resnajiem pirkstiem rotāja gredzens ar. aci. Vīrietim līdzās bija nostājusies sieviete elegantās drēbēs un turēja pie rokas matroža tērpā ieģērbtu apaļīgu puišeli, kas, izstiepies uz pirkstgaliem, sekoja pārdevējas kustībām.

— Tēti, es gribu vēl šito mašīnu ... — viņš sacīja raudulīgā balsī.

— Labi! Labi! — tēvs piekrita. — Nopirksim. Lūdzu, cienītā, — viņš uzrunāja pārdevēju, — mums vēl šo mašīnu «Simca» un to lidmašīnu.

— Es gribu arī lejkannu un bumbu, — lūdzošā balsī izdvesa mazulis.

— Tas jau ir par daudz, — vārgi iebilda māte.

— Kāpēc gan? — spurojās pretī tēvs. — Galu galā ir taču ziemassvētki! Mums, lūdzu, vēl lejkannu un bumbu.

Iekodies ar zobiem lielajā pirkstā, Mansavī, izbrīna pilns, vēroja pasauli, kurā bērnam nekavējoties piepildās ikviena vēlēšanās.

Tikām līdzīgo saiņu kļuva aizvien vairāk. Kurā no tiem ir «viņa» automobilis? Bagātie pircēji, apkrāvušies ar mantām, devās uz saldumu sekciju. Mansavī automātiski viņiem sekoja. Ieraugot karameles, sārtās dražejas un zeltainos biskvītus, viņam aizrāvās elpa. Kārdinājums kļuva pārāk spēcīgs. Puišelis novērsa acis. Veikala strādnieks baltā virssvārcī viņam nikni uzbrēca:

— Ko tu esi te pazaudējis?

— Neko, kungs.

— Tādā gadījumā vācies prom, huligāns tāds!

Un viņš izgrūda puišeli ārā no veikala. Pavisam bēdīgs Man-

savi atkal nonāca uz ļaužu pilnās ielas. Pats vienos zilumos, vēderā tukšums — taču tas bija sīkums, par ko pat nebija vērts galvu lauzīt. Toties doma, ka viņš nekad vairs neredzēs skaisto, sarkano automobili, pildīja visu viņa būtību ar rūgtumu.

Nojaternām uz šosejas krita zilgana gaisma, kas lāgu lāgiem sabiezējušajā tumsā krustojās ar automobiļu starmešu dzeltenajiem skatieniem. Vēl arvien domādams par to neticamo pasauli, kur katri svētki nes bērniem jaunas rotaļlietas, Mansavī pārgāja pāri sliedēm, devās garām augstai sienai un nonāca baznīcas priekšā. Atvērtās durvis mazajā piedzīvojumu meklētājā modināja ziņkāri. Viņš iegāja lielā, gaišā zālē, kur no flīzītēm bija izlikta smalka mozaīka. Baznīcas diženums, stāvās kolonnas atstāja uz puišeli varenu iespaidu. Dziļajā klusumā sprakšķēja sveču liesmiņas.

Atskanēja soļi. Mansavī nodrebēja un gribēja mukt prom. Taču vecā sieviete, kas tuvojās, viņu nemaz neievēroja. Viņa nometās ceļos, zemu nolieca galvu un iesvieda krātuvītē pie altāra monētu, kas nošķindēja, atsizdamās pret citām monētām. Kam šī nauda pieder? Vai tiešām tam kailajam bērniņam, kas uzzīmēts uz sienas? «Ja man būtu pieci franki, es nopirktu sarkano automobili,» Mansavī nodomāja. «Un vēl konfektes, kūkas ...» Viņš atcerējās lielās, platās, krāsainās naudaszīmes, ar kurām veikalā norēķinājās plecīgais vīrs.

Baznīcā saradās arvien vairāk ļaužu. Mansavī izspraucās cauri soliem un izgāja laukā.

Pienāca vakars. Dienas atblāzma vēl kavējās kokospalmu galotnēs. Mansavī vēroja luksofora ugunis, kas iedegās vienā un tajā pašā kārtībā — sarkanā, oranžā, pēc tam zaļā, atkal oranžā, sarkanā. Sarkanā ... automobiļa krāsa. Gudrās gaismas betonā iestiprināto stabu galā joprojām riņķoja aizrautīgajā karuselī. Automašīnu vadītāji un velosipēdisti bez ierunām pakļāvās. Man-savl uz pirkstiem saskaitīja intervālu starp sarkano un zaļo, zaļo un oranžo — vispirms «Monoprix» virzienā, pēc tam uz pretējo pusi. Kurš gan deva šos signālus? Puišelis juta, ka to viņam nav lemts izprast, un nokāpa pa baznīcas kāpnēm uz bruģētās ielas. Tajā mirklī pie luksofora nokaukdamās apstājās četras mašīnas. Mašīnai, kas nobremzēja vistuvāk ietvei, pakaļējā sēdeklī bija sakrautas mantas. Mansavī pazina «Monoprix» veikala firmas saiņus. Kāds gan bija viņa pārsteigums, ieraugot matroža tērpā ģērbušos puisēnu, kas bija izbāzis pa mašīnas logu roku ar saini! Puišelis šūpoja saini vējā. Priekšā mierīgi sarunājās vecāki. Iedegās zaļā gaisma, mašīna noraustījās, izkustējās no vietas, sainis nokrita zemē un aizripoja pa ietvi. Mansavī metās tam pakaļ, satvēra to un kliegdams izskrēja uz braucamās daļas, cenzdamies piesaistīt mašīnas vadītāja uzmanību. Taču melnais veidols ar abām sarkanajām acīm sānos jau bija nozudis skatienam. Mansavī balsi nomāca automobiļu griezīgās taures, vadītāji bija spiesti strauji bremzēt, lai zēnu nesabrauktu. Šoferu uzkliedzieni viņu pavisam samulsināja. Bijīgi skatīdamies apkārt, Mansavī skrēja uz baznīcu. Garāmgājēji steidzās mājās, lai nenokavētu svētku vakariņas. Zēns piegāja pie kāda laternas staba, drudžaini atvēra paku un neticēja pats savām acīm ... Jā, tas tik tiešām bija sarkanais automobilis! Puišelim sareiba galva.

Ne no šā, ne no tā viņš bija kļuvis laimīgāks par karali, bagātāks par republikas prezidentu, kas dzīvo tur — savā milzīgajā marmora un stikla pilī — spilgtās krāsās tērpto žandarmu apsardzībā. Uzmanīgi jo uzmanīgi Mansavī pagrozīja rokās mašīnu un nopētīja to no visām pusēm. Vai tā nepazudīs, neizgaisīs kā sapnī? Taču sainī bija vēļ kaut kas .. . Mansavī izvilka veselu sauju konfekšu krāsainos papīriņos. Savu mūžu viņš vēl nebija turējis rokā tik daudz konfekšu!

Ko iesākt ar šiem dārgumiem? Puišelim uz lūpām parādījās viltīgs smīns, un viņš atkal iegāja baznīcā. Nepievērsdams uzmanību dievlūdzēju skatieniem, kas bija piesaistīti viņa skrandām, viņš piegāja pie krātuvītes un iemeta tur dažas konfektes. Baznīcas velvēs ieskanējās ērģeles. Mansavī nodrebēja un aizmuka.

Viņš atkal iegrima tumsā, kurā mirdzēja tūkstošiem priecīgu uguņu. Zēns uzsmaidīja agrajām zvaigznēm, kas bikli iezaigojās nakts melnumā, un ieelpoja svaigo gaisu. Viņam gribējās skriet, dejot, ar kādu dalīties savā laimē.

Pēkšņi Mansavī atcerējās tēvu un iztrūkās. Kā paskaidrot, kur viņš ticis pie automobiļa? Viņš atvairīja šīs domas; iebāzis roku burvju sainī, zēns izvilka konfekti ar pildījumu, iztina no čaukstošā papīriņa un iebāza mutē. Izšļācās eļļains nektārs un ietecēja rīklē.

DŽEKS KOUPS, dienvidafrikāņu rakstnieks. CEĻŠ UZ SEVESTROMU

Viņš bija gājis jau ilgi, kopš rītausmas, un tik tikko spēja pavilkt kājas. Diena sliecās uz vakara pusi, kaut gan saule, gluži kā izkausēta metāla bumba, joprojām spoži kvēioja nokaitētajās debesīs. Kalni visapkārt nebija augsti, taču stāvi, ar smailām virsotnēm, tie slējās kā melnas dzelzs un šīfera sienas un drebēja tveicīgajā dūmakā, bet šur un tur jau sāka tīties zilganpelēkā novakares migliņā.

Sirmgalvis nolika grozu, kurā nesa runci Gomu, un noņēma tam vāku, lai izlaistu dzīvnieku ārā.

Runcis nepakustējās, tikai pavērās saimniekā aizvainotām dzeltenām acīm. Ebrems sameklēja kabatā gabaliņu kaltētas gaļas un pastiepa kaķim; Goms to zibenīgi pakampa.

— Ei-ei, tā jau tu man pirkstu vari nokost!

Runcis lunkani izlēca no groza un murrādams iekārtojās zem krūma, lai notiesātu cienastu.

Tas bija skaists dzīvnieks brūngani rudā krāsā, ar gariem spalvu kušķiem ausu galos un pūkainu asti. Tā dzīslās ritēja savvaļas senču asinis.

Ebrems atkal iecēla kaķi grozā, izslējās un juta, ka apreibst galva un apkārt viss sāk līgoties. Ar nedrošu roku viņš pārvilka pār seju. Acu priekšā viņam parādījās saimnieka ferma, pareizāk sakot, tās rēgaini apveidi, kas drīz vien pārvērtās ņirbošā migliņā. Jā, viss izskatās tuvāk, nekā īstenībā atrodas. Kalni — klinšaini un nepieejami — arvien atkāpjas tieši tik daudz, cik soļu tuvāk pieiesi. Aiz tiem stiepjas citu kalnu zilganās radzes, bet vēl tālāk — neskaidras, izplūdušas nezināmu virsotņu kontūras. Tāds ir arī ceļš pretī nāvei — garš ceļš, un nav zināms, kurā vietā tas beigsies.

Laiku pa laikam vecā vīra skatiens noskaidrojās tiktāl, ka apkārt viss kļuva spilgts un skaidri saskatāms: tikko redzamās pēdas uz putekļainā ceļa, bezkrāsains smilšu zirneklis vai arī strazds, kas no klintsakrnens vērīgi seko ceļiniekam. Lūk, priekšā divi nelieli pakalni, ko rotā iesarkanas, klinšainas virsotnes; iztālēm tie izskatās pēc sargkareivjiem, kas apsargā līdzenumu.

Šos pakalnus večuks pazina kā savus piecus pirkstus, taču arī tie drīz vien sāka izplūst un pagaist. Ebrems bija vecs, jau pāri astoņdesmitiem, viņa seja sen bija kļuvusi dzeltenbrūna un vaibsti sastinguši kā akmeni. Cietajā bārdā vēl vīdēja pa retam melnam matam, īsais, taisnais deguns acīmredzot bija mantots no kāda baltā priekšteča, bet acis, melnas un pabiklas, dzirkstīja kā jauneklim. Vecais vīrs turējās taisni, nesaliecis muguru, tikai gaita viņam bija lēna un gurdena.

Kad sirmgalvis tuvojās abiem pakalniem, viņam pretī, šaudīdamies līdzīgi ūdenszālei, ik pa brīdim palēkdamies kā vēja mētāts, skrēja mazs puišelis. Tas bija Kots — vecā vīra mazmaz-dēls. Zēns bija tādā pašā krāsā kā visa apkārtne — putekļi, klintis, krūmāji. Viņam mugurā bija veca žakete, divreiz lielāka par savu valkātāju, un tās stūri plivinājās kā sikspārņa lidplēves. Garos, pinkainos zēna matus sedza bieza putekļu kārta, un viņš skrēja pretī večukam, plati izplētis rokas un kā dejā piecirzdams pie zemes ar vājajām, basajām kājelēm — aiz tīrā prieka par to vien, ka dzīvo šajā pasaulē.

Kotam bija tāds pats uzvārds kā vecajam vīram — Zvans. Viņa vecāki bija miruši, un zēns dzīvoja pie mātes Marijas kādā no fermas strādnieku barakām. Apkārtējo fermu un ciematu strādnieku vidū bija vēl ari citi Zvani, taču neviens nepretendēja uz radniecību ar Ebremu un Kotu un neinteresējās par viņiem, bet vecumu starpība šiem abiem cilvēkiem bija tik liela, ka arī starp viņiem radniecības saites bija visai vājas.

Kots paņēma rokās grozu un, ieskatījies tajā pa klūdziņu starpu, jautri noprasīja:

— Kas tas ir — vai lūsis?

— Nē, tas ir runcis Goms. Uzmanies, viņš reizēm skrāpējas.

— Un ko viņš ēd?

— To pašu, ko es, — kazas pienu un daudz ko citu. Reizēm ķer putnus vai čūskas. Bet kaķiem nedrīkst ļaut sadabūt sev ēdamo tikai medījot, no tā viņi kļūst mežonīgi un ātri nobeidzas. Mežonīgums tos iznīcina.

No pastāvīgās klusēšanas Ebrema balss bija piesmakusi, brīžam aprāvās un izvērtās svelpjošās, šņirkstošās skaņās. Ebrems viens pats dzīvoja Sevestromā — attālā galvenās fermas ganību vietā —, un viņam mēnešiem ilgi nebija ar ko pārmīt vārdu, kamēr viņš nenostaigāja divdesmit divas jūdzes pa stāvajām un šaurajām takām, lai nokļūtu fermā. Gandrīz trīsdesmit gadu Ebrems bija nostrādājis par ganu šai Sevestromā, kur viņš dzīvoja no akmeņiem uzslietā un salmiem apjumtā būdiņā. Viņa sieva sen bija mirusi, un pēdējos trīsdesmit gadus viņš iztika bez citu cilvēku palīdzības, taču tagad juta, ka dzīve tuvojas beigām. Viņš bija kļuvis par vecu, lai dzīvotu tālāk.

— Un kāpēc tu atnesi viņu šurp? — Kots vaicāja.

— Tāpēc jau arī atnesu.

— Kāpēc — tāpēc, vecvectēv?

Ebrems apstājās un paskatījās uz zēnu, kura seja piepeši uznira viņa priekšā ar pārsteidzošu skaidrību: acu un mutes kaktiņos puišelim jautās jautra draiskulība, šķelmība un vērīgs prāts.

Kots atstūma no pieres netīro matu šķipsnu un pasmaidīja:

— Ei nu, vecvectēv, tu jau kā negudrs! Pats neatmini, ko esi teicis, ko neesi.

— Hm. Var jau būt, ka negudrs.

— Nu, kāpēc tad tu atnesi Gomu?

— Ak jā. Atnesu viņu tāpēc, ka ar mani viss ir cauri. Tavam vecvectēvam pienācis gals. Vai tagad saprati?

Zēna zaļganās acis mazliet satumsa, viņš samirkšķinājās un uzsita ar plaukstu pa grozu.

— Ja tev tas runcis vairs nav vajadzīgs, varbūt es varu ņemt to sev?

— Tu to varēsi paņemt sev, kad es nomiršu.

— Nomiršu, nomiršu! Vai tad tu jau drīz mirsi? — Un zēnam nobira asaras. Viņš nometa grozu un spēji apskāva Ebrema ceļgalu.

— Nemirsti, nemirsti, vecvectēv! Es aizbēgšu dzīvot pie tevis. Mani te bez apstājas sit. Visu laiku, visu laiku, katru dienu!

— Celies, mazais, iesim!

— Ja tu nomirsi, man vairs nekādu kaķi nevajadzēs.

— Vēl jau es nemirstu, vēl jau ne, mazais. Vai es tevi nobaidīju, ko? Vecvectēvs gluži vienkārši ir noguris un tāpēc teica, ka ar Sevestromu viss ir cauri, vairāk nekā. Vecvectēvs vairs nekad neies atpakaļ uz Sevestromu. Nu, celies un ņem grozu!

Viņi turpināja ceļu kopā. Zēns bez mitas pļāpāja, smējās un dziedāja tā, ka vecajam vīram gluži vai apreiba galva. Laiku pa laikam puišelis nolika grozu zemē, paķēra akmeni un svieda kādam putnam vai ķirzakai. Viņš virpuļoja kā vilciņš, lielās žaketes malas plandījās, un slīpajos saules staros zēns izskatījās gluži kā papīra gabals, ko sakampis viesulis. Ebremam šis bērns bija vienīgais tuvais radījums, taču arī to viņš vairs apjauta visai neskaidri.

Kots bija sadzinis aitu ganāmpulku nakšņošanas vietā, krālā, kur nevarēja piekļūt šakāļi, un tagad līksmojās kā savvaļas kazlēns, sajūsmināts par to, ka atgriežas mājās kopā ar vecvectēvu un runci Gomu. Fermā viņu patiešām bieži sita. Zēns bija zaglēns, melis un palaidnis, un nepagāja neviena diena, kad kāds viņu neiekaustltu — gan pats fermas saimnieks Davels, gan pārvaldnieks Hendriks Štolcs sāpīgi dauzīja ar siksnu pa muguru. Bet, jo pamatīgāk zēnu dauzīja, jo sliktāks viņš kļuva. Kots vāca prom visu, kas tikai nebija piesiets, — gan vajadzīgo, gan nevajadzīgo. Reiz, kad tika būvēts dambis, zēns nočiepa dinamītu un mēģināja to uzspridzināt, par laimi, bez panākumiem. Misters Davels viņu nežēlīgi noslānīja. Kots nekad neko nezaga vienīgi mātei Marijai, kas bija viņam attāla radiniece. Māte Marija bieži negaidot atrada savā virtuvē te olas, te gaļas konservus, te sagumzītu jaciņu, un tad viņa, bailēs drebēdama, draudēja Kotam, ka aizsūtīšot viņu prom uz tuksnesīgo Sevestromu pie vecvectēva.

— Vai es varēšu dzīvot kopā ar tevi, vecvectēv? — negaidot noprasīja zēns.

Ebrems nenoteikti pamāja ar galvu un smagi soļoja tālāk pa putekļaino ceļu.

Beidzot viņi sasniedza fermu. Bija jau iestājies tas īsais laika sprīdis starp saulrietu un krēslu, kad viss akmeņainais līdzenums itin kā trīsuļoja ugunssarkanajos vakara saules staros un debesis visā plašumā zaigoja nepārtraukti mainīgās krāsās.

Kots nemitīgi šaudījās apkārt, viņa seja laistījās sarkanajos saulrieta atspulgos, un tajā atspoguļojās tāda neizsīkstoša sajūsma, it kā fermu, ciematu, klēti ar lucernu un vilnas nojumes būtu pārņēmušas ugunsgrēka liesmas. Viņš metās pie mātes Marijas parādīt kaķi, pēc tam, atstājis to mājā, izskrēja atkal ārā un kā bulta drāzās uz veikaliņu, kur fermas strādnieki pirka pārtiku. Lukturis, kas šūpojās uz šķērssijas, izgaismoja pārvaldnieku Štolcu un viņa palīgus tai brīdī, kad tie svēra miltus, pupas, cukuru un rakstīja summas parādu grāmatā.

Pats misters Davels, gadus četrdesmit vecs, melnīgsnējs, iededzis, ar melnu matu ērkuli uz galvas, sēdēja pie papīriem apkrauta galda un vēroja notiekošo. Viņš jokojās ar pircējiem un skaļi smējās, atmetis galvu un rādīdams spēcīgus zobus.

Gandrīz ikviens fermas strādnieks, vai tas būtu gans vai kalpone, vai pat bērns, bija līdz kaklam parādos saimniekam un visu mūžu centīgi pūlējās izrauties no šīm lamatām. Maz bija tādu, kuri nebūtu fermera parādnieku skaitā. Varbūt vienīgi atsevišķi melnādainie, kas, nerēķinādamies ar likumu, klaiņoja kā tādas ēnas kaut kur pašā attālākajā tuksnesīgā apvidus malā un kam nekas nepiederēja, vienīgi dzelzs kaste uz muguras un varens spēks rokās.

Ebrems pagaidīja, kamēr pēdējais pircējs bija saņēmis maizi, miltus un sāli, un tad devās iekšā veikaliņā, zemu nokāris galvu.

— Ak tas esi tu, Ebrern! Kas tad tevi atvedis šurpu pirms laika? — mierīgi apvaicājās misters Davels.

— Nē, kungs, esmu savā īstajā laikā, tas nu reiz ir pienācis.

— Ko tu īsti gribi teikt, vecais?

— Es esmu nodzīvojis savu laiku. Es ... es aizgāju no Seves-troma pavisam un pārnācu mājās nomirt.

— Skatieties tikai!

Fermeris sāka skaļi smieties, bet Stolcs pavērās vecajā vīrā ar bargu smīnu:

— Kā tad tev tā pēkšņi ienāca prātā mirt, un kas tev, starp citu, atļāva pamest aitas? Kas ar tām notiks?

— Ar aitām? A, ar tām nekas nenotiks. Zogs ir stiprs. Kazas atvedīs tās pa nakti uz krālu, bet rīt sūtiet turp citu ganu.

— Citu ganu? Nē, draugs, tu maldies. Tu pats atgriezīsies tur.

— Bet, kungs, es esmu par vecu. Es esmu nostrādājis jums, jūsu tēvam un vectēvam septiņdesmit gadu. Man vairs nav spēka.

— Nu labi. Tādā gadījumā pasaki, lūdzams, — kā tu domā samaksāt man savu parādu?

— Parādu? Kungs, es jums nekā ... nekā neesmu parādā.

— Kā tad tā? Tu taču vēl ne centa neesi samaksājis par savas sievas bērēm un par ārstu, kas divas reizes brauca pie viņas no Kromkammas.

— Par sievas bērēm? — sirmgalvis apmulsis paraudzījās visapkārt. — Bet viņa taču nomira pirms ... pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem.

— Nu, un tad? Tik un tā viņa bija tava sieva, tava Anna. Nemels nu niekus, Ebrem! Mums tas viss izmaksāja četrpadsmit mārciņu. Man ir ierakstīts, rau, te, šajā parādu grāmatā.

— Četrpadsmit mārciņas?

Misters Davels pasmējās un, piegājis klāt vecajam ganam, draudzīgi paplikšķināja viņam pa plecu un sajuta nāsīs iesitamies skābeno aitu smaku.

— Tā re, vecais, vajadzēs vien tev atstrādāt. Rīt es aizvedīšu tevi līdz kalnu pārejai, un tu paspēsi sadzīt aitas krālā. Tev vēl par agru iet pensijā, un vēl jau tava villa jūras krastā arī nav uzcelta, Ebrem.

Fermeris skaļi iesmējās, un arī drūmais Štolcs izspieda smiekliņu. Viņi izstūma Ebremu no veikaliņa, aizslēdza durvis, un misters Davels, pustumsā šūpodams rokā petrolejas lampu, aizgāja pāri pagalmam, grantij čirkstot zem vienmērīgajiem soļiem.

Vēlu vakarā Ebrems piegāja pie virtuves durvīm un lūdza kalpus pasaukt saimnieku. Viņš ilgi gaidīja, atslējies stūrī pie krāsns, kamēr ienāca misters Davels un tam līdzi divas gaišmatainas meitenes pidžamās un lentītēm matos. Vakariņās fermeris bija iedzēris, un seja viņam sārti kvēloja.

— Te būs mans parāds, kungs. Četrpadsmit mārciņas.

Ebrems pastiepa nelielu vīstokli saņurcītu bāli zaļu naudaszīmju. Fermeris pietvīka vēl sārtāks un manāmi apmulsa. Patiesībā Ebremam šāda parāda nemaz nebija, un kādu brīdi fermeris neuzdrīkstējās pieskarties naudai, taču pēc tam to paņēma, paturēja tāpat rokā.

— Kur tu to dabūji?

— Tā ir mana nauda. Es to sakrāju.

— Nu, bet ko iesaki darīt ar tām divdesmit aitām, ko tu pirms diviem gadiem pazaudēji? Are! Tu pat salēcies! Vai par tām tu man esi samaksājis? Es jau zinu, tu tās pārdevi!

Fermeris jau kliedza pilnā balsī un aizsvilās arvien vairāk, bet vecais gans mēmi stāvēja viņa priekšā, neuzdrošinādamies pacelt naida pilnās acis. Fermeris niknumā pagriezās pret meitenēm:

— Un ko jūs te stāvat, mutes atplētušas? Tūlīt projām!

Meitenes kā bultas izšāvās no virtuves. Kalpi neuzkrītoši izlavījās pa aizmugures durvīm.

— Tātad tu man esi parādā vēl sešdesmit mārciņu par tām aitām. Un netiepies pretī! Visus šos gadu es turēju tevi un maksāju vairāk, nekā esi pelnījis. Savāc atpakaļ savu naudu un dodies strādāt, kamēr es pats nolemšu, kad tev laiks beigt! Saprati? Rīt tev jābūt savā vietā!

— Bagātie kaunu maizē apēduši, — klusām nomurmināja večuks.

— Ko tu tur teici?

Bet Ebrems jau bija pagriezies un izgāja pagalmā zem zvaigžņotajām debesim. Tālu priekšā mirdzēja elektrisko spuldžu jura. Gaiss bija kļuvis svaigāks, uzmetusies rasa. Vecais virs izvilka no krekla kabatas tabakmaku un rūpīgi noglabāja tās pašas četrpadsmit mārciņas, par kurām bija cerējis nopirkt sev atputu un brīvību. .

Misters Davels piecēlās rītausmā, iekrāva džipa ar zālēm piesūcinātās sāls briketes Sevestroma aitām, pasauca melno kalpu, ko dēvēja par Garo Pītu, un aizmugurē iesēdināja Ebremu kopā ar runci Gomu, kas atkal bija iesprostots grozā.

Tikko kā džips sāka kratīties pa nelīdzeno ceļu, no mājas izmetās Kots un ar spalgu brēcienu metās pakaļ mašīnai. Vecās žaketes malas plandījās gluži kā ķīvītes spārni. Ebrems nedzirdēja un neredzēja Kotu. Sirmgalvim pilnīgi zuda laika izjūta, kamēr viņi kratījās astoņpadsmit jūdzes pa izdangāto ceļu un kamēr džips beidzot tika līdz pārejai, kur Garais Pīts ātri izkrāva mašīnas saturu. Fermeris steidzās atpakaļ.

Vēl četras jūdzes līdz būdai un aplokam viņiem vajadzēja noiet pa šauru, akmeņainu taciņu. Garais Pīts soļoja pa priekšu ar smago kravu uz platajiem pleciem, bet večuks vilkās nopakaļ, tik tikko spēdams panest grozu ar kaķi. Laiku pa laikam kaķis sāka mežonīgi ņaudēt, it kā sajuzdams, ka viņa ceļojums tuvojas beigām. Garais Pīts nosvieda nešļavu pie pussagruvušas gana būdas un, atgriezies uz taciņas, veco vīru vairs neredzēja. Beidzot līdz viņa ausīm nonāca ņaudēšana, un, noskrējis lejāk, Pīts ieraudzīja, ka Ebrems iekritis plaisā starp akmeņiem un guļ tur gluži kā nosviests maiss. Cepure bija nokritusi viņam no galvas un saules vizuļi ņirbēja uz sausā, brūnā galvvidus, kur vietumis vēl bija saglabājies kāds matu kumšķītis.

— Kas noticis, tēv? — Garais Pīts, noliecies pār sirmgalvi, klusi noprasīja, un Ebrems pakustējās, samirkšķinādams tumšās, aizplīvurotās acis.

— Nekas, es tikai esmu ļoti noguris, ļoti noguris, — tikko dzirdami izdvesa vecais vīrs.

Pīts bez pūlēm uzcēla veco vīru sev mugurā, paņēma grozu un devās uz būdas pusi. Vecs, saliecies koks pie pašas būdas meta nelielu ēnu. Seit Garais Pīts uzmanīgi nolaida ganu zemē, atbalstījis viņu ar muguru pret koka stumbru. Soļus simt attālāk no būdas uz nokaitētās debess fona spoži mirdzēja vējdzirnavu nekustīgās metāla lāpstas. Zem panīkušajiem krūmiem grozījās dažas aitas un kazas, kas smagi elpoja, noliekušas galvas virs siles ar ūdeni.

Pīts aizgāja uz dzirnavām, lai pasmeltu no renes ūdeni. Viņš pacēla pie večuka lūpām spaini. Un, kaut gan ūdens bija sasilis un iesāļš, tas veco vīru tomēr atspirdzināja. Večuks atcerējās kaķi un atvēra grozu. Kaķis laiski izlīda no tā, izstaipījās, nožāvājās un sāka skrāpēties ar nagiem gar cieto koka mizu.

— Tas nu vairs neder, vectēv, tu esi par vecu, lai strādātu, — teica Garais Pīts spalgā, aprautā afrikāņu valodā.

— Jā, es esmu par vecu, — piekrita gans, — bet kungs jau nekad neatlaidīs, it nekad. Viņš ir negantāks par savu tēvu un vectēvu, lie ari bija izdzinēji, bet šis ir vēl nejaukāks.

— Vai tiešām viņam vienam pieder visa pasaule?

Ebrems pamāja ar galvu, viņš sen par to nešaubījās, bet melnais milzis skaļi iesmējās.

— Kungs saka — viņš vienmēr un pret visiem esot godīgs un taisnīgs, tikai viņš viens pats.

— Oho! Vai tu re, kā!

— Ja klausās uz viņu, iznāk, ka visi citi ir netaisni.

— Tu viņam esi aitiņa, bet mēs — auni. — Un Garais Pīts uzsita sev pa gurnu un atkal dārdoši iesmējās. — Bet pagaidi vien, gan ari viņš reiz atradīs savu galu lopkautuvē!

Vecais gans izbīlī pacēla acis, un viņa sirds sažņaudzās bailēs.

Večuks saprata, ka viņam nav no kā baidīties, taču piepeši viņam likās, it kā viņš gulētu savā būdā, bet kāds piezadzies pie tās un elš pa sienas šķirbu.

— Kāpēc tu tā runā? — sēcoši noprasīja Ebrems. Bet Garais Pīts joprojām smējās.

Drīz Pīts atkal devās projām uz kalnu pāreju, kur fermeris bija izmetis savu kravu, un paņēma jaunu sāls nešļavu aitām. Ebrems palika sēžam zem koka un laiku pa laikam iegrima snaudā. Visu cauru dienu Garais Pīts soļoja turp un atpakaļ — un sāls brikešu kaudze pie gana būdas aizmugurējās sienas auga augumā. Pīts bija nenogurdināms, un šķita, ka viņš spētu uz saviem pleciem pārnest jebkuru smagumu uz viņu pasaules malu. Attālinādamies pa taciņu, viņš izskatījās sīks un melns kā ogles gabals, bet tuvodamies pakāpeniski izauga gandrīz vai līdz vējdzirnavu augstumam un, soļodams ar augsti paceltu galvu, itin kā nesa gabalu debess uz saviem milzu pleciem. Sirmgalvis nejuta karstumu. Viņš zināja, ka būtu laiks dzīt mājās kazas un izslaukt, taču jutās pārāk noguris. Garais Pīts uzvārīja kafiju, un abi paēda maizi ar sīpoliem un kaltētu zivi. Ēdiens mazliet spēcināja veco vīru, viņš piecēlās, apskatīja aitu aploku, nolika kaķim skārda bļodiņā ēdamo.

Bet, kad vakara pusē Garais Pīts devās atpakaļ uz fermu, atstādams večuku vienu, Ebremu pārņēma tāda pamestības sajūta, it kā saule pirms laika būtu pazudusi aiz apvāršņa. Nekā tamlīdzīga viņš agrāk nebija izjutis, bet šoreiz vientulība likās nepanesama, un sirmgalvis ar skumju skatienu sekoja Pītam līdz pat brīdim, kamēr acu priekšā palika tikai kaila, kalnu pakājei piekļāvusies ieleja.

Kaut kas truli urbās smadzenēs un pakāpeniski ieguva atmiņu apveidus: lūk, mazais Kots ar maigo sejiņu un mirdzošajām, zaļganajām acīm virpuļo, griežas un danco bez atelpas; šis bērns, kas ir Ebrema miesa un asinis, tomēr palicis viņam neatminēta mīkla.

Ebrems izvilka naudu un noslēpa to dažādos būdas stūros. Rokas viņam viegli drebēja un tik tikko spēja noturēt ieplaisājušo kafijkannu, kurā viņš ielika dažus zelta sovrinus, ko bija ieguvis jau pirms sešdesmit gadiem, angļu-būru kara laikā, kad strādāja par vedēju angļu karaspēkā.

Nāras ar kaķpēdiņām pildīto matraci atradās vecajā vietā. Sirmgalvis saprata, ka uz tām viņam nekad vairs neiznāks gulēt, un novērsās. Izkaltušo aitu mēslu briketes, sakrautas piramīdā un sagatavotas kurināšanai, stāvēja pie durvīm, taču večuks pat negrasījās kurt uguni. Viņš izgāja no būdas, izklāja segu zem koka, apsēdās, atspiedis muguru pret stumbru, un sāka lūkoties saules rietā. Goms nometās viņam pie kājām un sāka mazgāties, veikli aplaizīdams ķepiņu un aizlaizdams to aiz auss. Tuvējie pakalni kvēloja brīžiem sārti, brīžiem spilgti sarkani, gluži kā no-kveldēti kristāli, bet zilganā kalnu līnija virs tiem šķita pagaistam bezgalībā. Ebrems izstiepās uz muguras, atbalstīja galvu pret vecā koka saknēm un sakrustoja rokas virs krūtīm. Skarbi un majestātiski viņš noskatījās pēdējās saulrieta blāzmās, pavērsis augšup taisno degunu un reto bārdu, pēc tam viņa plakstiņi sakļāvās.

Naktī kaķis, saslējis stāvus kažoka un astes spalvu, ar vienu stiepienu uzlēca kokā un no turienes uz būdas jumta.

Trīs nedēļas vēlāk Kots, kurš bija aizbēdzis no fermas, atskrēja uz Sevestromu, meklēdams patvērumu pie sava vecvectēva. Viss viņa vārgais ķermenītis smeldza no kārtējiem sitieniem, ko viņš šoreiz tika saņēmis gan no mistera Davela, gan no pārvaldnieka Stolca. Tie abi bija situši viņu pamīšus. Kots nemaz nebija gribējis nodedzināt klēti ar lucernu. Taču kaut kas pretēji viņa paša gribai, kāds nelabais, kā sacīja māte Marija, bija ieperinājies viņa sirdī, un zēns nespēja to pārvarēt. Neviens cits kā tikai

nelabais lika viņam uzraut sērkociņu un aizsvilināt sauso, čaukstošo sienu. Tas bija neaprakstāms, baisminošs un lielisks skats — liesmu stabs uzšāvās gaisā, spilgti izgaismodams nakts tumsu. Šķiet, ka tie abi izdauzīja no viņa visu dzīvo dvēseli, un zēns tiešām likās pa pusei miris, kad viņu atrada guļam garšļaukus pie dambja ar asarām noplūdušu seju.

Visu notikušo Kots redzēja acu priekšā tik skaidri kā pašreizējo mirkli un paretam iešņukstējās, uz savām izdēdējušajām kā-jelēm grīļīgi soļodams Sevestroma virzienā.

Viņš nokļuva līdz būdai tikai pievakarē, bet jauno acu vērīgais skatiens jau no tālienes pamanīja zem koka guļošo sirmgalvi. Sākumā zēns izbijās un paslēpās aiz akmens, taču beidzot saņēma dūšu un nolēma iet tuvāk. Viņš nodūra galvu, savilkās čokurā un devās uz priekšu, saceldams gaisā ceļa putekļus. Viņš baidījās, ka vecais vīrs neierauga nelabo, kas slēpās viņa sirdī. Piegājis tuvāk, zēns piepeši izdzirda mežonīgu kaķa ņaudēšanu un, galvu pacēlis, ieraudzīja, kā tas uzskrien kokā un no tā tūlīt pārlec uz būdas jumtu. Zēns aptvēra, ka notikusi nelaime, un sirds viņam sāpīgi salēcās.

— Vecvectēv! — viņš iesaucās, taču sirmgalvis nepakustējās.

Zēns lēnām pielavījās tuvāk. Jā, patiesi. Vecvectēvs bija miris. Viņš bija miris jau sen un joprojām gulēja zem koka, sakrustojis rokas virs krūtīm, aizvēris acis, dabiskā stāvoklī, it kā gulētu miega, saules kveldināts un dzimtās vietas vēju apšalkots.

Kots pat neapstājās. Viņš metās projām, ko kājas nesa. Un, tā kā visā pasaulē nebija neviena cita cilvēka, kam viņš varētu izstāstīt par notikušo, zēns skrēja atpakaļ uz fermu pie mistera Davela.

Tūlīt uz Kromkammu tika nosūtīts Stolcs, kas drīz atgriezās kopā ar ārstu Steinu, vietējo ķirurgu, un seržantu Meijeru, policijas iecirkņa priekšnieku. Misters Davels iesēdās kopā ar viņiem džipā, un visi devās braukšus uz kalnu pāreju, kas atradās astoņpadsmit jūdžu attālumā no galvenās fermas.

Tā kā Kots bija mirušo sirmgalvi atradis pirmais un turklāt bija tā radinieks, arī viņam atļāva kāpt džipā un apmesties uz grīdas pie ārsta kājām. Ārsts Steins bija slimīga izskata pajauns cilvēks ar klusu, maigu balsi un skumjām acīm. Džipu mētāja no vienas puses uz otru visu garo, bezgala ilgo ceļu pa smiltīm un akmeņiem, bet Kots, saritinājies uz grīdas kā mazs zvērēns, rāmi gulēja.

— Vai tiešām šī visa ir jūsu zeme? — pajautāja ārsts Steins, no mugurpuses skatīdamies fermera pakausī.

— Jā, šeit viss pieder man, — apstiprināja misters Davels.

— Ak dievs, ir nu gan apvidus!

— Piekrītu, skats nav nekāds jaukais, toties te ir lieliska zeme.

— Lieliska zeme? — šaubīdamies pārjautāja ārsts.

— Aitām tā ir lieliska. Lai turētu vienu aitu, vajadzīgi tikai desmit morgeni zemes, un, ja tās ir daudz, tad viss kārtībā. Un darbaspēks arī izmaksā lēti.

Pēdējās četras jūdzes viņiem vajadzēja kāpt lejā kājām pa klinšainu kalnu nogāzi un spraukties cauri dzeloņainam krūmu biezoknim ielejā.

Pieiedams pie vecvectēva būdas, Kots sajuta paniskas bailes un paslēpās ārstam aiz muguras, pa laiciņam no turienes zaglīgi paskatīdamies, vai sirmgalvis joprojām guļ tajā pašā vietā.

— Skatieties! — viņš spalgi iekliedzās. Un visi ieraudzīja kaķi, kas, sabozis spalvu tik pamatīgi, ka izskatījās gandrīz divreiz lielāks, uzdrāzās kokā un no turienes pārlēca uz jumtu.

Kad ārsts sāka apskatīt gana līķi, Kots izlīda no savas paslēptuves aiz būdas stūra. Seržants stāvēja līdzās, rokas sānos iespriedis, bet misters Davels pētīja vējdzirnavas, kuru spārni lēni kustējās tikko jaušamajā, tveicīgajā vēsmiņā.

— Nu tā, — noteica ārsts, — nekādas vardarbības te, protams, nav bijis. Nāve iestājusies viegli. Paskatieties uz viņa seju. Viņš miris vismaz pirms divām vai trim nedēļām, bet izskatās tā, it kā viņu nebūtu skārusi ne nāve, ne trūdēšana.

Policijas ierēdnis iegāja būdā, un Kots metās projām no durvīm. Zēnam gribējās paņemt sev runci. Vecvectēvs taču bija viņam to apsolījis. Grozs atradās agrākajā vietā blakus kokam, un viņš ļoti labprāt aiznestu Gomu uz mājām pie mātes Marijas, ja vien viņam to at|autu.

Policijas seržants atrada kafijkannā naudu — angļu zelta sovrinus ar karalienes Viktorijas profilu vienā pusē un svēto Džordžu, kas nogalina pūķi, otrā pusē. Sienas spraugā viņš atrada arī tabakmaku ar vecām, saņurcītām banknotēm. Kamēr trīs baltie cilvēki pārmeklēja būdu, Kots uzrāpās kokā, no turienes pārlīda uz jumtu un sāka rāpties uz runča pusi, kamēr tas atļāva sevi noglaudīt.

Vīri atrada dažādās būdas vietās vēl septiņdesmit astoņas mārciņas papildus iepriekš uzietajiem zelta sovriniem.

— Vecis tagad var nopirkt veselu muižu! — iesmējās seržants Meijers.

Viņš salika naudu kopā, ierakstīja summu žurnālā un iedeva abiem lieciniekiem parakstīties.

— Kam pienāksies šī nauda?

Kots norāpās no koka. Viņam bija izdevies iebāzt runci grozā, un zēna sirds līksmoja. Viņš tupēja uz ceļiem blakus grozam un kaut ko maigi čukstēja kaķim, godbijīgi skatīdamies pa klūdziņu starpām dzīvnieka kvēlojošajās acīs. Pienāca policists, un zēns pielēca kājās.

— Vai es drīkstu ņemt sev šo runci, kungs? — viņš lūdza.

— Vecvectēvs man apsolīja Gomu. Goda vārds, tas ir labs kaķis.

Seržants Meijers izvaicāja zēnu par viņa ģimeni. Kots atbildēja tikko dzirdami, šo to samelsdams, kur vajadzīgs, un palaikam aplaizīdams pietūkušās, saplaisājušās lūpas.

— Viņu var uzskatīt par veča tuvāko radinieku, — teica seržants, pagriezies pret fermeri. — Vai vēl kāds cits ir starp dzīvajiem?

— Cik man zināms, ne.

— Tad viņš varēs saņemt šo naudu, ja vien neuzradīsies citi pretendenti.

— Droši vien uzradīsies! — iesmējās misters Davels. — Tiklīdz padzirdēs par naudu, saskries no visām malām. Bet vispirms vecis ir parādā man. Viņš man palika parādā četrpadsmit mārciņas par savas sievas bērēm un vēl sešdesmit — par divdesmit pazudušajām aitām, un izdevumi par šīm bērēm jau arī gulsies uz mani, nemaz nerunājot par to, cik daudz vajadzēs dzenāt šurp un turp mašīnu.

— Skaidrs, — noteica seržants, cieši raudzīdamies fermerī piemiegtām, zilām acīm. — Un jūsu klēti taču nosvilināja šis pats velnēns, vai ne?

— Sis pats gan.

— Jūs varat pretendēt uz Ebrema Zvana īpašumu, ja iesniegsiet vajadzīgos pierādījumus. Mani tas vairs neskar, mister Da-vel. Pierādījumus vajadzēs tiesnesim.

— Man ir visi nepieciešamie pierādījumi. Es iesniegšu savu prasību. Viņš man palika parādā vairāk nekā astoņdesmit mārciņu.

Seržants Meijers paraustīja plecus un pārmija skatienus ar ārstu.

— Vai puiku nopērāt?

— Jā, viņš savu tiesu dabūja.

— Un ko tad darīt ar kaķi?

Kots izmisis gaidīja atbildi, bet saimnieks klusēja. Pēc tam viņi sāka runāt par naudu, ko gans sakrājis savos septiņdesmit vergošanas gados, un policists noteica, paraustījis plecus:

— Kāds viņam no tās bija labums?

Klusēdami viņi devās garajā atpakaļceļā uz pāreju, kur gaidīja džips.

Garais Pīts kopā ar citiem atnāks šurp vēlāk un atnesīs zārku, lai savāktu šo izkaltušo ķermeni, taču Kota domas saistīja tikai viens — viņam atļāvuši ņemt līdzi kaķi —, un tas bija zēna sapņu kalngals. Viņš gāja, palaikam sagrīļodamies, trim pieaugušajiem vīriem aiz muguras un nesa savu grozu, kas ar katru soli kļuva smagāks, un zēna rokas, tāpat kā viss augums, smeldza aiz sāpēm.

Atpakaļceļā uz fermu viņš atkal sēdēja džipā uz grīdas pie ārsta kājām, cieši piespiedis sev klāt grozu ar runci.

Kad kaķis piepeši sāka ņaudēt, Kots čukstus sirsnīgi centās to nomierināt. Goms bija viņa pirmais īstais īpašums.

Tā viņš arī aizmiga, atbalstījis galvu uz groza, un sapnī zēns redzēja ugunsgrēku ar visām tā šausmām, brīnišķo valdzinājumu un neprātu. Lūk, viņš stāv pie dambja, bet Goms no būdas jumta lec tieši ugunī. Runča kažoks un rudā aste aizsvilstas ar spilgtu liesmu. *

Ārsts redzēja, kā no zēna aizvērtajām acīm sāk ritēt asaras un tek lejup pa tievo degungalu.

Tad ārsts no aizmugures paskatījās uz mistera Davela spēcīgo, muskuļoto kaklu, pavērās uz skarbajiem kalniem un zilgani pelēkajām debesīm un atcerējās vārdus:

«Šeit viss pieder man!»

SANKARS. indiešu rakstnieks. DELVERĪGĀ radžas stāsti

.

1. ES DZĪVOJU PIE VECTĒVA

Visi mani sauc par Radžu. Tiesa, tas nav mans īstais vārds, taču man patīk, ka mani tā dēvē. Es dzīvoju pie vectēva un vecmāmiņas. Mana māmiņa nomira, kad biju pavisam maziņš, tālab tētis atstāja mani pie vectēva un vecmāmiņas, lai viņi mani audzinātu.

Mēs dzīvojam lielā mājā, lai gan esam tikai četri: vectēvs, vecmāmiņa, tēvocis un es. Toties mums ir daudz radinieku, kuri gan dzīvo paši savās mājās.

Mans vectēvs ir stalts un spēcīgs. Viņš allaž runā skaļā balsī. Mūsu ciemā viņu visi pazīst un cienī, bieži nāk pie viņa pēo padoma un palīdzības.

Mana vecmāmiņa ir ļoti laba un mīļa. Viņa visu laiku rūpējas par mani, staigā man nopakaļ gluži kā ēna un nemitīgi izrīko: «Iedzer pieniņu!», «Paēd!», «Nomazgājies!», «Liecies gulēt!». Man nepatīk, ka vecmāmiņa mani tā uzmana, bet tik un tā es viņu ļoti mīlu.

Mans tēvocis, lai gan jauns, ir ļoti prātīgs. Viņš palīdz vectēvam apkopt mūsu tīrumu un dārzu. Visi viņu mīl. Un es arī. Kad nokļūstu kādās sprukās, tēvocis mani vienmēr izglābj.

Mājās man nav ar ko rotaļāties. Bet uz ielas es reti kad izeju: vectēvs uzskata, ka citi bērni varot mani samaitāt. Ari kaimiņu zēniem nepatīk nākt uz mūsu māju — viņi baidās no vectēva.

Un tomēr es negarlaikojos. Man patīk mūsu māja un lielais dārzs. Dārzā daudz koku un krūmu: kokospalmas, mango, jasmīni, oleandri un visādas retas puķes. Tur lidinās putni, tauriņi un bites. Dārzā vēl ir divi dīķi, kuros daudz zivju. Bet dārza nostūrī — necaurejami brikšņi. Tur dzīvo mangusti un pūces.

Un vēl mums ir govis un bifeļi, kuriem ir mazi bifelīši. Man ļoti patīk ar viņiem rotaļāties.

2. KĀ MAN IEKODA ČŪSKA

Reiz brikšņos ieraudzīju čūskiņu. Pamanījusi mani, viņa tūdaļ ielīda iepuvušā kokosriekstā. Es piezagos pie rieksta, aizbāzu caurumu ar akmeni un, paķēris riekstu, skrēju pie vecmāmiņas.

— Skaties, vecmāmiņ, es noķēru čūsku!

— Čūsku?! — vecmāmiņa pārbīlī iekliedzās.

Atsteidzās vectēvs. Uzzinājis, ka rieksta čaumalā atrodas čūska, viņš izrāva riekstu man no rokām un aizmeta projām. No rieksta izlīda čūskiņa un tūdaļ ieslīdēja krūmos.

— Nekad neskaries klāt čūskām! Tas ir ļoti bīstami! — vectēvs bārās un aizliedza man tuvoties brikšņiem.

Dienā es noķēru biti, un tā iedzēla man pirkstā. Aiz sāpēm sāku raudāt un skrēju pie vecmāmiņas. Nodomājusi, ka man iekodusi čūska, vecmāmiņa sāka skaļi vaimanāt un saukt palīgā vectēvu.

Vectēvs tūdaļ bija klāt un, ieraudzījis man uz pirksta sarkanu punktiņu, pasita mani padusē un likās prom.

Sākumā viņš skrēja cauri dārzam, pēc tam — pāri rīsa laukiem. Viņš skrēja, līdz aizelsās. Beidzot viņš apstājās pie nelielas būdas un sāka kādu skaļi saukt.

No būdas iznāca večuks. Vectēvs izstāstīja viņam, kas man atgadījies, un lūdza izdziedināt mani. Večuks ieaicināja mūs būdā. Apskatījis manu pirkstu, viņš lika man apsēsties un nekustēties. Es ierausos vectēvam klēpī. Večuks ielēja ūdeni vara podiņā un, notupies tā priekšā, sāka murmināt kaut kādus vārdus.

Es visu laiku gribēju pateikt, ka man iekodusi bite, nevis čūska, taču vectēvs mani tik cieši sažņaudza, ka man pārgāja jebkura vēlēšanās runāt. Un tad es ieraudzīju vecmāmiņu un viņai blakus mūsu kaimiņus. Viņi skumīgi sačukstējās savā starpā un skatījās, kā mani ārstē.

Pirksts man vairs nemaz nesāpēja, bet es sēdēju un gaidīju, kas notiks tālāk.

Pēc tam večuks piecēlās, apslacīja pirkstu ar ūdeni no podiņa un iedeva man nedaudz nodzerties.

— Lai slavēts visaugstais ’ dievs! — viņš sacīja vectēvam.

— Jūs laikus atvedāt bērnu pie manis. Tagad briesmas vairs nedraud. Es izārstēju viņu no čūskas koduma.

Vectēvam kaklā kaut kas noguldzēja. Viņš piespieda mani vēl ciešāk sev klāt un klusēdams pamāja ar galvu. Arī vecmāmiņa un kaimiņi sāka smaidīt un tencināt: — Paldies tev, glābēj!

Kad mēs pārnācām mājās, vectēvs lika aiznest večukam dāvanas par manu izdziedināšanu.

3. KĀ MANS VECTĒVS KĻUVA SLAPJŠ UN DUSMĪGS

Reiz pēc spēcīga lietus vectēvs lauza ziedus no jasmīnu krūma, kas auga zem sandalkoka. Es rotaļājos turpat tuvumā. Pēkšņi man ienāca prātā: «Kā būtu, ja papurinātu sandalkoku?! Kā mēs abi ar vectēvu tad izpeldētos!»

Es nemanīts piezagos un iezvēlu no visa spēka ar nūju pa sandalkoku. Tas tik bija gāziens! Mēs abi ar vectēvu vienā mirklī izmirkām līdz pēdējai vīlītei.

Vectēvs aiz pārsteiguma pat palēcās un, skaļi iekliedzies, metās pie manis.

Es nobijos un laidos prom. Vectēvs man pakaļ. Es skrēju, cik jaudas. Vectēvs arī. Viņš jau bija mani gandrīz panācis, kad pēkšņi viņam aizķērās kāja — un viņš nostiepās gar zemi. Bet es aizskrēju uz rīsa lauku un paslēpos tur.

No turienes dzirdēju, kā vectēvs draudēja mani noslānīt, kad pārradīšos mājās.

Nosēdēju rīsa laukā līdz pat vakaram, bet, kad satumsa, man kļuva baisi: atcerējos vecmāmiņas stāstītās pasakas par visādiem spokiem un briesmoņiem. Es pietrūkos kājās un skrēju uz māju.

Mājā dega gaisma. Vectēvs sēdēja uz terases un lūdza dievu. Es redzēju, kā atvērās durvis un uz sliekšņa iznāca vecmāmiņa.

— Radža! Radža! — viņa sauca.

Bet es neatsaucos, jo baidījos, ka vectēvs mani noslānīs. Neviena nemanīts, ielavījos govju kūtī un paslēpos uz bēniņiem.

Pēc tam vecmāmiņa piegāja pie vectēva un kaut ko jautāja.

— Pameklē viņu mājā! — vectēvs skaļi sacīja. — Droši vien kaut kur slēpjas!

— Mājās viņa nav, — vecmāmiņa atbildēja, asaras slaucīdama. — Es pārmeklēju visu māju!

Tad vectēvs piecēlās un uzsauca:

— Nāc mājās, Radža, es vairs nedusmojos uz tevi!

Bet es atkal neatsaucos.

— Tu viņu tā sabiedēji, ka viņš baidās nākt mājās! — vecmāmiņa rājās. — Kāpēc draudēji viņu noslānīt?! Nabaga bārenītis!

Tad vectēvs pasauca mūsu kalpu Nanu un vēlēja viņam mani sameklēt. Nanu aizgāja meklēt, taču drīz atgriezās un paziņoja,, ka manis nekur neesot.

Vecmāmiņa raudāja, bet vectēvs sāka staigāt šurpu turpu pa pagalmu.

Drīz viss ciems uzzināja, ka esmu pazudis. Vispirms ieradās mūsu kaimiņi, tad radinieki, pēc tam paziņas, un visi sāka mierināt vecmāmiņu. Bet vectēvs dusmīgi sacīja:

— Nekas ar šo palaidnieku nenotiks! Kaut kur slēpjas. Pietiks vaimanāt, labāk ejiet viņu pameklēt!

Daži vīrieši paņēma lukturus un devās mani meklēt.

Bet ļaudis aizvien nāca un nāca uz mūsu māju. Drīz vien saradās milzīgs pūlis. Vecmāmiņa jau nosprieda, ka vairs nekad mani neredzēs, viņa visu laiku raudāja un visiem stāstīja, cik labs puisītis es esot bijis.

Pēc tam atgriezās tie, kas bija meklējuši mani dārzā. Ieraudzījusi, ka es neesmu viņu vidū, vecmāmiņa sāka skaļi vaimanāt. Ieraudājās arī sievietes, kas bija atnākušas viņu mierināt. Viņas visas tik gauži raudāja, itin kā es patiesi būtu miris.

Man kļuva žēl vecmāmiņas, un es nolēmu atstāt savu slēptuvi. «Tiesa, mans vectēvs ir ļoti bargs,» es domāju, «bet viņš tomēr mani mīl un, iespējams, man piedos.» Un pēkšņi es ieraudzīju, ka vectēvs aizvēra acis un sāka lūgt dievu.

— Ak, visuaugstais dievs, — viņš sacīja, — atdod man manu mīļo mazdēliņu, vai arī es nomiršu aiz bēdām!

Pēc tam vectēvs sāka lūgties klusām un visu laiku klanījās un klanījās.

Tobrīd pagalmā ienāca mans tēvocis. Kad viņam pastāstīja, kas noticis, viņš uzreiz atskārta, kur es atrodos. Tēvocis piegāja pie govju kūts un lika man kāpt zemē. Es nokāpu. Tēvocis paņēma mani pie rokas un ieveda mājā.

Kad vectēvs beidza lūgt dievu, atvēra acis un ieraudzīja mani, viņu pārņēma tāds prieks, ka viņš apkampa mani un skaļi iesaucās:

— Slava tev, visuaugstais dievs! Tu uzklausīji manu lūgšanu!

Vectēvs bija pilnīgi pārliecināts, ka atrast mani viņam palīdzējusi lūgšana. Mēs ar tēvoci ļāvām viņam palikt pie savas pārliecības.

4. KĀ ES SAŅEMU DĀVANU NO DIEVA, UN KAS NO TĀ IZNĀCA

Vectēvs ļoti ticēja dievam. Vairākas reizes dienā viņš skaitīja lūgšanas, gāja uz dievnamiem un noteikti atstāja tur dāvanas. Un vēl viņam patika apmeklēt svētās vietas, kādu mūsu apvidū netrūka. Tad vectēvs iegriezās visos tempļos un lūdza dievu par mūsu ģimenes labklājību. Bet katru piektdienu viņš lūdzās par manu veselību vislielākajā kaimiņu ciema dievnamā. Sai dienā vectēvs noteikti ņēma mani sev līdzi.

Man patika šis plašais un krāšņais dievnams. Cik tur interesanti: allaž daudz ziedu, spēlē mūzika, bet vakaros deg gaismekļi! Uz lielas akmens plāksnes sēž izkrāsots akmens dievs.

Kad mēs iegājām dievnamā, vectēvs salika sev priekšā rokas — plaukstu pie plaukstas —, klanījās un lūdza, lai dievs svētī viņa mazdēlu un dāvā viņam, tas ir, man, labu veselību. Es lūdzos kopā ar vectēvu. Bet es neprasīju dievam, lai viņš svētītu mani un dāvātu man labu veselību. Es lūdzu viņam uzdāvināt man kādu rotaļlietu, bet dievs, kā vienmēr, klusēja un bargi uzlūkoja mani ar savām akmens acīm. Tomēr reiz... starp citu, izstāstīšu jums visu pēc kārtas.

Kādu vakaru mēs ar vectēvu gājām uz dievnamu. Un tad pa ceļam, netālu no dīķa, atradu smiltīs sudraba rūpiju^1. Ļoti priecājos, nospriedis, ka rūpiju man uzdāvinājis dievs, lai es nopirktu sev rotaļlietu. To pateicu vectēvam, bet viņš tikai dīvaini paskatījās uz mani un nebilda ne vārda.

Kad mēs pēc dievlūgšanas jau devāmies uz izeju, vectēvs palūdza man atrasto rūpiju. Es nodomāju, ka vectēvs vēlas to kār-

Rūpija — naudas vienība Indijā. Viena rūpija — simt paisu.

tlgi apskatīt. Bet, kad vectēvs atdeva rūpiju dievnama kalpotājam, es ļoti apvainojos uz viņu un visu ceļu līdz pat mājai nerunāju ar viņu.

— Kas tev noticis? — vectēvs jautāja. — Vai esi apvainojies uz mani? Vai tiešām rūpijas dēļ?

Es klusēju.

Tad vectēvs sacīja:

— So rūpiju tev nav dāvinājis dievs. To kāds pazaudējis. Dievs tādas dāvanas neizdāļā. Kad izaugsi liels un sāksi čakli strādāt, tad nopelnīsi naudu pats, bet ņemt naudu, kas nav pelnīta paša rokām, nedrīkst.

5. KĀPĒC KRUSTMĀTE CIRUTA NEDRĪKST MANI MĪLĒT?

Krustmāte Ciruta ar vīru dzīvoja mazā būdiņā netālu no mūsu mājas. Ļaudis runāja, ka viņa esot ļoti nelaimīga, jo viņai nav bērnu. Viņi dzīvoja ļoti nabadzīgi, un viņus sauca par neaizskaramajiem^7. Viņiem bija aizliegts ienākt mūsu mājā, taču visi krustmāti Cirutu mīlēja un mūsu ģimenē uzskatīja par savējo. Viņa palīdzēja vecmāmiņai mājas darbos, gāja uz tirgu, pirka produktus, pārdeva mūsu rīsus un kokosriekstus.

Krustmāte Ciruta bija melnīgsnēja, gandrīz melna, un ļoti skaista. Viņa vienmēr valkāja krāsainus sari.

Krustmāte Ciruta ļoti mīlēja mani — un es viņu arī. Viņa sauca mani visādos mīļos vārdos un vienādi draudēja, ka paņemšot mani klēpī un noskūpstīšot. Man nekas nebija pretī, jo man nebija māmiņas un neviens nekad mani nebija skūpstījis.

Reiz es rotaļājos dārzā. Garām gāja krustmāte Ciruta. Viņa apstājās, aplaida skatienu visapkārt. Tuvumā neviena nebija. Tad viņa pienāca pie manis, pacēla mani rokās, cieši apkampa un noskūpstīja uz vaiga.

Te pēkšņi atskanēja kliedziens. Kliedza vectēvs. Krustmāte Ciruta nobijās, nolika mani zemē un metās prom. Viņai nopakaļ ar lielu bambusa nūju rokā dzinās vectēvs.

Drīz vien vectēvs aizelsies atgriezās un sāka strostēt vecmāmiņu.

— Pie visa vainīga esi tu! — viņš kliedza. — Kāpēc pieradināji šo sievu pie mums?! Viņa nupat apgānīja mūsu Radžu! Viņa uzdrīkstējās paņemt mūsu mazdēlu rokās! Ja tu tā mīli savu Cirutu, ej uz viņas būdu un dzīvo kopā ar viņu! Es viens pats audzināšu mazdēlu!

— Ko tu ārdies? — vecmāmiņa apvainojās. — Ja Ciruta pieskārās Radžam, tad liec viņam nomazgāties — un viss būs kārtībā.

Vectēvs tūdaļ sagrāba mani aiz rokas un aizstiepa uz dīķi nomazgāt «grēku».

Man bija žēl nabaga Cirutas. Viņa taču nebija nodarījusi man nekā slikta. Viņa mīlēja mani kā māte. Tiesa, mani visi mīl, taču krustmāte Ciruta — vairāk par visiem.

Nākamajā dienā es pastāstīju par notikušo tēvocim. Mazliet padomājis, tēvocis sacīja, ka šai pasaulē vēl palicis daudz nelāgu aizspriedumu, taču dzīve nestāvot uz vietas un pamazām viss vērsīšoties uz labu. Ko viņš ar to gribēja sacīt, es tā arī nesapratu.

Pēc kāda laiciņa tēvocis uzaicināja mani sev līdzi pastaigāties. Es biju priecīgs gājējs. Kad mēs gājām garām krustmātes Cirutas būdai, tēvocis apstājās un uzsauca:

— Ciruta!

Krustmāte Ciruta bija mājās.

— Pie tevis atnācis Radža, — tēvocis sacīja.

— Nē! Nē! — krustmāte Ciruta pārbijusies atmāja. — Lūdzu, nenāciet iekšā! Tu nedrīksti nākt pie manis, manu mīļo puisīt!

Un viņa sāka raudāt.

— Ej, ej vien, Radža! — tēvocis mani bīdīja. — Redzi, Ciruta raud. Ieej pie viņas un nomierini viņu.

— Nevajag, Radža! Tu nedrīksti man pieskarties, — krustmāte Ciruta turpināja raudāt. — Ja vectēvs ieraudzīs, ka tu esi šeit, viņš mani nositīs!

Es neizturēju un arī sāku raudāt.

— Nomierinies, Ciruta, — tēvocis sacīja. — Radža vēlas, lai tu viņu vēlreiz noskūpstītu.

Ieraudzījusi, ka es raudu, krustmāte Ciruta žigli noslaucīja asaras, paskatījās uz tēvoci, pasmaidīja, satvēra mani rokās, cieši piespieda pie krūtīm un sāka skūpstīt.

Man šķita, ka mani skūpsta mana māmiņa.

Pēc tam krustmāte Ciruta sacīja:

— Un tagad ej, mans zelta gabaliņ! Ej, kamēr vectēvs nav pamanījis, ka tu esi šeit.

Mēs atgriezāmies mājās. Kopš tā laika es vairs netiku bijis krustmātes Cirutas būdā. Taču tikāmies mēs katru dienu. Viņa ikreiz ļoti mīļi un skumīgi uzlūkoja mani.

Toreiz es tā arī nesapratu, kāpēc viņu sauca par neaizskaramo un liedza viņai mani mīlēt.

6. PIE MUMS VIESOJAS ZILOŅMATE LAKŠMI

Vienam no mūsu radiniekiem piederēja ziloņmāte Lakšmi. Reiz viņam bija kaut kur jāaizbrauc, un viņš palūdza vectēvu izmitināt ziloņmāti dažas dienas pie mums. Vectēvam šāds piedāvājums itin nemaz nepatika. Bet vai tad radiniekam var atteikt?

Es ļoti nopriecājos, uzzinājis, ka pie mums dzīvos Lakšmi. Caurām dienām visiem prašņāju, kas būtu sagādājams, lai ziloņmāti pienācīgi uzņemtu. Vecmāmiņa pateica, ka ziloņiem patīkot cukurniedres, un atļāva mazliet paņemt no mūsu krājumiem.

Beidzot Lakšmi kopā ar savu dzinēju Kitu ieradās pie mums viesos. Mēs visi iznācām viņu sagaidīt.

— Lakšmi vēl pavisam jauniņa. Viņai tikai astoņi gadi, bet viņa ir ļoti gudra un izglītota. Viņai patīk rotaļāties ar bērniem, — Kitu stāstīja.

Viņš sarunājās ar Lakšmi, itin kā viņa būtu paša meita.

Es tūdaļ gribēju pacienāt Lakšmi ar cukurniedrēm, taču baidījos iet viņai klāt. Tad Kitu paņēma mani aiz rokas un pieveda pie ziloņmātes.

— Nebaidies, viņa nedarīs tev nekā ļauna. Lakšmi mīl bērnus.

Tad es droši piegāju pie Lakšmi un pacienāju viņu ar cukurniedrēm.

Vakarā dzinējs aplika ziloņmātei ap kāju ķēdi un piesēja viņu pie koka. Es ilgi sēdēju ziloņmātei blakus un skatījos uz viņu. Es būtu varējis nosēdēt blakus Lakšmi cauru nakti, ja vien vecmāmiņa nesūtītu mani gulēt.

Nākamajā dienā es pamodos ļoti agri un tūdaļ izskrēju pagalmā. Ieraudzījusi mani, Lakšmi sveicinādama pastiepa man savu snuķi.

Drīz atnāca Kitu un veda ziloņmāti uz dīķi peldināt. Es nekad nebiju redzējis, kā ziloņi peldas, un tāpēc gāju viņiem līdzi.

Lakšmi iebrida dīķī, ievilka snuķī ūdeni un sāka aplaistīties. Arī Kitu iekāpa dīķī un vēlēja ziloņmātei nogulties. Taču Lakšmi atkal ievilka snuķī ūdeni un paskatījās uz Kitu.

— Nedrīkst! Nedrīkst! — Kitu iekliedzās.

Taču jau bija par vēlu. Kitu gandrīz vai aizrijās ar spēcīgo ūdens strūklu, kuru Lakšmi viņam uzšļāca. Dzinējs tomēr neap-skaitās. Tikai kad ziloņmāte atkal grasījās viņu apliet, viņš piedraudēja tai ar nūju. Tad Lakšmi no visa spēka izšļāca ūdeni sev uz muguras.

Tobrīd stāvēju tieši aiz ziloņmātes — un viss ūdens trāpījās man. Man tas ļoti patika. Es sāku skaļi smieties un sist plaukstas. Tad Kitu satvēra Lakšmi aiz ausīm un lika viņai nogulties. Ziloņmāte paklausīja. Kitu sāka viņu tīrīt ar akmens šķembu.

Atceļā Kitu atļāva man pavizināties uz Lakšmi muguras. Sākumā biju priecīgs, bet tad pēkšņi nobijos, jo vēl nekad nebiju jājis uz ziloņiem. Un tomēr es uzkāpu ziloņmātei mugurā.

Pa ceļam Kitu pastāstīja, ka Lakšmi esot liela kārumniece un viņai ļoti patīkot nogatavināti banāni. «Rīt noteikti jāpacienā Lakšmi ar banāniem,» klusībā nodomāju.

Mūsu dārzā auga daudz banānkoku. Gatavie banāni glabājās bēniņos, un man bija aizliegts tos ņemt. Visu rītu slamstījos pa pagalmu, gaidīdams, kad vectēvs aizies no mājas. Beidzot viņš aizgāja. Es uzkāpu uz bēniņiem, paķēru milzīgu banānu saišķi un skrēju pie Lakšmi. Ziloņmāte par manu cienastu bija ļoti priecīga un gardu muti apēda visus banānus.

Dažās dienās aizstiepu Lakšmi gandrīz visus banānus, kas glabājās bēniņos. Uzzinājis to, vectēvs stipri saskaitās, jo necieta, ja kas tiek ņemts bez viņa ziņas. Paķēris garu stibu, viņš mīlīgā balsi sauca mani:

— Panāc šurpu, manu puisīti!

Taču es uzreiz atskārtu, kāpēc viņš mani sauc, un laidos prom. Vectēvs man pakaļ. Un tad Lakšmi, kuru bija aizmirsts piesiet pie koka, nāca man palīgā. Pacēlusi gaisā snuķi, ziloņmāte skaļi ietaurējās un metās vectēvam virsū. Vectēvs pārbijies ieskrēja mājā un aizbultēja durvis. Bet es, piegājis pie Lakšmi, noglāstīju viņai snuķi.

Pēc kāda laiciņa durvju spraugā parādījās vectēvs un sniedza man pāri palikušo banānu saišķi.

— Pabaro Lakšmi, — viņš sacīja.

Es tā arī izdarīju. Un vectēvs un Lakšmi, un es — mēs visi trīs jutāmies gaužām apmierināti.

Bet nākamajā dienā ieradās saimnieks un aizveda ziloņmāti sev līdzi. Man bija ļoti žēl šķirties no Lakšmi, un, kad viņu aizveda, es pat apraudājos.

7. KĀ ES NOĶĒRU UN IZGLĀBU KROKODILU

Vasarā vienā no mūsu dīķiem, kur bija daudz zivju, uzradās krokodils. Viņš allaž mitinājās tur lietus sezonā.

Es bieži redzēju viņu dīķmalā, kad viņš tur sildījās saulē. Vispār man nekas nebija pretī, ka krokodils dzīvo mūsu dīķī, bet ēst zivis no šī dīķa man nez kāpēc bija pretīgi. Un es nolēmu krokodilu padzīt.

Kādu dienu, paņēmis lielu akmeni, piezagos uz pirkstgaliem pie dīķa. Krokodils gulēja krastā. Droši vien viņš snauda. Paslēpies aiz koka, es atvēzējos un metu no visa spēka krokodilam ar akmeni. Akmens gandrīz trāpīja mērķī, krokodils ātri ienira ūdenī un nozuda. Es ilgi gaidīju, kad viņš atkal parādīsies, bet tā arī nesagaidīju.

Tad aizgāju uz māju un, mazliet nogaidījis, atgriezos. Krokodils gulēja tai pašā vietā. Es atkal metu viņam ar akmeni, un krokodils, tāpat kā pirmajā reizē, aizbēga no manis. Beigu beigās tomēr izdomāju, kā tikt galā ar briesmoni. Es atcerējos, kā reiz tika noķerts noklīdis suns, uzmetot tam virvi ar cilpu galā. «Vai nevarētu tāpat noķert arī krokodilu?» es spriedu.

Vairākas dienas krokodils nebija redzams.

Un tad nejauši pamanīju pēdas — platu sliedi, kas veda cauri žogam uz otru dīķi.

«īstā vieta, kur izlikt slazdus!» es nolēmu, zinādams, ka krokodils vienmēr rāpo pa iemīto taku. Vairs trūka vienīgi stipras virves.

Es devos meklēt virvi. Pļavā ganījās govis un bifeļi, piesieti pie mietiem. Gribēju jau atraisīt kādu no virvēm, taču, atminējies vectēvu, nolēmu pagaidīt, kad viņš aizies no mājas. Par laimi, vectēvs drīz aizbrauca uz kaimiņu ciemu kaut kādās darīšanās uz veselām divām dienām. Es tūdaļ jozu uz ganībām, atraisīju vienu no govīm, paņēmu virvi, sasēju cilpu un novietoju tu pie cauruma žogā, bet otru virves galu piesēju pie koka un gāju uz mājām.

Tiklīdz uzausa gaisma, es skrēju uz žogmali. Tur, cilpas aizžņaugts, gulēja krokodils. Varēja redzēt, ka viņš bija ilgi pūlējies atbrīvoties no cilpas, jo zeme visapkārt bija pamatīgi izkārpīta.

Tiklīdz es tuvojos, krokodils, ieplētis savu milzīgo rīkli, metās uz manu pusi, taču virve nostiepās un atrāva viņu atpakaļ.

Es drāzu, ko kājas nes, atpakaļ uz māju, uzmodināju tēvoci un izstāstīju viņam par noķerto krokodilu. Tēvocis neticēja, tomēr apģērbās un nāca man līdzi. Ieraudzījis milzīgo krokodilu, viņš ieplēta acis un ilgi klusēdams kustināja lūpas. Pēc tam, neteikdams ne vārda, apgriezās un aizskrēja pēc kaimiņiem.

Kaimiņi drīz vien ieradās, apmeta krokodilam apkārt virves un vilka viņu uz māju. Es gāju pa priekšu, ik pa brīdim skatīdamies uz savu medījumu. Pagalmā krokodils tika piesiets ar virvēm pie diviem resniem kokiem.

Drīz vien par manu varoņdarbu uzzināja viss ciems. Ļaudis steidzās uz mūsu māju.

Es nolēmu neiet uz skolu un palūdzu savam klasesbiedram pateikt skolotājam, ka šodien esmu noķēris milzu krokodilu un tāpēc nevaru būt stundās.

Drīz vien pagalmā ienāca skolotājs un kopā ar viņu visa mūsu klase. Biedri lūkojās uz mani kā uz varoni, bet es stāstīju viņiem visos sīkumos, kā pārspēju viltībā un noķēru šo briesmoni. Pēc tam skolotājs sāka visiem skaidrot, ka krokodili dzīvojot ne vien Indijā, bet arī Āfrikā un vēl kaut kur, ka viņi esot spēcīgi, plēsonīgi un viltīgi, kā arī to, cik drosmīgs un attapīgs zēns es esmu.

Pūlis auga aizvien lielāks. Dažs labs jau meta krokodilam ar sprunguļiem un akmeņiem. Man tas briesmīgi nepatika, un es sacīju, ka krokodils ir mans un nevienam nav tiesības darīt tam pāri. Tomēr manus vārdus neviens neņēma vērā. Bet, kad vēl izdzirdēju, ka pūlis taisās manu krokodilu nogalināt, es pārskaities piedraudēju, ka palaidīšu krokodilu brīvībā. Par to visi sašuta.

— Vai krokodilu drīkst laist brīvībā?

— Viņš jau tāpat nodarījis mums daudz ļauna!

— Briesmonis jānogalina!

Priekšā iznāca mūsu kaimiņš un paziņoja, ka šis krokodils pagājušajā gadā apēdis viņam suni. Cits sacīja, ka krokodils reiz uzbrucis viņa govij. Bet kāda sieviete skaļi klaigāja, ka šis krokodils naktī dzinies viņai pakaļ un gribējis iekost.

Visi nikni skatījās uz mani, kliedza un vicināja rokām.

Es pārskaities saucu palīgā tēvoci. Bet viņš bija kaut kur nozudis. Tad meklēju aizstāvību pie vecmāmiņas, bet viņa sacīja, ka krokodilu labāk nogalēt, lai viņš vairs nedarītu cilvēkiem ļaunu. Es biju pagalam izmisis.

Un tad ieradās vectēvs! Es pieskrēju pie viņa, lūgdams glābt manu krokodilu. Vectēvs uzmeta skatienu milzīgajam gūsteknim, tad dusmīgi paskatījās uz pūli un sacīja, ka dievs nevienam nav devis tiesības nogalēt dzīvu radību, ka krokodils ir svēts dzīvnieks un tāpēc viņš jālaiž brīvībā.

Es pat palēcos aiz prieka. Turpretī ļaudis palika neapmierināti ar vectēva lēmumu. Daži mēģināja viņu apstrīdēt, taču vectēvs piecirta kāju un tik bargi uzkliedza kurnētājiem, ka pagalms uzreiz kļuva tukšs. Palika vienīgi mūsu kaimiņi.

Pagriezies pret mani, vectēvs stingri noteica:

— Tūlīt pat atlaid šo briesmoni!

Tēvocis kopā ar kaimiņiem aizvilka krokodilu līdz dīķim, uzlika viņam uz muguras kāpnes, piespiezdami ar tām krokodilu pie zemes tā, ka viņš nevarēja ne pakustēt. Tēvocis pārgrieza ar nazi virves, kaimiņi noņēma kāpnes — un krokodils iemetās ūdenī un nozuda.

Mājās visi atgriezās ļoti apmierināti.

Pēc dažām dienām es atkal ieraudzīju savu krokodilu. Viņš sildījās saulē tai pašā vietā, kur nesen biju viņu noķēris.

Direktors ir mana vectēva draugs. Reizēm viņš iegriežas mūsu mājā, lai pastāstītu par manām skolas gaitām, kaut gan, patiesību sakot, viņš neko par tām nezina. Spriežot pēc viņa stāstiem, es esmu labākais skolēns visā skolā un mani gaida spoža nākotne. Vectēvs ar labpatiku klausās manu slavināšanu. Es taču esmu viņa mazdēls un cildina mani pats direktors! Bet direktoram tikai gribas sagādāt prieku manam vectēvam. Tiesa, direktors reiz pasūdzējās vectēvam, ka es palaižoties slinkumā un sākot slikti mācīties, un palūdza veltīt man lielāku uzmanību.

Tiklīdz direktors aizgāja, vectēvs tūdaļ veltīja man uzmanību. Paņēmis nūju, viņš ienāca manā istabā. Tieši tobrīd es zīmēju. Vectēvs pieskrēja pie manis un grasījās mani iekaustīt.

— Vecmāmiņ! — es iebrēcos.

Atsteidzās vecmāmiņa un klupa vectēvam virsū.

— Savaldies! — viņa kliedza. — Ko tu dari? Tu nositīsi bērnu!

Vectēvs palaida mani vaļā un sāka strostēt vecmāmiņu:

— Tu viņu tīšuprāt maitā! Puika galīgi palaidies un sācis slikti mācīties! To vien dara kā zīmē savas bildītes!

Pēc tam vectēvs paskatījās uz sienām, kur karājās mani zīmējumi, un sāka raut tos nost.

— Netērē laiku visādām blēņām! — viņš noteica un izgāja no istabas.

Es jutos loti aizvainots un kopš tā laika mājās vairs nezīmēju.

Reiz, kad mūsu skolotājs bija aizbraucis atvaļinājumā, pie mums ienāca direktors, lai noturētu aritmētikas stundu. Viņš nevarēja pieļaut, ka mēs izlaižam stundas un slaistāmies. Mums briesmīgi nepatika, ka atnāca direktors. Bet ko tur var darīt?

Ienācis klasē, direktors uzmeta mums bargu skatienu, pamāja, ka drīkstam apsēsties, un piegāja pie tāfeles. Vērdamies papīriņā, viņš uzrakstīja piecus piemērus ar saskaitīšanu.

— Te būs pieci piemēri. Līdz stundas beigām tie jāatrisina, — viņš dusmīgi noteica čerkstošā balsī.

Pēc tam direktors apsēdās krēslā, noņēma čalmu, nolika uz galda un pēc kāda brīža jau krāca.

Piemēri bija ļoti vienkārši. Es tos ātri atrisināju un sāku lūkoties uz direktoru.

Viņš izskatījās ļoti smieklīgs, un man uznāca vēlēšanās viņu uzzīmēt. Es ļoti centos, un zīmējums izdevās labu labais. Es uzzīmēju visu: viņa apaļo seju un pliko pakausi, milzīgo vēderu un līkās kājas. Ar mokām sagaidīju stundas beigas — tik ļoti man gribējās parādīt zīmējumu klasesbiedriem.

Atskanēja zvans. Direktors uzmodās, savāca mūsu burtnīcas un izgāja no klases.

Es parādīju zīmējumu biedriem. Visi skaļi smējās. Smiekli un kņada turpinājās līdz brīdim, kad klasē ienāca skolotājs, kam vajadzēja noturēt nākamo stundu. Viņš mēģināja mūs nomierināt, taču viņa pūles bija veltīgas. Tad viņš pienāca pie manis un izrāva man no rokām zīmējumu. Palūkojies uz to, skolotājs nosmīkņāja, pēc tam sarauca uzacis un izgāja no klases. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās un lika man iet pie direktora.

Mans zīmējums atradās direktoram uz galda.

— Vai tu to zīmēji? — direktors nosēca.

— Jā, — es atbildēju.

— Tātad tu?! — viņš ierēcās, pielēca pie manis un iebelza man ar nūju. — Tātad tas ir tavs darbs, negantniek! Aizliedzu tev divas nedēļas nākt uz skolu! Bet tagad prom no šejienes!

Es izgāju. Ko iesākt? Doties uz mājām es baidījos un tāpēc sāku gaidīt, kad beigsies stundas.

Vēsts par manu sodīšanu izplatījās visā skolā. Pārtraukumā pie manis pienāca klasesbiedri. Viņi izteica man savu līdzjūtību un piedāvājās pārmācīt direktoru. Viens zēns pat ieteica palikt direktoram zem krēsla pistongu, lai viņu kārtīgi nobiedētu.

Stundas beidzās, un es pārnācu mājās.

Vecmāmiņa uzklāja galdu. Pēkšņi ieraudzīju, ka uz mūsu māju nāk direktors. Es tūdaļ paslēpos aiz durvīm. Direktors ienāca mājā, sasveicinājās ar vecmāmiņu un iegāja vectēva istabā.

Es ieklausījos. Direktors sašutuma pilnā balsī sūdzējās vectēvam, ka skolā es neciešami uzvedoties. Ka šodien visu stundu esot zīmējis. Pēc tam bija dzirdama papīra čaukstoņa. Es sapratu, ka direktors velk laukā no portfeļa manu zīmējumu. Iestājās klusums. «Nu gan esmu ķezā,» es nodomāju, «jālaižas ātrāk lapās!» Te pēkšņi atskanēja smiekli. Smējējs bija vectēvs.

— Vai tiešām to uzzīmējis Radža?! — viņš vaicāja, rīstīdamies aiz smiekliem.

— Viņš! — direktors sašutis atteica.

Es ielūkojos pa durvju spraugu. Vectēvs turēja rokā manu zīmējumu un locījās aiz smiekliem. Acīs viņam saskrēja asaras.

Vectēva istabā pārbijusies ieskrēja vecmāmiņa, palūkojās uz zīmējumu un arī sāka smieties.

— Vai tad Radža uzzīmējis kaut ko nepareizi? — slaucīdams asaras, vectēvs vaicāja direktoram.

— Bet viņš nodarbojas ar zīmēšanu stundas laikā, — direktors aizvainoti noburkšķēja.

— Bet man šis zīmējums ļoti patīk, — vēl aizvien smiedamies, vectēvs sacīja. — Es nekad nebiju domājis, ka mans Radža tik spējīgs zēns.

Direktors nikni nošņācās, pēc tam pasmaidīja un sacīja:

— Jūs pareizi uztvērāt, Radža ir ļoti spējīgs skolnieks. Es speciāli atnesu parādīt jums šo zīmējumu.

Visi atkal sāka smieties.

Pēc tam vecmāmiņa uzaicināja direktoru paēst pusdienas kopā ar mums.

9. TIRGUS

Kādu dienu pienāca vēstule no mana tēva. Viņš rakstīja, ka drīz atbraukšot un paņemšot mani uz pilsētu, kur es mācīšoties jaunā, lielā skolā. Es ļoti sadrūmu. Bet vectēvs sacīja, lai beidzu bēdāties, un tēvocis apsolīja paņemt mani sev līdzi uz gadatirgu. Mazliet nomierinājies, sāku ar nepacietību gaidīt šo dienu.

Beidzot gaidītā diena bija klāt! Es piecēlos agri no rīta un sāku posties uz gadatirgu. Man ļoti gribējās nopirkt sev saulessargu, un vectēvs iedeva man divas rūpijas.

— Ko tu iesāksi gadatirgū ar divām rūpijām? — tēvocis nobrīnījās.

To dzirdēdama, vecmāmiņa iedeva man vēl divas rūpijas, lai es varētu nopirkt sev visu, ko vēlos.

Un tad es, tēvocis un mūsu kalps Nanu devāmies uz gadatirgu. Kas tur bija ko redzēt! Uz gadatirgu bija sabraukuši tirgotāji ar savām precēm no malu malām. Tur bija tik daudz skaistu mantu, ka acis žilba. Gadatirgū pārdeva visu — no sīkas kniepadatas līdz milzu zilonim. Ļaužu bija tik daudz, ka mēs tikko tikām uz priekšu. Pie tēvoča drīz pienāca viņa draugi un aizveda viņu kaut kur.

— Pastaigā pa tirgu kopā ar Nanu. Tikai pielūko, bez manis neko nepērc! — tēvocis atvadām pieteica.

Es klusēdams pamāju ar galvu. Un mēs ar Nanu devāmies apskatīt gadatirgu. Kas šeit bija visādu rota|lietu: krāsaini gaisa baloni, koši izkrāsoti ratiņi, māla svilpītes! Man ļoti gribējās kaut ko nopirkt, bet es cietos.

Beidzot mēs piegājām pie nojumes ar izkārtni: «Laimes pārdotava». Pārdotavas saimnieks man loti patika. Viņš bija tik labsirdīgs un jautrs. Viņš visiem smalki izstāstīja, kā kļūt laimīgiem.

— Tas ir ļoti vienkārši, — viņš sacīja. — Seit ir trīsdesmit seši laimesti — no viens līdz trīsdesmit seši — un trīsdesmit seši aplīši. Katrā aplītī iezīmēti cipari no viens līdz seši. Aplīši sakārtoti uz galda ar numuriem uz leju. Samaksājiet pusrūpiju, izvēlieties sešus aplīšus, salieciet kopā ciparus — un jūs dabūsiet kopīgo summu. Tas arī būs jūsu laimesta numurs. Nebaidieties, maksājiet naudu — un jūs noteikti kaut ko vinnēsiet! Laimestu vērtība — no divdesmit pieciem paisiem līdz divdesmit piecām rūpijām. Sanāciet, izmēģiniet savu laimi!

Pienāca kāds večuks, samaksāja pusrūpiju, paņēma sešus aplīšus un ieguva summu deviņi. Viņš laimēja ļoti skaistu modinātāju. Taču večuks atteicās no tā, un saimnieks viņam izmaksāja četras rūpijas. Večuks aizgāja ļoti apmierināts.

Pēc tam laimi izmēģināja kāds zēns, mazliet vecāks par mani. Viņš laimēja matu suku, kas maksāja divdesmit piecus paisus. Labsirdīgais saimnieks iedeva viņam par šo naudu vēl sešus aplīšus. Un zēns laimēja pildspalvu par trim rūpijām. Trešajā reizē viņš laimēja rokaspulksteni par desmit rūpijām un ceturtajā — ziloņkaula galda lampu, kas maksāja divdesmit piecas rūpijas. Zēns aizgāja loti apmierināts.

Tad arī es nolēmu izmēģināt laimi un paskatījos uz Nanu. Viņš jautri piemiedza man ar aci. Samaksāju pusrūpiju un paņēmu sešus aplīšus. Man uzreiz neveicās: laimēju tikai divus zīmuļus. Saimnieks atpirka tos par divdesmit pieciem paisiem. Es mēģināju vēlreiz un laimēju tintes pudelīti, kuru saimnieks atkal atpirka par divdesmit pieciem paisiem. Tad vēlreiz izmēģināju laimi, bet joprojām zaudēju. Man tā kārojās iegūt lielo vinnestu, ka turpināju maksāt pa pusrūpijai, bet ikreiz cietu neveiksmi. Beidzot paspēlēju pēdējos divdesmit piecus paisus.

Ziņkārīgie tirdzinieki skatījās uz mani ar smaidu un neviens nejuta man līdzi. Gandrīz vai raudādams, atstāju laimes pārdotavu, un mēs ar Nanu devāmies uz vietu, kur bija norunāta tikšanās ar tēvoci.

— Ko tāds nobēdājies, Radža? — tēvocis jautāja. — Kas atgadījies?

Es klusēdams novērsos. Tad Nanu izstāstīja tēvocim visu, kas bija noticis ar mani.

Sākumā tēvocis apskaitās, bet pēc brīža pasmaidīja un noglauda man galvu. Viņš izvadāja mani pa veikaliem, nopirka skaistu saulessargu, cepumus un konfektes.

Kad pārnācām mājās, tēvocis sacīja, ka laimes pārdotavas saimnieks ir krāpnieks un blēdis.

— Nav gan, — es iebildu, — man tikai nelaimējās.

— Tu maldies, puisīt, — tēvocis atteica. — Seit nav runa par laimi vai nelaimi.

— Bet, tēvoci, — es neatlaidos, — tur kāds večuks laimēja modinātāju, bet viens zēns pat galda lampu!

— Ak tu, muļķīti! — tēvocis iesmējās. — Tie taču bija saimnieka draugi. Viņi speciāli uzmudina tādus vientiešus kā tu. Saimniekam vajadzēja dabūt tavu naudu — un viņš to dabūja. Bet tagad aizmirsti to un nevienam nestāsti, ka esi nelaimīgs vai, pareizāk sakot, ka tiki apvests ap stūri.

* * *

Bet pēc dažām dienām atbrauca mans tēvs un paņēma mani sev līdzi uz pilsētu. Man bija ļoti žēl šķirties no vectēva, vecmāmiņas, tēvoča, no maniem skolasbiedriem. Man gribējās raudāt, bet tēvs nomierināja mani, apsolīdams atvest mani šurpu pēc dažiem mēnešiem, kad sāksies brīvdienas. Kad atkal atbraukšu pie vectēva, noteikti izstāstīšu jums, ko jaunu būšu piedzīvojis.

TEKADOU TU MAUNS, birmiešu rakstnieks. DZIESMA

Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit astotajā gadā Svebo pilsētas valdnieks Min Taja Dži, iekarojis Birmas galvaspilsētu Amarapūru, kļuva par valsts imperatoru, vārdā Taravadi^8, un, nometinājis mīļoto sievu Ma Mja Leju^9 Rietumu pilī, pasludināja viņu par ķeizarieni. Pēc tam Taravadi atsauca uz galvaspilsētu visus savus radiniekus un, kā piederas tronī uzkāpušam imperatoram, tos bagātīgi apdāvināja. Ķeizarienes brāli viņš iecēla par miesassargu priekšnieku.

Kad nākamais imperators precējās ar daiļavu no Taravo ciema, kas atrodas starp Rangunu un Mandalaju, viņas brālim bija četrpadsmit gadu. Šis gaišādis jauneklis ar pareizu sejas ovālu, vienmēr mierīgs un savaldīgs, izskatījās ļoti līdzīgs māsai. Viņš lieliski spēlēja arfu, dziedāja Ma Mja Lejas sacerētās dziesmas un arī pats rakstīja dzejoļus, piekomponēdams tiem mūziku. Nebija viņam sveša arī karamāksla.

Ap to laiku, kad Ma Mja Leja kļuva par ķeizarieni, viņas brālim, princim Thinam, bija jau pilni divdesmit pieci gadi. Bet viņš vēl aizvien nebija precējies.

Taravadi bieži devās karagājienos, un tad ķeizariene skuma. Viņa jutās vientuļa savā greznajā pilī un sūtīja pakaļ brālim. Princis Thins labprāt izklaidēja Ma Mja Leju ar dziedāšanu.

Kādu vakaru, sēdot kopā ar ķeizarieni pils dārzā, princis uzsāka savu jauno dziesmu:

— Gaidīt nespēju vairs, nudien!

Zēlo mani! Jel parādiesl Laiks uz priekšu lai ātrāk skrien,

Manas dedzīgās ilgas dzēš!

Prinča rokas strinkšķināja stīgas, dziesma plūstin plūda, debesīs spīdēja apzeltīts mēness. Ma Mja Leja klausījās brālī, tai pašā laikā domādama pati savas domas ...

— Ak, valdniec, — beidzis dziesmu, princis sacīja, — nesen, atgriežoties no svētceļojuma, biju aizkavējies Taravo kuģu piestātnē, un tur man gadījās dzirdēt kādas zvejnieka meitas Sin Njovas dziedāšanu. Viņai ir brīnišķīga balss, un viņa pati ir īsta skaistule. Es atvedu meiteni uz Amarapūru; no viņas vajag iznākt lieliskai dziedātājai.

— Kāpēc tad, ak, manu brāli, tu viņu nepaņēmi šodien sev līdzi?

— Nav vēl īstais laiks, valdniec. Viņa ir vienkārša meitene un nezina, kā jāuzvedas augsti stāvošu personu vidū, apradīs mazliet, tad atvedīšu viņu pie jums.

Sin Njova cītīgi mācījās, cenzdamās iztapt princim Thinam.

— Mana mīlotā nav man klāt. Kur tu esi?

Ak, atsaucies drīzāk, mīļotais mans! —

viņa dziedāja savā tīrajā, dzidrajā balsī.

— Stop! Tā ne! — princis viņu pamācīja. — «Ak» ir jāuzsver un gari jāvelk. Es taču tev sacīju. Sāc no jauna!

Princim Thinam ļoti gribējās, lai Sin Njova sasniegtu īstu meistarību. Pēc mēneša, kad būs pilns mēness, pilī būs svētki un, ja princis spēs viņu labi sagatavot, viņa dziedās paša imperatora priekšā. Un ja nu Sin Njovas dziedāšana Taravadi iepatiksies un viņš to iecels par galma dziedoni? Tad meiteni gaida bagātība un slava.

Sin Njova koncentrējās un iesāka vēlreiz:

— Mana mīļotā nav man klāt. Kur tu esi?

Ak, atsaucies drīzāk, mīļotais mans!

— Tagad bija labi. Nu, šodienai varbūt pietiks. — Princis uz brīdi kļuva domīgs. — Un tagad uzklausi mani, — viņš atkal ierunājās. — Pēc mēneša es tevi vedīšu uz pili. Tai dienā pats dižais Mjavadi^10 dziedās imperatora priekšā slaveno dziesmu «Slava Konbaunu^11 namam». Arī tev der noklausīties slaveno dziedoni. Un pēc tam arī tu parādīsi savu mākslu. Tev nav ko baidīties. Esmu pārliecināts, ka viss izies labi, tikai domā par to, ko tu dziedi. Ja dziedātāja maniere saskan ar saturu, klausītāji dziesmu uztver pavisam citādi. Slavu iekaro tas, kura dziedājums iespiežas sirdī. Saprati?

Sin Njova klausījās prinča pamācībās, nenovērsdama no viņa acu. Viņa neiedrīkstējās ar viņu runāt un atbildēja tikai ar galvas mājienu. Meitene, pati to nenojauzdama, bija iemīlējusi princi Thinu no pirmā acu uzmetiena.

Taču arī ar princi notika kaut kas savāds. Kopš viņš bija sastapis šo meiteni, viņa sirdī sāka mājot prieks. Vai viņš nejutās laimīgs tāpēc, ka negaidot viņas personā bija ieguvis mazu mā-šeli? Bet princis par to neprātoja.

Tuvojās saulriets. Sin Njova un princis Thins pastaigājās upmalā.

— Mani vienmēr pārņem skumjas šai stundā, — sacīja Sin Njova. — Vakarā mēs ar tēvu parasti sēdāmies laivā un devāmies vilkt ārā tīklus. Dažreiz es dziedāju. Bet gadījās, ka mēs zvejojām arī naktī. Brīžiem vai jādreb aiz aukstuma ... Paskatieties, ķeizarienes brāli, uz šiem putniem! Viņi lido un ir laimīgi. Bet es reizēm saulrietā atceros mājas un skumstu.

Meitene neprata stāstīt dzejiski. Viņa tikai pateica princim par savām ilgām, bet ar augstām personām taču jārunā cēlā valodā ...

Princis Thins paskatījās uz Sin Njovu. Rietošās saules atspulgs klājās pār viņas seju, viņa bija tik skaista. Un princim pēkšņi atklājās nabaga meitenes dvēsele, viņš saprata tās ilgas pēc agrākās dzīves, pēc mājām, pēc tuviniekiem ...

— Saki — kur tev ir labāk — galvaspilsētā vai zvejnieku ciemā? — viņš tai vaicāja.

— Ak, ķeizarienes brāli! Mājās bija viens prieks. Pilsētā līdzās jums — cits ...

Princis pasmaidīja, un viņam uznāca vēlēšanās pasniegt meitenei ziedošu jasmīnu zaru — mīlestības zīmi... Bet viņš tūdaļ savaldījās.

— Ejam, Sin Njova! Saule jau norietējusi.

Svētku dienā imperatora pilī bija sapulcējušies daudz cilvēku. Imperatora priekšā godbijīgi noliecās ministri, galminieki un ierēdņi. Ieradās arī Rietumu pils ķeizariene Ma Mja Leja.

Svētkus atklāja Mjavadi Mindži U Sa, nodziedādams «Slavu Konbaunu namam».

Dziedonis vairs nebija nekāds jaunais, bet viņa balss skanēja lieliski. Un, kad Mjavadi pirksti pieskārās stīgām, klausītājiem šķita, ka viņu priekšā ir dievišķa būtne, kas kādreiz uz Beithuva arfas bija spēlējusi dievu pavēlniekam Tindžaminam. Bet tad pēdējie akordi apklusa, atskanēja atzinības saucieni. Pats imperators dziedoni uzteica.

Pēc šā dziedoņa uzstājās princis Thins ar savu skolnieci. Meitene iznāca, ģērbusies greznā tērpā, skaisti sasukātiem matiem.

Princis apsēdās un sāka uzskaņot arfu. Ieraudzījusi tik cēlu sabiedrību, zvejnieka meita apmulsa, bet vīrišķīgi centās bailes pārvarēt. Viņai tik ļoti gribējās iepriecināt princi un izcelties, jo viņš taču bija uzrakstījis dziesmu viņai...

Princis paskatījās uz Sin Njovu, lūkodams meiteni uzmundrināt ar skatienu.

Un viņa sāka dziedāt par krāšņajiem dārziem, par brīnišķīgo puķi, par neiedomājamo zemju teiksmainajiem putniem ...

Prinča spēle, kas bija savdabīga un dzīva, atšķīrās no slavenā Mjavadi spēles, bet arī bija skaista. Atskanēja aplausi, kas pilī bija tik neparasti... Imperators bija apmierināts.

— Princi Thin, — viņš sacīja, — tu esi ne vien teicams karavīrs, bet arī liels dzejnieks.

Pēc tam viņš apvaicājās, kādu ļaužu esot Sin Njova.

— Ak, pavēlniek, — princis atbildēja, — viņa ir Taravo zvejnieka meita.

Būdams uzticīgs savam paradumam vienmēr apbalvot pēc nopelniem, neatkarīgi no dižciltīguma, imperators iecēla Sin Njovu par galma dziedoni un pavēlēja uzņemt viņu kādas savas meitas svītā.

Princis Thins bija apmierināts, ka imperators augstu novērtējis viņa skolnieces talantu, un noraudzījās uz Sin Njovu ar smaidu. Bet meitene, saprazdama, ka šķiras no skolotāja, priecāties nespēja.

Pēc tam princis Thins ilgi netikās ar savu skolnieci. Valstī plosījās nemieri, un dienests viņam paņēma daudz laika.

Sin Njova bija Rietumu pils ķeizarienes meitas Hlain Thei Khaun Tinas^12 rīcībā. Taču, arī pilī dzīvodama, viņa ilgojās pēc prinča, bet Thins kopš tās pašas dienas, kad viņi šķīrās, saprata, ka mīl Sin Njovu.

Un tad nu princis nolēma uzrakstīt dziesmu par Jamunas upi, par zvejnieku dzīvi — par to dzīvi, kādu kādreiz bija dzīvojusi Sin Njova. Izgājis no pils, viņš nokāpa lejā Iravadi krastā un iesēdās laivā. Ziemeļu vējš uzpūta vēsumu, vieglie viļņi šūpoja laiviņu. Viņš atcerējās Sin Njovas vārdus: «Bet gadījās, ka mēs zvejojām arī naktī. Brīžiem vai jādreb aiz aukstuma...» Un vārsmas pašas klājās uz papīra:

Sudrabaukstajā miglas vēsumā Zvejnieks sarāvies čokurā.

Kad dziesma bija gatava, saule jau laidās rietēt. Princis steigšus atgriezās mājās un nosūtīja uz Rietumu pili pakaļ Šin Njo-vai — viņš uzdāvinās meitenei šo dziesmu. Kamēr princis izraudzījās meldiju, ieradās Sin Njova. — Nāc ātrāk pie manis! Esmu tik priecīgs, ka atkal tevi redzu! Un tagad paklausies! Viņš tai atdeva lapiņu ar dzejas vārsmām un sāka dziedāt: — Jamunas nogāze. Vai putni čivina vai vārdu čaloņa? Tik jauki mīlniekiem, kad plecam pieglausts plecs, No augstas nogāzes ir tālē raudzīties!

Princis uzsmaidīja meitenei, un viņa jutās laimīga.

— Spožs dienas saulainums Uz gausā viļņa dus,

Uz smilšu plāksnītēm Un zivju zvīņām zib.

Un nerimst debesīs Skaļš putnu čalojums,

Vien man liegts gaismas stars,

Liegts skaņas burvīgums.

Es ilgās raugos mēms Uz mīlu tālumā ...

Dziesmā bija runa par to, kā jauna zvejniece, kas nokļuvusi pilī, atgriežas savā agrākajā dzīvē. Viņa sēstas laivā un no jauna met ūdenī tīklu ...

— Lūk, tīklu Jamunā Jau zvejniecīte met,

Tad laivai piedauza:

«Daun-din!» — sauc tīklā zivis.

Un zivis nevilcinās, tās «daun-din!» —

Uz viņas saucienu — ir tūdaļ klāt.

Un iezaigojas zelts Uz sīkām tīkla acīm.

Kā zvejniekmeitenei Tik milzīgs ticis loms?

Pēkšņi princis dziesmu pārtrauca. Meitenes sirds sažņaudzās. Viņa taču uz upes ir viena, mīļotā nav, viļņi neaiznesīs prom viņas ilgas!

— Nav spēka vērot vairs,

Cik līksmi putni spurdz.

Cik skumji skatīties —

Un atcerēties tevi!

Tik liegi vējiņš pūš.

Mirdz upē vilnis gaišs,

Nakts migla sudrabu Uz muguras tam ber.

Pār klusiem ūdeņiem Kā bakens peldošais Mans ilgu ugunsgrēks Nemūžam nenodziest.

Princis apklusa. Bet Sin Njovai vēl aizvien šķita, ka viņa gluži viena sēž laivā upes vidū ...

Beidzot viņa atžilba un sāka raudāt kā bērns. Princis nebija domājis, ka dziesma meiteni tik ļoti aizkustinās. Viņš to apskāva un sāka mierināt. Sin Njova šņukstēdama piekļāvās viņam klāt, un pēkšņi meiteni pārņēma priekšnojauta. Viņa saprata, ka viņiem ir lemts šķirties un ka viņas mīļoto gaida nelaime.

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit piektajā gadā pār Rietumu pils ķeizarieni nogruva imperatora dusmas. Taravadi bija radušās aizdomas, ka Ma Mja Leja pēc slepenas norunas ar imperatora dēlu, Pji pilsētas noteicēju, grasās gāzt savu laulāto draugu no troņa, un ķeizarieni, kā pēc paražas klājas, kopā ar visiem radiniekiem sodīja ar nāvi.

No izrēķināšanās izbēga vienīgi princis Thins — viņš laikus paguva aizbēgt uz Taravo, un, kad karavīri ielenca ciemu, viņu vairs neatrada. Princis varēja būt noslīcis.

Ma Mja Leja pirms nāves izlūdzās vīru saudzēt viņas mazgadīgo meitu, un princese Hlain Thei Khaun Tina palika dzīva. Sin Njova palika kopā ar viņu.

Pēc mīļotās sievas nāves imperators pārdomāja un sāka skumt. Viņam uznāca vēlēšanās vēlreiz apmeklēt tās vietas, kur viņš pirmo reizi bija ieraudzījis daiļo Ma Mja Leju. Atlicis visas darīšanas, Taravadi kopā ar meitu Hlain Thei Khaun Tinu devās uz Taravo. Princesi pavadīja Sin Njova.

Imperators tur iebrauca vēlu vakarā. Debesīs peldēja zelta mēness, vesela zvaigžņu bara ielenkts. Krāšņā upe lēnām vēla zaļganus ūdeņus.

Apmeties ar svītu upes krastā, imperators pasauca Mjavadi un pavēlēja viņam nodziedāt dažas Ma Mja Lejas dziesmas.

Dziedonis vēl lāgā nebija pieskāries arfai, kad iztālēm atskanēja skumja balss: — Jamunas nogāze ...

Imperators un Mjavadi klusēdami klausījās dziesmā.

— Saki — vai tu kādreiz esi dzirdējis šo dziesmu? — imperators vaicāja Mjavadi. — Gribētos zināt, kas to sacerējis.

— Dzird runājam, valdniek, ka to sacerējis princis Thins.

Taisnību sakot, dziesmu zināja tikai princis Thins un Sin

Njova, bet, tikko meitene bija paguvusi to iemācīties, princis nozuda. «Bet varbūt mīļotais vēl ir dzīvs,» cerību pilna viņa nodomāja, izdzirdējusi pazīstamo meldiju.

Imperators lika dziedoni sameklēt, un drīz vien tas tika atvests. Tas bija akls kroplis ar rētām klātu seju.

Taravadi nelaimīgajam vīram pajautāja, kas viņu tā sakropļojis.

— Ak, valdniek, tas man atgadījas vēl bērnība. Reiz mēs ar tēvu devāmies pēc malkas; es nogāzos no kraujas un sadauzīju visu seju, bet acis man iztecēja.

— Un kas tev mācīja mūziku? — imperators turpināja. — Vai tu pats sacerēji šo dziesmu?

— Pēc tam, valdniek, kad tavs nožēlojamais vergs bija zaudējis redzi un pārvērties par kropli, par mani rūpējās tēvocis. Viņš nodarbojās ar mani un kādu gadu pirms nāves iemācīja šo dziesmu. Kas to ir sacerējis, es nezinu.

Šin Njova cieši raudzījās mūziķī, bet saskatīt viņa sejas pantus mānīgajā mēness gaismā nebija nemaz tik viegli. Cik sakropļota seja! Nē, pēc prinča viņš nemaz neizskatās.

Pēc imperatora pavēles aklais dziesmu atkārtoja, un Taravadi pavēlēja viņu apbalvot.

...Varbūt nelaimīgais princis Thins, glābdamies no vajātājiem, bija nokritis no stāvās kraujas un sakropļojies līdz nepazīšanai? Vai varbūt princis tiešām bija gājis bojā un šis bija cits cilvēks? To mēs nekad neuzzināsim ... Bet, lai kas bija šo dziesmu uzrakstījis, tā kļuva par vienu no populārākajām dziesmām visā valstī.

NACUME SOSEKI, japāņu rakstnieks. PUISĪTIS

Jau kopš bērnu dienām vienmēr iekuļos kādā ķezā savas trakgalvības dēļ. Reiz pamatskolas laikā izlēcu pa otrā stāva logu, pēc tam kādu nedēļu nevarēju staigāt. Kāds varbūt jautās, kāpēc tāda trakulība. Nekāds dižais iemesls jau nu nebija. Kad pa logu biju izbāzis galvu, kāds klasesbiedrs pazobojās: «Lai kā tu plāties, saderam, ka no šejienes tu neizlēksi! Tu esi zaķapastala!» Kad skolas uzraugs kukuragās mani atnesa mājās, tēvs tikai paskatījās un noteica: «Kur gan redzēts, ka, izlecot no otrā stāva, jau kājas ļogās!» — «Nākamreiz izlēkšu, ka neļodzīsies,» atbildēju.

Radinieks man uzdāvināja Rietumos ražotu kabatas nazīti. Demonstrēju draugiem, cik skaisti mirdz asmens saules gaismā, un tad kāds ieteicās: «Mirdzēt jau mirdz, bet neizskatās, ka tas grieztu.» Izaicinājumu pieņēmu: «Kā negriež? Pierādīšu, ka griež visu ko!» — «Nu, paskatīsimies, kā tu iegriezīsi sev pirkstā!» — «Tad nu gan, pirksts... Lai iet!» Un es slīpi sev iegriezu labās rokas īkšķī. Par laimi, nazis bija mazs, kauls stiprs — un īkšķis man ir vēl arvien. Rēta gan paliks līdz nāvei.

No mūsu mājas divdesmit soļu uz rītiem bija neliels sakņu dārzs ar kastaņu pašā vidū. Sis koks man bija lielākā vērtība dzīvē. Kad ēdamie kastaņi bija īsteni gatavi, es, tikko pamodies, mēdzu izskriet pa dārza durvīm, lai salasītu nokritušos kastaņus un pēc tam tos skolā apēstu. Rietumos mūsu sakņu dārzs robežojās ar lombardnieka Jamasirojas dārzu. Lombardniekam bija gadus trīspadsmit četrpadsmit vecs dēls Kantaro. Viņš bija gļēvulis. Arī liels bailulis, tomēr līda caur bambusa zedeņu žogu zagt kastaņus. Reiz vakarpusē, aiz dārza vārtiņiem noslēpies, beidzot noķēru Kantaro. Kolīdz šis saprata, ka atkāpšanās ceļa vairs nav, tā metās man virsū ar visu spēku. Kantaro bija gadus divus vecāks. Gļēvulis, bet stiprs gan. Kad viņš no visa spēka raudzīja iebelzt ar savu kantaino pauri man pa krūtīm un netrāpīja, viņa galva ieslīdēja mana kimono piedurknē. Roku, kas vairāk traucēja nekā palīdzēja, es purināju cik spēdams. Kantaro galva pa manu piedurkni mētājās no vienas puses uz otru. Pēdīgi, pa piedurkni nomocījies, viņš iekodēs man rokā. Sāpīgi. Es grūdu Kan-taro pret žogu un, aizlicis kāju priekšā, nogāzu zemē. Lombard-nieka zemesgabals bija sešas pēdas lejāk par mūsu sakņu dārzu. Kantaro kājām gaisā, izgāzis pusi bambusa žoga, bļaudams iegāzās savā teritorijā. Krītot viņš norāva mana kimono piedurkni. Roka uzreiz atbrīvojās. Tajā pašā vakarā mana māte gāja atvainoties. Atgriezusies mājās, viņa atnesa kimono piedurkni.

Bez tam es izdarīju diezgan daudz citu negantību. Kādudien ar galdnieka mācekli Kaneko un zivju veikala zēnu Koku mums gadījās izmīdīt Mosaku burkānu lauku. Laukumiņu, kurā burkānu asni vēl nebija uzdīguši, viscaur noklājām ar salmiem. Pusi dienas mēs trijatā tur spēkojāmies un izmīdījām visus burkānus. Dabūju arī kāvienu, kad aizdambēju Furukavas rīsa lauka ūdens-tekni, pa kuru stādiem plūda ūdens caur dziļi zemē ieraktu bambusa posmu. Nezinādams, kas tā par ierīci, sasviedu tur akmeņus un koka sprunguļus. Pārliecinājies, ka ūdens vairs netek, atgriezos mājās. Kad tiesāju maltīti, kliegdams brēkdams ar sarkanu ģīmi istabā iedrāzās Furukava. Liekas, toreiz viss nokārtojās, aizmaksājot sodanaudu.

Tēvs mani pagalam nemīlēja. Māte sirsnīgi izturējās tikai pret manu vecāko brāli. Ieraugot mani, tēvs vienmēr teica: «No šitā kārtīgs cilvēks nekad neiznāks.» Māte piekrita: «Tāds rupjš huligāns! Mani uztrauc viņa nākotne.» Tiesa kas tiesa, neko dzīvē neesmu sasniedzis. Iemesls uztraukties jau nu bija. Vienu gan varu teikt — esmu dzīvojis, ne reizes nenākot saskarsmē ar tiesu.

Māte saslima. Dažas dienas pirms viņas nāves, virtuvē atmuguriski mezdams kūleņus, sadauzīju ribas pret pavarda stūri. Aplam sāpēja. Māte saniknojās un teica, ka nevēlas mani redzēt, ja varu tā uzvesties. Aizbraucu nakšņot pie tuviniekiem. Drīz pienāca ziņa, ka māmiņa mirusi. Man ne prātā neienāca doma, ka tā varētu notikt... Atgriezies mājās, pārmetu sev, ka būtu uzvedies daudz labāk, zinot, cik ļoti slima bija māmiņa. Brālis, kas bija kā piemērs, cik labi ir iespējams uzvesties, man aizrādīja, ka tas viss noticis manis dēļ, jo es esot māmiņai sagādājis tikai rūpes un sirdēstus. Man bija sāpīgi to dzirdēt, un es iecirtu brālim pļauku — par to mani atkal sunīja.

Pēc mātes nāves mēs dzīvojām trijatā — tēvs, brālis un es. Tēvs neko daudz nedarīja. Bet pietika viņam kādu cilvēku ieraudzīt, lai spriedelētu: «Tas nu gan ir! Ne vellam tāds neder!» Tāds bija tēva iemīļotākais teiciens. Es nekad nebiju sapratis, kāpēc tas cilvēks ne vellam nederēja, un vēl tagad to nesaprotu. Neko teikt, mans tēvs bija savāds cilvēks. Brālis, paziņojis, ka kļūs par komersantu, nepārtraukti kala angļu valodu. Būtībā viņam bija sievietes raksturs — viņš bija blēdīgs —, tāpēc mūsu

satikšana neko labā nebija. Caurmērā reizi desmit dienās kārtīgi saplūcāmies. Reiz, kad spēlējām šahu, viņš izdarīja negodīgu gājienu un, nostādījis mani grūtā situācijā, zirgojās. Es tik ļoti pārskaitos, ka ar torni, ko turēja rokā, iešķīlu viņam pa pieri. Piere bija pušu un mazliet asiņoja. Tēvs paziņoja, ka atņemšot man mantojuma tiesības.

Šķita, ka nebija vairs nekādu iespēju mainīt tēva nodomu, un es samierinājos. Bet Kijo, kas kalpoja pie mums jau desmit gadus, raudādama lūdza tēvu apžēloties, un viņa dusmas pamazām noplaka. Par spīti tēva dusmām, es tikpat kā no viņa nebaidījos. Gluži pretēji — tā bija kalpone Kijo, pret kuru jutu žēlumu. Dzirdēju, ka Kijo bija cēlusies no labas, bet izputējušas ģimenes, tāpēc viņa bija spiesta dienēt par kalponi un bija tikai nabaga vecenīte. Sī vecenīte mani ārkārtīgi mīlēja, nezinu pat, kāpēc. Tas bija pārsteidzoši. Trīs dienas pirms nāves manī vīlās māte. Tēvs veselu gadu nezināja, ko ar mani iesākt. Visā apkaimē tiku daudzināts par resgali un dauzoņu. Uz mani raudzījās kā uz retu putnu. Galu galā samierinājos, ka mans raksturs nav no patīkamajiem, un neko daudz nebēdāju, ja pret mani izturējās gluži kā pret koka gabalu. Pretēji visam Kijo mani mīlēja. Tas mani izbrīnīja. Reizēm, kad virtuvē neviena nebija, viņa mani lielīja: «Tu esi tiešs, taisnīgs, tev ir laba daba.» īsti nesapratu, ko Kijo ar to domāja. Ja man patiesi būtu bijusi tik laba daba, tad, liekas, ari citi, ne tikai Kijo izturētos pret mani labāk. Un es vienmēr, kad Kijo mani lielīja, atteicu: «Ciest nevaru glaimus!» Tad

vecīte, priecīgi mani vērodama, sacīja: «Lūk, tieši tādēļ tev ir labs raksturs.» Varēja manīt, ka viņa it kā lepojās ar to, ka pati ir mani tādu izaudzinājusi. Jutos drusku neveikli.

Kad nomira māte, Kijo mani lutināja vēl vairāk. Dažreiz savā bērna prātā brīnījos, kādēļ viņa bija pret mani tik laba. Vispār man tāda lutināšana nepavisam nepatika, pat vēlējos, lai tas viss reiz beigtos. Man bija Kijo žēl. Bet viņa tikai turpināja mani lutināt. Laiku pa laikam vecīte par savu kabatasnaudu man pirka dažādus saldumus. Reizēm aukstos vakaros, kad biju atgūlies, viņa man atnesa bļodiņu karsta viruma no paklusām iegādātiem griķu miltiem. Kādudien atnesa pat ar saknēm sautētus makaronus. Lutināšana neaprobežojās tikai ar ēdieniem. Saņēmu arī zeķes, zīmuļus, burtnīcas. Un tas jau bija krietni vēlāk, kad viņa man aizdeva naudu — trīs jenas. Es tās nelūdzu. Vecīte atnesa naudu man uz istabu un teica: «Bez kabatasnaudas ir grūti, lūdzu, ņem!» Es atbildēju, ka man naudu nevajag, bet Kijo uzstāja, un es aizņēmos tās trīs jenas. Naudu ieliku maciņā un noslēpu uz krūtīm zem kimono. Mazmājiņā maks iekrita podā. Nekādu izredžu to dabūt ārā nebija. Sašļucis savu nelaimi izstāstīju Kijo. Viņa teica, ka tūlīt pat sameklēs bambusa nūju un maku izmakšķerēs. Drīz pie akas šļakstēja ūdens. Izgājis ārā, ieraudzīju, ka Kijo mazgā maku, kas, aiz auklas aizķerts, karājās bambusa nūjas galā. Atvērusi maku, viņa apskatīja vienas jenas papira banknoti. Tā bija kļuvusi gaiši brūna, zīmējums pablāvējis. Kijo izžāvēja naudaszīmes pie krāsniņas, pēc tam man parādīja, teikdama, ka tagad, liekas, tās būšot labas. Paodu — tās nelabi smirdēja. «Nekas, dod šurp, es tās mēģināšu apmainīt!» Kur un kādā veidā Kijo izdevās naudu apmainīt, nevarēju iedomāties. Viņa ne vien apmainīja naudaszīmes, bet piedevām papīra naudas vietā atnesa trīs sudraba jenu monētas. Tagad esmu piemirsis, kā toreiz izdevu šīs trīs sudraba jenas. Apsolīju Kijo tās agrāk vai vēlāk atdot. Bet neatdevu. Un tagad, kaut gribētu atdot desmit reizes vairāk, to vairs nevaru izdarīt. . .

Kijo man dāvanas deva tikai tad, kad tuvumā nebija ne brāļa, ne tēva. Daudzreiz es Kijo teicu, ka man nepatīk saņemt dāvanas slepus no citiem. Mums ar brāli nebija labu attiecību. Viņam nezinot, neņēmu neko — ne saldumus, ne krāsu zīmuļus. Reiz -vecītei pajautāju, kāpēc viņa dāvina man, nevis brālim. Kijo svarīgi atteica: «Tēvs pērk tikai brālim, par tevi nedomā.» Tā nebija taisnība. Ar visu savu ērmotību un ietiepību tēvs tomēr nebija tik netaisns. Bet iespējams, ka Kijo tā likās. Nebija nekādu šaubu, ka vecīte bija mani ļoti iemīļojusi. Kijo ārkārtīgi man pieķērās. Viņa pat bija ieņēmusi galvā, ka nākotnē es kļūšu ievērojams cilvēks, kam dzīvē būs panākumi. Par brāli gan viņa domāja, ka no tā nekas prātīgs neiznāks, kaut arī viņa seja no sēdēšanas pie grāmatām kļuva arvien bālāka. Vecītei neko nevarēja iebilst. Viņa bija pārliecināta, ka tie, kurus viņa mīlēja, noteikti būs izcili ļaudis, bet tie, kurus nemīlēja, neko īpašu dzīvē nesasniegs. Man tolaik pat neienāca prātā, vai no manis kas iznāks. Bet Kijo, ne mirkli nešaubīdamās, apgalvoja, ka noteikti iznāks. Tagad man šķiet, ka varbūt tādēļ, ka Kijo tik ļoti man ticēja, es tomēr kaut ko dzīvē esmu sasniedzis. Pašreiz, to atceroties, tas viss liekas mazliet muļķīgi. Kādudien biju Kijo pajautājis, par ko tad, viņasprāt, kļūšu. Rādījās, ka ari viņai nekādu īpašu ieskatu nebija. Kijo tikai atteica, ka es noteikti uzcelšot sev māju ar skaistām parādes durvīm un vizināšoties ar personisko rikšu.

Kijo gribēja nākt dzīvot pie manis, tikko būšu kļuvis patstāvīgs un man būs sava māja. Viņa vairākkārt mani lūdza ņemt viņu pie sevis. Arī pats biju iedomājies, ka man varētu būt māja, un piekritu. Bet ar to vēl bija par maz. Kijo bija ar varenu iztēli. «Kādā Tokijas kvartālā tev labāk patiktu dzīvot — Kodzimači vai Adzabu? ... Dārzā vajadzētu uztaisīt šūpoles... Pietiktu ar vienu rietumu stila istabu...» — tā viņa uz savu roku kala plānus. Tajā laikā man nekādas mājas nekārojās, un es Kijo vienmēr atteicu, ka nevēlos ne Rietumu, ne japāņu stila māju. Par to Kijo mani atkal slavēja.

Tā dzīvoju gadus piecus sešus pēc mātes nāves. Tēvs mani bāra, ar brāli ķīvējos. No Kijo saņēmu saldumus, reizēm viņa mani pacildināja. īpašu vēlēšanos nebija, jutos mierā ar to, kā bija. Domāju, ka gluži tāpat dzīvo ari citi bērni. Tikai Kijo arvien daudzināja, ka es esot nožēlojams, nelaimīgs. Sāku pat domāt, ka varbūt tā arī ir. Izņemot to, ne man kāda rūpe, ne bēda bija. Ja nu vienīgi jutos mazliet kā pie sienas piespiests, jo tēvs man nedeva pat niecīgu kabatasnaudu.

Janvārī — sešus gadus pēc mātes nāves — ar trieku nomira tēvs. Tā paša gada aprīlī beidzu privāto vidusskolu. Brālis jūnijā pabeidza komercskolu. Viņam vajadzēja braukt uz aizrunāto darbavietu kādas firmas filiālē Kjusju salā. Man vēl nācās mācīties Tokijā. Brālis ierunājās, ka pirms aizbraukšanas pārdos māju un īpašumu sadalīs. Piekritu, jo nekādā gadījumā nevēlējos izmantot viņa aizbildniecību. Tā kā mēs noteikti strīdētos, tad brālis pacenstos atgādināt, cik ļoti viņš gādā un rūpējas par mani. Saņemot aizstāvību, man būtu jāzemojas brālim. Biju nolēmis pats par sevi gādāt, kaut vai iznēsājot pa mājām no rītiem pienu. Pēc kāda laika brālis, atsaucis lietotu mantu uzpircēju, par smiekla naudu pārdeva mantas, kas mūsu dzimtā bija krājušās paaudzēm. Māju viņš pārdeva naudīgam vīram ar kāda paziņas starpniecību. Kopā sanāca paliela summa, bet sīkāk neko nezinu. Vienu mēnesi pirms mājas pārdošanas es Ogavamači ielā biju noīrējis istabu ar pilnu pansiju, kamēr noskaidrosies tālākais. Kijo, kas mūsu mājās bija nodzīvojusi desmit gadus, ļoti pārdzīvoja tās pāriešanu svešās rokās, bet, tā kā māja viņai nepiederēja, viņa neko tur nevarēja darīt. Vecīte mani nemitīgi pārliecināja: «Kad kļūsi vecāks, varēsi mantot tēva mājas.» Bet, ja es varētu mantot mājas, kļuvis vecāks, tad jau būtu varējis arī pēc tēva nāves. Kijo, kā redzams, nekādas lielās jēgas par to visu nebija. Viņa ticēja, ka es varēšu mantot brāļa māju, tiklīdz kļūšu vecāks.

Tā mēs ar brāli šķīrāmies. Joprojām nebija skaidrs, kurp doties Kijo. Brālis, protams, nevarēja ņemt līdzi uz Kjusju salu. Un, liekas, arī Kijo nebija nekādas patikas kulties brālim līdzi. Tai laikā es īrēju mazītiņu, lētu istabiņu, kura, ja vien saimniekam vajadzētu, man tūdaļ būtu jāatstāj. Šķiet, toreiz neviens no mums nevarēja Kijo palīdzēt. Uzprasīju Kijo, vai viņa neies kalpot kādā ģimenē. Beidzot Kijo, pieņēmusi lēmumu, atbildēja: «Neko darīt, izmantošu radinieku palīdzību līdz tam laikam, kad tu apprecēsies un kad tev būs māja.» Kijo radagabals — tiesas rakstvedis — dzīvoja labi, jau vairākkārt bija aicinājis Kijo pie sevis. Bet viņa ielūgumu arvien noraidīja, aizbildinādamās, ka izdevīgāk būt par kalponi mājās, pie kurām ilgajos gados ir pieradusi. Kijo izdomāja, ka labāk tai dzīvot pie radinieka nekā, pārvarot kautrību, salīgt svešā mājā. Kijo joprojām pastāvēja uz to,, lai es steidzīgi iegādājos sev māju un apņemu sievu, tad viņa dzīvotu pie manis un rūpētos par mani. Kijo mani, svešo, liekas, mīlēja vairāk par īsto radinieku.

Divas dienas pirms aizbraukšanas uz Kjusju salu darbā brālis atnāca pie manis uz īrēto istabu, iedeva sešsimt jenas, teikdams, ka šo naudu varu izlietot pēc saviem ieskatiem, vai nu ieguldot tirdzniecībā, vai arī samaksājot skolasnaudu un turpinot mācīties, bet turpmāk viņš par mani vairs nerūpēšoties. No brāļa puses tas bija brīnišķīgs solis. Nekādās lielās naudas grūtībās gan nebūtu nonācis, arī nesaņēmis tās sešsimt jenas, bet mani iepriecināja brāļa negaidītā augstsirdība, tāpēc naudu ar pateicību pieņēmu. Brālis vēl iedeva Kijo domātās piecdesmit jenas, un es apņēmos viņai tās atdot. Ar brāli šķīrāmies Tokijā, Simbasi stacijā, pēc tam vairs neesam tikušies.

Atgūlies pārdomāju, kā labāk izlietot sešsimt jenas. Uzsākt tirgošanos nozīmētu vienas vienīgas klapatas, un es neesmu no tiem, kas veikli ar tām mācētu tikt galā. Bez tam ar tādu summu nekādu lielo tirgošanos iesākt nevarētu, nekādas izglītības man arī nebija, tā ka zaudējumi vien būtu. Kapitāls man nerūpēja, nolēmu to izmantot, samaksājot skolasnaudu, lai turpinātu mācīties tālāk. Ar sešsimt jenām es varētu mācīties trīs gadus. Ja būšu pietiekami centīgs, tad kaut ko jau nu iemācīšos. Pārdomāju, kur man iestāties. īpaši nekas nesaistīja. It sevišķi gramatika, literatūra, nu nē, paldies! Modernajā dzejā es nesapratu pat vienu rindu no divdesmit. Nolēmu, ka galu galā ir visviens, kur mācos. Par laimi, nejauši gāju garām Fizikas skolai, kurā bija izlikts ziņojums par audzēkņu uzņemšanu. Nolēmu, ka tas ir liktenis un man ir jāmācās tieši šajā skolā. Paņēmu noteikumus un drīz vien nokārtoju iestāšanās formalitātes. Tagad man jāsaka, ka ari šo kļūdu es esmu izdarījis karstgalvības dēļ.

Trīs gadus nomācījos kā vidusmēra audzēknis. Nekādu lielu panākumu man nebija, un sekmju sarakstā manu uzvārdu vieglāk bija atrast, meklējot no beigām. Mazliet komiski man likās, kad beidzu skolu. Bet, tā kā nebija arī iemesla izteikt ar mani neapmierinātību, es saņēmu diplomu.

Astoņas dienas pēc skolas beigšanas direktors mani uzaicināja savā kabinetā. Nodomāju, ka varbūt viņam būs kāds piedāvājums man. Izrādījās, ka skolā Sikoku salā ir vajadzīgs matemātikas skolotājs ar algu četrdesmit jenas mēnesī. Biju mācījies trīs gadus, bet, taisnību sakot, man nebija vēlēšanās braukt par skolotāju uz tik tālu salu. Tomēr piedāvājumu pieņēmu, jo cits nekas man neatlika. Arī šis solis, izrādījās, bija mana iedzimtā karst-galvība, mans lāsts.

Neko darīt, bija jābrauc uz jauno darbavietu. Sājos trīs mācību gados biju dzīvojis savā mazajā istabiņā, saimniekoju kā prazdams, mani neviens nelamāja, ne ar vienu nerājos. Tas bija bezrūpīgs laiks manā dzīvē, bet nu vajadzēja atstāt īrēto istabiņu. No Tokijas biju izbraucis tikai reizi, kopā ar skolasbiedriem dodoties ekskursijā uz netālo Kamakuras pilsētu. Šoreiz Sikoku sala nebija nekāds brauciens uz Kamakuru. Sī sala bija ļoti tālu. Kartē mans ceļa galamērķis izskatījās tik mazs kā adatas galiņš jūras krastā. Nekas sevišķs jau nu tur nevarēja būt. Grūti pat bija iedomāties, kas tur par pilsētu, kādi tur ļautiņi. Bet tas nekas. Neuztraucos. Vienkārši bija jābrauc. Jāteic, ka tomēr mazliet nervozēju.

Kopš pārdevām māju, reizēm aizbraucu pie Kijo. Viņas radinieks izrādījās lielisks cilvēks. Katrreiz, kad atbraucu, ja vien pats bija mājās, viņš mani uzņēma ar sirsnīgu viesmīlību. Kijo ar lepnumu stāstīja par mani. Reizēm viņa klāstīja, ka, pabeidzis skolu, es pirkšot māju greznā Tokijas rajonā — Kodzimači rajonā — un strādāšot atbildīgu darbu. Pati izdomāja, pati sapļāpāja, bet es jutos ārkārtīgi neērti un sarku. Tā gadījās ne vienu reizi vien. Viņa pat ierunājās, kā es, mazs būdams, slapināju gultā. Klusēju, nezinādams, ko teikt. Nevarēju iedomāties, ko toreiz domāja radinieks, klausoties vecītes pļāpāšanā. Bet viņa, kā jau veco laiku cilvēks, uzskatīja, ka viņas un manas attiecības ir feodālā laika kalpa un saimnieka attiecības. Liekas, Kijo nešaubīgi atzina — ja es esmu viņas saimnieks, tad esmu arī viņas radinieka saimnieks. Neko teikt, laba situācija radiniekam!

Beidzot mans darba līgums bija nokārtots, un trīs dienas pirms izbraukšanas uz Sikoku salu es aizgāju apciemot Kijo viņas mazajā ziemeļpuses istabā, kurā viņa saaukstējusies gulēja. Mani ieraudzījusi, Kijo ātri piecēlās sēdus un jautāja: «Puisīt, kad tev būs māja?» Vecīte laikam domāja: ja vien beidz skolu, tad nauda kabatās birst pati no sevis. Vēl jo vairāk jocīgi šķita, ka mani, tik neparasti «izcilu» cilvēku, pēc vecītes domām, viņa, aiz piedurknes saņēmusi, nosauca par puisīti. «Kādu laiku man mājas nebūs. Braukšu uz laukiem,» atteicu. Kijo izskatījās izmisusi, viņa nepārtraukti pieglauda izspūrušo sirmo matu šķipsnu. Man viņas bija bezgala žēl. Centos Kijo mierināt: «Tagad man jābrauc, bet, tikko būs izdevība, atgriezīšos. Noteikti atgriezīšos nākamgad vasaras atvaļinājumā.» Kijo joprojām bija dīvaina sejas izteiksme. Pavaicāju, kādu dāvanu viņa vēlētos. «Ečigo pupiņu pastilu,» vecīte atbildēja. Es nebiju dzirdējis par tādu Ečigo pupiņu pastilu, bez tam Ečigo bija pavisam uz citu pusi. «Es braukšu uz laukiem, kur maz ticams, vai būs tāda pupiņu pastila,» atteicu. Nu, ko lai dara ar tādu vecīti?

Aizbraukšanas dienā Kijo atnāca no rīta un palīdzēja kravāties. Pa ceļam galantērijas veikalā viņa bija nopirkusi zobu pulveri, zobu suku, dvieli un visu salika manā buru audekla somā. Protestēju, bet Kijo neklausījās. Ar rikšām aizbraucām uz staciju, uzgājām uz perona. Iekāpu vilcienā. Kijo, cieši manī lūkodamās, klusām teica: «Pilnīgi iespējams, ka mēs redzamies pēdējo reizi. Saudzē sevi!» Kijo acīs parādījās asaras. Es neraudāju. Tik tikko noturējos... Kad vilciens kādu laiku jau bija braucis, nodomāju, ka būs gana braukts, izbāzu galvu pa vilciena logu. Kijo arvien vēl stāvēja. Nez kāpēc viņa izskatījās ļoti maza.

VENSS PALMERS, austrāliešu rakstnieks. LOMS

Nometis drēbes, zēns devās pie ūdens pilnajām iedobēm, kas pēc bēguma bija palikušas uz plakanās klints virsmas. Zem kājām čirkstēja silti, pa pusei apžuvuši akmeņi, liegs dienvidus vējiņš glāstīja ādu. Pacēlis garu ūdenszāli, kas atgādināja vīnogu ķekaru, zēns savēcināja to virs galvas un, aprasi-nājis sevi vēsām šļakatām, aiz sajūsmas spalgi iespiedzās.

— Turies tālāk no malas, draudziņ! — brīdināja viņu vīrietis, pacēlis galvu augšup no skārda kārbas ar zivju ēsmu.

Nu, kāpēc tāda valoda, sapīcis nodomāja zēns un sarāva gabalos jūras vīnogulāju. Vai tad viņš ir kāds maziņais, vai?

Sīs ūdens iedobes viņam bija ]oti pa prātam: ūdens tajās sniedzās līdz viduklim, un cauri tam varēja saskatīt daudz ko interesantu — aktīnijas, daudzkrāsainus ūdensaugus, smilšu kaudzītes, ko it kā apmirdzēja iezaļgana neona gaisma. Spožas, svītrotas zivtiņas traucās no vienas aliņas citā, no akmeņu spraugām dažbrīd parēgojās lāsumaini krabji, un palaikam garām aizzibējā kāds dzeltenīgi pelēks zutis ar zosij līdzīgu galvu.

Piekrastes vilnis, kas paisuma laikā rēkdams gāzās virsū klintij, tagad kā noguris zvērs zvilnēja tās malā, paretam uzšļākdams gaisā sīkas šļakatas, kas izgaisa, nepaspējušas nokrist zemē. Jardus divsimt attālāk no klints pletās pludmale, kur smiltīs varēja redzēt guļam dažus brūnganus augumus; aiz pludmales, kalna nogāzē, banksiju lapotņu aizsegā slēpās namiņi sarkaniem jumtiem. Vēl tālāk, pie pašas upes grīvas, slējās viesnīca ar terasēm un tenisa laukumu.

Rāmo, saules caurstrāvoto apkārtnes mieru netraucēja neviens ūdensputns. Pat vīrietis, kas laiski izvilka makšķeri, lai iesviestu to dziļākā vietā, šķita īsti neapjaušam savu darāmo. Stāvēdams klints malā, kailais zēns vērīgi raudzījās viņā: plecīgs vīrietis gaiši zilā kreklā un aizsargkrāsas biksēs, galvā uzbāzta filca platmale, mutes kaktiņā izliekta pīpe.

«Paņemiet viņu sev līdzi uz klintīm, Braien,» zēns pēc brokastīm bija dzirdējis māti čukstam. «Viņam tik ļoti patīk staigāt kopā ar jums. Sī ir pēdējā iespēja.»

Visu ritu māte bija pieklususi un bēdīga. Varbūt tāpēc, ka rīt pašā agrumā Braiens brauc projām? Domājot par Braiena aizbraukšanu, arī zēnam kļuva skumji. Rit no pilsētas pārbrauks tēvs, un vairs nebūs ne pikniku upes krastā, ne ceļojumu uz smilšu kāpu, kad māmiņa bija tik jautra kā jauna meitene un Braiens vizināja viņus laivā un airēdams dziedāja jocīgas dziesmiņas. Tēvam nepatīk vizināties ar laivu. Viņš tikai paēd un pēc tam ilgi guļ. Un gandrīz nekad neiziet no mājas, vienīgi retumis paņem nūjas un dodas spēlēt golfu laukumā pie sāļā ezera.

Makšķeraukla nošvīkstēja gaisā, sviniņš ar šļakstu iekrita ūdenī aiz tālajiem akmeņiem, kur bija dziļākā vieta. Vīrietis, sakniebis starp lūpām izdzisušo pīpi un uzvilcis platmali dziļāk pār acīm, iekārtojās ērtāk un sāka gaidīt. No piecdesmit jardu attāluma, kādā viņš atradās no zēna, atlidoja paskarbi draudzīgs uzsauciens:

— Nu, kāds ir ūdens, Leo?

— Bn-ī-nišķīgs, Braien!

— Vai nav pārāk-auksts?

— Nē, tikai kamēr ielien .. . Paskaties, te man līdz kaklam!

— Labi, tikai uzmanies, nesagriez uz koraļļiem kājas! Mēģināsim šoreiz iztikt bez nepatikšanām.

«Kāpēc gan viņš to nevar aizmirst?» nodomāja zēns, izstiepies nelielajā iedobē tā, ka acis viņam bija vienā līmenī ar ūdeni. Viņš lieliski saprata, kcf gribēja sacīt Braiens; viņi abi ar māti nespēj piedot toreizējo atgadījumu. Tas notika pagājušajā vasarā, Braiena aizbraukšanas dienā: vajadzēja taču paskatīties, vai Braiena jauno sporta automašīnu jau izbraukuši no garāžas vai ne, tāpēc arī viņš uzrāpās uz lieveņa augšējā šķērskoka, turēdamies pie ūdensnotekas caurules. Pēkšņi paslīdēja kāja — un tālāk viņš vairs neko neatcerējās, vienīgi sāpes mugurā, kad māte, paķērusi viņu uz rokām, skrēja pār pļaviņu uz viesnīcas pusi. Brai-enam vajadzēja vest viņus desmit jūdzes pie ārsta, viņi atgriezās tikai naktī, un, kad mašīna kratīdamās brauca pāri baļķu tiltam, viņi, ieraudzījuši gaismu logā, saprata, ka no pilsētas pārbraucis tēvs. Ai, kā viņš bija pārskaities, cik nikns izskatījās, stāvēdams tur, pie vārtiem, prožektoru gaismā!... Un niknojās ne jau par salauzto slēdzeni, bet vispār, uz viņiem visiem. Un atlikušās brīvdienas bija neglābjami sabojātas.

Domājot par tēvu, zēnam, kas plunčojās saules pielietajā iedobē, pārslīdēja itin kā salta ēna. Kāpēc gan visiem kļūst neomulīgi, kad viņš atbrauc? Kāpēc viņš nevar būt tikpat jautrs kā Braiens, kas svilpo un allaž brīvi aprunājas ar zvejniekiem pie mola, ceļojumos uz sēri izgudro jautras rotaļas un trenkā vientuļniekus vēžus?

«Tēvs guļ, Leo, netrokšņo ... Aizvāc no lieveņa tos gliemežvākus un ūdenszāles, kamēr tēvs nav ieraudzījis ...»

Cik bieži pēc šādiem aizrādījumiem viņam iekšā viss itin kā sasala un viņš drūmi soļoja projām no mājas uz akāciju audzi — nu, cits nekas neatlika kā nokrist paretajā zālē un gaidīt, lai iekož čūska!

Zēns pārskrēja no vienas ūdens iedobes uz citu, ieskatīdamies aliņās aiz viļņojošiem ūdensaugiem. Meklēdams caurspīdīgus oļus un gliemežnīcas, viņš pārcilāja prāvus akmeņus. Te bija dažādas gliemežnīcas: brūnganas ar iezaļām muguriņām, kuras šķērsoja zeltītas joslas, lielas arābu čūskveida galvas, kas zem pirkstiem šķita maigas kā samts. Kartona kārba, kurā zēns tās glabāja, bija jau pilna gandrīz līdz augšai un tā smakoja, ka vajadzēja to slēpt zem mājas.

«Kādus draņķus tas puika tur atkal sanesis?» allaž noprasīja tēvs, sēdēdams uz lieveņa pie savas guļamistabas un raukdams degunu.

«Rīt viņš būs te. Atbrauks drīz pēc brokastīm, izkāps no autobusa pie veikala un tūlīt sāks bļaustīties, ja man kājās nebūs sandales. Labie laiki beigušies!»

Cilvēki raibos peldmēteļos plūda no atpūtas nama lejup uz pludmali. Pusdienas tveicē to čalošana bija tik tikko dzirdama; caur banksiju saaudzēm tie izskatījās pēc papagaiļiem. Jūra bija atkāpusies jau tālu, un slapjajās smiltīs, gluži kā milzu spogulī, atspulgojās pasaule. Atgriezās kaijas un, uzmanīgi apiedamas akr meņus, tekalēja pa smiltīm, laiku pa laikam apstādamās, lai ieskatītos savos atspulgos. Vīrietis nekustīgi sēdēja uz plakanā akmens, makšķere vīdēja tieši viņam priekšā, pie kājām gulēja skārda kārba ar ēsmu. «Viņš laikam makšķerē jau veselu stundu,» zēns pie sevis nosprieda, «un vēl neko nav noķēris. Bet vai viņš-vispār grib kaut ko noķert? Izskatās, ka viņš pat nedomā par zivīm. Skatās jūras tālumā uz laivu, un makšķere tikai karājas rokā.»

— Ei, Leo!

— Jā! Es esmu šeit!

— Pieskati drusciņ makšķeri. Man gribas vēl izpeldēties pirms aizbraukšanas.

Zēns izlēca no iedobes kā zaķis no biezokņa un aizskrēja pa klinti uz vīrieša pusi. Trīsēdams aiz lepnuma, viņš paķēra spožo makšķeres kātu ar niķelēto tinuma spoli. Nekad vēl viņš to nebija turējis rokās: uz smilšu sēres viņi makšķerēja tikai ar makšķer-auklām vien. Un ne reizi nepagadījās nekas prātīgs, tikai sīki mērleni vai retumis pa kādai mencai. Bet šeit, dziļajā ūdenī pie klintīm, bariem klejoja tunči un reiz pat aizpeldēja garām valis un tam nopakaļ zobenzivs. Cik bezgala daudz visneticamāko iespēju viņam tagad pavērās!

— Un ja nu piekožas, Braien? Ja pieķeras kāda liela zivs?

Vīrietis pasmaidīja.

— Tad tikai turi labi stingri!

— Ārā vilkt nevajag?

— Vai tad tu varēsi? Es domāju, labāk pasauc mani. Es būšu tepat netālu.

Vīrietis paņēma peldbikses un aizgāja pārģērbties aiz akmeņiem klints pakājē. Viņš pazuda skatienam, un zēnu piepeši šķita nomācam uzliktā atbildība. Kailās kājas likās gluži kā ieaugušas ■klintī, katrs muskulis sasprindzis drebēja, atsaukdamies uz visniecīgāko makšķerauklas iedrebēšanos viegli virmojošajā ūdeni. Nekad agrāk viņam nebija ienācis prātā, ka makšķere var būt gluži kā daļiņa no viņa paša; tā bija kā dzīva un itin kā izauga no viņa ķermeņa, kur neredzamiem diegiem bija piesaistīta sirdij. Ak, kaut taču pieķertos, kamēr Braiena nav klāt! Kaut gadītos vismaz kāda neliela zivtiņa!

Vīrietis bija novilcis virsdrēbes un tagad devās gar zemesragu uz nākamo līcīti. Saule apmirdzēja viņa tumšos, biezos matus, iedegušo, muskuļoto ķermeni. Viņš kaut ko paspēra smiltīs ar kailo pēdu, tad noliecās paskatīties. Brītiņu vēlāk viņš sāka pētīt ķērpjus, kas karājās pāri klintij. Izskatījās, ka viņš nemaz nesteidzas peldēties.

Kaut nu ilgāk nenāktu atpakaļ, zēns pie sevis lūdzās. Nevajag. Kaut nenāktu!

Pēc kāda laika makšķere viņa rokās it kā pamira. Zēns sāka tīt makšķerauklu uz spoles, kamēr atkal sajuta sviniņa smagumu, un tūlīt arī atsākās auklas vieglās trīsas, kas no rokas pārgāja uz sirdi, un asinis sāka priecīgi ritēt dzīslās. Un, kaut gan saule jau slīdēja uz rieta pusi un miesai palaikam pārskrēja skudriņas, zēns viscaur dega nepacietīgās gaidās. Pat tad, ja viņš neko nenoķers, tomēr būs ko pastāstīt māmiņai.

«Mēs makšķerējam pēc kārtas. Kamēr Braiens peldējās, es makšķerēju no klints. No tās malējās, uz kuru iet pieaugušie.»

Vai arī: «Braienam neķērās, un viņš lūdza mani izmēģināt roku. Viņš saka tā — ja mēs makšķerētu te paisuma laikā, tad katrs noķertu pa pilnam spainim.»

Gaiss oda pēc zivju ēsmas, pēc žūstošām peļķēm, saules sasildītiem ūdensaugiem. Jūrai atkāpjoties, ūdens šļaksti arvien vairāk pieklusa. Spožais smilšu spogulis kļuva blāvs. Peldētāji no atpūtas nama kāpa augšā uz savu krauju. Rokas zēnam notirpa un ķermenis pamira. Varbūt varētu apsēsties un iespiest makšķerkātu starp ceļgaliem?

Piepeši makšķeraukla ar svelpoņu notinās no spoles, atskanēja šļaksts — un makšķerkātu tā parāva, ka tas gandrīz vai pārlūza uz pusēm.

— Braien! — zēns iesaucās. — Braien, piekodās!

Atbildes nebija. Zēns nokrita uz klints, sasita ceļgalu, apgāza skārda kārbu ar ēsmu, taču makšķeri no rokām neizlaida.

— Braien! Ātrāk, Braien! Es nevaru noturēt!

Viņš ar pūlēm pietrausās kājās, juzdams, ka cīnās ar mežonīgu un neuzveicamu nezvēru, tādu, ko reizēm gadījies redzēt sapņos. No mutes viņam izlauzās neskanīgas gaudas. Kā caur miglu viņš redzēja, ka Braiens pa klintīm skrien pie viņa, dzirdēja, ka tālīna balss mudina turēt stingrāk. Taču makšķere saliecās, šķita — nupat, nupat lūzīs; aukla lēkāja virs ūdens kā negudra.

— Labi, draudziņ, — mierīga balss viņam teica. — Tagad dod man.

Līdzās jau stāvēja Braiens — izveicīgais un visvarenais Braiens — un stiepa roku pēc makšķeres.

— Va velns, šoreiz tu esi noķēris varenu zivi!

— Vai tunci?

— Nē, kaut ko mazāku, toties negantāku.

Aizelsies zēns pieskrēja pie ūdensmalas. Zivs joprojām pretojās, taču makšķeraukla nepielūdzami vilka to krastā. Pie klints tā pēdējo reizi mēģināja norauties; atkal iesvelpās spole. Vai ket-guts izturēs šo cīņu? Izmantodams uzplūstošo vilni, vīrietis pa-

rāva spēcīgāk, un, lūk, zivs jau guļ uz klints malas, acis izvalbījusi, gluži kā drebošs sudraba gabals.

Zaudējis elpu aiz prieka, zēns nometās tai līdzās uz ceļgaliem.

— Kāda milzene — vai ne, ir taču milzene, Braien? Tik liela mums nekad vēl nav gadījusies ... Nevienam tik liela nav gadījusies! Nez cik tā sver?

— Savas astoņas mārciņas. Varbūt pat visas desmit... Ar spiningu nav slikti.

— Un to taču noķēru es, vai ne, Braien?

— Protams. Bet es .. . Man pat nepiekodās.

Satraukumu zēna sirdī nomainīja godbijīgas bailes. Viņš gandrīz vai izbijās pats no sava negaidītā spēka. Sis vis nebija kaut kāds tur mērlens, kas plunčojas seklajā ūdenī; tas bija brīnum-radījums, izrauts no jūras noslēpumainajiem dziļumiem. Un tas nokļuvis tieši uz viņa āķa.

— Nu, bet tagad ģērbies! — sacīja vīrietis. — Makšķerēšana beigusies.

Viņi devās mājup pa bēguma nogludināto smilti klusēdami; Braiens stingri turēja aiz žaunām jūras asari. Zēns ik pa brīdim iesānis pameta skatienu uz zivi.

_ — Braien, vai es drīkstēšu viņu panest, kad pienāksim tuvāk mājai?

— Protams. Tā taču ir tava zivs ... Kā tad citādi? Es to aiznesīšu līdz vārtiem, bet mājā ienesīsi tu pats. Man tikpat vēl jāaizskrien uz viesnīcu pārģērbties.

Viņš likās tāds kā izklaidīgs, šķita, ka viņam nav vēlēšanās sarunāties. Pats uztraukumā pieklusis, zēns palēkdamies aizskrēja priekšā, pa brītiņam atskatīdamies. Viņi aizgāja līdz klintij, aiz kuras sākās zaļš līdzenums, kas stiepās līdz upei. Lūk, kur jau viesnīca ar sarkano jumtu un plaši izvietotajām piebūvēm. Un gandrīz iepretī, pāri upei, — viņa mātes māja.

Zēns pat nejuta kājas zem sevis. Viņš jau pārdzīvoja to brīdi, kad ar savu zivi rokās uzkāps uz lieveņa un ieskries viesistabā, kur uz dīvāna guļ māmiņa ar grāmatu rokās. Viņš jau redzēja, kā viņa pārsteigumā nosviež grāmatu un pielec kājās: «Ai, Leo! Kur tu dabūji tādu briesmoni?»

Un viņš pavisam rāmi atbildēja: «Tas ir jūras asaris. Es to noķēru. Braiens saka, būšot ap desmit mārciņu. Bet pats viņš veselu stundu makšķerēja un neko nenoķēra.»

Lepnums pārņēma zēnu, gluži apžilbinādams viņu. Sajūsmas vilnis pacēla viņu pašā virsotnē un iznesa no bērnības uz mirdzoša krasta. Viņš tik skaidri redzēja šo ainu viesistabā. Redzēja pārsteigumu māmiņas acīs, kad viņa pielec no dīvāna, apņem viņu ap pleciem un, balsij trīsot, izsaucas: «Ai, Leo!»

Kopš šīs dienas viss būs citādi. Māte vairs nevarēs izturēties pret viņu kā bērnu. Un, kad viņi nākamreiz brauks uz sēri, viņš sēdīsies pie airiem, viens pats dienā skries uz molu, kur zvejnieki lāpa tīklus, un gulēt ies tikai tad, kad pašam gribēsies, bet kartona kārbiņu ar gliemežnīcām noliks savā istabā, lai pamostoties tā tūlīt būtu pie rokas. Pat tēvs, kad rīt atbrauks ...

— Nu, kā ir, draudziņ?

Atstājis vīrieti pie vārtiem, zēns ar savu nesamo uzkāpa uz lieveņa. Ceļgali viņam trīcēja, tomēr viņš jutās kā spēkavīrs.

Taču māte pretēji viņa domām negulēja viesistabā uz dīvāna. Kuplos, sārtos apakšsvārkos viņa sēdēja guļamistabā pie spoguļa un pūderēja degunu. Izdzirdusi zēna soļus, viņa steigšus pagriezās, pēc tam atkal uzmanīgi un rūpīgi sāka raudzīties spogulī un, šķiet, neredzēja neko citu kā tikai pati savu attēlu.

— Ai, Leo, kāpēc jūs ar Braienu tik ilgi kavējāties? Ir jau gandrīz seši.

Zivi viņa itin kā neredzēja. Zēnam aizvainojumā gandrīz vat aizrāvās elpa.

— Paskaties!

Māte atlika malā pūdernīcu un nopurināja pirkstus. Pagriezdamās viņa ar delnām pieglauda pakausī matus. Pēc tam viņas skatiens apstājās pie zivs un zēna notraipītā krekla.

— Kas tas ir? Ā, pamatīga menca! Vai tā saglabāsies līdz rītam? Bet, Leo, mīļais, ko tu esi izdarījis ar savu tīro krekluf Kāpēc tu spiedi to zivi sev klāt... Tu esi viscaur notriepies ar asinīm un zvīņām. Aiznes zivi uz virtuvi, ja Džesija tur ir, lai notīra ... Un aši skrien pārģērbties! Mēs ēdīsim vakariņas kopā ar Braienu viesnīcā.

Viņa atvēra skapja durvis un domīgi aplūkoja tur pakārtās kleitas, kas atgādināja nomestas čūsku ādas. Viņai pat pleci saguma, jauzdami priekšāstāvošā uzdevuma smagumu.

Strauji apgriezies, zēns devās uz virtuvi un nosvieda asari uz galda. No turienes viņš, galvu nokāris, izgāja pagalmā aiz mājas. Paklaiņojis tur brīdi bez noteikta mērķa, viņš iespraucās šaurajā ejā starp garāžu un sētu. Viņam pa pēdām, sajutis zivs smaku, sekoja kaķēns un sāka trīties gar zēna kājām.

«Lai viņa iet viena, es nekur neiešu!» zēns pie sevis noteica. «Sēdēšu tepat. Līdz pašai naktij.»

Nekad viņam nebija ap sirdi bijis tā kā šobrīd: krūtīs brāzmoia vētra, viesulis, zibeņi šķēla negaisa padebešus. Kāpēc māte paskatījās uz viņu tā, it kā neko citu nebūtu pamanījusi — vienīgi notraipīto kreklu? Viņš pat nevarēja viņai pateikt, ka pats noķēris šo zivi, ko viņa nosauca par mencu. Un lai jau — tagad viņš vairs nemūžam mātei par to nestāstīs!

Piepeši zēns attapās, ka nemanot atnācis līdz virtuves galam un skatās uz savu asari. Tas bija tā kā kļuvis mazāks, krietni vien mazāks ... un kaut kā pretīgs: acis sastingušas, zvīņas apžuvušas un kļuvušas nespodras. Viņš pacēla zivi aiz astes gaisā. Tā likās sastingusi, kļuvusi cieta, it kā būtu no koka.

— Leo! — māte uzsauca no guļamistabas. — Kur tu pazudi, mīļais?

Zēnu itin kā sagrāba tumšs, negants vilnis. Paķēris zivi, viņš klupdams krizdams metās lejā no pagalma lieveņa, ārā pa vārtiem un pa zaļo līdzenumu drāzās tieši uz mola pusi. Bija jau sācies paisums, ūdens plūda šurp pa smiltīm un putoja ap grīvas irdenajiem krastiem. Zēns brīdi pastāvēja krastā, sakniebis lūpas, raudzīdamies uz nemierīgo ūdens klajumu, kas nesa sev līdzi peldošu ūdenszāļu kamolus, pēc tam atvēzējās un nosvieda zivi lejā. Vispirms tā pazuda zem ūdens, tad uzpeldēja uz sāniem, vērdamās zēnā ar izvelbtu aci.

— Kas noticis, dēliņ? — uzsauca kāds zvejnieks, pacēlis galvu no tīkliem. — Sabojājusies, vai?

«Sabojājusies,» zēns gribēja atbildēt, bet kaut kas iestrēdza viņam rīklē. Ar sausām acīm, pārakmeņojušos seju un sastingušu dvēseli viņš stāvēja un skatījās, kā atplūstošais vilnis saķer zivi un aiznes to projām jūrā.

SATURS

Vildraks S. Ienaidnieks.

Tulk. Milda Grīnfelde .

Feress A. Ganuzēns Huaniko.

Tulk. Milda Grīnfelde .

Andričs I. Izbraukums.

Tulk. Dagnija Dreika-Matule Mitovs B. Tāds draugs.

Tulk. Vinifreds Kraučis

Cankars I. Lapsa.

Tulk. Dagnija Dreika-Matule .

Nazors V. «Striķu medības».

Tulk. Dagnija Dreika-Matule . Grabovskis J. A. Eiropa.

Tulk. Jāzeps Osmanis .

Borgens J. Jeruna un Mazulis.

Tulk. Zane Rozenberga Lilja Ģ. Pazudušais dēls.

Tulk. Alise Putne .... Hese.H.  No bērnu dienām.

Tulk. Ingus Liniņš .... Kalahans M. Lietišķs priekšlikums.

Tulk. Zane Rozenberga Robertss C. Liesmojošo apļu varonis.

Tulk. Ilze Blaua .... Makalersa K- Koks, klints, mākonis.

Tulk. Inese Paklone Miranda A. Skumjas.

Tulk. Milda Grīnfelde .

Fortune B. R. Gadatirgū.

Tulk. Milda Grīnfelde .

Bleks K. K. Glābšana.

Tulk. Milda Grīnfelde.

Kiroga 0. Slinkā bite.

Tulk. Ēvalds Juhņēvičs Plijā Z. Sarkanais automobilis.

Tulk. Ingus Liniņš .

Koups Dž. Ceļš uz Sevestromu.

Tulk. Zane Rozenberga , Šankars. Delverīgā Radžas stāsti. Tulk. Ēvalds Juhņēvičs

Tu Mauns. Dziesma.

Tulk. Milda Grīnfelde .

Soseki N. Puisītis.

Tulk. Guna Eglīte .

Palmers V. Loms.

Tulk. Zane Rozenberga

ДЕТИ МИРА

Рассказы зарубежных писателей Двадцать второй сборник Рига «Лиесма» 1985 На латышском языке Составитель Эвалд Юхневич Художник Арвид Буманис

PASAULES BĒRNI

Vidējā skolas vecuma bērniem

Redaktors U. Auseklis Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdis Tehniska redaktore D. Reigase Korektore I. Kalniņa

Nodota salikšanai 19.03.85. Parakstita iespiešanai 05.11.85. Formāts 60x84,''16. Tipogrāfijas papīrs N? 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 13,02 uzsk. iespiedi.; 13,48 uzsk. krāsu nov.; 14,29 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 343-4. Cena 65 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 199(32139)B-S61. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Pasaules bērni: Arz. rakstnieku stāsti. 22. gadagājums/ Pa 647 Sast. E. Juhņēvičs; Tulk. M. Grīnfelde u. c.; Māksi. A. BO-manis. — R.: Liesma, 1985. — 221 Ipp., il.

Ikgadējs ārzemju rakstnieku stāstu krājums. Vidējā skolas vecuma bērniem.

1

Sū — franču naudas monēta.

2

Francijā skolēniem ceturtdienās nav stundu.

3

Pusjūdze — apmēram 800 metru.

4

Zviedrijā, ģimnāziju beidzot, kārto t. s. sludenta eksāmenu, kas dod tiesības iestāties jebkurā augstskolā, saukties par studentu un nēsāt balto studenta cepuri.

5

Jamss — daudzgadīgs tropu un subtropu tīteņaugs, kura apakšzemes bumbuli ir ēdami.

6

Gandura — virsdrēbes Āfrikā.

7

Neaizskaramie — zemākās kastas ļaudis, kuriem agrāk bija stingri aizliegts saieties ar piederīgiem pie augstākajām kastām. Tagad Indijā visas kastas atceltas.

8

Imperators Taravadi valdīja no 1838. līdz 1846. gadam.

9

Ma Mja Leja — plaši pazīstama birmiešu dzejniece (1809—1845).

10

Mjavadi Mindži U Sa (1766—1853) — slavens dzejnieks, mūziķis un dramaturgs.

11

Konbauni — dinastija, kas valdīja Birmā no 1752. līdz 1886. gadam, līdz pat tam laikam, kad Birmu iekaroja Anglija.

12

Hlain Thei Khaun Tina (1833—1875) — slavena dzejniece, populāru dziesmu un dzejoļu autore.

Content

Juhņēvičs Ēvalds Pasaules bērni. Divdesmit otrais gadagājums

ŠARLS VILDRAKS, franču rakstnieks. IENAIDNIEKS

ANTONIO FERESS, spāņu rakstnieks. GANUZĒNS HUANIKO

IVO ANDRIČS, serbu rakstnieks. IZBRAUKUMS

BOGDANS MITOVS, bulgāru rakstnieks. TĀDS DRAUGS

IVANS CANKARS, slovēņu rakstnieks. LAPSA

VLADIMIRS NAZORS, horvātu rakstnieks. «STRIĶU MEDĪBAS»

JANS ANTONIJS GRABOVSKIS, poĻu rakstnieks. EIROPA

JUHANS BORGENS, norvēģu rakstnieks. JERUNA UN MAZULIS

ĢERTRŪDE LILJA, zviedru rakstniece. PAZUDUŠAIS DĒLS

HERMANIS HESE, vācu rakstnieks. NO BĒRNU DIENĀM

M0RLIJS KALAHANS, kanādiešu rakstnieks. LIETIŠĶS PRIEKŠLIKUMS

ČĀRLZS ROBERTSS, kanādiešu rakstnieks. LIESMOJOŠO APĻU VARONIS

KARSONA MAKALERSA, amerikāņu rakstniece. KOKS, KLINTS, MĀKONIS

ANISIA MIRANDA, kubiešu rakstniece. SKUMJAS

B. R. FORTUNE, Trinidadas un Tobago rakstnieks. GADATIRGU

K. K. BLEKS, Jamaikas rakstnieks. GLĀBŠANA

0RASI0 KIROGA, urugvajiešu rakstnieks. SLINKĀ BITE

ŽANS PLIJĀ, beniniešu rakstnieks. SARKANAIS AUTOMOBILIS

DŽEKS KOUPS, dienvidafrikāņu rakstnieks. CEĻŠ UZ SEVESTROMU

SANKARS. indiešu rakstnieks. DELVERĪGĀ radžas stāsti

1. ES DZĪVOJU PIE VECTĒVA

2. KĀ MAN IEKODA ČŪSKA

3. KĀ MANS VECTĒVS KĻUVA SLAPJŠ UN DUSMĪGS

4. KĀ ES SAŅEMU DĀVANU NO DIEVA, UN KAS NO TĀ IZNĀCA

5. KĀPĒC KRUSTMĀTE CIRUTA NEDRĪKST MANI MĪLĒT?

6. PIE MUMS VIESOJAS ZILOŅMATE LAKŠMI

7. KĀ ES NOĶĒRU UN IZGLĀBU KROKODILU

9. TIRGUS

TEKADOU TU MAUNS, birmiešu rakstnieks. DZIESMA

NACUME SOSEKI, japāņu rakstnieks. PUISĪTIS

VENSS PALMERS, austrāliešu rakstnieks. LOMS

SATURS

1