Juhņēvičs Ēvalds

Pasaules bērni. Divdesmit pirmais gadagājums

Pasaules bērni. Divdesmit pirmais gadagājums

Ārzemju rakstnieku stāsti.

,

BOHUMILS RŽIHA, čehu rakstnieks. SEPTIŅI BRĀĻI

Jaunajā rajonā Mihals nekam īsti nederēja klāt: nedz namiem, nedz dzīvoklim, nedz lielajiem, nedz bērniem. Vienīgi tētim, ar kuru viņi bija pirms četrām dienām te ienākuši vienistabas miteklītī. Taču kāds labums no tāda tēta? Ne tikai izšķīrās ar mammu un atstāja viņu kopā ar Mihala māšeli Dagmāru nameli Prāgas pretējā malā — arī te, jaunajā vietā, mājās tikpat kā nebija, jo strādāja par lokomotīves mašīnistu, cēlās agri un nāca vēlu vakarā. Un, domājat, viņš daudz runāja ar Mihalu? To nu nevarēja gaidīt, papum vislabāk patika izteikties vienā vārdā, piemēram: skaties, parādi, iedod, prīmā, rikšiem, saklāj, kārtībā. Katru no tiem Mihals spēja savā prātā izvērst par vienkāršu paplašinātu teikumu, taču nekas interesants vienalga neiznāca, kur nu vēl saruna. Arī kārtības uzturēšanu jaunajā mājvietā tētis bija vienkāršojis līdz beidzamajam. Drēbes meta vienā kaudzē, tikai cepure lidoja slaidā lokā uz pakarināmā, ēdamo vārīja vienīgi katliņā, it kā būtu galīgi aizmirsis, ka ir tādi otrie un trešie ēdieni arī, gultu neklāja un pagaidām vēl nebija ne reizes uzvilcis mugurā citu apģērbu kā tikai darba.

īsi sakot, dzīvoklis izskatījās apkrauts un drūms. Mihals tur jutās kā pamests, tāpēc labāk gāja laukā. Vairākas reizes izstaigāja visu rajonu līdz augšgalam un atkal atpakaļ. Ko viņš redzēja? Dažas raibu, tomēr nomācoši vienādu namu kopas. Pa ielām drāzās automašīnas, cilvēki kaut kur gāja, taču Mihals nezināja, kur, jo nevienu nepazina. Piepeši uzkvēloja vēlēšanās, kaut viņam būtu tādas acis, ar ko saskatīt visai Prāgai pāri Brževnovu pilsētas otrā pusē, kur viņš agrāk bija dzīvojis un kur viss bija tik tuvs un pazīstams.

Tur viņš zināja, kad pane Mālkova ies pēc piena, kad atnāks pastnieks un kāpēc kaimiņu suns luncina asti. Arī tur viņš reizēm jutās nelaimīgs, taču vajadzēja tikai pa nakti kārtīgi izgulēties, un no rita viss atkal bija labi. Bet te? Te Mihals gulējis jau trīs naktis, bet gaišāk ap sirdi nav nenieka. Šorīt sāka pat balsī runāt ar sevi, tikai nepievērsa uzmanību, ko saka, un tagad vairs neko neatceras. Kad apklusa, viņam sametās vēl skumīgāk.

Mihals negribēja atzīties, tomēr tā bija: viņam trūka Dagmāras, ar kuru varēja tik jauki ķīvēties, kaut arī viņai tikai septiņi gadi, bet viņam jau vienpadsmit. Un laukā trūka pazīstamu zēnu. Vai viņš te atradīs kādu biedru? Un vai tas notiks līdz sestdienai, kad Mihals posās braukt uz Brževnovu, lai Dagmāra varētu pavizināties ar viņa velosipēdu? Nedrīkst taču rādīties, tā teikt, ar tukšām rokām, pavēstīt, ka viņš joprojām klīst viens. Ko Dāša tad darītu? Izsmietu viņu, tas ir pats mazākais.

* * *

Biedri nokrita gluži kā no gaisa. Un šķita, ka būs viņam kas vairāk, ne tikai biedri vien. Kā tas gadījās? Mihals grozījās ap nojumi, kur stāv atkritumu urnas, un spārdīja tukšu konservu kārbu. No pajumes iznāca pusgalvas tiesu garāks puika, laiski nošķielēja uz Mihala seju, uz viņa kājām, kas tveicīgajā vasaras laikā bija ieautas vieglās sandalltēs, un īsi izmeta:

— Es tevi pazīstu.

— Kā tu vari pazīt? — Mihals nesaprata.

— Tu dzīvo mūsu stāvā.

— Un tu arī tur dzīvo? — Mihals jautāja un ātrumā pūlējās atminēties, vai ir šo zēnu jau redzējis. Laikam ne, jo tam bija gaužām uzkrītoša āriene, viņš likās no vienām vienīgām taisnēm būvēts: stūrains stāvs, smails deguns, mati kā taisnas stieples. Vienīgi atšieptās lūpas veidoja ovālu. Kaut kas šī puikas izskatā Mihalam nepatika, viņš tikai nemācēja pateikt, kas īsti. Daudz lielāks par nepatiku bija prieks, ka beidzot ir sastapts dzīvs zens, ar kuru varēs aprunāties. Tātad viņa vientulība beigusies!

— Mani sauc par Emiliānu, — jaunais paziņa vienā mierā turpināja.

— Bet mani par Mihalu.

— Mēs esam brāļi.

— Es un tu?! — Mihals brīnījās. Ka viņamir māsiņa Dagmāra, to viņš zināja pavisam droši, taču, ka būtu brālis ari.._. Smadzenes darbojās ar pilniem apgriezieniem, tomēr nekas jēdzīgs nepielēca.

— Jā, — Emiliāns palocīja galvu. — Un ir vēl pieci, ta ka mēs tagad esam septiņi brāļi. Tu gribi viņus redzēt?

— Kur viņi ir?

Emiliāns par atbildi spalgi nosvilpās. Brītiņu velak pa apkārtējo namu durvīm sāka birt ārā puikas un pulcēties ap Emiliānu. Rādījās, ka būs vismaz savs desmits, taču, kad Mihals saskaitīja, nudien bija tikai pieci. Katrs citādāks, tas bija redzams no pirmā acu uzmetiena: viens ierūsgans, otrs atkaru ausīm, trešais ar plakanīgu degunu, ceturtais briesmīgi kārns, bet piektais melnuksnējs kā čigāns. Vārdi arī bija dažādi. Romāns, Ludvīks, Divišs, Staņislavs un Evžens. Mihals lūkojās uz viņiem vaļā muti un gatavs tūdaļ laisties lapās. Vai viņam būtu sakāpusi temperatūra? Vai viņš murgotu?

— Mēs esam vienīgie bērni savā ģimenē, — Emiliāns nesteidzīgi paskaidroja, kad visi bija pieklusuši, — un tāpēc sabrāļojā-mies, lai nejustos vientuļi. Tu tāpat esi vienīgais bērns ģimenē.

— Jā, — Mihals izdvesa un bija pārsteigts, cik viņš viegli atteicies no māšeles. Tomēr dīvainā jutoņa izgaisa, kolīdz Mihals iedomājās, ka šajā rajonā viņš patiešām ir vienīgais. Jo cik tad bērnu tētim te ir viņa nepilnajā ģimenē? Tikai Mihals.

— Kā brāļi spēlējamies, kā brāļi ejam uz skolu, kā brāļi cits citam izlīdzam. Vai saprati? — Emiliāns jautāja. Brāļu vidū viņš neapšaubāmi bija galvenais noteicējs.

— Jā. Es ari esmu jūsu brālis! — M hals jūsmīgi atsaucās. Pēdīgi viņš vairs nebūs viens. Beidzamais laiks atkal dzīvot, kā puikam pieklājas. Citādi vēl paliks par gatavo mežoni.

— Redz, cik labi, — Emiliāns smaidīja.

— Esi sveiks! — pārējie nokliedzās un tūlīt stāja virsū Miha-lam, lai skrien uz mājām un atnes kaut ko graužamu. Ja jau viņiem piedzimis jauns brālis, tas jānosvin! Mihals nebija divreiz mudināms, atstiepa gabalu no kūpinātās gaļas, ko viņiem ar papu bija iedevis Moravas vectētiņš, un septiņas maizes rikas. Saprotams, ne tikai sešiem jaunajiem brāļiem* pats sev arī!

Un, kad viņi tur aplī sēdēja aiz urnām un gremoja cieto gaļu, Mihals pirmo reizi šajā rajonā jutās pilnīgi laimīgs.

* * *

Ar laimes sajūtu krūtīs viņš sestdien arī brauca ar velosipēdu pie Dagmāras uz Brževnovu. Tieši pie viņas, jo zināja, ka mamma priekšpusdienā nebūs mājās, viņa strādā veikalā. Tātad izprašņā-šana nenotiks, Mihals un Dāša būs vieni. Brīnišķīgi tā braukt pa Vltavas kiastmalu! Visa debess saules pilna, automobiļi taurē kā norādami. Pakalnā pie Hotekas dārziem Mihals uzminās augšā, triko krekliņš uz muguras pat nesasvīda slapjš. Bezgala pazīstamā nameļa priekšā līkumotajā ieliņā Baltā kalna pakājē Dāša viņu saņēma ar sašutuma klaigām. Gaidot jau no agra rīta! Kāpēc viņš tik ilgi braucot?

— Mēs esam septiņi brāļi! — Mihals šāva laukā vienreizējo jaunumu.

— Tev ir septiņi brāļi? — Dagmāra taisīja platas acis un neizpratnē grozīja galvu.

— Nē, tikai seši.

— Un māsu nav?

— Māsa man tikai viena, un tā esi tu, — Mihals aizķerts atbildēja. Dagmāra jau ar pirmajiem vārdiem bija trāpījusi sāpīgā vietā. Viņš saprata, ka nāksies šo to noklusēt. Piemēram to, ka viņa brāļi ir savā ģimenē vienīgie bērni.

— Un ko viņi no tevis gribēs, tie jaunie brāļi?

— Mēs kopā rotaļāsimies, iesim uz skolu vienā bariņā un cits citam palīdzēsim, — Mihals vilcinādamies atkārtoja Emiliāna teikto. Iešāvās prātā, ka nedrīkst Dāšai ieminēties arī par žāvēto gaļu. Māsa uzreiz būtu kā viens aizdomu kamols. Mihals taču viņu pazīst kopš dzimšanas.

— Kaut jel viņi tevi neapceltu, — Dāša teica un šūpoja galvu, likās, viņa apdomā šo ziņu no visām pusēm. Māsas šaubīšanās Mihalam jau bija apnikusi, viņš steigšus nolaida zemāk sēdekli, lai Dagmāra varētu pabraukāties pa ielu.

— Kāp virsū!

— Ahoi! — Dagmāra iesaucās. Ar vienu lēcienu viņa bija uz velosipēda un ripināja ārā no sētas. Jaunie radiņi tūlīt izkūpēja no galvas. Dagmāra pat nenojauta, ka ir mazliet aptumšojusi brāļa prieku par iegūtajiem draugiem un sējusi viņā neuzticības graudiņu. Mihals jau bija nesis kūpināto gaļu — ko viņi prasīs nākamreiz?

* * *

Tas atklājās svētdienas pievakarē. Emiliāns iesvilpās, septiņi brāļi sanāca kopā urnu piejumē. Visi klusēja, blenza pa labi, blenza pa kreisi, kustināja lūpas, it kā lasītu. Emiliāns pārlaida viņiem skatienu un, balsi nepaceldams, pavēlēja:

— Roman, paraugi manu smakru!

Rudais zēns piecēlās un aptaustīja Emiliāna zodu.

— Vai tagad zini kaut ko tādu, ko pirmīt nezināji?

— Tev ir bārda.

— Lieliski, — Emiliāns pasmaidīja. — Ludvīk, paraugi manu smakru!

Puika ar atkarenajām ausīm raudzīja arī.

— Vai tā ir tiesa, ka man aug bārda?

— Tā ir tiesa, — Ludvīks svarīgi palocīja galvu.

— Jūs paši pārliecinājāties, ka uz mana smakra parādījies kas tāds, kā agrāk tur nebija. Bārda. Tas nozīmē, ka man ir ja-skujas. Taču kā lai es skujos, ja nav ar ko? Kurš man palīdzes tikt pie skuvekļa?

Emiliāns pētoši lūkojās apkārt. Šķiet, gaidīja, ka pieteiksies visi. Taču nepiesacījās neviens. Mihals pat sarāvās mazs mazītiņš, lai viņu neredzētu.

— Priekš kam mums ir jaunākais brālis? — tumsnējais Ev-žens pēdīgi ievaicājās.

— Urā! — pārējie sauca. — Un kurš tas ir?

Mihalam sažņaudzās sirds. Viņš labi zināja, ka ir jaunākais no visiem.

— Pareizi, — Emiliāns atzinīgi pamāja ar galvu. — Taču eš negribu parasto par divdesmit sešām kronām, es gribu Gillet firmas skuvekli par četrdesmit. Mihal, tu saprati?

— Man nav naudas, — Mihals atbildēja. Viņš teica to nelabprāt, taču šī patiesība nebija noslēpjama. Par piecām kronām vēl varēja būt runa, četrdesmit viņam nebija savu mūžu piederējušas.

— Kurš te piemin naudu? — Evžens brīnījās.

— Mēs iztiekam bez naudas! — puikas zvaigāja.

— Parādiet man veikalu, kur es varu dabūt skuvekli par velti, — Mihals sadrūma. Šaubu graudiņš, kas bija atvests no Brževnovas, jau dīga. Kas draugiem padomā?

— Aiz stūra ir «Vienības» pašapkalpošanās veikals, — Emiliāns asi teica un piecēlās. — Tur tā manta ir. Paņemsi bez maksāšanas. Dodu vienu nedēļu laika. Bet tagad — izklīst!

Zēni pajuka kur kurais kā zvirbuļi, šāvienu dzirdot. Mihals pieslējās stāvus, lēni gāja klāt Emiliānam un apstājās viņa priekšā. Viņam bija tāda sajūta, ka asinsrite gandrīz apsīkusi, toties domas galvā šaudās krustu šķērsu kā zibeņi. Lai Mihals zagtu? Sie grib, lai viņu ieliek cietumā?

— Tu man nepavēlēsi, — viņš stīvām lūpām izdabūja.

— Gribi, lai es dzīvoju neskuvies? — Emiliāns salti apjautājās.

— Jā, — Mihals pamāja ar galvu un lika savai labajai rokai, lai tā cērt Emiliānam pļauku. Taču roka nesteidzās klausīt. Emiliāns izmanījās pirmais un gāza Mihalam pa zodu ašu, spēcīgu āķi.

Tam bija savādas sekas. Mihals pēkšņi manīja, ka viņam ir milža galva. Kakls nespēja to noturēt, galva klanījās šurpu turpu. Un vēl viņš manīja, ka ar divām kājām vairs nepietiek. Vajadzīgas vismaz četras, lai kaut cik saglabātu līdzsvaru. Apkārtējā pasaule arī bija mainījusies. Nestāvēja vairs taisni, bet slīpi sagāzusies. Neizskatījās vairs dzidra un dzīvīga, bet miglaina un stinga.

Tā bija briesmīgi gara pusstunda, kamēr Mihals aizklumbu-roja uz mājām.

* * *

Dagmāra saspringti klausījās. Sēdēja virtuvē uz ķeblīša un, kā rādās, bija aizmirsusi pat vizināšanos ar velosipēdu. Izlikās sīkāka nekā citkārt. Raudzījās uz Mihalu ar pārmetošu un reizē uzmundrinošu skatienu. Māsai allaž gadījās visādi iebildumi, viņa prata izķedināt, ka nekas pāri nepaliek, jebkuru brā|a ideju, taču šoreiz klusēja un krāja spēkus, lai viņu atbalstītu. Kad Mihals bija beidzis, Dagmāra klusītēm nopūtās. Varēja redzēt, ka viņa ir visu sapratusi. Acis zibēja, labais pleciņš bija kareivīgi pasliets.

— Tu domā, ka tev nāksies to skuvekli nozagt? — viņa pusbalsī jautāja.

— To es nekad nedarīšu!

— Tu domā, ka tu esi jau sakauts?

— Vēl nekas nav beidzies! — Mihals kratīja galvu.

— Es zinu, — Dagmāra priecīgi piekrita. — Nākamreiz uzvarēsi tu!

— Man nekas cits neatliek, — Mihals teica, kaut gan jauns kautiņš it nemaz viņu nevilināja. Uzplaiksnīja doma, ka labāk būt meitenei nekā zēnam. Nez kas viņam būtu jādara, lai pārvērstos par meiteni? Un pagāja labs brīdis, līdz viņš atjauta, ka tas nav iespējams. Jāmeklē cita izeja. Mihals atrada arī. Vecais Brževnovas namelis šķita sirdij tik tuvs kā nekad. Mihals senāk nebija tam sevišķi pieķēries, bet nu piepeši jutās kā īstajās mājās. Varbūt palikt te? Papus viņa prombūtni nez vai pamanītu, bet Dāšai un mammai droši vien patiktu, ka Mihals atkal dzīvo kopā ar viņām. Tad būtu miers no visiem sešiem brāļiem.

— Kautiņš ar Emiliānu tev ir neizbēgams, — Dagmāra teica, kā nākotnē lūkodamās.

— Man nav bail no viņa! — Mihals izslēja galvu.

— Tev jābūt veiklākam un stiprākam.

— Es jau par to domāju, — Mihals atbildēja. Mājās viņš trenēsies ar hantelēm, bet, ja ne ar hantelēm, tad vismaz duru cīņā. Viņam ir jāsakrāj varens spēks, kas nākamajā sadursme ar Emiliānu izlauztos kā nevaldāms geizers. Mihals nav izcili drosmīgs, taču gļēvulis arī ne. Dagmārai taisnība — viņam jabūt veiklākam un stiprākam. Nedrīkst gaidīt, kamēr atkal noraujas āķi.

— Bet tagad stāsti kaut ko jautraku, nu tadu,_ko es vēl nezinu! — māsa iesmējās. Redzēja, ka Mihals pārvarējis šaubas un atradis ceļu, kuru viņa centās tam parādīt.

Tā bija grūta nedēļa. Vingrinājumi ar hantelem, krēslu cilāšana, palēcieni, boksēšanās ar ēnu. Tikmēr saule cepināja, kā aizvien, krūmos vlteroja putni, netālajā piekalnes mežiņā virs viņu rajona kā nopūzdamies šalca koki. Mihals apsvēra savas izredzes. Ne tikai muskuļu spēku, arī gara stiprumu. Vajadzēja kā ar gumiju izdzēst meitenīgās audzināšanas iezīmes, ko viņš bija guvis, augdams kopā ar Dagmāru, un tās aizstāt ar puikas negantību. Tai jābūt tikai vienā virzienā vērstai — pret kaulaino Emiliānu. Viņš ir jāsakauj, citādi Mihalam šajā rajonā lemta gūstekņa dzīve. Tas nozīmē, ka Mihals cīnīsies par savu brīvību. Un cīnīsies arī par savu godīgumu un pašapziņu. Ja viņš tagad pieļaus, ka Emiliāns viņu salauž, var gadīties, ka nekad vairs neatgūst ticību sev. Un Dagmāra, kas zina, vairs neatzīs viņu par savu brāli. Tāpēc Mihals trenējās un gatavoja cīņai pat niecīgākās spēku kripatiņas.

Tētis pamanīja, ka Mihals staigā apņēmības pilnu seju. Un tas jau bija kaut kas, jo viņš daudz vērības dēlam nepiegrieza.

— Kas ir? — tētis strupi noprasīja, it kā Mihals viņu kavētu.

— Papu!

— Nu?

— Man jāsadod pa kaklu vienam puikam, taču es no viņa drusku baidos. Ko lai iesāk?

— Sirds! — tētis teica un atkārtoja šo vārdu vēlreiz, ar uzsvaru. Tad aizmirsa gan sirdi, gan Mihalu un gāja mazgāties.

Nekaujas taču ar sirdi, Mihals prātoja. Iespējams, ka tētis domājis pavisam ko citu. Kur cilvēkā mīt drosme un varonība? Kur iemājo gods? Kur citur, ja ne sirdī. Lūk, ko tētis gribēja teikt! Vai tad Mihals ies uz gaidāmo kautiņu, sirdi mājās atstājis?

Mihala sirdī valdīs cīņas spars. Par to tētis var būt drošs!

Svētdienas rītā Mihals glīti apģērbās. Dagmāra bija ieteikusī, lai velk vecās bikses un pašu netīrāko krekliņu, tomēr viņš nepaklausīja. Saposās savās izejamās drēbēs. Viņam ir jāizceļas puiku vidū! Mihals paraudzījās spogulī. Attēls dubultojās acu priekšā. Tikai pamatīgāk ieskatījies, viņš pazina sevi. Nekāds jaukais iespaids neradās. Puika spogulī bija nosvīdis un mirkšķināja acis tik strauji, it kā vairītos sevi redzēt.

Atskanēja svilpiens. Mihalam sažņaudzās sirds un noņirbēja melns gar acīm. Bija krietni jāsaņemas, lai atgūtos. Trīcošās kājas beidzot sāka klausīt. Mihals nokāpa lejā un izgāja pagalmā. Viņu pavadīja vienīgi paša ēna. Mihals to pamanīja tikai tad, kad jau tuvojās nojumei.

Puikas sēdēja aplī kā iepriekšējo reizi, Emiliāns stāvēja. Šķita garāks un kaulaināks nekā parasti. Seja bija gluži bāla, Mihalam varēja vēl ienākt prātā, ka Emiliāns baidās. Un ienāca arī. Sai

atziņai bija brīnumainas sekas. Milials pēkšņi atskārta, kur viņš atrodas un kā viņam jārīkojas. Sirds žņaugi atslāba, viņš atguva īpašības, kas šobrīd bija steidzīgi nepieciešamas. Kājas nesa vingri, rokās strāvoja uzkrātais spēks, acis pārgalvīgi dzirkstīja. Mihals piepeši apjauta, ka ir nozīmīga šīs pasaules daļa.

— Mēs jau tevi gaidām, — Emiliāns teica ar vieglu pārmetumu balsī.

— Es esmu klāt, Emiliān, — Mihals atbildēja. Vērsās tikai pie Emiliāna, pārējie puikas viņam neeksistēja. Dzirdēja savu balsi it kā no tālienes, bet tūlīt atklāja, ka tā tomēr nāk no viņa mutes. Tas Milialu nomierināja vēl vairāk — viss bija kārtībā.

— Kur skuveklis? — Emiliāns jautāja un samiegtām acīm pētīja Mihalu. Pārējie brāļi sēdēja nekustēdamies un vērīgi klausījās.

— Nāc paņem, — Mihals atbildēja.

Visi redzēja, ka viņam ir tukšas rokas. Kas nu notiks?

— Tu, sprāgoņa! — Emiliāns iebļāvās un metās uz priekšu. Labā roka šāvās augšup kā pagājušo reizi, taču zodu vairs nesasniedza. Mihals zibenīgi pieliecās un triecās ar galvu Emiliānam vēderā. Puika nozvēlās kā aizcirsts. Mihals gāzās kopā ar viņu, tomēr palika virspusē. Uzmetās ar ceļiem Emiliānam uz krūtīm, saturēja abas rokas un sauca sejā:

•— Vēl gribi skuvekli?

— Laid vaļā, — Emiliāns stenēja.

— Es atlaidīšu, bet tikai taisies, ka pazudi! — Mihals teica un piecēlās. Emiliāns pamazām attapās, izslējās atkal stāvus, kā cilvēkam pienākas, un nodurtām acīm pameta nojumi. Kustējās smagnēji, kā pussteru malkas nesdams.

— Urā! — puikas auroja. — Mihal, tu tagad esi mūsu galvenais brālis!

— Nē, — Mihals atbildēja un cieši noskatīja citu pēc cita.

— Man nav neviena brāļa. Man ir tikai viena māsa, un viņu sauc par Dagmāru. Vai iegaumējāt?

Zēni apklusa un lūkojās uz Mihalu. Laikam gaidīja, ko viņš tagad darīs. Un darīja, raug, ko. Sēdās uz velosipēda un brauca uz Brževnovu.

INGERA SANDBERGA, zviedru rakstniece. ES PALĪDZU tētim

Mans vārds ir Lēna, un man ir pieci gadi. Tagad pastāstīšu, ko es visu dienu daru. Bet vispirms tev taču jāzina, kā es izskatos. Mana seja ir apaļa, klāta daudziem vasaras raibumiem, acis pelēkas, un mutē man trūkst viena zoba. Mati man ir gaiši, bet tie gan ir tādi, kuros neturas neviena lente un kas pastāvīgi lien acīs. Nevarētu arī teikt, ka tie būtu diez cik cirtaini.

Mēs dzīvojam augstceltnē. Tas ir ļoti jauki. Ēkas priekšā bērniem ir iekārtota smilšu kaste, tai apkārt zaļš mauriņš, un tur atrodas arī četras šūpotnes. Te nu mēs varam vienmēr spēlēties. Dažreiz kādam pēkšņi iegribas ēst, tad viņš kliedz:

— Māmiņ! Nomet man kādu bulciņu!

Tad nu sāk lejā birt bulciņas. Tās met mūsu māmiņas no augšējiem stāviem. Viņas taču atrodas tik augstu, ka nevar izšķirt, kurš bērns īsti ir kliedzis. Kad pienāk pusdienlaiks un mums jāiet iekšā, tad mūsu māmiņas iznāk uz balkoniem un aicina mūs dažādos veidos. Ieviņas māte pūš stabulīti, Kalles māte zvana ar mazu zvaniņu, Ulles mātei ir lielāks zvans, bet Barbrūsa māte dod ziņu ar vislielāko zvanu. Mans tētis solās nopirkt akordeonu, iznākt uz balkona un spēlēt, jo citādi es gandrīz nekad nedzirdu, kad mana māmiņa svilpodama sauc mani pusdienās. Nu jā — tas tāpēc, ka viņa svilpo ļoti slikti.

Lai tiktu augšā mūsu mājā, vajadzīgs krietns laiks. Vispirms jāatver ārdurvis, tad lifta durvis. Tās abas ir traki smagas. Pēc tam es nospiežu trešā stāva pogu. Bet nedomā jau tūlīt, ka es dzīvoju trešajā stāvā. Pavisam nē! Mēs dzīvojam septītajā stāvā. Bet septītā stāva pogu es nevaru aizsniegt. Kad nu es tā nonāku trešajā stāvā, tad man jākāpj un jākāpj vēl daudzas kāpnes līdz septītajam stāvam.

Uz mūsu durvīm māmiņa ir uzlīmējusi ziloni. Ne jau tādēļ, ka tur pie mums dzīvotu ziloņi — nē, nē, tas tikai tādēļ, lai es neuzkāptu vēl augstāk — uz astoto stāvu, jo visas kāpnes un visas durvis taču ir vienādas. Un, ja vēl neprot izlasīt, kas uz durvīm rakstīts, tad var nokļūt vai nu pie Hēgberga krustmātes, vai arī astotajā stāvā. Kad nu tā nostaigātas visas šīs kāpnes, tad uzreiz

klust priecīgi ap sirdi, ieraugot savu ziloni uz sava dzīvokja durvīm.

Mans tētis ir gandrīz vienmēr mājās. Viņš ir mākslinieks. Viņš glezno, zīmē bildes pasaku grāmatām un dara visādus tamlīdzīgus darbus. Mēs abas ar māmiņu Joti priecājamies, ka viņš ir mājās, jo tad šad un tad viņš var mums kaut ko palīdzēt. Mēs jau palīdzam ari viņam. Piemēram, vakar viņš visu dienu noņēmās ar kādu gleznu, bet nebija un nebija ar to apmierināts.

— Man neizdodas dabūt īstās krāsas, — viņš teica māmiņai. — Es iziešu mazliet pastaigāties un ieelpot svaigu gaisu.

— Ej vien, es tikmēr pusdienām izcepšu labi garšīgas kotletes, — nosolījās māmiņa.

Man kļuva tētiņa žēl. Tētiņš taču vienmēr bija tik labs. Būs jāmēģina viņam palīdzēt. Es iegāju viņa istabā, ko parasti sauc par ateljē, un apskatīju gleznu. Tā tiešām nebija diez cik lādzīga. Viss tur bija tāds juceklīgs, es pat nevarēju saprast, ko viņš tur īsti uzgleznojis. Krāsas arī izskatījās pavisam nejēdzīgas. Uz paletes bija viena vienīga krāsu putra. Es aizskrēju uz bērnistabu, paņēmu man ziemsvētkos dāvātos krāsu podiņus un tādu kārtīgu, lielāku otu.

— Lai taču viņam tiek palīdzība arī no manis, — es noteicu. Tad ķēros pie darba. Es uzgleznoju skaistu dzeltenu sauli, sarkanu māju un melnu kaķi, bez tam vēl vienu koku un zaļu zālīti, uz tās burlaivu, arī divus vīrus iezīmēju laivā. Tiešām iznāca ļoti jauki.

Kad nu viss bija gatavs, es dzirdēju, ka tētis pārnāca. Viņš teica māmiņai, ka tieši zilā krāsa neesot bijusi tā, kā vajag. Tā nu es tūlīt paķēru zilās krāsas tūbiņu un visu to izspiedu papīrgrozā. Iznāca gara, jocīga čūska, kas locījās starp veciem papīriem un aploksnēm. Tai brīdī ienāca tētis.

— Lēna! — viņš iekliedzās tik skaļi, ka, likās, pats izbijās no sevis. — Ko tu dari ar manu dārgo zilo eļļas krāsu?

— Tā jau ir nederīga krāsa. To taču tu nupat teici māmiņai.

Tētis nemaz neizskatījās priecīgs. Lai viņu mazliet uzjautrinātu, es sacīju:

— Vai tad tu nemaz neredzi, kā es tev esmu palīdzējusi?

Un tad — padomājiet! Tētis pēkšņi uzlēca no krēsla tik ātri, it kā viņš būtu uzsēdies uz kādas lapsenes, un iebrēcās:

— Lēna! Ko tu esi izdarījusi?

Es gandrīz izbijos, bet tad viņam parādīju, kā es pārveidoju viņa gleznu. Nu tētis sāka smieties un sauca māmiņu.

— Paskaties, ko Lēna izdarījusi. Viņa no manas gleznas iztaisījusi īstu mākslas darbu. Bet tev, Lēna, gan jāapsolās vairs nekad man nepalīdzēt gleznot! Tā jau es nekad neko neiemācīšos.

HERARDS VALSPAHS, holandiešu rakstnieks. LAPSĒNS

Es varēju kļūt vecs un tā arī neuzzināt, kas ir mīlestība. To man nācās mācīties no mazas meitenes ar lapsēnu.

Kā mēs lapsēnu nopirkām — tas līdz pat šim laikam vēl nav īsti skaidrs.

Mūsu svētdienas pastaigas uz putnu tirgu bija trejādas: klīst un raudzīties uz visām pusēm, neko netaisoties pirkt; staigāt un novērot, ko varētu nopirkt, ja ievajadzētos; atnākt ar saiti, grozu vai maisu un ātri vien atgriezties mājup ar veiksmīgu pirkumu.

Torīt, kad tika nopirkts lapsēns, mēs netaisījāmies neko pirkt. Pie mums jau dzīvoja zaļš nerunājošs papagailis — to mums iedāvināja kāds večuks, kuram tas bija apnicis, — un mums bija arī pelēkstrīpainā kaķene Mino, kuru mazā meitene pievāca no ielas. Mēs nemeklējām kaķenes saimnieku, mums arī neviens neapvaicājās par to. Divu mājas dzīvnieku pilnīgi pietiek, ja nav pārāk daudz laika to kopšanai. Trešais mums it nemaz nebija vajadzīgs.

Vispatīkamākās ir pastaigas pa tirgu, ja nekas nav jāpērk. Tad nav jāizšķiras par kaut ko vienu. Ļoti grūti vienam dot priekšroku, ja lieliski saproti, ka jebkurš zvēriņš ir tā vērts, lai to iegādātos. Kad nevajag pirkt, tu ar milzu labpatiku izvēlies, ko pirktu vajadzības gadījumā. Izvēlēties ir daudz vieglāk nekā pirkt. Patīk viss no vietas, un, ja pēc tam atstāj kaut vai pusi no izvēlētā, arī tad paliek laiks apdomāt.

Tā arī tosvētdien mēs klīdām pa tirgu, uzmanīgi apskatot daždažādus radījumiņus: zīlītes, žubītes, kanārijputniņus, papa-gailīšus, divdesmit trīsdesmit veidu baložus, vistas, pīles, zosis, tītarus, trušus, retus kaķus un suņus — lielus un mazus.

Te gandrīz pie pašiem vārtiem mēs pamanījām vīru ar rudu suni. Nebija īsti skaidrs, vai suņuks ir pārdodams vai vienkārši atnācis kopā ar saimnieku uz tirgu — tāpat kā mazā meitene ar mani. Spriezdami, vai neapvainosim vīru, ja sāksim runāt ar viņu kā ar suņuka pārdevēju, mēs piepeši sapratām, ka tas nemaz nav suņuks. Aste viņam bija tikpat gara kā ķermenis, viņam bija nesuniskas ķepas un spics purniņš, kāds suņiem nemēdz būt. Un no tiem gan mēs šo to saprotam.

— Vai pārdodat šo zvēriņu, saimniek? — es vaicāju ziņkāres pēc, jo pirkt neko netaisījos.

— Jā, kungs, — viņš atbildēja.

— Kucēns? — es painteresējos.

— Nē, tas ir lapsēns.

Meitene ieķērās man rokā un pavilka mani sāņus. Jāsaka, arī man sagiibējās paiet tālāk. Mums nelikās īsti droši stāvēt blakus zvērēnam, kurš atzīst vienīgi džungļu likumus. Jo pat «Civilizācijas vēsturē» rakstits, ka lapsa ir mežonīgs dzīvnieks, kas nav pieradināms. Es nevaru izskaidrot izjūtas, kuras pār mums gāzās tajā mirklī. Bailes dzina mūs projām, draudošās briesmas lika skatīties un neizlaist zvēriņu no acīm, dedzinoša ziņkāre turēja uz vietas, bet neizskaidrojama patika izraisīja aizkustinājumu.

Mazā meitene nodrebēja, pakāpās atpakaļ un atkal pavilka mani nost. Tomēi bailes, briesmu sajūta, ziņkāre, patika tik strauji nomainīja cita citu, ka mēs atkal atradāmies pie lapsēna.

— Zvēriņš droši vien pieradināts? — es noprasīju.

— Tāpat kā suns vai kaķis, — sacīja saimnieks un aizgriezās.

Iespējams, viņš jau sen te stāvēja, savu preci slavēdams, un

bija pārliecinājies, ka lapsa nevienam nav vajadzīga. Varbūt viņš mani uzskatīja tieši par to, kas es biju īstenībā, — nevis par pircēju, bet gan par tēvu, kurš savam bērnam rāda dzīvu lapsu. Viņš nebija no runīgajiem, tomēr man arī nebija nekādu tiesību ar viņu runāties, ja jau neko netaisījos pirkt.

— Es neesmu nekāds pircējs, — es teicu. — Taču lapsēns ir lielisks. Vai viņš sen pie jums?

— Gadu, — saimnieks atbildēja.

— Cik tad viņš vecs?

— Piecpadsmit mēnešu.

— Viņš vēl paaugsies?

— Nē.

— Un cik ilgi viņš dzīvos?

— Kā suns.

Mazā meitene parasti vilka mani aiz rokas un čukstus teica priekšā, kas jāvaicā. Šoreiz vienu jautājumu viņa uzdeva pati:

— Bet vai viņš kož, kungs?

— Nekad, — atbildēja vīrs.

— Un ko viņš ēd?

— Visu, kas jums pašiem patīk. īpaši kārs uz olām un gaļu. No viņa produkti jāslēpj, citādi viņš zog. Viņš ir viltīgāks un izveicīgāks par kaķi. īsts blēņdaris!

Mazā meitene ātri pieliecās, paglaudīja lapsēnu un atkal stāvēja taisni.

Viņš vispirms paskatījās uz meiteni, labpatikā samiedza acis, kamēr meitene glaudīja viņu, taču pēc tam vienaldzīgi pagriezās uz tirgus pusi.

— Jūs droši vien esat pieradis pie viņa? — es pavaicāju vīram.

— Grūti noticēt, kungs, cik ļoti esmu savam zvēriņam pieķēries. Viņš ir tik mīļš.

Mazā meitene ieknieba man rokā.

— Jā, jā, — es noteicu un, lai mainītu sarunas virzienu, piebildu: — Bet viņš tomēr zog.

— Tāds grēciņš viņam piemīt, — apstiprināja saimnieks.

— Un te nekas nelīdz. Cilvēkam viltībā lapsēnu nepārspēt. Mājā viņu nevar noturēt ne ar slēģiem, ne ar stiprām bultām. Vienalga aizbēgs.

— Uz kurieni, kungs? — es jautāju.

— Pie kaimiņiem zagt, — atbildēja viņš. — Jūs, kungs, ne iedomāties nevarat, kāds viņš ir zaglis. Tāpēc jau arī pārdodu, citādi ne par kādu naudu no viņa nešķirtos. Viens kaimiņš mani pilnīgi nomocījis ar savām sūdzībām. Man jau līdz kaklam. Taču pārējiem kaimiņiem žēl, ka viņš jāpārdod.

Es visādi izrādīju, ka dedzīgi piekrītu vīram, īpaši uzsverot nepatikšanas ar kaimiņiem, jo mazā meitene jau bija notupusies pie lapsēna, glāstīja to ar kreiso roku, bet labās rādītājpirkstu kratīja viņam pie deguna, cenšoties pārliecināt, ka zagšana ir nekam nederīga un riebīga nodarbošanās. Tad meitene piecēlās un man čukstus pavaicāja, vai nevar paglaudīt lapsēna asti.

— Jā, — es teicu, jo cerēju, ka tas viņam nepatiks un viņš sāks rūkt.

Viņa pārvilka roku pār asti, ar baudu pataustīja kuplo vilniņu, bet pēc tam ar astes galiņu pieskārās savam vaigam.

Lapsēns pat nepakustējās, nepagrieza purniņu uz viņas pusi, ne ķepu nepakustināja. Ar visu izturēšanos viņš pauda savu pilnīgo vienaldzību pret mums un ārkārtīgo interesi par tirgus laukumu.

Es nolēmu, ka pazīšanās aizgājusi pārāk tālu. Lai sabojātu iespaidu par lapsēnu, es aizrādīju, ka man nepatīk viņa asie nagi. Tas bija nepareizs gājiens. Vīrs dedzīgi sāka pierādīt, ka lapsēna kājas ir daudz skaistākas par suņa neveiklajiem stumbenīšiem un elegantākas par kaķa ķepām. Viņš to darīja no sirds — lamāja suņus un kaķus, savu lapsēnu celdams vai debesīs. Kaķis visu saskrāpē un saplēš, to satracina ādas un vilnas smarža, tas mājās visu apgriež ar kājām gaisā, toties lapsēns ir klusāks par klusu.

Suns ir nekaunīgs rupeklis, Iapsēns savukārt rāms kā jēriņš. Kaķis ir viltus pilns, toties Iapsēns ir uzticīgāks par suni. — Un izmanīgs, kungs, izmanīgs!

Te vajadzēja iejaukties. Meitene tupēja pie lapsēna, un visi mani mēģinājumi aizvest viņu prom.beidzās neveiksmīgi.

— Tā jau tas ir, — es apņēmīgi pārtraucu saimnieku. — Jebkuram dzīvniekam ir kāds trūkums, bet lapsēnam — visnepatīkamākais. Zagšana ir milzīgs netikums, bet strīdi ar kaimiņiem maitā dzīvi.

Vīrs vai nu nesaprata, ka mani vārdi domāti meitenei, vai bija aizmirsis, ka neesmu pircējs, vai arī bija manā nostājā sajutis svārstīgumu, — viņš sāka mani pārliecināt, ka par šo trūkumu brīdinājis tikai aiz milestības pret zvēriņu. Viņš negribot, lai jaunais saimnieks pieviltos un aizvestu lapsēnu uz dzīvnieku aizsardzības biedrību nomērdēt. Un daudz jau viņš par lapsēnu neprasot. Galvenais, lai tas nonāktu drošās rokās. Viņš esot cerējis atrast labu pircēju.

Kas man cits atlika kā izteikt tādu pašu cerību un cik var ātrāk aizvest mazo meiteni prom? Notikušais mūs bija dziļi skāris, un mēs gājām klusēdami, savās domās iegrimuši. Nezinu, kā, bet drīz vien atkal atradāmies pie tirgus. Vēl no tālienes mēs ieraudzījām vīru ar lapsēnu. Viņš stāvēja atstatus no lielā pūļa, kas pulcējās ap suņiem. Retumis kāds apstājās, lai paskatītos uz lapsēnu. Ja jau mēs bijām nejauši atgriezušies tirgū, piegājām pie mūsu vecajiem paziņām.

— Es netaisos viņu pirkt, saimniek, — es iesāku. — Tomēr — cik viņš varētu maksāt?

— Divsimt piecdesmit, kungs.

— Padārgi, — es teicu.

— Nemaz nav dārgi. Ejiet uzprasiet, cik maksā parasts krancis!

— Klausieties, — es sacīju. — Man nav ko tirgoties. Domāju, ka jūs dabūsiet šādu naudu, bet es tik daudz nedotu.

Un mēs gājām no viņiem prom. Mazā meitene soļoja man blakus — kā vienmēr mīļa, bet domīga un klusa. Es turēju viņu aiz rokas un iztēlē redzēju, cik dedzīgi viņa lūdz un pārliecina mani. Tomēr uz visiem iedomātajiem pierādījumiem man bija droša atbilde:

— Pirmkārt, arī simt franku būtu par dārgu. Otrkārt, mums jau ir Mino un Koko. Un, treškārt, es negribu strīdēties ar kaimiņiem.

Mazā meitene nepasacīja ne vārdiņa, vienīgi viņas rociņa vēl maigāk pieglaudās manai rokai, un es iedomājos, ka viņa vēl dedzīgāk un noteiktāk mani lūdz un pārliecina. Kad mēs bijām šķērsojuši divas vai trīs ielas, viņa izdzirda manu atbildi:

— Ceturtkārt, man bail no meža zvēriem. Viņa nagi man atgādina zebiekstes, caunas un seskus, kuri metas virsū zaķiem un trušiem un skrējienā pārkož tiem rīkles. Lapsas ēd vistas un zosis. Nepaies ne nedēļa, un kādā skaistā rītā Mino un Koko būs pagalam.

Mazā meitene ari šoreiz nekā neteica, taču es atkal domās ieraudzīju, cik ugunīgi un maigi viņa lūdz un pārliecina mani. Man vairs nebija ko atbildēt. Un, tā kā mēs, bezmērķīgi pa ielām klaiņodami, vēlreiz bijām nonākuši pie tirgus, tad nedaudz piekāpos.

— Klausies, — es sacīju. — Nākamsvētdien lapsēna te nebūs. Tas vīrs no viņa nešķirsies. Paskatīsimies uz lapsēnu un tad iesim mājās.

Meitene noskūpstīja manu roku un pieglauda to pie sava vaiga. Jautri, palēkdamās viņa skrēja uz tirgu, un, kad mēs bijām gandrīz pie mērķa, viņa pēkšņi noprasīja, kas man vairāk paticis — acis vai aste.

— Acis, — es atbildēju.

— Man arī, — viņa teica.

Mēs atnācām tieši pirms tirgus slēgšanas. Vīrietis ar lapsēnu jau taisījās mājup. No viņiem tikko bija nost atgājuši vīrs ar sievu, kuri izbrīnīti kratīja galvas, jo saimnieks viņiem bija stāstījis par lapsēnu. Viņš gan laikam vairs necerēja pārdot savu preci.

— Atgriezos meitas dēļ, — es paskaidroju vīram. — Bet vai lapsēns nekaujas ar kaķiem un suņiem?

— Paskatieties, kungs, — vīrs atteica, — visapkārt pilns ar suņiem un kaķiem, bet viņš ne aci nepamirkšķina.

Vairāk jautājumu nebija. Mazā meitene atlaida manu roku un atkal noliecās pie lapsēna. Es centos atcerēties, ko par lapsām savās slavenajās grāmatās rakstījuši Brēms un Viljams Longs. Tiesa, šīs zināšanas bija visai skopas, taču par lapsām man vispār nebija nekāda priekšstata. Teiksim, man nebija skaidrs, vai tās rej vai smilkst, vai ko. Es domāju, ka rej kā suņi. Taču vīrs teica, ka mežonīgās lapsas, iespējams, rej arī, bet viņa lapsēns — nekad. Pat maigi ņaudošie kaķi pavasaros sarīkojot ārprātīgus nakts koncertus. Lapsēns visa gada laikā neesot pat iepīkstējies.

Jā, es nesapratu, kā tas notika. Acīmredzot man galvu bija sajaucis Brēms, jo aizmirsās visi iebildumi pret lapsēnu, un es sacīju:

— Simtpiecdesmit franku un ne senta vairāk.

— Sitam saujā, — vīrs uzreiz piekrita. — Ne jau nauda te svarīga. Es redzu, ka meitēnam viņš ļoti patīk. Nolemts, kungs. Nav ko tirgoties. Ņemiet viņu. Esmu pārliecināts, ka pie jums viņam būs labi. Saimniecīt, ņem saiti, lapsēns ir jūsu.

Ja viņš sacītu, ka lētāk par simtsešdesmit frankiem neatdos, es atvainotos un aizietu. Es atteiktos no pirkuma desmit franku dēļ. Taču tagad pat simtpiecdesmit frankiem vairs nebija nekādas vērtības. Lapsēns bija mūsu. Es priecājos, bet mazā meitene vēl jo vairāk. Viņa aiz laimes sāka lēkāt, rokā turēdama saiti, un droši vien nemaz nebrīnītos, ja arī tirgus laukuma nami dejotu kopā ar viņu. Meitenes acīs parādījās asariņas, viņa ātri iesmējās un neveikli apskāva mani. Nekad šo apskāvienu neaizmirsīšu.

Filozofam taisnība, kad viņš apgalvo, ka cilvēka jūtas stiprākas par prātu. Simtpiecdesmit franki kā nebijuši, visi pārliecinošie pierādījumi drupās, tomēr tu esi laimīgs. Visu atsver mazās meitenes prieks par pirmo pašas gribēto pirkumu. Viņa jūtas par visiem pasaules ķēniņiem laimīgāka un bagātāka un mājup lido kā vēja spārniem.

Lūk, arī mājas. Mūs sagaidīja lielā meitene, kura saprātu nebija pazaudējusi. Viņas skaidrais skatiens mūs acumirklīgi atgrieza no debesīm uz zemes, un mēs muļķīgu skatu stāvējām viņas priekšā, nerazdami ne vārda attaisnojumam.

Nemaz nav tik viegli izskaidrot, kāpēc tu reizēm izdari kādu negaidītu pirkumu putnu tirgū. Sevišķi grūti to iestāstīt tam, kuiš tur nav bijis. Jo vairāk tu centies pārliecināt, jo skaidrāk pats ieraugi, cik muļķīgi un pārsteidzīgi esi rīkojies. Tāpēc mēs klusējām. Un, kad mums pajautāja, kāpēc mēs neapsvērām visus apstākļus, mēs vainīgi atbildējām: «Tā iznāca,» — šos vārdus pavadīdami ar izmisuma un padevības žestiem.

Pēc tam ne reizi vien ar šausmām pārliecinājos, ka lielajai meitenei taisnība, un tad es jutos vainīgs visos nāves grēkos. Tajos mirkļos atcerējos Ādamu pēc grēkā krišanas. Viņa atbilde dievam: «Mani kārdināja sieviete,» — tā slēpj sevī dziļu vispārcilvēcisku jēgu. Es arī labprāt noveltu visu vainu uz mazo meiteni, taču nespēju. Pārsteidzoši, ka bībelē nav neviena vārda par Ādama atriebību Ievai. Sieviete iekārdina mūs, un mēs viņai piedodam.

Tajā ilgstošajā pērkona laikā es pat baidījos paraudzīties uz mazo meiteni, lai ar neviļus smaidu neparādītu mūsu prieku. Jo, par spīti visam, lapsēns taču bija pie mums.

Lai izpirktu savu vainu, mēs centāmies būt pieklājīgāki un uzmanīgāki nekā parasti. Mēs pildījām savus pienākumus daudz centīgāk nekā parasti. Un vienīgi vakaros, kad biju palicis viens, es atļāvos lasīt Brēmu — tam gadījumam, ja man nāktos aizstāvēt lapsēnu. Par laimi, mums nevajadzēja viņu barot tā, ka visi to redz, — citādi mēs nespētu noslēpt savu pieķerš-anos viņam. Reizēm mums izdevās lapsēnam nemanāmi pagrūst kādu kārumu — lai noskaidrotu viņa mīļākos ēdienus. Lielā meitene parasti trokšņoja un rājās, kad taisījās to barot. Viņa pārdzīvoja, ka mums pietiek prāta ne no šā, ne no tā nopirkt lapsēnu, bet pietrūkst prāta laicīgi viņu pabarot. Mēs bez iebildumiem uzklausījām visus viņas pārmetumus, bet pēc tam uz pirkstgaliem za-gāmies pa trepēm uz virtuvi, lai noklausītos, kas tur notiek ar mūsu lapsēnu. Lielā meitene sarunājās ar viņu kā ar mazu bērnu, saukdama to par skaistuli un mīļumiņu, bet viņš ar labu ēstgribu šņakstināja, līdz bļoda bija tukša, un sāka šļūkāt pa grīdu. Tikai tā zvēriņu pretiniekiem var piespiest iemīlēt zvēriņus.

— Kā tad viņu sauc? — reiz pavaicāja lielā meitene.

Mums nebija ienācis prātā to uzpiasīt iepriekšējam saimniekam, taču mēs nesakarīgi sākām stāstīt, ka jau esam aizmirsuši viņa vārdu, jo tas mums uzreiz nav paticis un licies pārāk pierasts. Tad ar kopēju balsošanu mēs izvēlējāmies mīlināmo vārdu Reinče, gan ar nelielu šaubīšanos no lapsēna puses, jo viens ar tādu pašu vārdu jau sēž tautas pārstāvju palātā. Toties lapsa kūmiņš Reinards no Mādokas Villema viduslaiku eposa — tas skan lieliski.

Lielajai meitenei mēs, protams, smalki aprakstījām lapsu vienreizējo skaistumu un viltību, noklusējot viņu trūkumus. Mēs nemanāmi pievērām ciešāk skapju durvis un pagraba vāku. Taču, lieliski zinādami, ka lapsas nevar noturēt mājā, mēs reiz atstājām vaļā durvis uz dārzu. Ja jau mūsu lapsēns nevar nezagt, lai sāk ar kaimiņiem. Neskatoties uz visiem mūsu pasākumiem, Jielā meitene, kura vēl nekā nenojauta, sāka manīt, ka virtuvē zūd produkti. Jo tālāk, jo biežāk. Te pietrūka kādas olas, te no šķīvja augstu uz plaukta pazuda gaļa. Viņa turēja aizdomās veco, uzticamo kalponi, gāzes un elektrības kompāniju kontrolierus. Savukārt mēs bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem piena un gaļas zagšanā ciniski vainojām Mino, bet olu iztrūkumu apšaubījām, lielajai meitenei pārvaicājot, vai viņa patiešām nekļūdīgi atceras to skaitu. Mazā meitene lieliski zināja, ka olu čaumalas noslēptas dārzā zem milzīgās hortenzijas. Viņa pati tās bija norakusi, lai neviens neieraudzītu. No kaimiņiem, paldies dievam, pagaidām jaunumus nedzirdējām.

Taču, lai kā tas būtu, mums šī problēma bija jārisina. Zagšana — tas ir drausmīgs ļaunums neatkarīgi no tā, kas zog: lapsa, kaķis vai cilvēks. Zaglim ir jālabojas, pretējā gadījumā viņu izolē no sabiedrības. Cilvēku iesēdina cietumā, lapsu no: mērdē.

Ir patīkami mīlēt lapsēnu, sajūsmināties par viņa viltībām, labsirdīgi pasmieties par veiklību zagšanā. Un tomēr zagt ir aizliegts, un vajag veltīt visus spēkus tam, lai izlabotu zagli, it īpaši, ja viņu stipri mīl. Taču lapsēns nav cilvēks. Viņam nevar pasacīt: «Pirms pāris dienām tu nozagi gaļu. Nekad vairs tā nedari!» Viņš, tāpat kā jebkurš dzīvnieks, jāpieķer nozieguma vietā un nekavējoties jāpārmāca, kā nākas. Aizkavējies sods nekā nedos, tas tikai spēj visu sabojāt. Lapsēns var iedomāties, ka viņam aizliegts gulēt uz paklāja vai sēdēt klēpī.

Noķert mūsu Reinči nozieguma vietā bija pilnīgi neiespējami. Viņš vienmēr izskatījās tik rāms, ka grēkus viņam varētu atlaist bez izsūdzēšanas. Pati nevainība un nesamaitātība. Viņš dauzījās, kad ar viņu spēlējās, sēdēja mierīgs, kad neaiztika viņu, atskrēja pēc pirmā sauciena, bija bezgala pieglaudīgs — īpaši abām meitenēm, bet mazajai jau nu sevišķi. Manas balss viņš bijās — to mēs izskaidrojām ar iepriekšējā saimnieka stingrību. Lapsēna attieksmē pret Mino un Koko mēs nemanījām nekā nosodāma. Pret kaķeni Mino, kura vispirms izbiedēta vairījās no viņa, Reinče palika gluži vienaldzīgs. Taču, kad vēlāk viņa nāca klat, lapsēns nebija nedz rupjš, nedz mīlīgs, bet izturējās tā, ka Mino ātri pieķērās viņam. Ja runājam par Koko, viņš uzreiz saistīja lapsēna uzmanību. Reinče stundām nenolaida acu no Koko, staigāja ap būri un gulēja pie tā. Iesākumā tas mūs uztrauca, taču ar laiku kļuva skaidrs, ka lapsēnam nav nekādu ļaunu nodomu. Vārdu sakot, viņš mācēja apburt visus.

Nu, kā lai atradina Reinči no viņa trūkuma, ja nemanījām nekā nosodāma? Mēs pat žēlojām lapsēnu, kad viņš bijās no manas balss. Mēs domājām par sitieniem, ar kuriem viņš, meža zvērs būdams, samaksājis par iespēju dzīvot kulturālā sabiedrībā, un mēs uzskatījām, ka tagad lapsēns var baudīt civilizācijas augļus.

Un tomēr mazā meitene šad un tad Reinči slepeni aiznesa pie hortenzijas, kur tika slēptas viņa medījuma pēdas. Mazā meitene raka zemē olu čaumalas, kaulus vai spalvas — baigi bija pat domāt par to izcelsmi — un lasīja Reinčem sprediķi. Vai tā jēga lapsēnam tapa skaidra, mēs tā arī neuzzinājām. Taču, ja es būtu lapsēna vietā, mani ne pārāk mulsinātu mazās meitenes sprediķi. Patiesība negāja secen arī lielajai meitenei. Taču, kad bija tik tālu, viņa jau līdz ausīm bija iemīlējusies Reinčē ar skaisto asti. Tieši tad mēs arī atzināmies, ka šo lapsu netikumu — zaglību — aprakstījis jau Brēms. Un viņa, būdama vientiesīgāka, nekā parasti mēdz būt sievietes, nolēma brīdināt kaimiņus un vienlaikus palepoties ar savu mīļo, manīgo Reinči. Vispirms viņa aprunājās ar mūsu kaimiņieni Deshampa kundzi.

Deshampa kundze mirkli klusēja, bet tad uzmanīgi ieminējas, ka visi kaimiņi taisoties pie mums uz pārrunām sūtīt viņas vīru.

Patlaban mēs dzīvojam starp kārtīgiem kaimiņiem, taču kurus gan kaimiņus var uzskatīt par caurcaurēm kārtīgiem?

Virs bagātā namīpašnieka garāžas dzīvo šoferis, kurš izskatās pēc laupītāja, audzē baložus un draud nošaut «pretīgo lapsu» ar sava saimnieka bisi, ja viņam vēl pazudīšot kaut viens balodis. Četras mājas tālāk dzīvokli īrē kārtīgs ierēdnis ar sievu, kurai ir visai indīga mēlīte. Viņa veikalā kūdījusi kaimiņus pret mūsu «riebīgo, viltīgo lapsu», ko vajadzētu noindēt. Septiņas mājas tālāk dzīvo jauks vīrs, uzticības persona, eksperts un padomdevējs kara zaudējumu atlīdzināšanas un tamlīdzīgos jautājumos, un viņš šauboties par mūsu tiesībām turēt lapsu un laist to ārā no mājas. Esot speciālas atļaujas mājdzīvnieku — vistu, kazu, cūku — turēšanai pilsētā. Kā var pieļaut, ka meža zvērs staigā, kur vien tas ienāk prātā! Instrukcijās, iespējams, nekas neesot teikts par lapsām: nevar taču uzskaitīt visus izņēmuma gadījumus. Tomēr par to derot padomāt. Nevienam nenākšot prātā, teiksim, ārzemniekam, kurš atbrauc ar tīģeri, kas saucas pieradināts, — avīzēs nereti redzamas šādas fotogrāfijas, — atļaut šādam ārzemniekam pilsētā noīrēt dzīvokli vai arī izlaist savu tīģeri pilsētas parkā pastaigāties. Ja instrukcijās par mājdzīvnieku turēšanu esot kādas nepilnības, tad jāejot taisni pie tiesneša, lai tas šo lietu apgaismo. Balstoties uz šādiem apsvērumiem, padomdevējs arī ieteica pie mums uz pārrunām nosūtīt mūsu draugu Deshampa kungu, lai visu nokārtotu miera ceļā. Ja tas neizdotos, viņš deva padomu griezties tiesā. Taču šoferis nebija ar mieru. — «Muļķības,» — viņš teica, — «tas mums izmaksās smuku naudiņu, labāk es nošaušu to lapsu no sava jumta.»

Mums sirds vai lūza aiz bēdām. Mazā meitene sāka šausmīgi ienīst šoferi, ierēdņa sievu, padomnieku un visus pārējos lapsēna ienaidniekus. Pirmo reizi saskārusies ar ļaužu ļaunumu, viņa nekādi nespēja noticēt, ka tas sastopams tādā vairumā.

— Nu, ko viņš izdarījis? — raudādama gaužas asaras, viņa sauca. — Viņš nekā nav izdarījis, bet viņi ir nikni. Es pati nošaušu šoferi, tad viņš redzēs.

Ko Reinče ir izdarījis, to lielā meitene nejautāja. Viņa gudri paklusēja un, izdomājusi kādu iemeslu, gāja prom, lai pārsteidzīgi neizteiktu savu attieksmi pret kaimiņu «draudzīgo soli» un iespējamo izsaukumu uz tiesu. Godīgi sakot, kaimiņiem bija pamats dusmām. Viņa no jauna atgriezās pie sava sākotnējā redzes viedokļa, ka, dieva dēļ, vajadzējis padomāt, pirms pērk lapsu. Lielā meitene aizbildināja kaimiņus, apgalvojot, ka viņu vietā darītu tieši tāpat. Mēs dziļi apzinājāmies savu vainu un jutām, cik vāji ir argumenti, ar kuriem varētu attaisnot savu pirkumu.

Par laimi, mocības drīz vien izbeidzās. Lielā meitene gluži vai lasīja mūsu domas, kad sacīja, ka Reinči vajagot turēt ieslēgtu, lai kaimiņu satraukums pakāpeniski norimtos. Būdams saprāta un aukstasinības paraugs savā ģimenē, es augstu novērtēju šo aizsardzības veidu. Jo ilgāk mēs Reinči nelaidīsim ārā no mājas, jo ilgāk Deshampa kungs nespers savu «draudzīgo soli» un jo ātrāk uz visiem lapsēna noziegumiem tiks attiecināts likums par noilguma termiņu. Vajadzības gadījumā mēs varēsim apvaicāties: «Un kad tas notika? Kopš tās reizes viņš taču nevienu nav traucējis.» Un mūsu otrā replika varētu būt šāda: «Kur tad pierādījumi?» Ja jau mēs paši tos nespējām atrast, viņi ne tik. Jā, protams, pazudušas viena divas olas, taču tās Reinče nav zadzis. Tās varēja apēst kalpone. Mēs nenoliegsim acīm redzamus faktus, tomēr neļausim arī piedēvēt mūsu lapsēnam visas zādzības, kas notiek apkaimē.

— Bez šaubām, — dedzīgi piekrita mazā meitene. — Es zinu, ka daudzas virtuvenes zog.

— Jā? — teica lielā meitene. — Tad nosauc vienu.

Nosaukt viņa nevarēja, un tā vēlreiz tika apstiprināta mana

apgalvojuma pareizība: kalpone nav vainīga, bet arī lapsa nav vainīga. Lai Deshampa kungs nāk pie mums, taču — jo vēlāk, jo labāk.

Turēt Reinči ieslēgtu nemaz nebija sarežģīti. Ja runa ir par dārgas būtnes dzīvības glābšanu, var izdarīt ļoti daudz.

Tomēr pēc nedēļas pie mūsu durvīm piezvanīja. Uz sliekšņa stāvēja opozīcijas partijas galēji kreisā spārna pārstāvis — terorists šoferis, milzenis ar laupītāja izskatu un melnām ūsām. No tāda izbīsies kura katra maza meitene. Tieši viņa atvēra durvis un atstāja šoferi stāvam, kur tas stāvēja, jo metās glābt savu Reinči.

— Kungs, — viņš agresīvi teica. — Es jums atnācu paziņot, ka man atkal pazudis balodis.

— Kad tas noticis? — es mierīgi jautāju.

— Kā — kad? Laikam jau naktī.

— Un precīzāk? Vai jums arī agrāk zuda baloži, ja jūs sakāt «atkal»?

— Sis ir jau desmitais, kungs.

— Kopš kura laika?

— To konkrēti nevaru pateikt. Kopš jums parādījās lapsa.

— Un kad tā parādījās?

— Jums tas labāk zināms nekā man.

— Krietni labāk. Jūs nezināt, bet, lai pierādītu, ka zog mana lapsa, ir jāzina precīzi. Ja izrādīsies, ka pat viens balodis pazudis agrāk, var uzskatīt, ka pārējie pazuduši tādā pašā ce]ā.

— Nu labi, ja neticat man, uzprasiet kaimiņiem.

— Man nav nekādas vajadzības prasīt kaimiņiem, kāpēc zūd jūsu baloži. Dariet to pats.

— Es arī daru.

— Vai tad viņi ir redzējuši?

— Jā.

— Kurš tieši?

— Visi.

— Visi? Viņi visi ir redzējuši, ka lapsēns šonakt nozaga desmito balodi?

— Kungs, mēs esam pārliecināti, ka zog jūsu lapsa. Mēs redzējām. Tā ir jūsu lapsa.

— Atvainojiet, kungs. Tā nav mana lapsa. Mana lapsa šonakt gulēja manas meitas istabā, un mana lapsa visu nedēļu, klausieties uzmanīgi, — visu nedēļu, septiņas dienas no vietas, nav gājusi ārā viena pati. Viņu saitē veda pastaigāties mana meita. Tūlīt es viņu pasaukšu.

Es saucu bērnu, taču meitene neatbildēja. Es saucu viņu, apskraidīju visu māju, taču viņa bija pazudusi bez pēdām, nemaz nerunājot par lapsēnu.

— Diemžēl bērns ir izgājis, — es sacīju. — Taču ja mana lapsa zog jūsu baložus, kāpēc tā ne ķepu nepiedur manam papagailim?

— To es nezinu, kungs, — šoferis atbildēja. — Bet, ja tā vēlreiz parādīsies uz mana jumta, es viņu nošaušu.

— Labi, — es teicu. — Tikai ņemiet vērā, ka jūs par to samaksāsiet.

Viņš sāka bezkaunīgi smieties.

— Jums nav atļaujas tās turēšanai.

— Kungs, nepļāpājiet niekus, — es iebildu. — Lapsai ir gandrīz divi gadi. Pirms tam viņai bija cits saimnieks. Viņš pārdeva lapsu atklāti. Vai tas bez atļaujas būtu iespējams? Kāpēc lai es neturētu lapsu? Pilsētā ir milzums suņu, kuri ir daudz bīstamāki. Lapsa nevienu nav sakodusi. No desmit kaķiem pieci zog baložus. Jums nav neviena vērā ņemama pierādījuma pret manu lapsu. Man nav nekādas vajadzības meklēt atļauju, bet jums nav nekādu tiesību šaut uz viņu no jumta. Es jūs saukšu pie atbildības par reta un dārga sugas zvēra nogalināšanu ar iepriekšēju nodomu.

Nu bija jārunā viņam.

— Kungs, — viņš sacīja jau pielaidīgāk, — es negribu nekādā skandāla. Tomēr ir velnišķīgi žēl kādu septiņu astoņu nedēļu laikā zaudēt desmit baložus.

— Pilnīgi jums piekrītu, — es izteicu līdzjūtību. — Dariet kaut ko. Ja jums būs kādi pierādījumi, ka mana lapsa te līdzvainīga, esmu gatavs par to atbildēt.

Šoreiz viss nokārtojās. Tajā vietā, lai šautu, viņš sāks nodarboties ar lietisku pierādījumu vākšanu un atvēsinās arī kaimiņus, pavēstot viņiem mūsu sarunas saturu.

Es sāku meklēt mazo meiteni, lai izstāstītu viņai labo ziņu. Es biju pārliecināts, ka viņa nav izgājusi no mājas, kaut gan divreiz izstaigāju istabas. Visbeidzot man ienāca prātā uzsaukt, ka šoferis jau sen ir prom, un tikai tad es izdzirdu viņas smalko balstiņu: «Es sēžu skapī.» Viņa bija ieslēgusies. Viņa bija nolēmusi, ka šoferis ar nazi kabatā vai ar pistoli ir atnācis Reinči nogalināt mūsu acu priekšā. Izdzirdusi manus soļus, viņa izbailēs noslēpās no pakaramajiem norautajās drēbēs, tā iedzīdama vēl lielākās šausmās gan sevi, gan Reinči, kurš jau bez visa tā tumšajā un smacīgajā skapī nejutās pārāk labi. Tā viņa sēdēja uz saburzītajām drēbēm, baidīdamās pat pakustēties, lai tās galīgi nesabojātu. Smieklīga, taču — jāatzīst — aizkustinoša aina: mazās meitenes galviņa un lapsēna purniņš uz izmētātu zilu, sarkanu un dzeltenu mēteļu, kleitu un citu lupatu fona.

Mēs sākām justies droši. Pirmā kauja par lapsēnu bija vainagojusies ar uzvaru. Viņam pagaidām vairs nedraudēja nāve no lodes. Tiesa, ierēdņa sieva bija taisījusies to noindēt. Taču diez vai indētāja par to izšķirsies, kad uzzinās no šofera, cik maksā pieradināta lapsa, par kuru nāktos atbildēt tiesas priekšā. Bez tam viņai neradīsies iespēja noindēt Reinči, ja mēs viņu turēsim iekšā.

Tieši tad lapsēns izdarīja nepiedodamu kļūdu. Ar visu savu viltību viņš nogrēkojās tik lempīgi kā lācis. Mazā meitene gāja uz vannas istabu mazgāties un uz pusstundiņu ieslēdza viņu vienā istabā ar Koko. Reinče piezagās pie krātiņa un atmūķēja durvis. Koko tik vien paspēja kā pāris reizes ieknābt viņam purnā. Lapsēns iekodās papagailim skaustā, izķidāja viņu un atgāja malā — acīmredzot ilgu mūžu nodzīvojušais papagailis bija par sīkstu. Vai šī mežonība notika tādēļ, ka lapsēns bija spiests sēdēt mājās un atteikties no zagšanas naktī? Varbūt viņš bija greizsirdīgs uz Koko par mazo meiteni, kura papagaili mīlēja ne mazāk par viņu? Vai saniknojās tādēļ, ka mazā meitene nepaņēma viņu sev līdzi un atgrūda ar kāju no durvīm? Ne bada dzīts, viņš to izdarīja, citādi viņš papagaili apēstu, sīksts tas vai ne. Nē, viņš nogalināja nogalināšanas pēc, nelietīgi, riebīgi, bezkaunīgi, pat nemēģinādams slēpt nozieguma pēdas, it kā sacīdams: «Es to izdarīju ar nodomu.» Mums nesaprast Reinči. Cilvēks ir mīkla, zvērs — ne mazāka.

Mazās meitenes bēdas nav vārdiem aprakstāmas, viņas niknums bija briesmīgs. Viņa dusmās trīcēja un, asaras rīdama, kliedza, — ja lapsēnam būtu mīļotais papagailis, viņa to izlaistu ārā pa logu. Izmisumā viņa uzskrēja augšstāvā un atpakaļ atgriezās ar koka lineālu.

Sist pa lapsēna saplosīto purniņu viņa neiedrošinājās, viņa sita, kur pagadās, un nepalaida garām izdevību ieķerties astē. Niknumā savaikstītu seju viņa dzenājās .pakaļ lapsēnam un aiz bēdām raudāja, ja viņš izvairījās no sitiena.

Padzirdis kliedzienus un troksni, es nokāpu lejā. Tēva un audzinātāja pieredze man uzreiz parādīja, ka sodīšanas procedūra nav īsti kārtībā. Lapsēns nebijās no mazās meitenes, viņš jutās apvainots un visādi izrādīja, ka netaisās paciest ņirgāšanos.

— Izbeidz, — es mierīgi sacīju. — Tagad viņš ir pieķerts nozieguma vietā, un mums lapsēns jāpārmāca tā, lai viņam būtu skaidrs, kur viņa vaina.

Es brīdinoši uzlūkoju lapsēnu, pēc tam feldfēbeļa balsī pavēlēju viņam nākt pie manis. Viņš izrādījās vēl izmanīgāks nekā parasti un palīda zem skapja par zīmi, ka savu vainu jau sapratis un tāpēc sods ir lieks.

Nebija visai patīkami atkārtot pavēli dumpīgam zvēram, kurš agrāk bija paklausījis vienam skatienam. Aukstasinība, kuru es vērtēju augstāk par visu, atstāja mani. Aizkaitināts es čakarēju paskapē. Mazā meitene kļuva piesardzīga un sāka lapsēnu aizstāvēt, teikdama, ka viņš, ak, nabadziņš, esot galīgi pārbijies. Tagad jau pavisam nepedagoģiski būtu iestāstīt lapsai, kas atteikusies paklausīt, ka tā rīkojas slikti, laizdama pavēli gar ausīm. Es paņēmu kruķi un ar to'izdzinu Reinči no skapjapakšas. Viņš notupās zem krēsla. Es nobijos no viņa izskata. Manā priekšā bija mežonīgs zvērs ar atšieptiem ilkņiem. Mēs metāmies viņam virsū divatā, taču, būdams desmitreiz lunkanāks par kaķi, viņš ikreiz izspruka. Mums lapsēns bija jānoķer pēc iespējas ātrāk — kamēr viņš nebija aptvēris, ka varētu aizbēgt, ja vien gribētu.

Miers bija atstājis mūs — tas bija pametis pat istabu. Krēsli uz galda, paklājs — rullī zem skapja, mēs medījām lapsu. Pat no tukšā kakta, kurā mēs viņu iedzinām, lapsēns izlauzās, gan dabūjis pāris belzienus un kājas spērienus. Un pēkšņi, kad mēs vēlreiz viņu iedzinām kaktā, lapsēns šņākdams lēca man virsu.

Mūsu soda ekspedīcija bija izgāzusies. Lapsēns bija nolēmis, ka mēs tīkojam pēc viņa dzīvības, un izmisīgi aizstāvējās. Mēs vairs nedrīkstējām apstāties, jo pārmācīt viņu — tā bija mūsu

goda lieta un pedagoģisks pienākums. Mēs bijām ieslēgti istabā aci pret aci ar saniknotu zvēru, kurš nāves bailēs aizstāvas, bijām ieslēgti nevis istabā, bet gan džungļos. Viņš glāba savu dzīvību, mes — savējo. Es nolēmu pārmācīt viņu, lai ko tas maksātu, un atkal paņēmu kruķi. Mazā meitene sāka kliegt, ka es ar to varu nosist Reinči, un pedagogs mani viņai dumji atbildēja, ka drīzāk, lai notiek tā, nekā lapsēns paliek par stāvokļa noteicēju. Cik bezjēdzīgu nejaušību pilna ir dzīve!

Lai man roka nokalst, ja es taisījos nosist lapsēnu! Tomēr mazā meitene tieši tā iedomājās. Viņa metās pie Reinčes, lai to aizsegtu ar savu ķermeni. Taču satracinātais lapsēns nolēma, ka viņam grib darīt pāri. Viņš iekoda viņai rokā un kājā. Viņš piederēja viņai, un viņš iekoda viņai. Un mazā meitene tā mīlēja lapsēnu! Viņa rūgti ieraudājās. Es pacēlu kruķi pār lapsēnu, taču nespēju iesist. Es to nespēju, jo viņa aizsedza lapsēnu, sargādama no mana sitiena. Un te pār mani nāca apskaidrība. Tūkstošiem reižu es biju lasījis lielu un mazu filozofu izteikumus par mīlestību un tikai tagad to ieraudzīju pats savām acīm, tikai tagad izpratu to. Es sapratu, ka mīlestība ir rūpes un uztraukumi, ko lapsēna dēļ pārdzīvoja meitene, es sapratu, ka mīlestība ir viņa zobu radītās sāpes, kuras meitene pacieta nekurnēdama, par spīti bailēm, un es sapratu, ka tā ir gatavība saņemt sitienus, kuri domāti otram. Cik daudz laika vajadzīgs, lai to uzrakstītu, bet cik īss bija zibens uzliesmojums, ko es redzēju. Attīrošs zibens.

Es atkal kļuvu mierīgs un, atklāti runājot, pat laimīgs, kaut ari situācija nebija labvēlīga. Un grūti noticēt, taču ari lapsēns

nomierinājās. Arī viņam kaut kas tapa skaidrs, iespējams, viņam tapa skaidrs, ka mazā meitene nav lielākais jaunums. Katrā ziņā lapsēns kautrīgi paslēpās viņas drēbēs, savu likteni ielikdams sava augstsirdīgā upura rokās. Tad es paņēmu lapsēnu aiz skausta, atrāvu no glābējas, kādas četras minūtes viņa sašķaidīto purniņu grūdu Koko asinīs un spalvās, situ viņu krietni vien mazāk, nekā viņš bija pelnījis, un pēc tam izliku ārā, teikdams: «Prom no manām acīm!»

Viņš pazuda no mūsu acīm. Mēs vispirms iztīrījām meitenes brūces. Redzēdams, cik tās dziļas, es nožēloju, ka Reinčes nav pie rokas, jo es iegrūstu tajās viņa degunu. Taču lar>°vns bija aizbēdzis, un bez mūsu palīdzības neviens nevarētu ieskaidrot viņam, kas notiek ar lapsu, kura pa civilizācijas ceļu griežas atpakaļ uz džungļiem.

Savukārt mani bija pārņēmusi cita doma, šoreiz no sieviešu psiholoģijas jomas. Mazā meitene, kas nepanesa ne kniepadatas dūrienu un krita ģībonī, ieraugot asins lāsīti, tagad ļāva savas brūces iztīrīt bez neviena vaida. Vēl jo vairāk — viņa pat izskatījās apmierināta, kad es apziedu kodumu vietas. Būdams puika, es katram, kas man sita, devu pretī, un lieta darīta. Taču mazo, bi-žaino sievietīti es nevarēšu saprast. Viņa ar acīm redzamu labpatiku vēroja savas brūces. Ja viņa sacītu: «Redz, viņš sakoda mani,» — tad šajos vārdos varētu sadzirdēt visu ko, tikai ne sašutumu vai pārmetumus. Viņš bija kļuvis vēl vairāk viņai piederošs, viņa vaina un viņas piedošana bija abus sasaistījusi vēl ciešāk, padarījusi nešķiramus. Vairāk saprast man nav lemts.

— Viņš ir dārzā, — teica meitene. — Sēž un baidās iet iekšā.

— Lai sēž, — es atbildēju. — Viņš nedrīkst iet iekšā.

Tomēr mēs Reinčem sagatavojām garšīgas un sātīgas vakariņas, lai viņš neiedomātos šoferim zagt baložus, bet citiem kaimiņiem — gaļu un olas. Mēs nolikām tās pie virtuves durvīm, un, tā kā lapsēns tām nepieskārās līdz pat tumsai, tad meitene aiznesa vakariņas uz dārzu. Lapsēns bēga no viņas. Divos stiepienos viņš uzlēca uz šķūņa jumta, un velti viņa lūdzās, lai viņš kāpj lejā, velti visvisādi slavēja maltīti.

Pienāca nakts, un viņš bez pēdu pagaisa tajā. Mēs saucām viņu, centāmies pievilināt ar gaļu un olām, apvaicājāmies kaimiņiem, zvanījām uz dzīvnieku aizsardzības biedrību, klaiņojām pa pilsētu, meklēdami bēgli, ievietojām sludinājumu avīzē.

Vēl tagad mēs skumstam pēc viņa. Viņš nav nošauts, šoferis mums pats to apzvērēja. Noindēts arī viņš nav, vismaz mēs dažādu iemeslu dēļ nevarējām tam noticēt. Viņam jābūt dzīvam, un savas rūgtās atmiņas viņš nēsā sev līdzi.

Kādu pēcpusdienu meitene ienāca manā kabinetā un klusu nostājās pie rakstāmgalda. Es strādāju vien tālāk, jo viņa nekā neteica. Viņa paņēma te vienu, te otru grāmatu, apskatīja tās no ārpuses un atkal atlika atpakaļ. Beidzot es vinu jautājoši uzlūkoju.

— Viņš taču atgriezīsies, ja es viņam uzrakstīšu vēstuli, — viņa teica.

Es zināju tikpat labi kā viņa, ka lapsām vēstules neraksta, un tomēr — mūsu vārdā es uzrakstīju viņam šādu vēstījumu:

Dārgais Reinče,

tava bēgšana ļoti apbēdināja mūs. Mēs bijām spiesti tevi sodīt tevis paša labā. Pēc nedēļas tu nogalinātu Mino un kļūtu pavisam mežonīgs, līdz tevi nošautu šoferis vai ari noindētu Selleslaha kundze. Tu pat nespēj iedomāties, cik ļoti visi kaimiņi bija noskaņoti pret tevi, pat pieradinātu. Tu nespēj iedomāties, ar kādām pūlēm mēs tevi aizstāvējām un nepārtraukti mēģinājām visvisādi izgrozīties, lai glābtu tev dzīvību.

Tu aizbēgi tikai tāpēc, ka vienu vienīgu reizi tevi sodīja — un tevis paša labā. Vai mēs to bijām pelnījuši, Reinče?

Mēs pietiekami labi zinājām, kurš zog olas un tā tālāk, no kaimiņiem bijām dzirdējuši ari par baložiem un tā joprojām, tomēr uz taviem izlēcieniem skatījāmies caur pirkstiem, jo mīlējām tevi. Agrāk mēs tevi nekad nesodījām, tāpēc ka tu vienalga nesaprastu, par ko tev tiek. Atzīsties godīgi, Reinče, sods taču nebija visai bargs. Nu, pasaki, lūdzams, — ko tev izdarīja mīļais, labais Ķoko? Neko! Un vismazāk tu to nostrādāji bada dēļ. Nē, tā bija nelietīga, bezjēdzīga slepkavība. Un kāpēc tev ievajadzējās kost mazajai meitenei? Vai tad viņa to bija pelnījusi no tevis?

Reinče, kur tu tagad esi? Ja tu negribi atgriezties, tad paklausi labam padomam. Dienu slēpies, bet nakti ej taisni uz austrumiem. Tiec līdz Polijai vai Krievijai, kur vēl daudz biezu mežu, un paliec tur. Taču, ja tu gribi darīt, kā darīji pie mums, bēgdams no soda un nevēlēdamies laboties, tad nekur civilizētajā pasaulē tu neatradīsi laimi un tava dzīve nebūs gara. Tas ir vienīgais, ko tev var pārmest, — citādi tu esi gana labs un mīļš. Ja tavi joki turpināsies, tad, kaut ari tava vērtība būtu simt piecdesmit franku, cilvēkiem tu nebūsi vajadzīgs arī par velti, viņi tomēr nogalinās tevi. Padomā labi, Reinče, mēs to visu sakām, tevi mīlēdami.

Un, ja tu apdomāsies — tev prāta diezgan — un sagribēsi pieklājīgi dzīvot draugu vidū, nemeklē citas mājas, kur tevi uzņems kā svešinieku, vienīgi aiz līdzjūtības, bet atgriezies pie mazās meitenes, kura pazīst tevi caurcaurēm un zina, ar ko vislabāk barot lapsēnu.

Viss ir aizmirsts tin piedots, abi tavi grozi stāv vecajās vietās, viņa tevi m'tlēs vēl vairāk nekā senāk. Tomēr, ja tu negribēsi atgriezties, aiziesi uz Poliju vai dzivosi kaut kur māsu zemē, tad zini, Reinče, kur lai tu nebūtu, mēs paliekam tavi patiesi draugi un vēlam tev lielu laimi.

Ļaudis, kuri lasa vienkāršo stāstu par mūsu Reinči un nepazīst viņu, pasmiesies par mūsu vēstuli, taču, ja viņiem pašiem kādreiz bijis kāds zvēriņš, tad ne. Un, ja viņiem vēl nācies piedzīvot, ko sajūti, kad iemīļotais zvēriņš, nobijies pelnīta un ne visai stingra soda, aizbēg no mājām, viņiem tas viss noteikti jāsaprot.

Katrā ziņā mūsu vēstule guļ vecajā vietā — mana rakstāmgalda vidējā atvilktnē. Reizēm mēs paslepus to pacilājam un noliekam atpakaļ. Ja vienam no mums pēkšņi sāk likties, ka vēstule uzrakstīta pārāk bargi, bet piedāvājums atgriezties mājās izteikts nepietiekami pārliecinoši vai uzbāzīgi, mēs to kopā pārlasām un pēc ilgas apspriešanās palabojam: mīkstinām vienus izteicienus un padarām citus stingrākus.

Mēs paši tad kļūstam labāki.

Mēs vaicājam sev, kur tagad varētu būt Reinče, ja viņš tiešām ir devies uz Poliju. Mēs ceram, ka viņam būs daudz mazu lapsēnu, pa pusei pieradinātu kopš dzimšanas, un iespējams, ka viņus atradīs kāds labs polis, izvilks no alas un atnesīs uz savām mājām. Protams, kaut kas tāds, kā to uzskata mazā meitene, notiek reizi tūkstoš gados. Taču — kurš var droši apgalvot, ka putnu tirgū pēkšņi neparādās viens no mūsu Reinčes astoņiem vai desmit mazuļiem un ka tieši mēs viņu nejauši nenopērkam?

HUANS ANTONIO DE SUNSUNEGI, spāņu rakstnieks. ŅŪTONA BINOMS

Piecpadsmitgadīgas meitenes mīlestība ir tīrā bērnišķība. Tas ir pēdējais uzliesmojums no aizraušanās ar lellēm; tā ir jauna putnēna pirmais eksperiments: nenolaižot acis no mātes, kas čivina blakus zarā, viņa pirmo reizi izpleš spārniņus, lai izlidotu no ligzdas... Piecpadsmitgadīga meitene neprot mīlēt stipri, bet mazs putnēns — lidot tālu.

Kamilo Kastelo Branko. «Kļūmīgā mīlestība», III nod.

I

Kad kolēģijas audzēkņus veda pastaigā un mūki jezuīti viņus izkārtoja pagalmā pa trim, Hoseču Arriola centās iekļūt pēdējā trijniekā. Viņam patika iet visiem aiz muguras kopā ar nodaļas brigadieri un klases vecāko. Pa ielu skolnieku ierinda kustējās līdzīgi garai čūskai. Gar sāniem, ievērojot noteiktu distanci, soļoja audzinātāji — vecākais un jaunākais —, uzmanot līdzināšanos, it īpaši kolonnas priekšgalā un vidū; turpretī astes gals viņiem nepārtraukti izslīdēja no redzesloka, un Hoseču, izmantodams šos mirkļus, skatījās uz garāmejošām meitenēm, dažreiz paguva ar tām pat pamēļot.

Arriola bija visizcilākā persona kolēģijā: viņš jau bija pie mācību kursa beigām, bet vēl līdz šim nebija nolicis eksāmenu par ceturtās klases algebru un piektās klases fiziku un fizioloģiju. Septiņpadsmit gadu vecajam Hoseču varēja mierīgi dot visus divdesmit. Viņš divreiz nedēļā skuvās, bet svētdienās dziedāja baznīcas korī spēcīgā baritonā. Jau trešo gadu viņš skaitījās vecākajā nodaļā; skolnieku vidū viņš bija neapstrīdama autoritāte, it īpaši mazajiem: tur viņa vārds tika uzskatīts par likumu. Visi zināja, ka viņš skujas — un ne vien švītīguma dēļ kā viens otrs, bet aiz nepieciešamības. Kādu ceturtdienu par šo jautājumu notika debates vidējās nodaļas pagalmā. Kāds trešās klases skolnieks apgalvoja, ka neviens visā kolēģijā nevar mēroties ar Arriolu: visiem esot tikai šķidras vaigubārdiņas, bet Hoseču — viņš pats esot aptaustījis — viss zods esot ass un durstīgs.

Arriola draudzējās ar «indiāņiem» (tā sauca apkalpotājus), un pusdienlaikā skaudīgi skatieni pavadīja sautētas gaļas porciju, ko viņam lika uz šķīvja; kad vakariņās bija omlete ar kartupeļiem, visiem izsniedza ceturtdaļu omletes, bet viņam pusi. Reizi mēnesī kolēģijā ieradās frizieris un noskuva audzēkņiem kailas galvas, tikai uz pieres atstāja šauru matu strēmelīti. Par kaut ko līdzīgu matu cekulam vai čuprai nebija nemaz ko sapņot. Bet tai gadā, kad Arriola pārgāja vecākajā nodaļā, cellē pie mūka ekonoma ieradās priekšzīmīgu skolnieku delegācija ar lūgumu atstāt vecākajiem skolniekiem uz pieres vismaz nelielu cekuliņu. Sā soļa iedvesmotājs bija Arriola. Kopš tā laika frizieris apvaldīja savu centību un saudzēja piektās un sestās klases audzēkņu frizūras, bet pirms ziemsvētkiem un ap mācību gada beigām vispār tikai mazliet noskuva viņiem pakaušus. Arriola nekādi nevarēja iztikt bez cekuliņa: mokpilnajās nomoda stundās pie skolas grāmatām viņš izklaidējās ar to tā, ka domīgi lūkojās griestos un tina ap pirkstu matus, veidodams spirāles.

Dienās, kad tika izsniegtas godalgas, un citās svinīgās ceremonijās aktu zālē viņš apsēdās pašā sola galā, tālāk no audzinātājiem, lai varētu brīvi grozīt galvu, kur vien gribas, un skatīties uz ielūgtajām meitenēm un to audzēkņu māsām, pie kuriem svētkos bija atbraukuši piederīgie.

Pēdējā klasē pēc brīvdienām viņš atgriezās garās biksēs, atveda līdzi skujamaparātu, kā arī pazīstamu meiteņu fotogrāfijas, ko klases istabā rādīja visiem skolasbiedriem. Pēc mēneša viņš pavēstīja, ka «bārdas skujamais ar asmeni neņem viņa bārdu, tālab būs jānopēnk īsts bārdas nazis». Skolasbiedri viņā blenza godbijīgās šausmās. Turklāt viņš bija paņēmis līdzi no mājām cigārus, lai tualetes istabā uzpīpētu. Skolas orķestrī Hoseču spēlēja uz šķīvjiem un bija sestās klases futbola komandas uzbrucējs.

Pirmā lielākā pastaiga togad bija uz Antigvas dievmātes klosteri. Ceļā skolnieku kolonna sastapās ar piemīlīgu gaišmatīti, stacijas bufetnieka meitu. Vasaras brīvdienās neiztērētās enerģijas ietekmē Hoseču dvēselē sabruka visi šķēršļi. Izlikdamies, ka viņam atsējusies kurpes saite, viņš atpalika no sava trijnieka un, kad meitene bija nonākusi viņam līdzās, uzsāka ar to sarunu. Skolnieku ierinda pa to laiku čāpoja pāri,dzelzceļam. Ļaudama kolēģijai pāriet, pārmijniece nolaida barjeru: tuvojās vilciens. Arriola palika otrā pusē, turpinādams sarunu ar «bufetnieci». Pēdējie trijnieki ņirdza un māja viņam ar beretēm. Vilciens pabrauca garām. Hoseču ieņēma savu vietu ierindā. Bet, kad meitene gāja gar kolonnu, jaunākais audzinātājs, vēl gluži jauns seminārists, kas vēl nebija beidzis teoloģijas kursu, nodūra acis un nosarka. Skolnieki nozīmīgi krekšķināja un samirkšķinājās ar Arriolu.

Pēc īsas svārstīšanās jauniņais jezuīts piegāja klāt Hoseču un aiz uztraukuma piesmakušā balsī pavēlēja gaidīt viņu vakarā «kamariljā», nometušos uz ceļiem. Skolnieku rindas nodrebēja. Drūmi klusēdama, kolonna ieradās Antigvā. Audzinātājs nenolaida no Arriolas acu. Hoseču, kā tas allaž mēdz būt ar skolas varoņiem, krietni vien baidījās no sodiem, un sods «kamariljās» šo gandrīz pieaugušo puisi ārkārtīgi biedēja. Par kamariljām dēvēja dortuārus, kas bija izvietoti gar garo, zemo gaiteni. Gar abām tā pusēm stiepās rinda mazu būrīšu, kas bija apsisti ar drāšu sietiem, lai būrīšos gulošie audzēkņi nevarētu cits citam nekā iedot vai pārmest pāri. Vakarā griestu spuldzīte tika iedegta uz kādām piecpadsmit minūtēm, kamēr visi apgūlās, pēc tam gaitenis iegrima galīgā tumsā. Pirms aiziešanas audzinātājs pēdējo reizi nogāja gar drāšu būriem, pārbaudīdams, vai viss ir kārtībā. Dortuāros drīz vien iestājās klusums, vienīgi kāds miegamice šņākuļoja caur degunu. Visnotaļ valdošajā klusumā dobji atbalsojās audzinātāja soļi. Parkets žēli čīkstēja zem mūka jezuīta kājām, lai arī viņš pūlējās soļot pa visdrošākajiem grīdas dēļiem. Apslāpētie trokšņi tumsā modināja drausmas, apņemot sodu kamariljās ar noslēpumainības noskaņu.

Tas radās no tā, ka vainīgais nometās savā kamariljā uz ceļiem, ar muguru pret durvīm. Audzinātājs sēdēja atzveltnī gaiteņa galā. Paceldams acis no lūgsnu grāmatas, viņš varēja pārliecināties, vai spītnieka papēži rēgojas ārā no drāšu apakšas.

Tai vakarā, kad audzēkņu vidū valdīja kapa klusums, klases vecākais no baznīcas kanceles uzdeva sakramentālus jautājumus, sagādājot grēciniekiem sirdsapziņas pārmetumus. Hoseču juta, ka sirds viņam sastingst no bailēm... Klases vecākā balss trīcēja un šad tad pārtrūka.

«Man ir jāmirst, bet es nezinu, kā... Dievs mani sauks uz tiesu, bet es nezinu, kad! Ja šonakt — ko es viņam atbildēšu? Kādu sodu es izpelnīšos? Kas mani gaida — atpestīšana vai bojāeja?»

II

Kad apkalpotājs Hoseču Arriolam pateica, ka pēc viņa vaicā uzgaidāmajā istabā, viņš jutās pārsteigts: viņam nebija neviena, kas viņu varētu apmeklēt. Hoseču māte bija sen mirusi, tēvs vārgās veselības dej reti izbrauca no Bilbao un par dēla sekmēm uzzināja tikai no iknedēļas vēstulēm, vai arī viņš palūdza kādu paziņu apjautāties par dēlu. Kad Hoseču ienāca uzgaidāmajā istabā, viņa izbrīns k)uva vēl lielāks. Kāda dāma sarunājās ar mūku rektoru; blakus stāvēja divi pusaudži: zēns un meitene. Hoseču apjukumā devās tiem klāt. Rektors smaidīdams saņēma viņu aiz pleca un, bīdīdams uz dāmas pusi, sacīja:

— Te ir tas mūsu resgalis!...

Arriola apmulsis grozīja rokās bereti. Sviedriem klātajā sejā parādījās padevīgs smaids.

Dāma viņu mīlīgi noskūpstīja uz pieres.

— Kā tu esi izaudzis! īsts vīrietis!

Hoseču nepretojās, lai gan nesaprata, kāpēc šī senjora viņu tik mīlīgi skūpsta. Mūks jezuīts priecīgs viņos noskatījās. Beidzot, juzdama nepieciešamību atkausēt nogaidīšanas ledutiņu, ko ap sevi bija aplicis Hoseču, dāma izsaucās:

— Zēns mūs ir galīgi aizmirsis! Viņš nevienu neatceras... Nē, vai tu tiešām nezini, kas mēs tādi esam?

Hoseču nodūra galvu. Sie cilvēki neskaidri, miglaini viņam kaut ko atgādināja... Pēkšņi viņa acu priekšā nostājās nelaiķe māte, un viņam iesāpējās sirds. Negaidītais apciemojums uzvandīja dvēselē viņa bērnu dienu neatvairāmās un neremdināmās bēdas.

— Ieskaties labi vērīgi! Tas ir Luisito... un tā — Tere.

Jaunekļa sāpīgās skumjas piemetās arī viņiem.

— Nu labi! — viņu atžirbināja rektora tēvs. — Ej izrādi saviem draugiem kolēģiju.

Visi trīs bērni izgāja no uzgaidāmās istabas rekreācijas pagalmā. Luisito aiz pārsteiguma apstājās: grupa vecāko zēnu sita pret sienu milzīgu bumbu. Spēlētāju klaigu apdullināta, Tere ieķērās Hoseču piedurknē. No pagalma savus viesus viņš veda uz dabaszinātņu kabinetu parādīt zvēru izbāžņus. Terēze kļuva rāma, nonākusi ūsaina, lielzobaina panteras purna priekšā; Hoseču nodemonstrēja viņiem lāci, ērgli un dzeloņcūku. Pēc tam viņi uzkāpa pauguriņā, kas bija iesaukts par «patruļas torni». No turienes bija redzama visa Orduņas ieplaka. Rīts laistījās dzidrā spožumā. Saulē mirdzēja klinšu akmens smailes. Baložu bari slīdēja vēsajās debesīs. Pa plašo pauguru klaidu, līkloču līkumodams, rāpās augšup preču vilciens. Aiz pilsētas robežas sākās lauki un sakņu dārzi; tie pletās pa visu ieleju un uzrāpās augšā pa kalna atradzēm. Šur tur tālumā pacēlās zvanu torņi, sargādami savā pakājē cieši saspiedušos sīkus ciematiņus.

Par spīti priekpilnajai rīta gaismai, kalnu ainava izdvesa bargumu un diženumu. Seit nebija tā dāsnā, priecīgā maiguma, ar kādu ir slaveni Biskajas līdzenumi... Šoseja šķērsoja tumšo nogāzi, aizlocīdamās uz Vitorijas pusi. Pa kreisi apšu rinda iezīmēja Nervionas gultni — upe iztecēja no tuvajiem Delikas avotiem. Visi trīs pavadīja ar skatieniem preču vilcienu tā grūtajā kalnup braucienā. Aiz pauguru pusloka jau jautās kaila, sausa plakankalne. Šeit beidzās valgā zemiene, kas caur un cauri piesūcas ar jūras ūdeni apakšzemes paisuma stundās.

Kad preču vilciens ievilkās tuneļa rīklē, bērni nogriezās uz otru pusi. Augstajā kalna terasē Antigvas dievmāte laipnīgi valdīja pār ciemiem, kas bija izkaisīti viņas pakājē.

Tornī sāka zvanīt: starpbrīdis bija beidzies, pienāca pusdienu laiks. Pagalmā stāvēja kāds mūks un baroja ar maizi baložus. Putni laidās viņam uz pleciem, uzmetās uz rokām. Brīnumdzid-rajā debesu zilgmē skanēja saulainas gaviles. Melnā sutana ņirbēja sniegbalto spārnu šalkās. Kāds balodis uzlaidās uz jezuīta doktora micltes un notupās pie paša pušķīša. Vēl daži svētie tēvi pastaigājās šurpu turpu pa pagalmu, murminādami lūgsnas un nepaceldami acu no elegantajām lūgsnu grāmatām ar zelta griezumu.

Visos trijos pagalmos sacēlās drausmīgs troksnis. Bet tad audzinātāji paskandināja zvārgulīšus, balsu čala apklusa, pārvērzdamās nevienmērīgā sanoņā. Zvārgulīši ieskanējās otrreiz, un bērnu mutes aizdarīja klusums.

Zem dzīvinoši mirdzošā debesjuma bija dzirdama vienīgi baložu dūdošana, knābājot maizi no jezuīta delnas.

III

Tovakar Arriola devās pastaigā nomāktā garastāvoklī. Viņa jūtu un atmiņu virspusē uzpeldēja visas bērnības bēdas. Teres bērnišķīgā draudzība un senjoras mīlīgie vārdi saviļņoja viņa agrīno atmiņu snaudošo ezeriņu. Savas mātes seju Hoseču atcerējās neskaidri.’Un tagad iztraucētās jūtas steigšus drudžaini drūzmējās ap pusaizmirstiem tēliem, tikpat kā dievlūdzējas ap svētu relikviju. Vakara krēsla ātri sabiezēja, debesīs lasījās kopā negaisa mākoņi. Garā mācību gada, garlaicīgo stundu un īso starpbrīžu perspektīva — tas viss jaucās kopā ar rūgto sērdienības izjūtu un gremdēja Hoseču melanholijā un skumjās. Atgriezies atpakaļ klasē, viņš ērtāk apsēdās solā, un gar viņa acīm cita aiz citas slīdēja bērnības ainas.

Viņš pastaigājas ar aukli un divām māsām pa apaļo saules pārplūdināto laukumu. Piebrauc automašīna, no tās steigšus izkāpj viņu tēvs, iesēdina visus mašīnā, un tad viņi jau ir Vitorijā.

\Jz turieni pirms pusgada no Bilbao pārvesta Hoseču smagi slimā matē. Viņi apmetas kāda savrupmājā Floridas bulvārī. Kuplu koku skupsnā, it kā iežmiegta zaļā dūrē, slēpjas māja. Visapkārt zaļš, mežains apvidus. Slimnieci iekārto augšstāvā; pa atvērtajiem logiem lūkojas iekšā pauguri un meži.

Rītos aukle iet ar mazajiem bērniem pastaigāties uz plašo pļaviņu, kur sanāk daudz bērnu. Tur tad arī Hoseču iepazīstas ar Luisito un Teri. Ja bērni labi uzvedas, aukle ved viņus uz ezeru pie gulbjiem. Dažreiz Luisito un Tere atnāk uz pļaviņu kopā ar māti, resnu un cienīgu dāmu; viņu, tāpat kā meitu, sauc par Terēzi. Viņas vīrs ir kavalērijas pulkvedis. Hoseču vēl šobaltdien nav aizmirsis to sajūsmu, ar kādu viņš pirmo reizi tīksminājās par kavalēristu eskadronu, kas jāja ārā no pilsētas. Pakavi, šķildami dzirksteles, lepni dauzīja bruģi. Puikas acis neatraudamās sekoja ikvienai zirgu kāju kustībai. Kavalērija devās pārgājienā. Pēkšņi Luisito izskrēja uz bruģa un sāka saukt savu tēvu — tas jāja eskadrona priekšā:

— Tēti! Tēti!

Pulkvedis ieraudzīja dēlu un apturēja zirgu. Tai paša mirklī sastinga uz vietas arī viss eskadrons. Šķita, ka rāmais pēcpusdienas gaiss uzreiz uzsūca sevī pakavu mūziku. Pulkvedis nokāpa no zirga. Viņš noskūpstīja dēlu un meitu un noglauda galviņu Hoseču un tā māsām. Kavalēristi mierīgi vēroja šo ģimenes ainu. Zirgi košļāja laužņus, purināja dzelžus.

Kopš tās dienas Hoseču vēl ciešāk sadraudzējās ar Luisito. Cik labi ir būt pulkveža dēlam un skatīties, kā tēvs, tērpies mundierī ar zvaigznītēm, jāj tik liela eskadrona priekšā un komandē zaldātus!

Reiz viņi spēlē «pacienāšanu». Tere ir ķēkša. Hoseču skraidelē pa pļavu, meklēdams pārtiku. Apaļie akmeņi ir maizes klaipi. Nez no kurienes viņš atnes ķieģeļa lausku. Bērni neizpratnē blenž uz ķieģeli, bet tad nospriež, ka krāsas ziņā tas izskatās pēc pipariem. No nākamās ekspedīcijas Hoseču atgriežas ar sauju neienākušos kazeņu — iznāk lieliski artišoki un kāposti. Hoseču ņemas ar akmeni smalcināt ķieģeli, lai to pārvērstu pulverī un ietītu paciņās. Tere iebāž sarkanā pulvera kaudzītē pirkstu, un Hoseču to sāpīgi saspiež ar akmeni. Viņa iespiedzas un sāk brēkt. Pieskrien aukle, izmētā pa zemi visu «pārtiku» un aiznes prom Teri. Luisito sadusmojas, nostājas kaujas pozīcijā, iespļauj pāridarītājam sejā un skriešus metas pakaļ auklei. Bet vakarā, mājup ejot, viņi jau atkal ir draugi. Hoseču un Tere staigā rokrokā. Uz viņas pirksta no sitiena ar akmeni radusies tumša čulga. Laiku pa laikam Hoseču apstājas un skūpsta meitenes sasisto pirkstiņu. Viņi saskatās, skaļi smejas un atkal soļo tālāk...

Mājās baiļojas, ka Hoseču mate var kuru katru brīdi nomirt.

Augusts iet uz beigām. Līdz ar krēslas iestāšanos debesis kļūst smagākas — kā pirms lietus. Hoseču guļ istabā, kas atrodas blakus slimnieces guļamistabai. Iepriekšējā vakarā bērnus ieveda no mātes atvadīties: māmiņa dosies uz debesīm, — bērniem paskaidroja mūķene.

Vakars ir silts. Pilsētas trokšņi, iegrimstot tumsā, cits pēc cita izgaist, līdzīgi tam, kā rudenī mēdz nobirt lapas no zariem. Pēkšņi smacīgo tumsu pāršķeļ aizejoša vilciena svilpiens. No dienvidiem uzpūš spēcīga vēja brāzma, pār koku galotnēm pārskrien gari stiepta šalkoņa. Pirms apgulšanās Hoseču pieiet pie loga un izliecas ārā; viņš neskaidri jūt, ka viņa dzīvē notiek kaut kas svarīgs, bet piecus gadus vecais prātiņš velti pūlas saprast šo izjūtu īsto jēgu. Kādu brīdi viņš raugās uz slimnieces logu, kas dārzā met blāvu gaismu. No turienes var saklausīt neskaidrus vārdus. Aizturējis elpu, viņš ieklausās. Atskan dīvaina skaņa, it kā kaut kas čaukstot slīdētu projām; tas atgādina no baloniņa izlaista gaisa troksni: līdzīgu skaņu Hoseču bija dzirdējis, kad brālēnam Hesusam pārplīsa divriteņa riepa. Un uzreiz balsis iedūcās skaļāk un satrauktāk.

Viņš nodomā, nez vai māmiņa nemirst; neapzināti pārkāpis pāri rakstainajam loga režģim, viņš izlien ārā uz sienas izvirzījumu, uz kuru iznāk ūdens notekcaurules; lietus laikā pa šo izvirzījumu tek ūdens straume. Izvirzījums stiepjas gar fasādi, atdalot augšstāvu no apakšstāva. Hoseču sāk lēnām virzīties pa šo dzegu. Pa dienu sakarsušais skārds dedzina viņa basās kāje-les. Jo vairāk viņš tuvojas atvērtajam guļamistabas logam, jo skaidrākas kļūst tuvā atrisinājuma pazīmes. Kāds raud — apslāpētas elsas skan cauri baismīgajam nakts tukšumam. Uznāk vējš un piepūš viņa naktskrekliņu.

Viņš pārrāpjas pāri loga režģim un, iekļuvis istabā, sastingst aiz izbrīna. Mūķene un tante Rafaēla pietur zem rokām mirēju, mazliet pacēlušas viņu gultā uz augšu. Cietēja elpo caur stikla caurulīti, kas savienota ar gumijas maisu. Viņas iekritušie vaigi viegli dreb. Tante satver Hoseču aiz krekla un pienes pie gultas, lai viņš noskūpstītu māti. Tikko viņa lūpas pieskaras valgajai, ka marmoram aukstajai pierei, iečirkstas māšeles Marijas ķauķis pirmā stāva balkonā. Mirēja vairs nespēj pasmaidīt. Kad bērns paiet nost no viņas gultas un piekļaujas tēvam, kas sēž atzveltnī un šņukst, viņas’ glāžainās acis pagūst tikai mazlietiņ pagriezties viņam nopakaļ. Tante Rafaēla piespiež pieri pie sienas un arī sāk raudāt. Hoseču paglāsta ar delniņu tēva izspūrušos matus un noskūpsta viņu uz vaiga pie auss. Pēc tam viņš piemetas blakus tēvam un sāk skatīties uz gultu, kurā sastingdams izstiepjas viņa mātes augums.

— Māmiņa aizgāja uz debesīm!... Kāpēc tad visi raud?

Mūks audzinātājs sāk skandināt zvārgulīti: klasē beigusies ■4unda. Atguvies Arriola ierauga, ka skolas grāmata viņa priekšā guļ apgriezta otrādi.

IV

Kad padre Fernandess pagriezās pret tāfeli, lai izskaidrotu nākamo stundu, visa klase atviegloti, uzelpoja. Četrdesmit piecas minūtes, kas bija veltītas atprasīšanai, nabaga skolniekiem bija īstas mocības. Kopš tā brīža, kad padre beidza murmināt lūgsnu, līdz tam laikam, kamēr vēl neizsauca nevienu pie tāfeles, ik mirkli draudēja briesmas. Beidzis lūgsnu, padre Fernandess apsēdās un sakārtoja uz galvas micīti... Pa to laiku skolnieki, noliekušies pār skolas grāmatām, steigšus rija matemātikas mikstūru.

Skolotājs izņēma pulksteni, atkabināja to no važiņas, nospiedis atsperīti, atvēra vāku un nolika sev priekšā. Pēc tam no melnās sutanas viņš izvilka burtnīcu, kur bija ierakstīti skolnieku uzvārdi un viņu saņemtās atzīmes. Visas šīs manipulācijas padre jezuīts izdarīja ar pauzēm, noskatot savus audzēkņus. Tie nervozi rosījās, cenzdamies pēdējā brīdī apjēgt patiesības, kas prasa uzcītību un prāta skaidrību. Turēdams rokā burtnīcu, skolotājs lēnām — lapu pēc lapas — to šķirstīja, apskatot atzīmes un pārbaudot, cik reižu kurš ir atbildējis pie tāfeles. Sie mokpilnie mirkļi, kad padre pēc burtnīcas meklēja kārtējo upuri, daudzus skolniekus noveda līdz sirdsdarbības traucējumiem. Klase aizturēja elpu. Visi, izņemot dažus zubrītājus, kas zināja stundu, centās aizslēpties aiz priekšā sēdošā muguras. Skolotāja vecīgās acis slīdēja no burtnīcas uz klasi un no klases uz burtnīcu. Iestājās tāds klusums, ka ziemu varēja dzirdēt iekšējā pagalmā nosebojušo skolnieku soļus, skrienot uz savu klasi, bet pavasarī, kad logi, kas izgāja uz futbola laukumu, netika aizvērti, bija dzirdams, kā pagalmā sarunājas apkalpotāji un par ko spriedelē pilsētnieki, ejot pa ielu viņpus kolēģijas žoga ...

Padre Fernandess zināja, kādas mokas pārdzīvo viņa audzēkņi; dažreiz, pabeidzis lūgsnu, viņš pēkšņi iebikstīja ar pirkstu kādam skolniekam, kas nebija pat paguvis nobīties.

— Nu tad tu! Lūdzu, pie tāfeles!

Padre Fernandess bija labsirdīgs un pret skolniekiem izturējās dabiski. Parasti viņš tiem mēdza teikt «tu», bet ar «jūs» uzrunāja retos gadījumos, it īpaši pirmseksāmenu kolokviju un atkārtojumu dienās, kad klasē sabiezēja bargā tiesas atmosfēra. Tādās dienās prasigā, uzstājīgā padres balss it kā pārsita klusuma stikla sienu:

— Senjor ... — Un vārds «senjor» lidoja pār bailīgi sakņupušajām skolnieku galvām kā nomaldījusies gumijas bumba, kas draud ielidot futbola mīļotāju blīvajā pūlī pārpildītajā stadionā.

Ja jautātais atbildēja vāji, padre atņēma viņam krītu un pats pabeidza teorēmas pierādījumu vai ņēmās vēlreiz skaidrot grūto jautājumu. Pēc tam viņš saņēma sliņķi aiz auss:

— Tu vāji gatavo stundas! Tas viss taču ir pavisam vienkārši. Kad pie tevis atbrauks tēvs? Es ar viņu parunāšu. Tev jāsavelk stingrāk groži, citādi tu palaidies slinkumā.

Padre Fernandess bija jocīgs cilvēks; pēc auguma viņš izskatījās līdzīgs sniegavīram, turklāt staigāja gāzelēdamies — mats matā zostēviņš melnā sutanā. Brīžos, kad viņš kaut ko domāja, viņa spožās ačeles kļuva blāvas un redzokļi sāka kustēties pa labi, pa kreisi, pa labi, pa kreisi, it kā tās šūpotu jūras ņirboņa ...

— Ak, bērni, bērni!...

Skolnieki no viņa baidījās, izjuzdami «drausmīgu paniku». Kad viņš kādu izsauca pie tāfeles, pārējie atviegloti izstiepa kājas, iekārtojās solā ērtāk un priecīgi sačukstējās.

Padre Fernandess mēdza sašust:

— Tu, tur! Sēdi mierīgi! Izmetīšu no klases, un tu šeit vairs neienāksi!

Citreiz, vezdams uz pareizo ceļu kādu bēdubrāli, kas bija nomaldījies teorēmas pierādījumos, viņš pēkšņi pagriezās pret klasi un sauca:

— Pagaidiet vien! Pagaidiet! Šodien es izsaukšu visus!

Skolnieku nolaidība brīžiem viņu dzina izmisumā. Reiz, salicis «štokus» gandrīz vai visai klasei, viņš devās pie tāfeles, lai izskaidrotu stundu otrreiz. Viņš nervozēja, krīts viņa pirkstos drupa. Pēkšņi viņam uznāca asa, slimīga klepus lekme. Asinis saskrēja galvā, elpa pārtrūka ... Viņam vajadzēja nomest kritu un apsēsties. Klepus lēkmes sekoja cita citai, tās radās kaut kur dziļi krūtīs, rūca kā tāls, nepārtraukts pērkons, pēc tam gārdzot plēsa pušu rīkli. Viņš noņēma brilles un sāka ar mutautu slaucīt acīs sariesušās asaras. Klase saspringti apklusa. Padres mazās ačeles drudžaini skraidīja pa labi, pa kreisi, pa labi, pa kreisi, it kā raudamās ārā no asinīm pieplūdušo dobumu sprosta.

Zēni atrāva vaļā logus, lai izkliedētu krīta putekļus un ielaistu Iekšā svaigu gaisu. Klepus pamazām kļuva vājāks. Skolnieki nobijās ne pa jokam. Kopš tās dienas, kolīdz padre Fernandess pacēla balsi, visiem sirds pamira bailēs.

Daži apgalvoja, it kā esot redzējuši, ka padre Fernandess savā cellē pīpējot. Bet vecākās nodaļas brigadieris aizstāvēja skolotāju; ja arī viņš pīpējot, tad pēc ārsta priekšraksta: ārsti viņam ieteikuši pīpēšanu astmas dēļ ...

Kad padre Fernandess gāja pie tāfeles, lai izskaidrotu jauno stundu, klasi, kā allaž, pāršalca nomierināšanās un apmierinātības nopūta.

— Brīnišķīgi! Lieliski! Iznāk, ka tagad var arī papļāpāt? Brīdinu: tas, ko es tagad skaidrošu, ir klupšanas akmens visiem, kas mācās algebru. Ļoti nedaudziem padodas šās teorēmas pierādīšana. Tādēļ lūdzu būt uzmanīgiem. Es tūdaļ pat pārbaudīšu, kā jūs esat sapratuši stundu.

Un, uzgriezis klasei muguru, viņš uz tāfeles rakstīja:

(a + b)2 =

V

Arriola katru dienu redzēja Luisito algebras stundās: Terēzes brālis gatavojās gatavības apliecibas eksāmenam un kā eksterns apmeklēja stundas kolēģijā. Tagad viņš kopā ar vecākiem un māsu dzīvoja nelielā mājiņā Bilbao šosejas malā, šaipus kūrort-pilsētiņas Mueras.

Viņa tēvs bija atstājis dienestu un pārvedis ģimeni uz Orduņu; šeit Luisito varēja turpināt savu izglītību un dzīve bija lētāka; tagad viņiem vairs nebija pa kabatai kārdinājumi sabiedrībā, kādā viņi grozījās Vitorijā, kad tēvs bija aktīvā dienesta pulkvedis.

Svētdienās uz kolēģiju Arriolu apmeklēt mēdza atnākt Tere un viņas māte. Hoseču pierada pie šiem apmeklējumiem un pamazām tos iemīļoja; no tiem uz visu nedēļu palika gaišas pēdas, kaut kāda tīksma noskaņa dvēselē. Kad pati senjora bija aizņemta, viņa sūtīja ciemos pie Hoseču dēlu un meitu. Luisito manījās aizlavīties pie draugiem uz sporta laukumu; Hoseču un Tere uzgaidāmajā istabā palika vieni; laiku pa laikam tur ienāca tikai mūks vārtsargs — vai nu novietot puķupodu pie Kristus attēla (kolēģija bija veltīta Kristuīn), vai ielikt sagriezto papīra žūksni rakstāmmapē uz marmora galda, kas stāvēja zāles vidū. Priecīgā apziņa Arriolam izgaisa, kad aiz viņa muguras atskanēja sīkie jezuīta solīši; aiz sašutuma viņā viss sāka vārīties, bet Tere skāņi un vientiesīgi smējās.

Sākās izņemtās vielas atkārtošana; lietas labā padre Fernan-dess sadalīja skolniekus grupās — pēc klases tāfeļu skaita. Katras grupas priekšgalā viņš nolika zubrītāju, uzdodams tam pārbaudīt pārējo zināšanas. Tādā kārtā neviens nevarēja izvairīties no izsaukšanas. Padre Fernandess tikmēr staigāja pa klasi, skaitīdams lūgsnu. Dažreiz viņš apstājās pie kādas tāfeles un apjautājās atbildīgajam skolniekam, kā tad veicas.

Luisito bija iecelts par atbildīgo. Klasē viņi abi ar Arriolu sēdēja blakussolos, un Hoseču bija iekļuvis sava drauga grupā. Padres aizdomīgums sniedzās tik tālu, ka viņš izdarīja pārbaudes visatbildīgākajiem, neuzticēdamies viņu zināšanām.

Reiz Luisito grupiņā izcēlās strīds sakarā ar kādu teorēmu. Galu galā Luisito ķērās pie skolas grāmatas, lai noliktu uz abām lāpstiņām savus padotos. No grāmatas izkrita maza fotogrāfija. Hoseču to pacēla. Viņš ilgi uz to skatījās, aizmirsis teorēmu, pēc tam portretu noskūpstīja un noglabāja svārku kabatā. Luisito nosarka kā vēzis. Klasesbiedri smīnēja.

Nākamajā svētdienā pie Arriolas bija atbraucis tēvs. Pēcpusdienā viņi devās ciemā pie atvaļinātā pulkveža un sastapās ar Luisito un viņa tēvu pie mājas durvīm: viņi pašlaik atgriezās no medībām. Izdzirdējusi kāpnēs balsis, Tere iznāca atslēgt durvis. Hoseču tēvs paspieda roku donjai Terēzai. Kamēr pieaugušie sarunājās mazajā viesistabā, jaunieši izskrēja dārzā. Vakars bija apmācies un mitrs. Viņi uzvilka kājās koka tupeles un smiedamies un klaigādami skraidīja cits citam pakaļ. Slapjā Biskajas migla apņēma Antigvas dievmāti un slīdēja lejup no kalna pleciem kā milzu boa. Uznāca lietus un gāza kā ar spaiņiem. Zemiene, uzmetusi kūkumu, ļāvās ar savu izmirkušo, mālaino muguru slīpajām ūdens pletnēm. Viņi gāja uz māju.

— Paklau, vai tā ir taisnība, ka tu nočiepi Luisam manu fotokartīti?

— Jā, taisnība.

— Un ka to noskūpstīji — arī taisnība?

— Arī.

Viņi lūkojās viens otram tieši acīs. Teres vaigos parādījās divas bedrītes — laimīga smaida pirmsākums. Bet meitene to apslāpēja un uzgrieza muguru, dusmīgi saraukusi deguntiņu.

— Tu nu gan esi muļķis!

Pēc dažām dienām Hoseču algebras stundā iedeva Luisito zīmīti, kas nododama Terei. Viņa atsūtīja atbildi tādā pašā ceļā — ar brāli. Aploksne bija rožainā krāsā, smalka, un adresē bija lasāms:

Senjoram donam Hoseču Arriolam

Antigvas dievmātes kolēģijā

Orduņā

Tai pašā dienā vakara starpbrīdī Hoseču skolas veikaliņā nopirka kārbu ar vislabāko vēstuļu papīru, lai cienīgi atbildētu Terēzai.

Viņi joprojām tikās gandrīz katru svētdienu. Hoseču bija laimīgs, kad varēja palikt ar Teri divatā. Galvā drūzmējās simtiem domu, jaunajās smadzenēs dzirkstīt dzirkstīja mīlestības vārdi tikpat kā burbulīši šampanieša glāzē.

Viņi sāka sevi uzskatīt par līgavu un līgavaini, nemaz nemanīdami, ka iztikuši bez formālā bildinājuma, kā pieņemts romānos. Hoseču ne reizes netika viņai teicis «es tevi mīlu» un neuzdeva nekādus jautājumus, un Tere tā arī netika viņam teikusi «jā». Bet, kad viņi palika divi vien, abus pārņēma noslēpumainas trīsas, un no acīm uz acīm skrēja dedzinošas maiguma dzirkstītes ...

Pienāca pavasaris un reizē ar to pirmseksāmenu uztraukumi. Kolēģijā sākās stingru brīdinājumu un papildnodarbību laiks. Pat pēdējie sliņķi bija nākuši pie prāta. Vienīgi Hoseču joprojām saņēma «štokus». Atspiedies klases kaktā pret sienu, viņš nodevās laiskām domām, izkrāsoja dienu vienmērīgo gludumu fantastiskiem rakstiem ...

Padre Fernandess bija galīgi sabaidījis savus skolniekus. Atprasīšana ilga visu stundu. Kad viņa balss pērkonīgā duna uz mirkli apklusa, bija dzirdams vesels koris klusi smilkstošu balsu ... Visi strādāja vaiga sviedros, cenzdamies panākt garām palaisto. Arriola bija vienīgais izņēmums. Mīlestība viņu bija augstu pacēlusi pār skolas darbdienām, viņš it kā drāzās viļņa galotnē un sēdēja, uzdevumus gatavojot, stundās kā nepiederīga persona, caur un cauri nododamies savām jūtām un domām.

Tuvojās klusā nedēļa. Pirms lieldienām padre Fernandess, stāvēdams kājās, noteica uzdevumus nākamajai stundai:

— Kristus ciešanu dienas tiek veltītas pārdomām un lūgšanām. Bet jums atliks daudz brīva laika; iesaku to izlietot lietderīgi. Es jums uzdodu vairāk nekā parasti: jums pamatīgi jāapgūst galvenie temati. Tātad uz nākamo reizi lūdzu atkārtot pēc grāmatas visus paragrāfus, no desmitā līdz divdesmit piektajam ieskaitot.

Par atbildi atskanēja žēla, izbrīna pilna kurnēšana.

— Ko? Tas ir daudz? Nu labi, tādā gadījumā sagatavojiet līdz divdesmitajam ieskaitot. Bet tad jāzina kā savi pieci pirksti! Lai dievs jums ir žēlīgs, ja ieradīsieties klasē, stundu nesagatavojuši! Sevišķu uzmanību lūdzu pievērst pierādījumiem. Mācieties no visas sirds, iedziļinieties jēgā, neiezubrījiet no galvas, atcerieties: jūs neesat papagaiļi! . .. Galvenais — Ņūtona binoms. Mēs to klasē tikām daudzreiz iztirzājuši. Nekā grūta tur nav, vajag tikai mazliet uzmanības. Lieciet vērā: Ņūtona binomu es atprasīšu visiem bez izņēmuma.

VI

Ceturtdienas svinīgajā mesā Hoseču nemitīgi grozījās: viņš ar acīm meklēja Teri. Stundu klusajā nedēļā nebija, un viņi nevarēja sarakstīties; kaut gan Hoseču nekad nebija bijis uzcī-tigs skolnieks, tagad viņš gandrīz vēlējās, lai drīzāk sāktos mācības.

Pusaudzis pirmo reizi izjuta sirdssāpes — neiztrūkstošo mīlestības pavadoni.

Pienāca lielās piektdienas rīts — gaišs un auksts. Kad audzēkņus izveda uz «sagaidīšanu», laukums bija pārpilns cilvēkiem. Kolēģiju izkārtoja divās rindās. Gaisā virmoja dievbijīga balsu murdoņa. Gaidīšana sasprindzināja nervus.

Saule lēnām cēlās pret zenītu, aukstais rīta gaiss sāka iesilt. Zēni klusiņām sarunājās, mīņājās un berzēja rokas, lai sasildītos. Bruģa bedrītēs, uz dzegām, soliem un dzelzs režģiem saules staros kusa sarma un gausām palāsēm tecēja zemē.

Aizvien tuvāk un tuvāk skanēja sēru marša skaņas; procesiju pavadīja pilsētas orķestris. Laukuma tālīnajā galā, no municipalitātes palātas iznāca sērotāja. Mūki audzinātāji kuši-nāja savas nodaļas. Pūlis iedūcās, skatītāji pieplaka pie logiem, balkoniem, galerijām, svētku laukumā iešļāca skaļas valodas. Visi nepacietīgi vērās šķērsieliņā, no kuras bija jāiznes Jāna Kristītāja statuja. Arī Hoseču pagriezās uz to pusi. Viņa priekšā stāvēja Tere. Starojošu smaidu uz lūpām viņa sačukstējās ar kādu kadetu uz tuvējā balkona. Hoseču vairs nekā neredzēja: ne procesiju, ne statujas, ne mūku audzinātāju, kas viņam sita ar

spieķi pa plecu, lai viņš mestos uz cejiem: notika svinīgā sagaidīšana. Mūzika bija apklususi, pār laukumu klājās dziļš klusums ... Tikai ikreiz apstājoties, pareti pret bruģēto ielu piesitās kārtis, uz kurām nesēji turēja dēļu platformas ar svētajiem.

Lieldienu sestdienā viņi atkal stāvēja blakus kolēģijas baznīcas mesā. Jauneklis bija turienes konditora dēls, kas mācījās kājnieku kadetu korpusā Toledo. Šaurais mundierītis ērti apņēma viņa garo, tievo augumu.

Lieldienu svētdienā, atgriežoties no pastaigas, Hoseču atkal ieraudzaja viņus kopā laukumā. Viņi turējās kopā kā visai draudzīgs pārītis. Būdama vēl galīgi bērns, Tere bija tik skaista, ka nekādi viņas daiļuma cildinājumi, nekādas turpmākā uzplaukuma prognozes nevarēja likties pārspīlētas. Viņai līdzās švītīgais kadets izskatījās gandrīz dižciltīgs.

Hoseču raudzījās viņos it kā nemaņā. Viņš bija atpalicis no ierindas; audzinātājs, laiski pavicinājis spieķi, iedzina viņu atpakaļ skolnieku rindās...

Arriola nebija domājis, ka var tik kāri sapņot par algebras stundām! Kad zvans pavēstīja stundu sākumu, viņš izjuta milzīgu atvieglojumu. Lieldienu svētku dienas bija smagi iedragājušas viņa garīgos spēkus.

Kamēr padre Fernandess, kājās stāvēdams, skaitīja lūgsnu, Luisito nodeva draugam vēstuli. Visi apsēdās savās vietās, iestājās kapa klusums. Galvas noliecās pār skolas grāmatām. Bija dzirdama tikai kāju švīkāšana pa grīdu un jezuīta piedurkņu čaukstēšana gar galdu. Nelaimīgie zeņķi meta skumīgus skatienus uz katedru, pūlēdamies uzminēt, kuru skars liktenīgā izvēle.

Hoseču izlasīja vēstuli. Viņam likās, viņš nav sapratis, kas tur rakstīts; bet galva viņam dega kā ugunīs, acis pieplūda asinīm, kāds viņam grūda rīklē un spieda norīt kadeta parādes zobentiņu.

«Māmiņa visu uzzināja un saka, ka mēs esot zīdaiņi un, ja es to neizmetīšot no galvas, mani nodošot šejienes klosterī, un tur viņiem esot ļoti stingrs režīms, pat ar vecākiem varot sarunāties tikai caur režģi, un, zini, taisnību sakot, man nemaz negribas tur nokļūt nieku dēļ.

Tētis arī briesmīgi pārskaitās; viņš saka, tu vēl esot tīrais puika, pat algebras eksāmenu neesot vēl nolicis, un tev esot agri par to domāt.»

Krūtis sažņaudza neciešamas sāpes. Karsti, vētraini dzīslās vārījās jaunās asinis. Padre Fernandess izņēma savu burtnīcu. Visiem sirdis nodrebēja. Lapas lēnām šķīrās, un līdz ar katru jaunu lappusi skolnieku rindām izskrēja cauri drudžaina nopūta. Daži lika mieru skolas grāmatām un gatavojās padevīgi kā jēri doties uz ziedokli. Citi vēl zemāk noliecās pār soliem, it kā gaidīdami, kad neredzamās giljotīnas asmens nokritīs uz viņu kakla.

Bija arī tādas dienas: izsaukšana ilga bezgalīgi, padre Fernandess stiepa garumā agoniju, ilgi rakņādamies savā burtnīcā, un ik mirkl'is ietvēra sevī veselu šausmu bezdibeni.

— Senjor ... Arriola!

Skolnieki sāka švīkāt grīdu ar kājām un klepot. Hoseču devās pie tāfeles.

— Nu tad ... Ņūtona binoms.

Trīcošu roku viņš uzrakstīja (a+b)2 un uzvilka divas paralēlas svītriņas — vienlīdzības zīmi.

Krūtīs it kā dega nokaitēta nagla. Sirdi plosīja pirmā, negantā greizsirdība. Viņš skatījās uz formulu. No rīkles viņam izlauzās piesmakušas elsas. Abām rokām viņš pieķērās_ pie tāfeles, lai nenokristu. Klase sastinga. Tad visi reizē sakustējās, cits ar citu satraukti saskatīdamies.

«Kas gan tagad notiks!»

Viņi apjuka. Tā apjūk zaldāti uzbrukuma laikā, redzot, ka viņu komandieris ir kritis ...

Padre Fernandess devās pie tāfeles. Viņa dzeltenīgi nobālušajā sejā parādījās lipīgi sviedri. Vai tiešām viņš ir bijis pārāk bargs pret zēniem? ... No skolotāja bardzības akmeņaino slāņu apakšas, kuru viņš vienmēr bija uzskatījis par nepieciešamu, kā karsts avots izvirda mīlestība uz bērniem.

— Nomierinies, draudziņ, — ko tu dari? Rimsties! Tas taču nemaz nav grūti... Paskaties!

Viņš paņēma krītu. Hoseču vēl aizvien šņukstēja. Viņam šķita, ka viņš nomirs aiz sāpēm, ka visu pasaules sieviešu mīlestība neremdinās šo viņa pirmo vilšanos ...

Nabaga padre drebēja kā skolnieks, kas nav izmācījies stundu.

— Nomierinies, mīļais, mitējies!

(a+b)2 = a^2 + 2ab + b^2.

Bet tālāk?... Roka, kas cieši turēja krītu, sastinga gaisā. Skolotājs pats bija aizmirsis pierādījumu ...

— Ak, bērni, bērni! Kad gan jūs kļūsit gudrāki!...

JOHANESS HELGI, islandiešu rakstnieks. ZVEJNIEKI DODAS JŪRĀ...

Pie nelielā zvejnieku ciemata kuģu piestātnes braucienam jūrā gatavojas šoneris «Brindiss». Krastmalā stāv gadus sešpadsmit vecs zēns ar jaunu matroža maisu rokā. Pastiepies uz pirkstgaliem, viņš nenolaiž acu no sarkanā namiņa zemesraga malā. Nu protams, nē! Viņa māte, Kristruna no Hjev-das, pie loga nav redzama, un nav ko bīties, ka viņa ļaus vaļu jūtām. Tā tikai vēl trūka — gribēt, lai viņa stāvētu tur un atvadām mātu ar roku, kad viņš pirmoreiz dodas jūrā. Mātes seja, salta un neizdibināma, atkal uz brīdi iznirst zēna acu priekšā. Pietiek, nav ko te nīkt. Zēns ātri uzmet maisu plecā un steidzas kāpt uz kuģa.

— Metam šeit!

Viņi ir ieradušies zvejas vietā, un brūnganais zvejas vads — vairākas tonnas smalka tikla, slogu, korķu un pludiņu — no kuģa pakaļgala ieslīd jūrā, un, lūk, zaļganā pludiņu virkne jau stiepjas, ciktāl vien sniedzas skatiens. Palaikam tālumā viļņa krēpes galotnē uzzibsnī vada gals, bet vēl tālāk — pie apvāršņa — vīd pārējie pieci Hjevdatorpi ciemata šoneri.

Visapkārt satumst, un atliek vienīgi gaidīt rītausmu. Kuģa mašīnas apklust, stūrmaņa kabīne tiek aizslēgta, lūkas aizvērtas, un mastā iedegas lākturis.

Starpklājs ir tik mazs, ka galdam nepietiek vietas, un maltītes laikā šķīvis jātur klēpī. Toties te, lejā, ir mājīgi. Plītiņā omulīgi dzirkstī uguns, un tās atspulgi rotājas vīru sejās. Pa griestiem un starpsienām slīd dīvainas ēnas. Kapteinis Jokudls sēž klusēdams. Viņš ir drūms, mazrunīgs varena auguma cilvēks raupjiem vaibstiem. Kapteiņa apģērbs ir viscaur melns. Kuģa pavars, kalsens, slimīga izskata vīrietis, arī cieš klusu, toties mehāniķis, kuru sauc neparastā vārdā — par Likafrounu, nenorimdams spriedelē par politiku. Viņam ir laipnas pelēkas acis un tik patīkama balss, kādu zēnam nekad nav gadījies dzirdēt. Sīs balss brīnumainā skaņa ienes telpā neparastu mieru. Pārējie ļauj viņam

Minat; ik pa brīdim tie piekrītoši pamāj ar galvu, taču sarunā neiesaistās. Beidzot Jokudls saka:

— Nu, Maur, tagad aši uz auss! Tev no diviem līdz četriem jnstāv sardze.

Zēns izstiepjas savā guļvietā un ilgi guļ nomodā, klausīdamies viļņu šļakstos aiz borta un tauvu čīkstoņā uz klāja. Vecais šoneris viņu tīkami ieaijā, un zēnam kļūst neparasti labi ap sirdi. Laizdamies miegā, viņš dzird kapteiņa Jokudla piesmakušo balsi:

— Sis klusums man diezin kā nepatīk.

Sardzes maiņa! Kāds uzmanīgi pieskaras zēna plecam un saņem viņu aiz rokas. Zēns acumirkli pamostas. Jokudls, noliecies pār viņu, uzliek un aizsprādzē zēnam uz rokas pulksteni. Viņš runā neviļus pieklusinātā balsī: citi visapkārt guļ.

— Tātad četros tu mūs pamodināsi. Un uzvāri ūdeni. Ja mēs piebraucam pārāk tuvu citam kuģim, tūlīt sauc mani.

Zēns iekur plītiņā uguni, pēc tam dodas uz klāja un nosēstas uz lūkas. Debesis ir kā nosētas zvaigznēm. Nepūš ne mazākā vēsmiņa, visapkārt pamiris klusums, tikai reizēm apslāpēti iečīkstas brangas, un viļņi bez mitas šļakst pret bortu, gluži kā noslēpumaini sačukstēdamies par šajā naktī notikušajām nelaimēm, jo šoneris šķiet smagi nopūšamies un viļņu čalas kļūst žēlas kā bērna šņuksti. Austrumu pusē iemirdzas zvaigzne, tik spoža, kādu zēns nekad nav redzējis; no otra šonera, kam saskatāms vienīgi masta sarkanais lākturis, pāri zilganmelnajai jūrai plūst Kapri zvejnieku dziesma. «Bella, bella Maria... zvejnieki dodas jūrā...» — aizskan dziesmas vārdi kā krītošas lietus lāses.

Kristruna no Hjevdas basām kājām, baltā naktskreklā stāv pie loga mazajā namiņā zemesraga malā, domīgi vērodama spoguļgludo okeāna klaidu. Parasti viņa šai laikā guļ, taču šonakt nekādi neizdodas aizmigt. Beidzies vesels cēliens viņas dzīvē; šodien viņa pēdējo reizi gādāja par dēla audzināšanu, par turpmāko rūpēsies Jokudls, drošs un uzticams kapteinis.

— Piecpadsmit gadu, — viņa čukst.

Cik daudz un tomēr cik maz tas liekas, atskatoties atpakaļ! Piecpadsmit gadu aizritējis kopš tās dienas, kad viņa ieradās šajā ciematā, kopš dienas, kad viņa — skaista meitene līgavas gados, augusi bagātā ģimenē pavisam citā šīs zemes malā, — aizbēga no mājām un, par spīti tuvinieku sašutumam, izgāja par sievu pie kapteiņa Magnusa. Viņa bija jauna sieviete melnām acīm, patstavīga un sevī noslēgta un necentās ne ar vienu ciematā sadraudzēties.

«Ja tāds sākums, labas beigas nav gaidāmas,» mēļoja vecie, uzzinājuši viņas dzīvesstāstu. Tā arī notika, taču ne jau tāpēc, ka vecajiem būtu taisnība, bet tāpēc, ka dzīve vienmēr iegrozās vai nu tā, vai citādi, vai nu labi, vai slikti. Pēc gada jaunā sieviete kļuva atraitne un sāka strādāt par zivju tīrītāju. Sākumā ciemata iedzīvotāji aizgūtnēm runāja par viņas skaistumu: vīrieši ar sajūsmu, sievietes ar bažām, — un viņas lepnums tos tikai vēl vairāk uzkurināja. Uz jebkādu līdzjūtības izpausmi jaunā sieviete atbildēja ar neuzticību un drūmu skatienu. Nevienu viņa nepagodināja ar vārdu, un drīz vien kaimiņi atmeta viņai ar roku un vairs nevēlējās ielaisties ar viņu darīšanās — tāpat kā viņa ar tiem. Rītausmā viņa izgāja no sava namiņa uz zemesraga un tikai vakarā atgriezās mājās pie mazā dēlēna.

Pēc tam iestājās krīze, un tai līdzi atnāca trūkums. Ciemats dzīvoja pusbadā. Laiku pa laikam draudze visiem izsniedza bezmaksas ēdienu, taču sieviete no zemesraga būdiņas iztika bez citu palīdzības. Nedaudzu gadu laikā viņa novecoja, taču zēns auga lieliski. Bada laikus viņi izturēja vienīgi tāpēc, ka visus grūtos gadus kāds uz viņu sliekšņa allaž nolika pa zivju sainim. Kristruna nezināja, kas to dara, un nevienam arī nejautāja, tomēr klusībā nojauta, ka tas ir kapteinis Jokudls. Gāja gadi, un pamazām sieviete no zemesraga ciemata iedzīvotājiem kļuva par leģendu. Klīda pat baumas, ka viņai esot sakari ar nelabiem gariem, un ciemata sievietes ar viņu biedēja nepaklausīgos bērnus.

Kristruna atver logu, ļaudama seju dzestrajam jūras gaisam. Jā, zēns ir drošās rokās. Divus vai trīs gadus viņš pavadīs kopā ar Jokudlu, pēc tam brauks uz dienvidiem un iestāsies jūrskolā. Viņa sapņoja, ka dēls kļūs par ievērojamu cilvēku, un šie sapņi nebija bez pamata. Zēns bija čakls un nopietns. Mācības viņam padevās viegli, un gandrīz visās ciemata sacensībās viņš guva pirmās vietas, it sevišķi peldēšanā. Nē, viņai nav par ko žēloties, zēns nav pievīlis mātes cerības. Karsts vilnis pārņem visu viņas augumu — tāpat kā tobrīd dienā, kad viņa caur pievērtajiem aizkariem lepodamās noraudzījās uz dēlu, kamēr viņš_ stāvēja pie piestātnes, stalti izslējies un augstu pacēlis galvu, spēcīgs, skaists un tik bezgala līdzīgs mirušajam tēvam. Domas Kristruna redz zēnu uz liela kuģa komandtiltiņa, drosmīgi šķērsojam okeānus. Un tas ir viņas dēls!

Kristruna aizver logu un liekas gulēt. Tikko jaušama asara noritējusi viņai pār lūpām. Nekas tamlīdzīgs nav noticis jau daudzus gadus.

Zēns paskatās pulkstenī. Viņš pieceļas un vērīgi paraugās uz nustrumu pusi, kur debesis mainījušas nokrāsu un cits pie cita hlivējas piķa melni mākoņi. Izdzirdis gaisā svelpoņu, viņš pagriežas atpakaļ. Pāri šonerim zibenīgi aiztraucas baltu jūras putnu bars, kas laižas uz krasta pusi, un tālumā, apmetusi plašu loku, krīt zvaigzne. Viļņu šļaksti pret bortu vairs neatgādina bērnu plaukstiņu sitienus. Pret kuģi triecas draudīgi ūdens vaļņi, un zēnam nāsīs cērtas asa, sāļa smarža. Brāzmainais vējš plosa apģērbu. Šoneris sasveras uz sāniem, lukturis sitas pret mastu.

Kapteinis Jokudls ir paslējies uz elkoņa un gulēdams uzmanīgi klausās. Katra nākamā vēja brāzma kļūst arvien spēcīgāka.

— Tuvojas vētra! — Kapteinis pieceļas no guļvietas un iet modināt pavāru un mehāniķi. — Steidzīgi jāvelk ārā tīkls!

— Haizivis!

Jokudls sāk celt tīklu ārā uz klāja. Vairāku metru garumā tas saplēsts driskās. Vainīgās okeāna plēsoņas mudžēt mudž putainajās bangās ap kuģi. Lukturis joprojām sitas pret mastu, līdz saplīst, un stikla šķembas kā lietus nolīst pār Likafrounu.

Šoneris šūpojas arvien spēcīgāk. Zibens ātrumā kuģa pakaļgals uzslējās augstu virs ūdens, dažas sekundes turas gaisā, tad gāžas lejup gluži kā bezdibenī, ar spēcīgu triecienu pāršķeldams viļņus, un jūra izslienas šonerim pretī kā zaļa stikla siena. Kuģis dreb kā nāvīgi ievainots dzīvnieks, un ūdens straumēm šļācas virsū braucējiem. Zēnam krūtīs iesitas asa sāpe, ceļgali saļimst, viņš nokrīt četrrāpus, un viņu rauj virsū milzīgam medūzu un jūras putu kalnam. Zēna augums pārklājas aukstiem sviedriem, bet rokas, ko medūzas izraibinājušas asiņainām čulgām, tūlīt atkal satausta virvju pinumus. Šīs ir viņa ugunskristības, un viņam jāiztur, visādā ziņā jāiztur. Tajos retajos brīžos, kad izdodas pacelt skatienu, viņa acis sastop trīs vīru acu pārus; šo cilvēku rokas saspringti strādā, taču acis mierīgi, bez pārbīļa seko viņa kustībām. Trīs spēcīgi, nesatricināmi, gluži kā akmenī cirsti dzeltenīgi tēli plati izplestām kājām, klusu ciezdami, noliecas, sasvērdamies atliecas un pietupstas. Viņu noteiktība pārņem arī zēnu, un viņš nevilšus sajūt enerģijas pieplūdumu. Viņš piespiež sevi aizmirst bailes no haizivīm un pērkona dārdiem un domā vienīgi par tīklu. Tās ņirb zēna acu priekšā, tomēr viņš ar apbrīnojamu neatlaidību turpina vilkt to uz klāja līdzās kabīnei.

Piepeši vinčas čīkstoņa apraujas. Zēns paceļ galvu. Sākas negaiss ar spēcīgu lietusgāzi, un šūpošanās kļūst vēl negantāka. Trīs zibens strēles cita aiz citas uzliesmo virs šonera, un to apgaismojumā zēns ierauga Jokudlu, kas ar cirvi rokā skrien uz

kuģa pakaļgalu: tīkli ir sapinušies un velk kuģi dibenā. Atskan krakšķis, tauvas trūkst, un tajā pašā mirklī zēns redz, ka no labā borta uz šoneri gāžas milzu ūdens kalns. Jokudls kaut ko viņam kliedz, taču zēns, nesagaidījis pavēli, metas kabīnē. Atskan pavāra izmisuma kliedziens, nokrakšķ koks, un grotmasts nogāžas pāri bortam.

— Puika! — atskan šausmu pilns Jokudla kliedziens. — Viņu norāva līdzi!

Tajā pašā brīdī kapteinis un Likafrouns ar troksni iegāžas kabīnē. Jokudls satver zēnu un, kabīnes aizsegā sagaidījis piemērotu brīdi, velk viņu uz lūkas pusi. Kapteinis pavēl Likafrounam ar zēnu kāpt lejā, aizvērt no iekšpuses lūku un nodzēst plītiņā uguni.

Mehāniķis metas pie plītiņas un tik tikko paspēj nodzēst uguni, kad jauna brāzma satricina kuģi, un no klāja atskan atbaidošs krakšķis. Lūkas vāks dreb no sitieniem, līdz sašķīst gabalos, pirms vēl izdodas to atvērt. Augšā stāv Jokudls vienās asinīs. Rokās viņam ir glābšanas riņķis. Viņš kaut ko kliedz, taču vārdus noslāpē vētras auri. Bet virs šonera paceļas jauns viļņu kalns un aizrauj kapteini sev līdzi. Kuģis sasveras uz sāniem, lūkā straumēm gāžas ūdens.

Atjēdzies zēns redz, ka uzrāpies gandrīz pašā fokmasta galā. Kājas viņam aizķērušās tērauda trosēs un vantīs, bet rokas cieši iekrampējušās izmisīgi čīkstošajā mastā. Šoneris izskatās gluži kā pēc uzlidojuma — uz klāja vairs nav nekā cita kā tikai kabīne un fokmasts, ko apskalo lietus un šņācošās viļņu putas. Bangas mētā kuģi kā skaidiņu, un ūdens līmenis lūkā strauji ceļas. Piepeši lūkas atverē ar seju lejup uzpeld līķis. Tas ir mehāniķis.

— Likafroun! — kliedz zēns. — Likafroun!

Mehāniķis neatsaucas: viņš ir sarijies ūdeni. Līķis aizslīd pāri klājam, pazib virs reliņiem un nozūd ūdens vērpetēs.

Odens ir pacēlies jau līdz lūkas vākam, un zēns pamana, ka kuģis grimst. Viņš aizver acis un cieši piespiežas mastam, piekļaujas tam arvien ciešāk un ciešāk, līdz cilvēks ar mastu kļūst gluži kā viena būtne... Zibens strēle pāršķeļ debess jumu līdz ar šausminošu pērkona grāvienu, apgaismodama grimstošo šoneri un gabaliņu tālāk — baltās piekrastes bangas, kas plīst pret krastmalas klintīm.

Pārējie šoneri, cits par citu vairāk cietuši vētrā, atgriezās licī nākamajā dienā ap pusdienlaiku. Tikai «Brindiss» neatgriezās arī vakarā, un visi jau zaudēja cerību, ka šoneris varētu būt pārcietis vētru: droši vien to aprijis okeāns, vai nu pirmo reizi tā gadās. Visus pārņēma nelāga priekšnojauta. Vētra joprojām plosījās, un, kamēr tā nebija rimusi, nevarēja pat domāt par zvejnieku meklēšanu.

Mājiņā zemesraga malā pie loga sēž Kristruna un bāla kā nāve veras bangojošajos viļņos. Aiz loga klauvē lietus, un laiku pa laikam, kad pamatīgāks vilnis triecas pret klintīm zemesraga pakājē, putu vērpetes iešļācas rūtī. Sievietes seja ir sastingusi kā maska, vaibsti gandrīz necilvēciski pārakmeņojušies. Viņa sēdējusi nepakustēdamās visu nakti līdz pat rīta ausmai. Gaismai uzaustot, viņa satrūkstas un sāk skatīties apkārt. Negaiss ir mazliet pierimis, taču pie apvāršņa neredz ne kuģi, ne mastu, lai cik uzmanīgi viņa raudzītos.

Kādu laiku sieviete sēž kā paralizēta, tad nodreb un pielec kājās, drebošiem pirkstiem iekrampējusies loga rāmī, tā ka locītavas sasprindzinājumā kļuvušas gluži baltas. Protams, tā noteikti ir! Spēcīgi drebuļi pārņem viņas augumu, un viņa piespiež roku pie sirds. Tā noteikti ir! Šoneris grimst, visi slīkst, un tikai viņas dēlam izdodas izglābties, viņš taču ir jauns un spēcīgs. Kristruna redz, kā viņš ķepurojas viļņu putās un zibens gaismā viņa mati uzblāzmo platīna mirdzumā. Viņas dēls peld kā jauns ronis. Kristruna raud aiz lepnuma un sauc dēlu. Sauc vēl un vēlreiz. Uz priekšu, Maur! Uz priekšu! Viņa nepārstāj kliegt, līdz viļņi iznes zēnu uz nezināma krasta melnajām klintīm. Kristruna redz zēnu uz lielajiem piekrastes akmeņiem, lūk, viņš pieceļas kājas. Vētra plosa viņa apģērbu, viņš ir gandrīz kails, un Kristruna ar lepnumu noraugās uz spēcīgajiem muskuļiem un iedegušo ādu, savu ādu. Cik viņš skaists, pats skaistākais, pats stiprākais no visiem ciemata puišiem, — un viņš atgriezīsies! Viņa brīžiem raud, brīžiem smejas. Tagad zēns ir drošībā. Krastmalā ir kāda māja, un cilvēki aizved viņu uz turieni. Tie ir labi cilvēki, taču zēns ir tik pārmocījies, ka aizmieg, nepaspējis pat nosaukt savu vārdu. Viņš gul visu dienu, jā, veselu diennakti — kā gan citādi? Bet šobrīd, šajā pašā mirklī, viņš jau ir pamodies un pateicis, kas viņš ir. Tūlīt tie piezvanīs uz telegrāfu, un no turienes pie viņas atsūtīs kādu ar ziņu. Kristruna paraugās pulkstenī — tas rāda desmit minūtes pāri astoņiem. Telegrāfs sācis darbu jau pirms desmit minūtēm. Drīz atskries ziņnesis. Viņas dēls, viņas AĪaurs, atgriežas mājās!

Viņa laiciņu staigā šurpu turpu pa virtuvi, tad pieiet pie loga, un no krūtīm viņai izlaužas dziļa atvieglojuma nopūta. No stūra izskrien kāds zēns un dodas viņas namiņa virzienā. Kristruna metas pie durvīm un atrauj tās vaļā. Viņas nobālušās lūpas sakustas, taču vārdi tajās pamirst. Zēns paskrien garām, un tagad viņa to pazīst: bagātā Aurni dēlēns skrien uz jūras krastu ar pašdarinātu kuģīti padusē.

Kristruna atkal staigā pa virtuvi. Viņas lūpas dreb, bet vaibsti pamazām sastingst un seja atkal kļūst gluži kā akmenī cirsta — neviens tajā neko neizlasīs. Kristruna jau ir sapratusi. Tagad viņa zina, ka zēns nekad neatgriezīsies. Spainis joprojām stāv istabas vidū, tajā pašā vietā, kur viņa to atstāja vakar no rīta. Viņa lēni un nevarīgi noslīgst uz ceļiem līdzās spainim un sukai. Stingrā grīda no rupji naglotiem dēļiem skarbi skrapst, laiku pa laikam iestājas ilgi klusuma brīži, un sukas sari zem pārcilvēciska spiediena lido uz visām pusēm.

DZEIMSS PLANKETS, iru rakstnieks. SĒRAS PAR VARONI

Misters O’Rorks atrāva klases durvis tajā brīdī, kad brālis Kvinlens dzīrās tās atvērt no iekšpuses. Negaidīti sastapušies uz sliekšņa, abi pārsteigumā sarāvās, tad novēlēja viens otram labrītu. Kaut gan misters O’Rorks turpat vai visu mūžu ik dienas tikās ar brāli Kvinlenu, viņš veltīja tam platu, taču visai samākslotu smaidu, un viņa sveicienā izskanēja tik salda laipnība, ka kļuva neomulīgi. Sasveicinājušies abi izgāja gaitenī aprunāties.

Tikmēr skolēni steidzās atvērt angļu dzejas hrestomātijas un sāka atkārtot uzdoto. Viņiem bija jāprot no sakuma līdz beigām noskaitīt dzejoli «Sēras par Juhana Rouva nāvi»[1]. Tas bija ļoti patriotisks dzejolis par to, kā nolādētie angļi noindējuši Juhanu Rouvu, un rindas tajā bija ļoti garas, tāpēc tas viegli atmiņā nepalika. Skolēni neieredzēja angļus: nelieši, noindējuši Juhanu Rouvu, un nu viņiem vēl par to jāmācās tik garas rindas. Un visbēdīgākais bija tas, ka misters O’Rorks ļoti cienīja šādus sacerējumus. Pret tādiem dzejoļiem kā «Sveiks, bezrūpīgais gariņ»[2] viņš izturējās visai vienaldzīgi, taču «Sēras» deklamēja savā sulīgajā baritonā, dziedoši stiepdams balsi, katrā izdevīgā gadījumā un bija gatavs novilkt ādu pār acīm jebkuram, kas to nevarēja noskaitīt vārds vārdā.

Pīters to nebija iemācījies. Tagad viņa rīcībā bija atlikušas nedaudzas minūtes, un zēna acis skraidīja pār lappusi, kamēr viņš izmisīgā bezcerībā murmināja te vienu rindiņu, te atkal citu. Sveins, viņa blakussēdētājs, apjautājās:

— Vai tu esi šito iekalis?

— Nē, — atbildēja Pīters. — Neesmu pat izlasījis.

— Svētā madonna! — šausmās nočukstēja Sveins. — Viņš tev galvu noraus!

— Teiksi priekšā?

— Tad jau viņš mani dzīvu aprīs, — nešaubīdamies atteica Sveins. — To nu gan neprasi.

Pīters saviebās. Pie visa vainīga māte. Viņš noteikti būtu atnācis uz skolu agrāk un iekalis šos pantus, ja šorīt nebūtu iznākusi saraušanās. Tēva zābaku dēj. Pēc brokastīm māte ievēroja, ka Pītera zābaki izskatās pārāk apbružāti. Viņa pacēla tos pie lampiņas — novembra rīts bija tik tumšs un drēgns, ka vajadzēja dedzināt gaismu.

— Ak dieviņ augstais! — viņa izsaucās. — Te jau viens vienīgs caurums pazoles vietā! Tādos zābakos nevar iet uz skolu.

Pīteram vairāk par visu pasaulē tobrīd gribējās apaut kājas un izslīdēt pa durvīm, taču todien visi likās nelāgā omā un viņš neuzdrīkstējās iebilst. Māsa rosījās, novākdama galdu, brālis Džo-zefs, kam bija jāsteidzas uz darbu, rakņājās visās kastēs un kaktos un skaļi šķendējās:

— Velns lai parauj, kur gan iegrūsts mans velosipēda sūknis? Sajā mājā mūžīgi viss zūd ...

— Es uzvilkšu sandales, — ieminējās Pīters.

— Nepļāpā muļķības... ārā gāž kā ar spaiņiem, — atteica māte un, brīdi klusējusi, piebilda: — Nudien nesaprotu, ko iesākt.

Pīteram uzzibsnīja cerība, ka varbūt viņam ļaus palikt mājās. Tomēr māte lika māsai pārcilāt vecos apavus sienasskapī. Millija izgāja priekšnamā. Pa ceļam viņa uzkāpa kaķim, kas izmisigi ieņaudējās.

— Kaut tevi piķis! Tas velna kaķis arī vēl pinas pa kājām!

Viņa sameklēja tēva vecos zābakus, un Pīteram vajadzēja

tos pielaikot. Zābaki bija krietni par lieliem.

— Ar tiem es neiešu, — teica Pīters. — Man tie krīt nost.

Taču māte un māsa apgalvoja, ka zābaki esot pašā laikā.

Taisni lieliski, abas ņēmās cildināt, viena otrai piebalsodamas. Neviens neko nemanīšot. Tomēr viņu jūsmošana Piteru nepārliecināja.

— Izskatās pēc ķēma, — Pīters palika pie sava. — Es tos nevilkšu.

— Tu darīsi tā, kā tev liks, — teica māsa.

Pīters ģimenē bija pats jaunākais, un viņam allaž nācās ciest no visiem pēc kārtas. Tomēr doma par to, ka citi skolā viņu izsmies, deva zēnam drosmi.

— Es tos nevilkšu, — viņš atkārtoja. Tobrīd istabā ienāca Toms, un Millija steigšus iesaucās:

— Tom, parunā tu ar Pīteru! Viņš neklausa mammu!

Toms ļoti mīlēja dzīvniekus.

— Es dzirdēju, ka ņaud kaķis, — viņš teica, nikni raudzīdamies uz Pīteru, kurš reizēm darīja kaķim pāri. — Ko tu viņam darīji?

— Neko, — atbildēja Pīters. — Millija uzkāpa viņam virsū. — Zēns sāka stāstīt par zābakiem, taču viņam pavēlēja apklust un doties uz skolu. Ar māti un Milliju Pīters vēl būtu pastrīdējies, bet no Toma viņš baidījās. Tāpēc zēns devās ārā lietū, juzdamies nomākts un nelaimīgs — katrs pretimnācējs taču redz, ka viņam kājās sveši zābaki.

Durvis atvērās, un klasē ienāca misters O’Rorks. Viņš bija masīva auguma vīrietis, ģērbies tvīda uzvalkā. Viņš tekoši runāja īru valodā un uz žaketes atloka nēsāja zeltītu nozīmīti. Skolotāja plaukstas pie pamatnes bija apaugušas biezām, melnām spalvām.

— Filiocht^3, — viņš nodārdināja un no aizmugures bikšu kabatas izvilka šauru ādas siksnu. — Dun do leabhar^4. — Siksna dusmīgi nopliukšķēja pret pirmā sola virsmu. Misters O’Rorks bija zvērināts ķelts un pavēles izteica tikai īru valodā — pat angļu literatūras stundās. Kāds pasniedza viņam hrestomātiju, pārējie aizvēra grāmatas vai arī apgrieza tās ar vāku uz augšu.

Bargi vērdamies griestos, no kuriem allaž bira apmetums, kolīdz skolēni augšējā stāvā iegāja vai izgāja no klases, misters O’Rorks sāka skandēt:

— Vai tiešām ir nonāvēts mūsējais varonis, tēvzemes lepnums un slava?

Jā, viltīgais naidnieks to slepeni kāva, bidamies vājuma sava. Viņš sažņaudza savas milzīgās dūres un pacēla tās pret krūtīm.

— Mūžam tu piemiņā paliksi visiem, kas tautu un brīvību mīl. Mūžam karāsies lāsts pār slepkavu tavu, Juhan O’Nil.

Pēc tam bez jebkādā pārejas mirkļa viņš lietišķi noteica:

— Deilij!

— Vai es, ser? — pārjautāja Deilijs, cenzdamies novilcināt laiku.

— Tu, tu, nejēga! — nodārdināja misters O’Rorks. — Tu!

Deilijs piecēlās un atkārtoja pirmās četras rindas. Kad viņš bija ticis līdz otrā panta vidum, misters O’Rorks uzsauca:

— Klensij!

Klensijs piecēlās un turpināja deklamēšanu. Tā, misteram O’Rorkam staigājot starp solu rindām, zēni cits aiz cita te piecēlās, te apsēdās pēc viņa komandas. Divas reizes misters O’Rorks pagāja Pīteram garām. Vairākas minūtes viņš nostāvēja tieši pie Pītera sola, izsaukdams skolēnu vārdus. Tvīda svārku apakšmala gulēja uz sola virsmas, gluži kā paralizēdama Pīteru, Kaminzs stomīdamies norunāja ceturto pantu, tad apklusa pavisam.

— Pie sienas! — ierēcās misters O’Rorks.

Kaminzs nobālis klusi izgāja no sola un nostājās pie sienas. Viņam drīz sekoja vēl divi zēni. Misters O’Rorks vēlreiz pagājās pa klasi, tad apstājās ar muguru pret Pīteru. Raudzīdamies uz solu telpas pretējā malā, viņš pēkšņi noskaldīja:

— Farel!

Pīteram strauji salēcās sirds. Viņš piecēlās. Misters O’Rorks joprojām stāvēja aizgriezies. Milzu kalns tvīda uzvalkā ar ap-spurušu apkaklīti, virs kuras vairākām kārtām slējās masīvais vērša kakls. Pīters redzēja matu kumšķus, kas rēgojās no mistera O’Rorka ausīm, juta tintes un krīta smaržu, kas vienmēr pavadīja skolotāju. Tāds bija mistera O’Rorka iecienītais paņēmiens — aizgriezties no skolēna projām un pēc tam viņu izsaukt. Tas pilnīgi laupīja upurim drosmi. Pīters norija siekalas un joprojām klusēja.

— «Apraudi...» — pateica priekšā misters O’Rorks.

— «Apraudi...» — atkārtoja Pīters.

Misters O’Rorks devās uz priekšējo solu pusi.

— «Apraudi savējo varoni...» — viņš turpināja, iedams starp solu dindām. Tad strauji apgriezās un noteica: — Tālāk!

— «Apraudi savējo varoni...» — atkal atkārtoja Pīters un apklusa.

— «Zeme», — atkal pateica priekšā misters O’Rorks.

Viņš vērīgi paraudzījās uz Pīteru, un viņa acis savilkās šaurāk.

— «Zeme», — atbalsoja Pīters, izmisīgi taustīdamies atmiņā, taču razdams tur vienīgi tukšumu.

— «Zeme, zeme, zeme...» — atkārtoja misters O’Rorks, ar katru vārdu paceldams balsi.

Pīters nolēma riskēt:

— «Apraudi savējo varoni, zeme, zeme, zeme».

Misters O’Rorks izslējās taisni. Viņa seja pauda nicinājumu, pārsteigumu, ciešanas.

— Pie sienas! — viņš ierēcās. — Tu, slinkais cietpauri, tu, neaptēstais dīkdieni! Noskaiti viņam šo pantu, Klensij!

Klensijs saguma zem skolotājā skatiena, samiedza acis un izdvesa:

— Ser... «Apraudi savējo varoni, zeme, apraudi viņa mokas! Būtu kaut godīgā cīņā viņš kritis, nevis no bendes rokas!»

Misters O'Rorks māja ar galvu taktī, un viņa seja pauda bargu labvēlību. Tobrīd Piters, kājas vilkdams, gāja uz sienas pusi, viņa zābaki aizķērās aiz sola metāla balsta, un atskanēja rībošs troksnis. Misters O’Rorks noplīkšķināja siksnu, uzšaudams vainīgajam pa sēžamvietu.

— Vai tu kaut reizi izlasīji šo dzejoli, Farel? — viņš noprasīja.

Piters sastomījās, tad nedroši atbildēja:

— Nē, ser.

— Tātad nolēmi, ka tam nav vērts tērēt laiku, — vai tā, Farel?

— Nē, ser. Es nepaspēju, ser.

Tajā brīdī atskanēja pulksteņa sitieni. Visi piecēlās. Misters O’Rorks iebāza siksnu padusē un pārkrustījās. «Iti ainm an anthar,» viņš iesāka. Kamēr visi skaitīja «Svētā dievmāte, līksmojies», Pīters, nespēdams pievienoties lūgšanai, skatījās uz kailajiem, lietū izmirkušajiem kokiem aiz loga un bālo, svinīgi pacelto seju ciešajām rindām. Zēni apsēdās.

Misters O’Rorks pagriezās pret klasi.

— Farels nepaspēja, — viņš līdzjūtīgi atkārtoja, tad atkal pievērsās Pīteram. Skolotāja acis meta zibeņus.

— Ja tas būtu angļu komikss par privātskolām vai kāds detektīvs, tev tūlīt atrastos laiks, bet, kad jāiemācās dzejolis, ko sarakstījis tāds patriots kā Deiviss, dzejolis par tavas nelaimīgās tēvzemes mocekļu un varoņu vajāšanām, tad tev laika neatliek. No tevis iznāktu lielisks anglis.

Un misters O’Rorks ar neviltotu patosu noskandēja:

— Sakšu svešzemnieks nīstamais nokāva Juhanu Rouvu

O’Nilu,

Viru, kas tēvzemei atdeva domas, spēkus un mīlu.

Ko tur lai saka, viņa māte bija smags, ļoti smags zaudējums, bet, ja viņš mira par tādiem kā tu, šis zaudējums turklāt vel ir bezjēdzīgs.

— Es gribēju iemācīties, — teica Pīters.

— Dod šurp roku. Ja es nevaru tev iemācīt cieņu pret musu bojā gājušajiem patriotiem, tad — zvēru pie šīs siksnas — es tev šo cieņu iedauzīšu. Roku!

Pīters izstiepa roku, piesedzis plaukstas augšdaļu ar virs jakas piedurkni. Ar skaļu plīkšķi siksna sešas reizes atsitās pret roku. Pīters centās turēt īkšķi atstatu — ja siksna trāpīja pa to, sāpes bija neciešamas. Bet pēc četriem spēcīgiem sitieniem roka pati no sevis sāka vilkties dūrē, rauties čokurā kā folijas loksne ugunī, un tad arī īkšķis bezpalīdzīgi nokārās, kamēr krūtīs smeldza tāda sāpe, kas svilināja visu ķermeni. Taču vēl stiprākas par sāpēm bija bailes, ka tikai viņš nesāk raudāt.

Pīters jau grasījās iet atpakaļ vietā, kad misters O’Rorks noteica:

— Pagaidi, Farel. Es vēl neesmu beidzis.

Un viņš atkal pagrieza Pītera plaukstu pret sevi un rūpīgi iztaisnoja viņa pirkstus.

— Es tev izdzīšu to nekaunību, — viņš sacīja draudzīgā tonī un pacēla siksnu. Pīters domāja tikai par vienu — kaut spētu neatraut nost samocīto roku.

Kad viņš gāja atpakaļ uz vietu, zēnam gar acīm metās tumšs un atkal zābaki izdarīja savu — Pīters paklupa un nokrita. Kad viņš cēlās augšā, misters O’Rorks, kas jau bija pacēlis siksnu vēl vienam, kaut arī mīkstsirdīgākam sitienam, nolaida roku un iesaucās:

— Kungs žēlīgais, Farel, kur tu ņēmi tādus zābakus?

Zēni ziņkārīgi pievērsa skatienus viņa kājām. Klensijs, kas šodien jau divkārt bija paspīdējis ar zināšanām, ieķiķinājās. Misters O’Rorks bargi pagriezās pret viņu:

— Kas tur smieklīgs, Klensij?

— Nekas, ser.

— «O’ Nīl, balss bija tev maiga un skatiens tavs dižens un cēls,» — noskandēja misters O’Rorks, un arī viņa balss bija maiga un skatiens cēls. — Turpini, Klensij.

Bet Klensijs jau bija izsists no sliedēm. Viņš sastomījās, sapinās, izlaida rindu un pievienojās trim stāvētājiem pie sienas. Pīters nolika galvu uz sola un iežņaudza smeldzošo, samocīto roku padusē, pūlēdamies remdināt sāpes, bet siksna tikmēr cītīgi mācīja patriotismu un mīlestību pret literatūru četriem pārējiem zēniem, kas vairs neuzdrīkstējās pat iepīkstēties.

Sveins kādu laiciņu klusēja. Ik pa brīdim viņš paskatījās uz Pīteru. Tas bija ieurbies ar acīm grāmatā. Roka svila, un, kaut gan asākās sāpes bija rimušas, tā joprojām meklēja patvērumu siltajā, mīkstajā paduses ielokā.

— Pamatīgi viņš tevi apstrādāja, — beidzot Sveins nočukstēja.

Pīters neatbiideja.

— Desmit reizes, tas nu ir par traku... Viņam nav tiesību. Ja viņš man iesistu desmit reizes, mans tēvs atnāktu uz skolu.

Augumā Sveins nebija padevies, taču seja viņam bija liela un kaulaina; kad viņš paretam noņēma brilles, lai tās nospodrinātu, uz virsdegunes bija redzama rieva. Pīters nikni nošņācās, un Sveins pārgāja pie cita temata:

— Paklau, kas tie par zābakiem? Tie taču nav tavi.

— Mani gan, — sameloja Pīters.

— Nelej nu, — neticēja Sveins. — Kam tie pieder? Brālim?

— Aizveries, — draudīgi noteica Pīters.

— Nu, kam? Es nevienam neteikšu. Goda vārds. — Viņš skatījās uz Pīteru ar šķelmīgu ziņkāri, tad pačukstēja: — Es jau zinu, ka tie nav tavi, bet nevienam neteikšu. Mēs taču sēžam vienā solā. Mēs esam draugi. Saki vien droši, nebaidies.

— Kaķim reiz ziņkārības dēļ iespieda durvīs asti, — atcirta Pīters.

Bet Sveinam uz to bija gatava atbilde. Ar viltīgu srnaidiņu viņš atmeta:

— Toties viņš uzzināja dažu labu noslēpumu.

— Ja nu tev tik briesmīgi vajag zināt, — piekāpās Pīters,

— zābaki ir tēva. Bet ja tu kādam par to izbazūnēsi, es tevi pataisīšu par kotleti. Mēģini tikai iepīkstēties ...

Sveins apmierināts atlaidās pret sola atzveltni.

Misters O’Rorks skaidroja, cik nodevīgi angļi rīkojušies, noindēdami Juhanu Rouvu. Bet ko gan citu kā nodevību no tiem varot sagaidīt?

— «Zirga pakavs,» — viņš deklamēja, — «vērša rags, sakša smaids.» No šiem trim vienmēr jāpiesargās. Olivers Kromvels lasīja bībeli tajā pašā laikā, kad kapāja bērnus gabalos māšu acu priekšā. Mums saka: aizmirsīsim visu, kas bijis. Bet aizmirst rnēs varēsim vienīgi tad, kad iegūsim brīvību. Mūsu dzimtajai valodai, mūsu daiļskanīgajai teanga\ atkal jākjūst par vis_as_ tautas valodu. Un visu mūsu pienākums ir mācīties un strādāt šī mērķa labā. Bet tiem, kas nemācās, kam neatliek laika, — tiem šis pienākums jāatgādina, vai ne, Farel? — noteica misters O’Rorks. Skolēni iesmējās. Tad atkal atskanēja pulksteņa sitieni, un misteram O’Rorkam vajadzēja atlikt sēras par Juhanu Rouvu uz citu reizi. — Matemātika, — viņš paziņoja. — Ceimseachta^5.

Pīters cereja, ka garajā starpbrīdī joprojām līs lietus un visi paliks klasē. Bet, kad skāņi nošķindēja zvans un misters O’Rorks atvēra logu ar matētajām rūtīm un paskatījās laukā, lietus jau bija pārstājis. Visa klase traucās lejup pa kāpnēm, grūstīdamies un spraukdamies cits citam garām. Pīters turējās pie margām, lai nepakristu. Kāpjot zābaki šķita vēl lielāki. Viņš taisnā ceļā devās uz ateju un palika tur tik ilgi, kamēr vecais mūks, kam miglainu tikumisku apsvērumu dēļ bija paredzēts uzraudzīt šo vietu, divas reizes ieskatījās tajā. Otrajā reizē viņš sacīja Pīteram:

— Kungs dievs, zēn, tūlīt pat ej svaigā gaisā pie draugiem. Arā no šejienes, ārā! — un pavadīja Piteru ar neizpratnes un aizdomu pilnu skatienu.

Kad Pīters tina vaļā brokastu maizi, pie viņa pienāca Dil-lons. — «Vai tiešām ir nonāvēts mūsējais varonis, tēvzemes lepnums un slava?» — viņš nodeklamēja.

— Aizveries, — teica Pīters.

Dillons paņēma viņu zem elkoņa.

— Dabūji gan tu varenu tiesu, — viņš sacīja. Tad ar neviltotu apbrīnu zēns piebilda: — Bet turējies nu gan vareni! Viņš tak mērķēja pa īkšķi. Bet tu nepadevies. Malacis. Ak kungs, kad es padzirdēju, ka tev vēl četri belzieni piesviesti, sāku lūgt dievu, kaut tikai tu nesāktu raudāt.

— Es vēl nekad neesmu raudājis.

— Zinu, bet viņš jau zvetēja no visa spēka. Tev nevajadzēja teikt, ka nepaspēji.

— Viņš tikpat mani nebūtu piespiedis raudāt, — cieti noteica Pīters. — Kaut vai sasistu plakanu, tikpat nebūtu piespiedis.

Tiesa, O’Rorks bija viņu pamatīgi samizojis, bet ko lai dara? Ja viņš žēlosies vecākiem, tie tikai pateiks, ka viņš dabūjis, ko pelnījis. Kaut gan patiesībā pelnījusi bija māte.

— Bet tu nu gan turējies vareni! — dedzīgi atkārtoja Dillons. Abi gabaliņu pastaigājās, ieķērušies viens otram elkonī.

— Mēs, īri, esam neveiksminieku tauta, — viņš domīgi piebilda.

— Tēvs tā bieži saka.

— Ai, nerunā! — Pīters no sirds piekrita.

— Nu, kaut vai mēs paši. Vispirms Kromvels mums novelk ādu par to, ka esam pārākie īri, un tagad Rorkijs zvetē par to, ka neesam pietiekami īsti īri.

— Tiesa kas tiesa. Kaut viņi paši varētu savā starpā satikties un izplēsties!

Dillona draudzīgā roka nomierināja Pīteru.

— Tie man ir tēva zābaki, — viņš piepeši atzinās. — Manējiem zoles cauras.

Viņam kļuva vieglāk.

— Un kas tur sevišķs? — Dillons viņu uzmundrināja. — Manuprāt, izskatās pavisam normāli.

Kad viņi gāja garām krāniem, pie kuriem, ķēdītēs pakārtas, karājās krūzītes, kāds iesaucās:

— Re, kur Farels!

Pīteram pa degunu trāpīja maizes garoza.

— Cēzars sūta ziņnesi, — nomurmināja Dillons. Viņus ielenca pārējie zēni. Klensijs paziņoja:

— Ei, puikas, Farelam tie nav paša zābaki!

— Kas tevi tādos iebāza?

— Pagaidiet, — teica Klensijs. — Paskatīsimies, kā viņš ar tiem staigā. Ei, pastaigājies, Farel!

Pīters sāka lēni kāpties atpakaļ. Viņš kāpās soli pa solim, kamēr atmuguriski uzgrūdās ūdens stāvvadam. Dillons turējās viņam cieši līdzās.

— Izbeidz, Klensij, — viņš teica.

Arī Sveins bija turpat, kaķītis, kas izzinājis noslēpumu. Viņš smīkņāja.

— Kur tev tādi radās, Farel?

— Laikam nospēris.

— Atradis izgāztuvē.

— Lai viņš pastaigājas, — uzstāja Klensijs. — Nu, Farel, pastaigā!

— Tie ir mani zābaki, — teica Pīters. — Tikai drusku par lieliem.

— Nekautrējies, Farel, pasaki, kam tie pieder!

Smīni vilkās platāki.

— Tie viņam ir tēva zābaki, — pavēstīja Klensijs.

— Nemaz ne, — protestēja Pīters.

— Viņš pats teicis Sveinam. Vai ne, Svein? Viņš taču tev teica, ka tie ir tēva zābaki?

Sveins sāka sāniski kāpties atpakaļ.

— Nu jā, — viņš sacīja, — teica gan.

— Paklau, puikas, — nepacietīgi mudināja Klensijs, — piespiedīsim viņu pastaigāt. Darīsim tā...

Tajā brīdī Pīters ierēkdamies metās virsū Sveinam. Viņa dūre sasita pretinieka brilles drumslās. Kad abi vārtījās pa slapjo zemi, Sveins ar nagiem pārskrāpēja viņam vaigu. Pīters redzēja zem sevis pārbīlī nobālušu seju. Negantā niknumā viņš sita pa to tik ilgi, kamēr tā pārklājās asinīm un dubļiem.

— Ak dievs! — izbijies iesaucās Klensijs. — Paskatieties! Brilles! Velciet viņu nost, puikas!

Zēni mēģināja atraut Pīteru no Sveina, bet Pīters cīnījās rokām un kājām. Viņš neveikli spārdīja tos lielajiem zābakiem,

kuru dēļ visa jezga bija sākusies. Sveina deguns un lūpas bija sasisti līdz asinīm, un viņu vajadzēja vest pie krāna nomazgāties. Dillons, vienīgais Pītera līdzjutējs, kaut kā notīrīja viņa drēbes un sakārtoja kaklautu un apkaklīti.

— Tu viņam saplēsi brilles, — viņš teica. — Nu gan būs tracis, ja vecais Kvinlijs pēc starpbrīža viņu ieraudzīs.

— Nošķaudīties man par Kvinliju.

— Man gan ne, — izteiksmīgi sacīja Dillons. — Viņš mūs visus spējīgs sakapāt gabalos māšu acu priekšā.

Skolēni sēdēja, salikuši rokas lūgšanai, kamēr brālis Kvinlens no katedras lasīja priekšā garīgas mācības. Sveins turēja nodurtu zilumiem un rētām izrotāto seju. Bez brillēm viņam bija atkailināts, kroplīgs izskats, it kā sejā trūktu uzacu vai deguna, vai acu. Pēc kautiņa viņi ar Piteru vairs nepārmija ne vārda. Pīters ne mirkli nepiemirsa savus zābakus. Aiz pazemojuma viņš bija gatavs ielīst vai zemē. Māte spēj domāt tikai par to, kā izsargāties no lietus. Kā viņai saprast, ka daudz vieglāk būtu staigāt slapjām kājām. Slapju kāju dēļ neviens par tevi nesmejas.

Brālis Kvinlens runāja par saitēm starp cilvēkiem, par zēnu saitēm ar saviem tuvākajiem, par viņu saitēm ar dievu. Mūsu saites veidojas, viņš teica, no skatieniem, no žestiem, no vārdiem. Bet tās ir tikai ārējās saskares formas. Tās nepauž pat daļiņu no tā, kas notiek mūsu galvās, un pilnīgi neko no tā, kas notiek dvēselēs. Katrā cilvēkā, gan visievērojamākajā, gan visnecilākajā, mājo vesela pasaule. Lai kā mēs censtos, mēs nespējam atklāt šo iekšējo pasauli, «šo dzīvi, kas dzimusi smadzeņu klēpī», kā teicis dzejnieks'. Tur mums nav ne domubiedra, ne drauga, tur mēs vienmēr esam vientuļi. Sīs neiznīcīgās pasaules mēmajā tumsībā dienu un nakti stāv aci pret aci nemirstīgā dvēsele un tās Radītājs. Neviens cits — tikai viņš spēj ielūkoties mūsu dvēselē: ne skolotājs, ne māte, ne tēvs, ne vislabākais draugs. Dievs redz visu. Katra sīkākā, acumirklīgākā doma, kas dzimst šajā citiem nepieejamajā pasaulē, viņam ir redzama, it kā tā būtu rakstīta lieliem burtiem uz kinoekrāna. Lūk, kāpēc mums rūpīgi jākontrolē ne tikai sava rīcība, bet arī domas. Jāseko savai acij, savai ausij un vispirmām kārtām savai...

Teikuma beigas palika neizteiktas — brāļa Kvinlena skatiens apstājās pie Sveina.

— Paklausies, zēn, — viņš teica, cenzdamies runāt iecietīgā balsī, — ko tu tur ņemies ar to lakatiņu.

Sveinam atkal no deguna tecēja asinis. Viņš neko neatbildēja.

— Piecelies, zēn, — pavēlēja brālis Kvinlens, spēcīga auguma vīrietis ar augstu pieri, ko virs deniņiem patālu atkāpusies matu josla šķita darām vēl augstāku. Arī viņš nēsāja brilles, un stundu laikā tās turējās viņam pašā degungalā. Tagad viņš rūpīgi nopētīja Sveinu, raudzīdamies pāri brillēm.

— Panāc šurp, — viņš teica, piemiedzis acis: brālis Kvinlens pamazām aptvēra, ka Sveina sejā kaut kas nav tā, kā vajag.

Sveins piegāja pie viņa, izskatīdamies visai nožēlojams un joprojām turēdams pie deguna mutautu. Brālis Kvinlens vairākas minūtes pētīja viņa zilumiem izraibināto seju. Tad viņš pagriezās pret klasi.

— Kas to izdarīja? — balsi nepaceldams, viņš jautāja. — Lai pieceļas tas, kas to izdarīja.

Neviens nepakustējās. Visi sēdēja saspringuši. Nekustīgās, neko neizteicošās sejas bija noliektas virs galdiem. Visi gaidīja. Pīters atskatījās un ieraudzīja, ka Dillons raugās uz viņu ar cerībām sejā. Pagāja vēl dažas mokošas sekundes, tad atskanēja švīkstoņa — un Pīters piecēlās.

— Tas biju es, ser, — viņš teica.

Brālis Kvinlens lika Klensijam izvest Sveinu pagalmā un nomazgāt viņam seju. Pēc tam viņš teica runu par vardarbību un tās briesmīgāko veidu — vardarbību pret vājāko. Vardarbība ir ķildnieku un neliešu ierocis. Dūre! Tobrīd brālis Kvinlens pacēla vispārējai apskatei savu milzīgo dūri. Ar otru roku viņš norādīja uz gleznu, kurā bija attēlota Kristus sirds.

— Žēlsirdība un maigums, — viņš teica, — nevis atriebība un neiecietība: tas ir pats svētākais mūsu Pestītājam. Vai tev nav kauna, Farel? Vai tu uzskati, ka tava rīcība ir cildināma un varonīga?

— Nē, ser.

— Kāpēc tad tu tā darīji?

Pīters neatbildēja. Ko gan te lai atbild? Vai lai saka skolotājam, ka Sveins izpļāpājies par tēva zābakiem? Tiesa, Sveina seja bija pamatīgi apstrādāta. Bet viņam, Pīteram, nedziedējama brūce ieplēsta dziļi dvēselē. Brālis Kvinlens nevar redzēt viņa dvēseli. Toties Sveina seju viņš redzēja skaidri, kad kārtīgi uzlika brilles... Brālis Kvinlens viņa klusēšanu uztvēra kā nekaunību.

— Kāda nekrietna rīcība, — viņš teica. — Zemisks, gļēvs uzbrukums. Dod šurp roku!

Pīters vilcinājās. Visam tomēr ir savs mērs. Dzejoli viņš bija gribējis iemācīties, bet visā šai notikumā ar zābakiem gan viņš nav vainīgs.

— Viņu jau šodien sodīja, ser, — teica Dillons. — Viņš dabūja desmit sitienus no mistera O’Rorka.

— Misters O’Rorks ir saprātīgs cilvēks, — sacīja brālis Kvinlens, — tomēr šķiet, ka viņš sadevis šim nekrietnelim divkārt mazāk, nekā pelnīts. Padomā, ko viņš nodarīja nabaga zēnam, kas tikko izgāja no klases.

Pīters nezināja, ko iesākt. Ne ar kādām pūlēm viņš nespēja dabūt ne vārda pār lūpām. Lēnām viņš pastiepa uz priekšu roku. Tā bija notriepta dubļiem. Brālis Kvinlens paskatījās uz to ar riebumu, tad ņēmās izdzīt no PItera ļaunumu un iedzīt viņā žēlsirdību un maigumu, tāpat kā misters O’Rorks pirms īsa laiciņa bija centies iedzīt viņā patriotismu un cieņu pret īru vēsturi.

Kad Pīters gāja mājās, atkal lija lietus. Parasti zēni devās mājup pulciņos pa trim vai četriem, bet šodien viņš gāja viens. Viņš nevienu negribēja redzēt. Pīters pagāja garām veikaliņiem, nomales dārziņiem ar applūdušiem grants celiņiem un slapjiem vārtiņiem. Uz kanāla tiltiņa viņam garām pasteidzās puišelis, kas stūma oglēm piebērtus bērnu ratiņus. Zēnam bija basas kājas. Bieza dubļu kārta klāja tās līdz pat ceļgaliem. Pīters turēja kreiso roku zem virsjakas. Uz īkšķa spilventiņa bija uzpūtusies tulzna, kas dega kā uguns. Brāļa Kvinlena nopelns. Varbūt viņš īpaši nemērķēja pa īkšķi kā misters O’Rorks, taču viņš tik slikti redzēja, ka sitieni trāpīja, kur pagadījās. Zābaki vēl apgrūtinošāk slīdēja nost no kājām. To viņš sajuta, ieraudzījis tiltiņa otrā pusē Klensiju un vēl dažus zēnus. Kad Klensijs, viņu saukdams, pameta ar roku, Pīters, pašam nemanot, sāka mīņāties, kamēr atdūrās ar muguru pret margām.

— Ei, Farel! — zēni sauca. Viens no tiem, galvu izslējis un sēžamvietu atstiepis, sāka steberēt, neveikli cilādams kājas. Pārējie ierēcās, cenzdamies pievērst Pītera uzmanību viņa atdarinātājam.

— Nāc šurp! — viņi sauca. — Kas ir — vai negribi?

Pīters pagaidīja, kamēr viņi aiziet projām, tad drūmi devās

tālāk gar kanāla malu. Neveiklajā, kokainajā gaitā jautās pašcieņa. Viņš vēl nebija gluži izlēmis, ko darīt. Zem tilta kanāls bija dziļš un šaurs, aukstais, drēgnais vējš svelpdams spēcīgi pūta sejā. Lietus, iespējams, līs arī rīt, bet viņa zābaki vēl nebūs salaboti. Ja māte uzskata, ka tēva zābaki viņam der, dievs vien zina kad tos vispār nesīs salabot. Pīters mirkli vilcinājās, tad novilka zābakus un vienu aiz otra iesvieda tos ūdenī.

Kad viņš atgriezīsies mājās bez zābakiem, kāviens būs pamatīgs. Bet tas tikpat ir neizbēgams, jo drīz Sveina tēvs atsūtīs ziņu, ka Pīters viņa dēlam saplēsis brilles. Tāpat kā toreiz par izsisto logu pie Kesidija. Gandrīz vai nožēlodams padarīto, zēns raudzījās duļķainajā ūdenī. Domās viņš jau redzēja, kā tēvs pieceļas no krēsla un sniedzas pēc aizdurvē pakārtās siksnas. Tas fr baigs brīdis, un tomēr cik labi iet basām kājām! Daudz labāk iet basām kājām, bez zābakiem, nekā bez pašcieņas!... Pīters novilka zeķes un iebāza tās kabatā. Viņš sajuta zem kailajām pēdām taciņas aukstos, slapjos dubļus, un zēna sirdi pārņēma dīvains pagurums.

IVANA BRLICA-MAZURANICA, horvātu rakstniece. REGOČS

Pasaka

Kādā skaistā vasaras naktī zirgu gani pļavā ganīja zirgus. Ganīja, ganīja, kamēr aizmiga. Kolīdz gani aizmiguši, no mākoņa nolaidās viļas, lai pēc viļu paražas ar zirgiem padraiskotos. Katra vila noķēra pa vienam zirdziņam, uzsēdās tam mugurā un ņēmās pātagot ar saviem zelta matiem, pa rasaino zāli dzenājot.

Bet viņu starpā bija viena maza vila, Kosjenka vārdā, kura tonakt pirmo reizi bija nokāpusi līdz zemei no mākoņa.

Kosjenkai izlikās brīnumjauki kā viesulim traukties zirgā cauri naktij. Un tieši viņai pagadījās notvert visstraujāko melni — tramīgu un ašu kā uguns. Aulekšo melnis apkārt kopā ar citiem zirgiem, ātrāks par visiem, putas vien jūk.

Bet Kosjenkai gribas vēl ātrāk paauļot. Viņa pieliecas un iekniebj melnim ausī. Melnis satrūkstas, saslienas pakaļkājās un aulekšo, kurp acis rāda, — prom no citiem zirgiem, prom no pazīstamajām pļavām, kā vētra aiznesdams Kosjenku plašajā pasaulē.

Kosjenka tikai priecājas par tādu zibenīgu jājienu. Tā nu viņi traucas kā vējš pāri laukiem, pāri upītēm, pļavām, kalniem un lejām. «Mīļais dievs, cik uz zemes daudz brīnišķu lietu!» Kosjenka priecīgi nodomā, visu šo skaistumu aplūkodama.

Visvairāk viņai patika kādā tālā malā, kur slējās liels kalns, ar brīnumainu mežu apaudzis, bet piekalnē pletās divi labības lauki kā divi zeltaini lakati; turpat gulēja divi balti ciemati kā divi balti balodīši, mazliet tālāk liels ūdens.

Tomēr melnis negrib apstāties ne te, ne citur, tikai auļo, galīgi satracināts, tālāk un tālāk. Tā viņi auļo un auļo, kamēr nonāk līdzenos smilšu laukos, bet no smiltīm velk auksts vējš. Melnis metas smilšu laukos, tur tikai plika, dzeltena zeme, nekur neviena zāles stiebriņa, nedz arī kociņa, tikai top aukstāks un aukstāks, dziļāk līdzenumā auļojot.

Kas tas bija par tuksnesi, nekādiem vārdiem neizstāstīt, jo dzīvs cilvēks nemūžam tur netiktu iekšā. Melnis ar Kosjenku traucas uz priekšu septiņas dienas un septiņas naktis. Septītajā dienā pret rītu tikuši līdzenuma vidū, bet smilšu laukiem pa vidu stāv milzīgās Legenas pilsētas^1 drupas, kur negants aukstums valda.

Kad melnis ar Kosjenku ticis pie Legenas koka vārtiem, Kos-jenka uzmet savu viļas plīvuru kādai sadrupušai sienai, un plīvurs aizķeras. Melnis izsprūk vilai no apakšas un, savā vaļā ticis, līdz pat vecumam auļo šurpu turpu starp Legenas pilsētas sienām, kamēr beigu beigās atrod ziemeļu vārtus un izskrien atkal smilšu laukos — kas lai zina, uz kurieni.

Kosjenka norāpjas no sienas un ņemas staigāt pa pilsētu, kas liekas tik auksta, kā no kaula izdrāzta.

Savu viļas plīvuru, bez kura viņa vairs nevarētu uzlidot mākonī, Kosjenka aptin ap roku, jo sargā to vairāk par visu.

Tā nu Kosjenka staigā un staigā pa Legenu, visu laiku viņai tāda sajūta, ka nupat, nupat atradīs kādu brīnumu šajā pilsētā, kas reiz bijusi tik skaista un varena. Taču nekur nekas nav redzams, ja nu vienīgi sabrukuši mūri, un nekas nav dzirdams, vienīgi akmeņu krakstēšana stiprajā salā.

Tomēr visbeidzot Kosjenka, gar pašu augstāko sienu nogriezusies, ierauga kādu milzi guļam kā varenu ozolu varenā mežā. Milzis ietinies prāvā, platā apmetnī un apjozies garu siksnu piecām kārtām. Galva milzim tik liela kā vislielākais toveris, bet bārda kā siena kaudze. Tik varens milzis, ka liekas — baznīcas tornis tur nogāzies pie sienas.

Milzi sauca Regočs, dzīvoja Legenas pilsētā, un viņam nebija cita darba kā mūrus un akmeņus skaitīt. Nemūžam Regočs tos nesaskaitītu, nebijis viņam tik lielas galvas kā toveris. Un vienalga viņš skaitīja un skaitīja, jau veselus tūkstoš gadus skaitīja, un tika jau saskaitījis trīsdesmit sienas un piecus vārtus Legenas pilsētā.

Kad nu Kosjenka ieraudzīja Regoču, rokas vien saņēma no brīnumiem. Nebija ne domājusi, ka uz zemes varētu būt kāds tik milzīgi liels cilvēks.

Kosjenka apsēžas Regočam pie auss (bet Regoča auss bija Kosjenkas lielumā) un saka:

— Vai tev nav salti, brālīt?

Regočs pamostas, pasmejas un aplūko Kosjenku.

— Ei nu ei, salti, kā salti! — Regočs nober tādā varenā balsī, itin kā pērkons ducinātu. Regoča deguns no aukstuma bija gluži sasarcis, bet mati un bārda sarmas pārklāti.

— Dieviņ tētiņ, šitāds stiprs vīrs, bet nevar sev uztaisīt māju, lai nesaltu nost! — Kosjenka saka.

— Kālab lai taisu? — Regočs saka, atkal pasmiedamies.

— Drīz būs saule.

Regočs nu paceļas sēdus, apsēžas, pārvelk ar labo roku pār kreiso, ar kreiso par labo, lai nobraucītu sarmu: no katras rokas notrauc tik daudz sarmas, cik sniega nobirtu no pamatīga jumta.

— Uzmanīgak, uzmanīgāk, brālīt, tu mani galīgi ieputi-nāsi! — Kosjenka sauc. Bet Regočs viņu tik tikko dzird, jo tagad Kosjenka atrodas tālu no viņa auss — tik augsts viņš izrādās, kad sēž.

Te nu Regočs paņem Kosjenku rokā un paceļ, pasaka viņai savu vārdu un pastāsta, ar ko nodarbojas, bet viņa savukārt paskaidro, kā te nokļuvusi.

— Redzi nu, tur jau ir arī saule! — Regočs Kosjenkai saka.

Kosjenka palūkojas augšup, bet tur rēgojas bāla jo bāla, nespoža saulīte, it kā tai nebūtu neviena, ko sildīt.

— Tu neesi necik gudrs, šite dzīvodams un savu dzīvi tērēdams tukšai Legenas akmeņu skaitīšanai. Iesim, Regoč, pasaules jaukumus apskatīties, tur tu sev atradīsi noderīgāku darbu, — Kosjenka saka.

Nekad vēl Regočs nebija vēlējies meklēt sev labāku dzīvesvietu par Legenas pilsētu, ne arī iedomājies, ka varētu būt vajadzīgāki darbi par viņējo. Regočs vienmēr sacīja pats sev: «Man ir lemts Legenā akmeņus skaitīt,» — un neko vairāk necerēja. Taču Kosjenka neliek un neliek viņam miera, kamēr pierunā doties pasaulē viņai biedros.

— Es tevi aizvedīšu uz brīnumskaistu malu, kur ir vecs mežs un mežam blakām divi zeltīti lauki! — Kosjenka stāsta.

Tā Kosjenka valodo ilgi jo ilgi. Regočam nekad vēl nav bijis, ar ko parunāties, un viņš ātri vien ļaujas sevi pārliecināt.

— Tad ejam ar! — Regočs saka.

Tagad nu atlika tikai vienoties, kā Regočs Kosjenku panesīs, jo viņam nekā nebija pie rokas.

Tālab Kosjenka izvelk mazu maisiņu, pilnu ar pērlēm. Tās pērles viņai mākoņos iedeva māte, pirms atlaida meitu uz zemi, sacīdama:

— Ja tev būs kaut kas vajadzīgs, aizmet prom vienu pērlīti, tā pārvērtīsies, par ko vien gribēsi. Sargā šīs pērles, jo pasaulē ir ļoti daudz lietu un to vajaga vienmēr vairāk un vairāk.

Tā nu Kosjenka izņem no maisiņa vienu pērļu graudiņu un aizmet — tas tūdaļ top par groziņu, tieši tikpat lielu kā Kosjenka, bet groziņam klāt cilpiņa, tieši kā radīta Regoča ausij.

Kosjenka ielec grozā, Regočs to paņem un piekarina sev pie auss kā auskaru.

Kad Regočs iesmejas, ieklepojas vai pakustina galvu, Kosjenka šūpojas kā šūpulītī, un tāds ceļojums viņai varen pa pratam.

Regočs nu gribētu sākt iet un jau sper varenu soli desmit jūdžu garumā, bet Kosjenka sadomā viņu vēl palūgt:

— Vai mēs, Regoč, nevarētu zem zemes ieiet, lai redzētu, kas tur apakšā ir?

Kosjenkai gribējās visu pasauli iepazīt — tā nu viņi norunāja, ka ceļos pa zemes apakšu, kamēr nonāks zem tā meža, pie kura bija zeltainie lauki. Tur ari līdīs laukā.

Kad nu viņi tā norunājuši, Regočs sāk urbināt zemē cauruma. Paceļ savu vareno kāju, sper vienu reizi pa zemi — visa Legenas pilsēta salīgojas, un daudzi mūri sagrūst. Paceļ otrreiz kāju un sper pa zemi — viss līdzenums nodreb. Paceļ trešoreiz kāju un sper — puspasaule nodreb, smilts zem Regoča iebrūk, un abi ar Kosjenku pazūd zem zemes.

Te nu viņi būtu lejā, bet zemzemē neko saprast: uz visām pusēm ved ceļi un takas, tikai dievs vien zina kurp un no kurienes tie ved. Var dzirdēt tikai ūdeņus šalcam un vējus kaucam.

Tā viņi sāk soļot uz priekšu pa vienu ceļu, kur sākumā tīri gaišs no cauruma, ko Regočs izsitis, lai zemzemē tiktu. Bet, tālāk ejot, paliek aizvien tumšāks — melna tumsa, kādas nav nekur citur, tikai zem zemes.

Regočs tomēr tiek uz priekšu arī pa tumsu. Aiztaustās ar stiprajām rokām no viena pazemes balsta līdz otram.

Kosjenka nobīstas no tādas tumsas. Regoča ausī ieķērusies, viņa saka:

— Regoč, te ir briesmīgi tumšsl

— Tas nekas, lai ir, — Regočs atbild. — Tumsa jau nenāca pie mums, bet mēs atnācām pie tumsas.

Kosjenka sadusmojas, ka Regočs neko neuzsāk, bet viņa cerējusi no tāda milža lielas lietas.

— Grūti man būtu ar tevi, ja nebijis manu pērlīšu! — Kosjenka saskaitusies saka.

Un nomet atkal vienu pēriu graudiņu, kas top par gaismeklīti viņai rokā, tik gaišu, itin kā zelts tur degtu. Tumsa aizplūst dziji pazemē, bet zemzemes celi nu redzami labu gabalu uz priekšu.

Kosjenka nopriecājas par gaismeklīti, jo nu var apskatīt brīnumainas lietas, kas senos laikos zemē nogrimušas. Vienā vietā redzama lepna pils: sienas no melna marmora, bet visas durvis un logi zeltā kaldināti; citur vecos laikos aprakta manta — zelta stieņi un sudraba kausi, pilni dukātiem, un pat karaļa kronis trim zariem. Tas viss pēc dieva gribas apakšzemē nok|uvis, un šo noslēpumu dievs cieti glabā, tāpēc arī tādi dārgumi var šeit atdusēties mierā.

Bet Kosjenkai šie spīguli apžilbina acis un tai vietā, lai dotos pa izvēlēto ceļu tālāk, Kosjenka lūdz Regoču palaist viņu lejā parotāties, tos spīdīgos brīnumus aplūkot un dieva noslēpumos ieskatīties.

Regočs nolaiž Kosjenku lejā, viņa paņem savu gaismeklīti un dodas pilī iekšā ieročus un dārgumus apskatīt. Lai nepazaudētu pilī starp dārglietām savas pērles, Kosjenka tās atstāj pie viena no pazemes balstiem. Regočs apsēžas turpat atvilkt elpu.

Kosjenka ņemas rotaļāties ar dārgajām lietām, aplūkot un pārcilāt neredzētos spožumus. Bārsta no vienas rokas otrā zelta dukātus, apglāsta sudrabā kaltus kausus un zobenus, uzliek sev galvā trejzaru karaļkroni. Parotājusies, visu aplūkojusi un apbrīnojusi, ierauga pret resnu balstu atstutētu brīnumsmalku ziloņkaula spieķīti. īstenībā šī nūjiņa turēja resno balstu, lai tas nesabruktu, jo ūdens bija balsta pamatu izskalojis. Tāpēc dieviņš nolaida no debesīm spieķi un ar to atstutēja baļķi, kas balstīja pazemes velvi.

Bet Kosjenka nobrīnās:

— Kam tas spieķītis tur piestutēts? — un, piegājusi tam klāt, paņem skaisto lietiņu, lai to aplūkotu.

Tiklīdz Kosjenka aizskar spieķīti un atrauj to no resnā staba, nostenas pazemes ceļi, spēcīgais balsts nočīkst vien, nobrakšķ, sabrūk un nogāž sev līdzi veselu zemes kalnu. Ceļš Regoča un Kosjenkas starpā aizbirst ciet — ne redzēt vairs vienam otru, ne dzirdēt, ne arī nokļūt vienam pie otra.

Tā nu mazā vila Kosjenka nokļuva pazemes gūstā. Dzīva tika ieslodzīta šinī milzu zārkā un varbūt nekad neieraudzīs zeltainos laukus, kuriem pāri jājusi. Un tas viss tikai tāpēc, ka viņai negribējās ce]ot taisni tur, kur bija nodomāts, bet apstājās ceļā, lai grozītos pa labi un kreisi, dieviņa noslēpumus okšķerējot.

Kosjenka nu sāk raudāt un šņukstēt, meklē ceļu pie Regoča. Taču redz, ka izejas nav, glābiņa nav ko gaidīt, bet viņas pērlīšu maisiņš, kas varētu līdzēt, guļ apbērts ar smiltīm.

Kad Kosjenka to visu apjēdz, viņa pārstāj raudāt, jo ir visai augstās domās par sevi, un nodomā: «Nav citas izejas — jāmirst. No Regoča palīdzību nav ko gaidīt, jo viņam dumja galva, pats sev nejaudā palīdzēt, kur nu vēl tādam apjēgt, kā mani izglābt.. Ko citu lai daru, jāmirst nost.»

Un Kosjenka sagatavojas mirt. Tā kā Kosjenkai ļoti gribas, lai tie, kas viņu reiz atrastu, redzētu viļas augsto kārtu, viņa uzliek atkal galvā trejzaru karaļkrcni, paņem rokā ziloņkaula spieķīti par zizli un noliekas guļus nomirt.

Neviena nav, tikai gaismeklītis spīd, itin kā zelts degtu. Betv tā kā Kosjenka top aizvien aukstāka un stingāka, arī gaismeklītis satumst aizvien vairāk.

Regočam tik tiešām bija dulna galva. Kad balsts sabruka un zeme sabira pa vidu starp viņu un Kosjenku, viņš pat nepakustējās, tā arī palika sēžam tumsā. Tikai labu laiku nosēdējis, sataisījās iet raudzīt, kas noticis.

Aiztaustās viņš pa tumsu līdz tai vietai, kur pēdējo reizi redzējis Kosjenku, aiztaustās un jūt, ka priekšā zeme nobrukusi un. ejas uz to pusi vairs nav.

— Ak vai! Tur iekšā vairs nevar tikt! — Regočs nospriež* neko vairs neiedomājas darīt un griežas apkārt, lai dotos atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru no Legenas atnākuši, atstādams aizbērto-eju ar Kosjenku tur iekšā savam liktenim.

* * *

Tā nu Regočs iet un iet savu ceļu, no balsta līdz balstam. Jau diezgan tālu aiztaustījies, bet visu laiku viņam kaut kas nedod miera. Regočs pats nesaprot, kāpēc viņam visu laiku nav miera.

Vienubrīd viņš sarausta siksnu ap vidu: varbūt josta spiež. Otrubrīd pakustina roku piedurknē: vai tikai roka nav notirpusi? Nedz josta spiež, nedz roka tirpst, bet kaut kas nav un nav kārtībā. Regočs nobrīnās vien: kas viņam varētu būt lēcies? Brīnās nenobrīnīdamies un krata galvu.

Regočam pašūpojot galvu, salīgojas groziņš viņam pie auss. Te nu Regočs sajūt, cik groziņš tapis viegls, kad tur iekšā nav Kosjenkas, krūtīs un sirdī viņam tā savādi sažņaudzas — beidzot nelaimīgais saprot, ka viņu moka žēlums Kosjenkas dēļ, un iedomājas, ka Kosjenku vajadzētu glābt.

Nav viegli Regočam tik tālu aizdomāties, bet, tiklīdz aizdomājas, cērtas apkārt kā viesulis un metas atpaka| uz to vietu, kur aizbērto eju atstājis. Regočs metas turp un ātri vien ir atkal tajā pašā vietā. Tur nonācis, ņemas ar rokām zemi rakt — rok un rok, kamēr izrok lielu caurumu un ierauga Kosjenku.

Kosjenka guļ ar zelta kroni galvā, jau atdzisusi un stīva, bet turpat blakām gaismeklītis — liesmiņa tik sīciņa kā vismazākā dzirkstelīte.

Ja Regočs būtu iebrēcies aiz žēluma, visa pazeme nodrebētu un uguntiņa nodzistu pavisam — vairs nebūtu arī tās mazītiņās gaismiņas blakus aukstumā sastingušajai Kosjenkai.

Bet Regočam aiz žēluma tā aizžņaudzas rīkle, ka viņš nespēj pat iepīkstēties, tikai pastiepj spēcīgo roku, saņem auksto Kosjenku un, uzlicis sev uz delnas, silda un silda plaukstās kā nosalušu putniņu. Un raugi! Pēc kāda laika Kosjenka pakustina rociņu, un arī gaismeklītis uzreiz gaišāk iedegas. Tad Kosjenka pakustina galvu, un uguntiņa uzliesmo vēl spožāk. Visbeidzot Kosjenka atver acis, un nu gaismeklītis atkal deg, kā dedzis, — tik spīdīgs, ka šķiet — zelta gabaliņš uzliesmojis.

Kosjenka pielec kājās, ieķeras Regoča bārdā, un abi divi apraudas aiz liela prieka. Regoča asaras tik lielas kā krūzes, bet Kosjenkas — sīkas kā prosa; bet īstenībā tas pats vien iznāca, un no tā laika viņi ļoti iemīļoja viens otru.

Izraudājušies un uzmeklējuši Kosjenkas pērlītes, abi dodas tālāk, bet it neko vairs apakšzemē neaiztiek: ne nogrimušus, visādiem labumiem piekrautus kuģus, kas šeit nonākuši no jūras dibena, ne sarkanus koraļļus, ne dzeltenu dzintaru, kas sabērts kaudzēs ap pazemes balstiem. It nekam vairs neliek rokas klāt, ne arī kur apstājas, tikai iet un iet uz priekšu, lai tiktu līdz zeltainajiem laukiem.

Kad viņi labu gabalu nogājuši, Kosjenka lūdz Regoču viņu pacelt. Gaisā pacelta, vila patausta, kas viņiem virs galvas. Pačamdījusi zemi, paveras sev rokā un ierauga aplauzītus zarus ar lapām.

— Te nu mēs, Regoč, esam zem meža ar zeltainajiem laukiem! — sauc Kosjenka. — Iesim laukā!

Regočs nu paceļas pirkstgalos un sāk ar galvu cilāt zemi.

II

Virs viņiem tik tiešām bija mežs, turklāt vēl grava starp diviem ciemiem un diviem apriņķiem. Un pa gravu neviens nemēdza staigāt, izņemot abu ciemu aitu ganus.

Lieta tāda, ka abu ciemu iedzīvotāji neganti naidojās savā starpā, nevarēdami ne robežas noteikt, ne ganības, ne dzirnavas,, ne malkas laukumus savā starpā sadalīt. Bet visvairāk viņi strīdējās par ciema vecākā zizli, kuru no seniem laikiem viens ciems glabāja un otram nedeva. Tā nu abi ciemi necieta viens otru.

Taču abu ciemu gani un ganes bija parasti bērni un nekādi nevarēja ciemu vecajo strīdus saprast, tāpēc katru dienu sastapās gravā starp abiem ciemiem. Viņu aitu bari sajaucās un ganījās kopā, kamēr gani kopā rotaļājās, rotaļu dēļ pat vairākkārt aizkavēdamies ar mājās dzīšanu.

Tāpēc abos ciemos bērni tika bārti un strostēti. Taču vienā ciemā dzīvoja viedi sirmgalvji — vecis ar veču, kas atminējās visu jebkad vienā vai otrā apriņķī notikušo. Viņi sacīja:

— Laidiet bērnus, nelaimīgie! Vairāk augļu atnesīs bērnu rotaļas nekā jūsu sējumi tīrumos.

Tā arī gani, kā iepriekš, dzina turp aitas, un vecajie vairs pat nevaicāja, ko bērni dara.

Tāpat todien, kad Regočs ar galvu cilāja zemi. Gani un ganes bija sapulcējušies zem vislielākā ozola, gatavodamies dzīt ganāmpulku mājup. Cits šņorēja pastalas, cits sēja pātagu pie-kāta, bet ganumeitas vāca kopā izklīdušās aitas. Te viņi pamanīja, ka viens tiem zem kājām pa zemes apakšu neganti dauzās. Atsitas vienu reizi, otru, bet, tiklīdz atsitas trešo reizi, zemes garoza uzpūšas, pārsprāgst un no cauruma taisni ganiem pa vidu izlien tik milzīga galva kā toveris, ar bārdu kā siena kaudze, bet bārda viscaur ar sarmu, vēl no Legenas pilsētas.

Bērni iebrēcas no bailēm un pakrīt gar zemi kur kurais — ne tik daudz pārbijušies no galvas tovera lielumā, vairāk no bārdas, gluži kā siena kaudzes.

Visi bērni pieplakuši zemei, tikai ne mazais Liljo, abu ciemu glītākais un gudrākais puisēns.

Liljo paliek stāvam un pienāk tuvāk palūkoties, kas tur par brīnumiem.

— Nebīstieties, brālīši, — Liljo saka ganiem, — dieviņš nevar būt radījis tādu milzeni, lai tas darītu ļaunu, — tad briesmonis sen jau puspasaules būtu iznīdējis.

Liljo pienāk Regočam klāt, bet Regočs tikko nolicis uz velēnas groziņu ar Kosjenku.

— Nāciet, nāciet, brālīši! — Liljo aicina. — Te kopa ar viņu ir meitenīte, maziņa un glīta kā zvaigznīte.

Gani un ganes pielec kājās un dodas lūkot, cits aiz cita slēpdamies, un nu tie, kas visvairāk pārbijās, pirmie pienāk Kosjen-kai klāt, jo tie bija viltīgākie.

Ganubērni tūdaļ iemīļo jauko Kosjenku, izceļ viņu no groziņa, aizved uz visskaistāko zemes laukumiņu un ņemas apbrīnot viņas daiļo tērpu, kas ir tik spožs un zīdains kā rīta gaisma. Bet visvairāk ganiņiem patīk viņas plīvurs, kuru pietiek pavicināt, lai paceltos virs zemes un uzlidotu.

Te Kosjenka izvelk savu pērļu maisiņu un ņemas iepriecināt un apdāvināt savus jaunos draugus. Nomet vienu pērlīti — un tūdaļ viņu priekšā izaug koks, bet koka zaros karājas rakstainas saites, zida lakatiņi un sarkanas krelles ganītēm. Nomet otru — un no visām pusēm saskrien grezni pāvi; salido, palido, pavicina spārnus, un raugi — velēnas skaistu spalvu apbirušas, visa zeme laistās. Bet aitu gani ar spalvām izrotā cepures un bezročus.

Kosjenka nomet vēl vienu pērlīti, un zarā uzrodas zelta šūpoles zīda virvēs; kad ganubērni iekāpj iekšā, tās lido augšup un lejup tik zibenīgi kā bezdelīgas un tik klusi kā laiva niedrājā.

Bērni spiedz aiz prieka, Kosjenka bārsta pērlīti pēc pērlītes un nemaz nepadomā, ka vajadzētu tās pataupīt, jo Kosjenkai nekas pasaulē tā netīk kā dziesmiņas un jautras rotaļas. Tā viņa iztērē visas pērles līdz pēdējai — tikai dieviņš vien zina kur viņai pašai un arī ganiņiem tās vēl būtu noderējušas!

— Es nekad vairs negribētu jūs atstāt! — priecīgi sauc Kosjenka, bet ganiņi un ganītes sit plaukstas un met gaisā cepures aiz prieka par viņas teikto.

Vienīgi Liljo nerotaļājas kopā ar visiem, viņš šodien nez kāpēc liekas drūms un noskumis. Nostājies netālu no Regoča, viņš vēro, kā piemīlīgā Kosjenka birztalā uzbur savus brīnumus.

Pa to laiku Regočs izlīdis no savas alas. Izlīdis un rēgojas augstāk par koku galotnēm, milzu galva pacēlusies virs simtgadu meža — tik šausmīgi liels viņš izrādās.

Tā nu Regočs skatās apkart, kas notiek mežā un līdzenumā.

Saule tobrīd bija jau norietējusi un debesis sasārtušas pavisam sarkanas. Līdzenumā varēja redzēt abus zeltainos laukus kā dzeltenus lakatus ar abiem ciemiem kā baltiem baložiem. Kādu gabalu no ciemiem tecēja Ļaunupes varenie ūdeņi, viscaur zāles apaugušu aizsprostu iežogoti. Uz aizsprostiem varēja redzēt ganāmpulkus ar ganiem.

— Bet patiešām, — saka Regočs, — kālab esmu tik daudz gadu dirnējis Legenā, tanī tuksnesī, kad pasaulē ir tik brīnišķīgas vietas.

Regočam tā patika aplūkot līdzenumu, ka viņš tikai grozīja uz visām pusēm galvu, tik lielu kā vislielākais toveris, un kā milzu biedēklis tā šūpojās virs meža.

Taču drīz vien Liljo viņam sacīja:

— Sēdies, brālīt, lai tevi neierauga ciemu vecākie.

Regočs apsēdās, un abi sāka runāties. Tad Liljo beidzot pastāstīja, kāpēc visu dienu staigā sadrūmis.

— Šovakar notiks briesmīga nelaime, — saka Liljo. — Es dzirdēju, ko šonakt runāja mūsu ciema vecākie. Viņi teicās doties izārdīt Launupes aizsprostu. Ūdens paplašināšot caurumu un aizskalošot ienīsto kaimiņu ciemu — vīri, sievas, lauki un kapi noslīkšot, ūdens velšoties tiem pāri, tai vietā vairs būšot tikai jūra. Bet mūsu lauki esot augstāk un ciems pakalnā, mums nekas nevarot notikt. Tā viņi nosprieda un patiesi aizgāja pēc lāpstām, lai izjauktu aizsprostu. Bet es, mīļo brāl, — Liljo turpina,

— zinu, ka mūsu lauki un ciems necik augstāk nav, tātad ūdens applūdinās arī mūs, jau šovakar te būs jūra mūsu divu ciemu vietā. Tāpēc arī esmu tik nobēdājies.

Kamēr viņi tā runājas, līdzenumā radies milzīgs troksnis.

— Tā! Nelaime jau klāt! — iesaucas Liljo.

Regočs pieceļas kājās, paceļ arī Liljo un palūkojas apkārt. 2ēl bija skatīties! Aizsprosts iebrucis, melnais, nevaldāmais Ļaun-upes ūdens divās straumēs plūst uz skaistajiem laukiem. Viena straume tek uz vienu ciemu, otra — uz otru. Pazūd zem ūdens ganāmpulki, pazūd abi zeltainie lauki, krusti tiek norauti no kapiem un aizrauti līdzi, abos ciemos skan kliedzieni un vaimanas.

Abu ciemu vecākie izgājuši laukā ar bungām, zvārguļiem un stabulēm, bungo un stabulē, vieni otrus pārspēt lūkodami, gluži vai jukuši aiz ļaunuma. Bet vaimanas aizvien skaļākas, jo ciemu suņi sākuši gaudot, bērni un sievas — raudāt un skaitīt pātarus.

— Brālīt mīļo! — sauc Liljo. — Kādēļ man nav tādu roku kā tev, tad es ātri apstādinātu ūdeni!

Te gani un ganes ar Kosjenku, apmulsuši un no briesmīgā trokšņa nobijušies, sapulcējas ap Regoču un Liljo.

Kad Kosjenka saprot, kas noticis, viņa, būdama apķērīga un gudra, kā jau vila, saka:

— Ejam, Regoč, tu apturēsi to ūdeni!

— Iesim, iesim! — ganubērni sauc, nemitēdamies vaimanāt.

— Iesim, Regoč, nes mūs arī turp!

Regočs noliecas, paņem labajā rokā Liljo un Kosjenku, kura cieši tur savu gaismeklīti, bet kreisajā rokā — pārējos ganubēr-nus — un metas saviem desmitjūdžu soļiem pa meža stigu prom uz līdzenumu. Aiz viņa ļepato arī aitas, izbiedēti blēdamas. Tā viņi nonāk līdzenumā.

Bet Regočs tikai traucas cauri miglai un krēslai ar bērniem rokās, un viņam pakaļ lēkšo pārbaidītais ganāmpulks — taisni prom uz aizsprostu. Viņiem pretī nāk melnie Ļaunupes ūdeņi, noslīcinot un sagraujot visu savā ceļā. Kāds briesmīgs ūdens! Vai tiešam tas izrādīsies spēcīgāks par Regoču? Vai aizskalos art viņu? Varbūt noslīcinās mazos gartubērnus, aizies bojā mazā vila Kosjenka, piemīlīga kā zvaigznīte?

Skrienot pāri pļavām, kur vēl bija sauss, Regočs tīri aizelsies nonāk līdz aizsprostam, kur izsists liels caurums un ūdens gāžas ar briesmīgu spēku.

— Apstādini to, apstādini! — bērni spiedz.

Netālu no uzbēruma bija neliels pauguriņš.

— Uzliec mūs tur, uz tā pauguriņa, — apķērīgā Kosjenka saka.

Regočs novieto Liljo, Kosjenku un ganubērnus uz paugura, bet ap viņiem sadrūzmējas pārbiedētās aitas un jēri. Drīz vien apkārt pauguram skalojas ūdens. Regočs tūdaļ metas ūdenī, liekas guļus aizsprosta priekšā un ar milzīgajām krūtīm aizsedz caurumu. Cdens uz mirkli apstājas, taču straume izrādās tik neganta, ka to nekas nespēj apturēt. Tā laužas uz priekšu un spiež atpakaļ Regoča rokas, sūcas zem viņa, virs viņa, apkārt un garām — no visām pusēm gāžas un tek tālāk un tālāk līdzenumā. Regočs, izpletis abas rokas, riekšavām grābj un šķūrē zemi, bet visu, ko viņš sagrābj un savelk, straume tūdaļ aizskalo. Bet ūdens līdzenumā ceļas augstāk un augstāk — ne lauki, ne ciemi, ne ganības — nekas nav vairs redzams. Abos ciemos vairs tikai jumti un baznīcu torņi rēgojas virs ūdens.

Arī apkārt pauguram, uz kura paglābušies ganubērni, Liljo un Kosjenka, ūdens ceļas augstāk un augstāk. Ganubērni apraud ko nu kurais — cits māti, cits brāli vai māsu, cits māju, redzēdami, ka abi ciemi pazuduši zem ūdens un glābiņa nebūs — arī viņus drīz vien aizsniegs briesmīgā straume.

Ganubērni, cieši kopā saspiedušies, raušas augstāk un augstāk — ap Liljo un Kosjenku. Liljo stāv nekustēdamies, kluss un bāls kā akmens, bet Kosjenkai acis spīd, un viņa stiepj gaismek-līti pretī Regočam, lai pagaismotu. Kosjenkas plīvurs vijas un plivinās nakts vējā, locīdamies virs ūdens, it kā mazā vila nupat, nupat grasītos uzlidot un nozust mākoņos.

— Kosjenka! Kosjenka! Neej prom! Nepamet mūs! — lūdzas ganubērni, kuriem izlicies, ka viņu vidū iemaldījies mazs eņģelītis.

— Neiešu, neiešu nekur! — saka Kosjenka, bet plīvurs lokās, it kā pret pašas gribu censtos pacelt viļu ūdeņiem pāri debešos.

Te pēkšņi atskan kliedziens. Straume uzmutuļojusi, samērcējusi vienas ganumeitenes svārkus un aizrāvusi viņu sev līdzi. Bet Liljo, laikus attapies, metas ūdenī, satver meiteni un uzvelk viņu atpakaļ paugura galā.

— Mums vajadzētu piesaistīties citam pie cita! — ganiņi sauc. — Savādāk aiziesim bojā!

— Ei, brālīši! — iegavilējas Kosjenka, kurai bija |oti laba sirds. Viņa noņem savu plīvuru un sniedz to ganubērniem. Saplēsuši plīvuru strēmelēs, viņi sasien tās kopā, kamēr iznāk gara saite, ar ko sasaistīties ap Liljo un Kosjenku, bet pie ganiem savukārt tiek piesietas nabaga aitiņas, lai straume tās neaiznestu.

Kosjenka šajā nelaimē ir tāda pati bārene kā pārējie. Savas pērles viņa iztērē rotaļājoties, bet viļas plīvuru aiz labas sirds atdod un ļauj saplēst. Šobrīd viņa vairs nevar ne aizlidot, ne izglābties.

Taču Liljo bija Kosjenku iemīļojis vairāk par visu pasaulē un, kad ūdens sāka skalot viņiem kājas, uzsauca:

— Nebīsties, Kosjenka! Es tevi paglābšu!

Un pacēla Kosjenku uz rokām. Ar vienu roku Kosjenka apķērās Liljo ap kaklu, bet ar otru turēja augstu jo augstu gaismek-līti, lai pagaismotu Regočam.

Bet Regočs, gulēdams ar krūtīm ūdenī, cīnās un cīnās ar straumi. Abpus Regoča rokām slejas izjauktā aizsprosta malas kā divi lieli ragi. Regočam bārda sapinkājusies, apmetnis pārplēsts, rokas asinīs. Bet nekādi nevar apstādināt Ļaunupi, un jūra ap bārdaini aug un plešas plašumā, grasīdamās aprīt ganiņus. Ir jau ļoti vēls — pēc pusnakts.

Te pēkšņi Kosjenkai ienāk prātā kāda doma, un viņa, vaimanās un kliedzienos neklausīdamās, sāk skaļi smieties un sauc:

— Regoč, aitasgalva! Kam tu vēl neesi iesēdies starp tiem aizsprostu ragiem? Kam neaiztaisi caurumu ar muguru?

Ganubērni nu brīnās nenobrīnīdamies, kā tas vēl nevienam nav ienācis prātā.

— Uhu-hū! — varēja dzirdēt, kā Regočs smejas, bet, kad Regočs smejas, tad joki nebūs. Jūra ap viņu viļņojas un skalojas vien, kad Regočs uzjautrinās par savu neapķērību. Tad viņš pieceļas, pagriežas, un — paskat tik! — iesēžas lielo ragu starpā. Tie nu gan ir brīnumi, ak tu tētīt! Lielā Ļaunupe apstājas tecēt, it kā milzu siena būtu caurā aizsprosta vietā. Cdeņi apstājas — netiek pāri Regoča pleciem — un sāk atkal tecēt savā gultnē, kā agrāk tecējuši.

Ganiņi nu izglābušies no bojāejas, bet Regočs, tur sēdēdams, rauš pilnām riekšavām zemi un pamazām vien stūķē sev apakšā. Sāk ap pusnakti, bet, gaismai austot, darbs ir pabeigts. Lī_dz_ ar saullēktu Regočs nokāpj no aizsprosta un ņemas sukāt dūņām, ūdensaugiem un sīkām zivtiņām pilno bārdu.

Taču ganiņu raizes vēl nav galā, jo kur un pie kā lai viņi tagad dodas? Tā nu stāv nabaga ganubērni paugura galā. Visapkārt tikai viena vienīga jūra. No a.Mem ciemiem tikai šur un tur palicis pāri pa jumtam, bet nevienas dzīvas dvēseles. Varbūt ciemu iedzīvotāji paspētu izglābties, ja būtu bēguši no ūdens bēniņos. Bet visi ciema iedzīvotāji bija izgājuši laukā ar stabulēm un bungām, lai papriecātos, noskatīdamies otra ciema iedzīvotāju bojāejā. Pat tad, kad gan vieniem, gan otriem ūdens bija līdz jostasvietai, viņi vēl sita bungas, bet, kad ūdens jau sniedzās līdz kaklam, vēl pūta stabulēs aiz ļaunuma.

Tā arī noslīka visi kā viens — kopā ar bungām un stabulēm, tas bija dieva sods par viņu ļaunumu.

Bet nabaga ganiņi palika vieni paši bez pieaugušo padoma, bez mājas un pavarda.

— Neesam zvirbuļi, lai varētu dzīvot uz jumtiem, — saka ganubērni, bēdīgi vērdamies nedaudzajos jumtos ūdens jūras vidū. — Nedz arī lapsas, lai meklētu alas mežā. Ja nu mēs kaut kā atsvabinātu mūsu ciemu no ūdens, tad vēl varētu dzīvot... Bet tagad labākā izeja būtu lēkt ūdenī kopā ar mūsu lopiņiem un noslīkt, ja jau mums nav kur galvas nolikt.

Tas likās tik bēdīgi, ka Regočam metās bērnu žēl, taču šajā nelaimē viņš nekādi nevarēja tiem palīdzēt. Uz jūru lūkodamies, Regočs saka:

— Šitādu ūdeni es nevaru ne sasmelt, ne izdzert, lai atbrīvotu jūsu ciemu. Ko es jums varu līdzēt, bērniņi?

Taču te iejaucas Liljo, apriņķa gudrākais puika:

— Regoč, brālīt, ja tu nevari ūdeni izdzert, zeme to izdzers, zeme! Tikai izsit caurumu zemē, lai jūra satek tur iekšā!

Dieviņ tētiņ, šitādu gudrību nekādi nevarēja sagaidīt no bērna Regoča pirksta garumā!

Patiešām — Regočs iesper pa zemi, izsit caurumu, bet zeme kā rijīgs pūķis sāk rīt, sūkt un vilkt lielo jūru no visa līdzenuma sevī iekšā. Nepagāja ilgs laiks, kad zeme jau bija iesūkusi visu ūdeni un atkal paradījas ciemi, lauki un pļavas — slapji un dūņaini, bet citādi viss savā vietā.

Bēdu māktie ganubērni ļoti nopriecājas, taču vispriecīgākā likās Kosjenka. Sit plaukstas un sauc:

— Ai, ai, cik labi būs, kad šie lauki atkal zeltosies un pļavas zaļos!

Taču bērni atkal nokar galvas, un Liljo saka:

— Kas nu mums iemācīs sēt un pļaut, ja neviens no vecākiem ļaudīm vairs nav dzīvs?

Un patiešām ne tuvumā, ne tālumā neredzēja nevienu cilvēku, tikai bērnu bariņš stāvēja mitrajā līdzenumā un vēl Regočs, kas bija tik milzīgs, apmērīgs un neizdarīgs, ka nevarētu ne galvu pagrozīt zem viņu jumtiem, kur nu vēl ko saprast no laukiem un arkliem. \

Atkal visi bēdājās, visvairāk Regočs, kas bija tik ļoti iemīlējis piemīlīgo Kosjenku, un tagad'izrādījās, ka ne viņam, ne ganiņiem no tā nav nekāda labuma.

Bet visbēdīgākais, ka Regocs pēkšņi ļoti, ļoti sailgojās pēc savas tukšās Legenas. Jau šajā pkmajā naktī viņš bija sarijies. dūņas kādiem tūkstoš gadiem uz priekšu, saskatījies visādas bries* mas atliku likām. Tādēļ viņu mocīja nepārvaramas ilgas pēc lielās, tukšās Legenas, kur viņš tik daudzus gadu simtus bija vienā mierā skaitījis akmeņus.

Tā nu bēdājās gani, bēdājās Liljo, bet par visiem vairāk — Regočs. Tik tiešām — bija žēl uzlūkot šo bērnu bariņu, kas nonīks bez saviem vecākiem un novītīs kā ziedi bez saknēm.

Tikai Kosjenka priecīgi skraidelēja šurpu turpu, jo viņa nekad, nebija bēdīga.

Te pēkšņi Kosjenka iesaucās:

— Skat! Skat! Kas tad tie par cilvēkiem? Viņi nu gan varēs mums kaut ko pastāstīt!

Ganubērni palūkojās un ieraudzīja kādā logā divas galvas: vecīti un večiņu. Abi māja ar mutautiņiem, sauca bērnus vārdos» smējās, un viņu krunkainās sejas laistījās priekā. Tie bija abi vie-die sirmgalvji, kas izrādījās vienīgie prātīgie cilvēki abos ciemos un laikus paslēpās bēniņos.

Ak tu tētīt! Pat ja bērni būtu ieraudzījuši bēniņu logā pašu sauli vai zvaigzni Danicu atspīdam, nepriecātos tik ļoti un ne-spiegtu aiz prieka:

— Vectētiņ! Vecmāmiņ!

Un bērni kā jauni putnēni aizspurdza uz ciemu, bet visiem pa priekšu Kosjenka, zelta matiem vējā plandot, un visbeidzot — aitas ar jēriem. Tā bērnu bariņš aizskrēja līdz ciemam, kur tos pie vārtiem sagaidīja vecītis ar večiņu. Sagaidīja, apkampa, viņi stāvēja visi kopā, itin kā dievam pateikdamies, kas sirmgalvjiem tik daudz prāta devis, lai tie iedomātos paslēpties bēniņos. Arī tāpēc ganubērniem bija paveicies, ka tādā vienkāršā ciemā, kur nebija ne grāmatu, ne rakstu gala, neviens nevarētu pēc kāda laika atgādināt par nelaimi, kas no ļaunuma izcelusies, ja nepalikuši dzīvi abi vecie.

Kad nu bija noglāstījuši cits citu pēc sirds patikas, atminējās Regoču. Palūkojās apkārt līdzenumā — no Regoča ne miņas! Viņa nekur vairs nebija — kā zemē iekritis, tāds milzenis ielīdis kā pele alā!

Un patiešām Regočs pazuda kā pele alā. Kad bēniņu logā pa-rādījās vecītis ar večiņu, Regočs pārbijos kā nekad mūžā — viņu briesmīgi nobaidīja abu vecīšu krunkainās, sažuvušās sejas.

— Ak vai, augstā debess, kādas gan šausmas abi vecie te pieredzējuši, ja viņu sejas izskatās tādas! — nodomāja Regočs un -aiz bailēm tajā pašā brīdi caurumā ielēca, kur pirmīt pazuda Ļaunupes ūdeņi, un aizbēga atpakaļ uz savu tukšo Legenas pilsētu.

* * *

Ciemā viss gāja uz augšu vien. Večiņa un vecītis mācīja bērnus, bet bērni ara un sēja. Pēc sirmgalvju padoma abi ciemi apvienojās vienā — ar kopējiem tīrumiem, vienu kopēju baznīcu un vienu kapsētu, tādējādi vairs nebija iemesla naidam, kas izraisītu jaunu nelaimi.

Viss gāja labi, bet vislabākais bija tas, ka ciema vidū tika novietota liela kalnu marmora bumba, bet bumbas augšpusē ierīkoja dārzu, kur ziedēja apelsīnu koki un vīģes. Tur dzīvoja piemīlīgā Kosjenka un, vērdamās no turienes lejup kā no mākoņa, aplūkoja visu šo zemi, kuru bija tik ļoti iemīlējusi, pašā pirmajā reizē nolaižoties no debesīm.

Bet vakaros, kad lauku darbi apdarīti, Liljo veda turp ganus un ganes, lai mēnesnīcas pielietajā dārzā padejotu un padziedātu dziesmas kopā ar jauko, priekpilno, mīlīgo Kosjenku.

Regočs zemzemē vēlreiz satikās ar Ļaunupes ūdeņiem, kas burbuļoja pa zemes apakšu, tur viņš ar tiem cīnījās, kamēr iedzina tos dziļāk un dziļāk, līdz pašai peklei, lai tie nekad vairs nevarētu kalpot ļaužu ļaunumam.

Un tad Regočs devās tālāk uz savu Legenu. Tur viņš sēž arī pašlaik, skaita akmeņus un pātarus, dievu lūgdams viņu nekad vairs nevest prom no varenās, tukšās Legenas pilsētas, kur viņš visvairāk iederas — tāds milzīgs un neaptēsts.

BORISlAVS STANKOVIČS, serbu rakstnieks. NUŠKA

Vakarā vēl nekas. Viss satinas, sajūk, un atnāk miegs. Bet, ja nakti tevi pamodina mēness gaisma, kas spīd tieši sejā, — pat elpot bail. Paveries, paveries un... Dieviņ tētiņ, tad zeme pavisam citāda izskatās! Vari gulēt uz tās, atlaisties brīvi, un uzticīgi kā pie mātes.

Vasara atnāk — un mājā neviens pat neieskatās. Tikai gultas drēbes ienes vai iznes, ēst pagatavo, bet visu pārējo laiku pagalmā, dārzā. Atceros — vakarā aplaista pagalmu, izvieto matračus, spilvenus, segas. Atgulies, apkārt smaržo pēc mikliem putekļiem. Mēnesnīcā melnē vecie, zaļiem ķērpjiem nosūnojušie jumtu dakstiņi. Gandrīz vai uzelpot bail. Bet, ja klepus uznāk, pati satrūksties, jo tikai tava kāsēšana dzirdama, vairāk nekas. Pabāz galvu zem segas, ieelpo svaigi izmazgāta palaga smaržu un klausies, kā virtuves pavardā čirkst circenis, dārzā šalc lapotne, pa kokiem un krūmiem lēkā vēl neaizmigušie putni un akā no mitrajiem akmeņiem pil ūdens. No čigānu apmetnes atlido zurnas skaņas, tā smalki īd un dzirdama tālu, tālu...

Šodien svētdiena, un mani ar mokām aizvilka no kāzām. Kaimiņš Traiko apprecinājis vecāko dēlu. Viņu māja līdzās mūsējai.. Tēvs un māte aizgājuši pie viņiem uz svētku maltīti, bet mani atsūtīja atpakaļ, lai Nuška, mūsu viešņa, viena negarlaikotos. Māte viņu ataicināja jau sestdienas vakarā — kādam taču jāuzkopj māja un jāpagatavo pusdienas, kamēr viņi ar tēvu būs kāzās. Ari Nuškai izklaidēšanās — no mūsu dārza pavērot kāzas un kolo^1. Dejo visu dienu. Un Nuška visu dienu skatās. Savākusi dārzā dēlīšus un akmeņus, salikusi pie žoga blakus ķiršu kokam, uzkāpusi augšā un skatās. Dejo milzums cilvēku. Pat es dejoju. Stājos blakām visstaltākajiem puišiem. Viņi ar prieku pieņem; protams, tas. nav manis, bet mūsu viešņas dēļ. Viņas baltā, apaļā sejiņa, zaļumu apņemta, vīd aiz žoga. Ar dukātu virtenēm apkarinātajām krūtīm viņa uzguļas sētai, apģērbs uz krūtīm pavēries. No turienes viņa skatās kolo. Taču skatās tā, it kā nevienu neredzētu. Tas visvairāk aizskar puišus. It sevišķi Mladenu, sārtu un plecīgu

1 Serbu masu deja.

puisi no viņas ciemata. Viņš uz kāzām n^cis viņas dēļ — lien vai no ādas laukā — gan kolo vada, gan čigānus algo, lai pievērstu sev uzmanību. Un laikam tāpēc, lai parādītu, cik ļoti to mīl, vadot kolo, nevienu meiteni nelaiž sev tuvu, bet ņem blakām mani — viņas radinieku... It kā manī būtu kas no viņas. Bet Nuška tikai smaida, groza acis un neskatās viņā!

Kad pienāca nakts, mani ar varu atvilka mājās un aizslēdza vārtus. Tēvs ar māti atkal aizgāja turp, bet man un Nuškai vēlēja iet gulēt. Tāpēc arī biju nikns uz Nušku. Dusmīgi atraidīju kastaņus un riekstus, ar kuriem viņa mani cienāja, pat tos man negribējās. Viņa aplaistīja pagalmu, atklāja gultas, atnesa vakariņas. Bet kas gan tagad gribēs ēst! Vakariņas palika neaiztiktas. Alēness spīd kā izkausēts svins. Vijīgi šūpojas lielas, melnas ēnas. No kaimiņu pagalma, zaru un lapu izkropļota un saplosīta, mūsu dārzā krīt duļķaini dzeltena gaisma. Tur, kāzās, jau ēd vakariņas. Var dzirdēt šķindam šķīvjus, glāzes, pudeles, šurpu plūst maiga un mīlīga mūzika. Bet virs mums spīdošajā gaisā peld kaut kas silts un reibinošs.

— Ed, Nuška!

Viņa paņem gabaliņu maizes un mīca to pirkstos. Nemaz negribas sēdēt uz vietas. Atpogā bezroci, kreklu, atmet atpakaļ matus.

— Karsti! — saka aizelsdamās.

Skatos un nepazīstu viņu. Šodien viņa ir pavisam citāda. Agrāk, kad māte atveda viņu pie mums paciemoties, tas bija īsts velnēns! Pēc vakariņām sanāca pie viņas meitenes, reizēm arī jaunās sievas. Tēvs, kā vienmēr, agri likās gulēt. Tikai māte palika pie viņām. Bet viņas aizslēdza vārtus, aizbāza caurumus žogā un sāka dejot un dziedāt. Kas tad te darījās!

Apvelk vīriešu apģērbu, baida cita citu, vāļājas zālē pa dārzu, zem kokiem. Bet Nuška vienmēr visām pa priekšu. Atlaiž vaļā .melnos matus, atpogājas, lai vieglāk kustēties, saķer kādu meiteni, parasti to, kurai visvairāk bailes no tumsas un nakts mitruma, un velk dārzā. Skraida tur, griežas un dzied par to, kā «nolaupīja laupītājs jaunu meiteni, aizauļoja ar to kalnos, bet ’viņa te atstumj to, te apskauj un čukst: «Ak, džanum, džanum^6!»»

«Ak, džanum, džanum!» — Nuška atskrien no dārza, pamezdama tur meiteni, ķer pannu, dauza to, izlokās, purina pleciem, dejo. Mati plīvo vējā, vaigi deg, acis spīd, bet viņa dzied, dejo...

— Nu, ko tu? — vaicāju viņai.

Viņa pat nepaceļ galvu. Itin kā neuzdrīkstas manī paskatīties. Atpogā bezroci, uzloka krekla piedurknes, skatiens tai dīvaini maigs. Mēness gaisma šķiet trīsam. Apgaismots tikai mūsu pagalms, vieta, kur mēs sēžam, bet mums apkārt dārzā viss tumšs, viss grimst biezajā koku ēnā.

Muzikanti kāzās sākuši spēlēt ātri, sīki. Laikam atbildot uz vedējtēva tostu. Dzirdami izsaucieni...

— Ak! — iesaucas Nuška un pielec kājās. Stiepjas no visa spēka, lai kaut ko redzētu.

Bet kaimiņu sētā troksnis aizvien pieņemas. Negaidot viņa paņem mani uz rokām, cieši piespiež sev klāt.

— Iesim, — čukst, nesdama mani cauri dārzam, — paskatīsimies!

Atnesa mani līdz žogam. Izvēlējās vistumšāko vietu zem ābe-les zariem, nosēdināja mani ar seju pret kaimiņu pagalmu, apķēra, bet pati paslēpās aiz manas muguras, un mēs sākām vērot kāziniekus, galdus, kas stiepās pāri visam pagalmam, vedēju, sievastēvu, godājamākos viesus, kas bija jau sareibuši no vīna. Tie bija atzvēlušies sēdekļos, atpogājuši apģērbu, nometuši virsdrēbes, smagi elpoja, kāsēja, šņākuļoja. Jaunlaulātie godbijīgi rosījās ap tiem. Galdu apgaismoja viens vienīgs lukturis, kas karājās persika zarā.

Pagalma vidū aka. Tai apkārt spīd izlaistītais ūdens. No mājas ik pēc brītiņa iznāk sievietes, nesdamas uzkožamos un vīnu. Bet lievenī, lai būtu dzirdams gan pagalmā, kur vīri, gan mājā, kur sievietes, sēž čigāni. Pustumsā. Spēlē. Tikai Sabanam ar viņa stabuli nav atradusies vieta. Biedri viņu izbīdījuši gaismā. Viņš sēž visiem priekšā, kājas sakrustojis un kūkumu uzmetis. Virs šaurās, melnīgsnējās sejas balsnī čalma. Bet pa balto stabuli dejo lieli, melni, kaulaini pirksti. Viņš spēlē, bet viņa bezastainais krancis, kuru mēs, bērni, vienmēr triecam prom, jo viņš kož, tikko kāds tuvojas viņa saimniekam, sēž tam pretī, skatās, galvu piešķiebis, kā saimnieks spēlē, un kustina priekšķepas, arī kā stabulējot. Bet muzikanti kāpina tempu. Dzied klarnetes, raud vijole, skan zvārguļi, bet Sabans vada visus ar savu stabuli, ņem te augstu, te zemu, te atkal apstājas, te rauj uz priekšu tā, ka prātā var sajukt. Tik tiešām vedējs jau ceļas kājās, arī daži viesi piecēlušies. Turas pie krēsliem, viņiem gribas kolo, bet žēl pārtraukt dziesmu. Viņi stāv, grīļojas un mūzikas taktī plāta rokas, slavēdami:

— E-ha... Ta-a-ā! O-o-o!

Beidzot vedējs neiztur un sauc:

— Saban, tagad mūsējo...

Čigāni spēlē. Sievas mājā šķiet to vien gaidījušas — tūlīt izskrien, sākumā it kā paskatīties vien, pēc tam arī pašas pievienojas. Bet kolo jau griežas. Vairākas sievietes atdalās no pārējām, izvelk lakatus un izšūtus dvieļus, viegli pieliekušās, skatās zemē, lai nesajauktu, un lēnām, nesteidzoties sāk piesist kājas.

— Eh, Mile, dvēseli atdotu par to, lai būtu tavā vietā!

Es sarāvos no aizsmakušās balss, kas mani pārsteidza, aplūkojot interesanto skatu. Skatos — man pretī Mladens. Feska nošķiebta uz pieres, seja mitra, karsta. Nuška pieliekusies aiz manas muguras, noslēpusi galvu, spiež mani sev klāt, it kā gribētu no viņa aizsargāt. Bet Mladens pacēlies pirkstgalos, izstiepies — viņam gribas saskatīt Nušku, taču tas negrib izdoties. Redzamas tikai viņas baltās, pilnīgās rokas uz maniem ceļiem, ar kurām viņa mani pietur, paslēpusies man aiz muguras. Viņš izvelk maku un sniedz man dināru:

— Se... — Un, iebāzis naudu man azotē, uzliek savas rokas Nuškas rokām un pat netaisās ņemt nost.

— Neņem, neņem! — dzirdu sev aiz muguras Nuškas bailīgos čukstus. Atskatos, bet viņa tik tikko kājās turas. Jūtu, kā viņa rauj savas rokas projām no viņa rokām, bet viņš neatlaiž. Muzikanti spēlē, kolo ķēde top aizvien platāka, jau tuvojas mums, bet viņš joprojām nenoņem rokas, nelaiž mūs, neiet projām.

Nuška ar spēku atsvabinās.

— Ātrāk ejam!

Viņa noceļ mani no žoga, piespiež pie krūtīm un iet prom, slēpdamās žoga ēnā. Tik karsta un nosvīdusi, ka arī es topu slapjš. Kad ar labo roku apķeros viņai ap kaklu, ar pirkstiem sajūtu, cik karstas viņas lūpas. Ar elkoņiem atspiežos pret viņas siltajām krūtīm. Pat manās kājās iesitas viņas ķermeņa karstums ...

— Neklausi viņu... Traks viņš ir, traks! — kā taisnodamās apgalvo Nuška, bet pati grīļojas, tik tikko iet.

Es redzu, ka Mladens, izslējies, ar rokām pret sienu atspiedies, skatās mums pakaļ un tūliņ, tūliņ lēks pāri sētai. Bet viņa, laikam to zinādama, neuzdrošinās atskatīties, spiež mani sev ciešāk klāt, iet, līgojas, klupdama pret katru akmentiņu, katru zariņu, nodrebēdama no nakts ēnām un mitruma. Kad mēs esam savā pagalmā un apsēžamies gultā, viņa uzelpo brīvāk, sāk berzēt pieri, apvēdināties, uzsprauž matus... Pēc tam pieiet pie akas, izvelk spaini ūdens, nomazgājas ...

Atsvaidzinājusies Nuška atjēdzās. Acis iedegās, vaigi ar pielipušajām matu šķipsnām iekvēlojās... Bet kāzās visi dejo. Sāka šaut gaisā. Ieskanējās dziesma, sākumā klusa, stiepta, pēc tam ātra, priecīga. Stabule iespiedzās, taisni sirdi plosoši. Ur» galu galā sāka plūst:

«Jovan, vai atceries tikšanos pirmo...»

Nuška uzlēca kājās. Neizturēja. Satvēra pannu un sāka griezties. Nekad mūžā to neaizmirsīšu!

Viņa zināja, ka mūs neviens neredz un dejoja neredzēti aizrautīgi. Viņa vijās, locījās, griezās piedziedādama. Krekls uz krūtīm vaļā, bezrocis atpogāts, kakls kā no marmora, mati izjukuši, melni un slapji sitas pret muguru sapinkojušies... Izlokās kā čūska. Acis dīvaini platas, dzijas un tanī pašā laikā gaišas. Mūzika un dziesma top aizvien skaļāka. Un mēnesnīca plūst un slīd, un slīd ... Bet dzied vēl joprojām to pašu, par Jovanu:

«Nebija ilga šī tikšanās pirmā!»

Nuška atliekusies atpakaļ, viņas mati skaras pie zemes, krekls uz krūtīm savilcies, piedurknes uzlocījušās līdz pleciem. Un šūpodamās, turēdama pannu, kas spīd mēness gaismā, viņa sāk dziedāt:

«Jovan, vai atceries tikšanos pirmo...»

Viņa iejūtas dziesmā, aizmirsusi visu uz pasaules. Muti pavērusi, alkatīgi uzsūc visu, kas notiek kāzās, mēnesnīcu, nakti, visu, visu... Tik tikko spēj atjēgties. Atmet segu, iekrīt gultā, piespiežas man klāt, apskauj un nogulda manu galvu sev uz krūtīm.

— Guli, guli! — aijā mani, bet pati visa dreb, laikam no tā, ikas ir ap mums un plešas arvien plašāk. Viņa dreb, jaušot jaunību, skaistumu un spēku.

HENRIKS SENKEVIČS, poļu rakstnieks. JANKO SPĒLMANĪTIS

Sī dzīvībiņa nāca pasaulē kusla un vāja. Kūmas, kas bija salasījušās pie grūtnieces gultas, grozīja galvas ij par mati, ij par bērnu. Kalēja Simona sieva, visprātīgākā no viņām, ņēmās vajnieci mierināt:

— Ko ta, — saka, — jādedz tik, mīlā kūma, svece jums galvgalī, nekas jau vairs labs nava gaidāms; laiks jums uz viņsauli posties, un jāsauc tik draudzes gans, lai atlaiž jums jūsu grēkus.

— Vai die! — saka otra, — puišuks uzreiz būtu jākristī; ta's jau ij mācītāju vairs nesagaidīs, tad nu, — saka, — vismaz nemirs ka nekristīts.

To sacīdama, iededza sveci un pēc tam, bērnus paņēmusi, apslacīja ar ūdeni tik dāsni, ka tas actiņas vien samirkšķināja, un vēl bilda:

— Es tevi krustīju Tēva un Dēla, un Svētā gara vārdā un nosaucu tevi par Janu, bet nu, kristīgā dvēsele, ej projām, no kurienes nākusi. Amen!

Kristīgā dvēsele tomēr nedzīrās vis doties projām, no kurienes nākusi, un pamest vārgo miesu, pat gluži pretēji — šai miesā tērpta, tā sāka kājelēm spārdīties kā nu varēdama un ieraudājās, bet tik žēlā un sīciņā balstiņā, ka kūmas savā starpā sprieda: «Nudie, kā tāds kaķēns vai diēzi kas!»

Aizbrauca ksendzam pakaļ; atbrauca, izdarīja, kas viņam pienācās, un aizbrauca; vājniece uzelpoja. Pēc nedēļas sievišķis jau gāja pie darba, zēnuks tikko vilka garu, bet mirt nemira; vispēdīgi, kad apritēja četri gadiņi, dzeguze pavasarī ligu aizkūkoja un šis atlaba un kā nekā aiztapa līdz desmitajam dzīvības gadam.

Izkaltis bija kā žagars un saulē iededzis vienādiņ, uzpūstu vēderu, bet iekritušiem vaigiem; linu baltiem matiņiem; tie krita pār pieri, aizdegdami uz āru izspiedušās acis, kas aizvien bija plaši ieplestas, it kā vērtos kaut kādā neizmērojamā tālumā. Ziemu dirnēja aizkrāsnē un klusītēm šņukstēja, saltumu vai palaikam badu ciezdams, kad māmuļai nebija nekā krāsnī bāžama, ne katlā liekama; vasarā staigāja ar prievīti apsietā krekliņā un «salmenīcā», kuras apdriskātās malas bija tik platas, ka galva kā putnam bija jāatgāž, lai kaut ko redzētu. Māte, būdama nabaga algādze, kas dienu no dienas kā bezdelīga mitinājās zem sveša jumta, varbūt arī viņu pa savam lāgam mīlēja, bet pēra gan bieži un aizvien saukāja par «atradeni». Astoņu gadu vecumā puika jau gāja ganos vai arī, ja būdā nebija nekā ēdama, gāja uz mežu sēnēs. Kā vilki viņu nesaplosīja — dievs vien to zina!

Viņš bija aplam kautrs zēns un, kā visi lauku bērni, sarunādamies ar ļaudīm, bāza rādāmo pirkstu mutē. Neviens necerēja, ka viņš izaugs par lietaskoku un — vēl jo mazāk — ka mātei dienās no viņa būs atspaids, jo nebija gaidāms, ka tas būs kāds strādātājs. Nez ar ko tas būtu izskaidrojams, bet viņam īsteni patika tikai mūzikas spēle. Visur viņš to saklausīja un, līdzko daudzmaz paaugās, ne par ko citu vairs nedomāja. Gadījās — aizdzen lopus uz mežu vai aiziet ar ķoci ogot, pārnāk, neko nesalasījis, un saka šļupstus:

— Mamm! Tur mežā kaut kas tā «spēlēja». Aijai!

Bet māte šo apsauc:

— Es tev gan uzspēlēšu, vai, kā uzspēlēšu! Pagaidi tu man!

Un reizēm lika arī puikam pamuzicēt, uzšaudama pa stilbiem.

Viņš brēca, solījās, ka nekad tas vairs neatkārtosies, bet savā prātā domāja, ka mežā tomēr kaut kas spēlēja... Kas? Kā viņš to varēja zināt?... Priedes, oši, bērzi, gobas, visi koki un krūmi: viss mežs spēlēja!

Atbalss arīdzan... Uz lauka viņam spēlēja smilgas, dārzā aiz būdas zvirbuļi čiepstēja tik skāņi; ka ķirši bira zemē! Vakaros viņš ieklausījās skaņās, kas atlidoja no ciema, un droši vien viņam likās, ka spēlē viss ciems. Pat tad, kad tīrumā mēsli bija jāārda, viņam vējš sekumos sanēja.

Reiz uzraugs, pamanījis viņu stāvam un klausāmies, kā vējš koka dakšu zaros svilpo, noņēma siksnu un deva viņam labu mācību. Bet ko tas līdzēja! Un tā ļaudis viņu iesauca par «Janko Spēlmanīti!... » Pavasaros viņš pamanījās aizlavīties no mājām, lai strautmalā mauktu kārklu stabulītes. Naktīs, kad vardes sāka kurkstēt, griezes pļavās griezt, maijvaboles rasotajā zālē dūkt, kad gaiļi dziedāja savu vakardziesmu, — tad viņš nevarēja aizmigt, klausījās kā apburts, un tikai dievs vien zina kādu mūziku viņš šajā skaņu jūklī saklausīja... Māte uz baznīcu viņu nevarēja ņemt līdzi, jo, tiklīdz atskanēja ērģeles vai luktā žēla kora dziesma, bērnam acis uzreiz apmiglojās un skatiens kļuva pavisam svešāds.

Naktssargs, kas staigāja pa ciemu un, lai neaizmigtu, skaitīja zvaigznes vai klusītēm sarunājās ar suņiem, bieži vien manīja Janko balto krekliņu, kas aizbalsnīja tumsā uz kroga pusi. Zēns, protams, negāja krogā, tikai līdz krogam. Tur, piespiedies pie sie-

nas, viņš klausījās. Iekšā ļaudis dejoja poļu tautas deju obereku, laiku pa laikam kāds puisis iegavilējās: «U-ha!» Bija dzirdami papēžu piecirtieni, tad atkal noskanēja meiteņu balsis: «Ha-ha!» Vijoles klusi vīvināja: «Ēdīsim, iedzersim, visi līksmi dejosim,» — bet kotrabass cienīgi piebalsoja: «Ja dievs dos! Ja dievs dos!»' Logi bija spoži apgaismoti, un tā vien likās, ka kroga telpā ari katra sija trīc un skan dejas dziesmai līdzi, un Janko tikai klausījās ...

Diezin ko viņš būtu gatavs atdot par tādu vijoli, kas prata smalki vīvināt: «Ēdīsim, iedzersim, visi līksmi dejosim.» Tādi skanoši, izdobti dēlīši. Ak vai! Kur lai tādus ņem? Nez kur tādus pagatavo? Atļautu viņam vismaz vienu vienīgu reizīti rokā paturēt šīs brīnumspēlītes!... Kur nu! Viņš drīkstēja tikai klausīties, un viņš klausījās, elpu aizturējis tikām, kamēr nakts tumsā atskanēja naktssarga balss:

— Vai tu iesi vienreiz mājās, spoks tāds!

Tad viņš pietrūkās kājās un, kailajiem papēžiem zibot, joza uz mājām, bet aiz muguras skanēja vijoles balss: «Ēdīsim, iedzersim, visi līksmi dejosim,» — un kontrabasa nopietnā piebilde: «Ja dievs dos! Ja dievs dos! Ja dievs dos!»

Kad vien viņam palaimējās dzirdēt vijoles spēli — apkūlībās vai varbūt kāzās —, tad tie viņam bija lielu lielie svētki. Pēc tam viņš nolīda aizkrāsnē un augām dienām nebilda ne vārda, spožām acīm kā kaķis tumsā lūkodamies. Pēcāk viņš pataisīja pats sev vijoli no plānajiem jumstiņiem un zirgu astriem, bet tā neskanēja tik jauki kā krogā dzirdētā: sīca vien klusītiņām, tik klusi, kā knišļi vai odi sīc. Tomēr viņš čīgāja uz tās no rīta līdz vakaram, kaut arī tālab tika tik bieži iedunkāts, ka pēdīgi izskatījās pēc apskrambāta, pāragri zemē notraukta ābola. Bet tāds nu reiz viņš bija pēc dabas. Zēnelis izdila arvien vairāk, tikai vēders viņam bija joprojām liels, mati kļuva arvien biezāki un acis, kas bieži vien bija asaru pilnas, arvien platākas, bet vaigi un krūtis iekrita arvien vairāk un vairāk...

Viņš nemaz nebija tāds kā citi bērni, drīzāk atgādināja savu jumstiņu vijoli, kas tik tikko skanēja. Turklāt aizvien pirms jaunās maizes viņš, badu ciezdams, tikko nenomira, jo visbiežāk iztika, burkānus grauzdams un sapņodams par īstu vijoli.

Bet šie sapņi nebija uz labu.

Muižā sulainim bija vijole, un viņš uz tās palaikam krēslas stundās čīgāja, lai iepatiktos apteksnei. Janko reizēm, dadžu lapas pašķirdams, pielavījās pie pašām atvērtajām kalpu gala durvīm, lai uz to palūkotos. Vijole karājās pie sienas tieši pretī durvīm, un zēns aizgūtnēm raudzījās uz šo svētumu, kam viņš nebija cienīgs pieskarties, uz šo pastāvīgo vilinājumu, kas satrauca viņu līdz sirds dziļumiem. Ak, cik karsti viņš pēc tās ilgojās! Vismaz vienu reizīti viņš alka to paturēt rokās, vismaz tuvumā gribēja to aplūkot... Nabaga mazā kalpa zēna sirsniņa strauji pukstēja un meta kūleņus, iedomājoties vien šādu laimi.

Kādā naktī kalpu istaba rādījās tukša. Kungi jau pirms laba laika bija izbraukuši uz ārzemēm, mājās nebija nevienas dzīvas dvēseles, tālab sulainis mēdza uzturēties saimnieku galā pie apteksnes. Janko, dadžu lapās paslēpies, jau labu brīdi noraudzījās pa vaļējām platajām durvim uz savu dārgumu. Slīpa pilnmēness gaisma, pa logu ieplūzdama istabā, uz pretējās sienas iezīmēja lielu, spožu taisnstūri. Sis taisnstūris lēnām tuvojās vijolei un pēdīgi apņēma to no visām pusēm. Tad likās, ka tumsā tā izstarotu sudrabainu mirdzumu, bet izdobtās daļas staroja tik spoži, ka Janko tīri vai apžilba. Sajā spodrajā gaismā skaidri saskatāms bija itin viss; dziļās sānu iedobes, stīgas un urskulītī izliektais kakliņš. Tapiņas uz tā spīguļoja kā jāņtārpiņi, bet blakus karājās lociņš kā sudraba klūga.

Ak, tas viss bija tik skaisti un gandrīz vai brīnumaini! Janko acis iemirdzējās arvien kvēlāk. Notupies starp dadžiem, ar elkoņiem atspiedies uz tievajiem celīšiem, viņš, muti pavēris, skatījas un skatījās. Bailes viņu atturēja, bet neizskaidrojamas, neapvaldāmas alkas dzina uz priekšu. Vai tie nebija tīrie brīnumi?... Reizēm likās, ka vijole mēness vizmā tuvotos, it ka peldētu klāt... Te atkal tā apdzisa, lai pēc brīža iezaigotos vēl spožāk. Brīnumi, nudien tie bija brīnumi! Uzpūta vējš; klusi iešalcās koki,

iečabejās dadžu lapas, un zēnam likās, ka viņš sadzirdētu čukstus.

— Ej, Janko! Kalpu istabā neviena nav... ej vien, Janko!...

Nakts bija pavisam gaiša. Muižas dārzā pie dīķa lakstīgala

trillinaja te klusāk, te skaļāk: «Ej un ņem! Ej un ņem!» Lēlis smagnēji noplīvoja garām, brīdinoši saukdams: «Nē, nē, Janko! Neej vis!» Lēlis aizlidoja, turpretī lakstīgala trikšķināja joprojām, un dadžu lapas arvien skaidrāk čukstēja: «Tur nav neviena!» Vijole ievizmojās atkal...

Mazais, sīkais stāvs lēni un piesardzīgi pavirzījās uz priekšu, bet lakstīgala nemitējās trikšķināt: «Ej vien! Ej un ņem!»

Baltais krekliņš pamazām tuvojās kalpu istabas durvīm. To vairs neaizsedza tumšās dadžu lapas. Jau pie pašas sienas bija dzirdams, cik aši un satraukti cilājas bērna vārgā krūts. Vēl brīdis — un baltais krekliņš nozuda, tikai viena basa kāja vēl balsnīja šaipus sliekšņa. Velti tu atkal laidies šurp, lēli, velti tu sauc: «Nē, Janko! Neej vis!» Janko jau ir iegājis istabā.

Piepeši vardes dārza ēnā dīķī iekurkstējās vai visas reizē, it kā būtu nez no kā iztrūcinātas, bet pēc brīža apklusa. Apklusa art lakstīgalas treļļi un čaboņa dadžu lapās. Tikām Janeks virzījās klusi un uzmanīgi uz priekšu, bet nu viņu sagrāba bailes. Dadžu lapās viņš jutās kā mājās, kā meža zvērēns biezoknī, bet te — kā slazdā. Viņa kustības kļuva straujas, elpa drudžaina un svelpjoša, bez tam nu viņu apņēma tumsa. Kluss vasaras rūsas uzplaiksnījums, kas nostiepās no rītiem uz rietu pusi pa visu debesi, apspīdēja vēlreiz telpu un Janko, kas, nometies četrrāpus uz grīdas, lūkojās augšā uz vijoli sev virs galvas. Bet rūsa nodzisa, mēnesi aizsedza mākonītis, un istabā bija tumšs un kluss.

Tikai pēc brīža tumsā kaut kas klusi un žēli nostrinkšķēja, it kā neveikli būtu aizskartas stīgas, un tad pēkšņi...

Kāds rupjā, mieganā balsī no istabas kakta dusmīgi uzsauca:

— Kas tur ir?

Janko aizturēja elpu, bet rupjā bass jautāja otrreiz:

— Kas tur ir?

Sienmalē nošvirkstēja sērkociņš, kļuva gaišs un tad... Ak kungs! Atskanēja lamas, sitieni, bērna raudas, vaimanas: «Ai, dieva dēļ!» — suņu rejas, logos uzplīvoja sveču gaisma, drīz visa muiža bija kājās ...

Nākamajā dienā vo;ts — ciema vecākais — jau turēja tiesu.

Vai patiešām nabaga Janko bija apsūdzēts zādzībā?... Bet kā gan citādi! Voits un piesēdētāji uzmeta viņam bargu skatienu. Tur nu viņš stāvēja viņu priekšā, pirkstu mutē iebāzis, ieplestām, baiļ-pilnām acīm, maziņš un sīciņš, noskrandis, ietramdīts, nesaprazdams, kur atrodas un ko no viņa grib. Kā lai tiesā tādu vārg-dienīti, kam ir jau desmit gadu, bet kas tikko turas kājās. Var liksi tādu cietumā? Tīrais bērns taču, kā tādam neparādīsi žēlastību? Lai naktssargs šo paņem un noper, tad citreiz vairs neies zagt, un ko tur vairāk.

Nu kā tad!

Pasauca naktssargu Stahu:

— Paņem šo, uzdod, lai citreiz zinātu.

Stahs pamāja ar savu stulbo vērša galvu, iemiedza Janko azotē kā mazu kaķēnu un aiznesa uz šķūni. Zēns, vai nu nesaprata, kas būs, vai nu bija pārlieku pārbaidīts, neizdvesa ne skaņu, tikai klusi skatījās kā notverts putnēns. Vai viņš varēja iedomāties, kas viņu gaida? Tikai kad Stahs ar savu ķetnu nostiepa viņu gar zemi un, pacēlis krekliņu, pilnā atvēzienā uzšāva ar rīkstēm, tad Janko iekliedzās:

— Mamm! — un pie katra cirtiena atkārtoja: — Mammt mamm! — bet arvien klusāk, vārgāk, līdz beidzot noklusa pavisam, un rīkstes vien vairs šmīkstēja ...

Nabaga sadauzītā vijole!

Ak, tu muļķa Stah! Kas tad tā per bērnus? Viņš jau tāpat bija vārgs un tikko vilka dzīvību!

Atnāca māte bērnam pakaļ, un viņai tas bija jāaiznes uz rokām... Citrīt Janko nepiecēlās, un trešajā dienā jau bija pie miršanas savās cisās zem vairākām seģenēm.

Bezdelīgas vidžināja ķirsī, kas auga turpat aiz loga, saules stars iespīdēja pa logu istabā, apmirdzēdams zēna izspūrušos matus un sejiņu, kurā nebija vairs ne asiņu lāsītes. Sis stars bija kā ceļš, pa kuru zēna dvēselītei bija jāaiziet. Labi, ka vismaz nāves stundā tā varēja aiziet pa platu, saulainu ceļu, jo dzīvē tai bija lemta patiešām šaura un ērkšķaina taka. Iekritusī krūts vēl elpodama cilājās, bet vaigs liecināja, ka zēns ieklausās skaņās» kas pa atvērto logu atplūda no ciema. Krēsloja vakars, un meitas, no pļavas mājās nākdamas, dziedāja: «Ai zaļāi pļaviņā!» — bet strautmalā kāds stabulēja. Janko pēdējo reizi klausījās, kā ciems spēlē... Uz seģenes viņam blakus gulēja no jumstiņa tēstā vijole ...

Piepeši mirstošā zēna vaigs noskaidrojās un no bālajām lūpām izlauzās čuksts:

— Mamm? ...

— Kas ir, dēliņ? — elsas aizspiezdama atsaucās mate.

— Māmiņ, vai tur debesīs man būs īsta vijole?

— Būs, dēliņ, būs! — māte atbildēja, bet neko vairāk arī nespēja pasacīt, jo viņas sirds pēkšņi sažņaudzās žēluma; ievaidēdamās «ak dievs, ak dievs», viņa ar seju noslīga uz tīnes un vai-manēja, kā prātu zaudējusi, kā cilvēks, kas atskārtis, ka nāvei nespēs atņemt savu lolojumu...

Un neatņēma arī — kad, piecēlusies kājās, viņa paraudzījās uz bērnu, mazā spēlmanīša acis bija vaļā, bet skatiens bija apdzisis, vaigs bija neparasti nopietns, drūms un stings. Arī saules stars bija aizslīdējis projām.

Dusi saldi, Janko!

* * *

Nākamajā dienā kungs ar kundzi atgriezās no Itālijas, līdz ar viņiem atbrauca arī meita ar savu pielūdzēju. Jaunais cilvēks •sacīja:

— Quel beau pays qeu l'Italie! — Cik gan skaista zeme ir Itālija!

— Un cik šī tauta ir apdāvināta! — On est heureux de chercher lâ-bas des talents et de les protéger... — Tā patiesi ir laime — meklēt tur talantus un tos pabalstīt... — piebilda jaunkundze.

Pār spēlmanīša Janko kapu šalca bērzi...

1878

HANSS FALLADA, vācu rakstnieks. STĀSTS PAR ZELTA DĀLDERI

Reiz dzīvoja maza meitenīte, viņu sauca par Annu Barbaru, viņai nebija ne mātes, ne tēva — abi vecāki jau. sen bija miruši. Meitenīte auga pie vecmāmiņas, kas bija loti, ļoti veca un no vecuma kļuvusi pavisam dīvaina. Kad Anna Barbara, viņai ko stāstīja, lūdza vai sūdzēja, vecā sieviņa arvien tikai noteica: «Jā, bērns, ja mums būtu zelta dālderis, viss tūliņ nostātos, savās vietās. Tikai mums nav šī zelta dāldera un dāvināt neviens to nedāvinās, tā ka jāņem par labu, kā ir.»

Un itin vienalga, lai ko Anna Barbara sacītu: «Vecmāmiņ, es. sasitu celi,» — vai: «Vecmāmiņ, skolotājs mani uzslavēja, ka es. labi lasot,» — vai: «Vecmāmiņ, minka ielīdis krējuma podā,» — vecā sieviņa atbildēja vienu un to pašu: «Jā, bērns, ja mums būtu. zelta dālderis!...»

Kad Anna Barbara vecmāmiņai uzplijās, lai viņa pastāsta, kas tas ir par zelta dālderi un vai to tik tiešām nevar dabūt, vecā sieviņa noslēpumaini purināja galvu un teica: «Bērns, ja tas būtu tik vienkārši dabūjams, vai mēs staigātu bešā? Visu savu mūžu, es tam esmu dzinusies paka], bet neesmu to pat redzējusi, un tavai mātei neklājās labāk. Var gadīties, ka ar tevi būs savādāk, jo> tu esi dzimusi ziemsvētkos, tu esi laimes bērns.»

Vairāk Anna Barbara par zelta dālderi nekā neuzzināja, līdz. kādā aukstā ziemas naktī vecmāmiņa apgūlās savā gultā, lai aizmigtu uz mūžiem. Pirms nāves viņa vēlreiz piecēlās sēdus, vērīgi; paraudzījās uz mazmeitiņu un dvesa:

— Kad es būšu mirusi, Anna Barbara, liec mani aizvest uz. kapsētu un aprakt taviem vecākiem galvgalī. Nekur citur.

Anna Barbara to apsolīja.

— Un, kad es būšu apglabāta, nepaliec vairs mūsu būdā. Aizslēdz durvis un dodies pasaulē, un neapstājies, iekams neesi atradusi vietu, kur tu varētu nopelnīt zelta dālderi. Tev jāstrādā tik ilgi, kamēr dālderis būs tavs, kaut arī desmit vai divdesmit gadu. Jo bez zelta dāldera tu nekad nekļūsi laimīga. Vai tu man apsoli?

Anna Barbara apsolīja, un, līdzko bija to izdarījusi, vecmāmiņa apmierināta atgūlās un nomira. Ciema ļaudis palīdzēja^

Annai Barbarai sarīkot bēres, veco sieviņu paglabāja taisni tai vietā, kur viņa bija vēlējusies: bērniem galvgalī. Kad vecmāmiņa bija zem zemes un visi bērinieki devās uz mājām, Anna Barbara palika viena pie kapsētas vārtiem ar savu sainīti rokā un nezināja, uz kuru pusi iet. Atgriezties mājās viņa nedrīkstēja — nelaiķa vecmāmiņai bija dots solījums, bet doties plašajā pasaulē viņa baidījās. Ziemas diena bija ledaini salta, sniegs sasnidzis biezu kārtu, un Anna Barbara jau tagad sala kā pusbadējies skroderis.

Tā stāvot un nezinot, ko iesākt, viņa pamanīja rikšojam kamanās iejūgtu sirmi un garu, dzeltenīgu vīreli tajās; braucēji izskatījās tik dīvaini, ka Annai Barbarai, par spīti bailēm un nedienām, gandrīz vai uznāca smiekli. Jo ragavas nebija nekas cits kā liela, veca auzu kaste, kas uzlikta uz sliecēm, un garais, dzeltenīgais vīrelis, kas sēdēja kastē, bija tā izģindis, ka Annai Barbarai likās — kamanām slīdot pa grumbuļiem, viņa dzird grabam viņa kaulus. Vīreļa seja bija tik kārna un liesa, ka aukstais vējš pūta viņam cauri vaigiem.

Un, ja vīrelis likās sakrities, tad sirmi ar viņu pat salīdzināt nevarēja. Zirdziņš izskatījās tik izbadējies, ka, sperot soļus, grīļojās no vienas puses uz otru un tik tikko turējās kājās; galva viņam nespēkā nokarājās gandrīz pie pašas zemes un purngals šļūkāja pa sniega piedzīto ceļu.

Kad kamanas sasniedza kapsētas vārtus, sirmis, kā nejaudādams tālāk pavilkties, apstājās un līdz ar viņu apstājās arī kamanas. Sirmis tik žēli paraudzījās uz Annu Barbaru, ka acu baltumi vien bija redzami; arī vīrs pagrieza savas acis pret meiteni, taču tajās baltumi no vienas vienīgas žults bija kļuvuši dzelteni.

Kādu brīdi Annu Barbaru vērojis, vīreiis vēkšķošā balsī vaicāja:

— Kas tu par meiteni, ka stāvi te kapsētas vārtos un salsti kā malkas pagale piesnigušā mežā? Man būtu pārāk žēl ļaut aus-trumu vējiem tāpat vien, par baltu velti savu siltumu aizpūst prom.

Un Anna Barbara izstāstīja vīrelim, ka viņa ir bārenīte un nupat apglabājusi savu pēdējo radinieci — vecmāmiņu. Tagad viņa gribot doties pasaulē un meklēt vietu, kur varētu nopelnīt zelta dālderi.

— Tā, tā, — kalsenais vīrelis novilka un domīgi pabraucīja ar kaulaino pirkstu savu plāno degunu. — Vai tu esi čakla, godīga un taupīga, vai tu agri celies un vēlu ej gulēt, un, galvenais, vai tu esi pieticīga ar ēšanu?

Anna Barbara sacīja, ka viņa tāda ir. Un kalsenais vīrelis teica:

— Tad sēdies manās kamanās! Tev laimējies: es tieši meklēju mazu kalponīti, kas aprūpētu mani un manu sirmi Bezbaili.

Taču Anna Barbara vilcinājās un vaicāja, kā viņu sauc, kur viņš dzīvo un vai par darbu noteikti atlīdzinās ar zelta dālderi.

Vīrelis uz to atbildēja:

— Mani sauc Ansis Skopums, un es dzīvoju lielajā miestā Visur. Par darbu es tev, saprotams, atlīdzināšu ar zelta dālderi, tikai ar noteikumu, ja tu man būsi trīs gadus uzticīgi kalpojusi.

Un vīrelis it kā labsirdīgi iesmējās, kaut arī viņa smiekli drīzāk atgādināja āža blējienus, toties sirmis tik baismīgi izvalbīja acis un sparīgi kūļāja asti, kurai nebija neviena sara, ka Annai Barbarai tīri vai bail sametās.

Tomēr pēdējā brīdī meitene apķēra, ka viņai tik un tā nav kur iet un ka viņai uzsmaidījusi laime, tik ātri rodot iespēju nopelnīt zelta dālderi, ko māte un vecāmāte visu mūžu veltīgi meklējušas.

Un Anna Barbara iesvieda savu sainīti kamanās un žigli ielēca pati tam pakaļ. Bet Ansis Skopums viņai bargā tonī uzkliedza:

— Tā jau tu salauzīsi manas smalkās kamanas! Sēdies lēnām, jaunas kamanas tagad maksā dārgi!

Kad meitene skumīgi atskatījās uz kapsētu un, atceroties mirušo vecmāmuļu, viņai krūtīs iezagās klusas elsas, Ansis Skopums jau atkal aizrādīja:

— Neelpo tik dziļi, skaties, ka plaušas pārāk nenolietojas! Tās tev ir tikai vienas un, kad vecās būs pagalam, jaunas neviens nedos.

Ansis Skopums ar pātagu viegli pieskārās sirmim, kas gausi pacēla vienu kāju, tad otru un lēni, lēni kā gliemezis vilkās no ciema laukā. Vispirms Annas Barbaras skatienam pagaisa kapsēta, tad viņi pabrauca garām smēdei, garām maizniekam, kura durvju priekšā grēdu grēdām bija sakrautas koku mizas, — un drīz vien ciems jau bija palicis aiz muguras.

Lēnītiņām sāka snigt. Sākumā no debesīm krita atsevišķas sniegpārsliņas, taču ātri vien to kļuva vairāk un vairāk, līdz beidzot sniegs sniga lielām pikām un ietina visus laukus. Ne koku, ne namu, ne ccļu, ne taku Anna Barbara vairs neredzēja, un viņa vienīgi brīnījās, kā šādā sniegputenī var atrast ceļu.

Kad meitene pajautāja savam jaunajam saimniekam, kur atrodas lielais miests Visur, viņš skopi atcirta:

— Visur.

Vecais, izbadējušais sirmis pielika soli, slieces vieglītiņām slīdēja pāri gurkstošajam sniegam, un Annai Barbarai dažubrīd likās, ka tās nemaz vairs neatbalstās uz zemes, bet lido, tāpat kā sniegpārsliņas, pa gaisu, un no sirmja varēja redzēt tik vien kā bēgošu ēnu. Meitenei gluži vai pārskrēja aukstas tirpas; viņa pavērās pāri kamanu malai un jutās tā, it kā raudzītos bezdibenī, kas pilns dejojošu sniegpārsliņu, taču tad Anna Barbara atkal pavērās uz savu pavadoni, un viņai kļuva drošāk. Jo Ansis Skopums mierīgi turēja grožus, tikai lāgiem uzsaukdams «nū» vai «pa labi!», un izskatījās, ka viņam šādi trakulīgi braucieni nav nekas īpašs.

Un tad Annai Barbarai šķita, ka viņi laižas lejā. Meitene jau cerēja cauri sniega vērpetēm tūliņ ieraudzīt mūžseno egļu veidolus; te pēkšņi sirmis apstājās, nokāra galvu gandrīz vai līdz zemei, it kā aiz bada varētu uz vietas pakrist.

— Nu mēs atkal esam mājās! — Ansis Skopums sacīja, taču, lai kā Anna Barbara skatītos cauri sniega blīvai, māju meitene neredzēja. Sniegā vīdēja vienīgi kāda kaudze, tie varēja būt veci, sapuvuši salmi.

— Kur tad ir māja? — Anna Barbara gribēja zināt.

Ar strupu «tur!» Ansis Skopums norādīja uz vecajiem salmiem un pavēlēja:

— Papriekš palīdzi man izjūgt sirmi Bezbaili. Tad iesim mājā un paēdīsim krietnas vakariņas.

Tā viņi labu brīdi stīviem, nosalušiem pirkstiem ņēmās ap zirgu, saitēdami un sprādzēdami, līdz aizjūgs bija noņemts.

Un atkal Anna Barbara paskatījās visriņķī, kur te būtu sirmim kāds stallis. Ansis Skopums mierīgi sacīja:

— Gulies, Bezbaili!

Sirmis uz karstām pēdām likās garšļaukus dziļajā sniegā, bedri vien aiz sevis atstādams.

— Tā, un tagad uzmet viņam virsū sniegu... — Ansis Skopums izrīkoja.

Vecais lopiņš izbolīja acis ka bumbas un atņirdza savus garos, dzeltenos zobus, taču nekas nelīdzēja: viņš tika apbērts ar sniegu.

— Ziema ir labākais gadalaiks, — Ansis Skopums smējās, kad zirdziņš bija nolikts pie vietas. — Ziemā tiek ietaupīta barība un nenolietojas stallis. Mans sirmis Bezbailis tur guļ un aukstumā saglabājas svaigs, nesabojājas, tiklīdz man to atkal ievaja-dzēsies, es uzliešu kraķim uz purngala mazliet silta ūdens, un tas atkal sāks elpot... Taupīt grib ikviens, bet tas ir jāprot! No manis tu varēsi daudz ko mācīties, Anna Barbara!

Meitenei sirds sāpēja par sirmi, ka viņam tā jāguļ sniegā bez kripatiņas barības. Taču viņa neuzdrošinājās ko bilst un paklausīgi devās pakaļ savam saimniekam, kurš jau bija uzrāpies veco salmu kaudzē un stāvēja pie kāda liela, tumša cauruma, kas veda pazemē.

— Jā, jā, — Ansis Skopums, berzēdams rokas, sacīja Annai Barbarai, — tās vienlaikus ir manas mājas, mans skurstenis, manas durvis un mans logs. Cilvēki muļķīgi dara, ka būvē virszemē par dārgu naudu mājas no akmens, pavisam vienkārši un lēti var ierakties zemē. Laidies man pakaļ, tikai pagaidi, kamēr es tevi saukšu, citādi tu man uzkritīsi taisni uz galvas!

Ansis Skopums iebāza savas garās, izstīdzējušās kājas caurumā, palaida vāļā rokas un — žvikts! — nozuda. Anna Barbara vel dzirdēja no dziļuma dobju, pamazām izzūdošu rīboņu. Meitenei kļuva neomulīgi, un vislabprātāk viņa būtu nekavējoties aizmukusi no savas pirmās salīgtās vietas. Bet kurp lai mūk tādā sniegputenī? Ceļa malā nosaltu, un viss!

Tiklīdz no dziļuma atskanēja vārgs sauciens, viņa, tāpat kā Ansis Skopums, laidās ar kājām pa priekšu lejā. Aizvērtām acīm meitene slīdēja tumšajā zemes rīklē arvien dziļāk un dziļāk. Ceļš šķita bezgalīgi tāls, kamēr beidzot viņa gluži maigi nosēdās uz kaut kā mīksta, līdzīga sienam.

Kad Anna Barbara atvēra acis, izrādījās, ka tas tik tiešām ir siens.

— Nu, nāc taču! — Ansis Skopums pikti aicināja. — Cik ilgi man tevi būs jāgaida? Kopš šī brīža tu nāksi nekavējoties, līdzko es tevi pasaukšu.

Viņš paņēma Annu Barbaru pie rokas un cauri aizkariem veda viņu prom no krēslainās telpas, kur viņa nupat bija tupējusi sienā, uz kādu milzīgi lielu, gaišu zāli.

Tur Annu Barbaru atkal pārņēma šausmas, jo, ienākot zālē, viņa pamanīja ieejas labajā un kreisajā pusē divus prāvus, pinkainus suņus ar gailošām acīm — tie bija teļu lielumā; savas smagās dzelzs ķēdes žvadzinot un zobus klabinot, suņi devās pretim Annai Barbarai.

— Mierā, elles suņi! — Ansis Skopums uzkliedza, un suņi, dusmīgi rūkdami, tūliņ atkāpās. — Tā ir Anna Barbara, viņa tagad paliks pie mums, un jūs nedrīkstat viņu aiztikt, ja nu vienīgi meitene sadomā bez manas atļaujas pamest šo zāli.

Suņi glūnēja uz Annu Barbaru un ar savām sārtajām mēlēm laizīja savas sārtās rīkles.

Tad Ansis Skopums sacīja Annai Barbarai:

— Tie ir īsti elles suņi, Skaudība un Alkatība vārdā, mans tēvs velns man tos iedāvināja. Suņi nenogurdami uzrauga, lai neviens nenozog manu trūcīgo īpašumu, un reizēm tie noder arī kur citur. Ei, suņi, — viņš uzsauca un drebinādamies berzēja ro-

kas, — jūs atkal esat slinkojuši. Manā zālē ir auksts, ar skubu gādājiet, lai būtu silts!

Suņi — Skaudība un Alkatība — apsēdās, plaši atvēra milzīgās rīkles, un no tām izšāvās varenas liesmas. Suņi, ja vien gribēja, spēja izspļaut dzīvu uguni.

— Nu re, — Ansis Skopums sacīja un apmierināti sarīvēja savas kaulainās rokas, tā ka tās nokrakšķēja. — Tagad mums būs silti. Jā, grūti pat iedomāties, ka tādi elles suņi — Skaudība un Alkatība — spēj cilvēku sasildīt, taču tā ir! Nāc nu, iekodīsim kādu kumosu!

Un Skopums devās dziļāk zālē, ko pildīja liega, zaļa gaisma.

Sākumā Anna Barbara nespēja aptvert, no kurienes nāk šī gaisma, tad pamanīja, ka to izstaro simtiem tūkstošu jāņtārpiņu, kas tup pie griestiem un spīguļo.

— Tu brīnies par manu apgaismojumu, — Ansis Skopums ar gandarījumu ievēroja. — Jā, tas ir arī ļoti praktiski. Pie manis tev rokas nevajadzēs smērēt, pildot un spodrinot lampas. Arī tie ir veci, pārbaudīti jāņtārpiņi, kas ar savām maldugunīm katrs pa cilvēkam ir noveduši no >0613 un iemānījuši purvā.

Annai Barbarai metās arvien baismāk ap dūšu, viņa klusībā nodomāja: «Šis Ansis Skopums ir pavisam ļauns cilvēks, pie tāda taču nevar glabāties zelta dālderis, ko mana vecmāmiņa un māte visu mūžu meklējušas! Ak, es negribēju, man nevajadzēja te salīgt — šajā bedrē, kur nekad saule neiespīd, kur neviens ziediņš nezied un neviens putns nedzied, trīs gadus es te neizturēšu!» Un viņa šausmās pameta acis uz vecajām — sapelējušām, sabrukušām — grabažām, kas bija sakrautas gar zāles sienām.

Telpa, pa kuru gāja mazā Anna Barbara kopā ar savu pavadoni, patiešām izrādījās dīvaina! Zāle likās bezgalīgi gara, lai cik tālu viņi ietu, otrs gals tai arvien vēl nebija saredzams, un ieeja, pa kuru viņi pirmīt ienāca, bija jau tik tālu aiz muguras, ka abi elles suņi, kuri bija teļa lielumā, tagad izskatījās tik mazi kā kaķēni. Gar zāles sienām, gubu gubām sakrautas, gulēja vecas mantas, kādas tik varēja iedomāties: blāķiem novalkātu apavu, vecu matraču kalni, kuriem no pārvalka līda laukā vilna, tukšu pudeļu piramīdas un vēl tūkstošiem tamlīdzīgu mantu — un, galvenais, papīri čupu čupām.

— Jā, jā, es redzu, tu brīnies, Anna Barbara, — Ansis Skopums ķiķināja. — To visu es vedu šurp no saviem braucieniem pa virszemi. Un, kā redzi, gluži nabags vairs neesmu. Tās ir jaukas mantiņas! — Viņš smējās un atieza savus garos, dzeltenos zobus, tā ka Anna Barbara atkal nodrebēja. — Ļautiņi domā, ka viņiem šīs mantas vairs nebūs vajadzīgas, izmet laukā un aizmirst. Bet es visu uzglabāju, jo šajā pasaulē nekas netiek aiz-

mirsts. Lūk, zābaki, ar ko viņi cits citam ir spēruši, matrači, pa kuriem viņi ir valstījušies, pudeles, no kurām viņi dzēruši cits uz cita «veselībām», bet klusībā vēlējuši jaunu, un šis ir visas pasaules papīrs, uz kura cilvēki ir centušies pierādīt, ka balts ir melns un taisnība — meli.

Arvien vairāk noskumusi un domās iegrimusi, Anna Barbara gāja tālāk. Tas bija pirmais vakars jaunajā vietā, un tomēr meitene viskarstāk vēlējās, lai tas būtu pēdējais, viņai likās, ka viņas sirds šos trīs gadus, kas tagad būs te jāpavada, nepārdzīvos.

— Un nu es tevi pacienāšu ar kaut ko ļoti garšīgu, — Ansis Skopums sacīja un sāka rakņāties pa savām kabatām. — Acumirkli, es to nupat pārvedu.

Viņi bija nonākuši nelielā zāles nišā, kuras sienas, saprotams, sastāvēja vienīgi no smagām ozolkoka durvīm ar bieziem dzelzs apkalumiem, smagiem tērauda aizbīdņiem un varenām priekškaramām slēdzenēm. Anna Barbara minēja, kas aiz šīm trim durvīm varētu būt noslēgts. «Nekas,» viņa nodomāja, «gan jau trijos gados es visu uzzināšu.»

Tikām Ansis Skopums no kabatām bija izvilcis to, ko viņš sauca par krietnām vakariņām: proti, appelējušu kancīti maizes, speķa ādiņu, ko viņš bija atradis pelnos, un ābolu, kura viena puse bija sapuvusi.

— Smalks ēdiens, īsta gardēžu, smalkēžu maltīte, — Ansis Skopums lielīja. — Mums jāēd uzmanīgi, ka nesabojājam vēderu. — Un viņš paņēma savu nazi un sāka griezt kancīti gabalos. Taču Anna Barbara, atcerējusies, ka viņai sainītī vēl palikusi cibiņa īsta sviesta un klaips pašceptas maizes, steidzīgi aizbildinājās, ka viņai šovakar ēst negriboties.

— Kā vēlies, — Ansis Skopums gluži vienaldzīgi sacīja,

— tikai atceries, ka rīt tik krietna paēdiena kā šodien vairs nebūs. — Un viņš viegli nobrauca ar ādiņu pār sakaltušo maizi, bet pārējo visu atkal līdz pēdējai drupatai sabāza kabatā. — O, cik garšīgi un cik sātīgi! — viņš tīksminājās. — Cilvēki ir nejēgas, viņi domā, ka speķis ir priekš tam, lai to apēstu. Speķis ir jāieziež, tad ēdiens kļūst tik sātīgs, ka to kuņģis tik tikko spēj turēt. Es ar šādu speķa gabalu iztieku gandrīz cauru gadu.

Un viņš ilgi zelēja gabaliņu maizes, līdz beidzot noteica:

— Kārtīgi sakosts ir pa pusei sagremots, o, kā es pieēdos! — kaut arī bija ēdis tik daudz, ka pat zvirbulis pēc tādas maltītes vēl justos izbadējies. Ansis Skopums toties piecēlās un sacīja:

— Tagad es tev parādīšu, kur gulēt. Rīt vajadzēs ķerties pie darba.

Viņš veda Annu Barbaru nišas stūrī — pa gabalu izskatījās, ka tā būtu pavisam maza sprauga starp diviem akmeņiem. Pienākot tuvāk, sprauga kļuva plašāka un plašāka un pārvērtās par veselu telpu. Saprotams, tur bija putekļi un nekārtība, krustu šķērsu savus tīklus bija savilkuši zirnekļi, uz grīdas gulēja sažuvušas lapas.

— Nu tā, — Ansis Skopums nīgri paskaidroja, — šūpuļtīklu tādām meitenēm kā tev te pietiek vai visām divdesmit un arī segu atliektiem galiem, cik tik vajag.

Un tajā pašā acumirklī Anna Barbara ievēroja, ka zirnekļu tīkli nepavisam nav zirnekļu tīkli, bet gan šūpuļtīkli, un sažuvušās lapas uz zemes nav sažuvušas lapas, bet brūnas segas.

— Taisi acis labi žigli ciet, Anna Barbara, — Ansis Skopums mudināja, — lai rīt ar svaigiem spēkiem varētu ķerties pie darba. Šūpuļtīklā pārāk nedīdies — labas mantas prasa labu apiešanos.

Un viņš izgāja laukā; Anna Barbara, ne mirkli nevilcinādamās, taisījās uz gulēšanu — tik ļoti meitene bija nogurusi. Tūliņ viņa arī iemiga; sapnī Anna Barbara redzēja vecomāti, nosēdušos viņai līdzās un sakām: «Jā, bērns, tu esi uz pareizā ceļa, gan tev paveiksies ar zelta dālderi!» Anna Barbara gribēja papurināt galvu un iebilst, ka viņai šī vieta itin nemaz nepatīkot. Taču šūpuļtīkls sašūpojās, un meitene tika svaidīta arvien augstāk un spēcīgāk. «Tā jau es nokritīšu,» Annai Barbarai sapnī iešāvās prātā, un viņa nudien nokrita.

Krītot Anna Barbara stipri sasitās un atvēra acis — pretī stāvēja Ansis Skopums.

— Pagaidām no tevis nekāda labuma nav bijis. Nāc nu! Tur augšā ir jau rīts, un es tev gribu ierādīt darbu.

Ansis Skopums devās meitenei pa priekšu uz nišu ar trim apkaltajām durvīm. Vienas no tām viņš atslēdza, un viņi nonāca pagrabā, kur pie sienām stāvēja dučiem toveru. Pagraba vidū bija novietots galdiņš un ķeblītis. Uz galdiņa atradās lupatiņa, gabaliņš maizes, tasīte un pudelīte. Pagraba stūrī salmos bija uzklāta guļvieta un nolikta sega.

— Skaties, — Ansis Skopums sacīja, — šajos toveros man ir daudz vara naudas, no ilgās gulēšanas tā noputējusi un pārklājusies ar vara zaļumu. Tavs uzdevums naudu nospodrināt tīru. Ņem lupatiņu un berz, pudelē ir ūdens, kas palīdz noņemt netīrumus. Ja tev uznāk raudiens, ļauj droši, lai asaras birst pudelē, no tām spodrināmais ūdens kļūs tikai stiprāks. Te būs tev gabaliņš maizes un tasītē nedaudz piena — tie arvien pieaug klāt. Tikai uzmanies, ka nenotiesā visu uzreiz, tad no jauna nekas vairs neradīsies un tev būs jānomirst badā. Bet tagad pasteidzies un labi ātri ķeries pie darba, meitēn! Kad visas vara monētas būs nospodrinātas un uz tām nebūs neviena gruzīša, tavs pirmais darba gads skaitīsies gala un tu būsi nopelnījusi trešdaļu no sava zelta daldera.

Par šiem cietsirdīgajiem vārdiem Anna Barbara sāka gauži jo gauži raudat un pārmetoši šņukstēja:

— Ak, jūs taču solījāt, ka man būšot jārūpējas par jums un sirmi Bezbaili, bet tagad liekat man veselu gadu tupēt šais drūmajās velvēs bez saules, bez neviena zaļumiņa, bez nevienas mīļas cilvēka balss un spodrināt jūsu netīro vara naudu — ne, to es negribu un arī nedarīšu!

Nabaga meitene raudādama palika viena, vēl ilgi viņa sauca bargo Ansi Skopumu un lūdza, lai tas viņu atsvabina, taču vīrelis nelikās dzirdam. Un Anna Barbara redzēja, ka nav citas izejas kā čakli spodrināt, lai pēc iespējas ātrāk atkal tiktu laukā. Viņa atnesa priekšautā mazu klēpīti vara feniņu, nolika uz galda, samitrināja lupatiņu ar spodrināmo ūdeni un sāka berzt. Ai, cik ilgs laiks pagāja, kamēr meitene dabūja tīru vienu naudas gabalu! Izmisums varēja pārņemt, iedomājoties vien, cik tādas vara naudas guļ uz galda, cik tūkstošu vienā mucā un cik miljonu visās mucās kopā! Taču klusībā Anna Barbara nosprieda: «Ar žēlabām nekas nebūs līdzēts!» — un naski turpināja spodrināt, līdz sagribējās ēst.

Meitene paņēma maizes gabaliņu un tasīti un sāka ēst un dzert. Taču, tikko viņa pa īstam bija uzsākusi maltīti un manīja, ka maizes ir pamaz un labi, ja ar to iedosies tikai badu nodzīt, ierunājās kāda smalka balstiņa:

— Pacienā arī mani!

Meitene paskatījās uz galda, paskatījās zem galda un pārlaida skatienu visapkārt pagrabam, taču nemanīja nekā tāda, kas būtu varējis viņu uzrunāt. Anna Barbara nolēma, ka viņai būs džinkstējis ausīs, un turpināja ēst.

Tiklīdz viņa bija nokodusi kumosu, balss atskanēja no jauna:

— Neapēd visu, neizdzer visu — arī mani moka bads un izsalkums.

Šoreiz Anna Barbara, apkārt neskatīdamās, pavaicāja:

— Kur tu esi paslēpies? Es tevi neredzu.

— Pudelē, — smaikā, pīkstošā balss sacīja. — Es uzturu tīru tavu spodrināmo ūdeni.

Anna Barbara pameta acis uz pudeli un, ieskatījusies vērīgāk, pamanīja tajā mazu mazītiņu vīriņu, ne lielāku par viņas īkšķa nagu; vīriņš tupēja ūdenī.

— Vai beidzot tu mani ieraudzīji? — vīriņš vaicāja. — Palīdzi man izrāpties laukā, lai es varētu paēst svaigā gaisā!

Kad Anna Barbara bezpalīdzīgi paskatījās apkārt, kā varētu izvilkt vīriņu no dzijās pudeles cauri šaurajam kaklam, tas nepacietībā jau mudināja:

— Pasteidzies mazdrusciņ! Tu domā, ka dikti patīkami dienu no dienas kveruēt kodīgajā ūdenī?! Atnes kādu salmu no sava pēlīša, pa to es tikšu laukā.

Anna Barbara atnesa salmiņu, vīriņš veikli izrāpās, apsēdās uz pudeles korķa un nelaipni pavēlēja:

— Tagad dod man ēst un dzert!

Meitene nodrupināja maizes drusku, ielēja auzas sēnalā pilienu piena un pasniedza vīriņam.

— Vairāk, vairāk! — vīriņš tūliņ iebrēcās, trakulīgi mētāja rokas un rija, un stampāja, tā ka viņa seja kļuva zili sārta un vēders uzbrieda kā resna cūku pupa. Visu laiku viņš auroja:

— Vairāk, vairāk! — un, kad Anna Barbara viņam maizes drusku nepasniedza pietiekami veicīgi, vīriņš nekavējoties aprāja viņu par slinku meitēnu un piedraudēja, ka viņš būšot tikpat slinks arī pie spodrināmā ūdens tīrīšanas.

Beidzot vīriņš tomēr bija paēdis. Apmierināts viņš sēdēja uz pudeles korķa, mētāja tievās kājeles un sacīja:

— Nu gan es brangi pieēdos! To tu labi izdarīji. Es tev sagatavošu tādu ūdeni, ka darbs ies no rokas.

— Vai tad visus tos feniņus kādreiz vispār var dabūt tīrus? —• Anna Barbara bijīgi ieprasījās.

— Tu vari, — vīriņš vēsi atbildēja. — Saprotams, ja tev pietiks izturības un ja es tev palīdzēšu.

— Saki man vēl — vai Ansim Skopumam tik tiešām ir zelta dālderis? — Anna Barbara vaicāja.

— Nāks laiks, un tu uzzināsi, — vīriņš attrauca. — Bet vienu es tev jau šodien teikšu: viņam tas ir, un viņam tā nav.

Anna Barbara lauzīja galvu, ko tas varētu nozīmēt, tikām ierunājās vīriņš:

— Tagad arī es gribu uzdot tev kādu jautājumu. Proti: kā tevi sauc?

— Par Annu Barbaru, — sacīja Anna Barbara.

— Apbrīnojami muļķīgs vārds, — vīriņš pukojās. — Es tevi saukšu par mīļoto.

Anna Barbara smējās kā kutināta, jo mājās viņas ciemā par mīļoto jauns puisis sauca meiteni, ko cerēja kādreiz apprecēt. Tāpēc, kad Anna Barbara paskatījās uz vīriņu, kas nebija lielāks par viņas īkšķa nagu, un iedomājās, ka viņš sauks viņu par mīļoto,, meitenei bija jāsmejas pilnā kaklā.

Vīriņš kļuva sarkans kā vēzis un iebrēcās:

— Nesmejies tik aušīgi, tu muļķīte! Jā, es tevi saukšu par mīļoto, un, kad pienāks laiks, mēs apprecēsimies...

Anna Barbara vairs nespēja novaldīties. Viņa pielēca stāvus un sita aiz sajūsmas kājas pret zemi, un smējās, cik skaļi vien spēdama. Jo atlika Annai Barbarai tikai paskatīties uz vīriņu ar zili sārto, stūraino seju, pakausi, pliku kā olu, izspūrušo bārdu, apaļo vēderiņu, rokām un kājām, tievām kā spieķīši, un vēl iedomāties, ka tam kādreiz jākļfist par viņas vīru, — kad viņa smējās kā neprātīga.

Arī vīriņš pielēca no korķa un sāka sist kājas pret zemi, taču aiz dusmām, un ķērca savā sīkajā, pīkstošajā balstiņā:

— Pagaidi tik, ļauno skuķi! Kad būsi kļuvusi par manu sievu, es tevi par šiem smiekliem pamatīgi saplūkšu aiz matiem!

Un viņš nikni pakratīja dūriti pret Annu Barbaru. Tomēr meitenes smiekli nerimās, un viņš saniknots uzrāpās pa pudeli augšā, ielēca tajā un panira zem ūdens. Vienīgi putas un burbuļi vēl liecināja, ka vīriņš tup spodrināmā ūdenī un piktojas.

Drīz Anna Barbara ķērās pie darba, un meitenei tas padevās, tik veikli, ka viņa nodomāja: «Kaut arī smieklīgais vīriņš ir pamatīgi noskaities, viņš tomēr gatavo man spodrināmo ūdeni tik stipru, ka man atliek tikai vienu reizi ar to noslaucīt netīro naudas gabalu un tas jau spīd kā mēness.»

Tā viņi abi kopā strādāja daudzas dienas. Anna Barbara čakli' berza un mazgāja, lai viņai gads apritētu ātrāk, un katra muca, ko viņa bija iztukšojusi no netīrajiem feniņiem un piepildījusi ar spodrajiem, viņai novēlās kā slogs no sirds. Vīriņš lika lietā savu māku un gatavoja spodrināmo ūdeni arvien kodīgāku, un visas šīs dienas viņi ēda kopā vienu maizi, dzēra vienu pienu. Taču ikreiz, baudot maltīti, abu starpā izcēlās strīds, jo vīriņš nebeidza meiteni saukt par mī|oto un allaž no jauna noskaitās, līdzko viņa par to sāka smieties. Ja vīriņš sacīja, ka viņa mājā Anna Barbara drīkstēšot vārīt vienīgi lēcu zupu un nekādus zirņus, tad Annai Barbarai gribējās vārīt taisni zirņus, un viņa vēl zobgalīgi apvaicājās, vai vīriņš par savu māju sauc spodrināmā ūdens pudeli un vai arī viņai tur būšot jālien iekšā. Tādā gadījumā viņam tikai vajadzēšot drusku paplašināt durvis, tas ir — pudeles kakliņu.

Un strīds allaž beidzās ar to, ka sadusmotais vīriņš piedraudēja viņai ar smagiem sodiem, tiklīdz Anna Barbara kļūšot par viņa sievu, un, ja viņš sākumā teicās meiteni tikai sapluinīt aiz matiem, tad vēlāk strīds nonāca tik tālu, ka viņš solīja meitenei katru matiņu pa vienam vien izraut, nokost degunu un acis savārīt putrā kā zirņus. Un galu galā viņš pa savu salmiņu aizvien ieslīdēja pudelē un laida tādus burbuļus, it kā skalotu ar spodrināmo ūdeni kaklu.

Dziļajā, tumšajā pazemes pagrabā spīdināja vienīgi jāņtārpiņi un nekādas atšķirības starp dienu un nakti nebija, tāpēc, kad Anna Barbara ķērās pie vara naudas pēdējās mucas, viņai bija sajucis, cik ilgs laiks jau pagājis. Pēdējās mucas dibenā gulēja vara zvaniņš, un, tiklīdz pēdējais naudas gabals bija nospodrināts, vīriņš sacīja:

— Pašķindini zvaniņu, — un pats tūliņ iemuka atpakaļ pudelē.

Anna Barbara pakratīja zvaniņu. Tas dīvaini iešķindejas, iežvinkstējās. Un meitenei likās, ka ciema gani dzītu govis uz kūti un Milleru lielā, sārti raibā ar savu zvaniņu kaklā ietu visam ganāmpulkam pa priekšu. Annai Barbarai šķindinot zvaniņu, nograbēja pagraba durvju aizbīdņi, atsprāga vaļā pašas durvis — un iekšā ienāca izkāmējušais, dzeltenīgais Ansis Skopums un īdzīgi uzsāka valodu:

— Vai tu esi tikusi galā? Vai esi labi nospodrinājusi? Nevienu vara monētu neesi atstājusi netīru? — Un viņš parakņājās pa mucu.

Redzot, ka darbs paveikts godam, Ansis Skopums sacīja meitenei:

— Trešo daļu no zelta daldera tu esi nopelnījusi. Nac līdzi, lai es tev ierādu darbu, par kuru tu varēsi nopelnīt otro trešdaļu!

Anna Barbara sadūšojās un žēli lūdza bargajam Ansim Skopumam, lai viņš laižot viņu vaļā, viņa neizturēšot ilgāk šai vien-tūļīgajā pagrabā, kur neieskan cilvēka balss, kur neiespīd mijā saule, kur nezied neviena puķīte. Spodrināmais ūdens pudelē sāk» burbuļot un šļakstīties — vīriņš lika saprast, ka ir ne pa jokam noskaities, taču Ansis Skopums asi noteica, ka līgums paliek līgums un viņš nelaidīšot meiteni tikmēr vaļā, kamēr viņa savu laiku nebūs nokalpojusi. Vīrelis satvēra meiteni aiz rokas un gribēja vest cauri istabiņai uz nākamo pagrabu.

Taču Anna Barbara izrāvās un metās no mazās istabiņas laukā uz lielo zāli, cik ātri vien jaudādama, viņa skrēja cauri zābaku un matraču kalniem, cauri vecu papīru blāķiem uz izeju. Ansis Skopums nemaz nesteidzās, jo labi zināja, ka abiem suņiem — Skaudībai un Alkatībai — viņa garām netiks. Suņi, pamanījuši Annu Barbaru skrienam, pielēca kājās, sāka raustīt ķēdes un šaut no savām ugunīgajām rīklēm tādas liesmu mēles, ka meitene no karstuma pakrita nesamaņā.

Ansis Skopums paņēma Annu Barbaru rokās, lēnītiņām ienesa nākamajā pagrabā un nolika uz guļas. Kad Anna Barbara no bezsamaņas atguvās, viņa pagrabā — vēl lielākā nekā tajā, kur glabājās vara nauda, — bija palikusi viena. Sajā pagrabā pie sienām stāvēja daudz mucu ar sudraba naudu.

Ieraudzījusi mucas, Anna Barbara sāka rūgti raudāt, viņa sūrojās par savu nožēlojamo dzīvi, kas viņai tagad, spodrinot naudu, jāpavada vientulīgajās pagraba velvēs, un nekad, nekac! viņa netikšot ar šo sudraba tīrīšanu galā.

Tā raudot un sūrojoties, Anna Barbara pēkšņi izdzirdēja ļaunus, viltīgus smieklus, un, kad viņa pacēla acis, uz galda atkal sēdēja spodrināmā ūdens vīriņš, smējās par viņu un sacīja:

— Tā arī tev vajag, mana neuzticīgā mīļotā! Solīji, ka precēsies ar mani, bet pati sadomāji laisties prom pasaulē un mani pamest vienu ūdenī?!...

— Neko es tev neesmu solījusi! — Anna Barbara noskaitās.

— Vai tiešām tu domā, ka es precēšos ar vecu veci, kam pakausis pliks kā celis, deguns liels kā gurķis un zils kā rudzupuķe, kas ar savu pinkaino bārdu sadurs man lūpas pie katra skūpsta? Nemūžam, nemūžam tu nekļūsi par manu vīru!

— Ak tā? — vīriņš indīgi atcirta. — Es nekļūšu par tavu vīru?! Tad es tev arī nepalīdzēšu spodrināt un tu nekad vairs neizkļūsi no šīm velvēm!

Vīriņš pazuda pudelē, taču ne putas, ne burbuļi, kas ūdeni darītu tīru un kodīgu, neparādījās. Un, kad Anna Barbara ķērās pie darba, viņa varēja berzt un spodrināt — sudraba nauda kā nekļuva, tā nekļuva tīra. Izmisusi meitene nometās uz guļas un domāja: «Neēdīšu vairs un nedzeršu, lai tad labāk mirstu, nevajadzēs tā mocīties. Nonākšu viņā saulē tāpat kā mana mīļā vecmāmiņa, varbūt pat satiksimies, un nebūs man nekādu raižu.»

Ar šīm domām Anna Barbara iemiga, un sapnī viņa redzēja, ka labā vecmāmuļa atkal sēž dzīva pie viņas uz gultas malas un saka: «Ja reiz, Anna Barbara, esi pie kaut kā ķērusies, tad jātiek ar to galā. Sakod zobus, kamēr zelta dālderis būs tavs. Ar vīriņu centies salīgt mieru, viņš vienīgais var tev palīdzēt izkļūt no pagraba. Viņš nav necilvēks un neprasīs no tevis neiespējamo.»

Anna Barbara sapnī nopūtās un izmeta: «Viņš grib, lai es ar viņu precos. Es taču nevaru dzīvot pudelē!»

Vecmāmiņa savilka drūmu seju un teica: «Jā, bērns, ja tev būtu zelta dālderis, arī tas varētu notikt!»

Un vecmāmiņa pagaisa kā nebijusi. Toties Anna Barbara pamodās, jo kāda smalka balstiņa sauca:

— Palīgā! Palīgā!

Meitene pieiēca kājās un pamanīja divas žurkas, no kurām viena bija paķērusi zobos mūžīgās maizes gabaliņu, bet otra spiedzošo vīriņu. Anna Barbara iešāva roku tuvākajā sudraba mucā, svieda žurkai ar sudraba gabalu un trāpīja tik precīzi, ka žurka palaida vīriņu vaļā un pīkstēdama iemuka alā. Ar otru sudraba gabalu viņa trāpīja otrai žurkai, un tai no zobiem izkrita maize. Meitene piesteidzās klāt vīriņam, paņēma to rokās, aiznesa pie galda un nosēdināja atpakaļ uz pudeles korķa.

Vīriņš sacīja:

— Tu man izglābi dzīvību, Anna Barbara, žurkas bija ļoti dusmīgas uz mani un gribēja apēst, jo es viņām nedevu tavu maizi. Es tevi vairs nespiedīšu kļūt par manu sievu, bet palīdzēšu ar visstiprāko spodrināmo ūdeni, ja tu man tikai apsoli visu savu mūžu turēt mani pie sevis un nekad nepamest nelaimē.

Anna Barbara atbildēja:

— To es tev labprāt apsolu, spodrināmā ūdens vīriņ, jo tu manas maizes dēļ bezbailīgi devies briesmās. Es nekad no tevis nemukšu prom.

Tā viņi viens ar otru salīga mieru un nekad vairs nestrīdējās. Toties spodrināja jo sevišķi čakli un daudzās mucas ar sudrabu dabūja ātrāk tīras nekā vara toverus, kaut arī sudraba bija daudz vairāk. Šoreiz mucas dibenā Anna Barbara atrada skaistu sudraba zvaniņu, un, kad pašķindināja to, viņai likās, ka ķestera palīgs mājās zvanītu dienas vidu. Meitenes sirdī iezagās ilgas pēc dzimtā ciema, un sirds no šīm ilgām plīsa vai pušu. ^

Aizbīdņi nograbēja tāpat kā iepriekšējo reizi, un iekšā ienaca bargais Ansis Skopums. Viņš pārbaudīja darbu un, atzinis to par labu, veda meiteni pie rokas uz trešo pagrabu. Soreiz Anna Barbara necentās aizmukt, jo zināja, ka suņiem tik un ta netiks garam, un arī spodrināmā ūdens vīriņu viņa nedrīkstēja pamest likteņa varā.

Trešajā pagrabā stāvēja neskaitāmas mucas ar sārtu un dzeltenīgu zeltu. To ieraugot, Anna Barbara liksmi iesaucās:

— Tur noteikti būs arī mans zelta dālderis!

Ansis Skopums uz to atbildēja ļoti pikti:

— Varbūt tas tiešām tur būs. Taču, ja tu pati to neatradīsi, tad arī nedabūsi.

— Kā es zināšu, kurš starp daudzajiem tūkstošiem ir mans zelta dālderis? — tā Anna Barbara izbīlī.

— Ja tava sirds tev nepateiks priekšā, tad tu neesi to pelnījusi. Taču, ja pasaka priekšā, bet tu nespēj dabūt to tiru, tad tik un ta neesi pelnījusi, — tā Ansis Skopums.

Un viņš devās prom, aizvērdams aiz sevis durvis. Anna Barbara uzrunāja vīriņu:

— Vai tu nevari man pateikt priekšā, kurš ir mans zelta dālderis?

— Te mans spēks un varēšana ir galā. Klausi vien pati savai sirdij, varbūt tā pateiks, kurš ir tavs zelta dālderis, — tā vīriņš bēdīgi.

Un Anna Barbara sāka spodrināt, un pie katra zelta gabala, ko viņa paņēma rokā, meitene apvaicājās savai sirdij, taču tā klusēja. Anna Barbara vienīgi ievēroja, ka vīriņš kļūst arvien klusāks un nerunīgāks. Viņš vairs nejokoja, nedusmojās, arī maizei un pienam nepieskārās.

— Kas tev kaiš, vīriņ? Ne runā, ne ēd, ne dzer — vai tik tu neesi slims? — tā Anna Barbara.

— Liec mani mierā, Anna Barbara! — tā vīriņš.

— Nelikšu vis. Es devu solījumu, ka nekad mūžā tevi nepametīšu. Un nepametīšu arī šoreiz, — tā Anna Barbara.

— Tad nevajag to aizmirst, — noteica vīriņš un rāpās atpakaļ savā pudelē, neparko negribēdams stāstīt, kas viņam kaiš.

Tā viņi strādāja, strādāja, līdz pienāca kārta pēdējai mucai ar zeltu; Annas Barbaras sirds arvien vēl klusēja. Meitene tīrīja gabaliņu pēc gabaliņa, taču viņas sirds palika mēma. Beidzot parādījās mucas dibens, šoreiz zvana tur nebija, vienīgi zelta nauda. Anna Barbara nospodrināja visu līdz pēdējam naudas gabalam un skumīgi uzrunāja vīriņu, kas arī skumīgs un bāls sēdēja uz sava korķa:

— Nu es visu zeltu šai pagrabā esmu notīrījusi, un mans kalpošanas laiks ir pagājis. Zvana mucā nav, un pasaukt Ansi Skopumu, lai viņš atslēdz durvis, es nev.aru. Kurš ir mans zelta dālderis, sirds man nepateica.

— Es ari tev nevaru ne priekšā pateikt, ne palīdzēt, -j- vīriņš sadudzis atbildēja. — Varbūt viltīgais Ansis Skopums Uvu dālderi kur noslēpis, — pameklē!

Anna Barbara ņēmās meklēt, taču, lai cik rūpīgi \viņa katru vietiņu, katru stūrīti pagrabā izskatītu, zelta dālderi viņa neatrada.

Kad meitene, pilnīgi zaudējusi cerības, nosēdās pie galda, vīriņš ierunājās:

— Man gribas ēst, Anna Barbara, pasniedz kādu maizes drusku!

_ — Mēs šodien jau ēdām. Vēl tikai dažas drupatas palikušas. Tās jāatstāj, lai maize atkal pieaug, kamēr es gu|u, — tā Anna Barbara.

— Ja neiedosi man tūliņ ēst, es ilgāk neizturēšu un nomiršu badā, — tā vīriņš.

Un Anna Barbara nodomāja: «Ja reiz es zelta dālderi neatradu, tad man vienalga. Viss ir bijis veltīgi; es labprāt atdošu vīriņam pēdējās drupatas, lai viņš vēlreiz mūžā pieēd pilnu vēderu. Rīt mūs tik un tā sagaida bads.» Un viņa sabēra maizes druskas vīriņam mutē.

Vīriņš iepriecināts pamirkšķināja acis un sparīgi sāka zelēt sātīgo maizi. Pēkšņi viņš sāpēs savieba seju, saķēra muti un iesaucās:

— Ak vai, mans zobs! Kas tas par cietu oli maizē?!

Viņš izvilka no mutes kaut ko līdzīgu dzeltenīgam akmentiņam. Rokā akmentiņš sāka augt. Tas kļuva vīriņam par smagu un, dzidri iešķindoties, nokrita uz galda. Anna Barbara steigšus to pacēla. Sirdij sitoties, viņa skatījās uz dzeltenīgo akmentiņu un priecīgi iesaucās:

— Tas ir mans zelta dālderis, es to jūtu, mana sirds to saka. Maizē, mūsu maizes pēdējās atliekās ļaunais Ansis Skopums bija dālderi noslēpis, lai mēs neatrastu!

Arī vīriņš nevarēja vien beigt apbrīnot atradumu un jūsmoja:

— Mūsu zelta sapnītis! O, kā tas spīd un mirgo! Labi žigli, Anna Barbara, nospodrini to! Paskat, kāds tam nelāgs iesārts traips!

Anna Barbara arī pati bija ievērojusi nejauko iesārto traipu; viņa ātri paņēma lupatiņu, uzlēja tai spodrināmo ūdeni un ņēmās berzt un tīrīt, kamēr karsti sametās. Taču — ak vai! — jo vairāk viņa berza, jo sārtāks kļuva traips, jā, pat likās, ka viņa to izsmērēja par zelta dālderi plašāku. Beidzot meitene pagurusi nolaida rokas un sacīja:

— Es netieku galā. Traips nav iztīrāms.

— Tikai nezaudē dūšu, — vīriņš viņu dedzīgi uzmundrināja.

— Es tūlīt došos pudelē un sagatavošu tev visstiprāko spodrināmo ūdeni, kāds jebkad ir bijis.

Un vīriņš ierāpās pudelē, viņš brūvēja, vārīja, jauca un maisīja, skalpja un putoja, viņš grieza, viņš peldēja augšā un peldēja lejā, ka ūdens pudelē mutuļoja un burbuļoja vien. Beidzot vīriņš atkal izkāpa laukā, gluži noguris apsēdās uz pudeles aizbāžņa un sacīja:

— Spodrini nu, Anna Barbara, labāku ūdeni es vairs nespēju pagatavot.

Anna Barbara palēja no pudeles uz lupatiņas, paberza, un — raugi! — traips kļuva bālāks; meitene gavilēja:

— Sanāk! Traips pamazām zūd!

Taču, kad viņa lupatiņu noņēma, likās, ka melns mākonis pārslīdētu pāri zelta dālderim, un traips no jauna nostājās savā vietā.

— Kaut kā vēl trūkst tavam ūdenim, — meitene bēdīgi teica.

— Es pieliku visu, kam tur jābūt, ja tur vēl kas trūkst, tas jāpieliek tev pašai. Vai tu nezini, kas? — tā vīriņš.

— Neko es nezinu, — tā Anna Barbara. Un tomēr meitenei bija tāda sajūta, ka viņai vajadzētu zināt, kas spodrināmajā ūdenī vēl trūkst, tikai viņa nevar iedomāties. Un vīriņš apbēdināts sacīja:

— Tad zelta dālderis mums nelīdzēs arī izkļūt brīvībā!

Pagalam klusi un noskumuši viņi abi sēdēja pie galda, viss

lielais darbs izrādījās veltīgs, — viņi taču netika laukā. Pēc kāda brīža vīriņš ierunājās vārgā balstiņā:

— Es nezinu, kas ar mani notiek, Anna Barbara. Agrāk es vispār nevarēju nekā ieēst, bet tagad man visu laiku gribas ēst. Iedod man vēl mazliet maizes!

Taču Anna Barbara nīgri iesaucās:

— Tu labi zini, ka pats apēdi mūsu pēdējo drupatiņu. Tagad maize vairs nepieaugs.

Un vīriņš sāka gausties:

— Ak vai! Ak vai! Nu man jāmirst. — Viņš bezspēkā novēlās no korķa. Anna Barbara paņēma viņu rokā, un, ieraudzījusi mazo vīriņu, ar ko tik ilgs laiks kopā pavadīts un kas viņai uzticīgi palīdzējis visos darbos, bālu un mirstošu, meitene vairs nedomāja par viņa lielo degunu, pliko galvu un izspūrušo bārdu, meitenes skatienu aizmigloja sirsnīgas līdzjūtības asaras, un viņa iesaucās:

— Mīļo draudziņ, neatstāj mani vienu! Paliec pie manis, draudziņ!

Viena no Annas Barbaras asarām nopilēja uz zelta dāldera, tā nočūkstēja kā uz karstām oglēm, gaisā uzšāvās neliela garaiņu

vērpete, un, kad tā izgaisa, traips no zelta dāldera bija nbzudis.

Anna Barbara priekā staroja.

— Mīļo draudziņ, mosties! Zelta dālderis ir tīrs.

— Vai tu patiesi domā, ka es esmu tavs mīļais draudziņš, kas tevi nekad mūžā nedrīkst pamest? — vīriņš slābanS balstiņā vaicāja.

— Tā es patiesi domāju, — Anna Barbara sacīja.

— Vai tu sauksi mani par mīļoto, un vai es tevi drīkstu saukt tāpat? — vīriņš jautāja.

— Jā, es saukšu tevi par mīļoto, un tu drīksti mani saukt tāpat, — Anna Barbara atteica.

— Tad noskūpsti mani! — vīriņš sacīja.

— To es labprāt izdarītu, mīļotais, — meitene smējās. — Bet tu esi tik maziņš kā mana pirksta nags — es baidos, ka ar savām lūpām varu tevi apgāzt.

— Ja tik vien tā bēda, — vīriņš iesaucās, — tad pieskaries man vismaz vienu reizi ar savu zelta dālderi. — Anna Barbara to izdarīja, un vīriņš pēkšņi sāka augt un apstājās tikai tad, kad bija kļuvis tikpat liels kā Anna Barbara.

— Vai tagad tu mani noskūpstīsi, mīļotā? — viņš iesmējās, tomēr izskatījās atbaidošs ar savām zirnekļa rokām un kājām, zilo degunu un spīdīgo pakausi.

Taču Anna Barbara sacīja:

— Mans draudziņš tu esi tik un tā, kaut arī uz tevi nav sevišķi patīkami skatīties, — un noskūpstīja viņu. Ar lūpām meitene sajuta kādas pārvērtības un, atvērusi acis, ieraudzīja sev pretī stāvam daiļu jaunekli.

— Jā, es esmu tas pats vīriņš no spodrināmā ūdens, — viņš teica, — un tu mani atpestīji, Anna Barbara. Es, tāpat kā tu, meklēju zelta dālderi, iekritu ļaunā Anša Skopuma nagos, un viņš man lika spodrināt savu naudu. Taču man pietrūka tavas pacietības — notīrīju pavisam nedaudz naudas un to pašu slikti. Tad viņš par sodu iebāza mani spodrināmajā ūdenī un pārvērta vecā spodrināmā ūdens vīriņā .. .Bet nu ņem savu zelta dālderi, es ņemšu savu pudeli ar spodrināmo ūdeni, un jātaisās, lai mēs beidzot atkal varētu ieraudzīt sauli.

Viņi piegāja pie durvīm, un Anna Barbara ar savu zelta dālderi pieklauvēja pie tām. Aizbīdņi atbīdījās, atslēgas atslēdzās, un durvis atsprāga vaļā. Viņpus slieksnim stāvēja ļaunais Ansis Skopums, vēl dzeltenāks un izkāmējušāks nekā jebkad agrāk; viņš sacīja:

— Tu, Anna Barbara, drīksti iet, jo tu esi izdarījusi visu, kas tev bija uzdots. Bet savu mīļoto atstāj šeit, viņš nedrīkst tikt laukā.

— Ja viņam jāpaliek, tad arī es palieku, — Anna Barbara pavēstīja noteiktā tonī.

Negaidot viņas mīļotais uzsauca:

— Paej malā!

Viņš i^tašķīja Ansim Skopumam sejā ūdeni no savas pudeles. Vīrelis sāpēs ievaidējās:

— Ai, kā sūrst un svilina! Skrieniet vien, nelgas, suņiem — Skaudībai un Alkatībai — jūs garām tik un tā netiksiet!

Viņi skrēja pa garo zāli, piebāztu ar vecām grabažām, un jau pa gabalu pamanīja suņus, kas raustīja ķēdes un šaudīja ugunsmēles. Pienācis tuvāk, jauneklis uztašķīja ūdeni no savas pudeles suņiem, un tie, sāpēs smilkstēdami, nolīda malā un palaida Annu Barbaru un jaunekli garām.

Tā viņi nonāca mazajā priekšnamiņā, no kurienes debesu augstumā slējās tumšā šahta un pašā augšā bija redzams mazs, zils laukumiņš, tās bija mīļās debesis, ko abu acis tik ilgi nebija skatījušas. Taču priekšnamā neredzēja ne durvju, kas vestu laukā, ne kāpņu, pa kurām varētu izkāpt virszemē, ne kādu citu izeju.

Jau atkal viņi bija tuvu izmisumam, kad Anna Barbara tālumā izdzirdēja rikšus un skaļi, skaļi iesaucās:

— Vai dzirdi mani, sirmi Bezbaili?

Pēc mirkļa mazais debesu laukumiņš augšā izdzisa, jo sirmis raudzījās lejā un jautāja:

— Kas mani sauc?

— Tā pati meitene, ko tu ziemā šurp atvedi, — Anna Barbara atbildēja, — un viņas mīļotais. Vai tu nevari mums līdzēt izkļūt, no šejienes?

— Varbūt arī varu, — sirmis atteica. — Bet vai jūs paturēsiet mani uz visiem laikiem pie sevis un dosiet man labi ēst, un neliksiet ziemā gulēt zem sniega?

— To mēs tev apsolām! — abi sauca.

— Tad pagaidiet brītiņu, — sirmis sacīja, — kamēr sari manā astē izaug pietiekami gari.

Brītiņu viņi stāvēja, tad Anna Barbara pēkšņi iztrūkās:

— Kāds kutina manu vaigu!

— Kāds rāpo man pa sprandu! — tā viņš.

— Kas tas varētu būt? — viņi viens otram vaicāja un, pūlēdamies dabūt rokā vainīgo, satvēra katrs pa zirga saram.

— Jāpārbauda, vai tie ir pietiekami stipri, — viņi nolēma un ieķērās saros. Tā kā sari izturēja, viņi rāpās pa tiem augšā.

’ Un tad arī Anna Barbara un jauneklis bija augšā: pēc ilga laika viņi atkal stāvēja saulē un lūkojās debesu zilgmē, baudīja zāles un koku maigo zaļumu. Klausījās putnu dziesmās un ieelpoja ziedu smaržas.

Viņi apskāva viens otru, noskūpstīja un jutās bezgala ļfaimīgi. Pēc tam Anna Barbara un jauneklis uzsēdās sirmim Bezbailim mugurā un jāja prom uz mājām, kur Anna Barbara biia dzīvojusi kopā ar savu vecomāti. Tur viņi arī apmetās: jaunie /— istabā, sirmis — stallī. Tur viņi dzīvoja un strādāja, un allaž bija laimīgi, jo viņiem piederēja zelta dālderis. Tas, kam sirdī nav neviena gruzīša, allaž ir laimīgs.

Arī sirmis Bezbailis dzīvoja pie viņiem ilgi un viņam klājās labi. Kad zirdziņš nomira, viņu apglabāja aiz mājas zem ābeles un viņam uzlika kapakmeni ar tādiem vārdiem:

Se dus nu sirmis Bezbailis,

Ko Skopums sniegā tika apracis.

Bet, lai no sniega augšā celtu,

Bij vajadzīga sirds no tīra zelta.

Lai miers ir tam, ko ņēmis kaps, —

Viņš lopiņš tiešām bija labs.

VILJAMS MELVINS KELLIJS, amerikāņu rakstnieks. IENAIDNIEKA TERITORIJA

Es viņu novēroju, paslēpies aiz satrupējuša celma, — viņš spraucās cauri krūmu saaudzei, un galvā viņam nebija kaskas. Tad es notēmēju viņam tieši pierē, nospiedu gaili, un lode caururba galvaskausu, no brūces izšļācās asinis. Es to skaidri redzēju.

— Es tevi nošāvu, Džerom!

— Nekā, nenošāvi vis!

— Nošāvu gan, tu esi beigts!

Laikam es to izkliedzu diezgan pārliecinoši, jo viņš mazliet piekāpās:

— Tu mani tikai ievainoji!

— Tommij! Tommij, panāc šurp! — balss noskanēja augstu virs manas galvas.

Es paslējos uz ceļgaliem.

— Jā, mamm?

Viņa stāvēja uz mūsu mājas lievenīša līdzās neapbūvētajam laukumam, kurā mēs spēlējāmies.

— Panāc uz brītiņu, mīļais. Man tevi vajag palīgā. — Uz lievenīša sarkano ķieģeļu fona spilgti izdalījās mātes dzeltenā kleita.

Es pieskrēju pie lievenīša. Māte panācās pretī uz kāpnītēm.

Misters Bigsbijs aizmirsa pie mums savu platmali.

Misteru Bigsbiju es biju redzējis — tad, kad uzglūnēju Dže-romam, viņš iegriezās mūsu mājās un apmēram stundu vēlāk aizgāja. Misters Bigsbijs mēdza spēlēt ar tēvu pokeru. Un es atcerējos, ka tobrīd, kad redzēju viņu uz pakāpieniem, viņam galvā bija balta vasaras platmale ar melnu lenti.

Uzskrējis otrajā stāvā, vecāku istabā, es ieraudzīju šo platmali guļam uz krēsla. Māte paņēma to rokās.

— Aizteci pie mistera Bigsbija. Aizteci, nevis aizskrien! Un aiznes viņam platmali. Tikai uzmanīgi, nenosvied zemē. — Platmale bija tik baltiņ balta, ka uz tās ik sīkākais puteklītis mirgotu ka melna zvaigzne baltās debesīs. — Tātad neskrien, vai paprati? Un paradi rokas!

Izstiepu plaukstas uz priekšu, un tūlīt pat mani aizsūtīja mazgāt rokas. Tikai pēc tam māte man iedeva platmali. Teču es to neņēmu rokās. Gluži vienkārši pakāru uz pirksta. Rūpīgi un saudzīgi. Kā īsts žonglieris.

Es viņus ieraudzīju tūlīt, tikko izgāju uz kāpnītēm: tepat pie stūra viņi spēlējās. Valentīna banda! Tagad ielu bandas drīzāk atgādina armijas, tāpēc astoņus gadus veco Džo Valentīnu un viņa kompāniju vecumā no pieciem līdz septiņiem gadiem šķiet smieklīgi dēvēt par bandu. Bet mēs viņus tieši tā saucām. Viņi dzīvoja netālu, blakus kvartālā, un, kaut gan mums jau atļāva iet pāri ielai, mēs vēl nebijām pieraduši pie savas jaunās brīvības; stāvēdami uz ietves katrs savā ielas pusē — es ar saviem draugiem mūsu pusē, Džo Valentīns ar savējiem otrā pusē —, mēs centīgi apsaukājāmies. Taču ienaidnieka teritorijā negājām. Vārdu sakot, izgājis uz kāpnītēm, es ar šausmām, kas saprotamas vienīgi sešus gadus vecam puišelim, atcerējos, ka misters Bigsbijs dzīvo ienaidnieka teritorijā.

Tomēr cerēdams, ka misijas svarīgums nodrošinās manu neaizskaramību, es aizgāju līdz stūrim, kur gluži kā sargkareivis uz robežas stāvēja sarkans stabs ar ugunsdzēsēju izsaukšanas signālpogu, paskatījos uz abām pusēm, pārliecinādamies, vai tuvumā nav mašīnu, un ar bailēs aizžņaugtu kaklu spēru soli uz brauktuves.

Džo ar saviem draugiem vienmēr un visur spēlēja karu: pa šauro zemes josliņu starp ietvi un brauktuvi kustējās alvas zaldātiņi un spēļu tanki, un pirmajā brīdī zēni mani nepamanīja. Bet, kad tie ievēroja, ka robeža pārkāpta, es jau tuvojos ielas vidum. Negaidītā ielaušanās viņus apstulbināja, un tobrīd es domāju, ka viņus apmulsinājusi mana varonība, taču tagad zinu: iemesls bija cits. Pārsteigumu izraisīja platmale, ko es nesu rokā. Grūti būtu iedomāties vēl labāku ieganstu zobgalībām.

Kad biju jau pie pašas ietves, Džo beidzot attapās.

— Ei, tu! — viņš ieaurojās. — Kas tas tev par ērmu?

Saprazdams, ka šis jautājums ir uzbrukuma sākums, es iekodu lūpā un neko neatbildēju. Man likās, ka esmu viens no varoņiem, par ko bieži stāsta pa radio, un tie taču vienmēr klusēja, kad ienaidnieks tos pratināja. Un vispār cs stāvēju pāri viņa muļķīgajiem jautājumiem. Stāvēju pāri. Taču es vēl lāgā nebiju paspējis pienākt viņiem klāt, kad Džo, saviem drauģeļiem sajūsmā aurojot un smejot, notrieca platmali man no pirksta. Es paliku savos augstumos, toties platmale nolidoja smiltīs.

Tiesa gan, es no saviem augstumiem tajā pašā mirklī nolaidos, saliecos un pirmais paķēru platmali, kamēr tai vēl nekas nebija nodarīt^, taču nākamajā mirkli, ko kājas nes, metos atpakaļ uz savas iētves pusi. Pie pašas robežas, pūlēdamies saglabāt pēdējās pašcieņas paliekas, es viņiem uzkliedzu:

— Pagaidiet vien, gan es jūs vēl dabūšu rokā! Es neesmu nekāds amerikānis! Es esmu afrikānis! Pateikšu saviem draugiem, lai viņi sabombardē jūsu mājas!

Taču es redzēju, ka mana runa viņus nav ietekmējusi. Viņi aizgāja neatkarīgā uzvarētāju gaitā, gluži kā kinofilmās skatītie kareivji, kas nevēlas klausīties pretinieka radio propagandu. Es savukārt vilkos mājās, pa ceļam aplūkodams platmali. Par laimi, izrādījās, ka tā nemaz nav savārtīta un ir tikpat balta kā agrāk, bez neviena traipiņa. Taču man pār vaigiem jau ritēja asaras.

Vecmāmiņu es ieraudzīju, tikko uzkāpis pa kāpnītēm, — viņa sēdēja uz lievenīša savā sarkanajā saliekamajā krēslā. Taču cs neko nepaspēju viņai pateikt, nepaspēju pasūdzēties un pat paskaidrot, kas noticis, jo viņa pēkšņi piecēlās un iegāja mājā. Viņa, protams, visu bija redzējusi un kaunējās par mani, tik ļoti kaunējās, ka pat negribēja ar mani runāt.

Te piepeši es ieraudzīju, ka viņa nāk atpakaļ, nesdama garu nūju — kātu no grīdas sukas. Līdz šim vecmāmiņa nekad nebija mani situsi, taču es jutu, ka nupat viss var vērsties citādi. Aizmiedzu acis un gaidīju.

Tomēr izdzirdu nevis pats savu kaūlu krakstēšanu zem nūjas belziena — es biju sagatavojies uz visu —, bet tikai vecmāmiņas krēsla iečīkstēšanos. Atvēru acis un ieraudzīju nūju, ko vecmāmiņa bija nolikusi man turpat vai deguna galā.

— Zini ko, ja tu misteram Bigsbijam platmali neaiznesīsi, tev šovakar būs pavisam nejauki ap dūšu.

Es pamāju ar galvu.

— Nu re, tālab paņem līdzi šo te. Kauties nav labi. Bet dažreiz citādi nevar. Tagad ej un pasaki tiem puikām: ja viņi neliks tevi mierā, tev vajadzēs laist darbā nūju. Ņem. — Un viņa iespieda nūju man rokā.

Es to paņēmu. Tomēr vieglāk ap dūšu man nekļuva. Paskatījos uz vecmāmiņu. Viņa bija tāda pati kā arvien: sirmie mati savīti uz pakauša mezglā, lielas, zilas acis aiz briļļu stikliem un gaiši brūna āda, itin kā pastāvējušas koksnes krāsā. Un tomēr kaut kas viņā laikam bija mainījies: viņa taču man ieteica sist cilvēkam! Protams, es jau agrāk biju kāvies ar citiem puikām — sastrīdamies, izkaujamies un atkal salīgstam mieru —, taču tīši apbruņoties ar nūju un iet uz ielas, lai kādam draudētu un, ja tas neklausīs, pat iesistu... Tas jau vairs neizskatījās pēc puiku plūkšanās, un, spriežot pēc tā, ko man bija mācījuši vecāki Ain arī pati vecmāmiņa, tas bija gandrīz vai nāves grēks. Vecmāmiņa laikam uzminēja manas<domas.

— Vai tu zini, kas mums bija Tedijs Rūzvelts?

Es pamāju ar galvu.

— Nu re, un viņš reiz teica: «Esi labsirdīgs, bet rungu no rokām neizlaid, tad tu tālu tiksi.»

Saprast jau es sapratu. Taču iekšēji no visas sirds protestēju pret tādiem padomiem un joprojām nevarēju saņemties.

— Nu tad iesim. — Viņa apņēmīgi piecēlās, paņēma mani pie rokas un ieveda mājā. Cauri priekšnamam iegājām viņas istabā. — Man jāapmaisa rīsi, bet tu pagaidām padzīvojies te. Un apskati gleznu.

Vecmāmiņa aizgāja uz virtuvi. Nūja joprojām bija man rokā. Es ieliku to gultā, tad ietrausos tur pats. Rāma, pusgadsimtu veca noskaņa, ko papildināja pūdera, smaržīgu ziepju un odekolona aromātu sajaukums, nošķīra mani gan no ielas, gan no Valentīna bandas.

Pie istabas sienām karājās trīs gleznas, un es nezināju, par kuru vecmāmiņa bija runājusi. Tāpēc drošības dēļ apskatīju visas trīs. Vismazākajā no tām bija redzams vecmāmiņas brālis Vil-freds, kas dzīvoja Longailendā un reizi gadā mūs apciemoja. No vislielākās gleznas manī raudzījās Jēzus, pacēlis labo roku un svētīdams saliecis pirkstus, un ar kreiso roku atsedzis sirdi — sarkanu un asiņainu. Istabas dzestrajā puskrēslā es redzēju viņa acis, lēnprātīgas un laipnas, un tikko jaušamo smaidu. Un vēl tur karājās vecmāmiņas vīra portrets; šis cilvēks bija sen jau miris, es viņu nemaz nepazinu un par vectēvu neuzskatīju. Viņam bija gaiša āda, gandrīz tāda pati kā vecmāmiņai, tikai dzeltenīgāka, tādā tonī kā itāliešiem, kas dzīvoja mūsu rajonā, melnas acis, kas raudzījās pāri manai galvai, melni, ar taisnu celiņu pāršķirti, rūpīgi sasukāti mati, lielas ūsas, kas aizsedza gandrīz visu muti, un kvadrātveida zods ar bedrīti vidū.

— Te nu es esmu. — Vecmāmiņa atkal ienāca istabā, mazliet nosvīdusi pie karstās plīts, un apsēdās nelielā atpūtas krēslā līdzās gultai. — Vai apskatīji gleznu?

— Es nezināju, kuru. — Katram gadījumam es vēlreiz paskatījos uz Jēzu.

— Nē, nē, šoreiz es nerunāju par Pestītāju. Paskaties šurp. — Viņa norādīja uz vīra portretu.

— \Varbūt tu nemaz nezini, — vecmāmiņa sāka savu stāstu,

— ka tavs vectēvs Pablo, uzvārdā Kortess, bija joti līdzīgs tev: kluss, pieklājīgs, bezgala sirsnīgs un ne mušai nespēja pāri nodarīt. Viņš bija no Kubas, tā ir tāda sala Atlantijas okeānā.

Viņš bija tik labsirdīgs, ka gāja sagaidīt katru kuteri, ar ko kubieši brauca uz Ameriku, un, ja kādam nebija kur pārgulēt vai nepietika naudas pusdienām, Pablo veda to pie mums.

It bieži gadījās, ka Viņš atved kādu kubieti, ievelk to virtuvē un saka man: «Džennij! Tas ir mūsu tautietis. Viņam nav kur pārgulēt. Un nav ko ēst.» Es tikai nopūšos un atbildu: «Labi, iabi. Pusdienas drīz būs gatavas.» Un Pablo ved jauno paziņu viesistabā, un tur nu viņi dzied dziesmas un kūpina cigārus.

Pablo tā pelnīja iztiku: gatavoja cigārus un tos pārdeva. Tabakas lapas viņš klāja uz grīdas, un tās arvien gulēja pa visu viesistabu kā paklājs, bet tava mamma, tolaik vēl maza meitenīte, labprāt skraidelēja pa tām; un citi tāpat bradāja tām pa virsu. Tāpēc man cigāri nekad nav patikuši.

Pablo gribēja, lai visi būtu draudzīgi, un viņam ļoti patika kopīgi vakari. Gadījās, ka es pēc darba pārnāku mājās, atveru durvis un skatos: istaba dūmu pilna, un tajā sēž ap divdesmit iedzērušu kubiešu; cits strinkšķina ģitāru, cits kūpina cigāru, un visi kopā velk dziesmu.

Nu re, bet es pati uz Ņujorku atbraucu no dienvidu štatiem — pirms gadiem piecdesmit vai vēl senāk; tolaik es biju tāda naiva zostiņa, ka nezināju pat, kāds izskatās sniegs. Kad sāka snigt, es nodomāju, ka kaimiņi, kas dzīvoja stāvu virs mums, saplēsuši spilvenu un pa ielu uz visām pusēm lido pūkas. Vispār manam brālim Vilfredam, kas jau sen dzīvoja Ņujorkā, vajadzēja man daudz ko mācīt, gluži kā maziņai. Un vispirms viņš man izstāstīja par Ņujorkas kopienām. Tolaik visa Ņujorka bija sadalīta kvartālos un katrā kvartālā dzīvoja sava kopiena. Poļi dzīvoja kopā ar poļiem, nēģeri ar nēģeriem, un katram bija sava kārtība.

Tad es iepazinos ar Pablo, tavu vectēvu; mēs apprecējāmies un apmetāmies nēģeru kvartālā. Un kvartālus divus aiz mūsu mājas sākās balto rajons, tur dzīvoja īri. Prātīgākie nēģeri tur nespēra kāju — baltie ar viņiem, dievs zina, ko varēja izdarīt.

Varbūt Pablo to nezināja, varbūt arī zināja, nemāku īsti pateikt. Varbūt arī, pats būdams pret visiem labsirdīgs, uzskatīja, ka citi tāpat pret viņu izturēsies draudzīgi. īsi sakot, viņš kādu dienu izgāja pastaigāties un ieklīda pie īriem. Tur viņš nolēma, ka jāizskalo rīkle — tā jau viņam mūždien kalta ik minūti. Daudz negudrodams, viņš iegriezās bārā, piegāja pie letes un pasūtīja glāzi viskija. Viesmīlis laikam nodomāja, ka Pablo ir iebraucējs, un klusēdams nolika viņam priekšā dzeramo. Tā nu Pablo stāv pie letes, smaida un gaida, ka viesmīlis pasmaidīs pretī, un apmierināts nesteidzīgi sūc savu viskiju.

Bet, kad viņš to bija izdzēris un atdevis glāzi viesmīlim, tas vis nenesa to mazgāt, bet nosvieda uz grīdas un saplēsa un vēl ar zābakiem sabradāja drumslas. Viņš parādīja, ka kubietis, viņaprāt, nav cilvēks un neviens baltais pēc viņa pie tādas glāzes vairs neskarsies.

Nezinu, vai Pablo saprata, kas par lietu vai ne. Taču tūlīt pat viņš pasūtīja vēl vienu glāzi. To viņš arī dabūja. Bet tukšo glāzi viesmīlis atkal saplēsa. Un pablenza uz Pablo ar baltu aci.

Bet Pablo, kā redzams, joprojām jutās izslāpis, jo viņš pasūtīja vēl trešo porciju.

Viesmīlis pienāca pie pašas letes. Taisni pretī Pablo. Un neganti paskatījās uz viņu. Tāds saniknots īrs ar pietvīkušu seju.

— Kas ir, puis, negribi saprast mājienu?

— Kādu mājienu?

Viesmīli aiz niknuma jau kratīja drebuļi.

— Kāpēc tad es, pēc tavām domām, plēšu savus traukus?

— Es domāju, ka jums tāds paradums — traukus plēst. Un šis paradums jums laikam gan ķer makā?

Viesmīlis izvilka no letes apakšas rungu.

— Tūlīt vācies prom no šejienes, kubieti!

Beidzot Pablo saprata, ka viņam rāda durvis. Viņš atkal pasmaidīja.

— Nu tad runāsim skaidru valodu. Ja es vēlreiz pasūtīšu dzeramo, vai jūs atkal plēsīsiet glāzi?

— Jā gan. Bet labāk neriskē un nepasūti.

Pablo nopūtās. Viņam kļuva skumji.

— Tad uzskatīsim, ka es jau esmu piedzēries.

Un re, neviens pat aci pamirkšķināt nepaspēja, kad Pablo ar vienu lēcienu pārlēca pāri letei un nogrūda uz grīdas visas glāzes, ko varēja aizsniegt.

— Un uzskatīsim, ka esmu skatījies jūsu spogulī! — Viņš paķēra pudeli un ielidināja to spoguļa stiklā.

Tad nu visi bāra apmeklētāji metās Pablo virsū, bet viņš izlocījās, izrāvās, joņoja pa bāru, gāzdams apkārt galdiņus un lauzdams krēslus. Pirms viņu notvēra, viņš paspēja pieskriet pie klavierēm un apgāzt tās uz sāniem.

— Un uzskatiet, ka esmu jums nospēlējis kubiešu melodiju!

Viņi sasēja Pablo un izsauca policiju. No rīta es viņu redzēju

tiesas zālē. Tiesnesis pārsteigts skatījās uz Pablo, kā nespēdams ticēt, ka šis rāmais cilvēciņš var sacelt šādu traci. Tiesa kas tiesa, bāru viņš bija izdemolējis, un viņam piesprieda trīsdesmit diennaktis cietumā un lika samaksāt piecdesmit dolāru soda naudu. Piecdesmit dolāru Pablo nebija, tāpēc viņas piesprieda vēl trīsdesmit diennaktis.

Tā nu es Pablo neredzēju divus mēnešus. Un tad, kad beidzot ieraudzīju, neticēju savām acīm. No viņa sejas bija pazudis smaids, bet pirms cietuma viņš taču vienmēr smaidīja.

Viņš pārnāca mājās un tūlīt pat sāka kaut kur posties. Es nopratu, kurp, un ļoti saskaitos:

— Tev ar diviem mēnešiem nepietika? Vēl sagribējās?

Pablo nesaprata:

— Par ko tu runā?

— Ak par ko! Par to, ka tu atkal gribi iet uz turieni, uz bāru pie tiem baltajiem! Atkal pēc cietuma esi sailgojies, vai? Iepatikās? Vai būsi iemācījies citādi dzīvot?

— Džennij, mīļā, vai tad tu nesaproti? Es jau tieši cenšos dzīvot tā, kā agrāk. — Pablo paņēma piecas paciņas cigāru, ko bija pagatavojis pirms apcietinājuma, rūpīgi salika tās papīra sainītī, paņēma to padusē un devās uz durvju pusi.

Es noskatījos, kā viņš aiziet, un pēc tam apraudājos. Es mīlēju Pablo un baidījos, ka viņš iekulsies nelaimē. Un, pats galvenais, es vairs nespēju viņu saprast, un tas mani biedēja visvairāk.

Kad īri atkal ieraudzīja Pablo, tiem pārsteigumā mutes palika vaļā. Tie nogaidoši klusēja. Bet viņš nepievērsa nekādu uzmanību, devās taisni pie letes un nostājās pretī viesmīlim.

Viesmīlis izvilka no letes apakšas rungu.

— Kas ir, kubieti, vai par maz dabūji? Vēl sagribējās?

— Sagribējās. — Pablo nesmaidīja. Viņš uzmanīgi nolika savu sainīti uz letes. — Pagājušo reizi jūs te mani pacienājāt. Vai atceraties? Tagad mana kārta. Tikai mana dāvana ir ļoti vārīga. Nepanes satricinājumus. Tāpēc esiet uzmanīgi.

— Kas tur ir, kubieti?

— Var būt, ka uzzināsiet. Es gribu iedzert.

Viesmīlis pablenza uz sainīti un pievērsa skatienu Pablo. Viņš noslaucīja pieri.

— Nu, nu. — Viņš nolika Pablo priekšā glāzi. Pablo izdzēra viskiju un atdeva glāzi viesmīlim. Tas negribīgi to paņēma un pagrozīja pirkstos. Un atkal paskatījās uz Pablo.

— Velns tevi rāvis! Pagājušo reizi ņēmos te veselu nedeļu, kamēr ievedu kārtību.

Viņš izmazgāja glāzi ar ziepēm un nolika to vietā. Tad atkal paskatījās uz Pablo.

— Nu, kubieti, vai esi apmierināts?

— Vēl ne. — Un Pablo sāka tīt vaļā savu sainīti.

— Glābieties! — viesmīlis iebrēcās viņam pie pašas auss. Pablo pacēla galvu, pārlaida skatienu bāram un ieraudzīja, ka

apmeklētāji guļ uz grīdas, cenzdamies, cik iespējams, apsegt galvas ar rokām. Viesmīlis palīda zem letes un aizspieda ausis ar plaukstām.

Pablo parakņājās sainītī, izņēma vienu paciņu, atvēra to un, pārliecies pāri letei, pastiepa viesmīlim.

— Vai nevēlaties lielisku Havannas cigāru? Ļoti maigs. Roku darbs. — Un viņš atkal pasmaidīja.

* * *

— Nu, vai iesi pie mistera Bigsbija? — vecmāmiņa saņēma mani pie rokas.

Es paskatījos uz viņu un pablenzu uz viņas vīra portretu. Pablo Kortess raudzījās pāri manai galvai.

— Iešu. — Tomēr man ļoti negribējās iet.

— Varbūt tev nemaz nevajadzēs ar to rīkoties, — vecmāmiņa norādīja uz sukas kātu, — bet tev jātic: ja būs vajadzīgs, tu to varēsi.

Es sapratu, ka viņai taisnība. Nolēcu no gultas, paņēmu nūju un platmali.

— Labi. Es eju.

— Es tevi pagaidīšu uz lieveņa. — Vecmāmiņa pasmaidīja un, atviegloti nopūzdamās, iegāja virtuvē.

Es brīdi paklausījos, kā iešķindas katliņi un iešņācās ūdens. Tad pavēros spoguli. Pēc tam, spoguļa priekšā stāvēdams, skali teicu: — Ja tu neatkāpsies, dabūsi, re, ar šito, — un jutu, ka tnana balss drusciņ dreb. Tomēr es cerēju, ka Džo priekšā spēšu runāt noteikti un, ja vajadzīgs, izpildīt to, ko saku.

Kad izgāju uz ielas, tur neviena nebija. Māmuļas deva Džo bandītiem vakariņas.

ČĀRLZS ROBERTSS, kanādiešu rakstnieks. ATKALJŪRĀ

I

Vientuļš, tumšs un drūms, cilvēku neapdzīvots krasts, kur daudz jūdžu uz ziemeļiem un dienvidiem nav pat zvejnieku laivu piestātņu. Krasts ir tik nepieejams, ka neviens kuģis labprāt negrib piebraukt pat jūdzes attālumā klinšaino saliņu virknei, kas stiepjas gar krastu un slēpj sevī baigus draudus. Tikai Ziemeļu Atlantijas okeāna bargie viļņi šļācas pret piekrasti, un to plosa jūras mainīgās straumes. Pat versmīgajā augustā šī piekraste nepazīst vasaras saules glāstus, jo saules stari tikai retumis izlaužas caur auksto miglu.

Atklātā jūrā, apmēram jūdzes attālumā no krastmalas, atrodas salas. Dažas no tām līdzinās rifiem, tās ir paslēpušās zem ūdens un draud kuģiem ar bojāeju. Tikai bēguma laikā šīs salas parādās virs jūras līmeņa. Dažas salas ar savām kailajām, klinšainajām virsotnēm augstu paceļas pār okeānu, un lielākais paisums tās nespēj apklāt, mežonīgākais viesulis tām neko nevar padarīt. Pat uz maigākajām no šīm salām neaug ne zāle, ne krūmi, ne koki. Tikai jūras putni kā dienu, tā nakti, kā ziemā, tā vasarā klaigādami lido pāri un vij savas ligzdas uz augstajām klinšu smailēm.

Gan no jūras, gan sauszemes puses šīs salas ir izrobotas milzum daudz alām. Kādā no šīm alām, kam izeja bija vērsta uz sauszemes pusi un ko nevarēja aizsniegt pat vislielākais paisums, niknākās vētras un viļņi, roņa mazulis pirmoreiz atvēra savas maigās acis, lai paraudzītos uz miglaino ziemeļu dienasgaismu.

Ar biezu, mīkstu, pūkainu, bālganu vilniņu pārklātais roņu mazulis, kam galva bija apaļa kā bērnam un tumšas, maigas acis, varbūt bija pats pievilcīgākais no visiem zvēru mazuļiem. Ronēns ar izbrīnu raudzījās uz visu, kas tikai bija saskatāms pa alas ieeju. Parasti ronītis gulēja pie pašas ieejas un to tikai pa daļai sedza izliekts klints izcilnis. Kad ronītis palika viens — bet tā tas gadījās bieži, tāpat kā ar zvejnieku bērnu lielāko daļu, — viņš parasti gulēja tik nekustīgi, ka tikai ar lielām pūlēm varēja atšķirt tā mīksto, pūkaino ādu no klints, kas bija viņa gulta. Ronēns nevēlējās, ka to kāds pamanītu, baidījās, ka to neierauga lielo jūras ērgļu pāris, kuru ēnas reizi pa reizei pārslīdēja pār klints izcilni, vai arī baltais lācis, kas pa ceļam uz dienvidiem bija nejauši iemaldījies salā. Pārējie jūras putni — jūras kraukļi, bezdelīgas un pingvīni —, kuru balsis skanēja bez mitas pār šo vientuļo saliņu, ronītim nepievērsa ne mazāko uzmanību. Putni zināja, ka ronēns un tā ciltsbrāļi tiem nekaitīgi radījumi. Bet vairāk šie spārnotie pļāpas arī neko zināt nevēlējās.

Toties mazais ronis ar interesi vēroja trokšņainos putnus. Ro-nēna maigās acis ar neremdināmu ziņkāri raudzījās uz apkārtējo pasauli. Jūru, kas atradās tieši zem klints, ronēns nevarēja redzēt. Toties vairāku simtu soļu attālumā — paisuma un bēguma laikā attālums stipri mainījās — ronēns redzēja viļņus, un, dīvaini, viļņi ronēnu vilināja pie sevis. Ronēns mīlēja šos viļņus, kas, lietum līstot, zem drūmajiem, pelēkajiem mākoņiem bija kā no svina vai arī zibēja zaļganā spozmē, saules apmirdzēti,saules, kas parādījās šeit tik reti. Viļņi pievērsa ronēna uzmanību. Taču ronīti valdzināja arī debesis, it īpaši, kad cauri saplosīto mākoņu spraugām zilgmē bija redzami balti, pūkaini mākonīši, kas joņoja cits citam garām. Vai arī tad, kad daudzkrāsainais horizonts sāka bālēt un dzist un atkal no jauna iekvēlojās aiz tālu izmētāto robaino klinšu rindas.

Ronīša māte bieži vien nozuda uz ilgu laiku. Sājos saltajos ūdeņos viņai vajadzēja daudz zivju, lai apmierinātu izsalkumu un uzturētu siltas savas sarkanās asinis. Pie šiem krastiem zivju bija ļoti daudz. Jūrā slēptā bagātība te izlīdzināja tuksnešainā krasta neauglību. Bet zivis bija ātras un uzmanīgas. Tās bija jāķer pa vienai. Šajā roņu mātei tuvajā stihijā ronim vajadzēja būt viltīgākam un ātrākam par zivīm. Tāpēc pūkainajam, mātes pamestajam ronītim bieži bija jācieš bads. Un, kad beidzot, neveikli līzdama pa klinšaino nogāzi un ik brīdi nostādamās, lai palūkotos visapkārt, māte ieradās un tās apaļā, spīdošā galva parādījās pār izciļņa malu, mazo ronīti pārņēma milzīga līksmība. Taču ronītis priecājās ne vien par to, ka viņu tūdaļ pabaros, un ari ne jau tāpēc, ka beigusies vientulība. Ronīti uztrauca kāda miglaina nojauta, kad tas, atbildēdams mātes glāstiem, piespiedās pie viņas mitrajiem, vizošajiem, ar sāļiem ūdens pilieniem apklātajiem sāniem. Ronītis nojauta sakaru starp šiem pilieniem un bezgalīgajiem, vilinošajiem viļņu šļakstiem, kas šalca aiz ronīša mājokļa sliekšņa.

Kad mazais ronītis jau bija dažas dienas vecāks, tas sāka interesēties par sev līdzīgo pūkaino radījumu, kas augumā bija mazliet mazāks un gulēja alas dibenā otrā malā. Pirms tam ronītis nebija ievērojis, ka šī šaurā paslēptuve ir māja divām ģimenēm. Tā kā ronītim bija sabiedrisks raksturs, viņš ļoti mīlīgi noraudzījās uz nejauši atklāto kaimiņu. Pipa maigā skatiena uzmundrināts, kaimiņš tūdaļ izslējās uz savām pleznām un ar lielām pūlēm neveikli šļūca iepazīties. Abi mazuļi bija pārāk naivi, lai sarīkotu ceremonijas, tie par daudz uzticējās viens otram, lai sajustu biklumu, tāpēc jau pēc neilga laiciņa abi roniši lielā līksmībā kūleņoja viens otram pāri.

Atgriezusies mājās, svešā ronēna māte tos atrada draudzīgi rotaļājamies. Tā bija augumā mazāka un jaunāka par mūsu Pipa māti, taču tās skatiens bija tikpat mīlīgs un no ādas tecēja sāļais ūdens. Un tāpēc, kad svešais roņu mātes mazulis bija sācis zīst tās krūtis, Pips drosmīgi pieprasīja, lai šis cienasts tiktu dots arī viņam. Jaunā roņu māte draudīgi ieņurdējās un neapmierināta aizšļūca sāņus. Taču Pips negribēja ticēt, ka noraidījums domāts nopietni. Viņš bija tik neatlaidīgs, ka panāca savu. Kad pēc pusstundas, kārtīgi paēdusi un pret visu pasauli labsirdīgi noskaņota, atgriezās Pipa māte, tā nemaz nesadusmojās, ieraudzījusi svešo roņu māti barojam tās bērnu. Pipa māte piederēja pie roņu sugas, kas dzīvo uz sēkļiem un pretēji saviem ķildīgajiem radiniekiem — lielajiem cekulainajiem roņiem — vienmēr mīlēja mieru un draudzīgas attiecības. Tās uzticības pilnajās acīs nekas nespēja iekvēlināt naida liesmiņas — niknums to pārņemtu vienīgi tad, ja kāds uzbruktu tās mazuļiem. Bet, ja kāds darītu pāri Pipam, tā būtu gatava mesties cīņā kaut vai ar pašu jūras čūsku. Ne brīdi nevilcinādamās, Pipa māte devās pie jaunās roņu mātes. Un kopš tā laika alā nodibinājās divu māšu draudzība.

Pēc pāris nedēļām vējš aprima, un beidzot pār salām sāka spīdēt saule. Bija pienācis tas gadalaiks, ko tālāk uz dienvidiem mēdz saukt par indiāņu vasaru. Sai laikā, kad jūras gāzma nav spēcīga, roņi gulēja gar klinšu izciļņiem un sildījās saulē. Priecīgi un jautri klaigādamas, kaijas un zivķērāji putni ķildojās par garšīgo laupījumu. Vienīgi lāči, kuriem, kā visiem zināms, siltums nav pa prātam, pārceļoja tālāk uz ziemeļiem. Jūra laistījās visos krāsu toņos, sākot ar opāla un ceriņkrāsu, līdz bāli zilajai. Pat augstās, tumšās un drūmās klintis, kas slējās pār jūru, kura šķita kā apburta, ietinās zilganā dūmakā. Sis bija sapņaina laiskuma un bezrūpības laiks, kad pilnīgi aizmirsās visas briesmas. Un tieši šai laikā liktenim labpatikās jauno ronīti pārbaudīt.

Viņš gulēja līdzās mātei pēdas divdesmit no alas. Dažus soļus tālāk saulē sildījās Pipa mazais kopīgās alas draugs viens pats, jo tā māte bija steidzīgi nošļūkusi lejup pa nogāzi, lai notvertu kādu ievainotu zivi, ko ūdens tikko bija pieskalojis pie krasta. Kad ronīša māte bija sasniegusi ūdeni, pār klintīm pārslīdēja milzīga ēna. Roņu māte redzēja, ka citas mātes, paskatījušās uz augšu un droši atņirgušas ilkņus, steidzās pie saviem mazuļiem, lai apsegtu tos ar saviem ķermeņiem. Roņu māte redzēja, ka tās mazulis saules apspīdētajā, atklātajā laukumā palicis viens pats. Nevarīgais un pārsteigtais mazais ronītis lūkojās apkārt. Tas redzēja, ka māte tuvojas, un, izslējies uz savām nespēcīgajām pleznām, iekliedzās un metās tai pretī. Bet šajā brīdī virs ronīša gaisā atskanēja šausminoša spārnu švīkstoņa. Viss drebēdams, mazais ronītis pieplaka pie zemes. Pēc mirkļa vējš iesitās ronītim tieši purnā un pār tā drebošo augumu izpletās divi milzīgi spārni. Lieli, līki nagi iecirtās viņa kaklā un mugurā. Atskanēja saraustīta pīkstēšana, kas izklausījās pēc bērna raudām, un mazā ronīša maigā dzīvība izdzisa. Pipa māte, kas atradās mazajam ronītim līdzās, pacēla savas pleznas un ar tām plēsonim iesita. Taču panāca tikai to, ka dabūja ar cieto spārngalu asu triecienu pa purnu. Sitiens Pipa māti apstulbināja.

Pēc tam ērglis, paceldamies gaisā no klinšu šķautnes, nevērīgi savicināja spārnus un kopā ar savu upuri, kas bez dzīvības kūļā-jās tā nagos, aizlaidās pār jūru uz tumšajām klintīm. Bet pakaļ ērglim gar klinšu šķautnēm skanēja roņu riešana.

Pips, kam tik tuvu bija pagājusi garām nāve, veselām stundām neatkāpās no mātes, meklēdams pie tās aizsardzību pat vēl pēc tam, kad māte to bija aizvedusi atpakaļ uz alu. Kopš tās reizes Pipu baroja divas mātes. Bez bērna palikusī roņu māte no tā laika Pipu iemīlēja tikpat maigi kā viņa īstā māte. Labi kopts un paēdis, Pips ātri auga un drīz vien uz klinšu šķautnēm bija lielāks par saviem viena vecuma biedriem. Bailes Pipam ātri pārgāja. Taču dabūtā mācība nesa augļus, un viņš sāka uzmanīgi vērot debesis, cītīgi pētīdams katru spārnu vēzienu, ja spārni bija lielāki par jūras kraukļa spārniem.

Drīz pēc šī drausmīgā notikuma Pipa pūkainā āda sāka pārvērsties. Pūkas pamazām nogāja, bet no pūku apakšas ātri auga taisna, bieza spalva. Tas kairināja Pipa ādu un lika tam berzēt muguru un sānus pret klinti. Pārsteidzoši ātri Pipam uzauga tāda pati spalva kā mātei — iedzelteni pelēka ar nevienāda lieluma plankumiem un iesārti dzeltenīgu zem vēdera. Tikko bija beigusies šī pārvērtība, kas Pipa mātei sagādāja lielu prieku, viņa aizveda dēlu pie pašas ūdens malas, kur Pipam pirms tam nekad nebija atļauts iet.

Kaut arī Pips ar interesi raudzījās uz viļņiem un viņam patika to sāļā smarža, tomēr, izbaiļu mākts, tas atrāvās atpakaļ, kad viņu apšļāca pirmais vilnis. Sis pirmais vilnis izrādījās daudz saltāks, nekā Pips bija sagaidījis. Viņš pagriezās, gribēdams pakāpties mazliet uz klintīm un tur padomāt, vai lēkt ūdenī vai ne, kaut arī ūdenī atradās viņa otrā māte. Dažu pēdu attālumā no krasta tā jautri peldēja, maigi saukdama un vilinādama Pipu pie sevis. Viņam ļoti gribējās tai pievienoties, tikai ne tūda|. Pēkšņi Pipa īsta mate, kura atradās tieši aiz viņa, nemanot pabāza purnu zem Pipa sāniem, un no mātes grūdiena viņš ievēlās dziļajā ūdenī.

Pašam par lielu izbrīnu Pips tūdaļ uzpeldēja virs ūdens. Un uzreiz sajuta, ka ūdenī tas var virzīties uz priekšu daudz labāk neka uz sauszemes. Tomēr viņš cik iespējams ātri centās atgriezties uz zemes. Tad māte, kas to gaidīja pašā ūdens malā, bez žēlastības Pipu iegrūda atpakaļ ūdenī. Juzdamies aizvainots, Pips pagriezās _un peldēja pie savas otras mātes. Te tam pievienojās arī īstā māte. Pēc brītiņa aizvainojums izgaisa — un Pips sajuta svētlaimi. Te bija viņa vieta, nevis tur, uz klintīm, kur viņš bija gulējis izstiepies un nevarīgs. Viņš peldēja, nira, svaidījās kā zivs un drāzās uz priekšu nevaldāmā bērna priekā. Viņš bija nonācis savā īstajā stihijā. Un vēlāk Pips negribīgi atgriezās mājup uz alu un gulēja blakus vienai no savām mātēm uz kailām klintīm dažas pēdas virs paisuma līmeņa.

Drīz iesākās nemierīgs laiks, rudens vētru vēstnesis. No ziemeļiem vējš atnesa sniegu, kas gūlās platām kārtām uz klintīm. Likās, vējš tūdaļ, tūdaļ pacels saliņas gaisā un aiznesīs tālē. Milzīgi viļņi te zaļi, te melni, te svina krāsā dārdēdami gāzās pret klintīm, it kā gribētu tās saskaldīt gabalgabalos. No nemitīgās dārdoņas klintis drebēja. Sniegam pa pēdām sekoja polārā aukstuma vēstneši. Visas paisuma atstātās peļķes pārvilkās ar ledu. Bet, kad rūcošie viļņi par jaunu gāzās pret klintīm, tie atnesa sev līdzi ledus gabalus un sniegu, griezdami tos it kā milzīgā sviesta kultuvē.

Tā pagāja pāris nelādzīgas nedēļas. Roņi, kam vētras un stiprais sals nemaz tik ļoti nepatika kā viņu polārajiem radiniekiem «plikgalvjiem» un «cekulaiņiem», sāka justies neapmierināti. Drīz vien daži jaunākie roņi, sekodami kaut kādai pēkšņai dziņai, pameta savas vētras dauzītās klintis un devās uz dienvidiem. Pips, kas, divu draudzīgu māšu aprūpēts, bija izaudzis lielāks un spēcīgāks nekā pārējie, pievienojās šiem pārceļotājiem.

Turēdamies pusjūdzes attālumā no krasta, pret kuru ar troksni sašķīda jūras viļņu gāzmas, roņi peldēja uz priekšu. Viņi, protams, varēja peldēt arī tālāk no krasta, bet nebija nekādas vajadzības, jo zivīm, kas ceļojuma laikā bija roņu barība, patika sekli ūdeņi. Lunkanie, gludie un apaļīgie roņu ķermeņi, kas resnāki tikai pie priekšējām pleznām, bet stipri tievāki pie astes un purna, elastīgā muskulatūra un labi attīstītā nervu sistēma piešķīra roņu kustībām pārsteidzošu ātrumu. Kaut arī tiem nebija nekur jāsteidzas, roņi peldēja ar motorlaivas ātrumu.

Vējš aurodams nemitīgi dzina viļņus uz krastu, taču roņiem tas nebija nekas. Tur apakšā, tumšajos dziļumos, starp gigantiskajiem viļņiem roņi vienmēr bija pasargāti no vēja krākšanas, bet šajās klusajās paslēptuvēs patvērumu meklēja ari pārāk ilgajā cīniņā ar vēju gaisos nogurušie zivju ķērāji putni un kaijas. Un roņi darīja labi, vairīdamies no viļņu bangām. Tur trakoja vējš, noraudams milzīgo viļņu cepures, un tās kā salmiņus izmētāja uz visām pusēm. Bet roņi prot veikli nirt un viegli izslīd trakojošajiem viļņu milzeņiem pa apakšu. Ja ūdens virsmas šūpošanās un vētras trakošana roņus ir nogurdinājusi, tie tūdaļ ienirst drūmajos, bet mierīgajos dziļumos zem viļņiem, kur atspīd un atkal apdziest iezaļgana gaisma. Tur, starp mēmajām klintīm, mirdzēdami fosforiskā gaismā, rāpo savādi un dīvaini radījumi. Roņa plaušas bez svaiga skābekļa pievadīšanas var iztikt ilgāk par visu citu siltasiņu dzīvnieku plaušām, izņemot vaļus. Un, kaut arī roņiem nav pazīstami tie lielie dziļumi, kādos reizēm ienirst vaļi, roņi tomēr spēj ienirt pietiekami dziļi, lai paglābtos no vētras.

Krasta līnija reizi pa reizei pārtrūka, veidodama līčus, kuri mazo ceļotāju baru vilināja savos ūdeņos. Roņi steidzās uz krastu un peldēja tālu zemes iekšienē, bieži vien līdz tālajam krastam, kur šalca jūras gāzma. Dažreiz ļoti tālu no okeāna roņi rotaļājās mierīgos ūdeņos un sēkļos medīja lašus. Roņi bija ļoti izvēlīgi, un lašu gaļa viņiem garšoja, bet ar to reti gadījās pamieloties.

Veselu nedēļu viņi peldēja uz dienvidiem. Kādreiz naktī ceļinieki nonāca pie maza līcīša ieejas, kur viļņi mīlīgi un maigi šļācās pret smilšaino krastu. Roņi jau bija sasnieguši krietni siltāka klimata joslu, un pusjūdzes attālumā no atklātas jūras vēja nebija. Debesis klāja mākoņi, un roņi, apmierināti, ka tiem nedraud nekādas briesmas, gulēja ūdens tuvumā. Soļus piecdesmit no šīs atpūtas vietas bija redzams priežu mežs, kura ēna sniedzās līdz ūdenim. Roņi nesajuta ne mazāko nemieru. Vienīgie radījumi, no kā tie bija mācījušies baidīties, bija cilvēki un baltie lāči. Bet šeit, dienvidos, no šiem bīstamajiem medniekiem roņi jutās drošībā. Ērgļi pa nakti nemedīja Turklāt ērgļi roņiem bīstami tikmēr, kamēr tie vēl mazi un klāti ar pūkām.

Tomēr diezgan bieži atgadās, ka zvēri, tāpat kā cilvēki, kaut ko nepamana, no kā atkarīga to labklājība. Labradorā dzīvo Amerikas parastā pelēkā lāča radinieki, citas sugas lāči, neliela auguma, platu galvu, brūni. Un gadījās tā, ka viens no šiem lāčiem, kam bija iegaršojusies roņu gaļa un kas bija iemanījies to iegūt, bija palicis netālajā priežu mežā.

Pips gulēja starp abām savām mātēm, cieši tām piespiedies. Pipam patika viņu ķermeņu siltums, jo no ūdens puses pūta, kaut arī ne visai stiprs, taču ass un gandrīz vai saldējošs vējš. Tomēr nav tīkami, ja pūš pārāk stipri, un neapmierinātais Pips pamodies sāka savas mātes atbīdīt, lai iekārtotos ērtāk. Pips pacēla galvu. Tā skadrās, jaunās acis pamanīja kādu tumšu plankumu, saredzamu uz nakts tumsas fona.

Tumšais plankums atradās nogāzē tieši starp ūdeni un mežu. Tas izskatījās pēc liela akmens. Taču Pips miglaini atcerējās, ka apkārtnē klinšu nebija, kad apgūlās. Baiļu trīsas pārskrēja pār Pipa muguru, un asās spalvas uz kakla saslējās gaisā. Uzmanīgi lūkodamies tumsā, Pips pēkšņi ieraudzīja, ka melnais priekšmets kustas. Jā, tas tuvojās. Izbailēs Pips spalgi un strauji sāka riet, tā izkliegdams trauksmes signālu, pēc tam Pips atbrīvojās un metās ūdenī.

Tai pašā acumirklī lācis drāzās uz priekšu, skrēja pa nogāzi lejup. Roņi, kas guļ ļoti trauslu miegu, jau bija pamodušies un neprātīgā uzbudinājumā steidzās uz ūdeni. Taču Pipa otrā māte trauksmi bija sadzirdējusi par vēlu. Tieši tai mirklī, kad tā, apjukusi un šausmu pārņemta, pret kaut ko nezināmu pagriezās, lācis ar visu savu tumšo ķermeni uzgāzās tai virsū un piespieda pie zemes. Ar vienu pašu žokļu kodienu tas sašķaidīja roņu mātes galvaskausu, un no tās vairs atlika tikai nedzīva, dreboša masa. Ūdenim skaļi nošļakstot, pārējie roņi metās jūrā un klusu peldēja uz drošu paslēptuvi jūras klintīs. Bet lācis, saskurinājis savu upuri, pārliecinājies, ka tajā dzīvības vairs nav, aiz labsajūtas ierēcās un aizvilka ronieni uz priežu mežu.

Pēc šīs traģēdijas mūsu ceļotāji joprojām pa reizei iegriezās jūras līčos un līcīšos, taču gulēšanai tie centās izvēlēties klinšu šķautnes un salas, kas deva drošāku, kaut arī neērtāku patvērumu. Ar īpašu neuzticību roņi raudzījās uz priežu mežiem. Kaut arī roņiem vajadzēja būt piesardzīgiem, šis ceļojums tiem nesagādāja daudz rūpju un bija pilns prieku. Ceļojuma laikā roņu vieglprātība reizēm izvērtās draiskulībā un tie kā bērni nodevās rotaļām, kas līdzinājās «sunīšu» spēlei. Taču nekas viņiem netraucēja virzīties arvien tālāk un tālāk uz dienvidiem. Beidzot tie iegriezās Bel-Aisla jūras šaurumā un sasniedza apgabalus, pār kuriem mirdzēja vasarīgas debesis un gaiss bija maigs. Tur, paklausot vecajam roņu tēviņam, kurš jau kādreiz pirms tam bija piedalījies tādā pašā ceļojumā uz dienvidiem, roņi pameta Labra-doras krastus un bez bailēm peldēja pa jūras šaurumu, kamēr sasniedza Ņūfaundlendas krastus. Gar šo piekrasti roņi devās tikai uz rietumiem līdz pašam Labradoras līcim un, pēc tam nogriezušies uz dienvidiem, virzījās uz dienvidrietumu pusi, uz lielo salu valstību. Tā roņi, sildīdamies karstās vasaras violetajos saules staros, peldēja gar piekrastēm pa plašajiem ūdeņiem, kas bija tik bagāti ar zivīm, ka beidzot roņi k|uva trekni un slinki. Tur Pips un pārējie jaunie roņi gribēja apstāties. Bet viņu pieredzējušie vecāki zināja, ka drīz pienāks ziema ar ilgstošu aukstumu un niecīgu saules gaismu. Ziemā roņus apdraud peldošie ledus gabali, kas dārdēdami drūp pret krastu klintīm. Un roņu ceļojums turpinājās. Viņi steidzās uz priekšu pa plato jūras šaurumu no Reija zemesraga uz Nordkapu, kas atradās Jaunskotijas austrumu galā. Pa visu ceļojuma laiku dienas bija jaukas, un roņi, raudzīdamies apkārt, jautri virzījās uz priekšu, kamēr sasniedza Tesketas līci, kas atradās pašā pussalas rietumu galā un kā piebārstīts salām. No turienes roņiem nebiia iemesla ceļot tālāk. Tur atradās daudz vientuļu un drošu stūrīšu, milzīgs daudzums labu paslēptuvju. Bagātīga barība, turklāt laiks turējās jauks un patīkams.

Tieši tur Pips dabūja vēl vienu mācību. Līdz šim laikam Pipa izpratne par briesmām vienmēr bija saistīta ar sauszemi, kur zem dzidrām debesīm lidoja ērgļi, kur tumsā zagās lāči un kur ronis nevar strauji kustēties. Tagad Pips saprata, ka ari jūra slēpj sevī briesmas.

Bija kluss rudens rīts, debesis zilas un skaidras. Gaiss un ūdens dzirkstīja saules staros. Lielākā daļa roņu gozējās saulē, gulēdami uz klinšu šķautnēm kādā no salām, kas atradās vistālāk jūrā. Bet seši ņiprākie roņi dziļajā ūdenī noņēmās ar «sunīšu» rotaļu. Rotaļas laikā starp ūdensaugiem Pips uz mirkli apstājās, lai ievilktu elpu. Viņa skadrās acis ieraudzīja mazu, melnu trīsstūrveida plankumu, kas strauji šķēla viļņu virsotnes. Pips ziņkāri raudzījās uz to. Plankumiņš tuvojās Pipam, bet viņa nepieredzējušajām acīm tas nelikās bīstams. Sai mirklī Pips pamanīja, ka visapkārt saceļas briesmīgs nemiers. Sargi uz klints sāka brīdinādami kliegt. Pips bultas ātrumā ienira ūdenī. Bet tai pašā bridi noslēpumainais tumšais priekšmets jau atradās tieši zem Pipa un tas ieraudzīja garu, šausmīgu, par roni trīsreiz garāku pelēku radījumu. Sis radījums pagriezās uz sāniem un šāvās uz priekšu. Bija redzams tā bālganais vēders un plaši atvērtā, drausmīgā rīkle ar zobiem, kas atgādināja zāģi. Briesmonis bija tik milzīgs, ka varēja Pipu norīt uzreiz. Pips atradās tikai par mata tiesu no nāves, un tam tik tikko izdevās izvairīties no šī trakā uzbrukuma. Aiz muguras Pipam sacirtās žokļi, un aukstā mirdzumā iezibējās haizivs mazās, ļaunās ačeles.

Ārkārtīgi pārbiedētais Pips peldēja līkločiem. Un milzīgā zivs, kas dzinās tam paka], nekādi nevarēja to notvert. Haizivs drīz pārliecinājās, ka šīs medības ir bezcerīgas. Tās uzmanību pievērsa vieglāk iegūstams laupījums. Haizivs aizšāvās tieši uz krastu, kur ūdens bija dziļš līdz pat stāvajai klintsmalai. Pips iznira virs ūdens un vēroja, kas notiks. Kāds no jaunajiem roņiem, aiz bailēm galīgi zaudējis galvu un aizmirsis, ka ronis ir drošībā tikai dziļā ūdenī, kur iespējams izlocīties, visiem spēkiem centās izrāpties uz klints. Tiesa, tas ronim gandrīz izdevās, bet tieši tai acumirklī, kad tas rāpās uz klints ar savām šaurajām pakaļējām, astei līdzīgajām pleznām, milzīgais, apaļais haizivs purns pazibēja gaisā virs tā. Nezvērs metās virsū ronim un kopā ar to ievēlās atpakaļ ūdenī. Nošļakstēja tikai ūdens, un uz klints palika daži pilieni asiņu. Aiz šausmām zaudēdami vai prātu, citi roņi* lielās izbailēs purināja galvas un, atbalstījušies uz pleznām, riedami metās uz visām pusēm.

Dažus mirkļus vēlāk — it kā par šo jautājumu tie būtu nobalsojuši un vienbalsīgi pieņēmuši lēmumu — roņi steidzīgi devās uz kādu no piekrastes salām. Instinkts roņiem teica, ka haizivs, kam nepatīk sekli ūdeņi, tiem nesekos.

Šajā drošajā arhipelāgā nelielais roņu bars varētu labi pavadīt ziemu. Taču pēc dažām nedēļām, kas pagāja mierā un labklājībā, vecais ronis atkal gribēja peldēt uz dienvidiem. Līdz šim vecais ronis bija vadonis, kam visi bez iebildumiem paklausīja. Taču tagad vecā roņa autoritāte bija iedragāta. Kad tas atkaS devās ceļojumā, viņam sekoja tikai roņu bara mazākā daļa.

Appeldējuši apkārt pašam pēdējam Jaunskotijas zemesragam, ceļinieki šķērsoja plato Funda līci un dažas dienas uzkavējās pie Lielā Menona zemesraga. Tur pavadītajā laikā roņi pierada pie dažāda tipa kuģiem, sākot ar maziem zvejnieku šoneriem ar baltām burām, līdz lieliem okeāna tvaikoņiem, kas lika ūdenim griezties vērpetēs un balti putot. Roņi sargājās piepeldēt kuģu tuvuma, bet citādi tie daudz par kuģiem neinteresējās. Arī kuģi roņiem drīz nepievērsa nekādu uzmanību. Taču netālu no Kampohello. salas gadījās kāds mīklains notikums, kas roņu ceļojumam darīja» galu. Turklāt neviens no bara locekļiem nespēja saprast, kas īsti bija noticis.

Kāds skaists, balts burukuģis, ātri šķeldams gaišos viļņus, brauca uz ziemeļiem. Drīz vienā, drīz otrā vietā uz kuģa klaja uzliesmoja dzeltenas uguntiņas, kad saules stari krita uz kuģa ierīcēm, kas bija pagatavotas no pulēta vara. Roņi, kas atradas ap trīssimt soļu attālumā no kuģa, kā bērni ieinteresējas par šīm uguntiņām un, izbāzuši no ūdens savas apaļas, tumšas galvas, nevarēja vien no guntiņām atraut skatienus. Viņi redzeja cilvēkus, kas no ātri skrejošā milzeņa klāja noraudzījās uz roņiem. Pēkšņi no burukuģa izšļācās divas smalkas uguns strūkliņas. Kaut kas briesmīgs nosvilpa virs Pipa galvas, kāds nelāgs priekšmets ieurbās viļņa virsotnē, un tūdaļ norībēja spalgs troksnis. Tas vēl nebija aizskanējis līdz roņu ausīm, kad viņi jau ienira un ar izmisīgām pūlēm centās aizpeldēt pēc iespējas tālāk no mirdzošā briesmoņa. Kad viņi atkal iznira virs ūdens, tie jau bija tālu aiz šāvienu trāpījuma robežas. Bet nemierīgā, vecā roņa, bara vadoņa, pulkā vairs nebija. Tālē aizslīdēja baltā jahta, un uz tās tā sauktie sportisti plātījās cits cita priekšā, ka pilnīgi droši esot kaut ko nošāvuši. Stundu vai divas mazais roņu pulciņš palika uz vietas, gaidīdams atgriežamies savu vadoni; pēc tam visi roņi, neizpratnē un drūmu nojautu pārņemti, peldēja uz zaļajiem Me-nas krastiem.

Tur viņu ceļojums beidzās, tāpēc ka nebija vadoņa. Un kāpēc lai arī peldētu tālāk, ja te bija viss, kas vajadzīgs. Pa ceļojuma laiku Pips bija ieguvis pieredzi, iemācījies notvert žiglās zivis un necentās vairs vienmēr turēties mātes tuvumā, kaut arī viņi viens otru mīlēja tikpat stipri kā agrāk. Kādreiz, kad Pips bija aizpeldējis gabalu no roņu bara, viņš netālu ieraudzīja mierīgi šūpojamies viļņos melnu laivu. Tā atradās pārāk tuvu, un Pipu pārņēma nemiers. Viņš tūdaļ ienira, cerēdams atrast drošāku vietu. Un Pipam it kā uzsmaidīja laime. Tikko ieniris, viņš uzdūrās milzīgam siļķu baram. Cik daudz tur bija siļķu! Neko tamlīdzīgu viņš nebija redzējis. Siļķes ārkārtīgā satraukumā šaudījās uz visām pusēm. Pips arī palika kā bez prāta, iedrāzās siļķu drūzmā un, mezdamies te uz vienu, te otru pusi, grāba siļķes ar žokļiem, iznicinādams tās daudz lielākā vairumā, nekā spēja apēst. Bet siļķes peldēja ap viņu blīvā gūzmā. Beidzot Pips nogura un metās tieši uz priekšu, lai tiktu siļķu baram cauri. Taču, par milzīgu pārsteigumu, kāda neredzama siena viņu apturēja un atsvieda atpakaļ. Sī siena nebija pilnīgi neredzama. Savā priekšā Pips pamanīja cilpu pinumu. Apmulsis un satraukts ronis šāvās uz augšu, uz ūdens līmeni, lai izlūkotu situāciju.

Kad Pips izbāza galvu no ūdens, viņa sirds aiz izmisuma sastinga. Tieši virs viņa slējās zvejas kuģa tumšais borts, un uz Pipu cieši raudzījās briesmīgas cilvēku acis. Pips tūdaļ ienira atpakaļ ūdenī. Siļķu tagad bija vēl vairāk. Un atkal viņš uzdūrās tikla smalkajam pinumam. Ārkārtīgā uzbudinājumā viņš pūlējās izlauzties cauri tīklam, bet tikai sapinās tajā un nevarēja vairs pakustināt nevienu pleznu. Palicis bez spēka, Pips velti svaidījās starp zivīm, kas ņudzēja visapkārt. Zvejnieki viņu pacēla gaisā un ievilka laivā.

Redzēdami, kādu postu Pips nodarījis viņu tīklam, zvejnieki jau gribēja viņu nobeigt ar sitienu pa galvu. Pips gulēja laivā un raudzījās caur tiklu uz zvejniekiem ar nevainīgām acīm, kas bija tik izbrīna pilnas un pauda tādu bērnišķi nevarīgu lūgumu, ka kapteiņa sirds atmaiga.

— Nevajag, Džim, — kapteinis pavēlošā balsī teica, atturēdams zvejnieka roku. — Nudien šim nelietim ir tikpat maigas acis kā manai Libijai. Man liekas, šis ronis kļūs par viņas mīluli un Libija vairs neskums pēc sava kanārijputniņa, kas pagājušajā svētdienā nobeidzās.

— Efraim, šis ronis gan pēc kanārijputniņa neizskatās. — Džons sāka smieties un aizmeta lauzni sāņus.

— Nekas, šis ronis būs lielisks programmas numurs, — kapteinis sacīja.

Tā Pips Istportā krita gūstā.

II

Mis Libija tai laikā bija bērns ar papilnam izveidotiem un noteiktiem uzskatiem par pasauli. Viens no viņas ļoti noteiktajiem uzskatiem bija, ka roņu mazulis ar aizsmakušu balsi nevar aizstāt kanārijputniņu. Viņa kategoriski atsacījās paskatīties uz Pipu, kamēr beidzot tēvs, kura dūšu visai bija saplacinājusi meitas noteiktība, nepārliecināja viņu, ka viņai būs arī kanārijputniņš un turklāt ļoti drīz. Taču arī pēc tam Libija, redzēdama Pipu, ne reizes neizrādīja sajūsmu, kaut arī pilnīgi vienaldzīgai pret Pipa lēnīgajām acīm un maigo uzticību viņai palikt nebija pa spēkam. Viņa laipni gādāja par Pipa vajadzībām, smējās par tā jocīgo gorīšanos un slavēja viņu par labo raksturu. Tomēr meitene neatlaidīgi palika pie sava uzskata, ka Pips pārāk «jan-cīgs», lai to varētu iemīlēt. Viņai joprojām nepatika Pipa pleznas, kas tam bija priekškāju vietā. Tāpat Libijai nepatika tas, ka Pips gulēja uz zemes arī tad, kad pārvietojās no vienas vietas uz otru. Viņa bija pārliecināta, ka Pipa pakaļējās ekstremitātes, kas atradās tuvu viena pie otras un atgādināja dubultu asti, Pipa ķermenim piestiprinātas aiz pārpratuma. Kaut arī tēvs viņai centās pierādīt, ka ronim tāds kāju iekārtojums izdevīgs, viņa Pipu uzskatīja par kropli.

Vēl mazāk sirsnības pret Pipu izrādīja Libijas māte. Viņas zināšanas dabaszinībās bija visai primitīvas, un tūdaļ jau pēc pirmā acu uzmetiena viņa bez apdomāšanās nolēma, ka Pips pieder pie kādas zivju sugas. Un šo viņas pārliecību neviens nekad nespēja satricināt.

— Te tev nu bija! — Libijas māte iesaucās. — Tikai tavā galvā, Efraim Barnes, varēja iešauties tāds joks. Laikam ar to vēl nepietiek, ka tu katru dienu ēd zivis, runā par zivīm, smirdi pēc

zivīm, tev vēl uznākusi vajadzība mājā atvest dzīvu zivi, lai tā blandās pa visām istabām un ik uz soļa maisās pa kājām! Un ar ko lai to zivi baro, to es gribētu zināt!

— Ronis ēd zivis un pats ir tāda pati zivs, māt, kā tu vai es! — kapteinis Efraims smaidīdams sacīja. — Turklāt ronis tev nemaz nemaisīsies pa kājām. Ronis nedzīvos mājā, bet pagalmā. Naktī tas gulēs cūkkūtī. Es ierakšu zemē mucu un ieliešu tur sāļu ūdeni, lai ronim būtu kur parotaļāties. Sis ronis ir interesants un maigs kā kaķēns.

— Nu, lai tad ar... Tikai zini, ka šai padarīšanā nekādu atbildību neuzņemos, Efraim! — misis Barnesa paziņoja, noskaldīdama katru vārdu. Un iznāca tā, ka pagaidām Pips kļuva nevis par Libijas, bet par kapteiņa Efraima mīluli.

Barnesu ģimenē īpašu cieņu baudīja liels, rūsgans runcis un mazs, pinkains terjeru sugas iezilgani pelēks kucēns. Ieraudzījis Pipu, runcis laidās bēgt. Sabozis asti kā lampas cilindra tīrāmo suku, runcis uzlēca uz virtuves skapja un tur rūkdams nogūlās, bet kaķa zaļās acis spīdēja kā divi mēneši. Toties terjers Tobijs svešzemnieku ar maigajām acīm saņēma laipni. Tobijs nepazina baiļu un uz visām runča ākstībām raudzījās it kā no augšas. Laipni kulstīdams savu īso astīti, terjers piegāja pie jaunatnācēja un to ziņkāri apostīja. Pips, kura vientuļā sirds bija noilgojusies pēc draudzības, moži atbildēja uz šo pieklājīgo un laipno izturēšanos. Kopš tā brīža Pips un Tobijs kļuva par lieliem draugiem.

Ar laiku rūsganais runcis un misis Barnesa vairs neizturējās pret Pipu kā pret svešinieku un Pips sāka tos pat mazliet interesēt. Kad pagalmā, rotaļādamies ar Tobiju, Pips uzsāka cīņu, kas vienmēr beidzās tā, ka Pips, pleznas vicinādams, augstsirdīgā labvēlībā apvēlās uz muguras, bet Tobijs, satraukti riedams, līksmi nosēdās tam uz krūtīm, — rūsganais runcis vienmēr tupēja cīnītāju tuvumā uz malkas grēdas, kaut arī runča skatiens nebija diezin cik labvēligs. Misis Barnesa atvēra virtuves durvis un laipni aicināja Pipu izdzert tasi silta piena, kas viņam ļoti garšoja. Kad mājās nebija Libijas, jo šai laikā tā atradās skolā, un kapteiņa Efraima, kas zvejoja jūrā, kapteiniete nosēdās ar adīkli rokās šūpuļkrēslā pie loga un noraudzījās Pipa un Tobija rotaļā. Jaunais ronis bija viņas bezgalīgo prātojumu ierosinātājs.

— Lai tikai padomā viens cilvēks, — viņa sevi murmināja.

— Tāds radījums! Patiesi — ronis nav vienkārša zivs, ja tas staigā pa visu māju un lok pienu kā kaķēns. Bet, kad ronis rotaļājās ar Tobiju, nudien tas ir labāk par jebkuru cirku.

Tā kā misis Barnesa par Tobiju bija ļoti augstās domās un uzskatīja to par gudrāko suni visā Menā, viņa pamazām sāka cienīt arī Tobija draugu — roni. Un gadījās, ka Pipam sāka patikt virtuves pavarda uguns, kaut ari viņš uguni nebija agrāk nekad redzejis.

Beidzot piekrastē sākās īsta Atlantijas ziema. Tā ledū sakala krastu un šauta to vētrām. Tagad kapteinis Efraims pa lielākai daļai dzīvoja savā ērtajā mājiņā. Kādreiz aizbraucis uz dažām dienām uz Ņujorku, kapteinis redzēja dresētu roņu trupas izrādi, un tur viņš saprata, ka pleznaiņi ir ļoti apdāvināti. Garajos ziemas vakaros par viņa galveno nodarbošanos kļuva Pipa apmācīšana izpildīt dažādus trikus. Pamudināts ar bagātīgām balvām, ko izsniedza svaigu zivju un silta piena veidā, Pips guva labas sekmes. Ronis mācījās tik ātri, ka vēl pirms pavasara atnākšanas pārspēja labi audzināto Tobiju. Tai laikā no tālās Bos-tonas atveda mazu, zeltainu kanārijputniņu. Bet Libijai vajadzēja atzīt, ka ronis viņai patīk labāk nekā kanārijputniņš. Misis Bar-nesas spriedums bija šāds: «Kanārijputniņi, bez šaubām, pierastāki, tomēr tie neprot taisīt tādus jokus kā roņi.»

Libija un viņas tēvs vienmēr mēdza mīlīgi pajokot viens par otru, un, rau, kādreiz kapteinis Efraims paziņoja, ka viņš iemācīšot Pipu dziedāt kā kanārijputniņu. Pips jau prata daudz numuru un katrā trupā varētu izvirzīties pirmajā vietā. Arvien jaunas un jaunas prasības tika uzstādītas Pipa prātam, bet tās viņu nemulsināja. Par katru jaunu triku Pips saņēma vairāk zivju, vairāk piena, vairāk glāstu. Kapteinis Efraims paņēma lielu cinka skārda spaini, nostādīja to uz grīdas ar dibenu uz augšu un pavēlēja Pipam nogulties ar krūtīm uz spaiņa dibena. Pēc tam, piesējis pie katras Pipa pleznas pa skārda plāksnei, viņš ronim iemācīja plāksnes spēcīgi sist pa spaiņa sāniem. No šī trokšņa skaļais kanārijputniņš kaunīgi noklusa, bet rūsganais runcis, izbrīna un baiļu pārņemts, metās laukā no virtuves. Arī Pipu acīmredzot nomāca paša saceltā apdullinošā dārdoņa, tāpēc pagāja vairākas nedēļas, iekams viņš pilnīgi iemācījās mūzikas mākslu.

Kad mācību laiks bija beidzies, Libija tomēr svinīgi paziņoja, ka mūzika un dziedāšana esot dažādas lietas. Kapteinis tūdaļ nodievojās, ka viņš kaut kādam kanārijputniņam neļaušot par sevi zoboties. Pagāja vēl dažas nedēļas, un kapteinis iemācīja Pipu pacelt pret debesīm purnu un izdvest gari stieptus, pamazām noklustošus vaidus un tai pašā laikā dauzīt spaini ar skārda plāksnēm. So numuru Pips izpildīja lieliski. Izdzirdis Pipa dziedāšanu, Tobijs glābās aiz plīts un no turienes ar bēdu un izbrīna pilnu skatienu raudzījās uz savu draugu. Libijai, kura bija taisnprātīgs bērns, vajadzēja atzīt, ka viņa un kanārijputniņš uzvarēti.

Pa šo laiku Pips bija tik ļoti izaudzis kā neviens cits no roņiem, kas dzīvoja brīvībā un bija dzimuši vienā laikā ar to. Kad pienāca pavasaris, Pips kapteini Efraimu redzēja arvien retāk. Taču par šo zaudējumu tas tika bagātīgi atalgots: labais kapteinis nejauši savā mazajā īpašumā bija atklājis avotu un pie dārza žoga izraka brīnišķīgu dīķi, kur Pips varēja rotaļāties. Visu vasaru Pips arvien vēl suga un bija laimīgs, spēlēdamies-ar Tobiju, apvainodams rūsgano runci, iepriecinādams Libiju un. sniegdams misis Barnesai vielu dažādām pārdomām, kad tā. nodarbojās ar adīšanu. Ziemā kapteinis Efraims līdz pilnībai iemācīja Pipam veco triku izpildīšanu un vēl šo to jaunu. Pa ŠO' laiku viņš bija izaudzis tik liels, ka misis Barnesa sāka kurnēt — Pips aizņemot pārāk daudz vietas. Kaut arī viņam bija spēcīgi žokļi un iespaidīgi zobi, viņš joprojām bija uzticīgs un mīlīgs. Taču kādreiz uz pavasara pusi viņš pierādīja, ka viņa labsirdība beidzas, ja kāds slikti izturas pret viņa draugu.

Tas notika tā. Mazais, bet ļoti vīzdegunīgais Tobijs bija nokaitinājis kādu sētas suni, kas dzīvoja netālu no Aislportas kādā fermā. Bija zināms, ka šis sētas suns jau nokodis vairākus mazus, suņus. Katru reizi, kad tas skrēja gar Barnesa mājas vārtiem un draudīgi rēja uz Tobiju, tas, tupēdams uz kāpnēm, tikai nevērīgi, ņurdēja.

Bet kādā rītā, kad milzīgais suns skrēja aiz sava saimnieka kamanām, Tobijam gadījās netālu no vārtiem izkašņāt no sniega, paša ieraktu, vērtīgu kaulu. Milzīgais suns pieskrēja pie sētas ure pārlēca tai pāri. Tobijs tikko paguva izvilkt no sniega savu mazo,, pinkaino galvu un apgriezties, lai sagaidītu uzbrucēju aci pret aci. Tobijs bija ļoti drošsirdīgs, un ne jau bailes izskanēja viņa rūkšanā, kad metās savam milzīgajam ienaidniekam virsū un iekodās pakaļkājā. Pēc mirkļa Tobijs vairs nebūtu starp dzīvajiem, ja, neveikli kustēdamies uz savām pleznām, nepiesteigtos Pips, lai paskatītos, kā mazajam draugam klājas.

Kā jau mēs redzējām, Pipa sirds bija pilna ar mīlestību pret kaķiem, suņiem un citiem radījumiem. Bet tā bija tāpēc, ka viņam likās — visi pret viņu izturas draudzīgi. Ieraudzījis naidīgi noskaņoto suni, Pips bija ļoti pārsteigts. Bet tai pašā brīdī viņš saprata, ka ar viņa biedru noticis kaut kas nelāgs. Pipa acis kļuva sarkanas un iegailējās, un viņš metās ienaidniekam virsū. Ar drausmīgu ātrumu, ar kādu tas bija medījis skumbrijas, Pips sagrāba sētas suni aiz kakla. Pipa zobi bija piemēroti vislielāko lašu noturēšanai, un viņš iekodās, kā iekožas buldogs. Bet Pipa zobi bija garāki par buldoga zobiem.

Sētas suns iekaucās un sākumā gribēja sagrābt savu dīvaino, pretinieku. Redzēdams, ka viņu pašu tik spēcīgi satur un iekos-ties pretinieka miesā nav iespējams, sētas suns sāka raustīties, cenzdamies roni nokratīt. Bet Pips ar nepielūdzamu spēku nospieda suni pie zemes, garie zobi aizvien dziļāk un dziļāk ieurbās suņa kaklā. Ciņa turpinājās jau kādu pusminūti. Trīs cīnītāji kūleņoja, izkārpīdami sniegu pēdas divpadsmit uz visām pusērn. Tobijs joprojām neatlaidās no sava naidnieka pakaļkājas. Sniegā bija redzami sarkani plankumi. Pēkšņi izšļācās spoži sarkana asins straume un izplūda sniegā. Sētas suns sāka gārgt un bez dzīvības apvēlās ar galvu uz leju kā ar klijām piebērts maiss.

Sai brīdī sētas suņa saimnieks, kas pārāk vēlu bija pamanījis, kāds liktenis piemeklējis viņa nikno mīluli, kliegdams, lādēdamies un nūju vicinādams ieskrēja pa vārtiem. Bet tajā pašā mirklī, skriedams ar kailu galvu no virtuves, cīņas vietā ieradās arī kapteinis Efraims. Kapteinis apstājās tieši sētas suņa saimnieka priekšā. Efraims uzreiz redzēja, ka cīņa beigusies.

— Rimsties, Bezli, — viņš īsi pavēlēja. Un mierīgākā balsi turpinaja: — Nav vērts celt traci. Tavs suns pats pie visa vainīgs: tas ieradās manā pagalmā, lai nokostu manu mazo sunīti. Nu tad tavs suns ir arī saņēmis algu pēc nopelniem. Un, ja Pips nebutu nokodis_ tavu suni, es pats to būtu nositis. Vai saproti?

Bezli bija tāds pats ķildnieks kā viņa suns. Taču, saprazdams, ar ko viņam darīšana, Bezli pārvarēja uzbudinājumu un savaldījās.

— Tas bija brīnišķīgs suns! Tas maksāja lielu naudu. Tev jāsamaksā desmit dolāru, un mēs lietu izbeigsim miera ceļā.

— Ak, Bezli, baidos, ka man būs jāpaliek par tavu parādnieku. Es tev samaksāšu viņpasaulē pie garās letes! — kapteinis Efraims sāka sausi smieties.

Sakodis zobus, viņš spalgi iesvilpās. Tobijs, kas viss bija notraipījies ar dubļiem, tūdaļ pielēca pie kapteiņa Efraima. Pips atlaida savu beigto ienaidnieku, pacēla galvu un jautājoši palūkojās uz savu saimnieku. Arī Pipam visa ķermeņa priekšdaļa bija notriepta ar asinīm.

— Ej nomazgājies! — kapteinis uzkliedza, paceldams skaidu un iemezdams dīķī, kas jau pa pusei bija brīvs no ledus.

Pips bez iebildumiem aizšļūca pakaļ skaidai, bet Bezli, murminādams neskaidrus draudus, gāja atpakaļ pie savām kamanām.

III

Aprīļa beigās Pipa liktenī notika lielas pārmaiņas. Sākumā šīs pārmaiņas, protams, skāra kapteini Efraimu. Paaugstināts amatā un iecelts par kāda skaista šonera komandieri, kas devas uz Lielajiem Sēkļiem zvejot mencas, kapteinis Efraims pārdeva savu Istportas mājiņu un aizveda ģimeni uz Golsteru Masačūsetā. Pārliecinājies, ka Golsterā turēt roni nav iespējams, kapteinis ar milzīgām nozēlām Pipu pārdeva, tiesa, par labu naudu kāda angļu dzīvnieku dresētāja aģentam. Pips ļāva cerēt, ka kļūs par interesantu numuru ceļojoša cirka programmā. Viņu aizveda uz. preču tvaikoni, kas brauca uz Liverpūli. Mīlīgais dzīvnieks, kas meklēja mierinājumu savām skumjām pie kapteiņa Efraima un Tobija, uz kuģa iekaroja visu sirdis un kļuva par vispopulārāko un privileģētāko pasažieri. Sākumā viss noritēja labi. Bet, rau,, kuģis nonāca pie Ņūfaundlendas salas Reija zemesraga. Šis skarbais, nodevīgais zemesrags attaisnoja savu slikto reputāciju: spēcīga dienvidrietumu vētra uzsvieda kuģi uz klintīm. Kamēr drupās satriektā kuģa apkalpe glābās laivās, Pips nokļuva trakojošajos Atlantijas okeāna viļņos un viņā pamodās sen aizmirstas atmiņas..

Pats sev par izbrīnu, Pips sajuta, ka nonācis mājās. Taču vientulība viņu nomāca. Pacēlis galvu virs ūdens cik necik augstu, viņš raudzījās uz visām pusēm, miglaini cerēdams ieraudzīt kapteini Efraimu vai Tobiju, kaut vai īgno rūsgano runci. Bet tie nekur nebija saskatāmi. Taču Pipam gribējās atrast biedrus. Kad viņš bija saēdies zivju tik, cik līda iekšā, viņa galvenā vēlēšanās bija atrast sabiedrību. Pips nepacietīgi devās uz krastu, ko, protams, nevarēja redzēt, bet viņš skaidri sajuta, ka krasts nav tālu.

Pa ceļam gadījās izliekta, augsta klints, gluži kā cūkas mugura. Tā bija sala. Appeldējis tai apkārt, Pips tuvojās krastam no vēja puses un nonāca pie neliela sev līdzīgu roņu bara un. priecīgi steidzās ar tiem sabrāļoties.

Svešie roņi, kas galvenokārt bija mātītes un jaunie tēviņi,. Pipa mēģinājumu tiem tuvināties uzņēma ar laipnu vienaldzību. Taču viens ronis, liels tēviņš, kas acīmredzot sevi uzskatīja par bara vadoni, par Pipu neko negribēja zināt un, gulēdams uz. klints, ļoti nelaipni rūca un ņirdza zobus. Pips pieklājīgi aizpeldēja tam garām un izrāpās uz klintīm pēdu divdesmit no niknā tēviņa, kur arī nogūlās starp divām laipnāka rakstura mātītēm. Pipam gribējās iepazīties, tas arī bija viss. Vecais roņu tēviņš ilgi rūca. Beidzot, sajutis niknuma uzliesmojumu, strauji devās uz klintīm, lai svešinieku padzītu. Vecais ronis abas mīlīgās mātītes, rupji iegrūda ūdenī un, briesmīgi noskaities, uzbruka Pipam.

Taču vecais roņu tēviņš rīkojās neapdomīgi. Redzēdams tādu izturēšanos, Pips sākumā sajuta zināmu biklību. Taču arī viņu sagrāba niknums, un viņa acis pieplūda asinīm. Kaut arī Pips vēl bija jauns, tomēr nebija mazāks par savu vareno pretinieku. Turklāt uz klintīm Pips spēja pārvietoties daudz veiklāk nekā vecais roņu tēviņš. Ne jau velti Pipu bija dresējis kapteinis Ef-raims. Kad vecais ronis gāzās viņam virsū, Pipa tai vietā vairs.

nebija. Viņš atlēca sāņus un cieši iekodās uzbrucēja pleznās pie paša ķermeņa. Tiesa, Pips arī pats, ieņemdams šo pozīciju, dabūja vienu otru spēcīgu belzienu. Taču Pips turējās stingri kā buldogs un bez žēlastības plosija savu ienaidnieku, kamēr tas beidzot, cenzdamies atsvabināties, atmetis galvu atpakaļ, sāka kliegt. Ar šo padošanās zīmi apmierināts, Pips veco roni tūdaļ atlaida vaļā, un tas lielā niknumā iemetās ūdenī.

Sī uzvara Pipam sagādāja daudz labuma. Viņš kļuva par neapstrīdamu nelielā roņu bara vadoni, bet viņa vecais, pazemotais ienaidnieks, pēc veltīgām pūlēm sadalīt roņu baru, kļuva padevīgs. Pipam tieši tas bija pa prātam: viņš bija laimīgs, un tam gribējās, lai visi, kas bija ap viņu, tāpat būtu laimīgi.

Kad tuvojās pavasaris, roņu bars gar Ņūfaundlendas krastiem devās uz ziemeļiem. Reizēm roņu bars steidzās, reizēm veselām dienām kavējās vientuļos jūras līčos un upju grīvās. Pips bija līksms par to, ka atkal atgriezies dzimtajā stihijā, un reizēm atļāvās tādus jokus, kas varbūt šķita pārāk vieglprātīgi tādam solīdam ģimenes galvam. Bet laiku pa laikam Pipam uzmācās skumjas pēc mājas pavarda un Tobija, pēc kapteiņa un lielās alvas tases ar silto pienu. Kādreiz, kad to mocīja atmiņas, Pips nejauši uzdūrās ļaudīm.

Roņu bars, kas pavadīja laiku bezdarbīgā slinkumā, bija aizkavējies pie kāda sekla līča ieejas. Sai brīdī aiz klinšu šķautnēm parādījās laiva ar diviem zvejniekiem. Zvejnieki bija izbraukuši jūrā makšķerēt zivis. Par laimi, tiem šauteņu nebija līdzi. Zvejnieki ieraudzīja roņus, kas ienira ūdenī un nozuda, tikko viņi bija parādījušies, — un tas bija pilnīgi dabiski. Bet kāds bija zvejnieku pārsteigums, kad viens ronis — pats lielākais ronis visā Atlantijas okeānā, kā likās viņu pārsteigtajām acīm, — nenozuda kopā ar pārējiem. Tieši otrādi, ronis raudzījās cieši uz viņiem un •droši peldēja tiem pretī.

Bez šaubām, arī vislielākais ronis ir bīstams tikai zivīm. Taču šais divos zvejniekos, kuri labi zināja, cik roņi bailīgi, šī dzīvnieka rīcība iedzina milzīgas bailes. Viņi pārstāja airēt un, māņticīgu šausmu pārņemti, raudzījās uz Pipu.

— Svētā dievmāte! — aizelsdamies sacīja viens no zvejniekiem. — Tas taču nemaz nav ronis, Maikl!

— Ko tam no mums vajag, Barnej, kā tu domā? — jautāja Maikls, un viņa balsī skanēja šausmas.

— Tas droši vien būs vienam no mums nelaimes priekšvēstnesis. Es domāju, labāk griezīsimies atpakaļ uz krastu, — sacīja Barnejs un iegūlās pirmajos airos, lai pagrieztu laivu.

Sis priekšlikums Maiklam likās augstākā mērā pārliecinošs, kad viņš redzēja, ka noslēpumainais viesis joprojām peld pretī viņiem. Maikls bija gatavs doties cīņā ar polāro lāci arī tad, ja viņam rokās nebūtu cita ieroča kā airis, bet raudzīties sejā pārdabiskai parādībai nebija viņam pa spēkam. Jau pēc mirkļa laiva joņoja uz līci visā ātrumā, kādu vien tai spēja piešķirt zvejnieku prasmīgās rokas. Pips nesteigdamies un, kā zvejniekiem šķita, ar briesmīgiem nolūkiem, joprojām peldēja viņiem pakaļ.

— Neuzdrošinies man tuvoties! — kliedza izbaiļu pārņemtais Maikls. — Vai arī es tev gāzīšu pa purnu ar airi, saproti?

— Klusāk! — sacīja Barnejs. — Nerunā tā ar garu, tas var mūs pazudināt!

— Re, kā man liekas, — pēkšņi sacīja Maikls klusākā balsī,

— vai tikai tas nebūs Dena Sidi gars. Viņš ir atgriezies un vajā mani tāpēc, ka neatdevu viņa dēlam zābakus, kā biju solījies.

— Iespējams! — atbildēja Barnejs, kļūdams priecīgāks no domas, ka briesmīgais ronis nevajā viņu.

Vēl brīdis, un laiva, kas bija sasniegusi slīpo krastu, tik spēji apstājās, ka abi airētāji novēlās no sēdekļiem. Izkāpuši uz akmeņiem, tie visiem spēkiem ieķērās laivas malās, lai to izvilktu krastā. Bet Pips viņus jau gandrīz panācis. Viņa acīs mirdzēja maigums. Šausmās iekliegdamies, Maikls skrēja pa krastu uz būdiņu. Bet Barnejs paguva paķert no laivas dibena dārgo cinka spaini, kurā viņiem atradās makšķerēm ēsma. Ar spaini rokā viņš steidzās Maiklam pakaļ. Bet, paraudzījies pār plecu atpakaļ, viņš redzēja savu noslēpumaino vajātāju, kas, iznācis no ūdens, šļūca pa krastu tādā ātrumā, ar kādu skriet pa sauszemi, bez šaubām, nespeja neviens ronis. Barnejs paklupa pret akmeni, novēlās, nometa cinka spaini ar makšķeru ēsmu un, aiz bailēm kliegdams, metās uz būdiņu, it kā viņam paka] dzītos nelabais gars.

Aizcirtuši būdiņas durvis, abi zvejnieki, izbaiļu pārņemti, raudzījās pa logu. Pie sienas karājās pielādētas šautenes, bet zvejnieki tam nepieskārās. Šaut uz atnācēju no viņpasaules būtu par daudz riskanti.

Nonācis pie cinka spaiņa un zemē izbirušās makšķeru ēsmas, Pips kļuva priecīgs. Viņš labi zināja, kādai vajadzībai spainis domāts un ko cilvēki no viņa gaida. Tāpat Pipam nebija iebildumu saņemt algu jau iepriekš: tāpēc viņš ēsmu tūdaļ norija. Ēsmas nebija daudz, bet Pips bija cieši pārliecināts, ka dabūs bļodu ar siltu pienu, ja vien labi izpildīs savus pienākumus. Pips jautri uztrausās uz spaiņa un ar savām varenajām krūtīm nogūlās uz tā. Tad, sizdams pa spaini ar pleznām visā spēkā, pacēla purnu gaisā, un pret debesīm atskanēja gari stiepti, sāpju pilni vaidi.

Klausītāji neizturēja.

— Svētā dievmāte, glāb mūs! — Barnejs vaimanāja, nokrizdams ceļos un izmisīgi cenzdamies atcerēties no bērnu dienām kādu lūgsnu. Taču viņa atmiņa bija pilna ar visādu draņķi un viņš nespēja gandrīz neko atcerēties.

— Mitējies, Den, mitējies! — Maikls lūdzās, mežonīgām acīm lūkodamies uz Pipu, kas izpildīja savu mistisko numuru. — Es atdošu tavam dēlam zābakus, tūlīt atdošu. Es tos atdošu, Den! Neaizskar mani, es tevi lūdzu, vecais draugs!

It kā atbildēdams uz šiem zvērestiem, Pips pārtrauca dziedāšanu un paļāvīgi raudzījās uz būdiņas pusi, gaidīdams bļodu ar siltu pienu. Bet bļodu neviens nenesa, un Pips jutās vīlies. Nekad agrāk viņam nebija likuši tik ilgi gaidīt, šie cilvēki nebija līdzīgi kapteinim Efraimam. Pagāja vēl kāds brīdis, un Pips, nošļūcis no spaiņa, lēnām devās prom pa nolaideno krastu un apvainots ienira atpakaļ jūrā. Kad Pipa tumšā galva, kļūdama arvien mazāka, nozuda ūdens plašumā, zvejnieki atvēra būdas durvis un, kāri elpodami svaigo gaisu, iznāca ārā.

— Es vienmēr esmu teicis, ka Denam ir laba sirds! — nedrošā balsī nomurmināja Maikls. — Tagad tu, Barnej, bez šaubām, redzi, ka viņš uz mums vairs netur ļaunu prātu.

— Bet tev jau šodien pat jāatdod zābaki Dena dēlam, — uzstāja Barnejs. — Kad tu to būsi izdarījis, varbūt ar Dena atraitni tev viss nokārtosies.

— Nu, vari būt pilnīgi mierīgs. Otrreiz tas man jāatgādina nebūs.

Bet Pips, zaudējis ticību cilvēkiem, sāka aizmirst savas gūstniecības dienas, kad tam bija klājies tik labi. Y?iņš sāka interesēties par sev līdzīgiem radījumiem un pēc dažām nedēļām jau bija pilnīgi pārvērties. Pēc neilga laika Pips un tā mazais roņu bars devās ceļojumā, pametot Labradoru tālu aiz muguras. Beidzot roņu bars aizpeldēja līdz klinšainu salu virknei, kas stiepās gar drūmu krastu. Salās bija daudz alu, un jūras putni, žēli ķērkdami, lidoja pārī, un nerimtīgās jūras pelēkie viļņi gāzās pret klintīm. Pipā sāka mosties miglainas un saldas bērnības atmiņas — un šajās salās viņš un tā roņu bars apmetās uz visiem laikiem.

BERNARDO KORDONS, argentīniešu rakstnieks. MAISS BAL0ŽIEM

Man bija septiņi gadi, kad mani nodeva Gailīšu skolā. Sādu nosaukumu skolai bija devušas kociņā iestiprinātas ledenes, kas tika pārdotas tuvējā konditorejā. Un vēl tas apstāklis, ka mēs visi bijām īsti sīkuļi. Mācības šai skolā bija paredzētas diviem gadiem. Tajā uzņemtie zēni un meitenes uzlūkoja cits citu ar neuzticību un nicinājumu. Stundās un starpbrīžos vienmēr izveidojās divas grupas.

Togad skolotāji nolēma sasēdināt zēnus un meitenes kopā. Meiteņu pietrūka dažiem pāraudžiem no lielajiem īres namiem ar galerijām un iekšējiem pagalmiem, vienkāršo ļaužu namiem Al-magro kvartālā. Sie zēni izraisīja manī apbrīnu un cieņu. Viņi bija veikli un attapīgi, prata aizstāvēties un nemeklēja pēc vārda kabatā. Viņi zināja sulīgo ielas valodu un daudz ko citu, par ko bērniem parasti nebija ne miņas.

Vienu no viņiem sauca par Emilio. Iesauka viņam bija Pieniņš. Viņš līdzinājās mazam vīrelim, un viņu nosēdināja vienu pašu visiem aiz muguras. Man blakus trāpījās raženi noaugusi, valodīga un gudra meitene. Sīs trīs viņas īpašības darīja manu mulsumu vēl lielāku. Es atvirzījos uz pašu sola maliņu un sēdēju tikai uz vienas dibenpuses. Mana kaimiņiene plisētos svārkos ar pušķī sasietu, iestīvinātu lenti aizņēma turpat visu solu. Lente kutināja man degunu, kad meitene piecēlās, atbildēdama skolotājai, un atbildēja viņa gandrīz nepārtraukti, tāpēc ka visu zināja.

Kādā no šādām reizēm, kad skolotāja nevarēja mūs redzēt, Emilio pačukstēja man:

— Stulbeni! Pielūko, ka nenozvelies uz dibena!

Pieķerts kautrībā, es tumši piesarku un pavirzījos mazliet tuvāk savai sola biedrenei. Taču Emilio nerimās:

— Tavā vietā es pieturētos šai resnulei pie bulciņām!

Negaidītais pēcpuses salīdzinājums ar bulciņām mani apdullināja: kā nokaitēts iesms tas ieurbās manā apziņā. Sulīgais vārds nošmiukstēja gluži kā nepiedienīgs žests. Mani satrieca doma, ka šī pēcpuse plisētajos svārkos ar milzīgo lenti varētu būt kaut kas ēdams un aromātisks, gluži vai smalkmaizīte ar rozīnēm un riekstiem. Es baidījos no skolotājas skatiena un kaimiņa čukstiem. Man gribējās paslēpties, nozust no pasaules.

Starpbrīdī piegāju pie Emilio. Viņš itin nemaz nebija lecīgs, par spīti savam apģērbam, kādu valkāja vienīgi zēni no viņa kvartāla: sandales un garas zeķes ar saitēm. Ik pa brīžam viņš savilka tās ciešāk, paraudams uz augšu bikšu staras, kas sniedzās pāri ceļgaliem. Emilio loti lepojās ar šo apģērbu, jo citi zēni valkāja īsas bikšeles un golfas.

— Es tevi pazīstu, — Emilio paziņoja man. — Redzēju, kā> tu dzenā pa ielu ripu.

— Vai tu arī pastaigājies?

Emilio smaids mani sajūsmināja: viņš nicīgi pasmīkņāja, kā to dara daudz pieredzējuši važoņi.

— Tam man neatliek laika! Pa dienu es mazgāju piena kannas.

Itin kā noslaucīdams muti, viņš pacēla roku, lai es redzētu viņam ap delmu apsieto dubulto ādas siksnu.

— Mazgāt kannas nav vis dzenāt ripu, saprati? Tas ir vīra darbs. Kannas ir smagas, tajās jāiebāž roka un ilgi, ilgi jāberž. Tāpēc man tādas varenas aproces, redzēji?

Viņa pārākums bija acīm redzams. Emilio nolaida roku, nicīgi sašķiebdams muti.

— Es mazgāju kannas, bet pats skatos pa durvīm uz ielu. Reizēm es redzu tevi ar ripu.

Pēc brīža viņš piemetināja:

— Tev labi padodas ...

Es dzenāju dzelzs ripu sava prieka pēc, pieturēdams to ar galā saliektu stienīti. Es liku ripai lēkt pāri peļķēm, uzmesties, uz trotuāra malas. Taču vairāk par uzslavu man glaimoja Emilio gatavība draudzēties ar mani.

Pēc stundām mēs sastapāmies pie skolas durvīm. Iznāca An~ dresito. Viņu ikreiz sagaidīja kalpone vai uniformēts šoferis un tikai tāpēc, lai pārvestu pāri ielai: Andresito dzīvoja iepretim skolai savrupmājā ar divām marmora kolonnām. Reizēm viņu pavadīja uz skolu tēvs, un, gadījumā, ja viņi bija nokavējušies, tēvs neatvadījās pie durvīm, bet gāja atvainoties. Direktore un skolotājas izsteidzās pretī visievērojamākai personai visā kvartālā — šim dendijam pelēkās getrās, turklāt vēl ļoti jaunam.. Atceros, kā mana skolotāja sāka trakā ātrumā pūderēties, bet tad izmetās laukā no klases ar baltu seju, gluži kā klaunam, un uzkrāsotu sirsniņu uz lūpām. Viņa sarunājās ar frantu, bet pēc tam aiz rokas ieveda klasē Andresito, neizskatīgu puišeli īsās meiteņu biksītēs — ar puspliku dibenu, kā sacīja man Emilio, smīnēdams un pavilkdams augstāk savas garās zeķes. Zēnu stilbi esot līdzīgi sieviešu kājām, un nākamajam vīrietim nepieklājoties tos izrādīt.

— Tur jau viņš stāv. — Ņirdzīgi sašķiebis muti, Emilio norādīja uz Andresito. — Redzēji, kā mūsu skolotāja ap viņu luncinās? Un, kāpēc?

Es zināju kāpēc: savrupmāja, uniformēts šoferis, modīgs tēvs. Es neatbildēju, man bija kauns. Mēs devāmies pa Pringlesas ielu uz Kangalo pusi.

— Saderam, ka šie bagātnieki pavisam citādi nekā mēs, — Emilio paziņoja. — Vakar mans vecais nopirka maišeli maisa baložiem. Domā, viņi pirktu maisu baložiem?

— Vai tev ir baloži? — es pajautāju.

— Man nav. Viņi atlido pie mums pagalmā.

— Pie mums arī, — es atbildēju.

— Vai tu viņus baro?

— Nē, — es noteicu pēc īsa šaubu brīža. — Bet viņi tik un tā saēdas maisu pie vistām.

— Tur ir liela starpība, — Emilio uzvaroši iebilda. — Mēs vācam drupatas speciāli baložiem. Bet tagad vecais nopirka maišeli maisa.

Es dievināju putnus: vistas, cāļus, baložus un citus. Par cāļiem nemaz nav ko runāt. Kad es skatījos uz viņiem, mani pārņēma neparasts maigums, bet, kad es glāstīju tos, man trīcēja rokas. Taču viņi neatbildēja man ar tādu pašu maigumu. Diendienā es vēroju, kā cālēni aug. Es tiranizēju viņus ar savu mīlestību. Man gribējās viņus apmīļot, bet viņi rāvās no manām rokām gluži kā no lauvas ķetnām. Es kusu vai laukā aiz maiguma, spiezdams pie krūtīm kādu cālēnu, bet panācu vienīgi to, ka putnēns izbiedēti blenza manī stingām, baiļpilnām acīm. Pie skaistajiem baložiem man visvairāk patika viņu iegarenās, sarkanu tīklojumu pārvilktās acis. Protams, paši baloži visu redzēja asins-krāsā, un viņu acīs es izskatījos briesmīgs slepkava. Baloži atlaidās no parka pie Itāliešu slimnīcas paknābāt vistu barību. Viņus iķēra, apgrieza spārniem spalvas, un viņi dzīvoja šķūnī. Es nācu viņus paglāstīt, bet viņi baidījās no manis kā no uguns. Tā arī neatradu vārdus, lai viņi apjaustu manu mīlestību. Vienīgais putns, kas, šķiet, saprata manas jūtas, bija pīle ar lāsumainām spalvām. Viņa nebija tik skaista kā balodis, nedz arī tik mīklaini rosīga kā vista, toties nepārprotami atbildēja uz manu pieķeršanos. Pīle palieca sāņus galviņu, lai varētu mani labāk redzēt. Viņa diezgan ilgi mitinājās vistu kūtī, un mūsu starpā nodibinājās draudzība. Taču kādu svētdienu tika nolemts pīli nokaut, un es nebildu ne vārda. Vienīgi ieslēdzos pieliekamajā kambarī un aizbāzu ausis, lai nedzirdētu draudīgo varzu vistu kūtī. Mani brāļi palīdzēja pīli noķert, un tēvs nocirta tai galvu. Godīgi sakot» es neatteicos pēc tam no putnu gaļas; jādomā, es tiesāju to ar vēl lielāku apetīti nekā mani brāļi, jo biju pats resnākais. Arī pēc tam savu neremdināmo mīlestību pret dzīvniekiem es nekad nesasaistīju ar smaržīgajiem cāļiem, kurus māte cēla laukā no-cepeškrāsns.

Maišeli maisa baložiem! Es nevarēju ne iedomāties, ka Emilio tēvs, šis muskuļotais piena pārdevējs izšūtā kreklā vai pidžamas jakā ar uzrotītām piedurknēm, spētu mīlēt baložus tāpat kā es. Nolēmu pavadīt Emilio līdz mājām.

— Vai pie jums atlaižas daudz baložu? — es jautāju draugam.

— Ahā!

— Un viņi laiž tevi sev tuvumā?

— Protams. Es pieeju klāt un ķeru viņus ciet.

— Un viņi vienmēr laižas pie jums?

— Kā citādi! Tāpēc jau mēs viņus piebarojam.

Drauga sacītais manās ausīs skanēja kā pārmetums. Mūsu mājās maisu gādāja vistām, nevis garām lidojošiem baložiem. Man gribējās taisnoties. Taču tobrīd mēs jau bijām pie Emilio mājas. Es vēroju plašo, akmeņiem bruģēto pagalmu, miklu un netīkamu.

— Tu šeit dzīvo? — es pavaicāju.

Emilio norādīja uz tuvējām durvīm:

— Rau, tur.

Es ieraudzīju puķupodus ar ģerānijām, bet baložu nekur nebija. Es pateicu to draugam.

— Viņi atlaižas no rīta, kad pagalmā iespīd saule, — viņš paskaidroja.

Iznāca Emilio tēvs un devās uz mūsu pusi.

— Ko jūs stāvat kā sālsstabi, — viņš uzsauca.

Emilio metās uz mājām. Viņš aplieca plašu loku, cenzdamies turēties iespējami tālāk no tēva, itin kā baložu mīļotājs būtu bīstams zvērs.

Nākamajā dienā mēs atkal tērzējām ar Emilio starpbrīžos un pēc stundām — uz ielas. Tagad grūti atcerēties, par ko mēs toreiz runājām. Taču mēs triecām tik aizrautīgi, ka vesela diena, šķiet, būtu par īsu. Emilio aizgāja, bet es joprojām klimtu gar viņa māju. Baložu nekur nebija. Vienīgi mikls bruģis un samazgu lāmas. Beidzot Emilio mani pamanīja un iznāca pagalmā.

— Es mazgāju kannas. Tūlīt pabeigšu ...

Ko tikai mēs nesarunājām viens otram. Tās bija vistīrākās blēņas. Mēs sagudrojām visneticamākos notikumus. Mēs gluži apreibām, atklājuši, ka varam dzīvot citādu dzīvi, pat vairākas dzīves, daudz aizraujošākas nekā mūsējā: saceri un stāsti, lai

tikai kāds uzklausa un notic. Nekāds spēks nebūtu piespiedis mūs atzīt šos izdomājumus par meliem. Iznāca, sacīsim, tā, ka Emilio un viņa ģimene šeit dzīvo aiz tīras nejaušības. Drīz viņi pārbrauks uz atsevišķu māju ar balkoniem un dārzu.

Atceros, reiz mēs ar Emilio apmaldījāmies, sekodami Pedroso, milzīgai lellei ar vēl milzīgāku galvu, kura bungu rīboņas pavadījumā reklamēja mūsu kvartālā cepumus. Mūs pievāca garāmgājējs, kad mēs maldījāmies pa nepazīstamu kvartālu, kas plešas viņpus Gadsimta parka. Kamēr mūsu glābējs veda mūs mājup, es pastāstīju viņam, ka dzīvoju Potosi ielā, blakus Itāliešu slimnīcas korpusiem. Pēc tam es norādīju uz Emilio:

— Bet viņš dzīvo īres namā Pringlesas ielā.

Emilio nodūra galvu un neko nesacīja. Viņš gāja nopakaļ, krietnu gabalu no mums. Pēkšņi viņš panāca mani un iečukstēja ausī:

— Kāpēc tu teici viņam, kur es dzīvoju?

Tonakt es ilgi nevarēju aizmigt. Es atkal maldījos pa nepazīstamām ielām. Es paslēpu galvu zem segas, taču arī tur mani vajāja tramīgais un niknais Emilio skatiens. «Kāpēc tu teici viņam, kur es dzīvoju?»

Nākamā diena bija svētdiena. Es nolēmu aiziet pie Emilio. Izrādījās, ka no rīta viņa mājas pagalms pilns saules. Emilio nekustīgi gulēja uz bruģa.

— Kas tev noticis?

Emilio ar rokas mājienu lika man klusēt. Labajā rokā viņš turēja garas auklas galu.

— Vai vakar dabūji brāzienu par vēlo pārnākšanu? — viņš čukstus jautāja man.

— Nē. Bet tu?

Ar kreiso roku viņš nolocīja zeķes.

— Skaties.

Es ieraudzīju sarkanas svītras.

— Vecais bija kā traks. Viņš noslānīja mani ar pātagu.

Es izsekoju ar skatienu auklai, kuru Emilio turēja rokā. Tās

otrais gals bija piesiets pie grīdas birstes, uz kuras turējās rāmis ar drāšu sietu. Es atskārtu, kas tā par ierīci: slazds baložiem.

— Palīdzi man, — Emilio sacīja. — Seit vazājās kāda vista un droši vien visu uzlasīja.

Turpat tuvumā es ieraudzīju maišeli ar maisu, ko bija nopircis Emilio tēvs. Es iegremdēju roku rūsganajā zeltā, paņēmu sauju graudu un izkaisīju zem slazda. Nākdams atpakaļ, galerijā pamanīju vairākus baložus, kas tur karājās ļengani, nolaistiem spārniem.

Es apsēdos blakus Emilio, un mēs sākām pacietīgi gaidīt» kad baloži nolaidīsies no debesīm uz zemes.

ORASIO KIROGA, urugvajiešu rakstnieks. KROKODILU KARŠ

Kādā vientulīgā apvidū, kur cilvēks nebija kāju spēris, plūda liela upe, un šai upē dzīvoja daudz krokodilu. Viņu tur bija vairāk par simtu vai, iespējams, vairāk par tūkstoti. Viņi pārtika no zivīm, reizēm notiesāja arī kādu dzīvnieku, kas bija atnācis pie upes nodzerties, tomēr viņu galvenā barība bija zivis. Pēc pusdienām viņi atpūtās piekrastes smiltīs un reizumis, kad pie debesīm spīdēja pilns mēness, draiskojās zaļā ūdenī.

Viņi dzīvoja ļoti mierīgi un laimīgi. Taču kādā pievakarē, kad visi atpūtās pēc sātīgām pusdienām, viens no krokodiliem, pēkšņi uzmodies, pacēla galvu, jo šķita sadzirdējis troksni. Viņš ieklausījās. Patiesi — kaut kur tālumā bija dzirdama dobja dunoņa. Krokodils pamodināja otru krokodilu, kas gulēja viņam blakus.

— Celies augšā, — viņš sacīja tam. — Mums draud briesmas.

— Kādas? — uzmodinātais satraukts jautāja.

— Nezinu, — atbildēja krokodils, kas bija uzmodies pirmais. — Es dzirdēju nepazīstamu troksni.

Ari otrais krokodils saklausīja troksni, un abi tūdaļ uzmodināja pārējos. Visi pārbijās un, pacēluši astes, sāka skraidelēt šurpu turpu.

Un viņu satraukumam bija pamats, jo troksnis kļuva aizvien skaļāks un skaļāks. Drīz viņi ieraudzīja tālumā kaut kādu dūmu mākonīti un sadzirdēja dīvainu skaņu — plakš-plakš, itin kā tālumā kāds zvetētu pa ūdeni.

Krokodili saskatījās. Ko tas varētu nozīmēt?

Tad viens no krokodiliem, vecs un gudrs, visvecākais un visgudrākais no visiem, vecais krokodils, kuram mutē bija palikuši tikai divi zobi un kurš kādreiz bija devies tālā ceļojumā līdz pašai jūrai, pēkšņi sacīja:

— Es zinu, kas tas ir! Tā ir valzivs. Šie milzeņi izšļāc no deguna augstu gaisā veselu stabu balta ūdens, kas pēc tam plak-šķēdams krīt lejā.

To dzirdēdami, mazie krokodiliņi briesmīgi pārbijās un sacēla negantu traci. Viņi metās ar galvu ūdenī un brēca:

— Tā ir valzivs! Tur peld valzivs!

Tad vecais krokodils parāva aiz astes krokodiliņu, kas atradās viņam vistuvāk.

— Nebaidieties! — viņš uzsauca. — Es zinu, kas ir valzivs! Viņa pati no mums baidās! Viņa vienmēr no visiem baidās!

Un mazie krokodiliņi nomierinājās. Taču viņi tūdaj nobijās atkal, jo pelēkie dūmi pēkšņi pārvērtās par melniem un visi izdzirda skaļus šļakstus — plakš-plakš-plakš. Beidzot krokodili, galīgi pārbijušies, ienira upē, tā ka ūdens virspusē palika vienīgi acis un degungali. Un tad viņi redzēja, kā viņiem garām aizpeldēja kāds ērmīgs milzonis, kas tinās dūmos un kulstīja ūdeni, bet tas nebija nekas cits kā tvaikonis, kas pirmo reizi brauca pa šo upi.

Tvaikonis atbrauca, pabrauca garām un aizbrauca. Tad krokodili uzpeldēja virspusē, lamādami veco krokodilu par to, ka viņš tos piekrāpis, izgudrodams kaut kādu valzivi.

— Tā nav valzivs! — viņi kliedza krokodilam pie pašas auss, jo vecais bija pakurls. — Bet kas tad aizpeldēja mums garām?

Vecais krokodils paskaidroja, ka tas bijis ar uguni pildīts kuģis un ka visi krokodili nomiršot, ja tas šeit vēl braukāšot.

Bet krokodili par to tikai smējās, domādami, ka vecais sajucis prātā. Kālab lai viņi nomirtu, ja šeit braukās tvaikonis? Nē, nabaga večuks nudien šķīries no prāta.

Un, juzdamies izsalkuši, krokodili sāka meklēt zivis. Taču nevienu zivi viņi neatrada. Nevienu! Nobijušās no tvaikoņa saceltā trokšņa, visas zivis bija aizpeldējušas prom. Zivju vairs nebija.

— Vai es neteicu! — vecais krokodils atgādināja. — Mums vairs nav ko ēst. Visas zivis aizmukušas. Pagaidīsim līdz rītdienai. Varbūt tvaikonis vairs neatgriezīsies un zivs atpeldēs atpakaļ, kad nebūs no kā baidīties.

Tomēr nākamajā dienā krokodili atkal izdzirda troksni — vēl ^negantāku nekā vakar — un redzēja, kā garām pabrauca tvaikonis, izgrūzdams tik daudz dūmu, ka visa debess nokvēpa.

— Redz nu, krokodili tad sacīja, — tvaikonis brauca vakar, brauc šodien un brauks rīt. Zivju vairs nebūs, arī zvēri nenāks padzerties, un mēs nomirsim badā. Labāk ķersimies pie darba un uzcelsim aizsprostu.

— Jā! Aizsprostu! Aizsprostu! — visi sauca, naski peldēdami uz krastu. — Uzcelsim aizsprostu!

Un krokodili tūdaļ sāka celt aizsprostu. Vispirms viņi devās uz mežu un nogāza vairāk nekā desmit tūkstošus koku — vislielākos ■un cietākos. Pēc tam sazāģēja tos ar savām astēm, uz kurām ■šiem krokodiliem aug mazi zāģīši; pēc tam aizvilka baļķus uz. .krastu un, iegrūduši ūdenī, iedzina kā pāļus visā upes platumā, vviena metra atstatumā citu no cita. Neviens kuģis nevarēs tikt cauri šim aizsprostam, nedz liels, nedz mazs. Tagad krokodili bija pārliecināti, ka vairs neviens netramdīs zivis. Un, tā kā krokodili bija ]oti noguruši, viņi nolikās garšļaukus turpat krastmalas smiltīs un tūdaļ aizmiga.

Nākamajā rītā, kad krokodili vēl gulēja, atkal atskanēja: plakš-plakš-plakš — un tālumā parādījās tvaikonis. Visi to dzirdēja, taču neviens nepacēla galvu un pat neatdarīja acis. Kāda viņiem daļa gar tvaikoni? Lai trokšņo, cik uziet: šeit viņš tik un ta cauri netiks.

Un patiesi, tvaikonis pat nepiebrauca pie aizsprosta, bet apstājās krietnu gabalu nostāk. Cilvēki uz klāja ilgi pētīja tālskatī savado būvi, kas aizšķērsoja upi, un beidzot nolaida laivu, lai izlukotu, kas ta tāda. Tad krokodili uzslējās, ieslīdēja ūdenī ur> peldēja uz aizsprostu. Izbāzuši galvas starp pāļiem, viņi smēja, priecādamies par to, cik veikli piemuļķojuši savus naidniekus.

Laiva piebrauca, taču, uzdūrusies milzīgajam krokodilu uzceltajam aizsprostam, tūdaļ atgriezās atpakaļ. Tomēr drīz vierv laiva paradijās atkal un tajā sēdošie cilvēki sauca:

— Ei, krokodili!

— Kas vajadzīgs? — krokodili atbildēja, pabāzuši galvas starp pāļiem.

— Mums tas traucē! — cilvēki sauca.

— Skaidrs!

— Mēs nevaram izbraukt cauri!

— Brīnišķīgi!

— Nojauciet aizsprostu!

— Nenāk ne prātā.

Apspriedušies savā starpā, laivā sēdošie cilvēki atkal sauca:

— Krokodili!

— Kas vajadzīgs? — tie atbildēja.

— Nenojauksit?

— Nē!

— Tādā gadījumā — uz drīzu redzēšanos!

— Labāk uz neredzēšanos!

Un laiva atgriezās atpakaļ pie tvaikoņa, bet krokodili aiz sajūsmas sāka kulstīt ar astēm ūdeni. Neviens kuģis šeit vairs netiks cauri! Un viņiem vienmēr būs zivis!

Tomēr nākamajā dienā tvaikonis parādījās atkal, un, kad krokodili paskatījās uz to, viņi aiz pārsteiguma vai apstulba: tas nemaz nebija tvaikonis, bet gan milzīgs peļu pelēks kuģis, divreiz lielāks nekā vakarējais tvaikonis. Ko tas nozīmē? Vai arī ši-tais grib šeit vizināties? Nē, viņš netiks cauri, nē! Nedz šis, nedz kāds cits!

— Nē, viņš netiks cauri! — krokodili iesaucās, mezdamies uz aizsprostu un ieņemdami katrs savu vietu starp pāļiem.

Arī šis kuģis apstājās krietnu gabalu nostāk un arī nolaida laivu, kas piebrauca pie aizsprosta.

Laivā atradās virsnieks un astoņi matroži. Virsnieks uzkliedza:

— Ei, krokodili!

— Kas vajadzīgs? — tie atbildēja.

— Nenojauksit?

— Labi, — virsnieks noteica. — Tad mēs laidīsim darbā lielgabalus un nogremdēsim aizsprostu.

— Gremdējiet! — krokodili atbildēja.

Un laiva atgriezās atpakaļ pie kuģa.

Jūsu zināšanai, šis peļu krāsas kuģis bija liels bruņukuģis ar briesmīgiem lielgabaliem. Vecais, gudrais krokodils, kurš kādreiz bija devies ceļojumā uz jūru, pēkšņi kaut ko atcerējās un uzsauca biedriem:

— Nirstiet ūdenī! Žigli! Tas ir karakuģis! Ar to nedrīkst jokot! Nirstiet!

Krokodili vienā mirkli nozuda zem ūdens, piepeldēja pie krasta un paslēpās, tā ka virs ūdens palika vienīgi acis un degungali. Sai brīdī virs karakuģa pacēlās balts dūmu mākonis, atskanēja apdullinošs grāviens, un milzīgs šāyiņš ietriecās tieši aizsprosta vidū.

Vairāki baļķi, sašķīduši gabalgabalos, uzlidoja gaisā, un tūdaļ no kuģa tika raidīti jauni šāviņi, un vēl, un vēl, un pēc katra šāviena pašķīda šķembu šķembas un uzlidoja gaisā daļa aizsprosta, un tā tas turpinājās, kamēr no aizsprosta nepalika ne miņas. Neviena baļķa, nevienas koka šķilas, neviena mizas gabaliņa!

Šāviņi bija visu iznīcinājuši. Un krokodili, kas bija paslēpušies ūdenī tā, ka virspusē palika vienīgi acis un degungalu redzēja, kā bruņukuģis, skaļi svilpdams, pabrauca viņiem garām un izzuda tālumā.

Tad krokodili izrāpās krastā un sacīja:

— Uzcelsim jaunu aizsprostu, vēl lielāku par iepriekšējo.

Un tai pašā vakarā un tai pašā naktī viņi uzcēla no milzīgiem stumbriem citu aizsprostu. Pēc tam gauži noguruši aizgāja gulēt... un aizvien vēl gulēja, kad nākamajā rītā parādījās karakuģis un pie aizsprosta piebrauca laiva.

— Ei, krokodili! — virsnieks kliedza.

— Kas vajadzīgs? — krokodili atbildēja.

— Nojauciet šo aizsprostu!

— Nenojauksim!

— Mēs laidīsim darbā lielgabalus un sadragāsim arī šo!

— Dragājiet... ja varat!

Krokodili to sacīja lepni un augstprātīgi, jo bija pārliecināti, ka jauno aizsprostu nesagraut nekādiem lielgabaliem.

Taču pēc kāda laika kuģis atkal ietinās dūmu mākoņos, un tai paša mirkli ar apdullinošu troksni kaut kas uzprāga aizsprosta vidū: šoreiz bija raidīts nevis šāviņš, bet gan granāta. Tā sadragāja šķembu šķembās milzīgus baļķus. Otra granāta sprāga blakus pirmajai, un vēl daļa aizsprosta uzlidoja gaisā. Un tā aizsprosts tika grauts, kamēr no tā nepalika pāri itin nekas. Un tad karakuģis pabrauca garām krokodiliem, varēja redzēt, kā cilvēki uz klāja smējās, aizlikuši mutei priekšā roku.

— Redz nu, — krokodili tad sacīja, līzdami laukā no ūdens,

— tagad mēs visi nomirsim, jo kuģis šeit visu laiku braukās un zivis neatgriezīsies.

Un visi bija gauži noraizējušies, jo mazie krokodilīši raudāja un prasīja ēst.

Un tad vecais krokodils sacīja:

— Nevajag zaudēt cerības. Ejam pie vectētiņa sama. Mēs ar viņu reiz aizceļojām uz jūru, un viņš tur dabūja torpēdu. Kādu dienu, kad divi karakuģi uzsāka kauju, viņš gadījās turpat tuvumā un atdzina šurp torpēdu, kas nebija sprāgusi. Palūgsim samam šo torpēdu; lai gan sams uz mums, krokodiliem, labu prātu netur, viņam ir žēlīga sirds, un viņš nepieļaus, ka mēs visi aizejam bojā.

Lieta tāda, ka pirms daudziem gadiem krokodili bija apēduši sama brāļadēlu, un kopš tā laika večuks neielaidās ar krokodiliem nekādās darīšanās. Tomēr tagad, par spīti visam, krokodili steidzīgi devās pie vectētiņa sama, kurš dzīvoja milzīgā zemūdens, alā, un allaž gulēja blakus savai torpēdai. Sami reizēm mēdz būt līdz divi metri gari, un tieši tāds bija torpēdas saimnieks.

— Ei, sam! — sapulcējušies pie alas, krokodili korī sauca, neuzdrošinādamies iet iekšā tā paša nelaimīgā brāļadēla dēļ.

— Kas mani sauc? — sams jautāja.

— Tie esam mēs, krokodili!

— Es negribu ielaisties ar jums nekādās darīšanās, — sams dusmīgi atbildēja.

Tad vecais krokodils, iebāzis galvu alā, sacīja:

— Tas esmu es, sam! Es, tavs draugs, tas pats krokodils, kurš kādreiz kopā ar tevi ceļoja uz jūru! Atceries?

Izdzirdis pazīstamu balsi, sams izpeldēja no alas.

— Ak, es tevi nepazinu, — viņš laipni sacīja savam vecajam draugam. — Ko tu vēlies?

— Mēs atnācām izlūgties tev torpēdu. Kāds karakuģis braukā pa mūsu upi un aizbaida zivis. Saproti, bruņukuģis ar lielgabaliem. Mēs uzcēlām aizsprostu, bet viņš vienā rāvienā to sadragāja. Mēs uzcēlām otru, bet viņš arī to nolaida dibenā. Zivis aizbēga, un tagad mēs mirstam badā. Iedod mums torpēdu, un no karakuģa nepaliks pāri ne skaidiņas.

Uzklausījis lūgumu, sams iegrima domās. Domāja, domāja, līdz sacīja:

— Labi, es jums aizdošu torpēdu, lai gan nekad neaizmirsīšu, kā jūs izrīkojāties ar manu brāļadēlu. Kurš no jums prot apieties ar torpēdu?

Neviens neprata, un visi klusēja.

— Labi, — sams lepni sacīja. — Man viņa sprāgs. Es zinu, kā ar to jārīkojas.

Un visi sāka gatavoties torpēdas pārvilkšanai. Krokodili sasējās kopā ar liānām: pirmā asti piesēja pie otrā kakla, otra asti — pie trešā kakla un tā tālāk, izveidojot vairāk nekā simt metru garu virteni. Milzīgais sams, iestūmis torpēdu straumē, pats ienira ūdenī, lai balstītu vareno ieroci no apakšas un tas labāk turētos virspusē. Un, tā kā liānu, ar kurām bija sasaistīti krokodili, viņam pietrūka, viņš ieķērās ar zobiem pēdējā krokodila astē, un tā viņi devās ceļā. Sams pieturēja torpēdu, bet krokodili to vilka, skriedami pa upes krastu. Augšup, lejup, pāri akmeņu kaudzēm — un visu laiku teciņus. Torpēda strauji šķēla ūdeni, saceldama viļņus mājas augstumā.

Nākamajā dienā agri no rīta viņi sasniedza vietu, kur bija uzcēluši savu pēdējo aizsprostu, un tūdaļ sāka būvēt jaunu, vēl izturīgāku nekā iepriekšējais, dzīdami pāļus pēc sama ieteikuma cieši citu pie cita. Tas patiesi bija lielisks aizsprosts!

Nepagāja ne stunda, kopš krokodili bija iedzinuši un nostiprinājuši pēdējo pāli, kad pie apvāršņa atkal parādījās karakuģis un pie aizsprosta piebrauca laiva ar virsnieku un astoņiem matrožiem. Tad krokodili uzrāpās uz aizsprosta un izbāza galvas starp pāļiem.

— Ei, krokodili! — virsnieks kliedza.

— Kas vajadzīgs? — krokodili jautāja.

— Atkal aizsprosts?

— Jā, atkal!

— Nojauciet to!

— Neparko!

— Nenojauksit?

— Nē!

— Labi, tad klausieties, — virsnieks sacīja. — Tagad mēs iznīcināsim jūsu aizsprostu un, lai turpmāk neienāktu prātā būvēt jaunu, mūsu lielgabali iznicinās arī jūs pašus. Un neviens no jums nepaliks starp dzīvajiem: nedz lielie, nedz mazie, nedz resnie, nedz kārnie, nedz jaunie, nedz vecie, kā tur tas vecais grabaža, kuram mutē rēgojas tikai divi zobi.

Vecais, gudrais krokodils, sapratis, ka virsnieks ņirgājas par viņu, sacīja:

— Tiesa kas tiesa, zobu man palicis pamaz, un tie paši nav nekādi asie. Bet vai jūs zināt, ko es rit apēdīšu ar šiem zobiem? — viņš piebilda, atvērdams savu milzīgo rīkli.

— Ko tad tu apēdīsi? — matroži vaicāja.

— Šito virsnieķeli! — krokodils atbildēja un ātri nolēca no baļķa ūdenī.

_ Tikmēr sams novietoja savu torpēdu iepretim aizsprostam, pavēlējis četriem krokodiliem to uzmanīgi iegremdēt ūdenī un turēt tik ilgi, līdz viņš dos ziņu. Tā arī izdarīja. Pārējie krokodili ienira ūdenī netālu no krasta tā, ka virs ūdens palika vienīgi acis un degungali. Pats sams iekārtojās blakus savai torpēdai.

Un tad karakuģis ietinās dūmos un raidīja pirmo zalvi uz aizsprostu. Granāta uzsprāga tieši aizsprosta vidū, un pusducis baļķu pajuka tūkstoš gabaliņos.

Bet arī sams nesnauda, un, tiklīdz aizspostā izveidojās sprauga, viņš uzsauca krokodiliem, kas turēja torpēdu:

— Laidiet to, žigli laidiet vaļā!

Krokodili palaida torpēdu, un tā uzpeldēja virspusē.

Vēl ātrāk kā pasakā vectētiņš sams ievadīja torpēdu tieši spraugas vidū, nomērķēja ar vienu aci un, ieslēdzis mehānismu, palaida torpēdu taisnā ceļā uz kuģi.

Un īstajā laikā!

Bruņukuģis grasījās raidīt otru zalvi, un šāviņi pēc mirkļa sadragātu vēl vienu aizsprosta daļu.

Bet torpēda jau traucās uz kuģi, un cilvēki uz klāja to pamanīja, pareizāk sakot, ieraudzīja dziļo vagu, ko varenais ierocis atstāja aiz sevis ūdenī. Visi aiz bailēm skaļi iekliedzās un steidzās pagriezt bruņukuģi tā, lai torpēda to neķertu.

Taču bija par vēlu: torpēda ietriecās milzīgajam kuģim tieši vidū.

Nav iespējams aprakstīt briesmīgo troksni, ar kādu uzsprāga torpēda. Tā saārdīja kuģi piecpadsmit tūkstoš gabaliņos; simtiem metru augstumā uzlidoja skursteņi, mašīnas, lielgabali, laivas un viss pārējais.

Krokodili ar uzvaras saucieniem kā neprātīgi metās uz aizsprostu. No turienes caur šāviņu izrauto spraugu viņi redzēja, ka kopā ar milzīgā karakuģa atliekām pa straumi peld cilvēki.

Sakāpuši uz pāri palikušajiem baļķiem abpus aizsprosta izrautajai spraugai, krokodili, aizlikuši mutei priekšā ķepu, smējās

par garām peldošajiem cilvēkiem. Uzbrukt viņiem krokodili netaisījās, lai gan uzskatīja, ka viņi būtu to pelnījuši. Vienīgi brīdī,, kad garām peldēja cilvēks mundieri ar zelta tresēm, vecais krokodils slaidā lēcienā iemetās ūdenī un — krakš! — divreiz noklak-šķināja žokļus un aprija viņu.

— Kas bija šis onkulītis? — pavaicāja kāds naivs krokodilītis..

— Virsnieks, — atbildēja Sams. -J- Mans vecais draugs bija viņam apsolījis, ka apēdīs viņu, un apēda arī.

Krokodili nojauca iedragāto aizsprostu, kurš viņiem vairs nebija vajadzīgs, jo kas gan šurp vairs dzīsies? Vectētiņš sams, kuram bija iepatikusies virsnieka josta un uzpleči, palūdza šīs mantas sev. Tās nu bija jāvelk laukā no vecā krokodila rīkles, kur tās bija iestrēgušas starp zobiem. Sams aplika jostu zem peldspurām un aizsprādzēja uz vēdera, pēc tam iesēja savu garo ūsu galos zelta auklu no virsnieka zobena. Tā kā āda samam bija ļoti skaista, ar tumšiem lāsumiem, gluži kā čūskai, viņš dižodamies peldēja turp un atpakaļ, un krokodili veselu stundu skatījās uz viņu aiz sajūsmas ieplestām rīklēm.

Pēc tam krokodili pavadīja samu līdz alai un nevarēja vien gana viņam pateikties. Tad atgriezās mājās. Drīz atgriezās ari zivis. Un krokodili sāka dzīvot laimīgi un vēl tagad dzīvo laimīgi,, jo beigu beigās pierada pie tvaikoņiem un kuģiem, kuri pārvadā pa upi apelsīnus.

Toties karakuģus viņi necieš ne acu galā un negrib par tiem* neko zināt.

MUSTAFA AL-MANFALUTI, arābu rakstnieks. SODS^7

Pagājušo vasaru es divreiz redzēju dīvainu sapni. Itin kā atrados lielā, man pilnīgi nepazīstamā pilsētā. Es staigāju pa tās ielām, redzēju milzum daudz cilvēku, kas runāja dažādās valodās. Man šķita, ka visa pasaule pārcēlusies šurp un es pārredzu visu zemi no vienas malas līdz otrai. Brīžam nesteidzīgi, brīžam pielikdams soli, es gāju no vienas vietas uz otru, līdz pienācu pie gigantiskas celtnes, par kuru lielāku un briesmīgāku nekad nebiju redzējis. Pie celtnes durvīm drūzmējās ļaudis, gāja iekšā un nāca laukā karavīri, bruņoti zobeniem, lepni paceltām galvām. Es vaicāju, kas tā par celtni un kāpēc šeit sanācis tik daudz ļaužu, un, raugi, ko es uzzināju: tā ir valdnieka pils, kurā šodien tiesās noziedzniekus.

Nepagāja ne stunda, kad saucējs pavēstīja, ka tiesas padome esot sanākusi un pavalstnieki drīkstot ieiet zālē. Kad visi bija iegājuši, iegāju arī es un apsēdos tā, lai labāk visu redzētu. Es ieraudzīju valdnieku sēžam zelta tronī, kas mirdzēja zāles vidū kā saule savā oreolā. Pa labi no valdnieka sēdēja kāds rupjas vilnas drānās tērpies vīrs, bet pa kreisi — kāds cits zaļā mantijā. Es pavaicāju, kas tie tādi, un uzzināju, ka pa labai rokai no valdnieka sēž garīdznieks, bet pa kreisai rokai — šīs pilsētas tiesnesis.

Tad tiesnesis noliecās pār baltu papīra lapu, kas atradās viņam priekšā, pēc tam pacēla galvu un sacīja: «Lai ieved noziedzniekus.» Tūdaļ zāles kreisajā pusē atvērās cietuma durvis, kuru briesmīgā šņirkstoņa atgādināja lauvas rēcienu. Pa tām ienāca cietumsargi, vezdami vecumvecu vīru, kas aiz vārguma tik tikko vilka kājas. Valdnieks uzdeva jautājumu: «Ko viņš noziedzies?» Un garīdznieks atbildēja: «Viņš ir zaglis, kas ielavījās klosterī un nozaga tur miltu maisu, domātu bāriem un nabagiem.» Zālē sēdošie tūdaļ skaļi iesaucās: «Lāsts noziedzniekam! Kā viņš uzdrīkstējās zagt dievnamā dievam piederošo?» Pēc tam izsauca lieciniekus — un ieradās mūki; arī viņi apliecināja vecā vīra vainu. Kaut ko pačukstējis garīdzniekam, valdnieks pavēlēja: «Aizvest zagli uz soda vietu, nocirst viņam labo roku, pēc tam kreiso, pēc tam kājas, tad galvu un aizmest to visu zvēriem un putniem par barību.» Vecais vīrs noslīga ceļos valdnieka priekšā, pastiepa pret viņu savas izdēdējušās, trīcošās rokas, kautri lūgdams pēc žēlsirdības, bet cietumsargi aizbāza notiesātajam muti un aizvilka viņu prom. Pēc tam atgriezās, vezdami sev pa priekšu gadus astoņpadsmit vecu jaunekli, bālu, izvārdzinātu, drebošu aiz bailēm. Cietumsargi nostādīja jaunekli valdnieka priekšā, un tas noprasīja: «Ko viņš noziedzies?» Garīdznieks atbildēja: «Viņš ir slepkava. Pirms kāda laika viens no valdnieka galminiekiem aizbrauca uz savu ciematu ievākt nodokļus. Viņš pieprasīja šim jauneklim nokārtot maksājumu, turpretī tas, kā redzams, bija zaudējis jebkuru kaunu, jo atsacījās izpildīt pavēli. Nodokļu piedzinējs uzkliedza viņam, bet jauneklis, aizsvilies dusmās, izrāva no maksts zobenu un laupīja nodokļu piedzinējam dzīvību.» Zālē sēdošie izsaucās: «Kādas šausmas! Kāda neģēlība! Nogalināt vienu no valdnieka galminiekiem ir tikpat kā nogalināt pašu valdnieku!» Tad ieveda nogalinātā nodokļu piedzinēja palīgus — un viņi apstiprināja savas liecības. Valdnieks uz brīdi nodūra skatienu, pēc tam pacēla galvu un pavēstīja: «Aizvest noziedznieku uz soda vietu un piesiet krustā pie koka zariem, pēc tam pārgriezt visas vēnas, lai viņa miesās nepaliktu ne lāses asiņu.» Jauneklis šaušalīgi iekliedzās, taču iejaucās cietumsargi un aizvilka viņu prom. Drīz sargi atgriezās ar daiļu meiteni, kura, ja vien viņas vaigu neapēnotu neremdināmas bēdas, būtu tikpat žilbinoši skaista kā visspožākā zvaigzne pie debesīm. Valdnieks uzdeva jautājumu: «Kāds ir viņas noziegums?» Un tiesnesis atbildēja: «Viņa ir netikle. Kāds cilvēks no viņas dzimtas atnāca^ pie viņas un sastapa viņu vienatnē ar svešu jaunekli.» Tad visi zālē sēdošie dusmās iesaucās: «Sodīt! Sodīt! Nomētāt ar akmeņiem! Viņa ir vislielākā noziedzniece!» Valdnieks noprasīja: «Kas liecina pret viņu?» Un iznāca meitenes radinieks, kas bija viņu atmaskojis un devis liecību pret viņu. Tiesnesis tūdaļ kaut ko pačukstēja valdniekam, un tas sacīja: «Aizvest meiteni uz soda vietu-un tur kailu apmētāt ar akmeņiem, līdz uz viņas miesām nebūs, palicis ne gabaliņš ādas, bet uz kauliem — ne gabaliņš miesas.»-Izdzirduši šādu spriedumu, zālē sēdošie ar skaļiem sajūsmas, saucieniem atbalstīja taisnīgo spriedumu. Viņi slavēja valdnieka gudrību un varenību, vētraini sumināja viņu, garīdznieku un tiesnesi. Pēc tam valdnieks piecēlās, savas vietas atstāja arī skatītāji, apmierināti un līksmi dodamies katrs savās gaitās. Bet es. izgāju viņiem nopakaļ nomākts, dziļu skumju pārņemts, domādams par šo dīvaino tiesāšanu, kur apsūdzētajiem netika dots. vārds sevis aizstāvēšanai, kur liecināja tikai tiesājamo pretinieki, kur soda bargums neatbilda pārkāpuma smagumam. Es brīnījos par zālē sēdošajiem, mani pārsteidza viņu vājums un padevība valdnieka varai, viņu iztapīgā zemošanās tai un tas, kā viņi to slavināja un cildināja; es biju pārsteigts par viņu ticību šai varai un tās spriedumiem neatkarīgi no tā, vai tie ir taisnīgi vai netaisni, žēlsirdīgi vai cietsirdīgi. Mani tirdīja jautājums: «Vai šai pūlī ir kaut viens zaglis, slepkava, laulības pārkāpējs, kas attaisnotu vai žēlotu notiesātos un raudzītos uz šiem noziegumiem kā uz savējiem, vēlēdamies, lai nelaimīgie tiktu apžēloti, tāpat kā viņš vēlētos to pats sev, ja viņam būtu lemts nonākt šādu tiesnešu priekšā?

Vai tad nevarētu būt tā, ka netikle nemaz nav netikle, bet tas, kas tika nosaukts par slepkavu, nogalinājis vienīgi tāpēc, ka aizstāvējis savu godu un īpašumu? Vai tad nevarētu būt tā, ka cilvēks kļuvis par zagli vienīgi tāpēc, lai nejautu nomirt badā saviem tuviniekiem?

Vai tiešām šis valdnieks nav izdarījis savā mūžā nevienu slepkavību, ka nevēlējās parādīt žēlsirdību slepkavām, izmeklēdams viņu noziegumus?

Vai tiešām neviens dinārs nav nonācis nelikumīgā ceļā garīdznieka rokās, ka viņš tik ļoti sašutis par miltu maisu, kas izzagts no klostera? Vai tiešām viņš nevar piedot šo grēku, lai izpirktu savējo?

Vai tiešām tiesnesis savā mūžā nav izdarījis nevienu pārkāpumu, ka nevar apslāpēt dusmas, redzot grēkā kritušus vīriešus un sievietes?

Kas ir šie cilvēki, kuri, sēdēdami soģa krēslā, pēc sava prāta rīkojas ar pavalstnieku dvēselēm un īpašumu, lemj par cilvēku laimi un postu, kā viņiem labpatikas?

Viņi taču nav bezgrēcīgi pravieši, nav šķīsti eņģeļi, un visu augstais allāhs nav devis viņiem tiesības lemt par savu vergu likteņiem. Ar kādām tiesībām šie cilvēki tad rīko tamlīdzīgas tiesāšanas? No kādas likumīgas varas tad viņi saņēmuši šādas tiesības, kāpēc uzskata sevi par izredzētajiem?

Kas ir šis valdnieks? Vai tad viņš nav vislielākais savas tautas tirāns vai pēctecis tam vislielākajam tirānam, kas ar varu un viltu uzkāpis tronī pa cilvēku pleciem un galvām?

Kas ir šis garīdznieks? Vai tad viņš nav visizmanīgākais viltnieks, kas izmanto savās interesēs vājas dvēseles un alkstošas sirdis?

Un kas ir šis tiesnesis? Vai tad viņš nav visveiklākais blēdis, kas patiesību padara par meliem un melus par patiesību?

Kad gan tirāni, laupītāji un apspiedēji bijuši labestīgi kā pravieši, skaidru dvēseli kā svētie?

Patiešām dīvaini, ka par noziedznieku tiek dēvēts cilvēks, kas nogalinājis otru dusmu uzplūdā, aizstāvēdams savu godu un cieņu, un cildināts par taisnīgu valdnieku, kad viņš nolemj slepkavu mokošai nāvei. Kad cilvēks nozog maizes gabalu, lai remdētu izsalkumu vai paēdinātu savus bērnus, viņš tiek dēvēts par noziedznieku. Bet, kad tiesnesis pavēl viņu sakropļot un pēc tam nogalināt, šādu lēmumu uzskata par taisnīgu. Ja sieviete izdara kļūdu, uz kuru viņu pavedina ļaužu intrigas un sātana vilinājumi, tad cilvēki nosoda šo sievieti, uzskatīdami, ka viņa ir pretīga un nešķīsta. Redzēdami viņu kailu un sasaistītu stāvam zem akmeņu krusas, kas krīt pār viņu no visām pusēm, cilvēki uzjautrinās par šādu skatu un ļauni priecājas par viņas likteni.»

Kā uguns nevar apdzēst liesmas, tāpat arī tas, kas izdzēris indi, nekļūst vesels, izdzerdams to otrreiz; tāpat kā tas, kam nocirsta labā roka, neatlabs no tā, ka viņam nocirtīs kreiso, arī ļaunums nav labojams ar ļaunumu un ciešanas šai pasaulē nav iznīdējamas ar ciešanām.

Es turpināju sarunāties pats ar sevi, kamēr iestājās nakts. Iedams garām kādai drūmai, vientuļai vietai, pamanīju, ka virs tās riņķo putnu bari. Es gāju tālāk un tad ieraudzīju baismīgu skatu, kas mani vajā vēl līdz šim.

Es saskatīju cilvēka rumpi, kas vāļājās putekļos bez galvas, bez rokām un kājām. Pēc tam saskatīju veca vīra galvu un locekļus, kas bija nomesti turpat blakus, gluži kā zemei pieplakušas apraudātājas ar neapsegtām galvām. Es ieraudzīju jaunekli, kailu, piesietu pie koka, gluži kā saaugušu ar tā zariem. Visas asinis no viņa dzīslām bija iztecējušas, un līķis atgādināja baismīgu rēgu, pusnakts spoku. Es saskatīju meiteni— sarkanīgu gaļas blāķi, kam nevarēja atšķirt nedz galvu, nedz kājas. Apkārt rēgojas akmeņu grēdas, kuras krāsoja meitenes asinis. Tad blakus šiem līķiem es samanīju bedri, pilnu asinīm, un sapratu, ka tajā satecējušas šo nelaimīgo upuru asinis. Man šķita, ka melns mākonis aizklāj manas acis, un manā priekšā viss satumsa. Bez samaņas es nokritu, kur biju stāvējis, un nenācu pie sajēgas, kamēr pagāja krietna daļa nakts. Atvēris acis, pēkšņi pamanīju, ka man klāt zogas melns stāvs. Es nobijos un paslēpos aiz koka stumbra. Tas, kas bija zadzies man klāt, pienāca pavisam tuvu un iededza lākturi.

Es ieraudzīju sirmu večiņu, tērpušos drānās, kādas valkā nabaga ļaudis. Viņa gāja, vērīgi pētīdama nogalinātos, līdz nonāca pie sakropļotā sirmgalvja līķa. Skaļi raudādama, viņa noslīga ceļos pie sirmgalvja mirstīgajām atliekām. Tad savāca locekļus, paņēma galvu un pielika to klāt rumpim. Pēc tam viņa izraka zem koka bedri, apbedīja tajā sakropļotos pīšļus un sacīja: «O, mans netaisni nobendētais vīriņ! Pēc allāha prāta tu gāji nave par mani un saviem nelaimīgajiem mazdēliem. Ar viņa svētību tava dvesele atstāja miesas, bet miesas pieņēma kaps. Tu biji vislabākais vīrs un tēvs, godīgs darbos un vārdos, cilvēks ar skaidru dvēseli un cēlu sirdi. Dodies tagad pie dieva tā kunga, lai saņemtu no viņa piedošanu, un izlūdzies žēlastību visiem cilvēkiem, pat taviem slepkavām un varmākām. Palūdz dievam, lai viņš ātrāk aizsauc mani pie tevis. Pēc šķiršanās no tevis vienīgo mierinājumu man sniegs cerība uz mūsu tikšanos viņsaulē.»

Vecās sievietes asaras lika man raudāt, un viņas bēdīgais izskats pamodināja manī līdzjūtību. Man likās, ka viņas vārdi nāk no tīras sirds un viņas vīrs ir viens no netaisnās tiesas upuriem. Gribēdams uzzināt ko tuvāk par abu likteni, es atstāju savu paslēptuvi un piegāju pie večiņas. Ieraudzījusi mani, viņa sākumā izbijās, bet pēc tam nomierinājās, itin kā atskārtusi, ka visas dzīves likstas neko nenozīmē salīdzinājumā ar nelaimi, kāda viņu piemeklējusi. Es steidzīgi sacīju: «Nebaidies, mana kundze, es esmu svešzemnieks un nepazīstu nedz tavas zemes ieražas, nedz šejienes |audis. Nupat pie šī kapa ieraudzīju tevi un tavu sērošanu par to, kas tajā apbedīts. Manī pamodās līdzjūtība, un tāpēc izstāsti, lūdzama, man savu dzīvesstāstu, varbūt varu ko līdzēt tavās bēdās.» Asaru pilnām acīm sieviete sāka stāstīt:

«Nevienu dienu savā mūžā mans virs nav bijis nedz zaglis, nedz laupītājs. Gluži otrādi, visu savu jaunību un vīra gadus viņš čakli strādāja, ne reizes neatsacījās no darba, pelnīdams dienišķo maizi sev un saviem tuviniekiem, līdz uzauga viņa vienīgais dēls. Jauneklis bija patstāvīgs un uzņēmās visas tēva rūpes. Taču mēs nepaguvām papriecāties par dēlu un izbaudīt viņa gādību, jo pēkšņi viņu nopļāva nāve. Šī nāve aprāva dēla dzīves pavedienu, bet mūs iedzina trūkumā. Dēls atstāja piecus bērnus, no kuriem vecākajam vēl nebija desmit gadu. Viņu vectēvs jau bija krietni gados, viņu piemeklēja visas vecuma likstas un zaudējuma sāpes, un spēki viņu pameta. Mēs visi nokļuvām izmisuma pilnā stāvoklī, posts un trūkums nostūma mūs dzīves aizdurvē. Un kādu dienu mēs visi pamodāmies pagalam izsalkuši. Mums nebija itin nekā, ar ko paēdināt mazbērnus. Mēs nezinājām, ko iesākt, un sapratām, ka aiziesim bojā, ja allāhs neparādīs mums savu žēlastību. Es redzēju, ka man neizbēgt likteņa, kāds nolemts ubagiem, un es devos pie cilvēkiem lūgt žēlastības dāvanas. Taču neviens man nedeva nedz ūdens malku, nedz maizes gabaliņu, neviens nepateica man, kā nopelnīt iztikai. Cilvēki novērsās no manis, jo mugurā man nebija skrandu un rokā ubaga tarbas. Kad pārnācu mājās, dievs vien zina kā man bija ap sirdi. Es ieraudzīju bērnus, kuri nevarēja aizmigt — tik ļoti viņus mocīja bads —, un nevarīgu sirmgalvi, kas sēdēja viņu vidū un rūgti raudāja. Veltīgās cerībās viņš stiepa rokas pret debesim. Ja tobrīd manā priekšā būtu nostājusies pati nāve, tas sagādātu man mazākas ciešanas nekā šo nelaimīgo bērnu izskats. Ieraudzījuši mani, viņi sanāca man apkārt, vērīgi pētīdami manu seju, lai uzzinātu, vai neesmu atnesusi ko ēdamu. Bet es biju pārradusies pie viņiem vienīgi ar neremdināmām bēdām un izmisumu. Piegājusi pfe vīra, es sacīju viņam: «Ļaudis runā, ka pilsētas klosteri atrodas pārtikas krājumi, kas domāti nabagiem un bāreņiem. Kā būtu, ja tu aizietu pie garīdznieka, izstāstītu viņam par savu postu un palūgtu saviem mazbērniem kaut mazu daļiņu? Mēs taču lūdzam žēlastības dāvanu nelaimīgiem bāreņiem.»

Mana vīra sejā atplauka cerība. Viņš piecēlās, paņēma spieķi un, balstīdamies uz tā, devās uz klosteri. Tur viņš uzkāpa garīdznieka cellē un izstāstīja tam, kādā postā nonācis, nobirdināja asaras, kas pēdējās dienās bija sakrājušās viņa krūtīs. Garīgais gans izturējās pret viņu tikpat rupji kā augstmanis pret nabagu. «Klosteris,» viņš sacīja, «sniedz palīdzību tikai tiem, kuri agrāk nesuši tam dāvanas. Turpretī tu ne reizes neesi palīdzējis klosterim, kad dzīvoji labklājībā un pārticībā, tā ka dodies savās gaitās un atceries, ka vārti, pa kuriem iedams tu vari sagādāt dienišķo maizi, tavā priekšā plaši atvērti, bet, ja tie šķiet tev šauri, tad zini, ka vārti, kas ved uz noziegumu, ir daudz platāki.»

Sašauts, bēdu nomākts, mans vīrs atstāja garīdznieka celli, neredzēdams savā priekšā ne cerību stariņu, juzdamies kā putns mednieka tīklos. Iedams pāri klostera pagalmam, viņš pamanīja kādā stūrī milzu maisu, un kaut kas pačukstēja viņam paņemt šo maisu. Protams, nebijis mājās tik liela posta, nelaimīgajam neienāktu prātā tāda doma. Viņu pārņēma kauns, viņš centās neskatīties uz vilinošo stūri, novērsa skatienu no maisa, tomēr neatvairāmi tuvojās tam. Beidzot apsēdās blakus maisam un sacīja pats sev: «Šie milti domāti likteņa pabērniem. Tātad tieši man, es nezinu neviena cita cilvēka, kas visā pilsētā un tās apkaimē būtu nabadzīgāks par mani. Ja vēlēšanās iegūt šo maisu ir noziegums, tad garīdznieks atļautu man to izdarīt, lai saglabātu dzīvību.» Viņš uzvēla maisu mugurā un smagu soli devās prom, ļimdams zem nastas smaguma. Ticis pāri klostera slieksnim, viņš sajuta maisa nepanesamo smagumu un saprata, ka tālāk iet nejaudās. Viņš dzīrās jau nomest maisu zemē, kad iedomāja izsalkušos mazbērnus, un piespieda sevi iet tālāk, brīžam balstīdamies uz spieķa, brīžam pieturēdamies pie sienām. Tomēr spēki viņu drīz atstāja. Viņš sajuta sāpes krūtīs, acu priekšā viss satumsa. Pēkšņi viņam no mutēs izlauzās asins strūkla, apšļākdama drēbes. Nelaimīgais nokrita bez samaņas. Viņš gulēja tā, līdz viņu ieraudzīja nakts-sardze. Sardzes vīriem radās aizdomas, ka notikusi zādzība. Tikmēr mūki, kas meklēja maisu klostera pagalmā un zaudēja jau cerības to atrast, skaļi klaigāja: «Kur gan palicis mūsu maiss?» Viņi metās meklēt pazudušo maisu aiz klostera mūriem un uzdūrās sardzes vīriem, kas stāvēja blakus manam zemē nokritušajam vīram. Mūki tūdaļ pazina savu maisu. Nepagāja ne stunda, kad milti jau atradās klosterī, bet mans vīrs — cietumā. Pēc tam notika tas, ko tu jau zini... O, kā es skumstu par viņu! Viņš nomira mocekļa nāvē. Lai dievs ir žēlīgs man un maniem nelaimīgajiem mazbērniem!»

Pēc šiem vārdiem vecā sieviete piecēlās, noslaucīja asaras apģērba stērbelē un, neatraudama skatienu no kapu kopiņas, sacīja: «Ardievu, mans jaunības draugs, mans mierinājums vecumdienās! Ardievu, uzticīgākais no laulātajiem draugiem un labākais no tuviniekiem! Ardievu — līdz tam laikam, kad allāhs mūs atkal savienos.» Pēc tam viņa aizgāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākusi šurp.

Tiklīdz večiņa bija nozudusi nakts tumsā, es redzēju, ka atkal kāds klusi zogas uz manu pusi. Es paslēpos aiz koka, gaidīdams, kas notiks tālāk. Tikmēr pie debesīm parādījās mēness, sūtīdams uz zemi savu staru pirmās sidrabainās stīgas, un es ieraudzīju skaistu meiteni, kas rūgti raudāja. Savu mūžu es nebiju redzējis tik daiļas skumjas. Kādu brīdi viņa kaut ko meklēja ar acīm, līdz viņas skatiens apstājās pie līķa, kas bija piesiets krustā pie koka zariem. Meitene piegāja pie tā, pastiepa rokas pret virvēm un, atraisījusi mezglus, atbrīvoja nedzīvo augumu; pēc tam paņēma to rokās un noguldīja uz zemes, pati nostājās blakus un itin kā sastinga. Tad iekliegusies: «Mans brāli!» — viņa noliecās pie mirušā, apkampa un skūpstīja to, glāstīja tam matus un pieri. Turklāt viņa elpoja tik smagi, itin kā sirds viņai plīstu pušu. Beidzot meitenes spēki bija galā, viņa nokrita blakus mirušajam jauneklim kā nopļauts stiebriņš. Tas aizkustināja mani līdz sirds dziļumiem, un, bīdamies par meitenes dzīvību, es piegāju un noliecos pār viņu. Dzīvība vēl plēnēja viņā, es apsēdos meitenei blakus, skumdams par viņu un lūgdams dievu, lai viņa nāktu pie samaņas. Pēc kāda laiciņa meitene tiešām atguvās un, ieraudzījusi mani, gaužām samulsa. Pēc tam klusi pavaicāja: «Par ko tu raudi, svešiniek?» — «Par tevi, mana kundze, un tavu nelaimīgo aizgājēju,» es atbildēju. «Jā,» meitene sacīja, «viņš patiesi ir nelaimīgs. Es bezgala skumstu pēc viņa, mans kungs. Viņš bija pati jaunība, krāšņs zieds, kas priecē sirdis. Nobendēdami viņu, cilvēki rikojās cietsirdīgi. Mans brālis nav nedz slepkava, nedz noziedznieks. Kad ienaidnieks gribēja iegrūst viņu negodā, viņš nocirta rokas, kas sniedzās pēc viņa, atriebdams sevi, viņš atguva cieņu un godu. Ja pret manu brāli būtu izturējušies taisnīgi un ņēmuši

vērā viņa jaunību, viņš neizdarītu noziegumu un slepkavība nebūtu notikusi.» Es palūdzu: «Mana kundze, vai tu neuzticētu man viņa dzīvesstāstu?» Meitene bija ar mieru un sāka stāstīt:

«Kādu dienu mūsu ciemā ieradās nodokļu piedzinējs — viens no tiem, kuri braukā pa visu valsti. Viņš apstaigāja māju pēc mājas, līdz nonāca pie mūsu mitekļa. Es tai laikā stāvēju pie vārtiem. Viņš paskatījās uz mani tik cieši, ka sirds man nodrebēja, viņš noprasīja, kur ir mans brālis, un es parādīju viņam. Sis cilvēks pieprasīja brālim samaksāt nodokli, bet brālis palūdza pagaidīt dažas dienas, līdz viņš pārdos ražu. Nodokļu piedzinējs atteicās izpildīt brāļa lūgumu, pieprasīdams naudu tūlīt un piedraudēdams paņemt mani par ķilnieci, līdz būšot samaksāts viss nodoklis. Viņš piemiedza ar aci saviem palīgiem, un tie ielenca mani. Jau agrāk biju dzirdējusi nostāstus par tām nelaimīgajām meitenēm, kas nokļuvušas kā ķīlnieces valdnieka pilī un iznākušas no turienes piesmietas un bieži vien uz grūtām kājām. Izbailēs piespiedos pie brāļa, bet viņš, nostājies starp mani un nodokļu piedzinēju, sacīja: «Kādas tev tiesības uz šo meitenei? Nauda ir mana, tā sapelnīta bez citu palīdzības, bet, ja tev vajadzīga ķīla, es pats būšu ķīlnieks līdz tam laikam, kamēr nauda nonāks pie tevis.» Nodokļu’ piedzinējs iebilda: «Man vajadzīga nauda vai ķīla, un ķīla būs tāda, kādu es gribēšu. Ja tev tas nav pa prātam, tad samaksa būs tava dzīvība.» Mans brālis tā pārskaitās, ka uz pieres viņam izspiedās sviedru lāses. Nekad agrāk nebiju redzējusi viņu iedegamies tādās dusmās. Viņš uzsauca savam pretiniekam: «Lai tava dzīve ir samaksa par manu godu!» — un, izrāvis zobenu, nocirta nodokļu piedzinējam galvu. Pēc tam mans brālis palika stāvam, kur stāvējis, ar asiņainu zobenu rokās, kamēr nodokļu piedzinēja apsardze viņu sasēja un aizveda uz cietumu. Tāds ir mana brāļa liktenis, mans kungs. Sērodama par viņu, es apraudu labāko no jaunekļiem, kas bija čakls un drosmīgs, apveltīts ar cēlām jūtām, es apraudu līdzjūtīgāko un žēlsirdīgāko no brāļiem.»

Pabeigusi stāstu, meitene palūdza man: «Mans kungs, vai tu nepalīdzētu man guldīt zemē brāļa mirstīgās atliekas, iekams diena mūs izšķirs? Esmu tik ļoti vārga, ka pati nespēšu to izdarīt.» Piegājis pie koka, es izraku tā pakājē bedri līdzās sirmgalvja kapam un apbedīju tajā jaunekli. Viņa māsa, piegājusi pie kapa, klusēdama, noliektu galvu noslīga uz ceļiem. Es nezināju, vai viņa raud vai ne, bet, kad viņa piecēlās, es redzēju, ka zeme kļuvusi mikla no viņas asarām. Pēc tam meitene pastiepa man roku un sacīja: «Pateicos tev, mans kungs. Tu palīdzēji man tādā brīdī, kad lūdzējs reti kad saņem palīdzību.» Un viņa aizgāja savu ceļu.

Pavadījis meiteni ar skatienu, līdz nozuda viņas drānu pēdējā kroka, es atkal iegrimu pārdomās. Turpat gulēja ar akmeņiem nomētātās meitenes mirstīgās atliekas. Tās aizvien vēl nebija apbedītas un biedēja mani ar savu izskatu. Un es sacīju sev: «Nežēlošu savus spēkus labam darbam, par ko izlūgšos no dieva pie-dāšanu un žēlsirdību soda dienā, un guldīšu nelaimīgo zemes klēpī.» Es izraku viņai bedri blakus sirmgalvja un jaunekļa kapu kopiņām, izklāju tajā savu apmetni un noguldīju uz tā nelaimīgās augumu. Tiklīdz noslīgu ceļos pie kapa, aiz muguras sajutu kaut kādu kustību. Es pagriezos un pēkšņi ieraudzīju jaunekli, kas bija cieši ietinies melna apmetnī, tā ka redzama bija vienīgi seja. Viņš steidzīgi pavaicāja man: «Kas guļ šai kapā, kura priekšā tu noslīgi ceļos, mans kungs?» Es atbildēju: «Akmeņiem nomētātā meitene, kuras mirstīgās atliekas bija šeit pamestas. Aiz žēluma par viņas briesmīgo nāvi es guldiju viņu kapā, kuru tagad tu redzi.» — «Mans kungs,» jauneklis bilda, «vai tu atļautu man atvadīties no viņas, pirms zeme mūs izšķirs?» — «Labi, dari, kā vēlies,» es noteicu un atgāju nostāk. Bet jauneklis piegāja pie kapa, nometās uz ceļiem, kaut ko klusi čukstēja, un es nodomāju, ka zvaigznes debesīs viņam atsaucas, vējiņš viņu glāsta un jaunekļa dvēsele pamazām top dziedināta. Pēc tam viņš piecēlās, aizbēra kapu ar zemi un, pagriezies pret mani, sacīja: «Mans kungs, allāhs tevi vadīja, kad tu izdarīji pakalpojumu šai moceklei. Tu paslēpi to, ko atkailināja cilvēki, aizsargāji to, ko viņi pazudināja. Allāhs atmaksās tev par tavu labo darbu, viņš dāvās tev savu žēlastību, tāpat kā tu dāvāji savējo šai meitenei.» Jauneklis jau dzīrās doties prom, taču es viņu apturēju, vaicādams: «Vai tiešām viņa bija netaisnības upuris, kā tu teici?» Viņš pirmo reizi tikko manāmi pasmaidīja un, mierīgi pavēries manī, sacīja: «Jā, mans kungs. Pretējā gadījumā tu nebūtu redzējis, kā es raudu pie viņas kapa. Es esmu tas pats cilvēks, kura dēļ nelaimīgā tika apvainota. Varu pateikt tev to pašu, ko sacīšu allāham, kad nostāšos viņa priekšā: meitene nav vainīga. Viņa ir tīrāka par lietus nomazgātu ziedu vai dzidru rasas lāsi.

Es iemīlēju viņu, kad viņa vēl bija bērns. Viņa atbildēja man ar tādām pašām jūtām. Mēs augām lielāki, un lielāka auga mūsu mīlestība, un mēs nosolījāmies būt uzticīgi viens otram. Pēc tam es lūdzu meitenes roku viņas tēvam, un viņš ar prieku pieņēma manu bildinājumu. Kad līdz mūsu kāzām bija palikušas tikai dažas dienas, meitenes tēvs pēkšņi nomira. Mums sacīja, ka tagad vajagot gaidīt veselu gadu, un mēs pacietīgi gaidījām. Kad bija pagājis apmēram gads, sagadījās tā, ka mana līgava aizgāja pie pilsētas tiesneša kārtot mantojuma lietas. Ieraudzījis viņu, tiesnesis nekur nevarēja rast mieru un tūdaļ lika ataicināt meitenes tēvoci, kas bija viņas aizbildnis. Bet šis cilvēks piederēja pie tiem patmīļiem un.glaimotājiem, kuri bez vilcināšanās brien pāri asins jūrai, otrajā krastā ieraudzījuši mirdzošu dināru. Tiesnesis pateica aizbildnim, ka vēlas precēt viņa brāļameitu. Tēvocis jutās bezgala ielīksmots un tūdaļ deva savu piekrišanu, bet pēc tam paziņoja šo prieka vēsti savai brāļameitai. Meitene to uzņēma vēsi, sacīdama: «Es nevaru vienā laikā būt divu vīriešu līgava.» Nepievērsdams uzmanību viņas vārdiem, tēvocis atbildēja: «Tu precēsies ar to, pie kā es tevi izdošu. Tavai piekrišanai nav nekādas nozīmes. Tev nav izvēles tiesību. Izvēlos vienīgi es.» Nepagāja ne dažas dienas, kad kāzām viss bija sagatavots un nolikta laulību diena. Tiklīdz norietēja saule, meitene, paņēmusi savas drānas un rotaslietas, atstāja tumsas aizsegā tēva mājas, dodamās, kur acis rāda. Viņas tēvocis, uzzinājis par to, nosūdzēja viņu tiesnesim, un tas izsūtīja savus okšķerus un pakalpiņus uzmeklēt bēgli. Un viens no viņiem pamanīja meiteni un piegāja pie viņas. Viņa nobijās un, nometusi savu nastiņu, laidās prom, cik ātri vien varēdama.

Tieši tobrīd es atgriezos mājās; pamanījusi mani, meitene metās pie manis, sacīdama: «Viņi vajā mani! Ja viņi mani notvers un nogalinās, piedod man, un allāhs lai ir tev žēlīgs.»

Satraukts par meitenes likteni, es atvedu viņu uz savām mājām un paslēpu kādā no istabām. Nepagāja ne stunda, kad ieradās viņas tēvocis ar tiesneša palīgu un pieprasīja izdot brāļameitu. Es noliedzu, ka esmu viņu redzējis, bet viņš nenoticēja un sāka pārmeklēt manu mājokli, līdz atrada meiteni. «Lūk, kur viņa, netikle!» viņš iesaucās. «Bet tas ir viņas drauģelis!» Es zvērēju pie visiem svētajiem, ka viņa nav vainīga tais grēkos, par ko viņu apvaino, bet tēvocis, nevēlēdamies neko dzirdēt, deva pavēli saviem ļaudīm, un tie saņēma ciet manu mīļoto. Es mēģināju iejaukties, bet dabūju tādu sitienu pa galvu, ka zaudēju samaņu un nogāzos gar zemi. Atguvies pēc kādas stundas, jutu, ka viss mans augums deg vienās ugunīs. Vairākas dienas nogulēju karsonī. Tai nelaimīgajā dienā es murgoju briesmīgus murgus, pār manu augumu pārskrēja saltas trīsas un es atkal zaudēju samaņu. Beidzot allāhs apžēlojās par mani: vakar kaut cik atguvos un šonakt varēju iziet no mājas. Uzzinājis, kādu galu ņēmusi nelaimīgā meitene, es atnācu, kā redzi, atvadīties no viņas un guldīt viņas mirstīgās atliekas zemes klēpī. Es nekad viņu neaizmirsīšu un radīšu mierinājumu, vienīgi savienojoties ar viņu citā pasaulē.»

Pateicis to, jauneklis uzmeta kapam mīlestības pilnu skatienu, kurā jaudās bezgalīgas ciešanas, un aizgāja.

Pagāja vēl kāds laiciņš, un es redzēju, ka mēness tuvojas rietam. Drīz vien tas nozuda un apkārtne ieslīga tumsā un klusumā,

kļuva drūmi un vientuļi. Es uzkāpu pakalnā, kas pacēlās pāri trim kapu kopiņām, apsēdos uz zemes un, nolicis galvu uz akmens, sāku sarunāties pats ar sevi:

«Vai tiešām šai pasaulē nav nedz taisnības, nedz žēlsirdības? Un ja tās patiesi nav atrodamas nevienā zemes pēdā, vai tiešām to nav arī debesīs?

Dvēseļu gans izdarīja noziegumu, noskauzdams vecajam vīram kaut vienu dirhemu, kas ļautu nelaimīgajam remdēt izsalkumu un pabarot ģimeni. Garīdznieks piespieda šo cilvēku izdarīt grēku — zādzību. Un zaglis tika sodīts, bet cietsirdīgais svētais tēvs nesaņēma nekādu sodu par savu nežēlastību. Bet nebijis viņš tik necilvēcīgs, sādzība nebūtu notikusi.

Valdnieks aizsūtīja nodokļu piedzinēju nolaupīt meiteni, kura nevēlējās upurēt savu godu, bet viņas brālis, aizstāvēdams māsu, bija spiests izdarīt grēku — slepkavību. Un par to saņēma bargu sodu.

Tiesnesis izdarīja noziegumu, tāpēc ka gribēja ar varu apprecēt meiteni, kura viņu nemīlēja. Meiteni par to nobendēja, bet tiesnesim, šim cietsirdīgajam tirānam, atmaksa pagāja secen.

Tādējādi noziedznieks izrādījās nevainīgs, bet nevainīgais — noziedznieks; vai precīzāk — noziedznieks kļuva par tiesnesi nevainīgajam, un taisnais nonācis viņa varā.

Vai tiešām pēc šīs dienas debesis nenogrūs pār zemi? Vai tiešām, tāpat kā agrāk, mirdzēs zvaigznes un līs lieti?»

Es paskatījos uz vietu, kur bija gājuši bojā nevainīgie, un ieraudzīju, ka no mocekļu asinīm izveidojies ezers. Tā gludajā virsmā_ atspoguļojās kāda zvaigzne, kas mirdzēja pie debesīm, un es pacēlu uz to skatienu. Tas bija Marss, kas gailēja gluži kā naida oglīte šeitan apbedīto upuru sirdis. Kādu laiku neatraudamies skatījos uz Marsu, līdz ieraudzīju, ka tas palēnām sāk nolaisties no saviem augstumiem un augt aizvien lielāks un lielāks, kamēr no mūsu zemes to šķira vairs tikai kāda jūdze. Pēkšņi Marss nodrebēja un negaidīti pārvērtās par soda eņģeli. No viņa acīm un nāsīm šķiedās dzirksteles, un spārnu vēzieni tās kliedēja uz visām pusēm. Eņģelis laidās aizvien zemāk un zemāk, līdz beidzot nometās kokā, kura paēnā atradās nelaimīgo upuru kapi. Viņš savicināja spārnus tik spēji, ka zeme nodrebēja un pārlija ar gaismu, pēc tam ierunājās, pērkondimdošā balsī: «Lūk, viņi — cilvēki, kas atgriezušies pie tā, no kā nākuši! Lūk, viņa — zeme, kas pilna ar ļaunumu un negantību! Tajā nav nevienas tīras vietas, kurā varētu rast mājvietu kāds no debesu valdniekiem.

Lūk, viņi — visuvarenie, kas kļuvuši vēl varenāki, un, lūk, vājie, kas kļuvuši vēl vājāki! Lūk, miesas, kas piederējušas nabagiem, bet .nonākušas pie bagātajiem. Vieni nav varējuši tās paturēt, bet otri nevar vien gana atēsties.

Lūk, viņi — nabagie, kuri mirst aiz bada, tā arī nerazdami nevienu, kas sniegtu viņiem palīdzīgu roku. Lūk, nelaimīgie, kas miruši mocekļu nāvē, tā arī nesastapuši nevienu, kas palīdzētu viņiem bēdās un ciešanās.

Lūk, viņi — valdnieki, kas pārkāpuši allāha likumus, lai gan bija aicināti tos pildīt. Viņi iebāzuši makstīs zobenus, kurus al-lāhs bija ielicis viņiem rokās, lai nodibinātu taisnību, un paņēmuši citus zobenus, lai darītu pretdabiskas nelikumības; viņi iet ar šiem zobeniem, cirzdami ceļu savām iegribām, un dabū to, pēc kā tiecas.

Lūk, viņi — tiesneši, alkatīgi, savtīgi. Viņi spriež netaisnu tiesu. Paslēpušies aiz likuma gluži kā aiz vairoga, viņi dragā tos, kas atrodas otrpus vairogam. Šāda likuma aizsargāti, nepazīdami ciešanas, nekad nezaudēdami, viņi iegūst, ko iekārojuši.

Lūk, viņi — garīdznieki, kas kļuvuši par šāszemes valdniekiem. Viņi pārvērtuši savas svētnīcas par laupītāju alām, kur savāc saviem vergiem atņemto un pēc tam neatvēl nabagiem un posta piemeklētajiem pat mazumiņu.

Lūk, viņi — cilvēki, kas kļuvuši par valdnieka pakalpiņiem,, kas cenšas piepildīt savas savtīgās iegribas; netaisno tiesnešu palīgi; garīdznieku rokaspuiši, kas palīdz tiem aplaupīt ticīgos!

Lai dieva sods piemeklē viņus visus, tiklab valdniekus, kā viņu pavalstniekus, tiklab saimniekus, kā viņu kalpus.

Lai sagāžas troņi, sabrūk svētnīcas, izgaist tiesneši; lai sagrūst pilsētas un ciemi, kalni un ielejas, klintis un aizas; lai zemi pārplūdina asins jūra un tajā aiziet bojā vīrieši un sievietes, sirmgalvji un bērni, labais un ļaunais, vainīgie un nevainīgie. Jo nevis dievs viņus sodījis, bet viņi paši nolēmuši sevi iznīcībai!»

Tiklīdz eņģelis pabeidza savu runu, es ieraudzīju, ka mocekļu asinīm pildītais ezers sāk vārīties, gluži kā krāsns tai dienā, kad Noja saņēma allāha pavēli. Pēc tam asins sāka kāpt pāri ezera krastiem un straumēm aizplūda pa visu zemi. Zeme pārvērtās par sarkanu jūru, kas applūdināja laukus un ganāmpulkus, pilis un būdiņas, cilvēkus un zvērus, runājošos un mēmos. Es redzēju, kā jūra kāpa aizvien augstāk, līdz beidzot viļņi sasniedza pakalnu, uz kura es sēdēju. Izbailēs iekliedzies, es pamodos. Tas bija 1914. gada 28. jūlija rītā. Un pēkšņi aiz manas istabas loga atskanēja kliedziens: «Karš sācies!»

0. R. DAIORNONS, Gajānas rakstnieks. «MISTERA» K0LAV0LES ZIEMOŠANA

Par Kolavoli man bija zināms tikai tas, ka viņš ir students no Nigērijas un ka viņam būs jādzīvo Londonā un jāpacieš visi ārzemniekiem lemtie trūkumi. Viņa nodarbošanās bija galīgi nezināma, tāpat arī ienākumu avots. Dažus mēnešus mums ar viņu pa abiem bija viena virtuve.

Liktenim bija labpaticis, lai es apmestos mājā, kuras īpašnieks bija grieķis — ierāvējs un sīkstulis; vadīdams mani pirmo reizi uz augšu pa netīrām trepēm, ko no visām pusēm apņēma necaurredzama tumsa, viņš vienā laidā atkārtoja:

— Brīnišķīga vietiņa — labāku jūs neatrastu!

Viņš nikni rāva nost zirnekļu tīklus, kas mums aizsprostoja ceļu, un beidzot atvēra kādas istabas durvis.

— Londonā daudz runā par diskrimināciju, bet, kas attiecas uz mani, — tad es to neatzīstu... Divarpus mārciņu nedēļā un desmit — rokasnauda, par mēnesi uz priekšu.

Viņš runādams bagātīgi šķaidīja siekalas, laiku pa laikam noslaucīja muti ar dīvainu lupatu, kuru, ņemot talkā iztēli, varētu noturēt par mutautu. Es iedevu viņam pieprasītās mārciņas, ko biju saņēmis no devīgās fotofirmas, kas mani regulāri sūtīja uz lauku apvidiem nolūkā modināt turienes fermeros vēlēšanos iemūžināt sevi un savus pēctečus šās firmas fotogrāfijās.

Saimnieks rūpīgi pārskaitīja asignācijas, uzmanīgi tās apspļaudams un tādējādi atstādams uz katras īpatnēju «personisko zirni».

— Un vēl, — viņš piebilda. — Es jums dodu virtuvi pa diviem — par pieņemamu maksu, protams! Jūs to lietosit kopā ar misteru Kolavoli.

Pēc tam saimnieks nozuda. Man gauži maz rūpēja, ar ko es dalīšos šai virtuvē; ap to laiku es jutos tik noguris, ka būtu mierā ar jebkuru kaimiņu — pat ar pašu velnu. Tuvojās eksāmeni, un es vēlējos tikai vienu — iekārtoties kaut kur tā, lai varētu mierīgi mācīties.

Bet manai vēlmei nebija lemts piepildīties aiz tā iemesla, ka «misteram» Kolavolem bija pavisam cits priekšstats par laika pavadīšanu. Sākumā Kolavole bija gluži vienkārši mans tuvākais kaimiņš un es, kā tam arī jābūt, sadūros ar viņu trepēs, piedalījos īso distanču sacīkstēs — no istabas līdz tualetei — un ņēmu no> viņa uz parāda sāli un piparus, kad viņa nebija mājās. Taču labās kaimiņu attiecības ar to vien neaprobežojās — mīļajam Kolavolem tās sniedzās daudz tālāk. Tiklīdz es vakarā piesēdos pie mācību grāmatām, aiz sienas sāka skanēt bungas. Kolavole bija atvedis līdzi vairākas bungas, un tās «runāja» katru nakti — ar mani, ar pretimdzīvojošiem cilvēkiem, ar kāpņu telpas kaimiņiem un ar kaimiņiem citās kāpnēs. Ja Kolavole ir students mūziķis, es nodomāju, un nododas bungu muzikālo īpatnību pētīšanai, tad kādos divos trijos mēnešos, ik nakti vingrinoties, ne vien viņš pats, bet arī mēs — viņa tuvākie kaimiņi — kļūsim par lieliem speciālistiem šai mazizpētitajā jomā... Kolīdz «misters» Kolavole sāka savus parastos «bungu manevrus» — ardievu jebkurš darbs; cita pēc citas aizdegās spuldzes kaimiņu logos, un mēs kļuvām par lieciniekiem viņam blakus dzīvojošo cilvēku veltīgajiem mēģinājumiem kaut vai uz stundiņu aizmigt.

Nebija saprotams, kad viņš gulēja. Viņš bungoja agri no rīta un vēlu vakarā, bungoja ar tādu cītību un nevaldāmu niknumu, ka gribot negribot radās doma: «misters» Kolavole droši vien atbraucis no Nigērijas uz Londonu ar speciālu misiju — turēt visu Angliju pastāvīgā nomodā. Viņš bungoja visu augustu, visu septembri un pēc tam arī visu oktobri. Bet tad kādu nakti — tas bija novembrī — es viņa bungas vairs nedzirdēju. Es pie tām biju tik ļoti pieradis, ka pēkšņais nakts klusums izjauca mana darba ritmu. Vēl vairāk, es biju pat mazliet sapīcis, ka Kolavole nez kāpēc pēkšņi sadomājis pārtraukt savus muzikālos vingrinājumus. Viņa bungas bija kļuvušas it kā par neatņemamiem dalībniekiem manām nakts nomoda stundām, turklāt, ja tās vairs neskanēs, kaimiņiem zudīs nopietnais iemesls pierastajiem strīdiņiem.

Es gāju uzzināt, kas noticis. Izgāzis dusmas uz zirnekļu tīklu, es pieklauvēju pie kaimiņa durvīm. Gaidot aicinājumu ienākt, vēroju mūsu siekalaino namsaimnieku, kas kāpa augšā pa trepēm.

— Bungas klusē... — viņš sarūgtināts žēlojās margām, ap-šļācot tās siekalām. — Kāpēc šodien bungas klusē?! Es gaidu, prasu Izabellai, kas varētu būt noticis... — Viņš paraustīja brangos plecus un izteiksmīgi nospļāvās man pāri. Es laikus pagriezos sānis, tieši tai mirklī, kad pēc mana atkārtotā klaudzinā-juma no istabas atskanēja «mistera» Kolavoles vārgā balss:

— Lūdzu!

Un tad nu es pirmo reizi ieeju viņa istabā. Visās malās mētājas grāmatas — kā dažkārt pie studenta. Tieslietas, medicīna, māksla — kā tik tur nav! Acīmredzot viņš izmēģināja savus

spēkus visās zinātņu nozarēs. Tādi cilvēki Londonā paliek uz visiem laikiem nenoteiktā stāvoklī un kļūst par tikpat neatņemamu Anglijas galvaspilsētas piederumu kā Bukingemas pils. Aizritēs gadi, un tūristiem Londonā blakus citām ievērojamām vietām un lietām, kā, piemēram, karaļa pils sardzes maiņa, Britu muzejs utt., rādīs arī «misteru» Kolavoli, kas līdz tam laikam būs jau galīgi kļuvis par Londonas iedzīvotāju. Bet tas tā, starp citu. Kad mēs iegājām viņa istabā, apsedzies ar milzīgu paklāju, viņš drebinājās.

— Mans tepiķis pagalam! — mūsu saimnieks izsaucās.

— Lūdzu, esiet tik laipni... Es, protams, saprotu, ka jūs salstat, un jūtu jums līdzi, ļoti jūtu... Bet ļoti lūdzu nelietot manu tepiķi. — Un viņš bēdīgi paraudzījās uz Kolavoli; tas viņam atbildēja ar riebuma pilnu skatienu.

— Un bungas klusē? — saimnieks no jauna ierunājās, šķaidīdams siekalas. — Ak jā, šeit ir ļoti auksti, nav uguns. Iešu un pateikšu Izabellai, ka šodien nav uguns, «misters» Kolavole ļoti salst un bungas klusē...

Viņš no visa spēka parāva paklāju uz savu pusi un noklāja to agrākajā vietā.

Kolavole piecēlās no gultas.

— Ziema, — viņš man sirsnīgi sacīja, — tad ir ļoti, ļoti auksti.

Es viņam atgādināju, ka pasaulē pastāv uguns un tādas cilvēkam absolūti nepieciešamas lietas kā sērkociņi, malka, ogles u. c. Bet Kolavole noliedzoši kratīja galvu.

— Nē, — viņš teica, — es gribu ziemot...

— Ziemot? — es neticīgi jautāju.

— Jā gan, — viņš paskaidroja. — Tā kā Cērčils. Aizbraukt pa ziemu uz turieni, kur ir siltāk.

Es iesmējos.

— Vai tev ir nauda?

Kolavole manī vērīgi palūkojās.

— Cik tad ir vajadzīgs naudas, lai pārciestu šo aukstumu?... Kur lai es pārlaižu ziemu? — viņš skumji vaicāja pats sev.

Bungas es ieraudzīju kaktā starp grāmatām. Kolavole pārgāja pāri istabai un pacēla bungas no grīdas. Es nopriecājos: varbūt viņš tūlīt sāks bungāt? Bet viņš sēdēja ar bungām rokās un klusēja. Es piecēlos, grasīdamies iet projām. Un tad pēkšņi atskanēja skaņa — tā pati, kas vienmēr.

— Es zinu... Tagad es zinu... — Kolavole piebalsoja savām bungām. — Es ... nebūšu ... šeit... ziemā. Es ... ziemošu ... citur...

Es izšķiedu daudz laika, lai viņu vestu pie prāta, bet tas bija bezcerīgs mēģinājums. Viņš atkārtoja tikai vienu. «Ziemošu,» — un dzīrās braukt uz kādu citu vietu.

— Viesnīca ar centrālapkuri, sulaiņi izpilda jebkuru vēlēšanos, ēd, kad iegribas... — Viņš sapņoja vaļējām acīm.

— Vai tev nauda ir? — es viņam atkal jautāju. Bet es netiku pagodināts ar atbildi. Kolavole turpināja savu sarunu ar bungām un skaļi sapņoja līdz vēlai naktij. Es viņu pametu pēc tam, kad man iešāvās galvā atminējums: acīmredzot pēc neilgas uzturēšanās Anglijā viņam bija radies kaut kas līdzīgs lieluma mānijai.

Taču turpmākie notikumi veidojās tā, ka Kolavolem iznāca taisnība. Viņš tiešām atrada mitekli ziemai. Nākamajā rītā Kolavole, kā parasti, pacienāja mūs ar bungu serenādi, un drīz es ieraudzīju, ka viņš iziet uz ielas. Viņš bija ģērbies nevainojamā uzvalkā ar vesti un elegantu čemodānu rokā. Lieliem soļiem, bet nesteigdamies viņš aizgāja pa ielu līdz krustojumam. Tur viņš apstājās un kādu brīdi skatījās uz visām pusēm. Tai laikā pienāca autobuss un izsēdināja pieturā grupu pasažieru. Viņi vēl nepaguva izklīst, kad «misters» Kolavole pēkšņi saķēra vēderu un nogāzās uz ietves. Cilvēki kā pēc komandas metās viņam klāt. Arī es izskrēju uz ielas. Kad pienācu, dīkdieņu un labvēļu ielenkts, kuri centās viņam palīdzēt, viņš stenēdams vārtījās pa ietvi.

— Vai jūs viņu pazīstat? — man jautāja kāds no vietējiem iedzīvotājiem, kas pūlī bija pamanījis manu melno ģīmi.

Es jau biju izspraucies līdz Kolavolem un nupat gribēju atbildēt, kad mans dārgais kaimiņš pēkšņi man dikti sāpīgi ieknieba gurnā. Es nodomāju, ka tas ir viens no viņa negaidītas slimības simptomiem, un uzmetu viņam žiglu skatienu. Viņš paguva man tikko manāmi pamirkšķināt, joprojām gauži stenēdams ...

— Es nepazīstu šo cilvēku, — es stostīdamies nomurmināju.

Es biju pārskaities un nospriedu, ka Kolavole zaudējis prātu.

Drīz piebrauca ātrās palīdzības mašīna un viņu aizveda — uz bezmaksas Karalisko hospitāli.

Svētdien es Kolavoli apmeklēju. Divu piemīlīga izskata slimnieku kopēju aprūpēts, viņš gulēja gultā un lasīja. Blakus viņa gultai centrālapkures baterijā klusi gulgoja ūdens. Viena no slimnieku kopējām viņu gādīgi ēdināja. Nelieliem malkiem viņš pie-strēba klāt valsts sagādāto bezmaksas apelsīnu sulu.

— Viņam vajadzīgi vismaz trīs mēneši, lai atgūtu spēkus, — sacīja slimnieku kopēja.

Kolavole mierīgi nopūtās un pāršķīra grāmatas nākamo lappusi. Viņš «ziemoja».

GABRIELS MARIANO, Zaļā Raga salu rakstnieks. SLIMAIS PUISĒNS

Dona Maniņja divas reizes pārlasīja vīra vēstuli. Mīņādamies no vienas kājas uz otru, puisēns tieviem, izdēdējušiem pirkstiem gumzīja vecu bereti. Viņš izskatījās pārsteigts un apmulsis, itin kā viņu būtu kāds nobiedējis un viņš vēl līdz šim nespētu atgūties. Plati ieplestās acis ziņkāri aplūkoja istabas iekārtojumu, pārskriedamas ar skatienu no priekšmeta uz priekšmetu. Kad viņš ierunājās, viņa balss skanēja vārgi un apslāpēti. Ikreiz, kad viņš griezās pie donas Maniņjas, visā viņa pozā bija vie-žama nedroša vēlēšanās iztapt, tāda cilvēka pazemība, kas radis .saņemt dunkas. Dona Maniņja pacēla galvu:

— Kā tu atbrauci?

— Nekas, paldies ...

Izprašņādama puisēnu, viņa domāja par gluži ko citu. Novājējis, zili bāls, ar savu slimīgo izskatu puisēns pārsteigtu kuru katru. Un donas Maniņjas saspringtajā skatienā pēkšņi uzplaiksnīja bailes. Aizvien spēcīgāk viņu pārņēma riebuma sajūta, lai kā viņa pūlējās to noslēpt. Varēja skaidri redzēt, cik grūti viņai izlikties laipnai. Salocījusi vēstuli, viņa iebāza to kleitas kabatā. Viņas skatiens apstājās pie sadzeltējušās, notaukotās aploksnes. Šis puisēns bija atvedis viņai vēstuli no vīra. Viņa nicīgi, ar .mazā pirkstiņa galu pabīdīja aploksni tālāk no sevis.

— Sēdies.

Puisēns apsēdās. Berete izslīdēja viņam no rokām. Viņš pacēla to un atkal apsēdās uz krēsla.

— Vai ce|ā tev bija slikta dūša?

— Jā, senjora.

— Visu laiku?

— Visu laiku.

— Droši vien no šūpošanās?

— Jā, mēs braucām veselas trīs dienas.

— Nogurdinošs brauciens, vai ne?

Dona Maniņja līdzjūtīgi pašūpoja galvu. Pēc tam pasmaidīja, cenzdamās būt viesmīlīga saimniece. Viņai gribējās parunāt par vēstuli, tomēr piesardzība guva virsroku, un viņa savaldījās.

Bai|u izteiksme pamazām nozuda no slimā puisēna sejas, un tā k|uva bērnišķīgi naiva.

— Cik ilgi tu slimo?

— Dažas dienas.

— Un kas tev sāp?

— Es nezinu ...

Dona Maniņja apklusa. Viņu atkal pārņēma bailes un riebums. Sirds dziļumos viņa bija sašutusi par vīra rīcību. Lai nu kam, bet viņam, šķiet, vajadzēja saprast, cik bīstami sūtīt slimniekus uz māju, kurā ir bērni. Viņa atcerējās seno ģimenes draugu feldšeri Pinto. Viņš katrā gadījumā varētu dot prātīgu padomu... Bet vai nav bīstami atstāt puisēnu mājās vienu pašu?

Vēl jo vairāk tāpēc, ka drīz no liceja pārnāks bērni.

Puisēns sēdēja, pārlicis vienu kāju pār otru, un viņa apaļā, īsi apcirptā galva slīga uz krūtīm. Dona Maniņja pievērsa uzmanību viņa lielajām un gluži baltajām ausīm.

— Un tevi sauc Zulio?

— Jā, senjora. — Puisēns sarosījās uz krēsla. Berete atkal izkrita viņam no rokām. Viņš noliecās un, nepieceldamies no krēsla, pacēla to.

— Ko tev sacīja doktors?

Zulio nesaprata:

— Kā jūs teicāt, senjora?

— Kad tu biji slimnīcā, ko tev teica senjors doktors?

Zulio paraustīja plecus. Dona Maniņja nodomāja, ka vajadzētu tomēr aizvest viņu pie senjora Pinto.

Zulio nemierīgi sakustējās uz krēsla.

— Senjora, vai drīkstu palūgt jums padzerties?

Donai Maniņjai nodrebēja sirds. Brīžam viņa izjuta naidu pret slimo puisēnu: kā liekas, viņš ir pietiekami attīstīts, un viņam būtu jāsaprot, ka atrodas svešā mājā. Viņa ienīda arī vīru par to, ka tas atsūtījis pie viņas bērnu šādā stāvoklī. Taču tas ilga tikai mirkli. Bailes izrādījās spēcīgākas par visu. Un viņa uzsauca kalponei virtuvē, lai tā atnes krūzi ūdens. Starp citu, viņa tūdaļ izlaboja: «Nevis krūzi, bet glāzi.» Zulio ieklepojās. Tad piecēlās un piegāja pie loga. Dona Maniņja vērīgi sekoja, kā viņš gāja nedrošā, līganā gaitā. Puisēns izspļāva laukā pa logu un atkal apsēdās. Iebāzis bereti no rupjas kareivju drānas šūdinātā mētelī, viņš uzsmaidīja kalponei, kas ienāca ar ūdens glāzi rokās. Zulio dzēra nesteigdamies. Brīdi pa brīdim apstājās, lai atvilktu elpu. Dona Maniņja nenovērsa no viņa skatienu. Kalpone Bia, kas parasti lidinājās mākoņos, pētīja griestus. Puisēns noslaucīja lūpas sarkani svītrotā mutautā. Salocīja to uz pusēm, pēc tam vēlreiz pārbaudīja, vai visi stūrīši sakrīt, un iebāza mutautu aizmugurējā

bikšu kabatā. Kad Bia pastiepa roku pēc glāzes, saimniece apstādināja viņu: lai paliekot, viņa pati aiznesīšot, kad iešot uz virtuvi. Dona Maniņja nolēma turpināt sarunu:

— Vai tad doktors nepateica, kas tev par slimību?

— Doktors sacīja, ka Prajā neesot vajadzīgo zāļu, ka tās varot dabūt vienīgi šeit, Sanvisentē. Jūsu vīrs nopirka man biļeti, un tā nu esmu šeit.

Dona Maniņja apklusa. Skaidrs. Zulio neko nezina par savu slimību. Viņa centās atsākt iztaujāšanu:

— Ko tu jūti? Kur tev sāp?

Puisēns atbildēja:

— Reizēm man uznāk drebuļi, reizēm sāp krūtis. Tas sākās jau Santomā.

Un slimais puisēns izstāstīja par sevi. Viņš strādājis pēc kontrakta Zemarijas plantācijās. Apstākļi bijuši drausmīgi. Vienmēr līdz ceļiem dubļos. Reiz viņš iemests karcerī tikai tāpēc, ka pabeidzis darbu dažas minūtes ātrāk. Nīlzirga ādas pletne dedzinājusi stiprāk par uguni. Viņam nodzinuši matus. Dona Maniņja palūkojās uz puisēnu. Galva viņam bija vienās rētās.

— Es tā raudāju, senjora. Jūs nevarat ne iedomāties...

Veselu nedēļu viņš tīrījis zālājus pilsētas ielās. Viņam uznācis

drudzis un vairs nav atlaidies. Lēkmes atkārtojušās regulāri katru otro dienu. Kad beidzies kontraktā paredzētais laiks, viņš atgriezies Prajā.

— Mēs bijām tur daudzi, senjora!

Prajā viņš iepazinies ar senjoru Armando, donas Maniņjas vīru. Zulio pildījis sīkus uzdevumus, pircis darbiniekiem cigaretes vai veicis citus izsūtāmā zēna pienākumus. Kad viņam kļuvis sliktāk, senjors Armando iedevis viņam zīmīti, lai viņš aizietu pie ārsta. Pēc tam uzrakstījis rekomendācijas vēstuli doktoram Nogeiram uz Sanvisenti.

Kamēr Zulio runāja, dona Maniņja saspringti domāja: varbūt viņš nemaz nav tik nopietni slims, kā savā vēstulē raksta vīrs... Varbūt viņa slimība nemaz nav lipīga... Bet kā lai viņa to zina? Pilnīgi droši to varētu konstatēt vienīgi ārsts. Dona Maniņja pēkšņi sajuta atvieglinājumu. Lai puisēns pagaidām padzīvo pie viņiem mājās, kamēr tiks iekārtots slimnīcā. Viņa pati vienosies par visu ar doktoru Nogeiru. Bia pabāza galvu durvīs un smalkā balstiņā pavēstīja, ka pusdienas gatavas. Dona Maniņja pārtrauca puisēnu pusvārdā. Pārējiem nav jāzina, kas šeit notiek. Viņa pavēlēja kalponei aizvest Zulio uz virtuvi un beidzot palika viena. Uz galda blakus taukainajai aploksnei stāvēja glāze. Domas viņai atkal samežģījās. Viņa sajuta aizkaitinājumu pret vīru un pret slimo puisēnu. Viņai vienai tagad nāksies visu izstrēbt, vēl jo vairāk tāpēc, ka Zulio dzīvos kopā ar viņas bērniem. Vienīgā izeja — ievietot viņu slimnīcā. Viņas skatiens apstājās pie netīrās aploksnes. Viņa satvēra to ar pirkstgaliem un iebāza glāzē. Pēc tam ietina visu galdautā un ieslēdza skapja atvilktnē.

— Bērni pārnākuši, senjora. — Bia ienāca uzklāt galdu.

— Kur Zulio?

Kalpone pirmajā brīdī nesaprata jautājumu. Dona Maniņja paskaidroja:

— Tas puisēns, kas atbrauca no Prajas...

— A... Viņš ir virtuvē... — Un draiskulīgā Bia, pazīdama donas Maniņjas skarbo dabu, piemetināja savā spiedzīgajā balstiņā: — Ko jūs, saimniec, neuztraucieties. Vai tad mēs viņu apēdīsim?

Dona Maniņja jau pavēra muti, taču neteica ne vārda. Viņa nevarēja izšķirties, vai uzticēties otrajai kalponei, Konseisao. Jāaizsūta pēc viņas. Jā, lai uzkāpj saimnieces istabā.

Ienāca kalpone.

— Konseisao, šis puisēns, kas tagad sēž virtuvē, ir slims... Iedod viņam paēst no māla bļodiņas. Dzirdi? No tās, kurā mēs cepam kukurūzu, — dona Maniņja runāja klusi, gandrīz vai čukstus. — Pacenties pēc tam nesajaukt bļodiņu ar citiem traukiem. Dakšiņu vari dot jebkuru, taču pēc tam noliec to atsevišķi. Vai dzirdi?

— Jā, senjora.

— To nedrīkst nolikt blakus citām ... Kad viņš paēdīs, noliec māla bļodiņu un dakšiņu kaut kur malā, tālāk no šķīvjiem.

— Labi, senjora.

— Vai saprati? Māla bļodiņa, kurā mēs cepam kukurūzu. Noliec visu malā, kad viņš būs paēdis.

— Labi...

— Vari iet. Nē, pagaidi... Iedod viņam dakšiņu ar melno kātu. Nedz Bia, nedz kāds cits par to nedrīkst neko zināt. Ak jā, pasaki Norberto, lai viņš uznāk pie manis.

Norberto, donas Maniņjas audžudēls, dzīvoja viņas mājās kopš bērnu dienām. Viņa atviegloti nopūtās. Atlika vēl tikai aprunāties ar feldšeri. Bet to viņa pagūs ari pēc pusdienām.

Viņi devās pie feldšera, kad sāka jau krēslot, taču senjora Pinto nebija mājās, viņš bija aizgājis uz kino. Vienīgais, ko viņi tagad varēja darīt, bija griezties pie paša doktora Nogeiras. Donai Maniņjai negribējās kāpt otrajā stāvā. Viņa nolēma pagaidīt uz ielas un lika Norberto pavadīt slimo puisēnu. Durvis viņiem atvēra doktora Nogeiras dēls. Norberto pavaicāja viņam, vai tēvs mājās. Uzrunātais atbildēja, ka mājās, bet viņiem vajadzēšot pagaidīt, kamēr tēvs nomazgāšoties vannā, un aizcirta durvis deguna priekšā. Slimais puisēns pārliecās pār kāpņu margām un sāka ar interesi pētīt pirmo stāvu. Pēc tam iekārtojās uz pakāpiena. Norberto apsēdās blakus.

— Vai tu pazīsti Sanvisenti?

— Nē.

— Vai tu šeit pirmoreiz?

— Jā...

— Kur tev labak patīk — Prajā vai Sanvisente?

Slimais puisēns pasmaidīja:

— Stāsta, ka Sanvisente esot labāka, bet es skumstu pec Prajas.

Norberto neticīgi pasmaidīja:

— Nupat kā atbrauci un jau skumsti?

— Vai tad nezini, katram vērsim savs aploks?

Norberto iesmējās. Pa kāpnēm kāds nāca augšā. Tā bija dona Maniņja. Viņa gribēja zināt, kāpēc viņi tik ilgi neatgriežas. Norberto izstāstīja, kas atgadījies, un viņa aizgāja, apsolījusies gaidīt ielas otrajā pusē.

— Katram vērsim kas? ...

— Savs aploks. Tā, senjor... — 2ulio ieskatījās Norberto tieši acīs. Un itin kā saguma.

Norberto brīdi klusēja, pēc tam, pārlikdams sava prātā, domīgi sacīja:

— Aploki mēdz būt dažādi... Lieli un mazi...

— Es tikai zinu, katram — savs.

— Un, tavuprāt, Praja ir aploks?

— Nē, ko tu... es tikai tāpat, salīdzinājuma pēc.

Norberto patika puisēns, un viņam bija tā žēl. Viņš notupās

tam blakus. Taču pēc mirkļa atkal uztrūkās kājās. Puisēns palūkojās uz viņu, itin kā baidīdamies pazai dēt nupat iegūto.

— Tu aizej?

Aiz durvīm atskanēja soļi. Droši vien doktors Nogeira jau bija nomazgajies. Zulio piecēlās. Pieglauda sprogainos matus un aiz-pogaja krekla apkakli. Durvis atvērās. Uz sliekšņa iznāca doktors Nogeira, tērpies peldmētelī, ar cig. ru zobos. Viņš šķita liels un spēcīgs. Iegarenā, kā j lāceni'? plak; nā seja, kas vidū’bija itin kā iezņaugta, kļuva platāka augšdaļā, tuvāk pierei. Mazās acis, kuras nebija jaušama nekāda izteiksme, slēpās zem biezām, kuplām uzacīm. Doktors Nogeira noprasīja, kas viņiem vajadzīgs. Puisēni saskatījās. Norberto pasniedza vēstuli. Doktors uzsauca atvērtajās durvīs, lai atnes papīra nazi. Taču pamanījis, ka aploksne nav aizlīmēta, atsauca savu pavēli. Balss viņam bija čerkstoša un gurdena. Izlasījis vēstuli, viņš pakasīja pliko pakausi un lika pasniegt pelnu trauku. Nolicis līdz galam neizsmēķēto cigāru, viņš paziņoja Norberto:

— Tas nav manā kompetencē. Jūs esat sajaukuši adreses.

Norberto novērsa skatienu no doktora Nogeiras un paskatījās

uz slimo puisēnu. Pārsteigts, itin kā nesapratis atbildi, viņš sa-cīj a:

— Uz aploksnes rakstīts jūsu vārds, senjor doktor... — Un griezās pie slimā puisēna pēc apstiprinājuma: — Vai nav tā?

Raudzīdamies doktoram sejā, Zulio atbildēja:

— Jā... Senjors Armando iedeva man Prajā šo vēstuli senjo-ram doktoram.

Doktors Nogeira vēlīgi paskaidroja, ka viņš domājis pavisam ko citu. Vēstule tiešām adresēta viņam, bet viņš šai gadījumā ne ar ko nevarot būt viņiem noderīgs. Vienīgi direktoram ir tiesības uzņemt pacientu slimnīcā. Vēl vairāk... Viņš paņēma cigareti un ievilka kuplu dūmu.

— Vēl vairāk... Viņu vispār nedrīkst ievietot slimnīcā. — Un doktora īsais, resnais pirksts norādīja uz Zulio.

Nokāpuši lejā, viņi ieraudzīja ielas pretējā pusē donu Maniņju. Viņa vai dega aiz nepacietības. Norberto atstāstīja viņai sarunu ar senjoru Nogeiru. Donu Maniņju pārņēma šausmas un izmisums. Zulio bija kļuvis viņai par smagu nastu, no kuras nekavējoties jāatbrīvojas...

Pār zemi klusi nolaidās vakars. Cita aiz citas māju logos iedegās ugunis. Dona Maniņja pēkšņi atcerējās, ka itin kā būtu pazīstama ar slimnīcas direktoru: ik svētdienu viņi sastapās baznīcā. Bet viņai neparko negribējās griezties pie direktora: viņa jutās tik bezpalīdzīga un nevarīga. Direktors dzīvoja netālu no slimnīcas, Fonte Filipe ielā. Bet visticamāk, ka šai laikā viņš spēlē biljardu Gremio klubā. Viņi soļoja klusēdami. Dona Maniņja visu laiku gaja pa priekšu. Zulio ziņkāri vērās apkārt no beretes apakšas. Viņi šķērsoja Lisabonas ielu. Kafejnīcā «Rojai» klaigāja un alejās iereibuši matroži. Ansamblis ar vijolnieku Mošiņjo de Montē spēlēja amerikāņu svingu. Pagausinājis soli, Zulio ieklausījās. Dona Maniņja centās turēties atstatus, taču viņai nācās sasveicināties ar kafejnīcas saimnieku. Pēc tam viņi iegriezās Centralaja iela._ Dona Maniņja jopr )jām jāja pa priekšu, Zulio grī|iga solī vilkās aiz Norberto.

Kad viņi bija nonākuši Jaunajā laukumā, dona Maniņja apstājās. Gremio klubs laistījās vienās ugunīs. Viņa nolēma nosūtīt uz klubu puisēnus, bet pati devās uz tuvējo šķērsieliņu. Norberto bija jāpavaicā klubā pēc slimnīcas direktora. Ieskrējis iekšā, viņš tūdaļ atgriezās.

— Senjors direktors ir tur. Viņš uzturas bārā.

— Viens?

— Nē, senjors direktors sarunājas ar senjora inženiera sievu.

Donai Maniņjai pagalam negribējās pašai kārtot šo lietu. Viņa

sajuta neizprotamu riebumu pret priekšā stāvošo sarunu ar direktoru. Tas pats bija noticis ar viņu, kad viņai vajadzēja griezties pie doktora Nogeiras.

Iepletis kājas un sakrustojis rokas aiz muguras, Zulio pētīja afišas pie ieejas Edenparkā. Pie kinoteātra uzstādītais skaļrunis pārraidīja jautrus brazīliešu ritmus. Cilvēki pastaigājās turp un atpakaļ. Pie Zulio pienāca saldumu pārdevēja. Slimais puisēns nopirka no viņas divas galetes un sauju ledeņu. Noskranduši ielaspuikas tirgojās ar amerikāņu cigaretēm. Apavu tīrītājs uzplijās donai Maniņjai:

— Iedodiet piecus tostanus, pietrūkst ko apmainīt pret papīriņu.

Atbildi viņš nesagaidīja. Izstiepis roku, viņš atkārtoja lūgumu. Donai Maniņjai nebija klāt sīknaudas. Apavu tīrītājs svilpodams aizslāja prom... Griezīgs zvans vēstīja par kinoseansa sākumu. Skaļrunis apklusa. Norberto pacietīgi gaidīja. Gremio klubā slimnīcas direktors dzēra alu dāmu sabiedrībā. Dona Maniņja redzēja, kā viņš piecēlās un izgāja laukā. Viņa aizsūtīja pie direktora Norberto. Izrādījās, ka senjoram direktoram ir paradums iegriezties slimnīcā vienā un tai pašā laikā, un aplam būtu traucēt viņu agrāk. Viņi ieradās slimnīcā pirms direktora.

Dona Maniņja izmantoja šo apstākli, lai parunātu ar dežurējošo sanitāru. Viņa pamatīgi, neizlaizdama nevienu sīkumu, izstāstīja viņam lietas būtību. Pabeigusi savu stāstījumu, viņa laipni ap-vaicajās, ko domā par to sanitārs. Taču no sanitāra, kā bija redzams jau pašā sākumā, itin nekas nebija atkarīgs. Vienīgi direktors varēja atļaut hospitalizēt slimnieku. Taču sanitārs uzskatīja, ka tas nebūšot arī direktora varā, jo uzņemt tādus slimniekus kā Zulio esot stingri jo stingri aizliegts. Sanitārs skaidroja cēli un svinīgi, piepūties kā pāvs, tomēr pūlēdamies piedot savai skaļajai un griezīgajai balsij līdzjūtības pieskaņu. Viņš uzrāva uzacis augstu pierē, bolīja acis un sita ar labo roku sev pa gurnu.

— Saprotiet, cienījamā senjora, mēs neesam vainīgi... Tāda ir pavēle... Stāvoklis vairāk nekā neciešams, jo katru dienu notiek kas ārkārtējs. Vienīgais, ar ko varam palīdzēt slimniekiem, ir sniegt konsultāciju un izrakstīt zāles. Ja slimnieks spēj par tām samaksāt — tā ir viņa laime. Jūs sakāt, ka nabadzīgs, — tad neko nevaram līdzēt...

Donas Maniņjas acīs atspoguļojās neizprtne. Krūtīs viņai kaut kas kremta, bailes ar saltu roku žņaudza kaklu. Sanitārs ceremoniāli palūdza viņu uz kabinetu:

— Tur būs ērtāk.

Kabinets izrādījās parasta dežuranta istaba. Pie sienas gulta un divi metāla krēsli. Pie gultas uz metāla galdiņa gliemežnīca, kas noderēja par pelnu trauku.

Sanitārs palūdza atļauju uzsmēķēt. Vēlīgi pateikusi: «Esiet tik laipni,» — dona Maniņja smagi apsēdās uz krēsla, salikusi rokas uz vēdera. Norberto un slimais puisēns palika stāvam gaitenī aiz durvīm.

— Tātad... — sanitārs turpināja, — pat direktoram nav tiesību atļaut hospitalizāciju. Slimnīcā nav izolatora, un mēs nedrīkstam pieļaut, lai šādos apstākļos pacienti aplipinātu cits citu.

Dona Maniņja aizrādīja, ka vēl daudz bīstamāk ļaut slimniekam brīvi klaiņot pa salu.

Sanitārs vienaldzīgi pašūpoja galvu, viņu tas nemaz neinteresēja. Donas Maniņjas nervi neizturēja, un viņa sāka skaļi spriedelēt:

— Turpinādami staigāt pa ielām, viņi var aplipināt kuru katru...

Dona Maniņja domāja par saviem bērniem.

Sanitārs tikai mazliet pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem. Pēc tam, apsēdies uz otra krēsla un uzrāvis uzacis augstu pierē, paziņoja:

— Jums ir pilnīga taisnība, senjora.

— Tātad?

— Tātad, senjora?

— Sis slimais puisēns...

— Manuprāt, jūs pūlaties veltīgi.

— Jūs esat pārliecināts?

— Tikpat veltigi, senjora, kā nest ūdeni sietā.

Brīdi valdīja klusums. Pēc tam dona Maniņja sacīja:

— Bet redziet, senjor, es nevaru pieņemt viņu savās mājās. Man ir ģimene. Nevis aiz augstprātības, bet man ir bērni, jūs zināt.

— Zinu...

Dona Maniņja ar asarām balsī sacīja:

— Ko lai es daru?

— Manuprāt, vienīgā izeja viņam ir atgriezties atpakaļ uz turieni, no kurienes viņš atbrauca, — sanitārs atbildēja.

Bet tagad ir nakts. Kur lai viņš pārnakšņo? Ne jau manā mājā? Dievs mans liecinieks, nevis aiz augstprātības... slimība ir tāda lieta... Jūs taču zināt, senjor, man ir trīs bērni... Vai viņš nevarētu pārlaist nakti šeit slimnīcā? Tikai vienu nakti...

Sanitārs atbildēja, ka tam esot vajadzīga priekšniecības atļauja. Dona Maniņja piecēlās, atvēra durvis uz gaiteni. Norberto un slimais puisēns sarunājās, sēdēdami uz koka sola. Tad sanitārs piedāvāja:

— Lai pārnakšņo gaitenī... Viņš lieliski iekārtosies uz sola.

Donai iManinjai, šķiet, kalns novēlās no pleciem. Viņa ar pateicību palūkojās uz sanitāru.

— Ļoti labi... Tikai vienu nakti... Rīt par visu parūpēšos ...

— Un vēl kas, senjora: viņam vajadzēs aiziet un atgriezties vēlāk, kaut vai pēc stundas... — sanitārs sacīja. — Es daru to bez senjora direktora ziņas, bet viņam kuru katru mirkli jābūt šeit, lai puisēns atnāk pēc apgaitas.

Dona Maniņja neiebilda. Viņa pateica visu slimajam puisēnam, un viņi atstāja slimnīcu. Pusceļā dona Maniņja atvadījās no Zu-lio. Kas tur pavisam, ar viņu taču palika Norberto.

Abi zēni sēdēja Doktora Regāla laukumā, gaidīdami, kad slimnīcā beigsies vakara apgaita. Norberto nopirka slimajam puisēnam galēti un saldos pīrādziņus. Viņi sarunājās. Kļuva vēss. Zulio uzlika galvā bereti. Norberto pavaicāja, vai viņam nav auksti. Zulio neatbildēja. Garām pagāja policists. Norberto pajautāja policistam, cik ir pulkstenis. Drīz būs deviņi. Laiks bija atgriezties slimnīcā. Direktors droši vien jau aizgājis. Viņi piecēlās. Slimnīca atradās turpat tuvumā. Varēja nesteigties.

Norberto pēkšņi pārņēma skumjas. Viņš skatījās uz slimā puisēna trauslo stāvu, uz viņa nedrošo gaitu un pāri pierei noslīdējušo bereti. Zulio vājums lika viņam atcerēties bērnības draugu Lelu. Lela nomira, un arī šim puisēnam dienas ir skaitītas. No šādas slimības nav glābiņa, Norberto to zināja.

Vējš laiku pa laikam sapurināja sausās akācijas, kas auga ielas malā. Drūmajā slimnīcas ēkā ielas viņā galā Zulio būs jāpavada šī nakts. Tikai viena nakts. Rīt viņš aizbrauks ar pirmo reisu. Droši vien viņi nekad vairs nesatiksies. Norberto piegāja pie slimā puisēna un pieskārās ar roku viņa plecam. Viņš mīlēja šo puisēnu ar sena drauga maigumu. Norberto gribēja ko sacīt, taču sajuta kaklā iespiežamies kamolu. Zulio pamanīja šo satraukumu:

— Kas tev kaiš?

Norberto neatbildēja uzreiz. Viņš apstājās, brīdi paklusēja.

— Cik tomēr skumja ir mūsu dzīve!

Zulio vienaldzīgi paraustīja plecus.

Vējš joprojām purināja akācijas. Pustumšajā slimnīcā sanitārs staigāja šurpu turpu pa tukšo gaiteni. Norberto negribēja iet iekšā. Viņš atvadījās pie durvīm.

— Līdz rītam ...

— Līdz rītam ...

— Tu atnāksi agri no rīta?

— Jā, es atnākšu!

Zulio grīļodamies uzkāpa pa lieveņa pakāpieniem un bijīgi sasveicinājās ar sanitāru. Norberto jau iztālēm redzēja, kā viņš noņēma no galvas veco, noplukušo bereti un iebāza to mēteļa kabatā ...

AZAMS RAHNAVARDS ZARJABS, afgāņu rakstnieks. ZIRGU ZAGLIS

Mēs jājām, biezas miglas apņemti. Taciņa, cik vien tālu acis saskatīja, gāja augšup. Gaiss bija mitrs, bet tīkams, pavasara dvesmas piesātināts. Zirgi soļoja smagi elsdami, viņu sani laistījas no sviedriem, kājas mīksti mina jauno, tikko sazaļojušo zāli, iztraucējot apkārt valdošo klusumu.

Namatēvs, pie kura mēs ciemojāmies, jādams pa priekšu melnā zirgā, atskatījās atpakaļ un, it kā atvainodamies par slikto laiku, sacīja:

— Pēc stundas būsim mājās... Protams, ja neuznāks lietus.

Divi pārējie mani ceļabiedri nekā neatbildēja, viņi jāja, galvas

nodūruši, acīmredzot bija ļoti noguruši. Lai saruna nepārtrūktu, es sacīju:

— Droši vien drīz sāks gāzt.

Namatēvs piekrītoši pamāja ar galvu.

— Jā, drīz. Būtu labi, ja līdz tam laikam varētu aizkļūt līdz Ašura būdai.

— Vai vēl tālu? — es jautāju.

Namatēvs viegli iecirta piešus zirga sānos.

— Nē, tuvu.

Drīz, kā jau bijām paredzējuši, sāka 1it.

Namatēvs uzšāva zirgiem, tie sāka skriet rikšiem un aizrāva mūs līdz klintij, pie kuras bija piekļāvusies būdiņa. Pa jumtā atstātu spraugu nāca dūmi. Mēs aizvedām zirgus uz šķūni un paši devāmies uz būdu. Iekšā pie pašas ieejas sēdēja vājš, skrandās ģērbies sirmgalvis, basām, tulznainām kājām. Uz zoda un mutes kaktiņos rēgojās reti matiņi, arī sirmi, pat uzacis viņam bija sirmas. No uzacu apakšas spīdēja acu šķirbiņas.

Sirmgalvis pavirzījās sānis, palaizdams mūs garām, un mēs iegājām būdā. Kaut gan nebija auksti, pavards vilināja sev klāt, un mēs sasēdāmies tam apkārt. Mūsu namatēvs uzmanīgi apskatīja būtu un vaicāja:

— Kā klājas, Ašur? Mēs pie tevis gribam nogaidīt, kad pārstās lietus.

Sirmgalvis ieklausījās lietus lāsēs, kas bungoja pa jumtu, aizvēra acis un, it kā lūgsnu skaitīdams, nomurmināja:

— Jā, pavasaris ir klāt... Tagad līs, kamēr zeme atmiekšķēsies. Ja nebūs lietu, zeme sakaltīs, kļūs cieta, kā tādai cauri lai zāle izspraucas? ... Bet bez zaļuma nav skaistuma ... Jā, pavasaris klāt...

Viņš apklusa, joprojām sēdēdams aizvērtām acīm. Uguns gaismā viņa sirmie, savēlušies mati mirdzēja kā sudrabs. Mūsu namatēvs labu brīdi cieši lūkojās sirmgalvī, tad pasmīnēja, padraudēja viņam ar pirkstu un teica:

— Viņš jau tik velnu dzen, viņš nemaz nav vecs. Viņam ir pussimta gadu, ne vairāk, mēs ar viņu esam viena vecuma.

Sirmgalvis atvēra acis, paskatījās uz mūsu namatēvu un ļoti gausi, tikko dzirdami sacīja:

— Pussimta gadu ... pussimta...

Viņš atkal aizvēra acis. Viens no maniem ceļabiedriem nokrekšķinājās un uzdeva sirmgalvim jautājumu, kas interesēja arī mani:

— Ko jūs darāt šeit, tik nomaļā vietā?

Smaids mūsu namatēva sejā nozuda. Viņš ļoti bēdīgi pakratīja galvu un, nenoteikti pavicinājis rokas, atbildēja sirmgalvja

vietā:

— Te ir viņa dēla kaps. Ašuram bēdīgs liktenis, vai nav tiesa? — Un viņš žēli paraudzījās sirmgalvī.

Tas atvēra- acis, paskatījās uz mūsu namatēvu un klusi atkārtoja:

— Jā, bēdīgs... ļoti bēdīgs.

Viņš apklusa un no jauna samiedza acis. Šķita, ka jumtu dauza ar knābjiem vesels bars putnu, — lija tik stiprs lietus. Mūsu namatēvs iespļāva ugunī savu nasvaru^8 un sacīja:

— Sis Ašurs, kas tagad sēž klusu kā pelīte, pirms gadiem divdesmit bija veikls zellis, liels trakulis, bandīts kas bandīts. Nevienam ceļu negrieza.

Namatēvs apklusa, acīmredzot kaut ko atcerēdamies, un no jauna ierunājās, nu jau skaļāk:

— Mēs ar viņu dzīvojām vienā ciemā un cieši draudzējāmies, kopā gājām kalnos pēc žagariem. Bet vēlāk Ašurs nez kāpēc saka no manis vairīties. Vai es pareizi runāju, Ašur?

Sirmgalvis piekrītoši pamāja.

Namatēvs domīgi paskatījās uz savu ar sudrabu apkalto pletni un turpināja:

— Ašurs piedzima nabadzīgā ģimenē. Viņa mate nomira, atstādama divus dēlus. Ašurs bija jaunākais. Ašura tēvu un vecāko brāli ciemā visi mīlēja un cienīja, turpretī Ašuru neieredzēja.

Vēl zēns būdams, viņš mēdza cilvēkiem kaut ko sariebt. Viņu uzskatīja par labāko jātnieku ciemā, un viņš bija stiprāks par visiem saviem vienaudžiem. Puikas no viņa baidījās. Pat tēvu Ašurs izveda no pacietības — tas katru dienu cēla rokas pret debesīm un lūdza: «Žēlīgais dievs! Atņem man viņu!» Ašurs bija mazrunīgs. Gandrīz ne ar vienu zēnu nedraudzējās, ilgu laiku mēdza kaut kur nozust, bet, kad pārradās ciemā, — katrā ziņā kaut ko pastrādāja.

Reiz tēvs un vēl četri zemnieki Ašuru noķēra un piesēja pie koka. Ap viņiem sastājušies cilvēki runāja, ka Ašurs nozadzis mošejā paklājiņu. Ārprātīgās dusmās tēvs izsaucies: «Ak tu, zagli!» — un ņēmies dēlu šaustīt ar pletni. Ašuram toreiz nebija vairāk par piecpadsmit gadiem. Drīz uz Ašura krekla parādījās asinis. Bet Ašurs neizdvesa ne skaņas, tikai ciešāk sakoda zobus un samiedza acis, pacēlis galvu un raudzīdamies debesīs. Ar varu tēvu atrāva nost no Ašura. Visi bija pārliecināti, ka Ašurs neizdzīvos. Bet, tiklīdz viņu atsēja, viņš pielika roku pie krūtīm, izbrīnījies paskatījās uz saviem asiņainajiem pirkstiem un, no-zibinājis zobus, ska)i iesmējās: «Asinis... manas asinis.» Viņš atkal kaut kur nozuda.

Mājās atgriezās pēc vairākām dienām. No sitieniem nebija ne mazāko pēdu. Bet nākamajā dienā kaimiņam nozuda segli. Ašurs atkal aizgāja no ciema un pārradās pēc nedēļas. Un atkal tēvs viņu piekāva, piesējis pie koka. Ašurs, tāpat kā pirmajā reizē, neizdvesa ne skaņas, tikai cieši sakoda zobus un samiedza acis. Viss krekls bija piesūcies asinīm. Pēc tam Ašurs atkal aizbēga.

Trešajā dienā pēc tam es devos kalnā pēc žagariem un tur ieraudzīju Ašuru, viņš dzēra ūdeni no strauta. Pamanījis mani, Ašurs piecēlās, es saņēmu viņu aiz rokas, mēs paskatījāmies viens otram acīs. Es atcerējos tos laikus, kad mēs kopā gājām pēc žagariem, un jautāju: «Ašur, kāpēc tu esi kļuvis tāds?» Un Ašurs pēkšņi sāka raudāt. Es ļāvu viņam izraudāties un, kad viņš bija noslaucījis asaras un pasmaidīja, jautāju: «Iesim pēc žagariem?» Viņš piekrītoši pamāja ar galvu un iesmējās. Apkrāvušies žagariem, mēs atgriezāmies ciemā. Es biju priecīgs, ka Ašurs kļuvis par agrāko Ašuru, bet... bet nākamajā rītā viņu no jauna piesēja pie koka. Atkal kaut ko bija nodarījis.

Vēlāk mēs ar Ašura brāli tikām bieži strādājuši baja Nazara laukos un lūdzām Ašuru mums palīdzēt, bet viņš katrreiz atteicās. «Ašuram ir pārāk liela apetīte, viņš neapmierināsies ar mazumu kā mēs.» Ašura tēvs katru dienu piesauca allāhu: «Ak, al-lāh, kāpēc tu sātanam esi devis mana dēla izskatu!»

Kad Ašurs kļuva divdesmit plecus gadus vecs, viņu apprecināja. Tēvs cerēja, ka vismaz apprecēšanās viņu vedīs pie prāta, bet tas nenotika, gadi ritēja, taču Ašurs palika tāds pats. Stāsta, ka pirms nāves Ašura tēvs esot raudājis un vaimanājis: «Ak, al-lāh, esmu godīgi nodzīvojis septiņdesmit gadu... Bet šis nelietis tagad apkaunos manu labo vārdu...» Tā arī notika — pēc tēva nāves Ašurs galīgi izlaidās. Pēc diviem mēnešiem nomira viņa sieva. Runāja, ka Ašurs viņu esot nositis... Nezinu...

Namatēvs apklusa, iegremdējoties atmiņās. Arī sirmgalvis klusēja, acis viņam joprojām bija aizvērtas. Uguns gaismā varēja redzēt, cik saspringta ir viņa seja. Aiz šā sasprindzinājuma slēpās vesela jūtu vētra. Sirmgalvis lēnām, it kā ar mokām norija siekalas, un viņa mutes kaktiņi dīvaini izliecās. Namatēvs ielika savu pletni klēpī un turpināja:

— Reiz ciema vecajie bija sanākuši kopā baja Teimura mājā un uzaicināja tur ierasties Ašuru. Saruna bija gara. Nezinu, par ko viņi vienojās, bet Ašurs no turienes iznāca noskaities. Vecajie iznāca ārā pēc viņa. Ašurs pagāja dažus soļus un uzsauca tiem, piedraudēdams: «Jūs esat mani ienaidniekil Jūs visi!» Viņš paspēra vēl dažus soļus un no jauna uzsauca: «Es zinu, kā ar jums rīkoties!» Vecajie, salikuši rokas uz resnajiem vēderiem, tikai smējās: «Pielūko, piesiesim pie koka... Pie koka...» Ašurs pakratīja galvu: «Labi...»

Tās pašas dienas vakarā es ieraudzīju Ašuru uz klints, viņš sēdēja un skatījās, kā saule aizslīd aiz kalniem. Es piegāju klāt un vaicāju: «Kas tev kaiš, Ašur?» Viņš atbildēja: «Paklausies, vai tomēr nav jābrīnās... Vieniem ir itin viss, bet citiem, tādiem kā es, nav nekā. Kāpēc tā ierīkots?» — «Tev taisnība,» es atbildēju, «bet ko lai dara?» Ašurs paskatījās man acīs un teica: «Vai tu tiešām nezini, ko lai dara?» Viņš piecēlās un gāja prom. Pēc tam atskatījās, parādīja ar roku uz rietošo sauli un uzsauca: «Ikvienam no mums būs savs noriets. Tāpat kā saulei...»

Nākamajā rītā Ašurs paņēma savu dēlu un, ne no viena neatvadījies, pat ne no brāļa, atstāja ciemu. Kopš tā laika cilvēkiem sāka zust zirgi. Jāšanā ar Ašuru neviens nevarēja sacensties. Naktīs viņš pēkšņi uzbruka ciemam un aizveda līdzi divus trīs zirgus. Viņam dzinās pakaļ, bet veltīgi — panākt viņu neviens nevarēja, tikai dažreiz izdevās dabūt atpakaļ pārbiedētos zirgus. Sākumā Ašurs darbojās viens pats, vēlāk sāka ņemt līdzi dēlu. Astoņus gadus vecais zeņķis braši jāja uz balta zirga un, izdarot uzbrukumus, drāzās kā vējš. Spēlējot jātniekus, mazliet vecāki bērni kliedza: «Es esmu Ašurs, es — Ašurs! Hei...» Mazie sauca viņiem pakaļ: «Es esmu Ašura dēls, es, Ašura dēls! Hei...» Ciemā ne par ko citu nerunāja kā tikai par Ašuru un viņa dēlu, par viņiem izplātījās leģendas, un, kad meitenes jautaja: «Cik vecs ir Ašura dēls?» — mātes viņās bažīgi noraudzījās.

... Sirmgalvja sejā parādījās lepnums, plānajās lūpās plaiksnījās smaids...

Bet mūsu namatēvs tikai stāstīja tālāk:

— Laiks ritēja, Ašurs taisīja uzbrukumus, veda prom zirgus, bet noķert viņu nebija iespējams. No slēpņiem, kas naktīs tika ierīkoti, viņš veikli izvairījās. Bet tad reiz nozuda zirgs Ašura brālim. Izmisumā viņš noslīga zemē un tā arī nepakustēdamies sēdēja. Tad stulbi manī paraudzījās un sacīja: «Paklau, draudziņ ... Kas te īsti notiek?» Un pēkšņi sāka kliegt: «Man nozaga! Man!» Viņš saspieda manu roku un palūdza: «Atved man zirgu.» Viņš gaidīja ar šauteni rokās un, kolīdz es biju atvedis zirgu, uzlēca tam mugurā un aizjāja. Es viņam nopakaļ.

Mēs klaiņojām divas dienas un divas naktis, izjādelējām visus pakalnus un visas kalnu aizas. Zirgs aiz noguruma vairs neturējās kājās. Un arī mēs. Trešajā dienā nonācām pie tās vietas, kur tagad stāv šī būda, un šai pašā klintī ieraudzījām Ašuru un viņa dēlu. Viņi kaut ko ēda. «Atradu jūs, neģēļi tādi...» Ašurs nolēca no klints un uzlēca zirgā, pamādams ar roku dēlam, sak, tu arī mūc, bet tas izsaucās: «Kur tu skriesi? Viņi ir tikai divi.» — «Bēdz, tev saka!» Ašurs atkārtoja. «Viņi ir tikai divi,» zeņķis iecir-tās. Ašurs pārskaitās: «Jāj šurp!» Zēns neklausīja. Viņš pielika šauteni pie pleca un uzsauca mums: «Nekustēt no vietas!»

Tad arī Ašura brālis pielika šauteni pie pleca, notēmēja un izšāva. Šautene no zēna rokām izkrita, viņa augums kļuva ļengans, viņš sagrīļojās un lēnām noslīga zemē. Ašura brālis pārvērtās sejā un izlaida no rokām šauteni. Satriekts viņš kādu brīdi klusēja, tad sacīja man: «Tu redzēji, ko es izdarīju? Redzēji?» Ašurs labu brīdi sēdēja nepakustēdamies, neticēdams savām acīm. Pēc tam uzrāpās klintī, noliecās pār dēlu un, tāpat sēdēdams zirgā, tāpat kā čapandazs^9 mēdz saņemt āzi, pacēla no zemes dēla nedzīvo augumu un uzlika sev priekšā. Kad viņš paskatījās uz brāli, es pārbijos: acīs viņam bija ārprāts. Viņš kaut kā baismīgi iekliedzās — viņa kliedziens bija līdzīgs zvēra rēcienam: «Ja-ha-ha!» — un aizjāja. Ašura brālis nodūra galvu un sāka raudāt: «Ak al-lāh! Ak allāh!...»

Pagāja divas dienas. Mēs nevienam nekā neatstāstījām. Ašura brālis staigāja sadrūmis, bieži nekustīgi sēdēja un vienā gabalā smagi nopūtās. Trešajā dienā mēs strādājām uz lauka, kad ierau-

dzijām tuvojamies kādu jātnieku. Tas bija Ašurs. Viņš bija atjājis uz sava dēla baltā zirga. Viņa acīs dega nelabas uguntiņas.

«Kāpēc tu atjāji?» viņam jautāja brālis. «Atriebt!» Ašurs izkliedza. «Tu gribi mani nošaut?» — «Nē,» Ašurs atbildēja. «Kāpēc tad atjāji?» — «Atriebt, es taču teicu.» — «Nu tad dari ātrāk. Es...» Tai brīdī atskanēja Ašura uzvarpilnie smiekli. «Es jau atriebos... Es nošāvu tavu puiku... Ja-ha-ha!» Viņš aizjāja, tad vēl atskatījās un izkliedza: «Viņš guļ pie strauta!» Ašura brālis pieplaka ar pieri pie zemes, kā lūgsnas laikā mošejā, un sāka raudāt.

«Ak, allāh, kādi laiki pienākuši!» Tad viņš mitējās raudāt un palūdza: «Nevienam nekā nestāsti.» — «Nestāstīšu,» es nosolījos. Ašura brālim bija viens vienīgs dēls — tāpat kā pašam Ašuram.

Divus mēnešus neviens netika Ašuru redzējis, bet vēlāk cilvēki, kas pie mums mēdza iegriezties, pastāstīja, ka viņš dēlu apglabājis un blakus kapam uzcēlis būdu, kurā pats dzīvo. Kad viņam jautājuši, ar ko viņš nodarbojas, Ašurs atbildējis: «Kopju dēla kapu.» — «Ar ko tad tavs dēls nomira?» viņam jautājuši. «Nokrita no zirga un nositās,» Ašurs atbildējis.

Kopš tā laika Ašurs pārvērtās līdz nepazīšanai. Nevienam pat prātā nenāca pieprasīt no viņa nozagtos zirgus. Gluži otrādi, Ašuru visi žēloja, nesa viņam ēdienu un apģērbu — un tā līdz pat šim laikam...

Namatēvs brītiņu klusēja, tad sacīja:

— Viņa dēls tiešām te ir apglabāts. Un tā nu Ašurs sēž savā būda. Brašais, bezbailīgais un straujais Ašurs tagad pārverties īstā graustā.

Sirmgalvis cieši paraudzījās mūsu namatēvā, un viņa acīs it kā iedegās sen apdzisusi uguntiņa.

Būdā iestājās klusums. Ašura seja joprojām bija saspringta, uz pieres bija izspiedušās sviedru lāsītes, pirksti nervozi spaidīja pīpi. Viņš nesteigdamies piecēlās un izgāja ārā. Viens no maniem ceļabiedriem sacīja:

— Nabaga vīrs tik ļoti cieš.

Kļuva gaišāks. Lietus bija mazliet pierimis.

— Laiks doties ceļā, — pieceldamies kājās, sacīja mūsu namatēvs.

Kad mēs gājām uz šķūni pēc zirgiem, namatēvs mums parādīja kapu.

— Seit ir apglabāts Ašura dēls.

Kaps, kas bija izrotāts baltiem un dažādu krāsu akmeņiem, bija apaudzis ar svaigu, kuplu zāli.

— Nabaga Ašurs, — klusi sacīja viens no maniem ceļabiedriem.

... Zirgu šķūnī nebija. Mūsu namatēvs nobālēja, atrāva vaļā krekla apkaklīti, uzšāva ar pletni pa savu melno stulmeni. Pēc tam pasmaidīja:

— Neizturēja Ašurs, mēs uzvandījām viņa dvēseli... Jā, zirgi pagalam!

Ceļš bija jāturpina kājām. Mēs gājām caur pienam līdzīgu, blīvu miglu, un es prātoju par dzīvi:

— Cik gan tā dzīve ir sarežģīta, un kas tik pasaulē nenotiek ...

Tai mirklī man šķita, ka cauri miglas plīvuram es dzirdu Ašura balsi: «Ikvienam no mums būs savs noriets, tāpat kā saulei... »

C. DAMDINSURENS. mongoļu rakstnieks. SVĒTA KALNA BĒRIS

Reiz bērnībā kopā ar māti es ciemojos pie tēvoča, kura apmetne atradās svētā Uldzita kalna apkaimē. Saule slīdēja uz vakara pusi, dienas tveice bija mazliet mazinājusies. Trīs pieaugušie — tēvocis ar sievu un mana māte — sēdēja vēsumā aiz jurtas, dzēra tēju un par kaut ko sarunājās. Bet mēs, bērni, netālu rotaļājāmies, cēlām no akmeņiem mazu jurtiņu. Apkārt valdīja miers un klusums. Tuvojās vakars.

Pēkšņi tēvoča sieva pietrūkās kājās, iemetās jurtā un iznesa no turienes pilnu krūzi tējas ar pienu un arula^1 šķīvi. «Nez ko viņa grib darīt,» es nodomāju un pēkšņi redzu — jurtai tuvojas bērs zirgs, gluds un nobarojies. Ne viņam iemauktu, ne pinekļu, un zirgs dodas tieši pie tantes. Viņa iedeva Bērim padzerties no krūzes, pēc tam pienesa klāt šķīvi ar cienastu. Pavēderē zirgam bija redzamas senas pēdas no seglu jostas. Ar siksnu noberztajā vietā jau bija ataugusi iesirma spalva. Acīmredzot zirgam kādreiz bija nācies krietni pastrādāt, bet pēdējos gados viņu, šķiet, lika mierā, un viņš bija uzbarojies, ka spīdēt spīdēja. Zirga krēpēs bija iepīts daudz raibu lupatiņu — droša zīme, ka zirgs ir nodots svētajiem debesu gariem.

Kad Bēris gāja prom no jurtas, tēvoča sieva viņam nopakaļ svinīgi noteica: «Ak, Svētā kalna zirgs, sargi savu svēto saimnieku!» To pateikusi, viņa padrupināja arulu uz to pusi, kur pacēlās Uldzita kalns. Plūkdams zālīti, zirgs lēnām slāja uz Svēto kalnu.

Es pajautāju tantei, kas tas par zirgu, un viņa man pastāstīja leģendu par to. Lūkošu tagad to atstāstīt tā, kā man tā saglabaju-sies atmiņā pēc viņas stāstījuma.

— So zirgu pie mums sauc par Svētā kalna bēri, — tante stāstīja. — Viņš ir ļoti mierīgs, bet neviens visā apkaimē neiedrošinās to saķert un apseglot. Tāpēc, ka ar šo pašu zirgu jāj gars — svētā Uldzita kalna saimnieks. Neviens gan nav redzējis garu sēžam zirga mugurā, bet šai leģendai visi tic.

Kādreiz mūsu pusē dzīvoja kāds vīrs, vārdā Očirs Baltģīmis. Viņu gan sauca gluži vienkārši par Očiru. Seja viņam bija melnīgsnēja, gandrīz melna, tāpēc cilvēki izsmiekla dēļ viņu bija iesaukuši par Baltģīmi. Očiram Baltģīmim bija daudz zirgu, bet vismīļākais — Bēris, tas pats, kuru jūs redzējāt.

Jā, Očiram Baltģīmim bija daudz zirgu. Tādēļ tad viņu salīga apkalpot zirgu staciju, kas atrodas Uldzita kalna tuvumā. Bēris ļoti pierada pie tām vietām. Bet ieradumam, kā mēdz teikt, ādas pinekļus neapliksi. Ļaudis runā, ka daudzi dzīvnieki, pieraduši pie kādas vietas, pastāvīgi tur atgriežas. Tāpat arī mūsu Bēris. Kad ganībās ir bagātīgs zelmenis, viņš vienmēr ganās Svētā kalna apkaimē — un vienmēr viens pats, tālu nost no zirgu ganāmpulka. Bet, ja zāle izsīkst un uznāk lopbarības trūkums, Bēris atgriežas ganāmpulkā un kopā ar visiem dodas uz tālīnajām ganībām. Un tur, tālu no dzimtās apmetnes, uziet kādā sopkā, no kuras redzams Uldzita kalns, stāv un skatās uz to pusi, un, kā stāsta, no acīm viņam ik pa brīdim noritot asara. Uldzita kalns nav visai augsts, bet mūsu stepju novadā tas jau no tālienes redzams. Un, kad uz pavasara pusi kļūst siltāks, Bēris agrāk par visiem atgriežas pie sava Svētā kalna.

Lai kur Bēris būtu aizrikšojis, viņš tikai jāpalaiž vaļā — un viņš noteikti atgriezīsies mājās. Jā, tātad Očirs Baltģīmis strādāja stacijā. Tiklīdz stacijā ierodas kāds ziņnesis bez liekas bagāžas, Baltģīmis katrā ziņā nomainīs viņam zirgu un iedos savu Bēri. Un aizlaidīs viņu bez pavadoņa. Tikai allaž pieteica, lai caur-

braucējs zirgu nākamaja stacija palaiž vaļā. Un zirgs neiztrūkstoši atgriezās. Očiram tā bija ļoti ērti.

Reiz bija uznācis stiprs vējputenis. Visus Očira zirgus tas izmētāja pa stepi. Očiram bija jānorlko cilvēki meklēšanai. Vairākas diennaktis zirgu gani joņoja pa stepi, vākdami kopā zirgus, bet atdzina tikai pusi. Neatrada arī Bēri. Bet nākamajā dienā Bēris pats atgriezās, turklāt atveda līdzi vēl vienu ērzeli. Tas lieti noderēja, jo zirgu stacija joprojām darbojās, uzņemot un bez kavēšanās nosūtot caurbraucējus tālāk.

Tā turpinājās vairākus gadus. Bet tad Očirs Baltģīmis nolēma darbu pamest un dzīrās aizklejot uz citu vietu.

Bēris neparko negribēja doties projām kopā ar Očira ganāmpulku — tik ļoti viņš bija pieķēries Uldzita kalnam. Bet Očiram nenāca ne prātā atteikties no sava nodoma viena zirga dēļ. Turklāt jaunie strādnieki uzstāja, lai viņš brauc prom. Očiram bija daudz lopu, un ganību tikko pietika zirgiem. Un tad nu notika tā: lai kā Očirs mīlēja savu Bēri, viņš tomēr nolēma to pārdot. Bet pircēji, izmantodami gadījumu, maz maksāja, un zirgu pārdot neizdevās. Mūsu pusē visi zināja Bēra niķus, un neviens šejienietis to nebūtu pircis. Tieši tai laikā pienāca Svētā kalna nadoms. No tālienes uz svētkiem ieradās kāds cīkstonis. Ceļā viņam bija kas gadījies, un zirgs bija sācis klibot. Tad nu viņš ņēmās šejieniešus izprašņāt, vai kādam nav pārdodams zirgs. Te viņam pa rokai pagadījās Očirs, kas viņam pārdeva savu Bēri. Par cenu vienojās. Zirgs bija brangs un ātrs, un cīkstonis, zirga niķus nezinādams, samaksāja par to krietnu cenu.

Cīkstonis apsegloja Bēri un, vezdams savu paklibo zirgu aiz pavadas, devās mājup. Pagāja dažas dienas. Un tad reiz visi ieraudzīja, ka Bēris atkal ganās Uldzita kalna pakājē. Cīkstonis dzīvoja tālu, aiz daudzām stacijām, un tik tālu zirgu meklēt nejāja. Pa paradumam par zirga īpašnieku atkal kļuva Očirs Baltģīmis.

Toreiz tad arī Očiram ienāca prātā doma pelnīt naudu, pārdodot zirgu uz tālīnām apmetnēm. Dažreiz pārdeva Bēri kādam garāmraucējam, dažreiz kādiem karavānu vadītājiem no tālienes. Cenu noprasīja samērā mērenu par tādu ātru un brangu zirgu. Bet Bēris katrreiz aizbēga no jaunajiem saimniekiem un atgriezās mājās. Očiram Baltģīmim no tā tika prāvi ienākumi. Par Očira netīrajiem veikaliem cilvēki runāja visādi. Stāstīja, piemēram, ka reiz Bēris, kas bija pārdots kādam garāmbraucējam, pārnesis uz muguras ar sudrabu izrotātus seglus. Pēc šā gadījuma Očirs mantrausībā iedegās vēl vairāk. Viņš iemācīja Bērim sperties un mest ārā no segliem jātnieku, pārraut pie slitas piesieto pavadu un dažādas citas gudrības. Očira ienākumi auga aizvien lielāki un lielāki.

Runāja arī, ka reiz Bēris atgriezies pat no tālās Darigangas, pārnesdams saimniekam saini, pilnu dārgām mantām. Tagad Očira sieva un meitas ieradās svētkos, greznojušās ļoti dārga zīda tērpos — agrāk viņas tādus nebija valkājušas. Cilvēki runāja, ka tai sainī bijis līgavas pūrs.

Laiks ritēja. Tas notika tai gadā, kad Centrālajā Mangolijā uzliesmoja nemieri. Mūsu novadā no turienes sāka ielavīties bruņoti bandīti. Šejienieši sāka pamest apdzīvotās vietas — tālāk no grēka. Tais laikos ātršāvēji ieroči mūsu pusē bija liels retums, vienīgi Očiram bija tāda šautene. Ar to tad viņš arī sašāva vienu bandītu. Pārējie dzinās viņam pakaļ, lai atriebtos par draugu. No viņiem glābdamies, Očirs apsegloja Bēri — visātrāko no saviem auļotājiem. Bandīti ceļā vairākas reizes mainīja zirgus, bet tā arī nevarēja Očiru panākt. Tik ātrs bija viņa Bēris! Tikai pateicoties savam zirgam, Očirs izbēga no vajātājiem.

Bet šis jājiens tomēr labi nebeidzās. Sausajā tuksnesī Menena kalnu grēdas pakājē, kur Očirs ar savu Bēri bija atjājis, viņš kļuva par savas gudrības upuri. Zirgs nometa saimnieku, kā tas viņam bija iemācījis, bet pats ar segliem uz muguras atgriezās pie Uldzita kalna. Kopš tā laika par Očiru vairs nebija ne ziņas, ne miņas.

Bet pēc dažiem gadiem, kad mūsu pusē bija sasnidzis dziļš sniegs un lopiem nebija ko ēst, šejienes lopkopji aizklejoja uz stepēm Menena kalnu grēdas tuvumā. Ziemošanas laikā kāds uzgāja cilvēka skeletu un tam blakus sarūsējušu Očira šauteni un lietū un saulē izbalējušu pletni. Netālu uzgāja akas bedri. Domā, ka Očirs to izracis ar šauteni un savas pletnes kātu, bet, tā arī neaizracies līdz ūdenim, nomiris aiz slāpēm. Tā beidza savas mūža dienas mantrausīgais Očirs.

Bet to zirgu kopš tā laika visi tā arī sauc par Svētā kalna bēri. Viņš jau sen šeit ganās. Kaut arī cilvēkiem nabaga Očira ir žēl, tomēr Bērim darīt pāri pie mums uzskata par lielu grēku. Visi viņu ļoti mīl un saudzē, pacienā ar visu, ko paši ēd un dzer.

Un Očirs jau pats vainīgs, ja zirga labo paradumu — mīlestību uz dzimto apmetni — izlietoja par ļaunu cilvēkiem.

U AUN SOU, birmiešu rakstnieks. TI HLA MEŽS

Ja man kāds jautātu, ko es mīlu par visu vairāk pasaulē, es atbildētu — savu tēvoci Sve Ni.

Ja man kāds jautātu, kādu vietu es mīlu par visu vairāk pasaulē, es atbildētu — dzimto ciematu Tema.

Ja man kāds jautātu, kas ir visskaistākais pasaulē, es atbildētu — Ti Hla mežs.

Ti Hla mežs ir brīnumu brīnums, pasakaina valstība, kurā aug vīģes koki ar brinumdaiļiem, zeltainiem ziediem, maigiem un smaržīgiem! Kam gadījies kaut reizi pabūt šai burvīgajā birzī, tas nekad to neaizmirsīs.

Pirmo reizi es uzzināju par Ti Hla mežu vēl bērnībā. Atceros, kādu dienu mēs, četri puišeļi, jautri spēlējāmies aiz sētas un, gana izskrējušies, apsēdāmies atvilkt elpu blakus lielai, vecai mucai. Kāds no mums uzrāpās uz tās — un viņam līdzi arī pārējie. Stāvēdami uz mucas, mēs vērojām apkārtni, mēģinādami saskatīt pazīstamus ciematus.

— Rau, tur Čhau pilsēta, kur iegūst naftu, — sacīja mans draugs Nabja, norādīdams uz dienvidrietumiem.

Bet es, lai arī kā pūlējos, neko citu nevarēju saskatīt kā vienīgi saulē spīguļojošu upes lenti.

— Un kur ir Gvei Džou ciemats? — es pavaicāju.

— Tas atrodas otrā pusē, — Nabja atbildēja. — Redzi, tur slienas pakalns. Aiz tā būs vēl otrs un pēc tam arī Gvei Džou. Tu labāk pasaki man: kur ir Sipintas ciemats, kura tuvumā atrodas Ti Hla mežs?

Bet es nezināju, kur atrodas Sipintas ciemats, un kaunīgi klusēju, cenzdamies iztēloties Ti Hla mežu, bet nez kāpēc redzēju kaut kādu tumšu kalnu.

Rietēja saule, un mēs apklusām, apbrīnodami milzīgo, oranžo disku.

Bērnībā mēs sagudrojām dažādas rotaļas. Mums netrūka ko darīt, lai kāds bija laiks: gan tad, kad lija lietus, gan tad, kad spīdēja sauie, gan tad, kad pūta vējš. Svelmē sacentāmies, kurš ilgāk izturēs saulē, lietū būvējām aizsprostus un plunčājāmies duļķainā ūdenī, bet, kad sagriezās viesulis, — skrējām sacensībās pret vēju.

Sausajā sezonā bieži vien uznāca smilšu vētra. Kad debesis aizklāja sarkanīga migla, māju durvis tika cieši aizdarītas un bērni nedrīkstēja iet laukā. Taču mēs parasti izmanījāmies no mājas, lai spēlētu «vīģes koku»: sabērām smilšu kaudzes un ierakā-mies tajās. Vēlāk uzzināju, ka arī šīs rotaļas nosaukums saistīts ar Ti Hla mežu. Mums arī patika dzīties pakaļ viesuļa trauktajām sausajām lapām un ziediem.

Bieži vien pie mums uz Temu atbrauca mans mīļotais tēvocis Sve Ni no Sipintas ciemata. Pēc tam kad Nabja bija pieminējis Ti Illa mežu, es nolēmu iztaujāt par to tēvoci. Sve Ni drīz vien atbrauca, un es steidzos uzsākt sarunu par Ti Hla.

— Kādi koki aug Ti Hla mežā? — es vaicāju.

— Tikai vīģes koki.

— Un kādi tie izskatās?

— Nu, kā lai tev izstāsta, šķiet, līdzīgi tamarindiem^10.

— Vai tie ir augsti?

— Ļoti!

— Bet vai tīģeri tai mežā dzīvo?

— Nē, Ti Hla mežā mājo vienīgi nati^11.

Izdzirdis par natiem, es tūdaļ pārtraucu iztaujāšanu. Ja agrāk es gribēju nokļūt noslēpumainajā mežā, tad tagad šāda vēlēšanās man bija zudusi: es ļoti baidījos no natiem.

Dienas ritēja cita aiz citas; pienāca Tindžans^12. Visā mājā bija izliktas zeltainu ziedu buķetes, kas vēdīja saldu smaržu, mirdzēja žilbinoši baltas ziedlapas. Ziedi tika likti dzeramajā ūdenī, lai tas kļūtu garšīgāks.

— Māmiņ, kas tie par ziediem? — es vaicāju.

— Tie ir vīģes koka ziedi.

— Kur tu tos dabūji?

— Nopirku.

— Bet kur tos ņēma pārdevējs?

— Cik tu esi ziņkārs! Nu protams, tur, kur aug vīģes koki, — Ti Hla mežā!

Es paņēmu zariņu un skrēju pie rotaļu biedriem. Man gribējās, lai visi domātu, ka esmu bijis Ti Hla mežā. Ieraudzījuši vīģes koka zariņu, bērni nevarēja vien beigt jūsmot, un man vajadzēja iedot katram pa ziediņam. Meitenes izrotāja ar tiem matus, bet Nabja pat nosolījās, ka aiznesīšot manu ziediņu uz dievnamu.

Pagāja Jaunais gads, pēc tam lietus sezona, un iestājās visjaukākais un vēsākais laiks. Mums, skolēniem, sākās brīvdienas, un mēs atkal nodevāmies dažādām rotaļām.

Kādu dienu mana drauga Thun Hla mājās uzradās divi papagaiļi. Tie bija diezgan prāvi putni. Mēs apbrīnojām skaistuļus ar zaļajām krūtežām un koši sarkanajiem knābjiem. Ikviens gribēja tos pabarot.

— Vai tu pats noķēri papagaiļus? — es vaicāju Thun Hla.

— Nē, tēvs uzdāvināja. Viņš nopirka tos no tirgotāja.

— Bet kur papagaiļi dzīvo?

— Ti Hla mežā.

— Interesanti, un cik daudz tur papagaiļu?

— Veseli bari. Tirgotājs stāstīja, ka noķēris tos tieši koka dobumā.

Neko vairāk es nejautāju. Es iztēlojos vīģes kokus ar brīnišķīgajiem ziediem un košos papagaiļus, kas lidinās no zara uz zaru. Mežs vairs nebija man kaut kas nezināms, es sāku izjust pret to tādu pašu mīlestību kā pret man dārgu būtni. Taču es neuzdrīkstējos lūgt, lai tēvs aizved mani uz Ti Hla mežu, — kurš bērns gan nezina, ka pieaugušie nekad nesteidzas izpildīt bērnu lūgumus.

Laiks steidzās milzu soļiem, es pabeidzu pamatskolu. Man palika desmit gadi, un ar šo vecumu saistītas manas visspilgtākās atmiņas. Pēc senas tradīcijas uz Audēju svētkiem ticīgie budisti izgatavo mūkiem drānas un dāvina tās kādam nabadzīgākam klosterim. Togad mēs posāmies svinēt Audēju svētkus Sipintas ■ciematā, pie tēvoča Šve Ni. Es nepacietīgi gaidīju šo dienu cerībā pats savām acīm ieraudzīt Ti Hla mežu.

Un beidzot mājnieki un radinieki, sakrāvuši pajūgā ēdienus un dāvanas, devās uz Sipintas ciematu. Tas bija brīnišķīgs brauciens! Un cik daudz prieku man bija vēl priekšā: tikšanās ar mīļoto tēvoci, Audēju svētki ar dažādiem uzvedumiem un mielastu un, galvenais, — Ti Hla mežs!

Mēs iebraucām pievakarē; radi mūs jau gaidīja un paēdinājuši nolika gulēt. Nākamajā rītā pieaugušie rāvās vai pušu —

vajadzēja gan pacienāt mūkus, gan pasniegt viņiem drānas, gan gatavoties uzvedumiem. Es baidījos, ka tas viss var ieilgt līdz vēlai naktij un mēs tā arī netiksim uz Ti Hla mežu.

Dienā, kad svētki ritēja pilnā sparā, tēvocis un vēl daži vīrieši nolēma aiziet izpeldēties. Es manījos viņiem līdzi, cerēdams pierunāt viņus pēc tam aiziet uz mežu. Pāri laukam mēs aizgājām līdz upītei, un tā likās man brīnumjauka, lai arī bija ļoti sekla, tikai līdz ceļiem. Mūsu ciematā upe izžūst un ūdens tajā parādās tikai lietus sezonā. Es aizgrābts lūkojos uz zaļajiem mango kokiem un staltajām palmām, kas auga upītes krastā.

— Tēvoci, saki man — no kurienes tek šī upīte? No Poupas kalna?

— Nē. Lūk, no tā pakalna. Tā nes veldzi Ti Hla mežam.

— Vai mežs no šejienes tālu?

— Nē, tepat blakus.

— Aizejam uz turieni pēc peldes, — es lūdzos. — Man tik ļoti gribas to redzēt!

— Kas tur pavisam, varam aiziet!

Un mēs devāmies uz Ti Hla mežu. Lai neatpaliktu no pieaugušajiem, man vajadzēja skriet, taču es nejutu ne mazākā noguruma. Kad bijām sasnieguši mežmalu, tēvocis teica, ka tālāk mēs neiesim, jo esot laiks atgriezties.

Kā apburts es skatījos uz vīģes koku — uz tā kuplo kroni, kas deva veldzējošu ēnu. Koka maigie zari, šķiet, trīsuļoja pie vismazākās vēsmas. Aizturētu elpu ielūkojos meža dziļumā — lai gan saule stāvēja augstu pie debesīm, zem kokiem valdīja krēsla.

— Stāsta, ka tur, meža dzijumā, dzīvojot nats Minmahašri — meža sargātājs, — tēvocis Sve Ni sacīja, — es zinu, neviens vēl nav redzējis mazu vīģes koku, nati radījuši uzreiz lielu koku, baidīdamies, ka maziņu varētu apgrauzt govis un aitas. Vasarā lapas vīģes kokam nokrīt, bet arī tad zem kokiem nav atrodama neviena sausa lapa. Kas palīdz vējam iztīrīt mežu — to neviens nezina.

Klausoties tēvocī, es apbrīnoju daudzkrāsainos papagai|us, kas lidinājās koku zaros.

— Un vēl kāda dīvainība, — Sve Ni turpināja, — katrā birzī aug vienāda izmēra koki. Sai mežā, piemēram, koku stumbri ir tievi, turpretī citos mežos ir milzīgi vīģes koki ar ļoti resniem stumbriem.

Patiesi, visi koki bija līdzīgi cits citam.

— Kas ir, draugi, ejam, mūs droši vien jau sen gaida.

Sie svētki palikuši man atmiņā uz visu mūžu — beidzot es biju redzējis Ti Hla mežu!

Pēc kāda laika mani vecāki pārbrauca uz Ņaun U pilsētu — un es sāku mācīties turienes vidusskolā. Brīvdienas pavadīju uz laukiem pie tēvoča; viņš tolaik bija pārcēlies uz Tēmas ciematu.

Iesākās Otrais pasaules karš. Dzīve pilsētā kļuva bīstama un grūta. Vecāki atgriezās dzimtajā ciematā. Atrazdamās tālu prom no dzelzceļa un jūras, Tema, līdz kurai pat pajūgā nebija viegli aizkļūt, pagaidām nepazina kara šausmas un grūtības.

Tēvocis ļoti vēlējās, lai es turpinātu mācības, un iekārtoja mani pali skolā^13, kas atradās netālu no mūsu ciemata, bet pats aizbrauca uz savām mājām.

Reiz kara laikā mēs devāmies sagaidīt Jauno gadu uz Sipin-tas ciematu. Atpūtušies pēc ceļa un ieturējuši maltīti, mēs nolēmām aizstaigāt uz Ti Hla mežu. Tāpat kā pirmajā reizē, es gāju gar upīti, priecādamies par tās skaidro ūdeni, zaļajiem mango kokiem un staltajām palmām. Koku zaros dziedāja putni. Izgājuši cauri dārzeņu laukiem un sasnieguši mežmalu, mēs devāmies mežā iekšā. Manam skatienam pavērās tāds skaistums, ka nemaz nespēju to aprakstīt. Es neatraudamies skatījos uz brīnišķīgajiem kokiem, kuru zari sadevās kopā, un sirds man krūtīs strauji pukstēja — pirmo reizi biju ienācis šai pasakainajā mežā. Dažos vīģes kokos ziedi jau bija atvērušies, pildīdami gaisu ar vissaldāko smaržu, turpretī citos zeltojās piebrieduši ziedpum-pūri. Ja, tēvocim taisnība, neviena maza vīģes koka šeit ne-redzeju — visi bija vienāda garuma.

Man gribējās noplūkt kaut vienu ziediņu, un es pateicu par to tēvocim Sve Ni.

— Palūdz atjauju natam — meža sargātājam, — tēvocis pa-macīja.

Es piegāju pie koka un, sakļāvis rokas, goddevīgi noliecos tā priekšā.

— Atļauj man noplūkt dažus ziedus, — es čukstēju.

Kādu laiku es stāvēju, bikluma pārņemts, un tā arī neuzdrošinājos uzkāpt kokā, tikai nolauzu mazu zariņu, līdz kuram varēju aizsniegties.

Tikmēr mūsu ceļabiedri apsēdās zem kokiem ieturēt azaidu. Pie kāda vīģes koka stāvēja trauks ar rīsiem — ziedojums natam Joukhasou, koka sargātājam.

Paēduši visi izklīda pa mežu, bet es apsēdos zem vīģes koka ar grāmatu rokā, taču lasīt nevarēju — reibinošās smaržas noskaņoja mani sapņainām pārdomām.

Patiesi, arī Buda piedzima tādā pašā mežā, un ziloņu valdnieks dāvāja savai valdniecei tieši tādus pašus ziedus; par vīģes koku smaržīgajiem ziediem priecājās mani sentēvi.

Stādīdami mango kokus un tamarindus, cilvēki zina, ka viņiem nebūs lemts baudīt sava darba augļus. Cik brīnišķīgi, ka senči par mums parūpējušies ... Nemanot es iesnaudos.

Kad pamodos, saule jau tuvojās rietam. Kāda balss aicināja visus dzert tēju.

Kāpt kokos labāk par Sve Ni neprata neviens. Arī tagad, palūdzis atļauju natam, viņš pērtiķa veiklumā uzrāpās vīģes kokā. Dziedādams dziesmas, tēvocis plūca ziedus, pārējie lika tos grozos. Pēc tam mēs devāmies atceļā.

Ti HIa mežs — vīģes koku valstība — palika tālu aiz muguras, taču es saglabāju savā sirdī tā neatkārtojamo skaistumu. Priecādamies vēlākos gados par Anglijas mierīgajām ainavām un Japānas ziedošajiem ķiršiem, es vienmēr to atcerējos. Man nebija labāka meža par Ti HIa, man nebija krāšņāka koka par ziedošu vīģes koku.

Karš tuvojās beigām, taču japāņi vēl nebija sakauti, un Tēmas ciemats pēkšņi nokļuva kara darbības rajonā.

Es atkal šķīros no vecākiem, mīļotā tēvoča Sve Ni un aizbraucu uz Ņaun U, kur pabeidzu vidusskolu. Pēc tam Ranguna, universitāte, darbs redakcijā. Dzīve ievilka mani savā virpulī, un es ilgāku laiku nebiju laukos, lai gan sarakstījos ar tuviniekiem. Reizēm kāds no novadniekiem atbrauca uz Rangunu un pastāstīja man par dzimto pusi.

Es zināju, ka Tēmas ciematā pēdējos gados notikušas daudzas pārmaiņas: elektrība aizstājusi petrolejas lampu, Poupas kalna rajonā uzbūvēta hidroelektrostacija; laikraksti ziņoja par mežu stādījumiem sausajos apvidos. Man kļuva silti ap sirdi, domājot, ka mans ciemats kļūst skaistāks un jaunu koku josla drīz apņems Ti HIa mežu. Jā, sen kopš neesmu bijis tais vietās.

Un tad kādu dienu mana kabineta durvis atvērās, un es ieraudzīju tēvoci Sve Ni un viņam aiz muguras pazīstamu zemnieku. Mēs ar tēvoci nebijām tikušies vairāk nekā desmit gadus, taču man likās, ka viņš itin nemaz nav mainījies un kļuvis vecāks — tā pati seja, tā pati stāja un balss, un, šķiet, pat auts, ko viņš tina ap galvu, bija tas pats.

— Tēvoci, kāpēc jūs nebrīdinājāt mani, ka atbrauksit? Es būtu jūs sagaidījis. Vai jūs no laukiem?

— Pa ceļam, vai zini, mums vajadzēja iegriezties vēl vairākās vietās, tā ka mēs, patiesību sakot, ir paši nezinājām, kad nokļūsim Rangunā.

Man trūka vārdu, lai izteiktu savu prieku.

— Kā klājas tuviniekiem? Vai visi veseli?

— Veseli, gaida tevi ciemos. Bet tu, kā rādās, esi mazliet apvēlies.

— Tāds darbs, sēžu augu dienu un pieņemos svarā, — es smaidīju, piedāvādams viesiem cigaretes un tēju.

— Kā dzirdēju, dzīve mūsu ciematā tagad esot daudz vieglāka?

— Tiesa kas tiesa. Un kā vel!

— Bet kā, tēvoci, klājas pie jums Sipintā?

— Arī Sipintā nav slikti.

Tēvocis dzēra tēju, stāstīja par dzīvi ciematā, bet es klausījos viņā, izjuzdams vienlaikus prieku, skumjas un mulsumu.

’— Kad jūs atgriežaties? — es vaicāju Sve Ni.

— Droši vien rīt. Bet tu nosūti ar mums vēstulīti saviem vecākiem.

Es ātri uzrakstīju vēstuli un nodevu to tēvocim. Bet man negribējās tik ātri laist prom dārgos viesus.

— Kāda šogad zemesriekstu raža?

— Labāka nekā citkārt.

Un tad es atcerējos:

— Tēvoci, bet kā ar valdības plānu par mežu aizsardzību?

— Kaut kas jau tiek darīts, — viņš izvairīgi atbildēja.

— Bet Ti HIa mežs?

— Ti HIa meža jau sen nav!

— Kā? Ko tu teici? — Man šķita, ka esmu pārklausījies.

— Vai tad tev nav zināms, ka mežs jau sen kā iznīcināts? Tagad tai vietā klajš lauks.

Es biju satriekts ...

— Kā tas notika? Vai mežu kāds aizdedzināja?

— Tu, kā redzu, patiesi esi atpalicis no dzīves! Nemieru laikā mūsu apvidus uz laiku nonāca bandītu rokās. No natiem viņi nebaidījās, Ti HIa mežam viņu acīs nebija nekādas vērtības, un viņi pavēlēja to izcirst. Visskumjākais, ka viņiem šai kauna darbā palīdzēja mūsu zemnieki.

Tēvoča sacītais sagādāja man neciešamas sāpes, itin kā būtu uzzinājis par tuva cilvēka nāvi.

Ti HIa meža vairs nav! Šī doma man likās pretdabiska. Kā cilvēkiem varēja pacelties roka pret tādu mežu?! Kā viņi uzdrīkstējās to izcirst! Lai izaudzētu mežu, vajadzīgi taču piecdesmit gadi vai arī visi simt. Jā, mani novadnieki patiesi nezināja, ko dara. Viņiem bija vajadzīga malka, un viņi cirta vīģes kokus. Bet kā gan cilvēki var nedomāt par nākotni?!

Viesi jau sen bija aizgājuši, bet es aizvien vēl sēdēju, atcerēdamies bērnību, redzēju tuvinieku sejas, sajutu Ti HIa meža ziedošo vīģes koku smaržu.

Cik nepielūdzams ir laiks!...

Man visdārgākajam cilvēkam — tēvocim — septiņdesmit gadu.

Man visdārgākā vieta — dzimtais ciemats — izmainījusies, un tās Tēmas, kādu es atminos, tagad vairs nav.

Arī Brīnumu brīnums — Ti HIa mežs — vairs nav atrodams uz pasaules.

Cik nepielūdzams ir laiks ...

MONA METI, taizemiešu rakstniece. LUPATA

— Mong, draņķis tāds!

Tad nu ir gan mammucim balstiņa, kad viņa noskaišas. Visi zvani baznīcā var reizē ieskanēties — ir tad klusāk skanēs.

— Vai tad tu neredzi, vai?! Mašīna taču piebrauca! Ko tu sēdi! Kad gan tas lopiņš pats sāks rijamo gādāt!

Mongs uzreiz pietrūkās kājās, nē, nē, ne jau mātes dēļ, kājas pašas aizrāva Mongu uz piebraukušo automašīnu.

— Putniņus brīvībā! Putniņus brīvībā! Pieci pārīti, paņemiet, lūdzu!

— Arī no manis, onkulīt, paņemiet no manis, arī pieci pārīti, tēvs nupat pārnesa! — ieskanējās puiku balsis; viņi pārdeva putnus mazos būrīšos tiem cilvēkiem, kas pēc budistu paražas dara dievam tīkamus darbus, palaizdami putnus brīvībā.

— Es jums pavaktēšu mašīnu, onkulīt! Nevienu tuvumā nelaidīšu un vēl uzspodrināšu. Tā bija Monga drauga Fona balss, abi zēni bija vienaudži; tikai Fonam nebija ne tēva, ne mātes.

— Zini, es darīšu tāpat kā viņi. Viņi dažreiz tik daudz salasa!

«Viņi» — tie bija puikas, kas salīgst mašīnas pieskatīt Ajutijā

vai kādā citā vietā, kur bieži sabrauc tūristi. Reiz Fons, aizbraucis ar kravas mašīnu līdz Ajutijai, ieraudzīja šos «autosargus» darbā un nolēma pelnīties tāda pašā veidā pie svētās Būdas pēdas tempļa.

— Pavaktēsi? Nu pavaktē... Un nospodrināsi arī, tu saki?

Mongs, stāvēdams blakus, vēroja, cik neatlaidīgi Fons piedāvāja savus pakalpojumus no automašīnas izkāpušam pārim. Abi viņi — gan vīrietis, gan sieviete — izskatījās labsirdīgi.

— Onkulīt, iedodiet naudiņu!

— Mīļo tantiņ, iedodiet salingu^14.

— Iedodiet...

Bērnu bija vesels bars pie dievnama. Vesels mežs roku ar augšup izstieptām plaukstiņām sagaidīja ikvienu, kas bija ieradies pielūgt dievu.

— Ko vēl ne! Vācieties prom, inangotāji! — Dusmīgu balsi pavadīja sparīgs rokas vēciens — un bērnu bars izklīda, tikai neatlaidīgākie rikšoja nopakaļ uzsvērti pieklājīgi budiskā pazemībā un murmināja tikpat kā buramvārdus: «Tantiņ, iedodiet kvartiņu!»

— Taisni traģēdija ar šiem mangotājiem! No mazām dienām iemācās ubagot un vēlāk nezina, kā nopelnīt maizi. Tie, kas šad tad tirgojas, tie vēl šā tā kuļas.

— Iedod taču viņiem cik necik, dieva dēļ, cik tad nu bieži mēs šurp nakam.

Mongam tika spoža, zeltaina monēta, ko viņš steigšus sažmiedza dūrē. Vīrietis un sieviete, apveltījuši visus bērnus ar sīknaudu, devās uz garajām kāpnēm, kas veda Svētās pēdas dievnamā.

Tēvs un māte sēdēja ceļmalā koku ēnā. Viņiem līdzās, tieši uz zemes, gulēja nosmulējies, mušām aplipis bērns. Izdzirdējis soļus, tēvs sarāvās, aklās acis, ko klāja baltgana plēvīte, sāka mirkšķināties. Māte pakampa vecu konservu kārbu, iegrūda tēvam rokās, bet pati steigšus iesēdināja mazuli klēpī. Māte bija uz grūtām kājām, sēdēt viņai klēpī mazulim bija neērti, un viņš sāka skaļi brēkt, plati virinādams muti.

— Pasniedziet maizītei, augstdzimušie kungi! Esmu galīgi akls, strādāt nevaru, bērni maziņi! Apžēlojieties par mums, augstdzimušie kungi! — tēvs gari vilka.

Balss tēvam ir dobja kā lapu šalkoņa dievnama pagalmā, kad vējš tās dzenā pa akmens plātnēm. Viņš vienlīdz pelēcīgi runā ar visiem — ir ar bērniem, ir ar māti, ir ar dievlūdzējiem. Cik ļoti tā atšķiras no mātes balss, kas skan kā dievnamazvaniņi, it īpaši, kad jāizlūdzas dāvana!

— Pasniedziet dāvaniņu, augstdzimušie kungi, lai dievs jums dod laimi un pilnu māju bagātības! Apžēlojieties par sīkajiem bērniņiem un viņu aklo tēvu!

— Akls ta akls, bet saražot saražojis! Un ja būtu redzīgs — vai tu vari iedomāties?! — Daži izmeta visādus jokus, kas bija tēmēti vecākiem, — Mongam tas diez kā nepatika, kaut gan viņš daudz ko nesaprata, bet varbūt jau saprata, kas to lai zina?

Mongs stāvēja neizpratnē, sažmiedzis dūrē monētu. Pie mātes tagad labāk neskriet — viņi ar tēvu patlaban pastiprināti klanījās un kuru katru brīdi varēja saņemt ubagdāvanu, citādi māte tik ļoti neklanītos. Tālab Mongs gluži vienkārši stāvēja un skatījās — viņam vispār patika skatīties.

Ieraudzījuši dievlūdzējus, visi veči un vecenes pie dievnama sakustējās. Tie, kas bija savilkušies čokurā kāpņu pavēnī, steigšus izlīda tuvāk ietvei. Tagad lai saule svilinātu kā svilinādama, viņi vairs neies projām. Akmens plātnes nežēlīgi dedzināja zemu noliekušos ubagus, un viņu sviedriem pārplūdušie augumi saulē spīdēja.

Viens otrs dievlūdzējs dāvanu pasniedza, daži aizgāja garām, bet vispār katram ubagam kaut kas tika. Mongs stāvēja un apskatīja jaunatbraucējus un, kad tie jau bija pusceļā uz dievnama durvīm, pēkšņi atcerējās...

Kāpņu augšējais pakāpiens piederēja Fengas mātei, tas tika uzskatīts par šās vecās ubadzes personisko īpašumu. Fengas māte bija gandrīz vai labsirdīgākā no visiem ubagiem. Viņa ļoti mīlēja bērnus, it īpaši Mongu, un viņai allaž bija paglabāts kāds Mon-gam domāts gardums.

Mongs zināja, ka viņam ir tēvs, māte, jaunāki brāļi un māsas, draugi, kas kopā ar viņu grozās ap Svētās pēdas dievnamu. Un tagad bija vēl uzradusies arī Fengas māte. Viņas labsirdība kļuva par dziļas pieķeršanās avotu — zēns veco ubadzi sirsnīgi iemīļoja. Bieži vien viņi arī blakus gulēja. Un reiz māte Mongu pat nopēra tīri zilu par to, ka viņš bija apsēdies lūgt dāvanas Fengas mātes vietā, kamēr tā sevis pēc bija pagājusi projām. Ja toreiz neviens nekā nebūtu pasniedzis, iespējams, ka viss būtu beidzies labi. Diemžēl māte uzskrēja virsū tieši tai brīdī, kad Mongs saņēma dāvanu, — par to tad viņam arī tika. Būtu atdevis monētiņu mātei — nekādu kāvienu nebūtu dabūjis. Bet Mongam tik ļoti bija žēl Fengas māti — viņa taču bija gluži viena. Taču kopš tās reizes viņš vairs nekā līdzīga neuzdrošinājās, tikai, kad ieradās dievlūdzēji, bet Fengas mātes nebija savā vietā, Mongs, ko kājas nes, joza viņai pakaļ. Viņas vecums bija talismans — lai nu kuram, bet Fengas mātei dāvanu pasniedza visi un vienmēr. Māte Fengas māti visai labi neieredzēja, un Mongs tās dēļ bieži dabūja brāzienu.

Arī nupat vecās Fengas atkal nav savā vietā, bet tas pāris jau ir pusceļā, un večiņa paliks bešā. Izstiepis kaklu, Mongs meklēja sirmgalvi apakšstāva zālē, bet neatrada. Beidzot viņš to pamanīja.

Fengas māte stāvēja pie ūdens krāna, palikusi zem strūklas krūzīti; tas bija pie dievnama dibensienas, tur, kur sēdēja māte ar tēvu. Kā lai viņš to pasauc? Ilgi negudrodams, Mongs iegrūda mātei naudu un, kamēr māte noglabāja naudu jostā, pieskreja pie Fengas mātes.

— Žiglāk, vecomāt, pasteidzies, viņi jau gandrīz ir klāt!

Večiņa sarosījās, sāka steigties, bet vecās kājas lāgā neklau-sija. Viņa paguva aizčāpot līdz pēdējam kāpņu posmam tieši tai brīdi, kad tie abi viņu panāca. Večiņa uzreiz nokrita ceļos un pastiepa krūzīti sava parastā skārdiņa vietā. Mongs uzskatīja savu pienākumu par paveiktu un aizskrēja lejā skatīties, kā Fons pieskata mašīnas.

Fons un Mongs ir draugi, viņi izskatās ļoti līdzīgi: viena auguma, vienādi melni iedeguši, un arī dzīve abiem ir vienāda --vienu dienu paēduši, divas dienas vējš vēderā gaudo. Bet pēc tā brauciena ar kravas mašīnu līdz Ajutijai Fons iemācījās itin labi piepelnīties, vismaz, ja viņam gribējās panašķoties ar saldajiem makaroniem ledaini aukstajā kokosriekstu eļļā, viņam nevajadzēja meklēt neizdzertās, pustukšās glāzes vai diedelēt paliekas no citiem.

— Vai tu redzēji?! Šo lupatu es izlūdzos no saviem radiņiem. Tai Jutijā, vai kā to sauc, visi bērni ir par sargiem. Ja sabrauc ļautiņi — zini, cik daudz var iekāst! — Fons stāstīja, un kaklu viņam rotāja dzeltena lupata, kas izskatījās līdzīga mūku tērpa gabalam, visa vienos tumšos traipos.

Šo lupatu Fons dievināja un pastāvīgi valkāja, apsējis ap kaklu. Viņš bija vienīgais starp Svētās pēdas dievnama bērniem, kas nestiepa roku pēc dāvanas. Viņš domāja, ka spēj jau nopelnīt iztiku patstāvīgi. Ikviena pie dievnama piebraukusī automašīna kļuva par Fona laupījumu. Ja reizē piebrauca divas mašīnas, Fons parasti to īpašniekiem sacīja: «Es kopā ar draugu uz-vaktēšu, varat būt mierīgi, un neļaušu nevienam pieskarties.» Tad nu Fons visbiežāk palīgā sauca Mongu un, saņēmis naudu, dālijās ar viņu. Bet, kā jau tas mēdz būt, palīgs allaž saņem mazāk. Fons iemanījās nopelnīt gandrīz vienmēr, bet vēl jo vairāk svētdienās.

Tomēr gadījās arī tādas dienas, kad uz dievkalpojumu neviens neatbrauca, un tad Fonam, apaļam bārenim bez tēva un mātes, neklājās viegli, šad tad viņš palūdza ēdienu no mūkiem. Dažs iedeva, dažs — ne. Un tad nu Fons iemācījās pietaupīt dažu monētiņu nebaltai dienai. Kabata tukša, bet par ko tikai Fons nesapņoja. «Gan tu redzēsi, nopirkšu sev lielu, lielu mašīnu, vadāšu preces uz pilsētu!» Mongs par kaut ko līdzīgu neiedrošinājās ne sapņot. Tas būtu tas pats kā sapņot par vistu ar makaroniem katru dienu pusdienās, tas jau nu par traku! Mongam arī ir savs sapnis: sadabūt lupatu, vienu vienīgu lupatu, un viņš varētu strādāt par mašīnu spodrinātāju un vairs nelūgt dāvanas, diez cik bieži viņam nedeva, bet brīžam vēl dzina projām kā kraupjainu suni.

— Varbūt palūgt lupatu no tiem tais mašīnās, ko?

— Pagaidi, lai kāds atbrauc uz naktsguļu.

Mongs bieži aprunājās ar Fonu, un tas viņu visnotaļ atbalstīja. Bet kungi mašīnās nez kāpēc uz naktsguļu nebrauca, un Mongs joprojām gaidīja, ar mazu skaudībiņu vērodams, kā Fons strādā. Mons bija pārliecināts, ka pienāks diena, kad viņš mācēs pelnīt tāpat kā viņa draugs.

— Vecomāt, vai tu man nevari dabūt lupatu, ko? — Mongs reiz iejautājās Fengas mātei.

Večiņa todien bija izmangojusi no tirgotājām veselu kaudzi jamsu^15 un izdāļājusi bērniem — pati viņa tos nesakošļātu. Mon-gam, kā vienmēr, tika vairāk nekā citiem.

— Kādu lupatu? Kam tev tā vajadzīga?

— Mašīnu spodrināšanai! Atbrauks kungi uz dievkalpojumu, un es uzreiz klāt: mašīnu pavaktēšu, uzspodrināšu — viņi kaut cik aizmaksās. Fons taču jau sen dāvanas nelūdz, spodrina tik mašīnas — un ir paēdis.

— Bet kas tad tev, mīļais, atļaus? Seit jau Fons strādā!

— Nekas. Mašīnu netrūkst. Fons mani šad tad pat sauc palīgā un dalās ar mani. Bet, ja man būtu sava lupata, es strādātu pats.

— Vai tad mātei pat veca lupata neatradīsies? Palūdz no viņas!

— Neparko! Un viņai jau arī nav. — To teikdams, Mongs pašķielēja uz mātes pusi, kura sēdēja blakus tēvam un baroja jaunāko bērnu ar banānu. Mātei mugurā bija ļoti veca jaka, tēvam — krekls, caur kuru varēja skaidri saredzēt krūtis ar ribu paugurīšiem. Veci un novalkāti bija arī mātes brunči un tēva bikses. Mazākie bērni skraidīja kaili, viņiem nebija bijis drēbju kopš dzimšanas. Mongam vēl ir laimējies — viņam ir bikses, gan cauras priekšpusē un mugurpusē, bet tas tomēr ir labāk nekā nekas. Un Fengas māte vēl sadomājusi sūtīt pie mātes!

Protams, šādi tādi kankari mātei ir, bet ar tiem viņa sedzas naktī. Un kā viņa par tiem dreb — lai dievs nedod! Ko nu par spodrināšanu, pat apsegties nedod, ja nakts nav pārāk auksta.

— Bet vai tu pratīsi? Vai tik nesabojāsi mašīnu?

— Ko tu runā, vecomāt! Es jau... Darīšu tāpat kā Fons. Ja nebūs netīra, noslaucīšu putekļus — un viss, bet, ja ļoti netīra, — lupatu saslapināšu un noberzīšu.

— Cik tad tu no viņiem ņemsi? Bet nomocīsies pamatīgi! Man domāt, labāk ir lūgt dāvanas.

— Bet es, vecomāt, vairs negribu lūgt dāvanas. Gribu strādāt tāpat kā Fons, lai neviens nesaukātu par slaistu. Bet lūgt dāvanas — tu taču zini — bieži vien neviens nekā nepasniedz. Sadabū inan lupatu, vecmāmiņ! — Mongs runāja ar Fengas māti tikpat kā ar īsto māti, it kā tā nemaz nebūtu tikai veca ubadze.

— Labi, kad tev pagadīsies darbs, atnāc pie manis pēc lupatas. — Viņi vienmēr viens ar otru sapratās — Mongs un Fengas māte. Ar tēvu un māti Mongs gandrīz nekad nerunāja. Tēvs ne par vienu nelikās ne zinis. Māte nedarīja nekā cita kā tikai noņēmās ar mazajiem un tagad lielā vēdera dēļ bija kļuvusi vēl kašķīgāka un neiecietīgāka.

— Ak dievs, kāpēc viņi tā vairojas, kad jau tā nav ko rīt. Un tad vēl šis liekēdis Mongs. Pagaidi vien, gan tu man redzēsi! Atstāšu visu dienu neēdušu, tad zināsi!

Būt neēdušam tikai vienu dienu — ja māte pildītu savus draudus! Biežāk, daudz biežāk Mongs palika neēdis. Māte droši vien domāja, ka Mongs jau ir liels un var pats par sevi gādāt; mazie — jā, tie ir jāpaēdina. Un Mongs iemācījās pietaupīt monēti-ņas, slēpjot tās dažreiz koka dobumā vai ierokot zemē. Uznāks, bada laiki — varēs nopirkt kaut ko ēdamu, un nekas, varēs atkal dzīvot! Bet tādās reizēs jābūt piesardzīgam: ja māte ieraudzīs — piekaus. Naudu varēja glabāt pie Fengas mātes; tas bija droši, viņa vienmēr atdos un, ja viņai ir kas ēdams, tad ari pacienās.

— Vecomāt, vai tev lupata jau ir? — Mongs nenocietās nepajautājis, jo visa Fengas mātes bagātība bija dāvanu lūdzamā krūzīte, papīra vīstoklis dažādiem sīkumiem, vieniem ielāpiem noklātā jaka un brunči.

«Savādi,» Mongs domāja, «kāpēc viņa uzreiz nevar iedot, arī es to apsietu ap kaklu tāpat kā Fons. A, viņa droši vien paņems lupatu no kaimiņiem.»

Mongs tūdaļ paziņoja Fonam, ka vairs nebūs viņam par palīgu, bet sāks pats pieskatīt mašīnas. Fons sacīja: «Labi,» — un piebilda, ja piebraukšot tikai viena mašīna, viņš to atdos Mon-gam. Acīmredzot šis Fons bija lāga puisis. Un tā nu jau pirmajā svētdienā Mongs, sev par lielu prieku, dabūja darbu. Tas bija skaists, balts limuzīns, ko klāja sarkanbrūni putekļi.

— Cik tu prasi, mazais?

— Cik iedosiet, onkulīt.

Mongs bija cieši iegaumējis, ko tādās reizēs mēdza sacīt Fons, kaut gan viņam kārot kārojās paprasīt kādus piecus batus. Tad viņš kārtīgi saēstos vistu ar makaroniem, ko katru dienu pieved ar ratiņiem.

— Pieskati labi, vai tu dzirdi? Un nospodrini tīru!

Viņi bija atbraukuši divatā, vīrietis un lepni ģērbusies sieviete ar nesmaidīgu seju. Mongs pagaidīja, kamēr viņi aizies, un tad, ko kājas nes, metās skriešus pie Fengas mātes.

— Vecmāmiņ, kur ir lupata? Es jau vaktēju!

«Nez kur viņa to lupatu glabā.» Bet večiņa gluži vienkārši novilka jaku, zem kuras bija tikai mazliet mazāk noplīsis krekls. Tas nu bija ko vērts! Taču Mongam vairs nebija laika izprašņāt. Jāsteidzas, nevar zināt, cik ilgi automašīnas īpašnieki lūgs dievu. Pakampis večiņas jaku, viņš to zem krāna saslapināja un ņēmās rūpīgi berzt mašīnu. Viņš pārbrauca ar lupatu no pārsega līdz bagāžniekam, bet tikai izsmērēja putekļus, un uz baltās mašīnas uzreiz parādījās sarkanbrūni mitruma plankumi. Mongs pārslaucīja vēlreiz — netīrumu kļuva mazāk. Tai brīdī atskanēja Fona balss:

— Un tagad vēl reizīti ar sausu! Se, ņem manējo!

Mongs pakampa no drauga lupatu, un viņa rokas atkal sāka žigli kustēt. Sarkanīgie plankumi pamazām sāka zust. Mongs vēl nebija beidzis, kad uz dievnama augšējā pakāpiena parādījās mašīnas īpašnieki.

— Ir nu gan karstums, augšā ir labi, vēsi, bet te tīrā elle. Šausmīgi gribas dzert! — ieskanējās sievietes balss, un Mongam sāka dauzīties sirds, bet rokas aiz lielas steigas drebēt. Darbs vēl nav galā, soļi nāk aizvien tuvāk un tuvāk — un nu jau ir tepat blakus; tagad jau vairs nepagūs ...

— Ak dievs, paskaties uz mašīnu! Vienos netīrumos, ko tu tai esi izdarījis? — dāma vaimanāja tikpat kā ugunsgrēkā. Mongs neiedrīkstējās pacelt acu uz augšu, noliecās pie mašīnas vēl zemāk, un rokas sāka kustēt vēl žiglāk.

— Nu, pietiek, pietiek. Ar ko tu tur slauki, zeņķi?

— Tam nav nekādas nozīmes. Parasta lupata, — nicīgi caur zobiem izmeta sieviete.

— Nu labi, cik tev pienākas par darbu?

— Tu vēl maksāt gribi? Nekādā gadījumā, viņš taču ar savu netīro lupatu noķēpājis visu mašīnu. Un par to maksāt? Tu nu gan arī esi labiņaisl

Mongs neiedrošinājās pat galvu pacelt, ne nu vēl izdabūt kādu vardu. Sirds viņam bailīgi sažņaudzās.

Vīrietis un sieviete iesēdās mašīnā, skaļi aizcirta durvis un aizdrāzās. Pa lodziņu netika izmests neviens naudas gabals. Mongs atdeva lupatu Fonam, un rokā viņam palika tikai Fengas mātes slapjā jaka.

Mongs piegāja pie krāna, palaida lielāku strūklu un izstaipīja zem strūklas jaku, mokoši prātodams, ko lai atbild večiņai, kad tā jautās, cik viņš saņēmis. Pateikt «necik», protams, var, bet viņa taču uzreiz jautās, kāpēc ne, un lūpas neveras pateikt, ka tas viss viņas jakas dēj. Viņa jau to jaku valkā katru dienu, bet šie to apsaukāja par lupatu.

— Vai, tā taču kjuvusi tikpat kā jauna pēc izmazgāšanas, ir gan tas mazais brašs zeņķis! Nu, cik tad iedeva?

— Veselus trīs batus, vecmāmiņ, bet es tos jau izdevu par ēdamo — no paša rīta nebiju nekā ēdis!

— Pareizi, mazais, ēd pilnu vēderu! Un ko tad ieēdi?

— Vistu ar makaroniem, vecmāmiņ, tavu gardumu! — bez stomīšanās skaļi izšāva Mongs. Cenzdamies apklusināt rūkšanu vēderā, Mongs pietempās ūdeni, bet viss velti. Līdzās večiņas iedzīvei rēgojās skaisti dzelteni banāni un, šķita, ņirdzīgi mirkšķināja Mongam ar acīm. Būtu agrāk zinājis, būtu izstāstījis visu, kā bija, vismaz banānus būtu ieēdis, Mongs nodomāja un apņēmīgi soļoja projām, neaizmirsdams vēlreiz uzmest iekāres pilnu skatienu gurdi dzeltenajiem banāniem. Pirms vakara gandrīz tā kā neērti lūgt, bet pašlaik vēl tikai dienas vidus.

Mongs atlaidās zem tamarinda uz akmens plātnēm un, cieši lūkodamies kuplajā galotnē, klausījās lapu čaboņā. Ak, kaut šīs lapas būtu ēdamas! Saule šurp neiespiedās, nemitīgi vilka vējiņš; lapu šalkas savijās kopā ar zvārgulīšu skaņām jumta dzegā, pārvērsdamās aijājošā melodijā. Un cik patīkami vēsas ir plātnes!

Mongs aizvēra acis. Tās jaunās lapiņas pašā koka galotnē droši vien ir ļoti gardas! Kā viņš tās ēstu un ēstu visu mūžu...

Todien zaļspārnu vabolēm bija jādalās savās pusdienās ar Mongu.

VANESA GR1FENA, Fidži salu rakstniece. KONCERTS

Pirmajā pēcpusdienas stundā parasti mācās virsū miegs. Saule nežēlīgi svilināja. Mis Rennere ienāca klasē un uzreiz ievēroja, ka meitenes ir stipri sanīkušas — vēl nesen viņas bija jautri čivinājušas, bet tagad sēdēja, miegaini noliekušās pār soliem. Šodien būs jāizturas pret viņām mīlīgāk, skolotāja nosprieda.

— Meitenes, — viņa sacīja, — man jums ir paziņojams patīkams pārsteigums.

Meitenes tūliņ sarosījās — nebija vairs nedz miegainu seju, nedz gurdenu pozu.

Nogaidījusi, kamēr iestāsies pilnīgs klusums, skolotāja pacienāja meitenes tikpat kā ar konfekti:

— Nākamajā piektdienā Suvā ieradīsies pazīstami mūziķi. Domāju, ka mums būs interesanti noklausīties viņu koncertu.

Viņa apklusa: kā gan viņas audzēknes uzņems jauno ziņu? Klasē sāka sačukstēties, priekšlikums meitenēm neapšaubāmi patika, viņas smaidīja vien.

— Seit, Fidži salās, mēs nemaz tik bieži nedzirdam labu mūziku. Tālab laimīgā izdevība jāizmanto.

Nenolaizdama no klases vērīgo skatienu, skolotāja apsēdās pie galda. Meitenes pieklusa. Viņas nesaprata, kas no viņām tiek gaidīts. Iestājās neomulīga pauze.

Mis Rennerei bija pirmajai jāpārtrauc klusums. Viņa sāka stāstīt par mūziķiem. Pa logu viņai bija labi redzams dārzs — pašlaik spožajos saules staros tas laistījās dažādās krāsās. Līdzeni apgrieztais zālājs klājās kā smaragda tepiķis, uz krūmiem spīdēja spodras lapas — sarkanas, dzeltenas, zaļas. Bet rozes un krizantēmas diemžēl tā arī neieauga. Sausā zeme un svilinošā saule bija savu izdarījušas: palikuši tikai sacietējuši stub-lājiņi.

— Kamēr jūs, meitenes, neesat dzirdējušas dižos komponistus, jums, protams, grūti saprast, kas ir īsta mūzika, — skolotāja turpināja.

Bet aiz loga krūmi un koki sava spilgtajā ietērpā virpu|oja rotaļa. Mis Rennere redzeja zem krūma ēnu — tur vēl slēpās vēsums.

— Es nešaubos, ka jums patīk klausīties mūziku pa radio. Bet ar to jau ir par maz, ja esam kulturāli cilvēki.

Cik gan fantastiski savijušies koku zari!

Meitenes klausījās klusēdamas. Ari viena otra no viņām priecājās par dārzu. Citas mulsi saskatījās, kaut arī tveicīgā vasaras diena bija ļoti nogurdinājusi, galvā mudžēja desmitiem jautājumu par paredzamo braucienu, nevarēja saprast, ar ko iesākt.

Bet tad mis Rennere apklusa un noskatīja klasi. Kāda meitene pacēla roku.

— Klausos, Akata. — Skolotāja pasmaidīja. So meiteni viņa mīlēja, kaut arī neizcēla starp pārējām skolniecēm. Akata bija iieviņa, tīrīga, labi audzināta, lieliski prata angļu valodu.

— Mis Rennere, kad mēs brauksim uz Savu? Cikos?

Uzreiz ierunājās ari citas meitenes:

— Pirms vai pēc vakariņām?

— Vai visas tiks līdzi?

— Cik maksā biļete?

Mis Rennere pasmaidīja un pacēla roku, aicinādama apklust.

— Vakariņas paēdīsim agrāk, pussešos. Sešos jau brauksim prom. Brauks tikai vecākās klases, par kārtību gādās klases vecākās. Saposīsimies žigli, bet bez kņadas. — Un ar īpašu uzsvaru piebilda: — Teātrī jāparāda, ka jūs protat uzvesties. Nesmieties, koncerta laikā nesarunāties, aplaudēt tikai pēc tam, kad beidz spēlēt.

Visi nepacietīgi gaidīja šo braucienu. Kā gan ne — braukt uz lielu pilsētu, kur rindām vien ripo automašīnas, pie kinoteātriem drūzmējas skali ļaužu pūļi, veikalus grezno vilinošas vitrīnas. Kas gan salīdzinājumā ar to ir viņu klusā, miegainā skola ar savu disciplīnu un kārtību!

Beidzot pienāca piektdiena. Vakariņu laikā mis Rennerei nekādi neizdevās meitenes nomierināt. Arī sēzdamās autobusā, viņas klaigāja un grūstījās, visām gribējās ātrāk aizbraukt. Vienā gabalā skanēja pierastie saucieni: «Ieņem man vietu pakaļgalā!» Beidzot visi sasēdās. Tovakar mis Rennere ar savu izskatu meitenes gluži savaldzināja. Viņa bija ģērbusies bāli dzeltenā kleitā, ap kaklu viņai bija pērļu virtene, un ansambli papildināja pērļu auskari. Maigas krāsas viņai ļoti piestāvēja, un, kad viņa uzmeta uz pleciem vieglu šalli, tad izskatījās kā īsta skaistule. Meitenes ilgi sačukstējās.

— Šodien viņa izskatās lieliski, vai ne?

— Jā, nevar nemaz pazīt!

— Nekā sevišķa. Gluži vienkārši — skaista kleita.

Mis Rennere autobusā iekāpa pēdējā un apsēdās līdzās vadītājam; lūpās viņai visu laiku plaiksnījās vārs smaids. Pacilātais garastāvoklis bija pārņēmis arī viņu.

Autobuss ilgi brauca pa putekļaino ceļu, bet meitenes to nemanīja. It kā uz maza plostiņa viņas drāzās cauri meža stihijai, un tikai jāņtārpiņu prožektori rādīja viņiem naktī ceļu.

Bet tad abās pusēs sāka zibēt stabi, ceļa vidū iezīmējās precīzi novilkta balta svītra — viņi iebrauca pilsētā. Pēc tumša nakts ceļa spožās gunis meitenes apžilbināja. Suvā viņām bija gadījies būt arī agrāk, bet tagad viņas it kā pirmo reizi kāri skatījās uz vitrīnām, automašīnām, lepnajiem un nepieejamiem pilsētniekiem. Pēc klusās skolas, pēc ceļa ar tā mežonīgo dabu pij-sēta viņas pārsteidza. Netālu no municipalitātes autobuss apstājās. Purinādamas nost putekļus un kārtojot kleitas, meitenes steigšus izkāpa. Mis Rennere nostādīja savas skolnieces ierindā, pārliecinājās, ka nevienas netrūkst, un veda tās uz lielajām parādes durvīm. Meitenes bez mitas lūkojās apkart — uz teātri viņas bija atbraukušas pirmo reizi. Cilindri, sniegbaltie krekli, melnie uzvalki — tas viss bija tik eleganti un glezni. Pie ieejas durvīm viņu uzmanību piesaistīja iegarenie gaismekļi, bet neka vairāk viņām neizdevās saskatīt, jo uniformā tērpies kalpotājs viņas jau steidzināja, norādīdams, kurp jāiet.

Viņas sāka kāpt augšā pa trepēm, kājas grima mīkstajā paklājā. Meitenes cita ar citu saskatījās, sejās mirdzēja laime.

— Vai, cik brīnišķīgi! — viņas to vien atkārtoja. Uzkāpušas pa kāpnēm, viņas nonāca greznā foajē: cigarešu dūmi, klusinātas balsis, dāmu vakartērpu maigās krāsas, vīriešu melnās frakas un baltie kreklu elsiņi. Mis Rennere apstājās pie ieejas, paraudzījās apkārt un veda visu grupu uz brīvo kaktu. Meitenes sačukstējās, skatījās apkārt — nezināja nemaz, uz ko skatīties. Cilvēki pašķīrās, laizdami viņas garām. Saspiedušās ciešā bariņā, meitenes joprojām rēgojās apkārt, apmainījās iespaidiem, brīžiem irgo-jās, aizlikušas mutei priekšā delnu. Viss bija tik interesants: gan plāksnēm izklātā grīda, gan neparastais apgaismojums. Viņu dzīvā saruna jau sāka piesaistīt uzmanību. Tas nepaslīdēja garām arī mis Rennerei, kas sarunājās ar citiem skolotājiem. Viņa pagriezās pret meitenēm, sarauca pieri un neapmierināti nogrozīja galvu. Meitenes sāka vainīgi smaidīt un pieklusa. Publikas kļuva aizvien vairāk un vairāk — gaisā peldēja veseli cigarešu dūmu mākoņi.

Meitenes ziņkārīgi skatījās uz vakartērpiem, elegantajām kurpēm, skaistajiem cimdiem un rotaslietām. Kaut gan daudz interesantāk bija vērot publikas izturēšanos. Lūk, plikpauris kungs kūpina pīpi un dzīvi tērzē ar vecāku dāmu. Aizrāvies viņš bija sācis žestikulēt — meitenes iespurcās aiz smiekliem. Nupat viņš piegrūda kādam ar roku, un viena no meitenēm, nespēdama savaldīties, sāka smieties. Uz brīdi iestājās neomulīgs klusums. Pienāca mis Rennere.

— To es no jums nebiju gaidījusi, — viņa noteica un veda meitenes zālē. To apgaismoja tikai viena lustra, uz skatuves arī bija pustumsa, tur bija salikti krēsli, melnas pultis, pie kulisēm smagām krokām nokarājās priekškars. Zāle bija gandrīz pilna, un publika ar interesi apskatīja iekšānācējus. Bet tad gaisma sāka pamazām dzist, pa ejām steigšus gāja uz savām vietām nosebojušie. Gaisma nodzisa, iestājās klusums. Prožektora stars izkampa no tumsas mūziķus, atskanēja aplausi. Melnās frakās tērpušies mākslinieki svinīgi ieņēma savas vietas, un aplausi apklusa.

Iznāca programmas vadītājs, stādīja priekšā orķestrantus, pateica, ka tie visiem klātesošajiem parādījuši lielu godu, atbraukdami uz Suvu. Viņš sacīja vēl kaut ko, bet tas bija dzirdams tikai pirmajās rindās. Tad viņš apklusa, mūziķi piecēlās kājās un smaidīdami pieklājīgi palocījās. Pēc tam viņi uzskaņoja instrumentus, un sākās koncerts.

Mis Renneri galīgi aizrāva mūziku, viņa padevās uz priekšu, nenovērsdama acu no skatuves un burzīdama programmiņu. Bet meitenes klausījās tikai pusstundu, tad viņu uzmanība mazinājās, vienīgi pašas skaļākās un bravūrīgākās vietas viņas aizrāva.

Daudz interesantāk bija skatīties uz garmataino, nervozo vijolnieku, viņš vienā laidā kratīja galvu, visu laiku viņam acīs krita mati. Meitenes piebikstīja cita citai, irgojās un apklusa tikai tad, kad priekšā sēdošā dāma pagriezās atpakaļ un stingri uz viņām paskatījās. Bet drīz viņām apnika tāpat vien sēdēt, dažas aizsnaudās, citas nemitīgi dīdījās, vēdinādamās ar programmiņām. Melanholiskā mūzika, šķiet, pati noskaņoja uz snaudu šais mīkstajos un ērtajos atzveltņos.

Bet tad it kā simtiem putnu savicinātu spārnus — atskanēja vētraini aplausi, mūziķi palocījās un aizgāja aiz kulisēm. Iedegās ugunis, sākās starpbrīdis. Priekšā sēdētāji apmainījās iespaidiem, mis Rennere, atgāzusies pret krēsla muguru smaidīja, — viņa bija neizsakāmi laimīga.

— Nu, vai jums patika? — pagriezusies pret meitenēm un ieskatīdamās tām sejā, viņa jautāja.

Viena otra nedroši apstiprināja, citas sāka tikai smaidīt un māja ar galvu. Neies taču skolotājai atzīties, ka viņas nav klausījušās.

Mis Rennere vēlreiz noskatīja savas skolnieces.

— Teātrī ir bufete.

Cik labi ir atbrīvoties kaut uz dažām minūtēm no nomācošā,. svinīgā zāles klusuma. Atnākušas atpakaļ savās vietās, viņas stingri apņēmās: tagad klausīsimies nopietni. Publika ieklausījās ik skaņā, visu skatieni bija cieši pievērsti skatuvei. Meitenes centās klausīties tikpat nopietni, bet mūzika atkal sāka skanēt klusi un maigi, un mīkstie atzveltņi vedināt vedināja nosnausties.. Meitenes jau sāka kūkot, kad miegamice Mirioni visu sabojāja.. Veltīgi cīnīdamās pret miegu, viņa paskatījās pulkstenī tai mirklī, kad mūzika apklusa. Mirioni sāka blisināt acis un sasita plaukstas. Vienu reizi. Pilnīgajā klusumā šis plaukšķis noskanēja kā pērkona grāviens. Un — klusums, klusums, kas šausmās aizturēja elpu. Publiku pāršalca sašutuma pilni čuksti, cilvēki pagrieza galvas, lai ar skatienu iznīcinātu nekulturālo klausītāju. Bet mūziķi nesatricināmi mierīgi spēlēja tālāk. Meitenes iztrūkušās kļuva rāmākas. Mis Rennere sēdēja izstiepusies kā stīga, aiz sašutuma nezinādama kur dēties. Bet Mirioni, pielikusi roku pie lūpām, sastinga šausmās.

Taču arī tas meitenēm likās smieklīgi. Vērodamas Mirioni un cita ar citu saskatīdamās, viņas vārda tiešajā nozīmē kratījās no tikko valdāmajiem smiekliem. Zāli pildīja maigas skaņas, bet skolnieces velti pūlējās savaldīt uzmācīgos smieklus. No koncerta-vienreizēji svinīgās svētku noskaņas, protams, nekā vairs nebija palicis, kaut gan mūziķi joprojām spēlēja un zāle vēl aizvien viņos klausījās, elpu aizturējusi.

... Autobuss ripoja cauri pilsētai, bet meitenes klausījās saltajos, dusmīgajos mis Renneres vārdos: tās nebija attaisnojušas viņas uzticēšanos. Nav ko teikt, viņas sēdēja, blenzdamas logos. Aiz pilsētas robežas autobuss palielināja ātrumu. Vairs nebija redzamas pilsētas laternas, zem riteņiem jau bija nevis asfalts, bet grants. Autobuss atkal joņoja cauri krūmiem, sejās pūta svaigs vējš.

Un pēkšņi, nemaz nesarunājušas, meitenes sāka dziedāt, viņu balsis bezgalplašajā zaļuma klaidā brīžiem kjuva skaļākas, brīžiem klusākas. Nupat autobusa jāņtārpiņi — prožektori — izgaismoja pazīstamos skolas dārza kokus. Balsis apklusa. Un tad mis Rennere pēkšņi saprata, cik skaista bijusi šī dziedāšana. Zēl, ka viņas dzied tikai fidžiešu dziesmas, viņa nodomāja.

SAOTOME KACUMOTO, japāņu rakstnieks. SPOKU MĀJA

Izlūknodaļa «Melnie kaķi» nogūlās zālē. Nupat kā nolija lietus, zāle ap zēniem kļuva slapja, taču nevienam nenāca ne prātā, ka varētu samirkt drēbes.

Viņi slēpās zālē, turēdami rokās plastmasas šautenes, rotaļu zobenus, sarūsējušus nažus un citus ieročus.

Uz krūtīm visiem bija uzlīmētas papīra lapas, uz kurām ar ogli uzzīmēta melna kaķa galva, kas apliecināja piederību pie izlūknodaļas «Melnie kaķi». Trešais no malas bija nodaļas komandieris Sakuraji ar iesauku Greizais.

— Ko tad viņš? Nenāk un nenāk! Kas tur vispār notiek? — beidzot piesmakušā balsī ierunājās nodaļas komandieris, vērodams no zāliena vecu divstāvu savrupmāju-

Uz savrupmāju izlūkos bija devies Sige. Un tagad nenācai atpakaļ.

— Droši vien Rjukiti būs viņu nožņaudzis... Sai spoku mājā. viss kas var notikt... Kā gan citādi ... — drebošā balsī nočukstēja Tadzava.

— Ko mels! — pret runātāju pagriezās Sjodzi. Viņš piebikstīja ar pirkstu spainim, kas bija uzmaukts Tadzavam galvā bruņucepures vietā. Spainis skaļi nošķindēja.

Komandieris uzmeta abiem niknu skatienu.

Sjodzi paslēpa galvu zālē, izveidoja no pirkstiem tālskati un sāka vērot caur to veco divstāvu savrupmāju.

Tā bija diezgan liela celtne. Māja jau sen stāvēja tukša un bērnu vidū bija pazīstama ar nosaukumu «spoku māja». Nomelnojis kārniņu jumts smagi gūlās pār baltām, ar kaļķi noziestām sienām, itin kā spiezdams tās pie zemes. Logu stikli, visi līdz pēdējam, bija izdauzīti, sienas saplaisājušas un pārklātas traipiem.

Vispār tā bija īsti japāniska būve, taču ieejas durvis nebija bīdāmas, bet gan atveramas, un nezin kāpēc abās pusēs virs tām rēgojās divi apaļi lodziņi.

Tā vien šķita, ka durvis tūdaļ čīkstēdamas atvērsies un pa tām iznāks veca ragana.

Aprijusi Siges augumu, tukšā spoku māja draudīgi klusēja.

— Kā tad! Tur slēpjas Rjukiti! — atskanēja no spaiņa apakšas. Tā bija Tadzavas balss. Viņa pelnu pelēkās lūpas drebēja.

Re nu, vienam jau dūša papēžos! Sjodzi nez kāpēc pēkšņi sajuta uznākam snaudienu, un, piegrūdis ar ceļgalu Sakuraji, viņš sacīja:

— Ei, komandieri Uz priekšu!

— Pagaidi! Noskaitīsim līdz divdesmit. Ja tikmēr izlūks neparādīsies, tūdaļ dodamies uzbrukumā!

Komandieris svarīgi nokāsējās un sāka skaitīt: viens, divi, trīs...

Kad viņš bija aizskaitījis līdz divdesmit, Sjodzi pēkšņi pārsteigts iepleta acis — no spoku mājas jumta, skaļi vēzēdams spārnus, pacēlās melns putns un, apmetis loku, uzlidoja augstu debesīs.

— Ai! Ērglis! — Sukuraji iesaucās.

Tad nu gan komandieris! Pat visparastākā vārna viņam šķiet ērglis.

Tieši šai brīdī pie aplupušās mājas sienas, nez kur uzradies, parādījās Sige savā zilajā kimono ar baltiem punktiņiem. Viņš sparīgi māja ar roku.

— Nodaļa, uz priekšu!

Komandieris nosvilpa, un visi, pieplakuši zemei, sāka rāpties pāri pļavai.

Spainis Tadzavas galvā skaļi šķindēja. Sakuraji pirmais sasniedza mājas sienu, pārējie nostājās viņam blakus.

Sige sāji smaidīja, atšiepis dzeltenus zobus.

— Es biju aizskrējis uz māju, — viņš paziņoja. — Ļoti sagribējās nokārtoties...

— Idiots tāds!

Un gumijas lode no komandiera šautenes viegli aizskāra Siges vaigu, taču tas pat aci nepamirkšķināja.

— Pēc tam uzreiz kļuva vieglāk.

— Izbeigt sarunas!

— Bet tagad tā gribas ēst, ka ne izturēt...

— Ko es teicu? Izbeigt patvaļīgas sarunas! Hrn... Tātad melnie kaķi dodas uzbrukumā spoku mājai. Ceru, ka jūs visi esat gatavi ar ieročiem rokās ielauzties šā nama teritorijā? Aiziet!

Tieši viņiem priekšā pacēlās balta siena, taču laimīgas sagadīšanās dēļ vienā vietā tā bija sabrukusi, izveidodama caurumu.

Noklepojies Sakuraji ar ieroci pa priekšu ienira melnajā caurumā.

— Karavīri! Aiz manis! — viņš uzsauca un saliecies pirmais nozuda mājas iekšienē, taču tūdaļ ar brēcienu atsprāga atpakaļ — seja viņam bija vienos zirnekju tīklos. Viņš bija ietriecies tieši zirnekļu midzenī.

Sige klusi ķiķināja viņam aiz muguras.

— Kā tu domā, vai Rjukiti atrodas šeit? — Tadzava čukstēja Sjodzi ausī.

— Protams.

— Nu jā!?

— Kā tad. Un klusītēm pa šķirbu skatās, kā mēs ejam...

— Vai, man bail! Vēl nožņaugs mūs ...

— Seit nav nekāda Rjukiti, — Sige novilka caur degunu.

Patiesi, kur lai viņš rastos? Rjukiti, no kura visi tik ļoti baidījās, bija noziedznieks, policijas meklēts slepkava.

Sis pieaugušais puisis agrāk strādājis nelielā rūpnīciņā tepat blakus kvartālā. Viņš uzskatīts par nopietnu cilvēku, baudījis saimnieka uzticību, taču pēkšņi nez kāpēc nožņaudzis saimnieku, nozadzis viņam naudasmaku un gredzenu un aizlaidies. Policija aplenkusi kvartālu, taču Rjukiti nav notvērusi, lai gan pagājis jau pusmēnesis.

Sakuraji bija pavēstījis saviem biedriem, ka spoku mājas otrajā stāvā slēpjoties kāds cilvēks, ļoti līdzīgs Rjukiti. Pats savām acīm Sakuraji šo cilvēku gan neesot redzējis, taču dzirdējis, ka ļaudis tā runā.

Izlūknodaļas «Melnie kaķi» galvenais uzdevums, kā norādīja pats nodaļas nosaukums, bija izlūkošana. Turpretī noziedznieka notveršana un citi netīrie darbi itin nemaz neietilpa nodaļas plānos. (Kāpēc tad ir policija?) «Melnie kaķi» vienīgi ievāca dažādas baumas, kas cirkulēja Lejaspilsētā, un pārbaudīja, cik tās patiesas. Viņu uzdevums bija izkliedēt bailes, kādas reizēm pārņēma nomales iedzīvotājus. Tālab atklāt sevi, trokšņot un vieglprātīgi uzvesties bija kategoriski aizliegts.

Zaglīgiem soļiem viņi iegāja putekļainā istabā.

Vēja un lietus varā atstātā māja bija pamatīgi sagruvusi: no griestiem gluži kā lāstekas nokarājās dēļi, sienas bija satrunējušas, un istabu kaktos auga dīvainas krāsas sēnes.

Nāsīs iesitās pelējumu smaka. Acīmredzot nupat nolijušais lietus to darīja jo spīvāku.

Pēkšņi Sige kaut kur iegruva, iegāzās zem grīdas: droši vien dēļi bija sapuvuši. Sēdēdams zem grīdas, viņš uzmeta skatienu Sjozi un skaļi iesmējās.

— Tss! Klusāk! — Nodaļas komandieris bargi palūkojās uz abiem.

Sai brīdī Tadzava no plaisas sienā izvilka kaut ko mirdzošu.

— Kas tas? Stikls?

— Ai! Skatieties, kā mirdz!

— Nudien!

Sjodzi un Siges acis priecīgi iedzirkstījās.

— Ei! Kas tur? Parādiet komandierim!

Aizbāzis plastmasas šauteni aiz jostas, Sakuraji paņēma atradumu no Tadzavas plaukstas un vērīgi to aplūkoja.

— Tas jau briljants!

— Nevar būt!

— Skaidrs, tas ir dārgakmens no nogalinātā rūpnīcas īpašnieka gredzena. Bet, ja tā, noziedznieks Rjukiti atrodas šai mājāT

— Māmiņ! — Tadzava iekliedzās un sāka kāpties atpakaļ.

Tikmēr Sakuraji manīgi ieslidināja mirdzošo lodīti kabatā.

— Karavīri! Neatkāpieties Rjukiti priekšā!

— He! Ko viņš tur pļāpā? — Sjodzi aizkaitināts noteica un, nošķīries no pārējiem, viens pats iegāja gaitenī.

Viņam nepatika Sakuraji uzvedība. «Ja jau tā», viņš nodomāja, «iešu tālāk viens pats, atradīšu kaut ko vērtīgu un pievākšu kopā ar Sigi un Tadzavu. Vai es kāds muļķis, ka atdošu visu šim Greizajam?»

Nošķīries no pārējiem, Sjodzi iegāja gaitenī. Tomēr katram gadījumam viņš turēja gatavībā aprūsējušu nazi.

Vai vispār šeit slēpjas Rjukiti?

Vai tikai viņš nav aizlaidies pavisam prom no priekšpilsētas, kur visi viņu pazīst?

Pa izdauzītajām logu rūtīm iespīdēja saule, un ceļš bija labt apgaismots. Biezajā putekļu kārtā, gluži kā bērtin nobērta rīsu atsijām, palika skaidri saskatāmas pēdas, un putekļi virmoja kā dzīvi.

Pēkšņi Sjodzi apstājās kā zemē iemiets. Pāri putekļiem klātajam gaitenim veda pēdas.

Tās bija tabi^16 ieautu kāju pēdas. Pēdas bija milzīgas un gluži svaigas. Tās nāca no sētas ieejas vispirms taisni, pēc tam nogriezās pa kreisi un tālāk iezīmējās uz kāpnēm, pa kurām varēja uzkāpt otrajā stāvā. Pēdas veda tikai turp. Atpakaļ neviens nebija gājis.

Augšā kāds bija!

Ja nu pēkšņi pats Rjukiti? ...

Aizturējis elpu Sjodzi palika uz vietas.

Kādu laiku viņš stāvēja neelpodams, un bija dzirdams, kā klab viņa zobi. Lai iemestos atpakaļ istabā, kur atradās visi pārējie, bija vajadzīgs tikai viens mirklis.

— Ehē... Tie vairs nav joki! — noklausījies Sjodzi stāstu, stostīdamies noteica «Melno kaķu» komandieris. Viņš neuzdrošinājās pārbaudīt, vai tiešām gaitenī atstātas kāju pēdas. Ceļgali viņam trīcēja.

— Mums nekavējoties jāpaziņo par visu policijai...

— Gals klāt! Rjukiti mūs nožņaugs! — Tadzava iebrēcās un uzrāva spaini vēl dziļāk galvā. Izkustēties no vietas viņš nejaudāja. Droši vien aiz bailēm.

Visi sarosījās gluži kā iztraucēts bišu strops un sāka runāt cits caur citu.

— Bet no kurienes zināms, ka tas ir Rjukiti? — Sige šņākuļo-dams sacīja.

— Tad aizej un paskaties!

— Bet es negribu! Tu esi komandieris, un tev arī jāiet!

— Komandieris! Komandieris! Kamēr mēs šeit strīdamies, Rjukiti nolaidīsies pa logu lejā!

— Kā redzu, komandier, tu esi varen viltīgs!

— Ko tad es tādu izdarīju?

— Vai tad ne? Kas tad stikliņu pievāca?

— Ko vēl neizdomāsi! — Sakuraji nozibsnīja ar acīm.

— Nu labi jau, labi. Vilksim lozes. Kas zaudēs, tas dosies uz ■otro stāvu pārbaudīt, kas tur slēpjas. Vai visi ar mieru?

Izdzirdis, ka tiks vilktas lozes, Tadzava pēkšņi nobālēja un nogāzās uz grīdas. Spainis skaļi noblīkšķēja.

«Kas tad viņam uznācis, drudzis, vai?» Sjodzi nodomāja.

— Gļēvulis! Tādi kā tu nevar būt «Melno kaķu» karavīri! Prom no šejienes! — Sakuraji iesaucās un tai pašā mirklī norāva no Tadzavas krūtīm «Melno kaķu» zīmotni, nometa to uz grīdas un piedevām vēl nospļāvās.

No spaiņa atskanēja klusi šņuksti. Tadzavas gods bija aptraipīts.

Un Sjodzi vairs neizturēja:

— Es iešu! Vai drīkstu iet? — viņš steidzīgi iesaucās.

— Tad komandieris būsi tu.

Sakuraji norāva sev no krūtīm «Melno kaķu» komandiera zīmotni un sniedza to Sjodzi.

— Nevajag!

Gluži kā neprātīgs Sjodzi apņēmīgi iemetās gaitenī.

Žņaugdams rokā aprūsējušo nazi, viņš murmināja pret bailēm un satraukumu: «Lai tu būtu kas būdams, kaut vai pats Rjukiti, mēģini tik nākt laukā, tūdaļ dabūsi nazi ribās!»

Acis viņam drudžaini gailēja.

Kā viesulis viņš uzdrāzās pa kāpnēm augšā, un viņa soļi dobji atbalsojās tukšajā mājā gluži kā pārplēstu bungu rīboņa.

Uz kāpnēm nogāzās sienas gabals, saceldams putekļu mākoņus.

Kad Sjodzi, elpu aizturējis, uzskrēja uz pēdējā kāpņu pakāpiena, viņa priekšā pēkšņi izslējās milzīgs cilvēka stāvs.’

— A-ā-ā!...

Līdz galam saspringtie nervi neizturēja. Spēki viņu atstāja, un Sjodzi, acis izvalbījis, smagi nogāzās uz pakāpiena. Vēl mirklis, un viņš butu kuleņu kūleņiem noripojis lejā, taču šai brīdī atskanēja balss:

— Ei! Uzmanīgāk!

Un milzīga roka gluži kā stangās saspieda Sjodzi plecu.

Tā bija spēcīga roka, plata kā lāpsta.

— Tas taču esi tu, tēt? — skaļi iesaucās Sige, kas kāpa augšā pa kāpnēm tūlīt aiz Sjodzi.

— Kas tad tie tādi? — Vīrietis blenza uz viņiem. — Vai tiešām mūsu puikas?

— Ko tu mūs biedē, tēt?

Sige un viņa tēvs, kā redzams, bija pārsteigti ne mazāk par Sjodzi.

Tēvocis Sjoki apmulsis uzlūkoja brīžam vienu, brīžam otru zēnu. Pēc tam viņa vēja appūstie vaigi atslāba, biezā bārda ietrīcējās, un tēvocis Sjoki laida vaļā smējienu:

— Ha-ha-ha-ha!

Sjodzi notrausa ar piedurkni sviedrus no pieres un aizbāza aprūsējušo nazi aiz jostas.

— Tēt! Bet ko tu šeit dari... tādā vietā?

— Es, vai? — tēvocis Sjoki norēcās kā lauva; lēnām izspiezdams no sevis vārdu pēc vārda, viņš pastāstīja: — Izgāju uz ielas, bet te, kur gadījies, kur ne, sāka līt lietus. Neko darīt, es nodomāju un nolēmu kādu brīdi atpūsties šeit. Atlaidies uz sāniem, tūdaļ aizmigu un redzēju sapnī, ka tiesāju plācenīšus, tādus lielus un mīkstus... M-jā... Tad nez kāpēc sākās kaut kāda kņada, un es atvēru acis. Skatos — man virsū nāk Sjodzi ar nazi rokā, un seja viņam pagalam pārvērsta. Es pat nobijos! He-he!

— Es domāju, ka jūs esat Rjukiti! — Sjodzi sabozās.

— Rjukiti? Kas tas tāds?

— Nu tas, ko policija meklē!

— Redz, kā!

Tēvocis Sjoki piesita sev pie pieres.

— Kā tad sanāk? Tu domāji, ka es esmu pats Rjukiti? Neko sacīt, slavens gan esmu kļuvis!

Un tēvocis Sjoki atkal sāka gardi smieties, ka viņš patiešām kļuvis slavens vīrs, un bārda viņam jocīgi raustījās.

Bailīgi raudzīdamies apkārt, augšā kāpa Sakuraji un Tadzava. Ieraudzījuši tēvoci Sjoki, viņi apstulba. Sakuraji aizvien vēl turēja gatavībā savu plastmasas šauteni.

— Padodos! Padodos!

Tēvocis Sjoki pacēla augšup abas rokas un mierīgi, itin kā nekas nebūtu noticis, uzmeta skatienu izdauzītajam logam.

— Lietus ir mitējies.

— Jau sen!

— Tad pietiks man šeit vaļoties, laiks stāties pie darba...

— Jūs tagad iesit strādāt? — Sjodzi noprasīja.

— Kā tad! Jāiet. Ne velti paruna saka: «Nabags nezina, kas ir atpūta.» Ja no debesīm nelīst, lupatnieks vienmēr uz ielas... Taču šogad lupatu pamaz... Laikam jau tāpēc, ka rūpnīcas nestrādā ...

— Redz, kā? Kad rūpnīcas nestrādā, nav lupatu?

— Kā tad... Kur lai tās rodas, ja ļaudis nabadzīgi. Par piemēru es, pulksten trijos izeju no mājas un nostaigāju pa dienu kilometrus trīsdesmit, pat kājas vairs neklausa. Bet kāda tam visam jēga, ja nekā nav? Tulznas vien pazolēs iemetas. Bet strādāt vajag, citādi būs jāliekas gulēt ar tukšu vēderu!

Un, kūpinādams mazu pīpiti, tēvocis Sjoki pagriezās un līganā gaitā sāka kāpt lejā.

Visi devās viņam nopakaļ.

Sjodzi atcerējās, ka brālis reiz bija teicis, ka nabagiem vienmēr bijusi slikta dzīve — gan agrākajos laikos, gan tagadējos. Bet mēdz taču sacīt: «Dievi un rīsu putra nekad nepieviļ.» Tas viss ir meli!

Kādreiz Sjodzi bija mācījies «Jaungada dziesmu». Tajā bija rindas par ļaudīm, kuri baltu rīsa putru ēd vienīgi Jaungadā. Arī tagad tēvocis Sjoki saka: «Kad rūpnīcas nestrādā, ļaudis ir nabadzīgi.» Un šie vārdi gluži kā svina lāses iegūla Sjodzi galvā...

Viņi gāja pa putekļaino gaiteni. Pa priekšu mierīgizvārojās tēvoča Sjoki platā mugurā. Gaiteņa galā viņu gaidīja milzīgs grozs.

— Būtu šeit Rjukiti, šis ierocis sacītu savu vārdu... — Sakuraji iedams izšāva no savas plastmasas šautenes, ar kuru viņš ta lepojās. No stobra svilpdama izlidoja gumijas lode.

Meklēdams to, Sakuraji ielūkojās vannas istabai līdzīgā telpā un pēkšņi ar brēcienu atsprāga atpakaļ.

— Lielā čūska! — Jamatono oroti![17]

— Kas?

Tēvocis Sjoki apstājās, atgriezās pie bērniem un palūkojās aiz mucas.

Ari zēni viņam aiz muguras bailīgi raudzījās istabas kaktā.

— Kur tā ir? Kas tā par čūsku?

— Tur! Lūk, tur! — Sige rādīja ar pirkstu.

— Ei! Nebiksti ar pirkstu! Pirksts nokritīs!

Sakuraji no mugurpuses pavilka Sigi atpakaļ aiz jakas.

Tad arī Sjodzi ieraudzīja čūsku.

Blāvi spīguļodama istabas tumsā, gluži kā kimono josta locījās apmēram metru gara čūska. Tās zilganmelnā mugura bija sētiņ nosēta ar plankumiem sīknaudas lielumā. Tā bija briesmīga čūska. Sjodzi neviļus sajuta aukstumu pirkstgalos.

Visi pārbīlī atsprāga atpakaļ. No čūskas mutes trīsstūra laukā rēgojās tieva, sarkanam pavedienam līdzīga mēle.

— Nenāciet klāt! Čūska ir indīga! — tēvocis Sjoki uzsauca.

— Vai! Kādas šausmas!

— Ja iedzels — nomirsit!

— Ai! Sitā vēl briesmīgāka par Rjukiti!

Tadzava uzmauca spaini vēl dziļāk galvā.

Tēvocis Sjoki no lielā groza izvilka atkritumu vācamās dzelzs knaibles, atgriezās atpakaļ un piesardzīgi apgāja čūsku no mugurpuses. Sjodzi aizturēja elpu.

Tā bija indīga čūska. Ja tās dzelonis pieskartos pirkstam, pirksts tūdaļ atmirtu. Bet kas notiks, ja čūska izsliesies un metīsies kā atspere tēvocim Sjoki virsū?

Saliecies līkumā, tēvocis Sjoki pastiepa uz čūskas pusi garās knaibles. Viņa seja saspringa. Lūpas bija cieši sakniebtas. Viņš satvēra ar knaiblēm čūskas kaklu un tūdaļ saspieda to.

Čūska spēji salēcās. Tās garā aste pāršķēla gaisu un cirtās, kā pātaga pret grīdu. Taču tēvocis Sjoki uzmina čūskas astei ar savu lielo, tabi ieauto kāju.

— Vai! — Tadzava iebļāvās no spaiņa apakšas.

Viņš jau ceturto reizi brēca aiz bailēm. Un viņa brēcienu pavadībā tēvocis Sjoki ar dažiem rokas vēzieniem uztina čūsku uz knaiblēm.

— Tas tik ir vīrs!

Sjodzi palūkojās uz tumši iedegušo, ar bārdu apaugušo tēvoča seju ar izbrīnu un sajūsmu.

— Bet ko jūs darīsit ar šo čūsku? — Sakuraji noprasīja.

— Hm... Bet ja mēs aiznestu to čūsku tirgotājam? Kā viņš. priecātos!

Un milzums sīku krunciņu savilkās viņa acu kaktiņos.

* * *

Ja no lielās ielas nogriežas pa labi, tad trešā māja no stūra ir Lejaspilsētā vienīgais čūsku tirgotāja veikals.

Aiz vitrīnas stikla ņudzēja čūsku murskulis. Un tiklīdz kāds no garāmgājējiem ielūkojās vitrīnā, čūskas izslēja galvas un izšāva savas ugunssarkanās mēles.

Kad zēni kopā ar tēvoci Sjoki, pašķīruši bambusa priekškaru ar uzrakstu «Indīgas čūskas», iznāca ņo čūsku tirgotāja veikala* uz ielas jau bija iestājusies krēsla.

Dega dažas laternas, sarkanas kā zemenes, taču zēnu sejas, staroja vēl košāk — čūsku tirgotājs par viņu guvumu bija noskaitījis krietnu naudu.

Veikalniekam tika piegādātas daudz un dažādas čūskas, taču pieprasījums pēc tām nebija liels.

— Tā tik ir čūska — šai pircēju netrūks. Nesiet, lūdzu, vēl, — saimnieks sacīja, izvilkdams no jostas krokodilādas maku.

Apstājies ielas vidū, tēvocis Sjoki izbēra monētas uz delnas.

— Kas ir, puikas, ko darīsim ar šo naudu?

Nez kāpēc bija savādi redzēt sīkās monētas uz viņa lielās plaukstas. Un tad Sjodzi sacīja:

— Čūsku noķērāt jūs. Jums arī jāizlemj. Vai ne, zēni?

— Kā tad! — Sakuraji pamāja.

— Nē! Tas nekam neder! — tēvocis Sjoki apņēmīgi papurināja galvu un iegrima uz mirkli domās. — Vai zināt, būs prātīgāk, ja mēs par šo naudu kaut ko ieēdīsim.

— Urrā!

Pat lielā bailuļa Tadzavas bālajā sejā beidzot parādījās smaids. Kad runa bija par ēdienu, jautājums tika izlemts ātri.

Bez liekas kavēšanās visi nolēma nogaršot kraukstošās griķu skaidiņas. Sakuraji paskaidroja, ka ceptas griķu skaidiņas, ja tās ir augstākā labuma, tiek sauktas par «kraukstošām» tāpēc, ka ■ēdot mutē kraukšķ.

— Nu tad ejam! — tēvocis Sjoki piekrītoši pamāja, un viss bars pārgāja pāri pārbrauktuvei, kas tinās jau tumsā.

Tur aiz pārbrauktuves atradās vairākas lētas ēdnīcas. Arī tā Sjodzi atmiņā palikusī ēdnīca, uz kuru viņu reiz bija aizvedis tēvocis Sjoki un kurā viņš, aiz labsajūtas aizmiedzis acis, bija •ēdis rīsus ar mērci.

Toreiz viņš vēl bija brīnījies, kas tas varētu būt par ēdienu. Izrādījās, ka tas nav nekas cits kā vārīti rīsi. Toties šovakar... Šovakar pavisam cita lieta! Šovakar — augstākā labuma griķu skaidiņas, kas kraukšķ mutē, kad tās ēd! Sjodzi aiz nepacietības rija siekalas.

«Melnie kaķi», cienīgi krekšķinādami, sasēdās ap galdu. Tēvocis Sjoki apsēdās blakus Sigem, nesteidzīgi izvilka no kabatas pīpi, uztaisīja dūmu un atšķīra vakara laikrakstu. Augstākā labuma kraukstošās griķu skaidiņas drīz vien nozuda no šķīvjiem. Izrādās, ka, ātri norītas, tās skrāpē rīkli. Acīmredzot augstākā labuma skaidiņas jāēd uzmanīgi, bez steigas.

— Ai, cik gardas! — Tadzava pat piemiedza acis.

— Vai tad es neteicu! — Sakuraji lepni piebilda.

Sige, kas sēdēja galda pretējā galā, vai kusa aiz laimes.

— Rjukiti miris... — pēkšņi nočukstēja tēvocis Sjoki, raudzīdamies laikrakstā.

— Kas?

Sjodzi tramīgi pacēla galvu, itin kā viņu būtu ķērusi elektriskā strāva.

— Vai no tiesas, tēvoci?

— Kā tad! Tā šeit stāv rakstīts ...

Visi pietrūkās kājās un pastiepušies lūkojās laikrakstā. Lappuses stūrī ievietotajā fotogrāfijā bija redzams puisis ar izspūrušiem matiem. Seja bija ar platiem vaigu kauliem, šaurām aizvērto .acu spraudziņām un biezām lūpām. Šķita, ka viņš guļ.

— Bet kāpēc viņš nomira?

— Izdarīja pašnāvību.

— Pašnāvību?

— Jā. Ielēca kanālā.

— Tur tai?

— Jā, tajā pašā. Ja tā labi padomā, Rjukiti nemaz nebija

noziedznieks ...

Tēvocis Sjoki zemā, dārdošā balsī sāka lasīt laikrakstā ievietoto rakstiņu.

— «Atsaukdamies uz rūpniecības sašaurināšanos, saimnieks paziņoja Rjukiti Sato (24 gadi), ka viņš tiek atlaists. Tad Rjukiti noslīga ceļos un lūdza saimnieku atstāt viņu darbā, taču saimnieks iespēra viņam ar kāju un pavēlēja aizvākties. Tad Rjukiti piecēlās un gluži kā neprātīgs iekrampējās ar rokām saimniekam kaklā, bet pēc tam acīmredzot paņēma viņa naudasmaku un gredzenu.» Jā, kad rūpniecībā tāda krīze, cilvēks var mesties virsū otram gluži kā indīga čūska ...

Pēdējos vārdus tēvocis Sjoki izrunāja tikko dzirdami.

— Kāda nelaime, kāda nelaimei — viņš murmināja, nomezdams laikrakstu uz grīdas.

«Kā indīga čūska!»

«Kad tāda krīze, cilvēks var mesties virsū otram kā indīga čūska ...»

Sjodzi ar irbuli rokā izklaidīgi raudzījās uz tēvoci Sjoki. Viņš domāja par tēvoča vārdiem.

Tēvocis Sjoki atkal aizkūpināja pīpi. Tās galviņā iedegās oranža uguntiņa. Sjodzi neatraudamies skatījās uz tēvoča melno, sukai līdzīgo bārdu, vēja appūsto sarkanīgo seju, un viņa acīs nez kāpēc sariesās asaras. Viņš nodomāja: «Vai tik mirušais Rjukiti nav pārvērties par to pašu čūsku, kas mitinājās spoku mājā?»[18] Bet viņi pārdeva čūsku un tagad ēd ceptas griķu skaidiņas.

— Ei, ko tad tu, kāpēc neēd? — Sige sapurināja viņu aiz ceļgala.

— Nevaru! — Sjodzi pamāja gluži kā lelle ar šūpojošos galvu.

Arī tēvocis Sjoki, paskatījies uz viņu, nepieskārās irbuļiem.

Viņš klusēdams kūpināja savu pīpi.

ALANS MARŠALS, austrāliešu rakstnieks. KOKI PROT RUNĀT

Es izdzirdu soļus un pacēlu galvu. Cilvēks ar zelta meklētājā sietu rokās kāpa lejup uz piekrasti.

— Viņš nekad ne ar vienu nerunā, — man bija teicis pārdevējs trīs jūdžu attālajā pilsētiņā. — Tiesa, dažiem gan esot izdevies dzirdēt no viņa kādu vārdiņu — kaut ko sveicienam līdzīgu, vai. Bet parasti viņš tikai pamāj ar galvu, un vairāk nesaka nekā.

— Kas tad viņam, nav viss kārtībā, vai? — es biju apjauta j ies.

— Nē, tur nav tā vaina. Runāt viņš var, ja grib. Te viņu iesaukuši par Nerunīgo Džo.

Aizgājis līdz vietai, kur strauts veidoja tādu kā nelielu līci, cilvēks pietupās uz pirkstgaliem un iesmēla sietā ūdeni. Pēc tam viņš piecēlās un saliecies sāka skalot iežus, grozīdams un palaikam sakratīdams sietu.

Es pacēlu kruķus un pastaigādamies devos gar oļiem nosēto krastu, kamēr nonācu viņam tieši pretī līča otrā pusē.

— Labdien, — es teicu. — Šodien jauks laiks.

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz mani. Acis viņam bija pelēkas, zaļgani pelēkas, meldru krāsā. Skatiens nelikās naidīgs, drīzāk jautājošs.

Pēkšņi izteiksme viņa acīs mainījās — tās pavisam skaidri, gluži kā balsī, atbildēja «jā».

Es apsēdos un sāku viņu vērot. Viņš izlēja netīro ūdeni. Duļķaina straume aiztecēja pa smilšoto strauta dibenu, vīdamās un sagriezdamās spirālē, līdz kļuva par izplūdušu plankumu, ko straume aizrāva sev līdzi.

Ik pa brītiņam viņš pārskaloja atlikumu.

Es pārbridu strautu augšpus līča un steidzīgi piegāju viņam klāt.

— Vai kaut ko atradāt?

Viņš pastiepa man sietu, parādīdams trīs zelta graiļdiņus, kas gulēja smilšu kārtas pašā malā.

— Tas taču zelts! — es teicu. — Un veseli trīs graudiņi! Puse nelaimju uz zemes notiek šādu te graudiņu dēļ!

Viņš pasmaidīja. Smaids sejā atausa lēnām. Nez kāpēc tas man atgādināja baltu gārni lidojumā: lūk, plašs spārnu vēziens, un gārnis jau pazudis.

Viņš silti paraudzījās uz mani, un mirkli man šķita, ka manā priekšā ir mežs, kas nevis raugās manī ar nožēlu no tālienes, bet māj sviecienu kā draugam. Šis cilvēks bija rada kokiem, un tie runāja ar viņa acīm. «Ja man izdotos saprast, kas viņā notiek.» es nodomāju, «tad es spētu saprast arī mežu.»

Taču viņš aizgriezās un atkal kļuva tāls kā eikalipti, kas noslēgušies savā klusēšanā — nevis mēmumā, bet koku daiļrunīgajā klusēšanā.

— Es iešu jums līdzi, — es teicu.

Mēs devāmies tālāk kopā. Viņš uzmanīgi izraudzījās ceļu, rūpēdamies, lai man būtu vieglāk pārvietoties — pašķīra zarus, aplauza zemu nolīkušās akāciju pazares virs taciņas, kas vijās gar kalna pakāji.

Mežs kļuva biezāks. Saules stari spraucās cauri zaru aizkaram, zīmēdami mums uz pleciem vizuļotus rakstus. Sūnas, pa kurām mēs soļojām, dvašoja dzestru zemes elpu, pilnu lapu smaržas. Taciņa pēc stāva krituma noveda gravā un izbeidzās nelielā meža klajumā. Tievie zāles stiebri, salikuši zem briestošo sēklu smaguma, skumji līgojās koku ielenkumā.

Klajuma vidū pacēlās dzeltenīgu mālu uzkalns, kas lokā ietvēra šahtas ieeju. Uzkalna virsotnē, tieši virs šahtas vertikālās ejas, bija uzstādīta vinča. Uz veltņa karājās smags metāla kubls.

— Tā ir jūsu šahta! — es iesaucos.

Viņš pamāja ar galvu, izskatīdamies apmierināts.

Es uzrāpos uzkalnā un palūkojos lejup tumsā. Mitrs gaiss salti dvesa man pretī. Nogrūdu no malas nelielu akmeni. Tas bez skaņas pazuda skatienam, ienirdams tumšajā, šaurajā akā, tad brīdi valdīja saspringts klusums, pēc tam no dziļuma pacēlās skaņa, kas vēstīja par ceļojuma galu.

— Oho! Dziļš gan! — es izsaucos.

Nerunīgais Džo stāvēja man līdzās, apmierināts, ka šahta atstājusi uz mani tik spilgtu iespaidu.

— Vai jūs kāpjat lejā pa šīm te? — es jautāju, norādīdams uz kāpnītēm, kas bija savītas no jaunu kociņu stumbriem un ar stiepli piestiprinātas pie šahtas baļķu apmales.

Viņš pamāja ar galvu.

— Es varu rāpties pa kāpnēm, — es nomurmināju, pratodams, kā tikt leja, — bet pa šādām gan nespēšu.

Viņš jautājoši pavērās mani, un viņa sejā atspoguļojās bažas un līdzjūtība.

— Bērnu trieka, — es paskaidroju. — Reizēm tas apgrūtina. Vai jūs nevarētu nolaist mani lejā šajā kublā? Man gribētos redzēt jūsu zelta dzīslu.

Biju domājis, ka viņš iebildīs — tas taču būtu pavisam saprotami. Gaidīju, ka viņš izteiksmīgi papurinās galvu, kā paskaidrodams, cik tas bīstami.

Taču viņš ne mirkli nevilcinājās. Pastiepis roku, viņš pievilka kublu pie pašas šahtas malas. Es noliku kruķus zemē un jāteniski uzsēdos uz kubla, nolaizdams kājas tam katrā pusē un roktura stīpu saspiezdams starp ceļgaliem. Tad ieķēros ar rokām virvē un teicu:

— Kārtībā. — Tad piebildu: — Jūs nokāpsiet lejā pa kāpnītēm, ja?

Viņš pamāja ar galvu.

Es atgrūdos no malas. Kubls sāka lēni griezties, tad apstājās, pēc tam sāka griezties pretējā virzienā. Viņš atlaida bremzes sviru. Es redzēju, ka viņš ir viscaur sasprindzis no piepūles. Viņa spēcīgās rokas strādāja lēni, gluži kā kloķvārpstas. Kubls sāka slīdēt lejup. Man sametās auksti, visapkārt vēdīja varžu smaka.

— Kāds velns mani te dzina? — es nodomāju. — Tīrais neprāts!

Kubls, slīdēdams lejup, lēni griezās apkārt. Man acu priekšā spirālveidīgi zibēja akmeņu un māla joslas. Pēkšņi sāns atsitās pret kaut ko cietu. Tā bija šahtas siena. Tālāk nobrauciens turpinājās zem pagrieziena, šahtas atvere drīz vairs nebija redzama, un es paliku viens.

Atgrūzdamies no sienām, lai nesaskrāpētu kājas pret asajiem akmeņiem, kas visapkārt slējās pretī, es laidos arvien zemāk un zemāk. Kubls šūpodamies čīkstēja un rāva sev līdzi lejā māla pikas. Tad tas apstājās.

Mani apņēma tumsa, kas gluži kā smagums gūlās uz pleciem. Izstiepu roku un sataustīju šahtas dibenu. Tad notrausos no kubla un apsēdos zemē tam līdzās. Drīz vien izdzirdu kāpnīšu čirkstoņu. Tepat blakus bira un krita grants pikas un sīki akmentiņi. Tad es sajutu cilvēka klātbūtni; piķa melnajā tumsā uzliesmoja sērkociņš, un viņš aizdedza sveci. Dzeltenā liesmas mēlīte izstiepās, apgaismodama viņa seju, tad savilkās ap pašu degli. Viņš piesedza

liesmiņu ar plaukstu un neatvilka to, kamēr vasks saka kust un uguns atvirzīja ēnas uz tuneļa pusi.

— Ak, es nejēga! — es noteicu. — Kāpēc nepaņēmu līdzi kruķus?

Viņš domīgi paraudzījās uz mani, un uguns atspulgi kā tau-renīši pārskrēja viņa sejai. Pēc tam viņa skatienā atspoguļojās apņēmība, un man šķita, ka esmu atminējis viņa apslēptākās domas.

— Liels paldies. Es neesmu smags.

Viņš noliecās un uzcēla mani sev mugurā. Sajutu, kā zem izbalojušā zilā krekla saspringa un atlaidās muguras muskuļi. Zemu saliecies, lai mana galva neatsistos pret ieža izciļņiem, kas rēgojās no šahtas virsmas, viņš devās uz priekšu tumsā, un es šūpojos viņa stingro soļu taktī.

Sveces liesma virzījās mums pa priekšu, apgaismodama eju. Tuneļa galā viņš apstājās un uzmanīgi nolaida mani zemē, tad pacēla sveci tuvāk sejai un ar aprepējušu pirkstu norādīja uz šauru zelta dzīslu, kas gluži kā rēta ieslīpi šķērsoja iezi.

— Paskat, kāda! — es izsaucos.

Mēģināju atlauzt gabaliņu ar rokām. Viņš pacēla no zemes nelielu lauzni un iecirta to dzīslā. Es pacēlu dažus atlūzušus ieža gabaliņus un sāku tos pētīt pie gaismas. Viņš pielieca galvu inan tuvāk, cieši vērdamies akmentiņā, ko es grozīju uz visām pusēm, tad pēkšņi izstiepa roku un paņēma to. Viņš nolaizīja oli ar mēli, pasmaidīja un pacēla to man pie acīm, pastiepis īkšķš pret zelta putraimiņu, kas mirdzēja uz tā virsmas.

Atradums mani iepriecināja. Apbēru viņu jautājumiem. Viņš sēdēja, aptvēris ceļgalus rokām, un atbildēja man ar izteiksmīgu-mīmiku un galvas mājieniem. Liesmiņa sāka šaudīties un tik tikko-vairs pacēlās augstāk par sveces galu.

— Šķiet, ka laiks doties atpakaļ, — es sacīju.

Viņš piecēlās un aiznesa mani uz vertikālās ejas sākumu. Es sasēju ceļgalus kopā ar virvi un šoreiz ieliku kājas kublā. Labā kāja nekur vairs nederēja, to vajadzēja piesiet pie kreisās, kas-bija spēcīgāka, citādi tā bezpalīdzīgi kūļātos gaisā. Apsēdos uz. kubla malas un sakņupu, atgrūdienu gaidīdams. Svece piepeši» spoži iegailējās, tad liesma nodrebēja un apdzisa. Es izdzirdu* kā zem cilvēka svara saspringti iečerkstējās kāpnīšu spraišļi, pēc tam iestājās klusums.

Es jutos kā vienīgā dzīvā būtne uz zemes. Tumsa mainījai savu veidolu, savu smagumu. Tagad tā bija līdzīga melnai segai. Es sēdēju, drūmu domu pārņemts; saules gaisma un dziesmas bija aizbēgušas no manas dvēseles. Putnu, koku un smejošu balsu pasaule atradās tālu, vēl tālāk par zvaigznēm.

Pēkšņi es sajutu, ka mani gluži kā ziepju burbuli pamet augšup. Sāku šūpoties tukšumā.

Pēc brīža es atsitos pret sienu, un kubls sasvērās, aizķerdamies aiz akmens. Šahtas dibens pazibēja man acu priekšā un atkal attālinājās, kublam no jauna ceļoties augšup.

Palaikam aizķerdamies aiz ejas sienām un atkal atgrūzdamies no tām, es pamazām izslīdēju no tumsas gaismā. Ejas atvere virs manas galvas kļuva arvien plašāka.

Pēkšņi man sejā iesitās spilgtu saules staru kūlis. Virs manas galvas parādījās roka un satvēra kubla rokturi. Sekoja viegls grūdiens, un es sajutu zem kājām drošu, stingru zemi. Cik patīkami tagad likās stāvēt uz cietas zemes un ļaut glāstīt seju saulei!

Viņš raudzījās uz mani, atspiedies ar roku pret pelēku sam-šita koka stumbru, un izskatījās tam pārsteidzoši, neparasti līdzīgs.

Pasacīju Džo paldies un apsēdos uz oļiem, lai parunātos ar viņu. Es viņam pastāstīju par sevi un par cilvēkiem, ar ko esmu ticies. Viņš klausījās nekustēdamies, taču es jutu, ar kādu interesi viņš tver manus vārdus — gluži kā izkaltusi zeme ūdens lāses.

— Uz redzēšanos! — es aiziedams teicu un paspiedu viņam roku.

Promiedams es vēl meža malā pagriezos atpakaļ, lai pamātu viņam ar roku.

Viņš joprojām stāvēja, atspiedies pret pelēko samšita stumbru, pats līdzīgs samšitam; man atskatoties, viņš izslējās taisni un pamāja pretī.

— Uz redzēšanos! — viņš izrunāja, un man likās, ka to sacītu koks.

SATURS

Ržiha B. Septiņi brāļi.

Tulk. V. Kraučis ........

Sandberga I. Es palīdzu tētim.

Tulk. A. Puine.........

Valshaps H. Lapsēns.

Tulk. 1. Paklone ........

Sunsunegi H. A. Ņūtona binoms.

Tulk. M. Grinjelde........

Helgi J. Zvejnieki dodas jūrā ...

Tulk. Z. Rozenberga.......

Plankets Dž. Sēras par varoni.

Tulk. Z. Rozenberga.......

Brliča-Alažuraniča 1. Regočs.

Tulk. D. Dreika-Matule.......

Stankovičs B. Nuška.

Tulk. D. Dreika-Matule.......

Senkevičs H. Janko Spēlmanītis.

Tulk. J. Osmanis........

'J Fallada H. Stāsts par zelta dālderi.

Tulk. I. Liniņš.........

Kellijs V. M. Ienaidnieka teritorijā.

Tulk. Z. Rozenberga.......

Robertss C. Atkal jūrā.

Tulk. I. Blaua.........

Kordons B. Maiss baložiem.

Tulk. E. Juhņēvičs.......

Kiroga 0. Krokodilu karš.

Tulk. E. Juhņēvičs.......

Al-Manjatuti. Sods.

Tulk. E. Juhņēvičs.......

Daiornons O. R. «Mistera» Kalavoles ziemošana.

Tulk. M. Grinjelde.......

Mariano G. Slimais puisēns.

Tulk. E. Juhņēvičs.......

Zarjabs A. R. Zirgu zaglis.

Tulk. M. Grinjelde . Damdinsurens C. Svētā kalna bēris.

Tulk. M. Grinjelde i U Aun Sou. Ti Hla mežs.

Tulk. E. Juhņēvičs .

Meti M. Lupata.

Tulk. M. Grinjelde . . . . Grijena V. Koncerts.

Tulk. M. Grinjelde . . . . Kacumoio S. Spoku māja.

Tulk. E. Juhņēviis .

^Maršals A. Koki prot runāt.

Tulk. 1. Rozenberga

ДЕТИ МИРА

Рассказы зарубежных писателей Двадцать первый сборник Рига «Лиесма» 1984 На латышском языке Составитель Эвалд Юхнеаич Художник Арвид Буманнс

PASAULES BĒRNI

Redaktors U. Auseklis Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore S. Mazvērsīte Korektore L. Smilga

Nodota salikšanai 01.03.84. Parakstīta iespiešanai 13.08.84. Formāts 60X84/10. Tipogrāfijas papīrs ,\V 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 13,95 uzsk. iespiedi.; 14,41 uzsk. krāsu nov.; 15,37 Izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 319-4.2.1. Cena 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. N° 179/31837/B-797. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gra-matu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Pa 647 Pasaules bērni: Arz. rakstnieku stāsti. 21. gadagājums / Sast. ē. Juhņēvičs; Tulk. V. Kraučis u. c.; Māksi. A. Bū-manis. — R.: Liesma, 1984. 237 Ipp., il.

Ikgadējs ārzemju rakstnieku stāstu krājums. Vidējā skolas vecuma bēr» niem.

P 4803020000-179 ,

M801 (11)—84 1 '

1

Iru dzejnieka un publicista Tomasa Deivisa (1814—1845) dzejolis.

2

Pirmā rinda no P. B. Sellija dzejoļa «Cīrulim».

3

Dzeja (Iru vai.).

4

Aizveriet gramatas (iru vai).

5

Ģeometrija (iru vai.).

6

Mana dvēsele. (Iru vai.)

7

šis stāsts uzrakstīts amerikāņu noveles «Kapu kliedziens» stilā. (Autora 4>iez.)

8

Nasvara — košļājamā gumija ar narkotisku iedarbību.

9

Čapandazs — nacionālās jātnieku spēles dalībnieks; spēles gaitā jātnieki rauj cits citam ārā no rokām nomedīto āzi.

Aruls — kaltēts saldais biezpiens.

10

Tamarinds — Indijas datele. Mūžzaļš, tropisks pākšaugu dzimtas koks ar dzelteniem ziediņiem; augļus lieto medicīnā un konditorejas izstrādājumu ražošanā.

11

Nats — burtiskā tulkojuma — gars. Saskaņa ar birmiešu ticējumiem nati valda pār pasauli.

12

8 Tindžans — Jaungada svētki Birmā. Tiek svinēti aprīļa vidū.

13

Skola, kurā māca senindiešu valodu — pali. Sai valodā sacerēti budistu raksti.

14

Salings — sīka naudas vienība.

15

Jamss — batāte.

16

Tabi — japāņu zeķes no stingra auduma ar atsevišķi nodalītu ikšķi. Ja zeķēm piešuj biezu pazoli, tās valkājamas bez apaviem.

17

Jamatono oroti — leģendārā čūska no senjapāņu mita.

18

Pēc budistu ticējumiem mirušie cilvēki pārtop par kādām citām dzīvām būtnēm.

Content

Juhņēvičs Ēvalds Pasaules bērni. Divdesmit pirmais gadagājums

BOHUMILS RŽIHA, čehu rakstnieks. SEPTIŅI BRĀĻI

INGERA SANDBERGA, zviedru rakstniece. ES PALĪDZU tētim

HERARDS VALSPAHS, holandiešu rakstnieks. LAPSĒNS

HUANS ANTONIO DE SUNSUNEGI, spāņu rakstnieks. ŅŪTONA BINOMS

JOHANESS HELGI, islandiešu rakstnieks. ZVEJNIEKI DODAS JŪRĀ...

DZEIMSS PLANKETS, iru rakstnieks. SĒRAS PAR VARONI

IVANA BRLICA-MAZURANICA, horvātu rakstniece. REGOČS

BORISlAVS STANKOVIČS, serbu rakstnieks. NUŠKA

HENRIKS SENKEVIČS, poļu rakstnieks. JANKO SPĒLMANĪTIS

HANSS FALLADA, vācu rakstnieks. STĀSTS PAR ZELTA DĀLDERI

VILJAMS MELVINS KELLIJS, amerikāņu rakstnieks. IENAIDNIEKA TERITORIJA

ČĀRLZS ROBERTSS, kanādiešu rakstnieks. ATKALJŪRĀ

BERNARDO KORDONS, argentīniešu rakstnieks. MAISS BAL0ŽIEM

ORASIO KIROGA, urugvajiešu rakstnieks. KROKODILU KARŠ

MUSTAFA AL-MANFALUTI, arābu rakstnieks. SODS

0. R. DAIORNONS, Gajānas rakstnieks. «MISTERA» K0LAV0LES ZIEMOŠANA

GABRIELS MARIANO, Zaļā Raga salu rakstnieks. SLIMAIS PUISĒNS

AZAMS RAHNAVARDS ZARJABS, afgāņu rakstnieks. ZIRGU ZAGLIS

C. DAMDINSURENS. mongoļu rakstnieks. SVĒTA KALNA BĒRIS

U AUN SOU, birmiešu rakstnieks. TI HLA MEŽS

MONA METI, taizemiešu rakstniece. LUPATA

VANESA GR1FENA, Fidži salu rakstniece. KONCERTS

SAOTOME KACUMOTO, japāņu rakstnieks. SPOKU MĀJA

ALANS MARŠALS, austrāliešu rakstnieks. KOKI PROT RUNĀT

SATURS

1