Brigadere Anna

Таutas pasakas un teikas-4

Таutas pasakas un teikas-4

Annas Brigader redakcijā

.

Cūku gans Lauriņš.

Venreiz bijis darbinieks — tam nebijis bērnu. Kādu dienu viņš braucis no meža mājās un ieraudzījis ceļmalā mazu bērniņu raudam. Viņš to uzcēlis un pārvedis savai sievai. Sieva par bērniņu ļoti priecājusies, un abi nosprieduši, ka Dievs pats šo bērniņu viņiem dāvinājis un ka tas jāaudzina. Iesaukuši bērnu par Lauriņu un audzinājuši.

Pagājuši kādi divi gadi, kamēr tēvs bērnu pacēlis; te tēvam rādījies sapni, ka tam viss būšot laimēties, ko Lauriņa vārdā vēlēšoties.

„Labi!“ vīrs domā, „tad es —Lauriņa vārdā — vēlētos muižā par vagaru būt! diezgan gadus par darbinieku esmu bijis.“

Kā vīrs vēlas, tā ari tūlīt notiek : no rīta uzceldamies atrodas muižā par vagaru.

Paiet atkal divi gadi—virs vairs nav mierā par vagaru, bet vēlas Lauriņa vārdā par muižkungu. Labi, — no rīta atrodas ari muižkunga vietā un dzīvo uz priekšu, it kā arvienu šinī vietā jau būtu bijis.

Paiet atkal kāds laiks—vīrs vēlas Lauriņa vārdā tai muižā par dziratskungu būt. Tas notiek. Nu viņš, par dzimtskungu būdams, dzīvo plaši savā muižā: salūdz allaž viesus un dzīro. Bet tai laikā Lauriņš jau deviņi gadi vecs, un tēvs Lauriņa dzimuma dienā atkal salūdzis pulka viesu. Bet māte tai dienā plijusies tēvam virsū, lai jele pasakot, kādēļ viņam visur tā laimējies? Virs nevarējis glābties —

pateicis: tā un tā—«mēs dzīvojam no Lauriņa laimes:—-ko vien viņa vārdā vēlējos, tas notiek.“

Bet Lauriņš noklausījies, ko tēvs mātei stāstījis, un domājis: „Labi, ka to zinu — nu es pats savu laimi izlietošu! — jūs šodien beidzamo dienu no manas laimes dzīvosiet: ritu būsiet darbinieki, kā bijuši.“

Un kad nu visi viesi pie kapijas sēdējuši, Lauriņš sacījis pie sevis: „Lauriņa vārdā kaut visas tases būtu tukšas un uz mutes!“

Tā notiek: visas tases tūlīt tukšas un uz mutes — viesiem nav nekā ko dzert.

To redzēdams, virs saka sievai: „Lauriņš ir noklausījies, ko mēs šorīt runājām. Nu mūsu laime beigta. Vai tu nu redzēji, kāds labums radās no tavas ziņkārības?“

Un no rīta vīrs ar sievu bijuši atkal par darbiniekiem; bet Lauriņš aizgājis pa pasauli savu laimi meklēt.

Gājis, gājis — nonācis pie viena ķēniņa un gribējis pie tā par cūku ganu līgt. Bet ķēniņš sacījis: „Man ir kādu pāri simts cūku — tu, krupi, jau tās nenoganisi! es tevi nevaru paturēt, eji, meklē citu dienestu!“

Lauriņš, to dzirdēdams, paklusu sacījis: „Lauriņa vārdā! kaut ķēniņš mani paturētu!“

Un tūdaļ ķēniņš to paturējis par cūku ganu.

Bet tavus brīnumus nu visiem ļaudīm, kad mazais cūku gans rītā cūkas ganos laidis: tās visas rindā vien tam pakaļ gājušas. Ganos atkal šis nomaucis stabulīti un nu stabulējis, un cūkas tikai dancojušas. Par to ķēniņš Lauriņu ļoti izturējis, un ari ļaudis to izslavējuši par lielu gudrinieku.

Reiz ķēniņš pat derējis ar citiem ķēniņiem: kam tas labākais cūku gans esot? Sanākuši pulks cūku ganu ar cūku bariem pilī, gribēdami kādas nekādas skunstes rādīt; bet Lauriņš tos visus izvinnējis: pastabulējis stabulīti un gājis pa priekšu — cūkas tam pēc lieluma rindā pakaļ; apgājis ap pili riņķī pastabulējis atkal — nu cūkas pat ačgarniski tam gājušas pakaļ: ar asti papriekšu, ar galvu pakaļ; kad nu

apgajis ap pili, tad atkal pastabulējis —un cūkas rindā gājušas viņam pa priekšu, ausis un astes gaisā izcēlušas.

Visi apbrīnojuši ķēniņa cūku ganu, un ķēniņš puika derības naudas iemantojis.

Atkal vairāk gadu pagājuši, un nu ķēniņam pienākušas bēdu dienas: vajadzējis pēc līguma visas savas trīs meitas velnam atdot. Vecākā meita patlaban bijusi izaugusi un tikko izaugusi — ķēniņam jāriko kāzas un bēres kopā; jo pēc dzīrām ķēniņa meita jāsūta uz baznīcu un tur jāatstāj velnam.

Un, kad nu kučieris karietē aizvedis vecāko ķēniņa meitu uz baznīcu, ķēniņš iedomājies: „Lauriņš ir ļoti gudrs un izvedīgs, varbūt, ka tas manai meitai varētu palīdzēt?“

Pasaucis Lauriņu un raidījis to baznīcā, lai skatoties, kas ar meitu notiek. Lauriņš sacījis: „Labi, labi! bet kas pie manām cūkām paliks?“

„Es likšu tās zaldātiem ganīt.“

„Tas neko nelīdzēs!“ Lauriņš atteicis, „cūkas tagad tik baltas izmazgātas — tās ieskries dīķī — novārtīsies ļ jā ķēniņš pats nāktu ganīt —tad cita lieta— tam uzticu.“

Ķēniņš sola pats ganīt. Bet Lauriņš aiziedams pačukst: „Lauriņa vārdā! kaut cūkas ieskrietu dīķī un novārtītos pa dubļiem!" Tūdaļ cūku bars saklupis dīķī. Bet nu Lauriņš domājis: „Lauriņa vārdā! — kaut man būtu sudraba zirgs, sudraba bruņas, sudraba zobens, migla priekšā, migla pakaļā!“

Tā noticis, un nu Lauriņš devies uz baznīcu.

Iegājis iekšā, paklanījies ķēniņa meitas priekšā, šī sēdējusi viena pati krēslā. Ķēniņa meita paklanījusies viņam pretim —te jau velns skrējis iekšā ar divām galvām: „Ko tu te gribēji?

„Es gribu ķēniņa meitu 1“ Lauriņš atteicis.

„Es ari to gribu, tad mums jākaujas!“

Labi. Un velns cērt papriekšu — Lauriņam gandrīz gar zemi jākrit. Bet kā Lauriņš velnam cērt ar zobenu — tam abas galvas nost.

Nu ķēniņa meita pateicas savam glābējam un grib to līdz uz mājām vest; bet Lauriņš izglābto iesēdina karietē, aizcērt logu un domā: „Kaut es atkal pie savām cūkām būtu!“ Noiet pie cūkām. Šis iesaucas: „Ai, cienīgs ķēniņ, kādas nu manas cūkas! kā nu es tīras dabūšu?*

Bet ķēniņš to nemaz nedzird — tas: „Lai cūkas, kur cūkas, bet stāsti, kā bij ar manu meitu?“

„Bij viss labi: tur viens ienāca ar sudraba bruņām, sudraba zobenu — tas velnu uzvarēja; ķēniņa meita drīzi būs mājā. Bet kauties tur kāvās kā bēdas! es palīdu pabeņķī un tik, tik ari kādu cirtienu nedabūju.“

No rīta ķēniņš gan izlaidis ziņu, lai princeses glābējs, kam viņa drānu un gredzenu iedevusi. — pilī ierodas — dabūšot princesi par sievu — bet neviens nenācis.

Pēc gada laika atkal otra ķēniņa meita bij atdodama velnam un pēc dzirām vedama uz baznīcu. Aizvesta. Bet ķēniņš atkal sūtījis Lauriņu pakaļ: Lai eimot raudzīt, kas tur notiek!

Lauriņš atteicis: „lešu gan; bet tagad tev; cienīgs ķēniņ, cūkas vairs neuzticu; ja nenāk pati ķēniņiene ganīt, tad neeimu!“

Neko darīt, ķēniņienei jānāk ganos. Bet Lauriņš aiziedams domā: „Lauriņa vārdā! kaut cūkas ēstu, ka ne no vietas nepakustētu!“

Tā noticis: cūkas ēdušas kā piesietas. Bet tad Lauriņš vēl domājis: „Lauriņa vārdā I kaut man būtu zelta zirgs, zelta bruņas, zelta zobens, migla priekšā, migla pakaļā!“

Tūdaļ viss klāt, un Lauriņš dodas uz baznīcu.

Ieiet iekšā, dod ķēniņa meitai labdienu, viņa saņem, te velns ar trim galvām kliegdams pakaļ: „Ko tu te gribēji?“

„Gribu ķēniņa meitu glābt!“

„Tad mums jākaujas!“

Labi. Un šoreiz Lauriņš vairs negaidījis, kamēr velns cērt — cirtis pirmais, un velnam divas galvas nost. Bet nu velns ari cērt Lauriņam, ka tas gar ķēniņa meitas krēslu gandrīz, gandrīz saslīgst; tomēr

Lauriņš atkal uzšaujas augšā un dod velnam pretī — velnam nokrīt trešā galva, un ķēniņa meita izglābta.

Nu šī iedod Lauriņam savu zelta drānu, zelta gredzenu un lūdz lai braucot līdz pie tēva. Bet Lauriņš iesēdina meitu karietē, aizcērt lodziņu un vēlas pie savām cūkām būt. Labi — tiek ari.

Ķēniņš ar ķēniņieni pie cūkām to sagaida un prasa: „Kā princesei klājas?“

„Viss labi!“ Lauriņš atteic, „tur viens ienāca ar zelta bruņām, zelta zobenu — tas kāvās ar velnu, ka asinis straumēm plūda. Es gulēju pabeņķī, bet, arē, mans zābaks ari palika asinains.“

Ķēniņš nu meklēja atkal glābēju pa visām malām, bet tas negadījās.

Pēc gada laika jaunākai ķēniņa meitai sarīkoja dzīrās: kāva vēršus, kāva aitas, un ķēniņš aizsūtīja ir pie Lauriņa ganos, lai paņem trīs labākās cūkas ko kaut. Bet Lauriņš domā: „Kaut tie nevarētu ne cūkai sara pārgriezt!“

Tā notiek: miesnieki nodzīvojas slapjām mugurām — nevar nokaut cūku. Ķēniņš — to dabūjis zināt — sauc Lauriņu un prasa: kālab miesnieki nevarot cūkas nokaut?

„Ja, cienīgs ķēniņ, kad tu gribi cūkas likt kaut, tad tev pašam man tas jāpasaka: tu man cūkas ar skaitu esi iedevis, man tev ar skaitu būs jāatdod; no cita neviena neatprasīs kā no manis.“

„Tas ir pareizi!“ ķēniņš atbild, „bet nu ļauji trīs cūkas nokaut.“ Labi. Un tagad miesnieki nokāva cūkas kā cāļus.

Pēc dzīrām jaunāko ķēniņa meitu aizveda uz baznīcu, un ķēniņš atkal sūtīja Lauriņu pakaļ; bet Lauriņš šinī reizē grib, lai ķēniņš ar ķēniņieni abi cūkas gana. Labi. Aiziedams, Lauriņš domā: „Kaut cūkas veselu rāceņu lauku noraktu 1 un kaut man būtu dimanta zirgs, dimanta zobens, dimanta bruņas, migla priekšā, migla pakaļā!“

Tūdaļ viss klāt, un Lauriņš dodas uz baznīcu.

Un tikko šoreiz iegājis baznīcā, ķēniņa meitas priekšā paklanījies, te velns ar sešām galvām rūkdams pakaļ. Un nu tie sākuši kauties, ka visa baznīca trīcējusi. Pēc lielās cīņas Lauriņš velnu pārvarējis, bet pats ari kājas pirkstu ievainojis. Ķēniņa meita tam iedevusi savu zelta šņubdrānu kāju apsiet un uzmaukusi tam zelta gredzenu pirkstā, lūgdama gauži, lai braucot līdz uz pili. Bet Lauriņš iesēdinājis meitu karietē, aizcirtis lodziņu, un pats vēlējies pie savām cūkām būt.

Aizticis pie cūkām — brīnījies; „Vai, kas nu tos rāceņus maksās, ko jūs ar ķēniņieni esiet noēdinājuši?“

„Nekas, nekas!“ ķēniņš atteicis, „pasaki mums tikai, kā princesei klājies!“

„Princese izglābta! tur viens atnāca dimanta bruņām, dimanta zobenu — tas velnu uzvarēja.“

Nu ķēniņš izsūtījis ziņu par visu valsti, lai tie trīs glābēji nākot uz piii — viņš tiem došot savas meitas par sievām.

Atnākuši trīs blēdīgi Studentes un teikušies, ka viņi princeses glābuši. Princeses prasījušas Šiem, lai parāda tās zīmes, ko viņas glābējiem devušas. Kad šie to nav varējuši, tad vecākā sacījusi uz savu blēdīgo brūtgānu, lai tas izvedot vilku no meža, tad viņa būšot tam ticēt.

Študente nu bijis nagos — nezinājis neviena padoma un vilku pārvest nejaudājis. Beidzot viltnieks aizgājis pie gudrā Lauriņa un lūdzies, lai jele palīdzot.

„Kālab ne!“ Lauriņš sacījis un aizgājis mežmalā; tur pastabulējis stabuli, tad nācis vilks luncinādamies ārā.

„Nebēdā neko!“ Lauriņš sacījis vilkam, „nāci tikai līdz! kas tevi vedīs, tas pats tev par cepeti būs.“

Labi. Un nu vilks aizgājis študentem lidz — princesei bijis jātie un viltnieks jāprec. Bet ķēniņš visām trim māsām kāzas nospriedis kopā — vienā dienā — svinēt.

Otra princese paģērējusi no sava brūtgānā, lai tas viņai lauvu atvedot. Šis študente atkal Lauriņu lūdz, lai palīdzot. Labi. Lauriņš pastabulējis mežmalā — nāk iauva, ka viss mežs trīc. Bet Lauriņš mierina lauvu: „Nebrēci, nebrēci! tev būs labi: kas tevi vedis, tas pats tev par cepeti būs.“

Labi. Un nu lauva aizgājis študentem līdz — princesei bijis jātic un viltnieks jāprec.

Jaunākā princese atkal gribējusi, lai viņas brūtgāns meža zirgu pārved.

Šis blēdis atkal Lauriņu lūdz, lai palīdzot. Labi. Lauriņš pastabulējis — meža zirgs zviegdams nācis no meža ārā. Bet Lauriņš teicis: „Esi klusu: nebēdā ne nieka: kas tevi vedis, tas tev par cepeti būs.“

Labi. Un nu meža zirgs aizgājis študentem līdz — princesei bijis jātic un viltnieks jāprec.

Drīz ari trejējās kāzas jau rīkotas. Bet kāzu rītā Lauriņš nostājies apakšā, pie jaunākās princeses trepēm, nomaucis zābaku, tinis viņas zelta drānu ap ievainoto kāju un domājis: „Kaut jaunākā princese nāktu pa trepēm zemē!“

Tūlīt istabas durvis atveras, un šī nāk ari. Bet jau no tālienes viņa redz zelta drānu spīdam un nu pazīst savu drānu, savu glābēju un ved pie ķēniņa.

Tagad ar gredzeniem, ar drānām, ko ķēniņa meitas Lauriņam devušas, pierādīja smalki, ka Studentes ir krāpnieki, tādēļ tos ielaida dārzā pie zvēriem, ko paši bij pārveduši: zvēri saplosīja viņus. Lauriņš tad apprecēja jaunāko ķēniņa meitu, un ķēniņš tam iedeva citu pili par mājokli, savai pilij iepretim, tikai liels ezers vien bij starpā.

Bet pēc kāzām Lauriņš reiz skatījies pa savu pils logu un domājis: „Lauriņa vārdā! kaut mana pils būtu zelta, un kaut glāžu tilts stieptos pār ezeru no manas pils līdz ķēniņa pilij, un tiltam abās puses kaut būtu balti bērzi ar zelta lapām!“

Tā noticis: pils bijusi tūdaļ zelta, pār ezeru gadījies glāžu tilts, un koki ar zelta lapām abās pusēs mirdzējuši kā mūžīga saule.

Tad Lauriņš no rīta vēl domājis: „Kaut mans sievas tēvs rīta kurpēm nāktu pār tiltu pie mums!“

Tūlīt ķēniņš nācis ari. Bet Lauriņa sieva, tēvu tādu ieraudzīdama — rājusies: „Kā tu nu manu tēvu tādā apģērbā pie mums aicini!“

„Nu labi!“ Lauriņš atteicis, „lai tad viņš atbrauc zelta karietē, sešiem melniem ērzeļiem un ķēniņa drēbēs.“

Un tūlīt ķēniņš brauc ari tādā izskatā. Atbrauc gan, bet dusmīgs: kāpēc znots viņu gribot jokot? viņš par to celšot karu ar viņu!

Labi — un tūlīt sūtījis zaldātus pret Lauriņa pili. Bet Lauriņš vēlējies: „Kaut visi zaldāti paliktu par baltiem bērziem ar zelta lapām!“ Tā noticis, un nu sievas tēvs pateica Dievam, ka varēja ar znotu mieru derēt, lai zaldātus atlaistu.

Atlaidis un tad teicis: „Kālab tu, sievas tēv, man tādu vecu pili iedevi, tādēļ es tev liku rīta drānās uz kapiju nākt; bet nu dzīvosim godīgi.“

.

Ķēniņa dēls.

Kādam ķēniņam trīs princeses. Reiz princeses iet gar jūrmalu pastaigāties un ierauga laiviņu. Tās iekāpj laiviņā un vizinās. Bet par nelaimi vētra laiviņu aizdzen tāļu jūrā. Trīs dienas un trīs naktis šīs svaidās pa viļņiem, kamēr beidzot nokļūst svešā, svešā pilsētā. Pilsētā princeses apmetas pretim ķēniņa pilij. Kādu dienu ķēniņš iet garām, kur princeses dzīvo. Vecākā māsa, ķēniņu ieraugot, saka: „Ja viņš mani precētu, tad es apšūtu visu valsti.“ Otra atkal saka: „Ja viņš mani precētu, es atkal visu valsti apmazgātu.* Bet trešā saka: „Ja viņš mani precētu, tad man būtu trīs dēli, kuriem saule krūtīs, mēness mugurā un zvaigznes visapkārt.“

Ķēniņš to sadzird un apprec trešo māsu. Drīz pēc kāzām ķēniņam jāiet uz ilgu laiku karā. Ķēniņienei piedzimst pa to laiku pirmais dēls ar sauli krūtīs, mēnesi mugurā un zvaigznēm visapkārt. Bet vecākai māsai tas gauži skauž. Viņa nozog bērnu un aizdod aiz deviņām valstīm burvju mātei. Burvju māte pieslēdz spožo dēlu pie dzirnavām un liek lupatas malt. Ar otru ķēniņienes dēlu tāpat notiekas. Bet, kad ķēniņienei trešais dēls piedzimst, tad vecākā māsa paziņo ķēniņam, ka viņam tāds dēls piedzimis kā kaķēns. Ķēniņš paliek skumīgs. Tas pasaka ziņu nesējam, lai māti ar bērnu mucā ieliekot un jūrā iesviežot. Tā izdara. Bet brīnuma dēls mucā aug ļoti ātri, gāndriz jau rūmes pietrūkst. Tad tas saka mātei: „Speršu dibenu ārā!“

Bet māte atbild: „Nesperi, nesperi — noslīksim!“ Te uz reizi muca apstājas pie svešas salas. Ko nu vairs gaidīt! dēls sper dibenu laukā.

Muca pieskalota pie salas. Uz salas tie atrod skuju būdiņu, kur pārgulēt, un koka bisi, ar ko pārtiku pamedīt. Trešā dienā brīnuma dēls, pīles medīdams, satiek lielu vīru, kujš lūdzas nošautās pīles. Viņš iedod vienu pīli; bet tas nav ātrāki mierā, kamēr atdeva visas pīles. Lielais vīrs paņem pīles un apēd, bet dēlam dāvina par to labumu mazu spieķīti, sacīdams: „tas sāvā laikā noderēs!“ Būdiņā dēlam neviļus spieķītis piesitas pie zemes. Te uz reizi trīs vīri klāt un prasa: „Ko darīsim? Dēls nezin, ko atteikt; piesit atkal spieķīti pie zemes, un vīri pazūd. Māte to noskatās un pamāca dēlu neraidīt vīrus projām, bet teikt, ka vēloties glāžu pili ar glāžu tiltu līdz otrai jūras malai. Viņs paklausa māti, pasauc atkal vīrus, un lūk, glāžu pils ar tiltu, viens divi, gatavi. Tagad nu kuģi vairs nevarēja braukt tiešām: katram kuģim papriekšu bij jāizlūdzas uz salas pēc ceļa, jo tilts priekšā. Reiz piebrauc kapteinis ar lielu kuģi un sūta savu sulaini— mori—uz salu ceļa prasīt. Brīnuma dēls piesit ar spieķi un paliek pats par mori, lai varētu ar kuģi tā nepazīstams pie sava tēva aizbraukt. Un tavu laimi, kuģis ari taisni nodomājas braukt uz viņa tēva valsti,

gribēdams tur savas preces pārdot. Us krasta brīnuma dēls atkal piesit ar spieķīti un paliek neredzams, lai varētu klusu kapteinim pie tēva līdz aiziet. Kapteinis tūdaļ ķēniņam stāsta, ka uz jūras glāžu pils un glāžu tilts. Ķēniņš grib braukt pili skatīties, bet viņa sieva, pirmās vecākā māsa, kuru, no kara pārnākdams, apprecējis, — tam iestāsta: „Ko nu čabinies, brauksim labāk uz mežu. Mežā zinu kādu ozolu> kur tāds meža kaķis, kas uz koka kāpjot runā un zemē kāpjot dzied.“ Moris to visu dzird. Viņš piesit ar spieķīti un liek saviem vīriem kaķi atnest. Ķēniņš aizbrauc kaķi skatīties; bet neatrod nekā. Otrā dienā ķēniņš grib atkal braukt pili skatīties. Bet sieva atsaka: „Ko nu gribi; brauksim labāk uz kādu kalnu, kur tāds meža kuilis, kas pats velk arklu un ar.“

Moris piesit ar spieķīti un pavēl kuili atnest pie sevis. Izbraucas atkal par tukšu. Trešā dienā ķēniņš atkal grib uz jūru, pili skatīties. Bet sieva saka: „Ko nu vāries; brauksim labāk aiz deviņām valstīm, tur atradīsim burvju māti, kurai divi lupatu malēji. Šiem abiem saule krūtīs, mēness mugurā un zvaigznes visapkārt.“

Moris, to dzirdēdams, pavēl malējus atnest. Bet vīri atnāk atpakaļ un saka, ka lupatu malējus nevarot burvenei atņemt. Moris nu papūš spieķītim otrā galā. Ak brīnumi: nāk kara spēks tik liels, ka sniedzas no spieķīša līdz burvenei. Burvene ierauga kara spēku, paceļas gaisā un skatās, kur gals. Bet, kad gala nevar saredzēt, tad aizlaižas savās bailēs pa gaisu projām. Vīri nu atpestī malējus un atved pie brāļa. Ķēniņš aizbrauc devītā valstī un atkal nedabū nekā redzēt. Tagad tas sadusmojas uz sievu un brauc viens pats glāžu pili skatīties. Bet, ko viņš te atron? Te ir viņa pirmā sieva ar trim brīnuma bērniem. Šī nu izstāsta it visu, kā noticies. Ķēniņš tūdaļ liek otru sievu — raganu ar zirgiem saraustīt un dzīvo ar saviem spožiem dēliem un pirmo sievu it laimīgi no jauna.

.

Galdaut, klājies!

Kādam tēvam trīs dēli: divi gudri, viens muļķis. Kādu dienu viens no gudrajiem dēliem sācis tēvam virsū plīties, lai laižot viņu pasaulē. Tēvs laidis. Nu gudrais dēls gājis, gājis, bet, kā par nelaimi, nevarējis nekur darba dabūt. Beidzot saticis kādu vīru un lūdzies, lai jel dodot darbu. Vīrs atteicis: „Ja esi mierā ar to algu, ko no laba prāta samaksāšu gada laikā, tad nāci šurp.“ Dēls bijis ar mieru. Kad gads bijis pagalam, tad vīrs iedevis dēlam galdautu par algu, sacīdams: „Uzcītīgi tu man kalpoji, labu algu dabūsi! Šis galdauts vairāk vērts nekā nauda.. Tev viņš tik jāizklāj un jāiesaucas: galdaut, klājies! tad tūlīt gadīsies tur virsū gardākie ēdieni, labākie dzērieni.“

Dēls pateicies un aizgājis uz mājām. Bet pusceļā uznācis vakars; bijis jāiegriežas pie kāda saimnieka pārgulēt. Saimnieks uzņēmis gan, bet gribējis ari zināt, kas tas par galdautu.

„Tas ir tāds galdauts, kam nevar teikt: galdaut, klājies!“ dēls atbildējis un aizgājis gulēt.

Bet, kamēr dēls gulējis, saimnieks paņēmis galdautu un uzsaucis: „Galdaut, klājies!“ Tūlīt gadījušies gardākie ēdieni, labākie dzērieni. To redzēdams, saimnieks paņēmis dēla galdautu un nolicis citu no saviem galdautiem vietā. Otrā dienā dēls, nekā ļauna nedomādams, pārgājis māja un stāstījis tēvam, lai tūlīt aicinot viesus: viņs būšot ar savu galdautu visus labi pacienāt. Viesi sanākuši. Nu dēls gribējis rādīt ko viņa galdauts spēj, un uzsaucis: „Galdaut, klājies!“ Bet

nekā: galdauts neklājies un neklājies. Dēls gan sācis brīnīties, bet ko tas viss līdzējis. Viesi sākuši smieties, tēvs palicis dusmīgs, visa lielība bijusi vējā.

Drīzi pēc tam atkal otrs no gudiajiem dēliem plijies tēvam virsū, lai to laižot pasaulē. Tēvs laidis. Šis nu gājis, gajiš, bet ari nevarējis nekur darba atrast. Beidzot saticis to pašu vīru un lūdzies, lai jele dodot darbu. Vīrs atteicis: „Ja esi mierā ar to algu, ko no laba prāta tev gada galā samaksāšu, tad nāci šurp.“

Otrs dēls bijis ar mieru. Gada beigās vīrs iedevis otram dēlam aunu par algu, sacīdams; „Uzcītīgi tu man kalpoji, labu algu dabūsi! Šis auns vairāk vērts nekā nauda. Tev tik jauzsauc: auniņ, gremo! tad auns tūlīt atgremos zelta dukātus.“

Otrs dēls pateicies un aizgājis uz mājām. Bet pusceļā uznācis vakars; bijis jāiegriežas pie tā paša saimnieka pārgulēt, kur toreiz brālis gulējis. Saimnieks uzņēmis gan, bet gribējis ari zināt, kas tas par aunu.

„Tas ir tāds auns, kam nevar teikt: auniņ, gremo!* otrs dēls atbildējis un aizgājis gulēt.

Bet, kamēr šis gulējis, saimnieks paņēmis dela aunu un nolicis citu no saviem auniem vietā. No rīta otrs dēls pārgājis mājā un stāstījis tēvam, lai saaicinot viesus: viņa auns būšot visus bagātīgi apdāvināt. Viesi sanākuši. Nu otrs dēls tūlīt ņēmies rādīt, ko viņa auns spēj, un uzsaucis: „Auniņ, gremo!“ Bet nekā: auns negremojis. Dēls gan sācis brīnīties, bet tikpat: viesi sākuši smieties, tēvs palicis dusmīgs, visa lielība vējā.

Pēc kāda laika atkal muļķītis plijies tēvam virsū, lai laižot ari viņu pasaulē; bet tēvs teicis: „Tavi gudrie brāli neko neizdarīja, ko tad tu domā pasaulē izdarīt?“

„Tēt, vai nu ko izdaru, vai neizdaru, bet laid gan mani!“

Tēvs laidīs ar. Muļķītis nu gājis, gājis, kamēr saticis to pašu viru. Lai dodot darbu! muļķītis kaulējies. Vīrs atteicis: „Ja esi mierā ar to algu, ko no laba prāta tev gada galā samaksāšu, tad nāc šurp/

Labi, — bijis mierā.

Gada galā vīrs iedevis muļķītim rungu, sacīdams:

„Uzcītigi tu man kalpoji, labu algu dabūsi! Šī runga vairāk vērts nekā nauda. Tev tik jāuzsauc: runga, siti! tad runga tūlīt mizos katru, kas tik tev iedomājies pāri darīt.“

Muļķītis pateicies un aizgājis uz mājām. Bet pusceļā uznācis vakars; bijis jāiegriežas pie tā paša saimnieka pārgulēt, kur toreiz abi brāļi gulējuši. Saimnieks uzņēmis labprāt, bet gribējis ari zināt, kas tā par rungu.

„Tā ir tāda runga, kurai nevar teikt: runga, siti!“ muļķītis atbildējis un nolicies gulēt.

Bet kamēr šis gulējis, saimnieks tīkojis pēc rungas. Viņš domājis: „Ja galdauts un auns tik derīgi, tad jau runga būs vēl derīgāka.“ Un tūlīt paņēmis rungu, uzsaukdams: „Runga, siti!M Acumirklī runga paklausījusi: uzlēkusi saimniekam mugurā un devusi un devusi. Iesākumā nabadziņš gan kaunējies bļaut, bet, kad jau vispāri rādījušies zilumi, tad sācis bļaut nelabā balsī, tad skrējis muļķīti modināt, lai pestījot. Bet muļķītis teicis: „Ja atdosi galdautu un aunu, ko brāļiem noņēmi, tad pestīšu.“

„Atdošu, atdošu!“

Labi. No rīta muļķītis pārgājis ar galdautu, aunu un rungu mājās un teicis tēvam, lai saaicinot viesus. Tēvs domājis: „Laikam atkal rādīs kādas blēņas, bet, ja nu tā grib, saaicināšu ar.“

Viesi sanākuši. Bet muļķītis nerādījis vis blēņas. Kā uzsaucis: „Galdaut, klājies!“ tā ari bijuši ēdieni, dzērieni tie visulabākie. Visi ņēmušies mieloties. Pēc maltītes muļķītis vēl iestiepis aunu, licis tam gremot dukātus un apdāvinājis visus bagātīgi; tik abiem gudrajiem brāļiem vēl ar to nepieticis. Tie zaimojuši muļķīti, teikdami, ka galdautu un aunu viņi nopelnījuši un nevis muļķītis. Ja muļķītis esot nopelnījis kaut ko, tad lai rādot šurp. To dzirdot muļķītim aptecējusies sirds: „Te ir mans nopelns: runga, siti!* Acumirkli runga klupuši brāļiem, zaimotājiem, virsū un devusi un devusi. Šie saukuši, lai glābjot, lai pestījot; bet muļķītis atteicis: „Ātrāk nepestīšu, kamēr apsolaties mani nekad vairs par muļķi nesaukt, nedz ari zaimot*

Brāļi āpsolījušies; muļķītis tūdaļ atpestījis.

.

Ka stiprinieks izmācīts.

Vecos laikos kāds tēva dēls bijis tik stiprs, ka cīkstoties nevarējis tai apgabalā neviena pretinieka dabūt. Viņš sataisījies iet citā apgabalā pretinieku meklēt. Gājis vienu diēnu, gājis otru dienu: nekur tāda atrast. Beidzot stiprinieks iegriezies vienās mājās, kur veca māmiņa plāceņus siekiem mērojusi.

„Kur, puisīt, eji?“ māmiņa jautājusi.

„Eimu meklēt pretinieku cīkstoties.“

„Nu, kad pārnāks mani divi dēli, tad tu varēsi gan pacīkstoties.“

Māmiņa nu izcepusi vēl trešo sieku plāceņu un tad gaidījusi dēlus mājās. Pēc kāda laika abi pārnāk: katram briedis padusē un stirna uz mazā pirkstiņa. Māmiņa noliek katram zieku plāceņu priekšā un aicina ciemiņu pie trešā sieka. Šie noēd savu sieku gardu muti un izdzer pusmucu miestiņa; ciemiņš turpretim nevar siekam kaudzītes noēst, kur nu vēl pusmucu pievarēt. To redzot, stipriniekam jau paliek pliekana dūša: viņs būšot labāk no rīta cīkstoties. Vakarā māmiņa uztaisa vienam dēlam guļu pie vienām durvīm, otram dēlam pie otrām durvīm un ciemiņam plānvidū. Naktī viens dēls ieklepojas. Bet klepum tāds spēks, ka aizsviež ciemiņu no plānvidus līdz otrajām durvīm, taisni otram dēlam virsū. Tūlīt otrais dēls ari ieklepojas un aizsviež ciemiņu kā tauriņū atpakaļ pie pirmā klepotāja. Un tā nu stiprinieki sasvaida ciemiņu kā čubmaišeli drīz uz vienu galu, drīz uz otru cauru nakti. No rīta šis ne uz to pusi vairs cīkstoties: viņš laiž labāk ļekas vaļām; bet abi dēli lobj pakaļ. Par laimi bēdzējs satika vīru ar resnu baļķi uz kamieša. Viņš lūdz, lai jel paglābjot no tiem, kas viņam tur pakaļ dzenoties. Vīrs nosviež baļķi, noķer a ^us brāļus, iebāž to vienu vienā bikšu kabatā, to otru otrā kabatā un tad saka bēdzējam: »Steidzies tik nu projām, cik ātri vari, kamēr viņi manās kabatās. Kad būsi aizgājis tik tāļu, ka nevarēšu tevi vairs saredzēt, tad laidīšu abus ārā!“

Mājās tēva dēls stāsta brīnīdamies: „Vai akls! Es jau nu gan esmu stiprs: bet tur uzgāju tādus, kam neesmu mazā pirkstiņa vērts: tie divi bij stipri, kur nu vēl tas trešais.“

.

Čiks.

Reiz kādam kungam ceļā salūza kariete. Laime vēl, ka turpat bija kalējs. Kungs lika karieti sataisīt, un kalējs par darbu noprasīja veselu rubli. Neko darīt — kas jāmaksā, jāmaksā; bet mājā braucot, kungs aplam pukojās: „Par tādu nieku paņem veselu rubliI Cik tad viņš te strādāja? Tad jau kalējs vairāk pelna nekā kungs karietē sēdēdams. Ja labi apdomāju, tad jau es ari varu kalēja darbus strādāt un tikai bāzt rubļus kabatā. Pag, pag, paklusām labi jānoskatās kalēja darbi, un pa Jurģiem jāizdzen muižas kalējs no smēdes — kalšu pats.“

Labi — mājā kungs ik dienas sāk iet pie sava kalēja smēdē un vaicā un stāsta tam šo un to; bet paslepen glūnēt glūn. kā kalējs kaļ. Tā kādu laiku kalēja amatu acīm labi izmācījies, kungs dzen kalēju no smēdes ārā, lai iet, kur grib, un pats ar savu kučieri paliks par kalējiem : kungs, ače, kals, un kučieris pūtīs plēšas.

Labi. Otrā dienā atnāk no kaimiņu pagasta kāds saimnieks ar lielu dzelzs gabalu lemešus kalt. Kungs tūliņ itin lepni paņem dzelzi, ieliek ugunī, saber kaudzi ogļu virsū un saka:

„Kučieri, pūti nu!“ Kučieris pūš ari, nabadziņš, atspēries, kamēr dzelzs balta. Nu kungs uzrauj dzelzi uz laktas un saka saimniekam: „Siti nu!“ Saimnieks paķer lielo veseri un dod ari, lai dzirksteles šķīst. Sit, sit — dselzs jau paliek itin plāna, plāna, bet kalējs neko: lai tikai sit, kamēr nav atdzisusi. Beidzot dzelzs melna Neko darīt — liks ugunī, uzbērs lielu kaudzi ogļu un ieteiksies: „Kučieri, pūti nu!“

Kučieris pūš ari, nabadziņš, kamēr atkal balta, un nu kaļ atkal. Saimnieks gan negrib vairs sist, sacīdams: „Mēs jau to dzelzi izdedzināsim vien — te jau lemeši vairs netiks.“

„Kā netiks! Lemeši tiks, bet tu, muļķi, tikai nemāki labi sist. Kučieri, nāci šurp, tu labāki proti — siti tu !a Atnāk kučieris — kaļ, kaļ, bet iemeši netiek vis.

„Tava dzelzs ne niekam neder: te jau lemeši neiznāk — kalšu labāk cirvi!“

„Nu kaļiet cirvi! cirvis mājā ari noder,“ saka saimnieks. Dedzina atkal un kaļ, ko spēj. Pēc kāda laika kungs redz: dzelzs nav vairs daudz.

„Vadzi, saimniek, cirvis te ari netiek — kalšu nazi.“

„Kaļiet nazi; nazis mājā ari noder.“ Dedzina atkal un kaļ un kaļ, ko spēj. Pēc kāda laika kungs redz: dzelzs pavisam maz.

„Vadzi, saimniek, nazis te ari netiek — kalšu īlenu.“

„Kaļiet īlenu! īlens mājā ari noder.“ Dedzina atkal un kaļ un kaļ, ko spēj. Pēc kāda laika kungs redz: dzelzs gandrīz nemaz vairs nav — mazs, mazs nieciņš.

„Vadzi, saimniek, īlens te ari netiek — kalšu čiku.“ To sacījis, kungs paņēma vēl to, kas bij palicis, nokarsēja baltu un iemeta ūdenī. Čiks! mazais nieciņš nospurkšķēja ūdenī, un nu bij „čiks“ gatavs.

„Čiku“ pataisījis, kungs prasa labu maksu par padarīto darbu — veselu rubli. Saimnieks atsaka: „Naudas man nav, bet kvieši man gan mājās! atbrauciet vien, kalēja kungs, es jums godīgi aizmaksāšu.“ Saimnieks pārbrauc mājā; bet kungs ari tūliņ liek kučierim iejūgt karietē, un nu brauks saimniekam pakaļ, lai ātrāki rokā dabūtu nopelnīto maksu. Ceļā kungs piemāca kučieri: „Klausies, es pats iešu klētī ar maisu, jo pats taču labāki zin, cik jādabū par darbu; tu palieci ārpusē klausīties: ja saimnieks sacītu: diezgan! tad sauci: „Bēri, beri manu daļu ari — man gfūti bija sist!“

Labi, aizbrauc tur; saimnieks tūliņ ved jauno kalēju klētī. Bet aizdurvē bij paslēpušies pāris stipru puišu; tie sagrābj kalēju, nostiepj gar zemi, un saimnieks nu šauj kā šauj šim ar tādu vicu, kas sprakstos iz

gozēta. Šis — negribēdams, lai kučieris dzird, ka pērienu dabūjis — cieš, zobus sakodis. Labi nopērts, saimnieks sauc puišiem: „Diezgan!" Bet kučieris ārā atbild: „Bēri, beri manu daļu ari — man grūti bija sist!“ Saimnieks saka puišiem: „Nu manis dēļ — dosim vēli“ Puiši sagrābj pa otru reizi kalēju, un saimnieks nu dod ari kučiera tiesu čika taisītājam.

Mājā braucot, kungs saka kučierim:

„Lai velns tevi parauj, kučieri! kamdēļ sauci, lai vēl ber?"

„Vai, kungs, jūs jau paši tā pavēlējāt: es arvienu izdaru, ko pavēlējuši.“

„Nu, ja, ja! bet tiklīdz būsim pārbraukuši — dedzini nost to sasodīto smēdi: es vairs nekalšu.“

Krustmāte Nāve.

Sen senos laikos dzīvoja kāds vīrs lielākajā nabadzībā: viņš bij tik nabags, ka nespēja ne savu jaunpiedzimušu bērniņu uz baznīcu aizdabūt krustīt, jo neviens pie tāda nabaga pat krustībās nenāca. Neko darīt — bāza savu dēliņu maisā un nešūs nesa uz baznīcu. Bij jāiet pa briesmīgi Melu mežu. * Meža vidū satika jājēju baltā zirgā; tas vaicāja: kur šis eimot?

„Nesu savu dēliņu kristīt! nava neviena, kas palīdz.“

„Es tev palīdzēšu!“ jājējs saka, „ja man dēliņu par krustdēlu dosi, tad aiznesīšu līdz baznīcai.-

Labi, — jājējs aiznesa bērnu, tēvs gāja nopakaļus kājām. Kad bērns bija nokristīts, jājējs aiznesa baltajā zirgā bērnu uz mājām un sacīja tēvam:

„Kad mans krustdēls būs sešpadsmit gadu vecs, tad nākšu viņam pakaļ.“ To teicis, tas atdeva nabaga vīrelim labas dienas un aizjāja.

Pēc sešpadsmit gadiem jājējs atkal baltā zirgā atjāja, paņēma krustdēlu un aizveda kādā apakšzemes istabā. No rīta krusttēvs stāstīja savam krustdēlam, ka viņš esot nāve, un vaicāja: kādā amatā Šis gribēšot mācīties? Zēns atteica: „Mīļais krusta tēvs, kādu amatu tu man vēlēsi, ar tāda būšu mierā!“

„Nu, tad labi — tu būsi dakteris! es tev došu zāles un ar padomu palīdzēšu; bet pie tam cieti piekodinu: kad tu pie slimnieka būsi un mani redzi kāju galā stāvam, tad vari dziedināt; bet kad es galvas galā stāvu, tad neaiztieci slimnieku!“ Labi. Drīzi vien jauno dakteri pa visu apgabalu izslavēja. Reiz saslima bagāts tirgotājs. Tas bij apsolījis pusi no savas mantas tam, kas viņu izdziedinātu. Dakteris aizgāja, redzējā nāvi kājgalā, iedeva zāles — vesels. Nu dabūja briesmīgu naudu — tagad bij bagāts vīrs.

Otrā reizē atkal ķēniņa meita grūti saslima. Aizgāja dziedināt — redz: — šoreiz nāve gultas galvgaļa. Ko nu? Dakteris domā un sa-

domā: — liek uztaisīt tādu gultu ar vienu kāju un ieguldina tur ķēniņa meitu. Kad nu nāve atkal galvas galā piešmaucās, tā šis žigli pagrieza gultu citādi :—nāve palika kājgalā, un meita vesela. Nu dabūja no ķēniņa vēl lielāku naudu un varenu godu bez tam Bet, kad pārgāja mājā — nāve krusta dēlu aplam sabāra, lai tā otrreiz vairs nekrāpjot.

Drīz pēc tam pats ķēniņš iesirga. Nu ķēniņš apsolīja pusvalsti tam, kas viņu paglābšot. Labi, — atnāca lielais dakteris, ieguldināja ķēniņu vienkājas gultā un ārstēja tāpat kā toreiz meitu. Bet nāve šoreiz par varu gribēja gultas galvgalā piešmaukties, un kā šī tur par daudz uzbāzās, ta mans dakteris itin piepēži pagrieza gultu labi stipri, tā ka nāve kukuriski iesprāga kaktā. Kamēr nu nāve no sitiena pa kaktu ķeparājas — viņš iedeva ķēniņam zāles — tas vesels, un šim pusvalsts rokā. Pārgāja priecīgs mājā — atrada nāvi no dusmām slimu. Redzēdams, ka ar labu vairs nesatiks tā kā tā — sadomāja nāvi labāk pavisam nogalināt. Izgāja laukā, uztaisījā labu bozi no ābeles koka ar deviņiem zariem un spēra nāvei tā pa galvu, ka tā uz reizi bij pagalam. Beidzot aprakanosisto pakalnē un nu bij miers mājā.

Bet, kas nu notika — neviens cilvēks vairs nemira: dzīvoja visi nosirmojuši, sakrupuši. Vairāk gadu simteņu bij pagājuši, vecie pavisam bij apnikuši dzīvot un brēca raudādami pēc nāves. Tad dievs prasija saulei: vai nezinot, kur nāve nogrimusi? Saule atbildēja, ka viņa nāvi nav redzējusi savā spožumā. Tad aicināja mēnesi, zvaigznes: vai tie nezinot? Šie atbildēja: neesot manījuši. Beidzot sauca vēju: vai tas nezinot? Vējš atbildēja, ka drusciņ esot gan manījis, kur nāve palikusi. Nu pavēlēja vējam pūst, cik spēka. Vējš pūta vareni kādas trīs dienas un izpūta nāvi no pakalnes. Nāve izcēlās kājas un aizbadējusies iesāka briesmīgi cilvēkus kaut; pirms, zināms, savu paša krusta dēlu patērēja, kufs tagad ļoti vecs bija tapis. Bet vecie, kas iepriekš tā pēc nāves bij brēkuši, tagad, nāvi atkal redzēdami, slēpās un muka pa kaktu kaktiem — bet kur tu izslēpsies no manīga: nost visi!

,

Labi meli.

Vienam tēvam dēli: divi gudri, trešais muļķis. Reiz visi trīs brāļi aiziet pasaulē un ceļa maizei paņem līdz ari kumosu zaļas gaļas. Vakarā gudrie brāļi saka: „Vajadzētu zaļo gaļu uzcept; bet kur te mežā uguni dabūsi?“

„Dabūsim gan!“ muļķītis ieteicas, „es uzlīdīšu egles galotnē un skatīšos meža kokiem pāri, vai tad itin nesaredzēšu kautkur tāļumā uguni.“ Labi, uzlīdis galotnē, vērojis, vērojis — ja: tur un tur spīdot gan uguns: lai vecākais brālis aizeimot pakaļ! Vecākais brālis aizgājis un atradis veciti pie uguns.

„Labvakar, veco tēv! aizdodi mums uguni zaļu gaļu pacepties.* „Labprāt, dēls! Bet man ļoti tiktos tavu apķērienu dzirdēt: vai vari man labus melus pastāstīt? Ja to iespēji, uguni dabūsi, ja ne — mārciņa gaļas no ciskas ārā.“

Vecākais brālis gudrojis, gudrojis melus — nekas neiznācis. Vecītis izgriezis mārciņu gaļas no ciskas un palaidis bez uguns.

Nu taišās vidējais brālis uguni dabūt.

Aiziet, vecītis saka: „Labprāt, dēls! Bet man ļoti tiktos tavu apķērienu dzirdēt: vai vari labus melus izdomāt? Ja spēsi — uguni dabūsi, ja ne — divas mārciņas gaļas no ciskas ārā.“

Vidējais brālis gudrojis, gudrojis melus, nekas gudrs neiznācis. Vecītis izgriezis divas mārciņas gaļas no ciskas un palaidis bez uguns. Beidzot aizgājis muļķītis.

„Labvakar, veco tēv! vadzi, iedosi drusku uguns; mums tur cepeši cepami.“

„Tev laba mute, dēls! vai tu, varbūt, varēsi labus melus sadomāt? Ja vari — uguni dabūsi, ja ne — trīs mārciņas gaļas no ciskas ārā.“ „Veco tēv! kas nu melus nesagudrot; re, labu patiesību, tas jau gfūtāki. Bet to gan saku; ja es melus neizgudrotu, tad nedosi man

uguni un izgriezīsi trīs mārciņas gaļas; ja turpretim izgudroju, tad paņemšu uguni un izgriezīšu tev trīs mārciņas gaļas.“

«Ja, ja — to tu vari darīt; bet nu sāci!“

„Sākšu gan — atļauji tikai siekalas norīt. Redzi, veco tēv, reiz staigāju pa mežu un esmu tā izsalcis, tā izsalcis, ka vēlējies mēli norijis. Te paceļu acis — ieraugu dobumā trīs izceptus balodīšus, tik mīkstus kā pūpēžus. Nu raušu balodīšus ārā; kas ir: nevaru roku iedabūt dobumā. Pag! domāju — līdīšu pats pakaļ! Ielienu, noēdu balodīšus — nevaru vairs izlīst: ače, noēdies tik resns — tai platumā,

skaties! kur, jāsaka, izlīdīsi. Nu gudroju, gudroju, beidzot man iešaujas itin gudrs padoms galvā: aizteku mājā pēc cirvja, izrobu dobumu lielāku un nu izlienu ērti, jo ērti.“

„Tas viss var būt, dēls!“

„Pagaidi! vēl nesaki: tas var būt! apklausies tāļāk! Un tā nu eimu no meža ārā — uz reizi dzirdu briesmīgu troksni. Domāju: ja pasaule negāžas, tad tur cits kas drīzi kritīs. Apskatos — kur nu no nieka pasaules tas troksnis, bet, ače, pavisam cita nelaime: septiņas bites kaujas ar astoņiem vilkiem. Gribu iet šķirt — domāju: kad no trokšņa neaizkrīt ausis tuvāk pieejot. Beidzot notālumā uzsaucu labi pikti: „Ko kaujaties, pagāni?“ Bites atbild: „Ko tad darīt! vilki, vārmākas, grib no mums, no katras bites — astoņas mucas medus izspiest.“ Es pārdomāju: tā ir gan varmācība! Tūliņ izrauju zobenu, nokauju vilkus, novelku ādas, izžāvēju, uzsienu ādu saini mugurā un nu iešu uz labu laimi pārdot“

„Tas viss var būt, dēls!“

„Pagaidi! nejaucies starpā! Eimu, eimu, te padzirdu: debesīs esot tirgus. Ko nu gaidīt — kāpju kalnā un tikai eimu uz augšu. Līdz ko esmu kalna galā, te gadās caurums, un kā krītu caurumā — iekrītu pašā tirgū. Pārdodu ādas un nu apskatīšos, ko nomirušie dara. Kas ir: ieraugu tavu tēvu un manu tēvu; bet manam tēvam klājās labāki: viņš kāpa tavam tēvam mugurā un jādelēja, lai put.“

„Tas nav tiesa! kā vari tā teikt!“ vecītis iesaucies.

„Nu, zināms, ka tas nav tiesa, bet es jau tikai gribēju uguni dabūt un no tavas ciskas tik daudz gaļas, cik maniem brāļiem izņēmi.“

Neko darīt vairs: vecītim bij jādod uguns un jāļauj no ciskas trīs mārciņas gaļas izgriezt.

.

Lapsa par nabagu.

Reiz bija gudra lapsa; tā apģērbās cilvēka drēbēs un gāja nabagot. Kādu vakaru viņa ienāca vienās mājās un iūdza nakts mājas, ko ari dabon. Bet saimnieki bij vārījuši sausus zirņus, un nu lapsa ari no tiem dabon. Tomēr lapsa zirņus neēda vis kā citi cilvēki: paņēma tikai vienu pašu zirni — vairāk nē.

Otrā rītā lapsa ar savu zirni aiziet uz otrām mājām un prasa saimniekam: „Kur es savu zimi nolikšu?“ Saimnieks atbild: „Nolieci uz loga!“

Lapsa noliek zirni uz loga un apsēžas krēslā. Bet gailis, turpat stāvēdams, paņēma zirni un apēda. Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku un saimniekam jāatdod nabaģei gailis.

Paņēmusi gaili — aiziet uz trešām mājām un prasa saimniekam: „Kur es savu gaili ievietošu?“ Saimnieks atbild: „Ievieto manā aitu kūtī!“

Tiklīdz nabaģe savu gaili kūtī ielaida — tūlīt teķis nobadīja viņu.

Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku, un saimniekam jāatdod nabaģei teķis.

Paņēmusi teķi — aiziet uz ceturtām mājām un prasa saimniekam: „Kur es savu teķi ievietošu?“ Saimnieks atbild: „Ielaidi manā govju kūtī!“ Ielaida govju kūtī — lielais vērsis nobadīja teķi.

Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku, un saimniekam jāatdod nabaģei vērsis.

Paņēmusi vērsi -aizgāja uz nākamām mājām un prasīja saimniekam: „Kur es savu vērsi ievietošu?

„Ielaidi manā zirgu stallī!*

Bet vērsis vēl ne labi nebij iegājis stallī, te saimnieka braucamais zirgs no staļļa ārā un nospēra vērsi, ka tūdaļ bija pagalam.

Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku, un saimniekam jāatdod nabaģei zirgs.

Paņēmusi zirgu pie rokas — aiziet taisni uz tuvāko mežu. Un mežā lapsa saka tā: „Taisni koki, greizi koki, taisaties par kamanām!“ Trīs reiz tā teikusi — nokrita no gaisa jaunas, smukas kamanas. Nu lapsa iejūdza zirgu jaunajās kamanās un braukāja pa mežu arvien tāļāk un tāļāk.

Brauca, brauca — satika zaķi. Zaķis vaicā: „Kūmiņ, kur tu braukā ?“

»Braucu vizināties!“

„Ņemi mani līdz !“

„Ņemtu gan; bet tu salauzīsi manas kamanas. Tomēr ja nu tik dikti esi izkarsis braukt, tad lieci priekškājas vien kamanās.“

Zaķis ieliek priekškājas, un nu brauc abi. Gabalu pabraukuši, lapsa saka zaķim: „Ko tu savus zābaciņus tik daudz plēsi — lieci visas četras kājas iekšā!“

Zaķis ieliek ari, un nu brauc atkal.

Brauc, brauc tādu gabaliņu — satiek vilku. Vilks lūdzas, lai viņu paved. Lapsa atbild: „Tu esi par daudz liels un smags — salauzīsi manas kamanas, bet, manis dēļ, divi kājas vari ari ielikt.“

Vilks ieliek priekškājas kamanās, un nu brauc atkal. Pēc kāda laika vilks ieliek ari pakaļkājas kamanās.

Brauca, brauca tādu gabalu — satika lielu brūnu lāci. Tas lūdzās: „Mīļais kūmiņ! kaut tu zinātu, kā esmu piekusis; vai nevari mani kādu gabaliņu pavest?“ Lapsa atsaka: „Ielieci tikai divi kājas iekšā, tad ja!“ Lācis atbild: „Ja divi vien, tad nav vērts, ka pie tevis eju sēdēt.“

„Nu!“ Lapsa beidzot saka, „tad nāci ari un sēdi!“

Bet, kas nu notika? tiklīdz lācis kamanās iesēdās — kamanas tai. pašā vietā salūza.

Neko darīt — nu zaķim bij jāiet mežā koku meklēt, ar ko citas kamanas uztaisīt. Zaķis aizgāja gan, bet iznesa tik tievu žagariņu, ka lapsai nebij ko pārlauzt.

Nu bij jāiet vilkam savā reizē. Vilks iznesa gan resnāku bērzu, bet lapsa apskatījās: tas ari neesot nekāds koks! un pārlauza. Tagad lācis gāja un iznesa resnu ozolu; bet ari to lapsa sacirta.

Tad lācis sacīja: „Nu, kūmiņ, ir tava reize!“

Lapsa atbild : „Ja, ja — tas viss labi ; bet. kad es iesu mežā — jūs manu zirgu apēdīsiet. Tādēļ tu, zaķi, apskaties: ja šie manu zirga estu tad bjauji! gan es dzirdēšu.“

Kad nu lapsa mežā bij iegājusi — vilks sacīja uz zaķi: „Nu raugi tu tikai bļaut! tad mēs papriekš tevi apēdīsim un tad tikai zirgu!“ Zaķis neatsacīja ne pušplēsta vārda, un pa visiem trim apēda zirgu smalki; kauli vien tikai atlika ar ādu. Bet kaulus viņi sabāza ādā, nostādīga zirgu stāvus itkā dzīvu, un paši aizbēga.

Lapsa — mežā iegājusi — sacīja tos pašus vārdus, ko pirmo reizi:. „Taisni koki, greizi koki, taisaties par kamanām!“ Trīs reiz to izteikusi — nokrita no gaisa jaunas, jaunas kamanas. Lapsa paņēma kamanas un velk no meža ārā. Izvelk — brīnās: kur lācis, vilks ar zaķi palikuši ? Apskatās vēl, bet neko nemana. Nu viņa ies pie sava zirga, piesitīs trīs reiz pie sāniem: ak tavu brīnumu! zirgs sakrīt. Apskatīsies labi — redz: zirgs pagalam. Nu viņa neko vairs ilgi nedomā: dzenas bēgļiem pakaļ, panāk tos pie šauras upītes un saka: „Jūs blēži! jūs jau manu zirgu esiet apēduši?“ Bet šie tiepjas un tiepjas, ka ne viens, ne otrs neesot vainīgi.

Tad lapsa ķērās pie gudrības! viņa saka: „Kas pār šo upi pārlēks otrā malā, tas nebūs vainīgs.“ Un zaķim pašam pirmajam bij jālec — tā lapsa gribēja. Zaķis atbild: „Es esmu jauns un viegls zēns — māku labi lēkt, es it viegli pārtikšu otrā pusē.*

Un labi atkāpies, skries pāri; bet plaukš! iekrīt upē un noslīkst. Tāpat ar vilku un lāci notika: tie ari noslīka. Bet nu lapsai reize lēkt. Šī domā: „Es jau nu gan esmu laba lēcēja un ja tomēr iekritīšu, ir tad liela nelaime nebūs — esmu laba peldētāja.“ To sacījusi, lapsa lēca pāri; bet, kas bij, kas nebij — iekrita tāpat kā zaķis, vilks, lācis un noslīka.

.

Precinieks un viņa palīgi.

Vienam ķēniņam bija viens pats dikti skaists dēls; un otram ķēniņam atkal bija dikti skaista meita. Daudz, daudz precinieku gāja skaisto ķēniņa meitu precēt; bet neviens nevarēja izdarīt tos darbus, ko ķēniņiene lika, un tādēj visus preciniekus ar zobenu nomaitāja bez jebkādas žēlastības.

Arī ķēniņa dēls beidzot saposās skaisto ķēniņa meitu precēt, maz bēdādams par raganu, par paredzamo nāvi. Gāja, gāja—te ceļā ierauga vienu cilvēku, tik resnu un lielu kā katru kalnu.

„Ko tu te guli?viņš prasa. Lielais, resnais atbild: „Kā es negulēšu—man stipri gribas ēst!—bet, saki, uz kurieni tu tā labi iesi?“

„Es iešu sievas precēt! — vai nenāksi līdz?*

„Ja!“ lielais, resnais it jautrs iesaucās, „to varu darīt — varbūt, tur dabūšu ēst"

Labi,—aizgāja abi. Gabalu pagājuši—ieraudzīja aplam gāju cilvēku, kas trīsreiz ap kalnu bij aptinies.

„Ko tu te guli?“ šis prasa. Garais atbild: „Kā es negulēšu—man nav kur iet; bet saki, uz kurieni tad tu tā labi iesi?"

„Es iešu sievas precēt!—vai nenāksi līdz?"

, „Labprāt!*

Aizgāja visi trīs. Gabalu pagājuši — ieraudzīja vienu vīru, kas pieliecies tura ausi pie zemes. Šie prasa: „Draugs, ko tu te dari?"

„Ko daru! apklausos kā zāle labi aug! bet uz kurieni tad tu tā?"

„Es iešu sievas precēt! — vai nenāksi līdz?* •

»Labprāt!“

Aizgāja visi četri. Gabalu pagājuši — ieraudzīja vienu vīru, kas dikti karstā saulē valkāja kažoku un vēl trīcēja kā apses lapa. Šie vaicāja:

»Kāpēc tu drebi tik karstā saulē?“

„Ja, kā lai nedrebu — man jau ir tā: — jo karstāka saule, jo vairāk man salst: bet jo labi salts, jo man karstāki; bet, saki, uz kurieni tad tu?“ •

»Es eimu sievas precēt!—vai nenāksi līdz?“

„Labprāt.“

Aizgāja visi pieci. Gabalu pagājusi—ieraudzīja vīru, kas vienu deguna pusi aizspiedis, otru tura vaļā. Vaicājuši: kāpēc tā?

„Ja, kad es laistu to otru pusi vaļā, tad visu pasauli izputinātu, tāds vējs tad saceltos; bet uz kurieni tad tu?*

„Es eimu sievas precēt!—vai nenāksi līdz?“

„Labprāt! “

Aizgāja visi sēši. Gabalu gājuši—ieraudzīja vīru, kas vienu aci aizmiedzis, otru atvēris. Vaicājuši: kāpēc tā?

„Ja, redziet, tagad jau ir diezgan karsta saule; bet ja otru aci ari ātvērtu, tad visa pasaule sadegtu; bet, saki, uz kurieni tad tu?“

„Es eimu sievas precēti — vai nenāksi līdz?“

„Labprāt!“

Aizgāja visi septiņi. Gabalu gājuši — ieraudzīja vēl tādu vīru, kas skatījās un nezin cik tālu skatījās. Šie vaicājuši:

„Ko tu te skaties?“

„Ko skatos! vai neziniet, ka man visa pasaule jāapredz; te es stāvu, visu pasauli apredzu; bet uz kurieni tad tu?“

„Es eimu sievas precēt! —vai nenāksi līdz?*

„Labprāt!“

Aizgāja visi astoņi. Nonākuši pie ķēniņa pilsētas; dēls saka saviem biedriem: „Paliekat jūs ārpus pilsētas, es iešu ķēniņa pili pie ķēniņienes ķēniņa meitu bildināt.

Labi, — iegāja pie ķēniņienes; tā atbild tā:

„Došu gan tev savu meitu, ja tikai padarīsi, ko tev likšu: — rītā pilsētas ārpusē izsūtīšu trīs tūkstoši vēršu, trīs tūkstoši mucu dzēriena; ja pa trīs stundām vēršus spēdīsi, dzērienu izdzersi — meitu došu, ja nē—galva ar zobenu tev nost.“

To dzirdējis, dēls izgāja no pilsētas pie biedriem un stāstīja, kāda traka precība šim gadījusies:—kas tikai apēdīšot un apdzeršot tos vēršus un tās mucas?

Tad lielais, resnais pasmējās gardi:-—nu dabūšot vienreiz paēst— lai tikai nākot vērši, lai nākot dzērieni!

Rīta agrumā atveda dzērienus, atdzina trīs tūkstoši vēršu—tā mans resnais tēviņš ņems vienu mucu —pacels pie lūpām — izdzer; ņems otru mucu, pacels pie lūpām—izdzer, un tā visas trīs tūkstoši pa kārtai vien. Izdzēris mucas —viņš saka: nu esot atveldzinājis mēli—nu varot uzēst! To teicis, tas paņēma vienu vērsi aiz astes, iemeta mucā kā ķiļķenu, tad piesita pie mucas dibena ar knipi: — vērsis nost un kā nost, tā mutē iekšā: — apēsts; tad paņēma otru vērsi, trešu, ceturtu, un tā pa kārtai vien visu trīs tūkstošus.

Pabeidzis ēst, viņš noslauka muti un žēlojas un žēlojas, ka neesot pieticis visas trīs stundas ko ēst, tas tikai divām stundām vien bijis.

Pēc trim stundām ķēniņiene atnāca raudzīt, kā iet ar ēšanu, un atrada, ka viss apēsts un apdzerts. Nu meita būtu bijusi atdodama, bet nekā:—šī saka dēlam: „Mana meita kopš trim gadiem braukāja pa jūj-u, un tur viņai iekrita dimanta gredzens; ja vari šo gredzenu atrast un atnest, tad meitu došu, ja nē —kakls ar zobenu nost!“

Nu dēls atkal izgāja pie biedriem: — tā un tā!

Tad garais cēlās ķājas un ņēma redzīgo uz rokām, pacēla labi augstu gaisā: — lai nu skatoties, kur gredzens meklējams! Pasaules apredzētājs skatījās uz vienu pusi, uz otru, trešu, te ierauga gredzenu pa simtu jūdžu jūrā.

Labi,—tūliņ garais aizsoļoja turp, iebrida jūrā tā labi līdz krūtīm, izzvejoja dimanta gredzenu ar pirkstiem un atnesa dēlam; dēls atkal ķēniņa meitai.

Nu meita būtu bijusi atdodama, bet nekā — ķēniņiene saka: „Ritu likšu izvest ārpus pilsētas trīs tūkstoši asu sausākās malkas un laidīšu uguni klāt:—ja tad nu tu, vai ari tavs kalps, malkai apakšā palīdis, karstumu izcietīs, tad meitu došu, ja nē — galva ār zobenu nost!“

Dēls izgāja pie biedriem: tā un tā!

Bet salējs pasmējās: „Lai dedzina, lai! mani tas karstums neaiztiks ne par matu:—jo karstāki degs, jo saltāki būs.“

Un rītā nu saveda trīs tūkstoši asu malkas, sakļāva sārtu, pabāza salēju apakšā un pielaida uguni. Nu dega, nu dega tāda uguns, ka bailes; bet salējs apakšā trīsēja un kliedza: — ko dedzinot, ko nededzinot—vai gribot nosaldēt viņu!

Nu ķēniņiene nekā nevarēja darīt vairs — atsauca mācītāju un lika dēlu ar ķēniņa meitu salaulāt. Bet līdz labi salaulāja — ķēniņienei atkal cita nelaime prātā: tā ieslēdza abus laulātos īpašā istabā un piesacīja, ka šim jaunā sieva līdz pusnaktij jāauklē klēpī; ja pusnaktī vairs nebūšot klēpī, tad šim galva nost.

Neko darīt, — dēls paņēma sievu klēpī un sāka auklēt. Bet ķēniņa dēla biedri apņēmās savu kungu līdz pusnaktij sargāt, kamēr beigs auklēt: garais aptinās trim kārtām ap namu, lielais iegulās durvju priekšā, un tie citi — mazākie — izklīda pa jumta augšu. Sargāja, sargāja, bet visi bij labi izvārguši, aizmiga, pusnakti nesagaidījuši. īsi priekš pusnakts dēls atmodīsies — apskatīsies labi: auklējamā sieva nav vairs — klēpis tukšs — šī projām. Nu sauca biedrus, savus kalpus, lai mostas, lai ceļas — sieva pagalam!

Garais tad pacēla redzīgo pa roku galiem gaisā: lai skatoties tālumā, kur bēgle palikusi! Redzīgais skatījās — ieraudzīja sievu pa simtu jūdžu apakš akmens paliktu. Nu aizskrēja pakaļ, atnesa bēgli atpakaļ un iedeva otrreiz ķēniņa dēlam klēpī, lai auklē.

Un bij ari laiks auklēt, jo patlaban ķēniņiene pa pašu pusnakti atnāca raudzīt, vai ir vēl klēpī, vai nav.

Un atradusi, ka ir gan, — šī saīga vien, un nu bij jādod dēlam gan zirgi, gan rati, gan kučieri, lai ved sievu mājā.

Labi, — aizbrauca ar sievu, ar visiem biedriem.

Bet līdz bij aizbraukuši — ķēniņiene v€l žēloja savu meitu un sūtīja kara spēku pakai, lai meitas aizvedēju ceļā nokaujot.

Kara spēks aizgāja, ka nodimdēja vien; bet dzirdīgais, padzirdējis briesmas — sacīja dēlam: lai sataisoties! tā un tā. Bet resnais tik pasmējās: „Atvēliet tikai man|“

Un, kad nu kara spēks atskrēja pašā tuvumā, tad resnais atgriezās atpakaļ un sakraukājis spļāva kara spēkam tādu spļāvienu acīs, ka šie pa kraukām ne izbrist, ne pabrist: kā pa mielēm bradāja tikmēr, kamēr apslīka; tikai daži, kas ap malām bij palikuši neapkraukāti — tie aizbēga pussveikā un pastāstīja ķēniņienei, kāda klizma šiem uzbrukusi.

Tad ķēniņiene sapiktojās vairāk nekā vajaga un sūtīja jātnieku kaja spēku pakal.

Bet nu tas biedrs, kas vienu aci aizmigtu turēja — atvēra abas acis vajā: tūdaļ tāds saules karstums svilināja jātniekus, ka visi sagruzdēja par pelniem. Un nu tas, kas vienu deguna pusi turēja cieti palaida abas puses vajā: tūdaļ sacēlās tāds vējš, ka jātnieku pelnus pa gaisu vien aizpūta uz ķēniņienes pili atpakaļ; bet dēls aizbrauca sveiks un vesels ar jauno sievu uz savu valsti.

.

Kā Daugava cēlusies.

Kad Dievs jau bijis radījis kokus, zvērus, putnus, zivis, — tad Daugavas vēl nebijis. Un zvēri, putni—savā vaļā dzīvodami — jau sākuši ķildoties. Dievam tas nepaticis; tādēļ sasaucis visus zvērus, putnus, zivis pie darba;—licis rakt Daugavu. Sanākuši ari visi, visi. Un zaķis ar lapsu veiklākām kājām — tūliņ mērojuši upei ceļu: —zaķis lēcis, lapsa atkal pa zaķa pēdām ar kuplo asti ievilkusi robežas! kurmis — zemes urķis — pa ievilkto robežu dzinis pirmo vagu, bet āpsis vagu pakasījis lielāku; lācis atkal — kā jau stiprinieks — klēpjiem vien grābis zemes un bēris gubās, no kā Daugavas krastos kalni gadījušies. Ari citi zvēri, putni strādājuši, ko nagi nes, un tā drīzi vien Daugavas grava bij izrakta.

Nu Dievs atnācis padarīto darbu apskatīties un vispirms pamanījis lāci ar kurmi, kas — kā no darba nākdami — viscaur bijuši melni, dubļaini. Viņš brīnum uzslavējis abus par čakliem strādniekiem un vēlējis tās pašas drēbes arvienu nēsāt kā godājamu piemiņu. Ir vilkam, kas daudz bij pūlējies ar purnu un kājām, atstājis tās melnas uz mūžu.

No putniem visčaklāki esot strādājušas zoss ar pīli; tām Dievs tad atvēlējis upē mazgāties un peldēt; bet citiem putniem — kas drusku mazāk pūlējušies — vēlējis tikai upes ūdeni dzert.

Un kamēr tur ar tiem citiem runājis, Dievs pacēlis acis — ieraudzījis vienu pa koku zāriem lēkājam, svilpojam; — tā bijusi vālodze—lietus putniņš. Dievs vaicājis: „Nu, ko tad tu te lēkā? vai tu nemaz nestrādāji?“

„Kur tad nu es tik rupju darbu strādāšu — man jau smalki svārki mugurā; iekāpu gan upē, gribēju sākt, bet apskatījos: kur manas dzeltenās bikses — tās samaitājušās, un tā apdomājos labāk nekā nedarīt.“

„Tā, tā! tad dzeltenie svārki tev vairāk par ļaunumu nekā par labumu. Nu labi: paturi tad savus dzeltenos svārkus un tās pašas bikses ar visiem dubļiem, cik todien—iekāpjot vien notaisījušās; bet mūžam tev nebūs brīv dzert skaidra ūdens ne no upes, ne avota, ne ari dīķa — ar rasas lāsēm, kas uz akmeņiem, tu dzesināsi slāpes.“

Un vēl šo baltu dienu lietus putniņam-vālodzei šis sods jānes; kad negaisam tuvojoties citi putni sen jau apklusuši, tad viņš vien vēl žēli raud par savu toreizējo lepnību.

Ja, un tā nu Dievs —lietus putniņu-vālodzi nosodījis —pagriezies drusku sāņus, iēraudzījis buti pa smiltīm vārtāmies un žēlodamies ieteicies: „Ak tu butīte, nabadzīte, kā tu ari pa smiltīm vārties.“

Bet bute pārgalvībā mēdījusi pakaļ: „Ak ķu, buķīķe, nabaģīte, kā tu pa smiļķīm vārķies!“

„Labi!“ Dievs teicis, „kad tu mani mēdi, tad lai tava mute ari paliek tik greiza kā tu viņu mēdīdama savilki.“

Un, re, vēl šodien butei mute greiza.

Beidzot Dievs vaicājis: „Bet kur tad vēzis? vai tas nemaz nav redzams?“

„Kā, vai tev acis paka|ā, ka mani neredzi!* vēzis rupji atbildējis.

Par tādu atbildi vēzis dabūjis lielu sodu: visu mūžu pašam acis jānēsā paka|ā.

Pēc tam Dievs ar zelta kausu ielējis izraktajā gravā ūdeni, norādījis, uz kuju pusi tam tecēt, un nocauds jauno upi par Daugavu.

Saturs

Cūku gans Lauriņš Ķēniņa dēls Galdaut, klājies!

Kā stiprinieks izmācīts Čiks

Krustmāte Nāve Labi meli Lapsa par nabagu Precinieks un viņa palīgi Kā Daugava cēlusies

Pirmsskolas vecuma bērniem Faksimila izdevums

TAUTAS PASAKAS UN TEIKAS

Izdota RKU «Skonlo», 226011 Rīga, Elizabetes ielā 75. Reģistrācijas apliecības \" (H10070. Iespiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11. Pasūt. № 101317.

Content

Brigadere Anna Таutas pasakas un teikas-4

Cūku gans Lauriņš.

Ķēniņa dēls.

Galdaut, klājies!

Ka stiprinieks izmācīts.

Čiks.

Labi meli.

Lapsa par nabagu.

Precinieks un viņa palīgi.

Kā Daugava cēlusies.

Saturs